Flobērs Gistavs

Bovarī kundze

Gistavs Flobērs

Bovarī kundze

Marī Antuānam Žilam Senāram

Parīzes advokātu kārtas loceklim Nacionālās sapulces eksprezidentam un bijušajam iekšlietu ministram

Dārgais un cildenais draugsI

Aļaujiet man ierakstīt jūsu vārdu grāmatas pirmajā lappuse pirms veltījuma, jo tas esat jūs, kuram man pirmām kārtām jāpateicas par šā darba laišanu klajā. Pateicoties jūsu lietiskajai aizstāvēšanas runai, mans darbs mana paša uztverē ieguvis it kā jaunu, negaidītu autoritāti. Pieņemiet šeit manu pateicības apliecinājumu, kas, lai cik liels arī būtu, nespēs aizsniegt jūsu daiļrunību un uzticīgo draudzību.

Gistavs Flobērs

Parīzē 1857. gada 12, aprīli

PIRMĀ DAĻA

1

Mēs gatavojām skolas uzdevumus, kad ienāca direktors; viņam sekoja privātās drēbēs ģērbies jaunuzņemtais un klases apkalpotājs, stiepdams lielu skolas solu. Tie, kas bija iesnaudusies, pamodās, un ikviens pietrūkās, kājās, it kā nule iztraucēts darbā.

Direktors pamādams lika mums apsēsties, tad, pagriezdamies pret klases audzinātāju, paklusi teica:

—   Rožē kungs, rekomendēju jums jaunu audzēkni. Viņš uzņemts piektajā klasē, bet, ja mācīsies un uzvedīsies teicami, tad pāries pie lielajiem, kur tam viņa gados arī piederētos būt.

Palicis stāvam kaktiņā aiz durvīm, jaunais bija tikko pamanāms. Tas bija lauku zēns, gatlus piecpadsmit vecs, augumā garāks par mums visiem. Mati tam kā lauku koristam bija apcirpti taisni uz pieres, viņš likās prātīgs un izskatījās krietni apmulsis. Lai gan zēns nebija plecīgs, tomēr šķita, ka ar melnajām pogām rotātie zaļie vadmalas svārki padusēs tam žņaudz; no piedurknēm rēgojās sarkanas, pie cimdiem nepieradušas rokas. Zem dzeltenīgajām, pārāk stingri ar bikšturiem uz augšu savilktajām biksēm vīdēja gaiši zilas zeķes. Kājās zēnam bija smagi, lāgā nenospodrināti, naglām apkalti zābaki.

Sakās uzdoto mācību atprasīšana. Jaunais klausījās ar abām ausīm, uzmanīgi kā dievkalpojuma laikā, neuzdrošinādamies ne pārlikt vienu kāju pāri otrai, ne atbalstīties uz elkoņiem, un pulksten divos, kad atskanēja zvans, klases audzinātājs bija spiests zēnam atgādināt, lai tas stājas ar mums pārī.

Mums bija paradums, ieejot klasē, nomest cepures zemē, lai atbrīvotu rokas; bija pieņemts, stāvot uz sliekšņa, pasviest cepuri zem sola tā, lai tā atsistos pret sienu, saceļot labi daudz putekļu; tāds bija mūsu stils.

Taču jaunuzņemtais vai nu nebija ievērojis šo paņēmienu, vai arī neuzdrošinājās tam sekot, jo lūgšana jau sen bija noskaitīta, bet viņš joprojām turēja cepuri sev uz ceļiem. Tā bija viena no tām komplicētajām galvassegām, kurā ir atrodami gan jērenīcas, gan poļu tautiskās, gan apaļās cepures, gan ūdrādas naģenes, gan naktscepures elementi, vārdu sakot, viena no tām nožēlojamām lietām, kuru mēmais neglītums ir tikpat ērmīgi izteiksmīgs kā plānprātiņa seja. Olveidīga, izliekta ar valzivs kaula stīpiņam, tā sākās vispirms no trim apaļiem veltnīšiem, virs kuriem mijās samta un trušādas rombi, atdalīti ar sarkanu lenti; cepures augša atgādināja kuli, kas beidzās ar papes daudzstūri, apšūtu ar dīvainu sutaša rotājumu, no kura tievas aukliņas galā karājās no zelta diegiem darināts kareklītis ozolzīles veidā. Cepure bija jauna: tās nags laistījās.

—   Piecelieties! — skolotājs sacīja.

Jaunais piecēlās, cepure nokrita zemē. Visa klase sāka smieties.

Zēns noliecās, lai paceltu galvassegu. Kaimiņš pagrūda viņu ar elkoni, cepure noripoja, viņš satvēra to otrreiz

—   Atbrīvojieties taču no savas kaskas! — būdams asprātīgs, skolotājs teica.

Klasi pāršalca skaļi smiekli, samulsinādami nabaga zēnu tiktāl, ka viņš vairs nezināja, vai paturēt cepuri rokā, mest zemē vai maukt galvā. Viņš apsēdās atkal un nolika to sev uz ceļiem

—   Piecelieties, skolotājs atkārtoja, — un pasakiet savu vārdu!

Jaunais nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

—   Atkārtojiet!

Atskanēja tāda pati neskaidra murmināšana, ko apslāpēja skolnieku smiekli un izsaucieni.

—   Skaļāk! — skolotājs sauca. — Skaļāk!

Tad jaunais izmisuma pilnā apņēmībā atplēta muti, eik vien jaudas, un skaļā balsī, it kā kādu saukdams, izkliedza: «Sarbovari!»

Acumirklī sacēlās kņada, pieaugdama līdz crescendo, ar spalgu balsu izsaucieniem pa vidu (mēs rēcām, gaudojām, dauzījām ar kājām grīdu, atkārtodami: Sarbovari! Sarbovari!»), vēlāk šī kņada sašķēlās atsevišķās balsīs, ar pūlēm aprimdama un tikai lāgiem apslāpētos smieklos uzšalkdama vietumis pār soliem kā slikti apdzēsta petarde.

Tomēr pamazām, nobirstot sodu krusai, klasē iestājās kārtība, un skolotājs, beidzot izpratis vārdus «Šarls Bovarī», likdams tos nodiktēt, izburtot un atkal izlasīt, pavēlēja nabaga puisim apsēsties uz sliņķu sola pie pašas katedras. Zēns paspēra soli, bet tūdaļ apstājās neziņā.

—   Ko jūs meklējat? — skolotājs jautāja.

—        Savu ce… — jaunais nedroši iesāka, aplaizdams apkārt nemiera pilnu skatienu.

Vienīgi niknā balsī uzkliegtais: «Pieci simti soda pantu visai klasei!» — gluži kā Qous ego! apturēja jaunu traci.

—       Palieciet taču reiz mierā! — skolotājs sašutis turpināja un, izvilcis no cepures apakšas kabatas lakatiņu, pieri slaucīdams, noteica:

—        Bet jūs, jaunais, rakstiski izlocīsiet man divdesmit reižu ridiculus sum\

Pēc tam jau mīlīgākā balsī piebilda:

—        Nu, gan jau jūs atradīsiet savu cepuri, — neviens jums to nenozags.

Iestājās pilnīgs klusums. Galvas noliecās pār burtnīcām, un jaunais nosēdēja abas stundas vispriekšzīmīgākajā pozā, lai gan laiku pa laikam viņa sejā ielidoja ar

1 Ridicilus sum (lat.) — esmu smieklīgs. Tulk.

spalvas galu raidītas sakošļāta papīra lodītes. Bet viņš ar roku tās notrauca un palika nodurtām acīm nekustīgi sēžam.

Vakarā, mācību sagatavošanas laikā, jaunais izņēma no sava sola uzročus, sakārtoja mantiņas un rūpīgi savilka uz papīra līnijas. Mēs redzējām, cik apzinīgi viņš strādāja, sameklēdams vārdnīcā it visus vārdus, kas tam prasīja daudz pūļu. Droši vien pateicoties šai savai labajai gribai, kuru tas pierādīja, jaunajam arī nevajadzēja pāriet uz zemāku klasi, jo, lai gan gramatikas likumus Šarls zināja apmierinoši, tam pavisam trūka izteiksmes daiļuma. Latiņu valodu Šarls bija sācis mācīties pie ciema garīdznieka, jo vecāki aiz taupības cik vien iespējams ilgi novilcināja zēna iestāšanos koledžā.

Viņa tēvs — atvaļināts kara galvenā ķirurga palīgs Šarls Deniss Bartolomejs Bovarī kungs, ap 1812. gadu sakompromitējies kādā nepatīkamā jaunkareivju lietā un spiests atstāt dienestu, bija pratis izmantot savas personiskās īpašības, lai tai pašā laikā paķertu sešdesmit tūkstošus franku, kurus kāds cepuru veikala īpašnieks deva līdzi pūrā savai meitai, kas bija iemīlējusies Bovarī kunga augumā un stājā. Glītu ārieni, balamutīgs, skaļi šķindošiem piešiem, uz vaigubārdas rēķina pagarinātām ūsām, pastāvīgi rotājies gredzeniem, ģērbies vienmēr spilgtas Krāsas uzvalkā, viņš bija braša izskata un veikls kā ceļojošs komijs. Apprecējies Bovarī kungs divus vai trīs gadus dzīvoja no sievas mantas: labi ēda, vēlu cēlās, smēķēja garas porcelāna pīpes, ik vakaru atgriezās mājās no teātra un apmeklēja kafejnīcas. Sievastēvs nomira, atstādams pavisam niecīgu mantojumu; Bovarī kungs sašuta un sāka pats vadīt fabriku, bet, cietis zaudējumus, no jauna atgriezās uz laukiem, gribēdams šeit parādīt savas spējas. Bet, tā kā viņš no lauksaimniecības nesaprata vairāk kā no katūnu aušanas, ar zirgiem vairāk jādelēja, nekā tos lika darbā tīrumos, ābolu vīnu vairāk pildīja pu-

e

delēs un izdzēra, nekā salēja mucās un pārdeva, savas putnu kūts labākos mājputnus apēda pats un medību zābakus iezieda ar savu paša cūku taukiem, tad drīz vien viņam bija jāpārliecinās, ka cerības uz iedzīvošanos jāatmet.

Kādā ciemā, kas atradās uz Ko un Pikardijas apgabala robežām, Bovarī kungs par divsimt frankiem gadā noīrēja sev mājokli, pa daļai fermu, pa daļai kungu māju; tur, bēdu un nožēlu sagrauzts, kurnēdams pret debesīm, četrdesmit piecu gadu vecumā viņš ieslēdzās, lai, kā pats mēdza teikt, varētu dzīvot mierā, jo cilvēki tam esot apnikuši.

Viņa sieva kādreiz to bija mīlējusi līdz neprātam, taču šī verdziskā padevība, izpauzdamās tūkstoš veidos, vīru likai vēl vairāk atsvešināja no viņas. Agrāk jautra, ekspansīva un mīlas pārpilna, viņa, topot vecāka (līdzīgi vīnam, kas izgarojot pārvēršas etiķī), kļuva īgna, raudulīga un nervoza. Cik daudz gan viņa bija izcietusi, nevienam nežēlodamās, savas kopdzīves sākumā redzot vīru skrējām pakaļ ikvienai ciema palaidnei un vakaros atgriežamies mājās no visādiem zaņķiem baudu pārsātinātu un vīna smakas piesūkušos! Taču vēlāk Bovarī kundzē pamodās lepnums. Tad viņa aprima, norīdama sevī sašutumu un noslēgdamās mēmā stoicismā, ko saglabāja līdz pat nāvei. Mūžīgi viņai bija jāskrien un jākārto darīšanas. Viņa gāja pie advokātiem, pie apgabaltiesās priekšsēdētāja, iegaumēja vekseļu termiņus, izgādāja tiem pagarinājumus, bet mājās gludināja, šuva, mazgāja veļu, uzraudzīja kalpus, samaksāja rēķinus, kamēr kungs, neraizēdamies ne par ko un pastāvīgi atrazdamies īgnā pussnaudā, no kuras mēdza pamosties, vienīgi lai pateiktu sievai ko nepatīkamu, mierīgi zvilnēja pie kamīna, kūpinādams pīpīti un spļaudams pelnos.

Kad Bovarī kundzei piedzima bērns, to vajadzēja nodot zīdītājai. Pārveduši bērnu mājās, viņi to lutināja kā princi. Māte to baroja ar saldumiem, tēvs ļāva tam skraidīt ba-

sāiņ ķājām un, tēlodams filozofu, izteicās, ka zēns gluži labi varētu staigāt kails, tāpat kā dzīvnieku mazuļi. Pretēji maigajām mātes rūpēm Bovarī kungs bija ieņēmis galvā kādu stingru bērnības ideālu, pēc kura tad arī centās veidot dēlu, vēlēdamies to audzināt skarbi, pēc spartiešu parauga, lai dēls izaugtu par spēcīgu jaunekli. Bovarī kungs lika zēnam gulēt nekurinātā istabā, pieradināja lieliem malkiem dzert rumu un izsmiet reliģiskas procesijas. Taču pēc dabas lēnīgais zēns viņa pūles neattaisnoja. Māte zēnu allaž mēdza paturēt pie sevis; viņa izgrieza tam no papes bildītes, stāstīja pasakas, runāja bezgala garus, līksmi grūtsirdīgus un pļāpīga maiguma pilnus monologus. Savas dzīves vientulībā Bovarī kundze visas salauztās un izgaisušās cerības pārnesa uz bērnu. Viņa sapņoja par dēla nākamajiem augstajiem amatiem, iedomās skatīja to jau pieaugušu, skaistu, gudru, labi iekārtojušos kāda satiksmes resora vai tiesas darbā. Viņa iemācīja zēnu lasīt un pat dziedāt divas trīs īsas romances, pati pavadot uz vecām klavierēm. Bet Bovarī kungs, augstu nevērtēdams mākslu un zinātni, izteicās, ka tas neesot pūļu vērtsl Vai tad viņiem kādreiz būšot līdzekļi, lai varētu sūtīt dēlu valsts skolā, nopirkt viņam kādu labu vietu vai tirdzniecības uzņēmumu? Starp citu, ja tikai cilvēks neesot uz mutes kritis, tas sev vienmēr dzivē izlauzīšot ceļu. Bovarī kundze klusēja, sakniebusi lūpas, bet puisēns klaiņāja apkārt pa ciemu.

Zēns devās līdzi strādniekiem, trenkāja kraukļus, apmētādams tos ar zemes kukuržņiem. Viņš ēda grāvmalās kazenāju ogas, ar rīkstīti ganīja tītarus, ārdīja sienu, skraidīja pa mežu, lietainās dienās baznīcas lievenī spēlēja «klases» un augstos svētkos izlūdzās zvaniķim atļauju palīdzēt zvanīt, lai, karājoties ar visu augumu resnajā virvē, trauktos līdzi tās lidojumam.

Tā puisēns auga gluži kā jauns ozoliņš. Viņam bija stipras rokas un laba sejas krāsa.

Kad viņš bija sasniedzis divpadsmit gadu vecumu, māte panāca, ka zēnu sāka mācīt. So pienākumu uzņēmās kirē. Taču mācības stundas bija tik īsas un neregulāras, ka nekas liels no tām nevarēja iznākt. Tās dažkārt notika sakristejā, kājās stāvot un ar lielu steigu kāda ya|as brīdī starp kristībām un apbedīšanu; dažreiz kirē lika uzmeklētsavu skolēnu arī pēc vakara dievkalpojuma, kad pašam vairs nekur nebija jāiet. Kirē ar zēnu uzkāpa savā istabā, viņi apsēdās pie galda, knišļi un naktstauriņi laidelējās ap sveci. Bija karsts, zēnu pārņēma snauda; ar! večuks, sakrustojis rokas uz vēdera, sāka. krākt. Citreiz kirē kungs, atgriezdamies mājās no slimnieka, kam bija pasniedzis svēto vakarēdienu, pamanījis Šarlu draiskojamies uz lauka, piesauca to klāt, pabāra brītiņu un, izmantodams gadījumu, lika tam kāda koka pavēnī izlocīt darbības vārdu, kamēr viņus pārtrauca pēkšņa lietusgāze vai kāds garāmejošs paziņa. Starp citu, skalotājs bija apmierināts ar savu skolnieku un mēdza pat teikt, ka jaunajam cilvēkam esot ļoti laba atmiņa.

Tā tas vairs nedrīkstēja turpināties. Bovarī kundze kļuva enerģiska. Bovarī kungs, apkaunināts vai arī drīzāk pa guris, piekāpās tai bez pretošanās, un viņi nolēma zēna pirmo iešanu pie dievgalda atlikt vēl uz vienu gadu.

Pagāja vēl seši mēneši, un beidzot nākamajā gadā Šarlu nodeva koledžā Ruānā, kurp tēvs pats to aizveda oktobra beigās, kad pilsētā pašreiz notika sv. Romēna gadatirgus.

Tagad neviens no mums vairs it neko nespēs atcerēties par Šarlu Bovarī. Tas bija ne pārāk strauja, ne pārāk lēna rakstura zēns, kas starpbrīžos rotaļājās, mācību sagatavošanas laikā mācījās, klasē uzmanīgi klausījās, guļamtelpā cieši gulēja, ēdamistabā dūšīgi ēda. Kāds sīku dzelzs preču tirgotājs no Ganterī ielas, kuram Šarla vecāki bija lūguši puisēnu pieskatīt, reizi mēnesī, svētdienās, kad veikals bija slēgts, atnāca zēnam pakaļ un aizveda viņu uz ostu pastaigāties, apskatīt kuģus, bet tieši pulk-

U

sten septiņos, pirms vakariņām, aizveda atpakaļ uz koledžu. Katru ceturtdienas vakaru Šarls rakstīja mātei garu vēstuli, rakstīja ar sarkanu tinti un aizlīmēja ar trim bblatām, pēc tam atkārtoja vēsturi no savām piezīmju burtnīcām vai arī lasīja vecu Anaharsisa sējumu, kas mētājās mācību sagatavošanas telpā. Pastaigu laikā zēns tērzēja ar apkalpotāju, kas, tāpat kā viņš, bija no laukiem.

Būdams uzcītīgs, Šarls Bovarī turējās starp viduvējiem skolniekiem; reiz viņš pat ieguva pirmo uzslavu dabas zinātnēs. Bet trešā mācību gada beigās vecāki izņēma Šarlu no koledžas, lai viņš studētu medicīnu, būdami pārliecināti, ka bakalaura pakāpi dēls sasniegs paša spēkiem.

Māte sameklēja Šarlam istabu piektajā stāvā Oderobekas ielā pie kāda pazīstama krāsotāja. Viņa vienojās ar saimnieku par pansiju, sagādāja dēlam mēbeles — galdn un divus krēslus, no mājām lika atsūtīt vecu ķirškoka gultu un bez tam vēl nopirka mazu čuguna krāsniņu ar malkas krājuiniņu, lai viņas nabaga bērnam būtu kur pasildīties. Nedēļas beigās Bovarī kundze aizbrauca, iepriekš dēlam piekodinājusi, lai uzvedoties labi, jo nu esot pašam jārūpējas par sevi.

Mācību programma, ko Šarls izlasīja pie tāfeles, atstāja uz viņu apdullinošu iespaidu: anatomijas, patoloģijas, fizioloģijas, farmācijas, ķīmijas un botānikas kursi, klīnikas un terapijas, nemaz nerunājot par higiēnu un medicīnas enciklopēdiju, — tie visi bija vārdi, kuru izcelsmi viņš nezināja un kuri tam likās kā durvis uz svinīgas krēslas pilnu svētnīcu.

Šarls no tā neko nesaprata; lai tas klausījās kā klausidam.iesL līdz viņa apziņai šie vārdi nenonāca. Un tomēr viņš mācījās — iegādājās biezas iesietas burtnīcas, klausījās visas lekcijas, neizlaida nevienu vienīgu apstaigu klīnikā. Šarls veica savu ikdienas pienākumu līdzīgi manēžas zirgam, kas aizsietām acīm iet pa apli, nezinādams, kālab to dara.

Lai pasargātu dēlu no liekiem izdevumiem, māte ik nedēļas ar pasta karieti atsūtīja iam gabalu ceptās teļa gaļas, ko viņš ēda no rītiem brokastīs, atgriezies no slimnīcas, dauzīdams pazoles pret sienu. Pēc tam vajadzēja skriet uz lekcijām, uz līķu sekciju zāli, uz slimnīcu un atgriezties mājup cauri visai pilsētai. Vakarā, paēdis dzīvokļa saimnieka pasniegto trūcīgo maltīti, viņš uzkāpa savā istabā un nokarsušās krāsniņas priekšā atkal sēdās pie grāmatām ar izmirkušām drēbēm mugurā, no kurām cēlās augšup garaiņi.

Jaukos, siltos vasaras vakaros, stundā, kad ielas kļūst tukšas, kad kalpones pie namu vārtiem spēlē volānu, Šarls mēdza atvērt logu un atbalstīties ar elkoņiem uz palodzes.

I  ejā, tieši zem viņa, cauri tiltiem un gar margām tecēja upe, gan dzeltena, gan mēļa, gan gaiši zila, vērsdama šo Ruānas pilsētas daļu mazā, netīrā Venēcijā. Strādnieki, uotupušies krastmalā, mazgāja ūdenī rokas. No bēniņu pažobelēm rēgojās kārtis, uz kurām žāvējās kokvilnas dzijas šķeterītes. Pretī pāri jumtiem pletās plaša, dzidra debess ar sarkanu rieta sauli. Cik gan jauki, liekas, ir viņā pusē! Kāds svaigums skābaržu birztalas pavēnī! Un viņš ieplēta nāsis, lai ieelpotu brīnišķīgās lauku smaržas, kas tomēr nespēja tik tālu atplūst.

Šarls novājēja, izstīdzēja, un viņa sejā radās sāpīga izteiksme, kas to padarīja gandrīz interesantu.

Viss beidzās ar to, ka viņš, gluži dabiski, aiz nolaidības atmeta ar roku visiem labajiem nodomiem. Reiz viņš neaizgāja uz slimnieku apskati, nākamajā dienā uz lekciju un, razdams tīksmi bezdarbībā, parnazītiņām pārtrauca iegriezties augstskolā.

Viņš pierada apmeklēt krodziņus, aizrāvās ār domino spēli. Sēdēt ik vakaru netīrā publiskā lokālā un tur klabināt uz marmora galdiem ar melniem punktiem iezīmētus kauliņus Šarlam šķita vērtīgs viņa brīvības apliecinājums, un viņa pašcieņa pieauga. Tas bija it kā ievadījums sa

biedriskajā dzīvē, pirmā saskare ar aizliegtām baudām, un, ieejot krodziņā, viņš ar gandrīz juteklisku tīksmi lika roku uz durvju turekļa. Un daudz kas, ko Šarls agrāk bija nomācis, tagad zēla un kuploja; viņš iemācījās no galvas kuplejas un dziedāja tās draugiem, jūsmoja par Beranžē, mācījās gatavot punšu un beidzot iepazinās arī ar mīlestību.

Sādu sagatavošanās darbu sekas bija tas, ka Šarls Bovarī gala pārbaudījumos ar lielu blīkšķi rzkrita. Tās pašas dienas vakarā to gaidīja mājās, lai nosvinētu viņa panākumus.

Viņš gāja mājup kājām, netālu no ciema apstājās, aizsūtīja pēc mātes un izstāstīja tai visu. Bovarī kundze Šarlam piedeva, uzveldama vainu par izgāšanos eksaminatoru netaisnībai, un mazliet uzmundrināja dēlu, solīdama, ka mājās visu nokārtos pati. Tikai piecus gadus vēlāk Bovarī kungs uzzināja patiesību; tā jau bija zaudējusi asumu, un viņš ar to samierinājās, starp citu, nevarēdams iedomāties, ka viņa atvase varētu būt nepraša.

Šarls no jauna ķērās pie darba un nu, vairs neatraudamies no mācību vielas, gatavojās eksāmeniem, iekaldams programmas jautājumus no galvas. Viņš ieguva samērā labas atzīmes. Kas par prieka dienu mātei! Mājās tika sarīkotas lielas viesības.

Kur gan viņš lai praktizē? Tostā. Tur bija tikai viens ārsts un tās pats vecs. Bovarī kundze jau sen gaidīja sirmgalvja nāvi, un lāga vīrs nebija paguvis pielocīt ceļasomu, kad Šarls apmetās iepretī viņa mājai par tā pēcteci.

Bet ar to, ka dēls izaudzināts, izskolots par ārstu un uzietapilsēta Tosta, kur tas varētu praktizēt, viss vēl nebija paveikts: dēlam nepieciešama sieva. Alāte viņam tādu atrada: Djepas tiesas pristava atraitni, kurai bija četrdesmit pieci gadi un tūkstoš divi simti livru gada ienākumu,

Lai gan Dibikas kundze bija neglīta, sausa kā skangals un pinnēm izraibinātu seju, precinieku tai tomēr netrūka. Lai sasniegtu savu mērķi, Bovarl kundzei vajadzēja tos nogādāt pie malas; viņa pat joti veiklf izjauca kāda desinieka intrfgas, kuru atbalstīja garīdzniek*.

Šarls cerēja, ka laulības uzlabos tā stāvokli; viņš iedomājās, ka kļūs brīvāks un varēs būt kungs patievi un ;avu naudu. Bet viņa sieva saņēma vadības grožus savās rokās; tā aizrādīja, ko viņš drīkst, ko nedrīkst runāt ļaužu klātbūtnē, lika tam ik piektdienu gavēt, ģērbties pēc viņas gaumes, pēc viņas pavēles vajāt ar tiesu tos pacientu!, kas nobijā samaksājuši. Viņa uzplēsa Šarla vēstules, izspiegoja vira gaitas un, kad tas izmeklēja slimas sievietes, klausījās pie starpsienas.

U< rītus viņai vajadzēja šokolādi un uzmanības piĢrādījfimus bez gala. Šarla sieva mūžīgi sūdzējās par perVicm, sāpēm krūtīs, sliktu omu. Soļii troksni viņa nevarēja ciest; kad vīrs aizgāja, vientulība tai kļuva nomācoša, kad vīrs atgriezās pie viņas, tai likās, ka tas nācis, lai papriecātos par tās nāvi. Vakaros, kad Šarls pafnāca mājās, viņa izvilka no segas apakšas.garās, kalsnās -foķas, aplika !ās viņam ap kaklu un, nosēdinājusi vīru uz gultas malas, ņēmās klāstīt savas ciešanas: viņšto esot aizmirsis, mīlot kādu citu! Viņai jau esot pareģots, ka tā būšot nelaimīga. 1.Jn allaž nobeidza ar lūgumu: lai dodot kādu ārstniecības dziru veselībai un mazliet vairāk mīlestības.

2

Kādu nakti ap pulksten vienpadsmitiem viņus uzmodināja zirga pakavu Dipona. Zirgs apstājās tieši pie vārtiem. Kalpone atvēra bēniņu lūku un kādu brīdi gari jogari runājās ar vīru, kas atradās lejā uz ielas. Viņš esot atjājis pēc ārsta, viņam esot vēstule. Nastazija, trīcēdama

no aukstuma, devās lejup pa kāpnēm, atslēdza un atbultēja durvis. Vīrs nokāpa no zirga un, sekodams kalponei, iegāja guļamtelpā tūdaļ aiz viņas. Izvilcis no adītas cepures, kuras galā karājās pelēki pušķi, lupatiņā ievīstītu vēstuli, viņš to godbijīgi pasniedza Šarlam, kas atbalstījis ar,elkoņiem uz spilvena un sāka lasīt. Nastazija, nolājusiĢs pie pašas gultas, turēja sveci. Kundzene aiz kautrības palika guļam, pagriezusies uz sienas pusi, ar muguru pret ienācēju.

Vēstulē, kas bija aizspiesta ar mazu gaiši zilas lakas zīmogu, Bovarī kungu lūgtin lūdza nekavējoties doties uz Bērto f§rmu palīdzēt cilvēkam, kas lauzis kāju. Bet no Tostas līdz Bērto — caur Longvilu un Senviktoru — bija krietnas sešas jūdzes. Nakts bija tumša. Jaunā Bovarī kundze.baiļojās, ka vīram ceļā neatgadās kas ļauns. Tāpēc nolēma, ka zirgu puisis dosies pa priekšu. Šarls izjās trīs stundas vēlāk, kad būs uzlēcis mēness. Viņam pretī izsūtīs kādu zēnu, kas parādīs ceļu uz fermu un atvērs vārtus.

Ap pulksten četriem no rīta Šarls, krietni satuntuļojies apmetnī, devās ceļā uz Bērto. Vēl neatģidies no miega un pilns siltuma, viņš snauda, zirga vienmērīgo rikšu ieaijāts. Kad zirgs pats no sevis apstājās pie kādas dadžiem aizaugušas bedrēs, kādas mēdz izrakt tīrumu malā, Šarls pietrūkās no miega, tūdaļ atcerējās lauzto kāju un centās atsaukt atmiņā visus viņam pazīstamos lūzumu veidus. Lietus vairs nelija, sāka svīst gaismiņa, un kailajos ābeļu zaros tupēja putni, sabozuši spalviņas pret dzestro rīta vēju. Visapkārt, cik vien sniedza skatiens, pletās līdzens klajums, un tālīnās, izkaisītās koku skupsnas ap fermu vīdēja kā tumši mēļi plankumi uz plašās, pelēkās virsmas, kas pie apvāršņa saplūda kopā ar blāvajām debesīm Šarls laiku pa laikam atvēra acis, bet, noguruma mākts un miega pārņemts, drīz vien atkal iegrima pusnomodā, pussnaudā, kurā nesenie iespaidi saplūda kopā ar vecām

itImiņām; viņš jutās it kā sadalīts divās daļās: bija vienl iikus ir students, ir laulāts vīrs, gulēja gultā kā nupat nu kā kādreiz šķērsoja ķirurģiskās nodaļas palātu. Sautē; l>so komprešu smaka viņa galvā jaucās ar svaigo rasas smaržu; Šarls dzirdēja gultas aizkaru riņķus slīdam pa stienīšiem virs slimnieku gultām un miegā guļošās sievas elpu… Jājot cauri Vasonvilai, viņš pamanīja grāvmalas /.ālē sēdošu zēnu.

—   Vai jūs esat ārsts? — puisēns jautāja.

Saņēmis no Šarla atbildi, viņš paķēra rokā savas koka lupeles un skriešus metās pa priekšu.

Ceļā ārsts no sarunām ar pavadoni izprata, ka Ruo kungs ir visai turīgs saimnieks. Kāju tas salauzis vakar vakarā, atgriezdamies no kaimiņa, kur svinējis Zvaigžņu dienu Viņa sieva esot mirusi pirms diviem gadiem. Tagad pie viņa dzīvojot tikai jaunkundze, kas tam palīdzot vadīt saimniecību.

Ceļa grambas kļuva dziļākas. Viņi jau bija nokļuvuši pie pašas Bērto fermas. Mazais puišelis, iespurdzis kādā /.oga caurumā, pazuda, bet tad atkal parādījās pagalmā, lai no iekšpuses atdarītu vārtus. Zirgam mitrajā zālē slīdēja kājas. Šarls dažkārt pieliecās, jājot zem nokareniem zariem. Suņi, raustīdami ķēdes, rēja. Ārstam iejājot pagalmā, zirgs satrūkās un strauji metās sāņus.

Ferma šķita uzturēta labā kārtībā. Pa atvērtajām staļļa durvīm bija redzami brangi darba zirgi, kas mierīgi "eda sienu no jaunām redelēm. Gar ēkām stiepās plata mēslu kaudze, no tās kāpa augšup garaiņi, pa kaudzes virsu starp vistām un tītariem knābādami staigāja pieci vai sesi pāvi — normandiešu fermeru putnu dārza lepnums. Aitu kūts bija gara, rija augsta, ar sienām, gludām kā delna. Palievenī atradās divas ores, četri arkli ar pātagām, iemauktiem un visām zirglietām, to starpā zilām paseglu vilnas Segām, kas bija apputējušas ar smalku smelkni,

kura krita no kūtsaugšas. Ar kokiem simetriski apstādītais pagalms slīpi sliecās kalnā, un pie dīķīša skanēja priecīga zosu bara gāgināšana.

Jauna sieviete, ģērbusies zilā merinosa auduma kleitā, rotātā ar trim kruzuļiem, iznāca pār nama slieksni pretī Bovarī kungam un ieveda to virtuvē, kur kurējās liela uguns. Ap to dažāda lieluma podos vārījās brokastis kalpiem. Kamīnā žāvējās slapjas drēbes. Ogļu lāpsta, knaibles un plēšu uzgalis — viss milzīga apmēra — mirdzēja kā pulēts tērauds, bet visgarām sienai stiepās vesels lēvenis virtuves trauku, kuros mirgodamas atplaiksnījās gaišās pavarda liesmas līdz ar pirmajiem saules stariem, kas ieplūda pa rūtīm.

Šarls uzkāpa otrajā stāvā aplūkot slimnieku. Tas gulēja zem segām, viscaur nosvīdis, tālu aizsviedis savu naktscepuri. Viņš bija mazs, tukls vīriņš, gadus piecdesmit vecs, baltu ādu, gaiši zilām acīm, pliku pauri un karuļiem.ausīs. Uz krēsla pie gultas stāvēja liela degvīna karafe, no kuras slimnieks lāgiem iemeta, lai stiprinātos, bet, tiklīdz ieraudzīja ārstu, vecā vīra satraukums izgaisa, un viņš sāka vārgi kunkstēt, lai gan līdz tam bija divpadsmit stundu no vietas lādējies.

Lūzums izrādījās pavisam vienkāršs, bez jebkādām komplikācijām. Šarls nebūtu uzdrošinājies vēlēties ko vieglāku. Un, atcerējies, kā viņa skolotāji mēdza apieties ar slimniekiem, jaunais ārsts uzmundrināja pacientu ar visādiem mierinājuma vārdiem un ķirurgu laipnībām, kas ir kā eļļa, ar ko ieziež lancetes. Lai izgatavotu šinas, ārstam no nojumes atnesa saišķīti skaliņu. Šarls no tiem izmeklēja vienu, sagrieza to gabalos un tad nopulēja ar stikla lausku, kamēr kalpone pa to laiku plēsa strēmelēs palagu, lai darinātu saites, un Emmas jaunkundze nodarbojās ar spilventiņu šūšanu. Viņa ilgi nevarēja atrast savu rokdarbu kastīti, un tēvs iekaisa; neatbildēdama ne vārda uz vecā vīra pārmetumiem,„Emmas jaunkundze cītīgi šuva,

•>;i<ltirdama sev pirkstus, kurus tūda| pacēla pie mutes, lai Izsūktu asinis.

:>;irlu pārsteidza viņas nagu baltums. Tie bija mirdzoši, i. ilos šauri, nopulēti labāk nekā Djepas ziloņkauls un api:riczti mandeļveidlgi. Tomēr viņas rokas nelikās skaisl.i . — varbūt tās nebija pietiekami baltas un pirkstu locltāvās pārāk kalsnas; vispār plauksta šķita pārlieku slaika, boz maigā kontūru apaļuma. Bet jaunavas izcilais skaislums bija viņas acis; lai gan tumši zilas, taču skropstu <11,1 tās šķita melnas, un to skatiens pievērsās ikvienam atklāti, ar sirsnības pilnu drosmi.

Kad ievainojums bija pārsiets, Ruo kungs pats palūdza .irstu iebaudīt kādu kumosiņu ceļakājai.

Šarls nokāpa zālē apakšējā stāvā. Tur uz maza galdiņa pie gultas ar baldahīnu un kokvilnas aizkariem, uz kuriem l»ija attēloti turki, stāvēja trauki un sudraba kausiņi divām personām. No augsta, iepretī logam novietota ozolkoka skapja plūda īrisu un drēgna audekla smarža. Kaktos uz grīdas bija saslieti labības maisi — pārpalikums, kas neietilpa tuvējā labības noliktavā, kurp veda trīs akmens pakāpieni. Telpas izgreznošanai pie sienas ar zaļu krāsojumu, kas vietvietām drupa nost, pašā vidū uz naglas zelta ietvarā karājās glezna — Minervas galviņa — zīmējums ar ogli; apakšējā malā bija uzraksts gotu burtiem «Manam dārgajam tētiņam».

Sākumā viņi runāja par slimnieku, vēlāk pārgāja uz laika apstākļiem, stipro salu un vilkiem, kas naktīs klejojot pa laukiem. Ruo jaunkundzei nebija jautra dzīve uz laukiem, it īpaši tagad, kad tai gandrīz vienai pašai uz pleciem gūlās visa fermas saimniecība. Zālē bija auksts, un meitene ēdot visa trīcēja, tāpēc viņas pilnīgās lūpas, kuras tā klusuma brīžos mēdza košļāt, viegli pavērās.

Balta, atlocīta apkaklīte atsedza tās kaklu. Emmas jaunkundzes melnie, galvas vidū ar smalku šķirtni pārdalītie mati, tik gludi sasukāti, ka šķita saliedēti no diviem

vienādiem gabaliem, slīga lejup pa galvas izliekumu un, tikko atsegdami ausu galiņus, pakausī savienojās kuplā mezglā, viegli cirtodamies deniņos; šādu matu sukājumu lauku ārsts redzēja pirmo reizi savā mūžā. Meitenes vaigi bija liegi sārti. Aiz ņiebura starp divām pogām tāpat kā vīrietim rēgojās aizbāzta lornete bruņurupuča ietvarā.

Kad Šarls, uzkāpis augšā atvadīties no Ruo tēva, atgriezās zālē, Emmas jaunkundze, piespiedusi pieri pie rūts, lūkojās dārzā, kur vējš bija apgāzis vairākas turku pupu kārtis. Viņa apgriezās un jautāja:

—   Vai jums kas pazudis?

—   Mana jājamā pātadziņa, — viņš attrauca. — Lūdzu, piedodiet!

Šarls sāka to meklēt uz gultas, aiz durvīm, zem krēsliem; tā izrādījās nokritusi uz grīdas starp labības maisiem un sienu. Emmas jaunkundze, to ieraudzījusi, noliecās pār maisu. Šarls pakalpīgi piesteidzās klāt un, izstiepdams roku tāpat kā viņa, sajuta savas krūtis pieskaramies jaunās meitenes mugurai, kas bija saliekusies zem viņa. Emmas jaunkundze atliecās atpakaļ un gluži pietvīkusi paraudzījās viņā pār plecu, pasniegdama tam vēršādas pātadziņu.

Šarls atkal ieradās Bērto fermā nevis pēc trim dienām, kā bija solījies, bet jau nākamajā dienā; vēlāk viņš apmeklēja slimnieku kārtīgi divas reizes nedēļā, laiku pa .aikam atjādams ārpus kārtas it kā aiz pārskatīšanās.

Bet pa to laiku viss ritēja lieliski; atveseļošanās virzījās uz priekšu pēc visiem likumiem, un, kad bija pagājušas četrdesmit sešas dienas un Ruo tēvs mēģināja viens pats staigāt pa savu «skabūzb, Bova-rī kungu sāka uzskatīt par ļoti spējīgu vīru. Ruo tēvs mēdza teikt, ka visizcilākie Iveto un pat Ruānas ārsti nebūtu varējuši viņu labāk izārstēt.

Šarls Bovarī ir nemēģināja pats sev pavaicāt, kāpēc viņam tā patika ierasties Bērto fermā. Ja viņš būtu par to

f

iulomājis, tad droši vien savu centību izskaidrotu ar

liutfo saslimšanas gadījumu vai varbūt arī ar izredzēm

logu! labu honorāru. Bet vai nebija tā, ka šie apmeklējumi

lennā kļuva par jauku pārmaiņu viņa dzīves vienmuļajā

<l.ii ha gaitā? Sajās dienās viņš cēlās agri, zirgu palaida

mīļiem, skubināja to un Bērto fermas tuvumā nolēca no

nrgliem, lai noslaucītu zālē kājas un uzvilktu rokās mel-

nus cimdus. Viņam iepatikās iejāt pagalmā, ar plecu atve-

mt vārtus, iepatikās gailis, kas dziedāja uz sētas, un zēni,

kas metās viņam pretī. Šarlam iepatikās labības šķūnis

un zirgu staļļi, viņš iemīļoja Ruo tēvu, kas sita viņam

saujā, saukdams to par savu glābēju; viņam iepatikās

Kmmas jaunkundzes mazo koka tupelīšu klaboņa pa vir-

tuves nomazgātajām flīzēm; uz augstajiem papēžiem jaunā

meitene šķita mazliet garāka, un, kad tā gāja ārstam pa

priekšu, koka pazoles, ātri cilādamās un atsizdamās, sausi

klaudzēja.

Viņa aizvien to pavadīja līdz lieveņa trepju pirmajam ; nkāpienam. Ja zirgs vēl nebija pievests, Emmas jaunkundze palika turpat stāvam. Viņi jau bija atvadījušies un vairs nerunāja, spirgtais vējš ieskāva tās augumu, juku jukām jaukdams pakausi sīkos jo sīkos matiņus vai plivinādams ap viņas gurniem priekšauta saites, kas plandījās kā karodziņi. Reiz atkušņa laikā no koku mizām sūcās mitrums uz ēku jutiem un kusa sniegs. Viņa bija apstājusies uz nama sliekšņa, pēc tam iegāja uzmeklēt saulsargu un atvēra to. SauleS stari, lauzdamies cauri mēļi zaļganajam zīdam, meta kustīgus gaismas plankumus uz jaunās meitenes balto seju. Viņa smaidīja zem saulsarga, tīksminādamās par liego siltumu, un bija dzirdams, kā uz izstieptās zīda drānas cita pēc citas skanēdamas krita lietus lāses.

Sākumā Bovarī kundze ikreiz, kad Šarls apmeklēja Bērto fermu, apjautājās par slimnieku un bija pat atvērusi Ruo kungam skaistu, baltu lappusi savā rēķinu grāmatā. Bet,

uzzinājusi, ka tam ir meita, viņa tūdaļ ievadīja izziņu,! kas noskaidroja, ķa Ruo jaunkundze Urzulas mūķeņu klos-ļ terī ieguvusi, tā sakot, labāko audzināšanu, protot dejot, 1 esot mācījusies ģeogrāfiju, zīmēšanu, rokdarbus un maz-j liet mākot spēlēt klavieres. Tas nu bija par daudzi 1 «Ak tad tāpēc,» Bovarī kundze domāja, «viņam tā atplaukst seja, kad dodas pie tās ciemā, tāpēc viņš uzvelkjauno vesti un pat nebīstas to samērcēt lietūf Ak šī sie-; vietel Sī sieviete!…»

Un viņa to ienīda gluži instinktīvi. Sākumā Bovarī kundze veldzēja savu sirdi ar dažādiem mājieniem; Šarls tos nesaprata; vēlāk tā ķērās pie skaļām, it kā nejaušām pārdomām; Šarls, baidīdamies vētras, neko neiebilda, beidzot tā pārgāja uz tiešiem pārmetumiem, uz kuriem viņš nezināja, ko atbildēt. Kāpēc viņš joprojām jājot uz Bērto fermu, Ja Ruo kungs jau izveseļojies, bet samaksājuši šie ļautiņi vēl neesot? Kā nu ne, tur jau esot kāda persona. kas protot tērzēt, smalka šuvēja, turklāt vēl gudra. Tieši tas viņam tīkot, tieši uz tādām pilsētas jaunkundzītēm jau viņam prāts nesoties!… Un viņa turpināja:

—   Ruo tētiņa meita — izaudzināta kā pilsētas jaunkundzei Nudien jāsmeļas! Viņas vectēvs bijis aitu gans. bet kāds tās radinieks tik tikko nav iespundēts tāpēc, ka uzsācis kautiņu ķildas laikā. Veltīgi tai celt degunu gaisā un svētdienās baznīcā plātīties ar zīda kleitu kā kādai grāfienei. Nabaga Ruo tētiņš! Nebijusi pagājušo gadu tik laba rāceņu raža, diezin vai lāga vīrs varētu samaksāt nodokļu parādu!

, Paguris Šarls pārtrauca apmeklēt Bērto ferrnu. Heloizc pēc bezgalīgām asarām un skūpstiem kādā stiprā mīlestības uzliesmojuma brīdī bija piespiedusi viņu zvērēt ar roku uz lūgšanu grāmatas, ka tas vairs tur neiešot. Un tā Šarls padevās, bet viņa ilgas pārdroši pretojās šādai verdziskai pakļāvībai, un, pats sev naivi liekuļodams, viņš nosprieda, ka tieši aizliegums redzēt Emmu viņam dod

Ilrsibas to mīlēt. Turklāt viņa apprecētā atraitne bija kab piii.i, gariem zobiem; kā ziemu, tā vasaru nēsāja nelielu, melnu šalli, kuras gals tai nokarājās starp lāpstiņām; tldoize slēpa kaulaino augumu drēbēs, kas atgādināja 11icbcļu pārvalkus un bija tik īsas, ka atsedza viņas kāju polifes ar krusteniski pārsietām plato kurpju saitēm virs pelēkajām zeķēm.

fVirla māte laiku pa laikam tos apciemoja, un jau pēc dažām dienām vedekla vīramāti turēja savā pavadā, un trnl abas ņēmās Šarlu dzelt ar saviem prātojumiem un vēlojumiem. Viņš nedarot prātīgi, tik daudz ēzdams! Kāpēc 1:111 jācienājot ar vīna lāsi katrs pirmais ienācējs! Kāda stūrgalvība atteikties valkāt flaneļa veļu!

Bet pavasara sākumā kāds Inguviles notārs, kas pārvaldīja arī Dibikas atraitnes īpašumu, izlietodams labu ceļavēju, iesēdās kuģī, aizvezdams sev līdzi visu naudu, kas atradās viņa kantorī. Tiesa, Heloizei vēl bez līdzīpaMima tiesībām uz kādu tvaikoni, kas bija novērtēts par sešiem tūkstošiem franku, piederēja māja Senfransūā ielā, bet faktiski no visas tās skaļi izdaudzinātās bagātības viņa saimniecībā bija ienesusi vienīgi nedaudz mēbeļu un dažādus drēbes gabalus. Stāvoklis bija jānoskaidro. Izrādījās, ka nams Djepā galīgi apkrauts ar hipotēkām; cik viņa nolikusi pie notāra, to zināja vienīgi Dievs, un kuģī ieguldītā daļa nepārsniedza tūkstoš ekiju. Tātad viņa melojusi, šī krietnā dāma! Savā izmisumā Šarla tēvs, triekdams krēslu pret klonu tā, ka tas salūza gabalos, apvainoja sievu, ka tā iegrūdusi nelaimē dēlu, sajūgdama to ar kleperi, kūra iejūgs neesot labāks par ādu. Vecie ieradās Tostā. Sekoja izskaidrošanās, nepatīkamas ķildas. Heloize raudādama metās vīram ap kaklu, lūgtin lūgdamās aizsargāt to no viņa vecākiem. Šarls dzīrās aizstāvēt sievu. Vecāki noskaitās un aizbrauca.

Tomēr trieciens bija dots. Nedēļu vēlāk, kad Heloize sētā žāva veļu, viņai pēkšņi sāka pa muti plūst asinis, un

nākamajā dienā, kad Šarls pagriezās ar muguru pret sievu, lai nolaistu loga aizkaru, viņa iesaucās: «Ak* Dievs!» — izdvesa nopūtu un sabruka. Viņa bija mirusi. Kāds pārsteigums!

Kad kapsētā viss bija beidzies, Šarls atgriezās savās rnā- jās. Apakšstāvā viņš neviena neatrada, tad uzkāpa otrajā stāvā. Tur guļamistabā tas ieraudzīja sievas kleitu, pakārtu gultas kājgalī. Un tad, atspiedies ar elkoņiem uz rakstāmgalda, sāpīgās pārdomās iegrimis,-viņš tā palika līdz pašam vakaram. Galu galā sieva tomēr bija viņu mīlējusi

3

Kādu rītu Ruo tēvs atnesa Šarlam maksu par izārstēto kāju: septiņdesmit piecus frankus četrdesmit sū gabalos un tītaru. Viņš jau bija dzirdējis par Bovarī kunga nelaimi un mierināja to kā vien prazdams.

—    Es zinu, kā tas ir, — viņš tam teica, uzsizdams uz pleca, — man pašam tā ir klājies, arī man! Kad es biju zaudējis savu nabaga sieviņu, tad devos uz tīrumiem, lai būtu viens pats, nokritu zemē pie kāda koka saknēm, raudāju, piesaucu mīļo Dievu, sarunāju tam visādas muļķības; gribēju būt kurmju vietā, kurus redzēju karājamies pie | koku zariem un kuru iekšas mudžēt mudžēja no tārpiem, gribēju būt beigts. Un, kad iedomājos, ka citi šai pašā laikā ir kopā ar savām jaukajām, mazajām sieviņām un var tās apskaujot kļaut pie krūtīm, tad ar visu spēku ņēmos dauzīt zemi ar nūju; es biju gandrīz vai jucis prātā, nemaz vairs neēdu; jūs man neticēsiet, bet jau no domas vien iet vienam uz kafejnīcu man kļuva nelabi. Un tad — pavisam rāmi jo rāmi, dienai aizritot pēc dienas, ziemai nomainoties ar pavasari, rudenim —ar ziemu, pamazītiņām, palēnītiņām tas viss aizplūda, aizgāja, pazuda, es gribētu teikt, noslīga, jo kaut kas tomēr paliek iekšā, pašās dzī-

I<*, li;i mēdz teikt… kāds smagums te, krūtīs! Bet, reiz nu tfids ir visu cilvēku liktenis, tad vēl jo mazāk drīkst *rv| nomocīt un tīkot pēc nāves tāpēc, ka nomiruši citi… VttJ»« sevi saņemt rokās, Bovarī kungs, tas višs pāries! Apciemojiet mūs! Mana meita, ziniet, daždien atceras jūs nu saka, ka jūs to esot aizmirsis. Drīz būs klāt pavaŠarls,

I(i<I mēs pašaudīsim aplokā kādu trusīti, lai jūs mazliet 1/Idai dētos.

1 S.irls paklausīja vecā vīra padomam. Viņš aizjāja uz Mirto fermu un atrada tur visu tāpat kā agrāk, proti, kā pirms pieciem mēnešiem. Bumbieres jau ziedēja, un Ruo livs, kas atkal bija uz kājām, staigāja šurp un turp pa Icnnu, ienesdams tajā vairāk rosmes.

Uzskatīdams par savu pienākumu parādīt ārstam viņa lndās iespējami vairāk laipnības, Ruo tēvs to lūdza nenlaigāt ar kailu galvu, sarunājās ar viņu paklusi kā ar slimu un pat izlikās, ka ir sašutis, ja viesim nebija pagalnvots kas mazliet vieglāks, kāds krēms vai cepti bumbieri. Viņš stāstīja tam jocīgus notikumus. Šarls notvēra sevi smejoties, taču, atcerējies sievu, tūdaļ sadrūma. Bet, kad atnesa kafiju, mitējās par viņu domāt.

Jovairāk Šarls pierada dzīvot viens pats, jo retāk viņš nomāja par nelaiķi. Nekad neizjustas neatkarības prieks palīdzēja pārvarēt vientulību. Šarls varēja mainīt ēdienu laiku, varēja aiziet un atgriezties, neminot iemeslus, un, j.i bija1 krietni noguris, izlaisties gultā visā garumā. Viņš sevi saudzēja un lutināja, pieņemdams no visiem mierinājumus. Turklāt sievas nāve Šarla praksei nebija nākusi par ļaunu, jo veselu mēnesi ļaudis to vien daudzināja: «Nabaga jaunais cilvēks! Kāda nelaime!» Viņa vārds kļuva pazīstams, klientu skaits pieauga, un Bērto fermā Šarls varēja iegriezties, cik bteži vien taru patika. Viņš juta kādu nenoteiktu cerību, mulsu laimi; spoguļa priekšā sukādams vaigubārdu, Šarls konstatēja, ka viņa seja kļuvusi tīkamāka.

Kādu dienu Bovarī atjāja fermā ap pulksten trijiemļ visi strādāja uz lauka; viņš iegāja virtuvē, bet sākumi nepamanīja Emmu, jo aizvirtņi bija aiztaisīti. Saules stariļ lauzdamies cauri koka plaisām, garām, šaurām strēlīfēņļ gulās uz akmens flīzēm, salūzdami mēbeļu stūros un triļ sēdami pie griestiem. Pa galdu tekalēja mušas, rāpdamāa augšup pa netīrajām glāzēm, un sīca, slīkdamas glāzei dibenā sidra paliekās. Gaismā, kas plūda pa kamīna skurl steni, sodrēji uz flīzēm šķita samtaini un atdzisušie pelni iezilgani. Emma šuva; lakata viņai nebija, un uz kailajiem« pleciem rasoja sviedru pērlītes..,.

Pēc laucinieku para-žas Emma piedāvāja viesim iedzer! kādu malciņu. Šarls atteicās, viņa neatlaidīgi lūdzās unj beidzot smiedamās uzaicināja iztukšot liķiera glāzīti kopāļ ar viņu. Emma aizgāja sameklēt skapī pudeli kiraso, sal dabūja divas mazas glāzītes, piepildīja vienu līdz pašārrļ malām, otrajā ielēja tikai lāsīti un pēc saskandināšanasļ pacēla to pie lūpām. Tā kā glāzīte bija gandrīz tukšai meitene atliecās atpakaļ, lai to izdzertu, un, galvu atme-J tusi, izstieptām lūpām, saspringtu kaklu smējās, ka nejūl tot nekādas garšas, kamēr mēles galiņš, šaudīdamies starp smalkajiem zobiem, laizīja glāzes dibenu.

Tad viņa apsēdās un no jauna uzsāka savu darbu —ļ baltas kokvilnas zeķes lāpīšanu. Emma strādāja, galvuļ noliekusi; viņa nerunāja, arī Šarls klusēja. Vējiņš, spraukl damies pa durvju apakšu, uz akmens grīdas sacēla maz-J liet putekļu; Šarls skatījās, kā tie virpuļoja, un dzirdēja] tikai, ka deniņos sita pulss un tālu pagalmā kladzināja izdējusi vista. Emma laiku pa laikam atvēsināja seju, pie-j kļaudama tai delnas, kuras pēc tam piespieda pie milzīgo ogļu knaibļu dzelzs rokturu bumbuļiem.

Emma sūdzējās, ka jau kopš va-saras sākuma tai uznā-ļ kot galvas reiboņi, un jautāja, vai viņai nederētu jūras peldes. Tad viņa sāka stāstīt par savu dzīvi klosterī, Šarls, savukārt par koledžu, un abi kļuva runīgi. Viņi uzkāpa

r

Himnas istabā. Viņa Šarlani parādīja savas agrākās nošu ninImViņas, grāmatiņas, ko bija ieguvusi par labām sel<iim iii, un ozola vainagus, kas nosviesti mētājās skapja KļHilMjās atvilktnēs. Emma vēl stāstīja par māti, par kapAhii un pat parādīja tam dārzā dobi, no kuras viņa katra ni< i s pirmajā piektdienā plūca puķes, lai tās noliktu uz ii111!cs kapa. Bet dārznieks nekā liela nesaprotot savā itiimla. Vispār tik slikta apkalpošana! Viņa labprāt būtu vi l. ļnsies dzīvot pilsētā, vismaz pa ziemas mēnešiem, lai ||iiii garlaicība uz laukiem varbūt tieši garajās vasaras tllmās esot visvairāk jūtama, un atkarībā no tā, ko Emma liin.ija, viņas balss bija gan dzidra, skaļa, gan aizplīvurojis ilgu pilna, un, kad tā sāka runāt pati par sevi, balss •kļuva gausāka stieptajās skaņu pārejās, izgaisdama čuknla, — brīžiem meitene plati un līksmi atvēra naivās acis, l.id mazliet nolaida plakstus, un viņas skatiens, domai Uislot tālumā, aizmiglojās skumjās.

Vakaros atgriežoties mājās, Šarlam cits pēc cita nāca pialā vārdi, kurus Emma bija teikusi; viņš centās tos iilsaukt atmiņā, papildināt to saturu, lai gūtu jēdzienu par Emmas dzīvi toreiz, kad viņš to vēl nebija pazinis. II t nekad Šarlam neizdevās saskatīt Emmu citādu, kā to liija redzējis pirmo reizi, vai tādu, kādu to tikko atstājis. Tad ārsts sev jautāja, kas no jaunās sievietes izveidotos, ļa tā apprecētos, un ar ko gan. Ak vai! Ruo tētiņš bija krietni bagāts īm viņa — tik daiļa! Taču Emmas seja ntkal un atkal parādījās tā acu priekšā, un kaut kas līdzīgs vienmuļai vilciņa dūkšanai nemitīgi sanēja ausīs: «Ja nu Iii tomēr ap-precētos! Ja tu apprecētos!» Nakti viņš negulēja, kakls bija kā aizžņaugts, Šarlam slāpa; viņš piecēlās, lai padzertos no ūdens trauka, un atvēra logu. Debess zvīļoja vienās zvaigznēs, pūta silts vējiņš, tālumā rēja suņi. Viņš pagrieza galvu uz Bērto fermas pusi.

Nācis pie secinājuma, ka beigu beigās ne ar ko neriskē, Šarls apņēmās bildināt Emmu pirmajā izdevīgajā gadī-

jumā, bet ikreiz, ja šāda iespēja radās, bailes, ka nepratīs atrast piemērotus vārdus, aizvēra viņa lūpas.

Ruo tēvs nemaz nedusmotos, ja to atbrīvotu no meitas: saimniecībā viņa tam maz ko palīdzēja. Savāsir^ī viņš Emmu attaisnoja, uzskatīdams, ka tā ir pārāk gudra lauksaimniecībai — šim debesu nolādētajam amatam, no kā neviens nav iedzīvojies miljonos. Lāga vīrs arī pats ne tikvien nekļuva bagātāks, bet gadu gadā cieta vienīgi zaudējumus, jo, kaut arī viņš prata visai veikli iztirgot savu preci, tomēr saimniekošanai, vārda tiešajā nozīmē fermas iekšējai pārvaldīšanai, Ruo tēvs bija mazāk piemērots nekā jebkurš cits. Viņš nelabprāt pielika rokas pie darba un nebūt nemēdza skopoties tur, kur vajadzēja ko izdot savām dzīves ērtībām: viņam patika labi ēdieni, silti kurināta telpa un mīksta gulta. Ruo tētiņam garšoja stiprs ābolu vīns, sulīgs jēra cepetis, krietni ar konjaku sakulta kafija. Viņš mēdza ēst virtuvē pavarda priekšā ; uz īpaša galdiņa, ko tam ienesa uzklātu — ar visiem ēdiediem un dzērieniem kā teātri.

Nomanījis, ka Šarlam viņa meitas klātbūtnē vienmērpietvīkuši vaigi, bet tas nozīmēja, ka tuvākajās dienās viņš! to bildinās, Ruo tēvs jau laikus apsvēra darījumu. Bovari viņam gan sakārnītis vien šķita un nebūt nebija tādsj znots, kādu vecais sev vēlējās, bet ļaudis runāja, ka ārstsl dzīvojot kārtīgi, esot taupīgs un ļoti izglītots, un, pro-J tanīs, ne jau tāds, kas pūra dēļ sāks šķendēties. Bet, tā kāj Ruo tētiņš nesen aiz naudas grūtībām bija pārdevis div-ļ desmit divus akrus sava īpašuma, tā kā viņš joprojām bija! krietni daudz parādā mūrniekam un ne mazāk segliniekam! un tā kā vīnogu spiedes veltni vajadzēja pārtaisīt, Ruo] tēvs sevī nolēma:

«Ja viņš lūgs Emmas roku, es to neliegšu.»

Ap Miķeļa dienu Šarls uz trim dienām ieradās Bertoj fermā. Pēdējā diena, tāpat kā iepriekšējās, aizritēja, atvirJ zot izšķirošo brīdi no viena mirkļa uz otru. Ruo tēvs de«

vās pavadīt Šarlu; viņi soļoja pa izbrauktu ce]u un dzīrās jau atvadīties: īstais brīdis bija klāt. Šarls vēl novilcināja līdz žoga stūrim un beidzot, pagājis tam garāni,

izdvesa:

—   Ruo kungs, man jums kas jāsaka.

Viņi apstājās. Šarls klusēja.

—   Nu, šaujiet vaļā, kas jums uz sirds! — klusu smiedamies, sacīja Ruo tēvs. — Vai tad nu es to nezinu!

—   Ruo tēv… Ruo tēv… — Šarls murmināja.

—        Es neko labāku arī nevēlos, — fermeris turpināja.

—   Bet, lai gan meitēns, bez šaubām, būs ar mani vienis pratis, tomēr jāpajautā, kādas ir viņas domas. Jūs ejiet vien tālāk, es atgriezīšos mājās. Ja viņa teiks jā, uzklausiet mani vērīgi, jūs nenāciet atpakaļ ļaužu valodu pēc, un, starp citu, tas arī meiteni pārāk uztrauks. Bet, lai jūs pagalam nenomocītos, es atgrūdīšu plaši vaļā loga aizvirtni pret sienu; jūs to redzēsiet no otras puses, ja pārlieksieties pāri žogam.

Un viņš devās projām.

Šarls piesēja zirgu pie koka, uzskrēja uz taciņas un sāka gaidīt. Pagāja kāda pusstunda, tad viņš noskaitīja pēc puksteņa vēl deviņpadsmit minūtes. Un pēkšņi kaut kas noklaudzēja pret sienu: aizvirtņi bija atgrūsti vajā, aizkabināmais kāsītis vēl trīcēja.

Nākamajā dienā Šarls Bovarī jau deviņos bija fermā. Kad viņš ienāca, Emma pietvīka, lai gan centās aiz pieklājības mazliet iesmieties. Ruo tēvs apkampa nākamo znotu. Par naudas lietām viņi pagaidām nerunāja, jo, starp citu, tam bija laika diezgan, tāpēc ka kāzas neklājās svinēt, iekām nebija beidzies Šarla sēru laiks, proti, nākamajā pavasarī.

Sajās gaidās pagāja ziema. Ruo jaunkundze noņēmās ar savu pūru. Daļu no tā pasūtīja Ruānā. bet kreklus un naktscepurītes viņa šuva pati pēc modes lapām, kuras aizņēmās. Ikreiz, kad Šarls ieradās fermā, tika pārspriesta

gatavošanās kāzām: gudroja, kurā telpā rīkot kāzu mielastu, prātoja, cik un kādus ēdienus gatavot un ko sagādāt uzkodām.

Emma izteica vēlēšanos laulāties pusnaktī lāpu gaismā, bet Ruo tēvs šādu iedomu nekādi nevarēja saprast. Un tā notika kāzas, kurās saradās četrdesmit trīs viesi, pie galda tie sēdēja sešpadsmit stundas; nākamajā dienā dzīres sākās no jauna un; pamazām norimstot, ieilga vēl dažas dienas.

4

Aicinātie viesi ieradās agri — ekipāžās, vienzirga ratos, puskarietēs, vecos, atsegtos kabrioletos, segtos pajūgos ar ādas aizkariem, bet apkaimes jaunieši — garās orēs, kurās tie stāvēja cits aiz cita, turēdamies pie malām, lai nepakristu, dzīdami zirgus rikšos un kratīdamies bez žēlastības. Kāzinieki ieradās no desmit jūdžu attāluma — no Godervilas, Normanvilas un no Kanī. Bija aicināti visi abu ģimeņu radinieki, abas puses salaba ar visiem draugiem, ar kuriem bija saķildojušās, ielūdza sen no redzes loka izgaisušus paziņas.

Laiku pa laikam aiz žoga atskanēja pātagas šmīkstieni, drīz vien vārti atsprāga vaļā un pagalmā iebrāzās pajūgs. Auļos piebraukdams pie lieveņa pirmā pakāpiena, tas strauji apstājās un atbrīvojās no kravas. Ļaudis izkāpa pa abām pusēm, berzēdami ceļgalus un staipīdami rokas. Dāmām galvā bija cepures, tērpi rotāti pēc pilsētas modes ar zelta pulksteņu važiņām, apmetņiem, kuru gali krustojās zem jostas, vai arī ar krāsainiem lakatiņiem, kas bija piestiprināti uz muguras ar spraudi, atsegdami mugurpusē kaklu. Zēni, ģērbušies tāpat kā viņu tēvi, acīm redzot jutās neērti jaunajos uzvalkos (daudzi šodien pirmo reizi savā mūžā bija uzvilkuši zābakus), tiem blakus, nerunādamas ne pušplēsta vārdiņa, baltās, šim gadījumam

pagarinātās kleitās stāvēja meitenes, gadus četrpadsmit vai sešpadsmit vecas, domājams, viņu māsas vai māsīcas, pietvīkušas, apjukušas, ar rožu pomādi saziestiem matiem, nobažījušās par saviem cimdiem, ka tikai tos nenotraipītu. Zirgu puišu bija pamaz, un vīrieši, uzrotījuši piedurknes, paši izjūdza zirgus. Ikviens bija ģērbies saskaņā ar savu sociālo stāvokli: cits frakā, cits svārkos, cits kamzolī, cits žaketē — tie visi bija izturīgi, ģimenē godā un cieņā turēti uzvalki, kurus tikai svinīgos gadījumos izņēma no skapja: svārki ar garām, vējā plandošām stērbelēm, ar cilindrveidīgām stāvapkaklēm un kabatām, platām kā maisi; bieza tūka žaketes, galvās tad parasti naģenes ar vara apmali, īsi pussvārciņi ar divām acu atstatuma attālumā mugurpusē saliktām pogām un tik stāviem ielokiem, it kā tos no malkas kluča būtu izcirtis namdaris. Daži vēl (bet tiem, protams, jāsēž galda viņā galā) bija ģērbušies parādes blūzēs ar apkaklēm, kas bija atlocītas līdz pleciem, sīki sakrokotām mugurām ūn zemu savilktām, šūdinātām jostām ap vidu.

Sastīvinātie krekli priekšpusē izriezās kā krūšu bruņas. Visi vīrieši bija tikko kā apcirpuši matus, un ausis viņiem šķita kā lutaušiem; noskuvušies tie bija kārtīgi; dažam labam, kas uzcēlies pirms saules lēkta un. nebija lāgā varējis nodzīt bārdu, zem deguna vīdēja slīpi iegriezta rēta vai paplati kā trīsfranku gabali ādas nošķēlumi gar žokļiem; ceļā tie no vēja bija iekaisuši, un izblīdušās, baltās sejas, izraibinātas sārtiem plankumiem, mazliet atgādināja marmoru.

Rātsnams atradās no fermas kādu pusjūdzf, un uz turieni visi devās kājām; kad ceremonija arī baznīcā bija beigusies, tāpat kājām atgriezās mājup. Kāzu gājiens, sākumā saliedējies kā viena vienīga krāsaina josta, līkloču aizvīdamies pa šauro taku, izlocīdamies starp zaļajiem labības laukiem, drīz vien izstiepās garumā, sadalījās pulciņos, kas tērzēdami palika cits citam iepakaļ. Gājiena sā

kumā soļoja muzikants ar lentēm izgreznotu vijoli; tam sekoja jaunlaulātie, aiz tiem juku jukām radi ar paziņām; bērni palika tālu aizmugurē, priecādamies, ka var plūkt auzu skaru kareklīšus un rotaļāties tā, ka neviens tos neredz. Emmas kleita, pārāk gara, mazliet vilkās pa zemi; lāgiem viņa apstājās, lai to paceltu, un piesardzīgi ar cimdos tērptajiem pirkstiem nolasīja asos zāļu stiebriņus un dzelkšņu auglenicas; Šarls pa to laiku tukšām rokām gaidīja, kamēr viņa būs beigusi. Ruo tēvs jaunu cilindru galvā un ģērbies melnā frakā, kuras piedurknes tam sniedzās līdz pirkstgaliem, veda zem rokas veco Bovarī kundzi. Bovari kungs seniors, kas, sirds dziļumos nicinādams visu šo sabiedrību, bija ieradies vienkāršos militāra piegriezuma vienrindu svārkos, šķieda savas krodziņa laipnības kādai jaunai, gaišmatainai zemniecei. Tā kniksēja, sarka un nezināja, ko atbildēt. Pārējie kāzinieki tērzēja par saviem darījumiem vai arī klusiņām āzēja cits citu, jau laikus sevi uzmundrinādami līksmībai; sasprindzinot dzirdi, pļavā varēja saklausīt vijolnieka čīgāšanu, kurš spēlēja vienā spēlēšanā. Pamanījis, ka kāzu gājiens paliek tālu iepakaļ, tas apstājas atvilkt elpu, ilgi berzēja ar kalifoniju vijoles lociņu, lai stīgas skaļāk gaudotu, un tad atkal devās ceļā, pats sev sizdams takti ar vijoles grifu, paceļot to un atkal nolaižot, un ar sava instrumenta skaņām jau pa labu gabalu aizbaidīdams putnus.

Galds bija klāts pagalmā zem nojumes, kur parasti stāvēja rati. Uz galda atradās četras liellopu filejas, sešas vistu frikasē, sutināta teļa gaļa, trīs cepeši un pašā vidū — lielisks cepts sivēns, aplikts ar četrām aknu desām, izgreznotam ar skābenēm. Stūros slējās karafes ar degvīnu. Saldais sidrs, iepildīts pudelēs, ietvēra korķus ar biezu putu vainadziņiem, un visas glāzītes bija jauiepriekš pielietas līdz malām ar vīnu. Zeltains krēms milzīgās bļodās drebinājās pie vismazākā galda satricinājuma, uz tā gludās virsmas izcēlās brīnišķīgi izrotāti jaunlaulāto iniciāļi.

Tortes un mandeļu kūkas bija gatavojis no Iveto ataicināts konditors. Strādādams šajā apvidū pirmo reizi, viņš centās kā vien varēdams, — desertam viņš pats ienesa tā izveidotu cepumu, ka visi aiz pārsteiguma iekliedzās. Tā pamatnē vispirms atradās zilgans papes četrstūris, bet uz tā vesels templis ar portikiem un kolonādēm, un nišās, kas laistījās vienā papīra zvaigznīšu zeltā, stāvēja ģipša statuetes; augstāk — otrā stāvā — slējās no Savojas kūku mīklas veidots pils tornis, kuru ielenca mazi apcietinājumi no sukādes, žāvētām vīnogām un apelsīnu šķēlītēm; beidzot, uz augšējās platformas, kas izveidota kā zaļa pļava ar klintīm un ezeriem no ievārījuma un kuģīšiem no riekstu čaumalām, bija redzams mazs amors šokolādes šūpolēs, kuru stabi virsotnītēs bumbu vietā beidzās ar diviem īstiem rožu pumpuriem.

Ēšana ieilga līdz vakaram. Kad viesi bija pārāk noguruši no sēdēšanas, tie devās pagalmā pastaigāties vai piedarbā saspēlēt kādu partiju «korķa» spēles, bet tad atkal atgriezās pie galda. Dažs labs uz beigām tur aizmiga un sāka krākt. Bet, kad pasniedza kafiju, visi atžirga: sacentās dziedāšanā, vīrieši sāka lielīties ar spēku, cilāja smagumus, mēģināja ar plecu pacelt karieti, rādīja trikus, izmeta vaļīgus jokus, apskāva dāmas. Vakarā,, kad vajadzēja jūgt zirgus prombraukšanai, tie, līdz acīm pieēdušies auzas, neparko nebija iedabūjami ilksīs, bet spārdījās, slējās pakaļkājās, saraustīja iejūgus; viņu saimnieki lamājās vai smējās. Un visu nakti mēnesnīcā pa apkārtējiem ceļiem auļos, kā prātu zaudējuši, joņoja pajūgi; tie drāzās pāri akmeņu kaudzēm, iestrēdza, traucot kraujā, un sievietes, izliekdamās no tiem, tvēra vaļā palaistos grožus.

Tie, kas palika Bērto fermā, visu nakti pavadīja virtuvē dzerdami. Bērni aizmiga zem soliem.

Jaunā sieva bija lūgusi tēvu parūpēties, lai tai tiklu aiztaupīti parastie joki. Tomēr kāds viņas radinieks, zivju

2-247

33

tirgotājs (kas pat kāzu dāvanai bija atvedis pārīti butu), dzīrāt pa atslēgas caurumu ar muti iepūst ūdeni viņas istabā. Ruo tēvs piesteidzās tieši laikā, lai to aizkavētu, un tam paskaidroja, ka znota cienījamais stāvoklis nepieļaujot šādas nepieklājības. Taču radinieks tik viegli nepadevās vecā vīra aizrādījumiem. Sirds dziļumos apsūdzēdams Ruo tēvu lepnībā, viņš pievienojās kaktiņā kādiem četriem pieciem viesiem, kuriem aiz nejaušības vairāk reižu pēc kārtas bija pasniegti neizskatīgāki gaļas gabali un kuri tāpēc atzina, ka tos slikti uzņem, un savā starpā sačukstējās par saimnieku, aplinkus tam novēlēdami izputēt.

Vecā Bovarī kundze, Šarla māte, visu dienu nepavēra ne muti. Viņai padoms nebija jautāts, ne āpspriežot līgavas tērpu, ne arī svinību izkārtojumu; tā aizbrauca jo agri. Vecās kundzes laulātais draugs ne tikvien to nepavadīja, bet pat lika atnest no Senviktoras cigārus un pīpēja līdz pašam rītam, lāgiem iedzerdams groku ar ķiršūdens maisījumu, kādu laukos vēl nepazina un kas vecajam sagādāja jo liefti ievērību.

Šarls pēc rakstura nebija atjautīgs. Kāzu vakariņu laikāviņš ne ar ko neizcēlās un uz jokiem, vārdu rotaļām, divdomībām, laimes vēlējumiem un vaļībām, ar kuriem to apbēra jau kopš mielasta sākuma, atbildēja ne visai asprātīgi.

Toties nākamajā dienā viņš bija kļuvis pavisam cits cilvēks Likās, ka tas ir viņš, kas nule vakar kā iepazinis mīlestību, kamēr jaunā sieva ne. ar ko sevi nenodeva, no kā varētu kaut jel ko noskārst. Pat vislielākie zobgaļi nezināja, ko teikt, kad Emma gāja tiem garām, un tikai noraudzījās viņā un veltīgi piepūlēja smadzenes. Bet Šarls neko neslēpa. Viņš sauca to par savu sieviņu, uzrunāja ar «tu», apjautājās citiem, kā viņa tiem patīk, it visur meklēja viņu, bieži vedināja Ernmu ārā, un viesi redzēja, kā tālumā starp kokiem Šarls staigājot apliek jaunajai sievai

roku ap vidu un, pieliekdamies tai klāt, burza ar galvu viņas ņiebura mežģīņu rotājumu.

Divas dienas pēc kāzām jaunlaulātie aizbrauca: Šarls nevarēja ilgāk palikt projām, jo viņu gaidīja slimnieki Ruo tēvs iedeva tiem savu pajūgu un pats pavadīja tos līdz Vasonvilai. Tur viņš pēdējo reizi noskūpstīja meitu izkāpa no ratiem un devās atceļā. Pagājis apmēram simt soju, viņš apstājās un, redzēdams ratus attālināmies, riteņiem ripojot pa putekļiem, smagi nopūtās. Tad Ruo tēvs atcerējās pats savas kāzas, senos laikus, sievas pirmo grūtniecību; jā, arī viņš jutās līksms tajā dienā, kad, uzsēdinājis sievu zirga mugurā, bija vedis to mājup no viņas tēva, zirgam rikšojot pa sniegoto klajumu; tas notika ap Ziemsvētkiem, un lauki bija gluži balti; jaunā sieva turējās pie viņa ar vienu roku, otrā .tai bija groziņš; vējš plivināja viņas normandiešu galvassegas garās mežģīnes, kas reizēm aizsedza tam muti, uh, kad viņš pagrieza galvu, tad redzēja sev aiz pleca pavisam tuvu tās sārto sejiņu, kas klusi smaidīja zem cepurītes zeltainās plāksnītes. Lai sasildītu pirkstus, viņa lāgu lāgiem tos iebāza vīra azotē Cik sen tas bija!_ Viņu dēlam tagad jau būtu trīsdesmit gadu! Tad Ruo tēvs vēlreiz atskatījās, bet neko vairs uz ceļa nepamanīja. Vecais vīrs jutās bēdīgs kā pamests narns; viņa vīna tvaiku aizmiglotajās smadzenēs līdz ar tīkamajām atmiņām jaucās drūmas domas, un to pārņēma vēlēšanās pamest likumu uz baznīcas pusi. Bet, baidīdamies, ka no tā-nekļūst vēl skumjāk, viņš devās tiešā ceļā uz mājām.

Bovarī kungs un kundze atbrauca Tostā ap pulksten sešiem. Kaimiņi saskrēja pie logiem, lai redzētu ārsta jauno sievu.

Vecā kalpone sasveicinājās ar jauno kundzi, novēlēja tai laimes, lūdza atvainot, ka pusdienas vēl neesot gatavas, un uzaicinaja kundzi pa to laiku iepazīties ar savu māju.

2*

;i

35

Ķieģeļu nama fasāde stiepās līdztekus ielai vai, labāk sakot, ceļam. Aizdurvē bija pakārts apmetnis ar Šāuru apkakli, iemaukti un melna ādas cepure, kaktā mētājās sakaltušiem dubļiem aplipušu puszābaku pāris. Pa labi atradās zāle. proti, telpa, kurā parasti ēda un uzturējās. Dzeltenas kanārijputniņu krāsas tapetes ar bālu puķu viju gar augšmalu trīcēja uz slikti uzstieptās nātnās padrēbes, balti kalikona aizkari ar sarkanu apmali krustojās vidū starp logiem, un uz šaurās kamīna dzegas starp diviem apsudrabotiem svečturiem ar ovāliem kupoliem mirdzēja stSvpuikstenis. rotāts ar Hipokrāta galvu. Gaiteņa otrajā pusē atradās Šarla kabinets— maza, soļus sešus plata telpa ar galdu, trim sēdekļiem un darba atzveltni. Brošētie, vēl neatgrieztie, taču vairākkārtējā atkalpārdošanā nobružātie «Medicīnas zinātņu vārdnīcas» sējumi bija gandrīz vai vienīgie, kas greznoja visus sešus egļu koka grāmatskapja plauktus. Pieņemšanas stundās te sienām cauri sūcās brūnināta sviesta smarža, tāpat kā virtuvē savukārt varēja dzirdēt, kā slimnieki klepo un sūdzas par savām kaitēm. Tad sekoja liela, neuzkopta istaba ar maizes. krāsni; šīs telpas logi izgāja uz pagalmu, uz zirgu stalli, un pagaidām tā noderēja par malkas novietni, pagrabu un pieliekamo un bija piekrauta ar veciem dzelžiem, tukšām mucām, nolietotiem dārzkopības rīkiem un veselu lērumu daždažādu apputējušu priekšmetu, kuru lietošanas veidu vairs nevarēja nosacīt.

Dārzs, vairāk padevies garumā nekā platumā, stiepās starp diviem ar aprikozu špalieriem aizaugušiem māla mūriem līdz pat ērkšķu žogam, kas to atdalīja no tīrumiem. Pašā vidū uz akmens pamatnes atradās saules pulksteņa šīfera ciparnīca; .četras izstīdzējušu mežrožu dobītes simetriski ietvēra zemes četrstūri ar noderīgākiem augiem.

Pašā viņā galā zem balteglēm ģipša kirē lasīja lūgšanu grāmatu.

Emma uzkāpa dzīvojamās istabās. Pirmajā nemaz nebija mēbeļu; otrajā, jaunā pāra ģiijamtelpā, aiz sarkaniem aizkariem atradās mahagonija gu-lta. Kumodi greznoja gliemežvāku šķirstiņš, un pie loga -uz rakstāmgalda karafē blāvoja oraņžziedi, apsieti ar baltām atlasa lentēm Tas bija līgavas puķu pušķis — pirmās sievas ziedu saišķis! Emma pavērās tajā. Šarls to pamanīja, paņēma puķes un aiznesa uz bēniņiem, kamēr jaunā sieva, apsēdusies atzveltnes krēslā (blakus izkravāja viņas mantas), domāja par viņai dāvātajiem līgavas ziediem, kuri bija iesaiņoti kartona kārbā, pati sev jautādama, kas ar tiem notiktu, ja arī viņa pēkšņi nomirtu.

Pirmās, dienas jaunajai sievai pagāja, apsverot pārmaiņas, kādas būtu izdarāmas mājā. Emma noņēma svečturiem kupolus, lika sienas aplīmēt ar jaunām tapeleni, no jauna pārkrāsot kāpņu telpas un ierīkot dārzā ap saules pulksteni solus; viņa pat apjautājās, kā ierīkojams baseins ar strūklaku un zivtiņām. Beidzot vīrs, zinādams, ķ.a Emmai patīk vizināties, izmantoja izdevīgu gadījumu un nopirka lietotus divvietīgus atzveltņu ratus, kas, pēc tam kad tiem bija pieliktas jaunas laternas, izskatījās gandrīz pēc īsta tilberija.

Šarls jutāj laimīgs un ne par ko pasaulē vairs neraizē jās. Divvientulībā ieturēta maltīte, pastaiga vakarā pa lielceļu, rokas kustība, ar kādu Emma sakārtoja matus, viņas salmu cepure, uzmesta uz loga aizšaujamā, un vēl daudz citu sīkumu, kuros Šarls agrāk nekad nebūtu iedomājies rast kādu pievilcību, tagad sagādāja tam nebeidzamu laimi. Rītos gultā, kad viņu galvas atdusējās blakus uz spilvena, jaunais vīrs raudzījās, kā saules stari rotājās sievas liegi sārtās sejas pūciņās; seju pa pusei aizklāja naktscepurītes robotā apdare. Tik tuvā atstatumā Emmās acis šķita vēl lielākas, sevišķi, kad viņa mozdamās vai

rākas reizes pēc kārtas pacēla un nolaida plakstus; melnas ēnā un tumši zilas dienas gaismā Emmas acis šķita veidotas no vairākiem pakāpeniskiem krāsu slāņiem, kas dzijumā bija tumšāki, bet varavīksnenes virspusē kļuva arvien gaišāki Šarla skatiens mulsa šajās dzīlēs, un viņš tur saskatīja pats sevi, tikai pamazinātā veidā, līdz pleciem, ar zīda lakatu galvā un pa pusei atpogātu krekla apkaklīti. Viņš mēdza piecelties pirmais. Emma piegāja pie loga palūkoties, kā viņš aizjāj, un palika tur stāvam, atspiedusies ar elkoņiem pret palodzes rnalu, starp diviem ģerāniju podiem, ģērbusies rītakleitā, kas vaļīgās krokās krita ap tās stāvu. Šarls apakšā uz ielas, uzlicis kāju uz stūra akmens, piesprādzēja piešus, Emma turpināja no augšas tērzēt ar viņu, noplūkdama ar lūpām ziedlapiņu vai zaļumu, ko pēc tam nopūta tam lejā un kas griezdamies, mirkļiem apstādamies un kā putns mezdams lokus, gausi lidinājās lejup un pirms nokrišanas zemē ieķērās nekustīgi durvju priekšā stāvošās vecās, baltās ķēves pinkainajās krēpēs. Šarls uzlēca seglos, pameta Emmai gaisa skūpstu, viņa atbildēja tam ar mājienu, aizvēra logu, un ārsts devās ceļā. Un tad pa lielceļu, kas aizvijās kā bezgalīga, putekļaina lente, pa izdangātajiem ceļiem, kur koki liecās pāri, izveidodami zaru nojumi, pa ežām starp druvām, kur labība sniedzās viņam līdz pašiem ceļgaliem, saulei rotājot kamiešus, svaigajam rīta gaisam ieplūstot nāsīs, tin sirdi tik pārpilnu ar pagājušās nakts lieģlaimi, rāmu prātu un apmierinātu miesu, viņš vēlreiz dvēselē pārdzīvoja savu laimi kā cilvēki, kas vēl pēc mielasta izbauda trifeļu garšu uz mēles.

Ko gan labu līdz šim viņam bija sniegusi dzīve? Vai gan jauks ir bijis koledžā pavadītais laiks, kad Šarls jutās vientuļš, ieslēgts starp augstajiem mūriem par viņu bagātāku un apdāvinātāku biedru vidū, kuri smējās par tā izloksni, zobojās par apģērbu un kuriem mātes pieņemamā istabā uzročos nesa kūkas? Vai tas bija vēlāk, kad

Šarls studēja medicīnu un kad viņa maks nekad nebija pietiekami uztūcis, lai būtu iespējams pasūtīt muzikantiem kādu deju mazajai strādnieku meičai, kas varētu kļūt viņa draudzenīte? Un tad veselus četrpadsmit mēnešus viņš nodzīvoja kbpā ar atraitni, kurai gultā kājas bija tik aukstas kā ledus gabali. Bet nu viņam uz visu mūžu piederēja šī skaistā sieviete, ko viņš dievināja. Visa pasaule Šarlam nesniedzās tālāk par viņas zīda svārku vīli, viņš sev pārmeta, ka mīl to vēl par maz, un ilgojās Emmu atkal redzēt; Šarls steidzīgi atgriezās, pukstošu sirdi uzskrēja pa kāpnēm. Emma savā istabā ģērbās; klusiem soļiem viņš iezagās pie tās, uzspieda skūpstu uz sievas muguras, — Emma iekliedzās.

Viņš nevarēja savaldīties, nepieskāries ik mirkli jaunās sievas sukai, gredzeniem, lakatiņam; viņš te spēcīgi un skaļi nomutēja Emmu uz. vaigiem, te sīkiem, neskaitāmiem skūpstiem apklāja tās kailo roku no pirkstgaliem līdz plecam, bet viņa, pa daļai smaiidīdama, pa daļai garlaikodamās, atgrūda vīru kā uzmācīgu bērnu.

Pirms viņi bija apprecējušies, Emmai likās, ka viņa to mīl; taču laime, kādu tā gaidīja no šīs mīlas, nebija atnākusi: tātad viņa bija maldījusies. Un Emma mēģināja izdibināt, ko tad īsteni dzīvē saprot ar vārdiem svētlaime, kaislība, skurbums, kas tai bija likušies tik skaisti grāmatās.

6

Viņa bija lasījusi Paulu un Virginiju un sapņojusi par bambusa niedru būdiņu, nēģeri Domingo, suni Fidelu, bet visvairāk par mazā brāļa maigo draudzību: kā viņš rāpjas lielajos kokos, kas ir augstāki par zvanu torņiem, lai saplūktu tai sārtos augļus, un basām kājām skraidelē pa smiltīm, lai atnestu viņai putna ligzdu.

Kad Emmai bija trīspadsmit gadu, tēvs pats to aizveda

1

uz pilsētu, lai nodotu klosterī. Viņi apmetās Senžervē kvartāla iebraucamajā vietā, kur tiem pasniedza vakariņas šķīvjos, uz kuriem bija attēlotas de Lavaljeras jaunkundzes dzīves stāsta ainas. Teiksmainie paskaidrojumi, šur tiir ieskrāpēti ar nazi, sumināja reliģiju, galma greznību un jūtu smalkumu.

Sākumā Erna klosterī negarlaikojās, viņai patika atrasties dievbijīgo rņāsu sabiedrībā, kuras, pūlēdamās meiteni izklaidēt, veda Viņu UŽ lūgšanu namiņu, kurā no ēdamistabas varēja nokļūt pa garu gaiteni. Brīvstundās Emma visai daudz nerotaļājās, labi prata katķismu, un, ja vikāra lainģs uzdeva grūtu javitajuirlu, viņa bija tā, kas vienmēr ātbildčja. Pastāvīgi uzturoties klašu siltajā gaisā, nekad rlo tām neizejot, bālu sieviešu vidū, kuras starp pirkstiem ritināja no vara krustiņiem savērtas lūgšanu krelles,Emma ķļusāffi iegrimp.mistiskā sapņainībā; šo mistiku radīja bazfiīčas smaržas, .svēļā ūdens svaigums, sveču mirdza. Viņa rfeklatisljas liturģija, bet virās lūgšanu grāmatas gaišziiaIps. ietvāriņos zunffajā.e vinjetēs, kas attēloja bībeles notikumus, un Vifia iemīlēja slimos jēriņus, asu bultu caurštfūto Kristus sirdi uņ nabaga Jēzu, kas soļodams liecās zem sava krusta sinagunia. Gavējot meitene mēģināja pavadīt veselu nedēļu bez ēšanas. Viņa gudroja, kādu svētu solījumu tā varētu dot.

Ejot pie grēksūdzes, Emma tīšuprāt izgudroja sīkus pārkāpumu?, 1 ai varētu tur ilgāk palikt, ceļos noslīgusi, saliktām rokām, seju piespiedusi pie režģiem, pustumsā klausoties garīdznieku čukstus Līgavas, laulātā drauga, debesu līgavaiņa tēli un mūžīgo kāzu līdzības, kas tik bieži atkārtojās kirē pamācībās, uzjundīja viņas dvēseles dzīlēs līdz šim nejaustu maigumu.

Vakaros pirms lūgšanas mācību sagatavošanas telpā tika lasītas priekšā reliģiska satura grāmatas: darbnienās — daži bībeles stāsti vai arī abata Freisina Garīgo pārrunu izklāsti, bet svētdienās pārmaiņas dēļ fragmenti

no Kristiānisma gara. Kā viņa klausījās, pirmo reizi dzirdot šīs romantiskās melanholijas skanīgās žēlabas, kas atkārtoja visas zemes un mūžības atbalsis! Ja Emmas bērnība būtu aizritējusi kādā tirdzniecības kvartāla veikala dibenistabiņā, viņas dvēsele varbūt atvērtos liriskai jūsmai par dabas poēziju, kuru parasti mēs uztveram tikai no rakstnieku aprakstiem. Bet Emma par daudz labi pazina laukus; tai bija pazīstama ganāmpulka īdēšana, piensaimniecība un arkli. Pieradusi pie mierīgiem dabas skatiem, viņa — gluži pretēji — tiecās pēc nemiera pārpilniem. Jūra jaunajai meitenei patika vienīgi vētras laikā un zāle — ja tā bija vietumis izspraukusies starp gruvešiem. No katras lietas Emma centās rast kādu personīgu labumu, un visu to, kas neizraisīja tās sirdī tiešu atbalsi, viņa atmeta kā nederīgu, — Emmai bija ne tik daudz mākslinieciska, cik sentimentāla daba; viņu vairāk saistīja izjūtas nekā ainava.

Klosterī ik mēnesi uz nedēļu ieradās kāda vecmeita, kas strādāja, sakārtodama veļu. Kā piederīgu pie senas, revolūcijā izpostītas muižnieku cilts to protežēja arhibīskapija, viņa ēda pie viena galda ar mūķenēm un, iekams ķērās pie darba, palika kādu brītiņu ar tām patērzēt. Pansionāres bieži vien mēdza aizbēgt no stundām, lai tiktos ar to. Viņa zināja no galvas daudz pagājušā gadsimta mīlestības dziesmiņu un, zibinādama adatu, dziedāja tās pusbalsī. Tā stāstīja senus notikumus, klāstīja jaunumus, veica pilsētā dažādus pasūtījumus un paslepus apgādāja lielākām meitenēm lasāmvielu — romānus, no kuriem tai aizvien kāds bija kabatā; vaļas brīžos viņa pati lasīja tos aizgūtnēm veselām nodaļām. Tie bija tikai stāsti par mīlestību, mīļākajiem, mīļākajām, vajātām dāmām, kas paģībst vientuļās lapenēs, pastniekiem, kuru brīvībai draud briesmas ikvienā stacijā, zirgiem, kurus ik lappusē notriec līdz nāvei, par tumšiem siliem, sirds satraukumiem, zvērestiem, šņukstiem, asarām un skūpstiem, braucieniem mēnes-

nīcā ar laivu, par lakstīgalām birztalās, kavalieriem, drošsirdīgiem kā lauvas un rāmiem kā jēriņi un tik tikumīgiem, kādi pasaulē vispār nemēdz būt, allaž nevainojami ģērbtiem un sēru pārpilniem kā kapu urnas. Piecpadsmit gadu vecumā Emma veselu pusgadu rakās šajos veco bibliotēku putekļos. Vēlāk viņu ar saviem vēsturiskajiem tēlojumiem aizrāva Valters Skots — viņa sapņoja par vecajiem šķirstiem, bruņinieku zālēm un trubadūriem. Emma būtu vēlējusies dzīvot kādā senlaiku pilī kā tās dāmas ar slaidajiem vidukļiem, kuras savas dienas pavadīja spraišļotajās zālēs, atbalstījušas elkoni uz akmens palodzes un zodu atspiedušas delnā, raugoties, vai pa klajumiem uz melna zirga neauļo bruņinieks ar baltu spalvu pie cepures. Tanī laikā Emma pielūdza Mariju Stjuarti un jūsmīgi dievināja citas slavenas vai nelaimīgas sievietes. Zanna dArka, Ēloize, Agnese Sorele, daiļā Feronjera un Klemansa Izora līdzīgi komētām mirdzēja viņas acu priekšā vēstures bezgalīgajā mijkrēslī, kur vēl dažkārt, tomēr vairāk ieniruši ēnā, pavīdēja svētais Ludviķis ar savu ozolu, mirstošais Baiiars, dažas Ludviķa XI zvērības, dažas Bērtuļa nakts ainas, spalvu pušķis pie Bearnē cepures un neizdzēšamā atmiņa par izgleznotajiem šķīvjiem, kur bija cildināts Ludviķis XIV.

Mūzikas stundās Emma dziedāja romances, kurās bija runa par eņģelīšiem ar zelta spārniem, madonnām, lagūnām un gondoljeriem — nevainīgas kompozīcijas, kur stila naivitātes un harmonijas neveiklībām cauri vīdēja jūtu īstenības pievilcīgā māņu aina. Dažas viņas biedrenes atnesa uz klosteri albumus, ko bija saņēmušas kā dāvanu. Tas bija liels pārkāpums, un tos lasīt varēja tikai slepus, guļamtelpā. Piesardzīgi turēdama rokā skaistos atlasa vākos iesieto sējumu, Emma pievērsa sajūsmas pilno skatienu nepazīstamo autoru vārdiem, kuri bija parakstījušies zem sacerējumiem, — galvenokārt grāfi un vikonti.

Viņa drebēja, kad no elpas zīdpapīrs virs zīmējuma sa

liecās uz augšu un, pa pusei pašķīries, atkal liegi uzkrita lapai virsū, Tur, aiz balkona margām, jauneklis īsā apmetnī turēja savās skavās jaunu meiteni baltā tērpā ar maciņu pie jostas, tur bija anonīmi portreti — angļu lēdijas ar gaišām cirtām, lielām, spulgām acīm viņas vērās no apaļās salmu platmales apakšas. Dažas no tām zvilnēja ratos, vizinādamās pa parku, un zirgiem, kurus vadīja divi mazi pasta puiši baltās biksēs, pa priekšu brīlzās kurts. Citas sēdēja uz dīvāna ar atplēstu vēstuli rokā un pa pusatvērto, ar melniem aizkariem daļēji aizsegto logu sapņaini lūkojās mēnesī. Naivās ar asaru uz vaiga skūpstīja caur sprosta stienīšiem izbāzto ūbeles knābīti vai, smaidot noliekušas galvu uz pleca, plūca pīpeņu ziedlapiņas ar smailo pirkstu galiņiem, kas bija atliekti kā viduslaiku tupelītes. Un arī jūs tur bijāt, sultāni ar garām pīpēm, apskāvuši bajadēras, jūs gurāt lapenēs; un jūs, gjauri, turiku zobeni, grieķu fesķas un it sevišķi jūs, bālās ditirambisko zemju ainavas, kas jo bieži mums rādāt vienuviet ir palmas, ir egles, pa labi tīģeri, pa kreisi — fauvu, debesu pamalē tatāru minaretus, priekšplānā romiešu pilsētas drupas un zemē guļošus kamieļus; visu to iežogo labi kopts mūža mežs; plats, perpendikulārs saules stars trīc ūdenī, un uz tēraudpelēkā fona tālumā vietumis kā baltas švīkas izceļas peldoši gulbji.

Un lampa ar abažūru, karājoties pie sienas virs Emmas galvas, apgaismoja visas šīs pasaules ainas, kas cita aiz citas virknējās viņas acu priekšā guļamistabas klusumā, ko pārtrauca tikai kāda novēlojuša ormaņa attāla ratu rīboņa ielās.

Kad Emmai nomira māte, pirmajās dienās viņa gaužām raudāja. No nelaiķes matiem sev pasūtīja sēru ietvariņu un kādā uz Bērto fermu nosūtītā vēstulē, pārpilnā ar skumjām pārdomām par dzīvi, lūdza, lai viņu vēlāk apbedījot tai pašā kapā. Vecais vīrs nodomāja, ka meita saslimusi, un atbrauca to aplūkot. Emma sirds dziļumos jutās apinieri-

nāta, ka uzreiz pacēlusies līdz tam retajam bezprieka esamības ideālam, kas uz visiem laikiem paliek neaizsniedzam-; viduvējām dvēselēm. Viņa atdevās lamarkistiskām dīvainībām, sāka uz ezera dzirdēt arfu skaņas, visu mirstošo gulbju dziesmas, krītošu lapM šalkoņu, dzirdēja šķīstas jaīmavas uzbraucam debesij un mfiKbbs balsi atska nam ielejās. Tas viss viņai apnika, tomēr, negribēdama to atzīt, viņa turpināja — sākumā aiz paraduma, vēlāk aiz lepnība.,, līdz beidzot pārsteigta jiita, ka ir nomierinājusies: sirdi bēdu tai nebija vairāk kā grumbu pierē.

Lādzīgās mūķenes, kas tik labi bija iecerējušas viņas aicinājumu, bezgala pārsteigtas manīja, ka Ruo jaunkundze it kā izslīd no viņu aizbildnības. Un, patiesi, viņas bija tik pārmērīgi šķiedušās ar liturģijām, atsacīšanos no pasaules, svētc.erēm un pierunāšanām, tik neatlaidīgi centušās iedvest tai cienību pret svētajiem un mocekļiem un devušas tik daudz labu padomu, kā pasargāt miesu un izglābt dvēseli, ka jaunava izdarīja to, ko dažreiz mēdz darīt zirgi, kurus sarauj aiz pavadas: pēkšņi apstājas, un laužņi tiem izkrīt no zobiem. Viņas prāts, veselīgs par spīti visām jūsmām, iemīļojis baznīcu tāpēc, ka tajā bija puķes, mūziku tāpēc, ka tajā slēpās romantiski vārdi, literatūru tāpēc, ka tā izraisīja kaislu satraukumu, sacēlās pret baznīcas noslēpumiem, tāpat kā viņa pati dumpojās pret disciplīnu, kas bija pretīga viņas raksturam. Kad tēvs izņēma meitu no pansijas, klostera māsas nemaz nejuta sašutumu, redzot to aizbraucam. Priekšniece pat bija tajos ieskatos, ka Ruo jaunkundze pēdējā laikā parādījusi par maz cienības klostera māsām.

Atgriezusies mājās, Emma ar patiku sāka rīkot ļaudis, bet drīz vien tai uz laukiem apnika un viņa sēroja pēc klostera. Kad Šarls pirmo reizi ieradās Bērto fermā, viņa sevi uzskatīja par tādu, kam vairs nav nekādu ilūziju, kas vairs neko nespēj iemācīties un neko nevar izjust.

Taču izrādījās pietiekami jau ar dzīvesveida pārmaiņas

radīto nemteru, bet, varbūt arī ar satraukumu, kādu Emma sajuta šā cilvēka tuvumā, lai tas viss liktu ticēt, ka nu beidzot pie viņas ir nolaidusies iā brīnišķīgā kaislība, kas līdz šim tikai kā milzu putns ar rožainiem spārniem bija lidinājusies poētisko debesu mirdzumā, un tagad jaunā sieviete nekādi nevarēja iedomāties, ka šis miers, kurā tā dzīvoja, būtu tiešām tā laime, par ko viņa sapņojusi.

7

Dažreiz Emmai ienāca prātā, ka tas taču tomēr ir viņas dzīves skaistākais laiks — medus mēnesis, kā mēdz teikt. Bet laikam gan, lai izjustu visu burvību, būtu jādodas uz tām zemēm ar skanīgajiem nosaukumiem, kur tīksmēs pilnā laiskumā aizrit kopdzīves pirmās dienas! Braukt soļos pa stāviem ceļiem pasta karietē ar gaišziliem zīda aizkariņiem, klausoties pasta puiša dziedāšanā, kura atbalsojas kalnos reizē ar kazu zvārgulīšiem un dobjo ūdenskritumu šalkoņu. Saulei rietot, jūras līča krastā ieelpot citronkoku smaržu, bet vēlāk vakarā divatā roku rdkā sēdēt vasarnīcas terasē, lūkoties zvaigznēs un sapņot par nākotni! Emmai likās, ka dažos zemes ^stūrīšos laime rodas pati no sevis, tāpat kā ir daži stāfJi, kam vajadzīga zināma augsne un kas slikti aug jebkurā citā. Kāpēc viņa nevarētu atbalstīties ar elkoņiem uz balkona margām kādā šveiciešu mājiņā vai ieslēgt savas skumjas kādā Skotijas kotedžā, patveroties kopā ar vīru, kas būtu tērpies melnā, garā frakā ar mežģīņu aprocēm, mīkstiem zābaciņiem kājās un smailu cepuri galvā!

Varbūt viņa vēlētos visus šos sapņus kādam uzticēt. Bet kā lai izsaka netveramo nemieru, kas līdzīgi. mākoņiem maina savu izskatu un aiztrauc. kā vējš? Emmai trūka ir vārdu, ir izdevības, ir drosmes.

Un tomēr, ja Šarls būtu to gribējis, ja būtu nojautis, ja

kaut reizi viņa skatiens būtu sastapies ar viņas domām, Emmai likās, !<* tad no viņas sirds pēkšņā izšķērdībā atraisītos if viss, kā nokrīt nobrieduši augļi no viegli papurināta koka. Bet, jo tuvāki viņi kļuva viens otram dzīvē, jo lielāka vērtās iekšējā plaisa, kas Emmu atsvešināja no vīra.

Šarla sarunas bija seklas un gludas kā ielas ietves, un parastas domas tur pastaigājās savos ikdienas ģērbos, neizraisot ne satraukumu, ne smieklus, ne arī sapņus. Kamēr vien viņš dzīvojis Ruānā, tam ne reizi, kā viņš pats mēdza izteikties, neesot bijusi ziņkāre iegriezties teātri, lai redzētu Parīzes aktierus. Viņš neprata ne peldēt, ne paukoties, ne šaut ar pistoli, un, kad Emma reiz romānā uzdūrās kādam nepazīstamam vārdam, kas attiecās uz jāšanu, Šarls nemācēja to izskaidrot.

Bet vai tad vīrietim nevajag zināt visu, izcelties visdažādākās cilvēku darbības nozarēs, atklāt visas kaislības tieksmes, visas dzīves izsmalcinātības un noslēpumus? Taču Šarls neko tai nemācīja, neko nezināja, neko nevēlējās. Viņš domāja, ka Emma ir laimīga. Un viņa iesvila sašutumā par vīra bezrūpīgo mieru, par tā neaptumšoto smagnējību un pat par laimi, ko pati tam sniedza.

Dažreiz Emma zīmēja; Šarlam sagādāja lielu prieku stāvēt sievai blakus un skatīties, kā tā noliecas pār papīru, acis piemiegusi, lai labāk saredzētu, ko dara, vai arī kā tā veļ uz īkšķa lodītes no maizes mīkstuma. Kas attiecas uz klavieru spēli, tad, jo ātrāk sievas pirksti ņirbēja, jo vairāk Šarls sajūsminājās. Emma ar sparu sita pa taustiņiem, bez apstājas pārskrejot no augšas uz leju visu klaviatūru. Vecais instruments ar šķindoši skanošām stīgām dārdejp pa visu ciemu, ja logs bija vaļā, un bieži vien tiesas pristava kantorists, iedams pa lielceļu kailu galvu, paukošanas zābakiem kājās un papīra lapu rokā, apstājās, lai paklausītos.

Emma turklāt prata arī saimniekot. Viņa piesūtīja sliin-

niekiem rēķinus par vizītēm ļoti labu vēstuļu veidā, kuras nemaz neatgādināja kantora rakstus. Svētdienās, kad kāds no kaimiņiem ieradās uz pusdienām, jaunā Bovarī kundze aizvien rada iespēju piedāvāt kādu izsmalcinātu ēdienu, mācēja ar gaumi sakārtot renklodu plūmes piramīdā u7. vīnogu lapas, pasniegt šķīvītī uz mutes apgāztu ievārījuma želeju; viņa pat ieminējās, ka vajadzētu iegādāties mutes skalojamo ierīci desertam. Tas viss ievērojami cēla Bovarī autoritāti.

Beigu beigās Šarls arī pats sāka sevi vairāk cienīt tāpēc, ka tam pieder tāda sieva. Ar lepnumu viņš viesiem rādīja divas skices zālē, kuras Emma bija uzmetusi ar zīmuli un kurām viņš bija pasūtījis ļoti platus ietvarus un pakāris tā-s zaļā, garā auklā pie sienas. Izklīzdami pēc dievkalpojuma, ļaudis redzēja ārstu stāvam sava nama durvīs ar skaistām, sievas izrakstītām rītakurpēm kājās.

Mājās Šarls mēdza atgriezties loti vēlu, desmitos, dažreiz pat pusnaktī. Viņš lūdza ēst, un, tā kā kalpone jau bija apgūlusies, tad Emma pati pasniedza ēdienu. Lai būtu ērtāk vakariņot, Šarls novilka svārkus. Pieminējis citu pēc cita visus ļaudis, ar kuriem tas ticies, visus ciemus, kuros bijis, receptes, kādas izrakstījis, viņš, apmierināts pats ar sevi, notiesāja cepeša atlikumu, uzkoda sieru, nograuza ābolu, iztukšoja karafi un tad devās gulēt — nolikās uz muguras un sāka krākt.

Tā kā Šarls kopš seniem laikiem bija apradis ar kokvilnas naktscepuri, tad zīda lakats viņam slīdēja nost no ausīm, rītā viņa mati bija juku jukām pārkrituši pāri sejai, gluži balti no Spilvena pūkām, kur^ saites pa nakti atrisušas vaļā, Šarls valkāja augstus, stiprus zābakus, kas ap kāju potītēm sametušies divās dziļās krokās, kamēr pārējā stulma daļa bija stīva un taisna kā uz koka uzstiepta. Viņš teica, ka laukiem tie esot pietiekami labi.

Šarla māte piekrita šādai dēla taupībai; viņa tāpat kā

ssļjāk ieradās to apciemot, kad mājās bija atgadījusies asāka sadursme ar vīru, un tomēr vecā Bovari kundze ne Visai ieredzēja vedeklu. Viņa bija tajās domās*, ka Emmas lumdzisķie paradumi nepiederoties tās stāvoklim; ar malku, čukuru un svecēm te. šķiežoties kā bagātnieku namos, bet ar ogļu daudzumu, ko nodedzinot virtuvē, varot izvārīt divdesmit piecas maltītes! Viņa pārkārtoja veļu skapjos iri mācīja Emmu lūkoties miesniekam uz pirkstiem, kad tas atnes gaļu. Jaunā sieva pamācības uzklausīja, vecā Bovarī kundze ar tām neskopojās, un uzruna meitiņ un .jnāmiņ augu dienu mijās, lūpām trīsot; viņas teica viena otrai galdus vārdus ar apvaldītās dusmās drebošu balsi.

Dibiķas kundzei dzīvei esot, vecā kundze juta, ka ieņem piņno vietu dēla sirdī, bet nu Šarla mīlestība pret Emmu tai šķita kā viņas mātes jūtu noraidīšana, uzbrukums tam, .kas faktiski piederēja viņai, un māte noraudzījās dēla lginiē, siģrīgi klusējot, kā izputējis bagātnieks raugās caur rūtīm sava bijušā nama logos un redz tur pie galda svešus ļaudis. Vecā, it kā stāstīdama dēlam atmiņas, centās atgādinot grūtības un upurus, ko tā viņa labā nesusi, un, salīdzinādama tos ar Emmas nevērību, aizvien secināja, ka Šarls nedarot prātīgi, tik pārmērīgi sievu dievinādams.

Šarls nezināja, ko atbildēt; viņš cienīja māti un bezgala indēja sievu, vienas spriedumu viņš uzskatīja par nemaldīgu, taču arī otra tam likās nevainojama. Kad vecā Bovari kundze bija aizbraukusi, Šarls bikii mēģināja atkārtot sievai dažus no visnevainīgākajiem aizrādījumiem ar tādiem pašiem izteicieniem, kā tos bija teikusi mātē, bet •Jginma vīram pierādīja, ka viņš maldās, un sūtīja to pro jam pie slimniekiem.

Un tomēr, pakļaudamās teorijām, kuras tā uzskatīja par pareizām, Emma centās pati sev iedvest mīlestību uz vīru. Dārzā mēnesnīcā viņa tam deklamēja visas kaislīgās vārsmas, kādas vien zināja, un ar nopūtām dziedāja vīram grūtsirdīgas, klusas romances; bet viņa joprojām jutās

tikpat mierīga kā iepriekš, un arī Šarls nelikās ne vairāk Iemīlējies, ne arī satrauktāks kā parasti.

Veltīgi izmēģinājusies izšķilt kaut dzirksteliti tio savas sirds un nebūdama spējīga arī saprast to, ko pati nebija pārdzīvojusi, ka arī noticēt tam, kas neizpaudās pieņemtajās formās, viņa bez grūtībām sevi pārliecināja, ka Šarla kaislībā nav nekā sevišķa. Vīra jūtu uzplūdi bija kļuvuši regulāri: viņš to skūpstīja zināmās stundās. Tas bija tāds pats ieradums kā visi citi, kaut kas līdzīgs desertam, kas allaž seko vienmuļām pusdienām.

Kāds mežsargs, ko Bovarī kungs bija izārstējis no plaušu karsoņa, uzdāvināja ārsta kundzei mazu kurtu; pastaigājoties viņa mēdza to ņemt līdzi, jo dažreiz izgāja no mājas, iai bridi būtu viena un lai tās acu priekšā mūžīgi nerēgotos dārzs un putekļainais ceļš.

Emma mēdza aiziet līdz Banevilcs dižskābaržu birzij, kur no tīrumu puses ar stūri pret mūri atradās pamests paviljons. Tur vilku bedrēs starp zāli auga garas niedres ar asām lapām.

Emma vispirms palūkojās apkārt, lai redzētu, vai nekas nav mainījies, kopš viņa te bijusi. Viss bija pa vecam: uzpirkstenītes, pērkones, nātru, puduru ielenktas lielu akmeņu kaudzes, ķērpju laukumi, kas stiepās gar trim logiem ar aizvirtņiem, kuri nekad netika atdarīti un pamazām sapuva un sabirza uz sarūsējušiem dzelzs stieņiem. Sākumā Emmas domas klīda bez mērķa kā viņas kurts, kas, mezdams līkumus pa lauku, vaukšķot tvarstīja dzeltenus tauriņus, dzinās pakaļ cirslīšiem vai ar zobiem plūkāja magones, kas auga kviešu druvas malā. Pamazām viņas domas kļuva noteiktākas, un, apsēdusies uz mauriņa, bakstīdama ar saulsarga galu zāli, Emma atkārtoja:

—   Ak kungs! Kāpēc gan man vajadzēja apprecēties?

Emma jautāja pati sev, vai nebūtu bijusi iespējama citāda apstākļu sagadīšanās, kur viņa sastaptu citu vīrieti,

un mēģināja iztēloties, kādi būtu bijuši šie nerealizējušies notikumi, šī pavisam citādā dzīve, šis vīrs< kuru viņa nepazina. Visi taču nevarēja būt. tādi kā šis tel Viņš varētu but skaists, ievērojams, pievilcīgs, tāds kā.tie, ar kuriem, bez šaubām, apprecējušās viņas klostera pansijas laiku draudzenes Ko gan tās tagad dara? Pilsētā, ielu troksnī, teātru kņadā, balles zāļu mirdzumā viņām visām bija dzīve, kas vērta sirdi plašāku un lika uzplaukt jūtām. Bet viņas dzīve ir auksta kā šķūnis, kura lūka atrodas ziemeļu pusē, un garlaicība, šis klusais zirneklis, mijkrēslī auda tīmekļus ikvienā viņas sirds kaktiņā. Emmai atausa atmiņā dienas, kad tika izdalītas godalgas un tā uzkāpa uz estrādes, lai saņemtu savus vainadziņus. Ar garajam nuitpīnēm, tērpusies baltā kleitā, audekla kurpītēm kājās viņa izskatījās ļoti piemīlīga; kad tā atgriezās savā vietā, kungi pieliecās, lai pateiktu meitenei glaimus. Pagalms bija pilns ar karietēm, draudzenes atvadījās no tās, izliecoties pa durtiņām; mūzikas skolotājs, iedams ar vijoles kasti viņai garām, sveicinot palocījās. Cik tas viss bija sen! Cik sen!

Viņa piesauca klāt Džali un, glāstīdama tā garo, smailo galvu, ko bija ieguldījusi klēpī, teica:

—   Nu, noskūpsti savu kundzi! Tu, kas nepazīsti bēdu.

Tad, vērdamās grūtsirdīgajās slaidā dzīvnieka acīs, kurš lēnām žāvājās, Emma atmaiga un, salīdzinādama suni pati ar sevi, sarunājās ar to skaļā balsī, it kā mierinādama apbēdinātu cilvēku.

Brīžiem no jūras uzpūta vēja brāzma un, pārlidojusi visu Ko līdzenumu, atnesa līdz pašiem attālākajiem laukiem sāļu spirgtumu. Niedres šņāca, liekdamās līdz pat zemei, skābaržu lapas, sīki trīsot, šalca, un koku galotnes, nemitīgi šūpodamās, nerimās skaļi žvīgot. Emma apņēma šalli ciešāk ap pieciem un piecēlās.

Gatvē lapotnes slāpētā, zaļā gaisma krita uz līdzenajām sūnām, kas viegli gurkstēja zem kājām. Saule rietēja,

starp zariem lāsmoja sarkana debess, un taisnā līnijā sastādīto koku vienādie stumbri atšķīrās kā brūna kolonāde uz zeltaina fona; Emmai kļuva baigi, viņa pasauca Džali. steidzīgi devās atpakaļ pa lielceļu, noslīga atzveltnes krēslā un visu vakaru nerunāja ne vārda.

Bet septembra beigās viņas dzīvē ielauzās kas neparasts: viņa saņēma ielūgumu uz Vobiesāru pie marķīza dAnderviljē.

Restaurācijas laikā marķīzs bija valsts sekretārs un talad, no jauna tīkodams atgriezties politiskajā dzīvē, jau krietni laikus sāka rūpēties par savas kandidatūras nodrošināšanu Deputātu Palātā. Ziemu viņš bija bagātīgi izdalījis nabadzīgiem ļautiņiemžagarus un departamenta padomē vienmēr ar patosu aizstāvējis jaunu ceļu būvēšanas projektus savā apriņķī. Pašā karstākajā vasaras laikā viņam mutē bija iemeties augonis, no kura Šarls to kā ar brīnumlīdzekli atbrīvoja, laizdamslaikus darbā savu lanceti. Pārvaldnieks, kas bija aizsūtīts uz Tostu samaksāt par operāciju, vakarā atgriezies, stāstīja, ka viņš redzējis ārsta dārziņā lieliskus ķiršus. Ķirši Vobiesārā auga pavāji, un marķīza kungs lika palūgt Bovarī dažus potzarus, pēc taip uzskatīja par pienākumu pateikties personiski; viņš ieraudzīja Emmu, ievēroja, ka tā ļoti labi noaugusi un ka viņa nebūt nesveicina kā zemniece, tāpēc arī pilī nolēma, ka nepārkāps robežu, līdz kādai drīkst nolaisties, un nepieļaus arī nekādu neveiklību, ja jauno pāri ielūgs uz svinībām.

Kādā trešdienā pulksten trijos Bovarī kungs un kundze, iekāpuši savā puskarietē, devās ceļā uz Vobiesāru ar lielu, ratu pakaļpusē piestiprinātu ceļasomu un ādas pārsega priekšā novietotu1 cepuru kārbu.

Viņi iebrauca muižā līdz ar tumsu, kad parkā jau sāka iedegt laterniņas, lai apgaismotu ceļu ekipāžām.

Pils — moderna celtne itāļu stilā ar diviem uz priekšu

izvirzītiem spārniem un trim piebrauktuvēm — stiepās gar milzīgas pļavai lejasdaļu, kur starp izklaidus augošiem augstu koku puduriem ganījās dažas govis; rododendronu, ceriņu un irbenāju skupsnas biezām dažāda zaļuma lapotnēm jumās pāri līkumotam, ar smilti apkaisītam ceļam. Zem tilta tecēja upe; uz pļaviņas, kas abās pusēs pārgāja lēzenos, ar mežu apaugušos pakalnos, cauri miglai vīdēja salmiem apjumtas mājas, bet aizmugurē, krūmu biezoknī, divās līdzteku rindās stāvēja saimniecības ēkas un zirgu staļļi, vēl saglabājušies no izpostītās pils laikiem?

Šarla pajūgs apstājās pie vidējās piebrauktuv.es; saskrēja kalpotāji, marķīzs iznāca pretī un, pasniedzis ārsta kundzei roku, ieveda to vestibilā.

Tā bija augsta telpa ar marmora flīzēm izliktu grīdu; cilvēku soļi un runas te atbalsojās kā baznīcā. Tieši pretī slējās stāvas kāpnes, bet pa kreisi atradās galerija, kuras logi bija dārza pusē un kura veda uz biljarda zāli, aiz kuras durvīm dzirdēja ziloņkaula bumbiņu klaudzoņu. Ejot cauri, lai nokļūtu viesistabā, Emma redzēja dažiis cienīga izskata ordeņiem apkārušos kungus, kas, atbalstījuši zodus pret augstajām kaklasaitēm, mierīgi smaidīdami, grūstīja ar kijām bumbiņas. Uz sienu tumšā paneļa zem platiem, zeltītiem ietvariem atšķīrās melno burtu uzraksti.: Emma lasīja: «Zans Antuans dAnderviljē dIvērbonvils, Vobiesāras grāfs un Frenejas barons, kritis kaujā pie Kūtras 1587. gada 20. oktobri» un zem citas: «Zans Antuans Anrī Gijs dAnderviljē, Francijas admirālis un sv. Miķeļa ordeņa kavalieris, ievainots kaujā pie Hugsenvāstas 1692. gada 29. maijā, miris Vobiesārā 1693. gada 23. janvārī.» Pārējie portreti bija grūti saskatāmi: gaisma no lampas krita tieši uz bilja.rda galda zaļo tūku, un visa istaba

grima puskrēslā. Klādama ar tumši brūnganu spīdumu horizontālās gleznas, gaisma uz milzīgiem, melniem, zelta ietvertiem taisnstūriem salūza lakas plaisās sīkos jo sīkos stariņos, tikai vietumis no tumsas iznira gleznas atsevišķas detaļas: kāda bāla piere, divas acis. kas vērās nācējā, klaidā izirušas cirtas uz sarkanos svērkos tērptie;*:, ar pūderi apbirušiem pleciem vai arī prievītes sprādze virs pilnīgiem kāju ikriem.

Marķīzs atvēra salona durvis; kāda dāma — pati marķīze — piecēlās, devās Emmai pretī un apsēdināja to uz kušetes, uzsākdama draudzīgas sarunas it kā ar senu paziņu. Marķīze bija gadus četrdesmit veca sieviete ar daiļiem pleciem, ērgļa degunu, vijīgu balsi un kastaņbrīniem matiem, pār kuriem bija uzmests vienkāršs gipira mežģīņu lakatiņš, kas trīsstūra veidā noslīga uz. pakauša. Blakus krēslā ar augstu atzveltni sēdēja jauna, gaišmataina sieviete; kungi ar ziedu uzvalku pogcaurumos, sastājušies ap kamīnu, tērzēja ar dāmām.

Pulksten septiņos pasniedza vakariņas. Vīrieši— to bija vairāk — sasēdās pie viena galda vestibilā, bet dāmas — pie otra ēdamistabā kopā ar marķīzu un marķīzi.

Ieejot zālē, Emmu apņēma silts gaisa vilnis, piesātināts ar ziedu, smalkas veļas, cepešu un trifeļu smaržu. Svečturu ugunis rotājās uz sudraba vākiem; slīpēts kristāls, viegli aprasojis, laistījās bāliem stariem; ziedu pušķi virknējās pa galda vidu no viena gala līdz otram; šķīvjos ar platu iemalu bija saliktas servjetes; izveidotas kā bīskapa I, cepures, tās turēja katra divu kroku atvāzumā mazu, ieapaļu maizīti, pāri bļodu malām karājās omāru sarkanās spailes, ažūrveidīgi pītos grozos bija sakārtoti uz sūnām prāvi augļi; no ceptām, ar spalvām izgreznotām paipalām cēlās garaiņi, un saimniecības pārzinis, cienīgs kā iesnesis, ģērbies īsās biksēs, zīda zeķēm kājās, ar baltu kaklasaiti un žabo, gar sēdošo viesu pleciem pasniedza

bļodās jau sagrieztu ēdienu un ar vienu pašu karotes kustību uzlika uz šķīvja izraudzīto gabalu. Uz augstas porcelāna podiņu krāsns ar vara urķi stāvēja sievietes st:-t tūja; ietinusies līdz zodam, tā nekustīgi lūkojās cilvēksi pārpilnajā zālē.

Bovarī kundze pamanīja, ka daudzas dāmas nav ielikušas savus cimdus glāzēs.

Bet goda vietā galda galā viens pats sieviešu vicļu, pār pilno šķīvi noliecies, ēda kāds sirmgalvis; servjete tam bija sasieta kā bērnam aiz muguras, un mērce no. mutes pilēja šķīvī. Viņa acis bija vienās sarkanās dzīsliņās, mati sapīti bizītē un apsieti armelnu lenti. Tas bija marķīza sievastēvs, vecais de Lavardjeras hercogs — kādreizējais grāfa dArtuā favorīts, kad tie viesojās medībās pie marķīza de Konflana, un, kā runāja, karalienes Marijas Antuanetes mīļākais pēc de Kuanjī un pirms de Lozena kunga. Viņa brāzmainā dzīve aizritējusi uzdzīvē, divkaujās, derībās, sieviešu laupīšanā; viņš izšķērdējis savu mantu un turējis pastāvīgās bailēs visu ģimeni. Aiz vecā vīra krēsla stāvēja sulainis, kas tam skaļi iekliedza ausī ēdienu nosaukumus, bet viņš šļupstēdams tikai norādīja uz tiem ar pirkstu, un Emmas skatiens allaž gribot negribot pievērsās šim vecajam vīram ar atkarenajām lupām kā nez kam neparastam un diženam. Viņš taču dzīvojis galmā, gulējis karalieņu gultā!

Kausos ielēja ledū atvēsinātu šampanieti. Ieņēmusi mutē salto malku, jaunā sieviete pa visu miesu sajuta it kā ņirbošas adatiņas. Viņa nekad nebija redzējusi granātābolus, nedz arī ēdusi ananasus. Pat pūdercukurs tai likās te baltāks un smalkāks nekā citur.

Tad dāmas izklīda pa savām istabām augšstāvos, lai pārģērbtos ballei.

Emma posās rūpīgi un pārdomāti kā aktrise pirms debijas. Sakārtojusi matus tā, kā to bija ieteicis frizieris, viņa

upģērba bareža1 tērpu, kas bija izklāts pāri gultai. Šarlam bikses ap jostas vietu spieda.

—   Bikšu saitītes man traucēs dejot, — viņš sūdzējās.

—   Dejot? — Emma jautāja.

—   Jā.

—       Tu esi prātu zaudējis! Par tevi sāks vēl smieties, paliec vien mierīgi uz vietas. Kā ārstam tas tev arī vairāk piederas, — viņa piebilda.

Šarls apklusa. Viņš soļoja pa istabu no viena gala uz otru, gaidīdams, kad sieva būs saģērbusies.

Apstājies viņai aiz muguras, Šarls to redzēja starp divām svecēm. Emmas tumšās acis šķita vēl melnākas. Matos, kas pie deniņiem krita vieglā vilnī un laistījās zilganā spīdumā, līganā kārtiņā trīcēja roze ar mākslīgiem rasas pilieniem uz lapām. Bālais safrāna krāsas tērps bija rotāts ar trim rožu pušķīšiem un zaļumiem.

Šarls dzīrās noskūpstīt viņu uz pleca.

—   Liecies mierā! — tā teica. — Tu saburzīsi kleitu.

Lejā vijole sāka spēlēt ritornelu, atskanēja mežraga

skaņas. Emma nokāpa pa trepēm, tikko valdīdamās, lai neskrietu.

Kadriļa bija sākusies. Viesi drūzmējoties plūda iekšā. Viņa apsēdās uz soliņa durvju tuvumā.

Kad kontrdeja bija beigusies, zāles vidū palika tikai tērzējošu vīriešu bariņi un livrejās tērpti sulaiņi ar lielām paplātēm rokās. Sēdošo sieviešu rindā kustējās izgleznoti vēdekļi, ziedu pušķi daļēji aizsedza smaidus, un rokās, tik cieši iespīlētās cimdos, ka iezīmējās nagu kontūras un roku locītavas, pavīdēja flakoniņi ar zelta aizbāžņiem. Mežģīņu kruzuļi trīsēja pie ņieburiem, aproces ar kareldīšiein žvadzēja ap kailajām rokām. Rūpīgi gar pieri pieglaustos un pakausī ciešā mezglā saņemtos matus gan vainadziņu, gan ķekaru, gan zaru veidā rotāja neaizmirstules,

1 Viegls vilnas audums. Tulk.

jasmīni, granālziedi, vārpas vai rudzupuķītes. Savās vietās nekustīgas, sadrūmušām sejām sēdēja mātes ar sarkaniem turbāniem galvā.

Kad kavalieris, turēdams Emmas roku aiz pirkstgaliem, nostājās ar to dejotāju rindā, nogaidot vijoles pirmās skanas, Emmas sirds iepukstējās straujāk. Bet drīz vien satraukums izgaisa, un, šūpodamās līdzi orķestra ritmam, viņa slīdēja uz priekšu, viegli pieliekdama galvu; dažbrīd, kad citi instrumenti klusēja un spēlēja vienīgi vijole, maigākajās skaņu pārejās Emmas sejai pārslīdēja smaids; tad skaidri bija dzirdama uz kāršu galda tūka mesto zelia naudas gabalu dzidrā skaņa, un pēkšņi viss atdzīvojās no jauna, mežrags ielauzās ar savu skanīgo pūtienu, kājas atkal uztvēra gandrīz jau zaudēto takti, dāmu svārki piepūtās un čaukstēja, rokas sakļāvās, izšķīrās, vienu un to pašu acu skatieni novērsās un atkal sastapās.

Dejotāju un pie durvīm tērzējošo vidū bija vairāki vīrieši — skaitā ap piecpadsmit.— no divdesmit pieciem līdz četrdesmit gadiem; viņi krasi atšķīrās no pārējiem ar kādu kopēju ģimenes līdzību, lai gan tiem bija dažāds vecums, apģērbs un sejas panti.

Viņu drēbes, labāk pašūtas, likās darinātas no smalkāka auduma, un mati, sasukāti cirtās virs deniņiem, vizmoja no kādas izsmalcinātākas ziedes. Pati sejas krāsa — blāvi balta, ko tik skaisti izceļ bālais porcelāns, muarē atlass, dārgu mēbeļu spīdums un ko uztur nosvērts režīms un izmeklēti ēdieni, — norādīja, ka tie ir bagātnieki. So vīru kakli brīvi kustējās pār zemajām kaklasaitēm, garās vaigubārdas gūlās uz atliektajām apkaklītēm, lūpas tie noslaucīja ar kabatas lakatiņiem, kas bija izrakstīti lielām monogrammām un izplatīja liegu smaržu. Tie, kuri sāka jau novecot, šķita vēl jauni, kamēr jaunajo sejās jau bija iezīmējies kaut kas līdzīgs briedumam. Viņu vienaldzīgajos skatienos atspoguļojās miers, kāds rodas, ik dienas apmierinot savas kaislības; viņu

maigajām manierēm cauri vidēja tā īpatnējā brutalitāte, ko iepotē kundzība pār tikai pa daļai padevīgiem radījumiem un kas vingrina cilvēka spēkus un uzjautrina viņa godkāri: Jājamie sugas zirgi un pērkamu sieviešu sabieddyba.

Triju soļu atstatumā no Emmas kāds zilganā uzvalkā ģērbies kungs un jauna, bāla dāma ar pērļu rotu ap kaklu runāja par Itāliju. Tie cildināja sv. Pētera katedrāles masīvos pīlārus, Tivoli, Vezuvu, Kastelamari, Kasinus, Dženovas rozes, Kolizeju mēnesnīcā. Ar otru ausi Emma klausījās sarunā, kas bija pārpilna ar viņai nesaprotamiem vārdiem. Pūlītis viesu bija ielencis kādu pavisam jaunu cilvēku, kas pagājušajā nedēļā Anglijā bija spidoši uzveicis Mis Arabellu un Romulu un vinnējis divi tūkstoši luidoru, lieliski pārvarēdams šķēršļus. Viens žēlojās, ka viņa rikšotāji aptaukojoties, otrs — par iespiedkļūdu, kas galīgi sakropļojusi viņa zirga vārdu.

Balles gaiss kļuva smacīgs; lampas spīdēja bālāk. Daļa viesu aizplūda biljarda zālē. Kāds sulainis uzkāpa uz krēsla un izsita divas rūtis; stikliem nosķindot, Bovarī kundze pagrieza galvu un ieraudzīja dārzā zemniekus, kas, pieplakuši ar seju pie rūtīm, lūkojās iekšā. Emmai atausa atmiņā Bērto. Viņa atkal redzēja savā priekšā fermu, netīro dīķi, tēvu vienos kreklos zem ābelēm, ieraudzīja pati sevi kā senāk ar pirkstiņu krejojam pagrabā piena podus, liet pašreizējā brīža mirdzumā Emmas pagājusī dzīve, kas līdz šim bija tik dzidra, visnotaļ izgaisa, un Bovarī kundze šaubījās, vai jebkad to dzīvojusi. Viņa atradās šeit, bet ārpus balles bija tikai tumsa, kurā ienira viss pārējais. Viņa ēda maraskina saldējumu no gliemežvākam līdzīga apzeltīta trauciņa, ko tā turēja kreisajā rokā, un, ielikdama karotīti mutē, ikreiz pievēra acis.

Dāma, kas sēdēja Emmai blakus, ļāva nokrist zemē savam vēdeklim. Kāds dejotājs gāja garām.

—   Vai jūs nebūtu tik laipns, — viņa sacīja,,— un nepaceltu manu vēdekli, kas ir aiz šās sofas?

Kungs noliecās, un Emma ieraudzīja, ka tanī mirklī, kad tas izstiepa roku, jaunā dāma iemeta viņa cepurē kādu baltu, salocītu trīsstūrīti. Kungs, atradis vēdekli, godbijīgi pasniedza tu dāmai; viņa tam pateicās ar galvas mājienu un aizklāja seju ar ziediem.

Pēc vakariņām, kurās bija daudz Spānijas un Reinas vīna, divas zupas — vēžu un mandeļpiena, Trafalgaras pudiņi un visāda veida aukstā gaļa bļodās ar drebošu recekli apkārt, cita pēc citas sāka piebraukt viesu karietes, lai dotos atceļā. Paceļot muslīna logu aizkaru stūrīti, varēja redzēt ekipāžu laternu ugunis aizslīdam tumsā. Soli kļuva tukšāki? palika vēl daži spēlmaņi; muzikanti atvēsināja piepūlētos pirkstus, pielikdami tos pie mēles; Šarls snauduļoja, atspiedies ar muguru pret durvīm.

Pulksten trijos rītā sakās kotiljons. Emma neprata dejot valsi. Visi to dejoja, pat dAnderviljē jaunkundze un marķīze; zālē bija palikuši vienīgi tie, kas viesojās pilī, pavisam kādas divpadsmit personas.

Pa to laiku viens no dejotājiem, kuru familiāri uzrunāja par vikontu un kura dziļi izgrieztā veste stāvēja tam kā uzlieta, pienāca jau otro reizi uzlūgt Bovarī kundzi, apgalvodams, ka viņš to vadīšot un ka tā lieliski tikšot galā ar deju.

Viņi iesāka lēni, pēc tam paātrināja gaitu.. Viņi griezās, un viss griezās tiem apkārt kā ripa uz ass: lampas, mēbeles, paneļi un parkets. Dejojot gar durvīm, Emmas tērpa mala apvijās ap kavaliera ceļgalu; viņu kājas, slīdot viena gar otru, gandrīz saskārās; viņš vērās Emmā no augšas, tā pacēla savas acis pret vikontu; viņu pārņēma reibonis, viņa apstājās. Tad tie sāka no jauna; arvien paātrinādams kustības, vikonts, aizraudams sev līdzi Emmu, nonāca līdz galerijas galam, kur jaunā sieviete aizelsusies sagrīļojās un uz mirkli piekļāvās ar galvu viņa krūtīm, Pēc

tam, joprojām griezdamies, bet jau lēnāk, vikonts to atveda atpakaļ tās vietā; viņa noslīga uz sola, atspiedās ar muguru pret sienu un aizklāja acis ar roku.

Plakstus atkal pacēlusi, Emma ieraudzīja zāles vidū kādu dāmu sēžam uz taburetes un tās priekšā uz ceļiem nometušos trīs kavalierus. Dāma izvēlējās vikontu, un atkal sāka spēiēt vijole.

Uz viņiem skatījās. Viņi slīdēja gan tuvāk, gan tālāk; dāma ar nekustīgu augumu, mazliet noliektu galvu, bet vikonts aizvien vienā un tai pašā pozā: viegli saliecies uz priekšu, ieapaļi izliektu elkoni, uz priekšu izvirzītu zodu. Ai, šī sieviete prata dejot valsi! Viņi dejoja ilgi un nokausēfa visus partnerus.

Tad viesi vēl mazu brītiņu patērzēja un, novēlējuši cits citam labunakti vai, pareizāk sakot, laburītu, devās gulēt.

Šarls tikko tenterēja, turēdamies pie margām, kājas Viņam bija kā no koka. Piecas stundas pēc kārtas viņš bija pavadījis pie galdiem, noskatīdamies vista spēlē, pats neko no tās nesaprazdams. Un, novilcis zābakus, viņš dziļi un atviegloti nopūtās.

Emma uzmeta uz pleciem šalli, atvēra logu un atbalstījās uz elkoņiem.

Nakts bija tumša. Krita retas lietus lāses. Emma Ieelpoja valgo gaisu, kas tai atvēsināja plakstus. Balles mūzika joprojām dūca viņai ausīs, un Bovarī kundze centās iespējami ilgāk palikt nomodā, lai paildzinātu šīs greznās dzīves ilūziju; drīz vien no tās viņai būs jāšķiras.

Sāka svīst gaismiņa. Emma ilgi lūkojās pils logos, cenzdamās uzminēt, kādās istabās atrodas visi tie, kurus tā vakar bija ievērojusi. Viņa būtu vēlējusies uzzināt to dzīvi, iedziļināties tajā, saplūst ar to.

Bet viņu pārņēma salti drebuļi. Emma izģērbās un saritinājās segās blakus aizmigušajam Šarlam.

Brokastīs bija liela sabiedrība. Maltīte ilga desmit minūtes; Šarlam par brīnumu nepasniedza nevienu reibinošu

dzērienu. Pēc tam dAnderviljē jaunkundze savāca groziņā cepumu gabaliņus, lai tos aiznestu uz dīķi gulbjiem. Tad viņi devās uz ziemas dārzu, kur dīvaini, dzeloņaini augi piramīdveidīgi slējās zem vāzēm, kuras bija pakārtas pie griestiem un no kurām gluži kā no pārpilna čūsku mil dzeņa pāri malai sliga garas, zaļas, savijušās stīgas. Telpa izbeidzās ar oranžēriju, no kurienes segts lievenis veda uz pils saimes istabām. Lai sagādātu jaunajai kun-i dzei izklaidēšanos, marķīzs aizveda to uz zirgu stalli. Virs grozveidfgi darinātajām redelēm balsnīja porcelāna plāksnītes ar melniem uzrakstiem — zirgu vārdiem. Dzīvnieki nemierīgi dīžājās, kad marķīzs, ejot tiem garam, paldakšķināja ar mēli. Zirglietu noliktavā grīda laistījās ka viesistabas parkets. Aizjūga piederumi bija sakārti uz_ divām grozāmām kolonnām, bet pie sienām virtenē karājās laužņi, pātagas, kāpšļi un apauši.

Šarls pa to laiku aizgāja palūgt puisi iejūgt tā zirgu. Pajūgu piebrauca pie ieejas, un, kad visi saiņi bija iekrauti Bovarī pāris atvadījās no marķīza un marķīzes un devās atceļā uz Tostu.

Emma klusēdama vēroja, kā griežas riteņi. Šarls, uzmeties pašā sēdekļa galā, izstieptām rokām vadīja mazo zirģeli, kurš kā aidinieks rikšoja pārāk plati izplestajās ilksīs Mīkstie groži sitās tam pret krustiem un mirka putās, be aiz ratiem piesietā ceļasoma vienmērīgi un spēcīgi dauzi; jās pret ratu kulbu.

Viņi jau bija nonākuši Tiburvilas augstienē, kad tiem smejot garām aizauļoja jātnieki ar cigāriem zobos. Emma likās, ka vienā no tiem viņa būtu sazīmējusi vikontu; viņa atskatījās, bet pamanīja tikai galvas pie apvāršņa, kuras vienmērīgi cilājās atkarībā no zirga rikšiem vai aulekšiem. _ 1

Kadu ceturtdaļjūdzi tālāk tiem vajadzēja apstāties un sasiet ar auklu pārtrūkušās slejas.

Bet, pēdējo reizi pārlaižot skatienu pār pajūgu, Šarls

pamanīja zemē starp zirga kājām kādu priekšmetu; viņš pieliecās un pacēla zaļa zīda cigāru etviju, uz kuras gluži kā uz karietes durtiņām pašā vidū greznojās ģerbonis.

—       Te pat vēl ir divi cigāri, — viņš sacīja, — tie noderēs man pievakarē pēc pusdienām.

—   Vai tad tu pīpē? — Emma jautāja.

—   Dažreiz pīpēju, ja rodas izdevība.

Šarls iebāza atradumu kabatā un uzšāva zirģelim.

Kad viņi pārbrauca mājās, pusdienas vēl nebija gatavas. Kundze aizsvilās dusmās. Nastazija rupji atcirta pretī.

—       Arā! — Emma uzkliedza. — Jūs par mani tikai zobojaties; es jūs atlaižu.

Pusdienās bija sīpolu zupa un teļa gaļa ar skābenēm. Apsēdies Emmai iepretī, Šarls, berzēdams rokas, laimīgā balsī teica:

—   Cik jauki gan atkal būt mājās!

Varēja dzirdēt Nastaziju raudam. Šarls bija paguvis iemīļot nabaga veco sievu. Vientuļajā atraitnības laikā viņa dažu labu reizi bija tam palīdzējusi īsināt vakaru. Viņa bija tā pirmā paciente un vecākā paziņa šajā apvidū.

—       Vai tu viņu no visas tiesas esi padzinusi? — Šarls beidzot jautāja.

—   Jā., Kas gan man lai to aizliegtu? — Emma atjautāja. Kamēr kalpone uzposa guļamistabu, tie sildījās virtuvē,

Šarls aizsmēķēja cigāru. Lūpas izstiepis, ik mirkli spļaudīdamies, viņš pīpēja, ik pie dūma atmezdams galvu.

—   Tev kļūs nelabi, — jaunā sieviete nicīgi noteica. Viņš nolika cigāru un skriešus metās pie akas iedzert

glāzi auksta ūdens. Emma, paķērusi cigāru etviju, steidzīgi iemeta to skapja dibenā.

Cik gan gara tai likās nākamā diena! Viņa pastaigājās savā dārziņā šurp un turp pa tiem pašiem celiņiem, apstādamās pie puķu dobēm, aprikozu špalerām, pie ģipša kirē, izbrīnā aplūkodama visas šīs vecās, gluži labi pazīstamās

lietas. Cik gan tāla jau šķita balle! Kas gan bija atvirzījis aizvakardienas rītu tādā milzu atstatumā no šāsdienas vakara? Ceļojums uz Vobiesāru bija ierāvis tās dzīvē robu, gluži tāpat kā lietus negaiss vienā pašā naktī izdobj klinti aizu. Tomēr Emma samierinājās; viņa godbijīgi noglabāja kumodē skaisto tērpu — visu, līdz pat atlasa kurpītēm kuru pazoles bija kļuvušas dzeltenas no slidenā parketa vaska. Emmas sirds bija tām līdzīga: saskaroties ar bagātību, arī tajā kaut kas nogulsnējās, no kā nevarēja vairs atbrīvoties.

Un atmiņas par šo balli kļuva Emmas pastāvīgā nodarbība. Ik trešdienu atmozdamās tā savā nodabā teica: «Ak, tas notika pirms nedēļas… pirms divām.•• ja” pagājušas trīs nedēļas, kopš es biju tur!» Pamazām visas sejas viņas atmiņā saplūda kopā, aizmirsās kadriļu melodijas, arvien neskaidrāk pavīdēja livrejas un zāles; sīkumi izgaisa, tikai nožēla palika joprojām.

9

Bieži, kad Šarla nebija mājās, Emma mēdza izņemt no skapja zaļo zīda cigāru etviju, ko bija paslēpusi starp veļas krokām.

Viņa to apskatīja, atvēra, pat paostīja iedrebi, kas smaržoja pēc verbenas un tabakas. Kam tā gan piederējusi? Vikontam! Varbūt to viņam dāvājusi mīļākā? Viņa to būs izšuvusi uz palisandra koka logata, mazītiņa logata, slēpjot to no svešu skatieniem, pavaflot pie tā daudzas stundas, un pār to būs slīgušas domās iegrimušās strādātājas mīkstās cirtas. Mīlas nopūtas būs apdvesušas katru kanva. cilpiņu, ikviens adatas dūriens būs tur ievijis kādu cerību vai atmiņu, un visi šie zīda miju viju pavedieni nebi,ja nekas cits kā viena vienīga nepārtraukta klusa kaisle. Un tad kādu rītu vikonts būs šo etviju aiznesis sev līdzi. Kas

gan tika runāts istabā, kad šī piemiņas lietiņa bija palikusi uz kamīna platās dzegas starp vāzēm ar ziediem un pulksteņiem pornpadūras stilā? Viņa bija Tostā. Viņš ta-

t

ad Parīzē! Kāda gan ir šī Parīze? Kas par diženu vārdu!

mma pusbalsī sev par prieku to atkārtoja; tas dunēja

ausīs kā katedrāles zvans, tas liesmoja viņas acu priekšā

pat uz ziedes kārbiņu etiķetēm.

Naktī, kad zvejnieki pajūgos brauca garām tās logiem, dziedādami Maržolēnu, Emma pietrūkās no miega.

—   Rīt viņi būs tur, — tā sacīja, klausīdamās apkalto riteņu dārdoņā, kas, tiklīdz rati bija izbraukuši aiz žoga un nokļuvuši uz mīkstās zemes, tūdaļ izgaisa.

Un Emma savās domās tiem sekoja, kā viņi uzbrauc pakalnos un nobrauc ielejās, šķērso ciemus, zvaigžņu mirdzumā vizinādamies cits aiz cita virknē pa lielceļu. Bet vienmēr pēc nenoteikta laika radās kāda neskaidra vieta, kur tās sapnis pārtrūka.

Emma iegādājās Parīzes plānu un, vilkdama ar pirkstu pa to, devās ceļojumā pa galvaspilsētu. Braukāja pa bulvāriem, apstādamās ikvienā krustojumā balto kvadrātu priekšā, kas apzīmēja namus. Kad acis beidzot bija nogurušas, viņa pievēra plakstus un redzēja tumsā gāzes laternu ugunis, kas šūpojās vējā, kā arī kariešu atmetamos kāpšļus, kuri dārdēdami atkrita, zirgiem piebraucot pie teātru kolonādēm.

Emma sāka abonēt dāmu žurnālu Groziņš un Salonu silfide. Neizlaižot ne rindiņas, viņa kāri lasīja pārskatus par lugu pirmizrādēm, zirgu sacīkstēm un viesībām; viņu interesēja dziedātājas debija un jauna veikala atklāšana. Viņa pārzināja jaunākās modes, labāko skroderu adreses, dienas, kad piederas būt Buloņas mežā. un operā. Pēc Eižena Sī romāniem viņa studēja mēbeļu aprakstus, lasīja Balzaku un Zoržu Sandu, cenzdamās tur atrast iztēloto apmierinājumu savām pašas kaislībām. Pat pie galda tā ņēma līdzi grāmatu un, kamēr Šarls ēda un runājās ar

viņu, pāršķirstīja lappuses. Lasot jaunajai sievietei allaž ienāca prātā vikonts. Emma meklēja viņā līdzību ar iztēles radītām personām. Viņš bija mirdzoša loka centrs, bet loks ap to pamazām paplašinājās, un, nošķirdamies no tēla, oreols pletās daudz tālāk, lai apmirdzētu citus Emmas sapņus.

Parīze, plašāka nekā okeāns, ņirbēja Emmas acīs purpursārtā dūmakā. Bet daudzveidīgā dzīve, kas mutu|oja šinī drūzmā, tomēr saskaldījās dažās noteiktās gleznās. Emma no tām redzēja tikai divas vai trīs; tās aizēnoja pārējās un kļuva visas cilvēces atveids. Zālēs ar mirdzošu parketu un sienām vienos spoguļos ap ovāliem galdiem, klātiem ar zeltbārkstainārn samta segām, reprezentējās sūtņu pasaule. Tur bija tērpi ar garām šlepēm, liktenīgi noslēpumi, zem smaidiem slēptas sirdssāpes. Tad sekoja hercogieņu sabie.drība; tur visi cilvēki bija bāli un cēlās pulksten četros dienā, sievietes — nabaga eņģeļi — tur valkāja svārkus ar angļu mežģīņu apmali, bet vīrieši — zem gaisīgās ārienes neatzīti talanti — līdz nāvei nodzina zirgus izpriecas braucienos, vasaras sezonu pavadīja Bā.denē un četrdesmit gadu vecumā beidzot apprecēja bagātas mantinieces. Restorānu atsevišķos kabinetos, kur vakariņas mēdz pasniegt pēc pusnakts, sveču mirdzumā smējās literātu un aktrišu raibais bars. Tie bija izšķērdīgi kā karaļi, ideālas godkāres un fantastisku iegribu pārpilni. Tā bija pacelta pāri visam, starp debesīm un zemi, brāzmaina un cildena dzīve. Kas attiecas uz pārējo pasauli, tad tā izgaisa, tai nebija nekādas noteiktas vietas, un šķita — tā nemaz neeksistē. Jo tuvāk bija īstenība, jo vairāk Emmas domas no tās vairījās. Viss, kas tieši iekļāvās tās apkārtnē, — garlaicīgais ciems, muļķīgie sīkpilsoņi, viduvējā pārticība, — viņai likās izņēmums pasaules gaitā, dīvaina apstākļu sagadīšanās, kas to sagrābusi savā varā, kamēr īstā dzīve pulsēja tur ārpusē, kur, cik vien tālu sniedzās skatiens, pletās lieglaimes un kaislību valsts. Savās ilgās

Emma sajauca jutekliskās greznuma alkas ar sirds prieku, uzvedības eleganci ar jūtu izsmalcinātību. Vai mīlestībai, tāpžjt kā Indijas stādam, nebija vajadzīga speciāla augsne un īpaša temperatūra? Nopūtas mēnesnīcā, ilgas skavas, uz rokām ritošas asaras šķiršanās brīdī, drudžaina kvēle miesā un maigas kaisles līksme — tas viss nebija šķirams no lielām pilīm ar balkoniem, kur ļaudis dzīvo bezdarbībā, no buduāriem ar zīda aizkariem, bieziem paklājiem, groziem, pilniem puķu, no gultām uz paaugstinājumiem, ne arī no dārgakmeņu zaigas un livreju tresēm.

Koka tupelēm klaudzot, gaiteni šķērsoja pasta puisis, kas ik rītu ieradās apkopt ārsta ķēvi; vjna krekls bija vienos caurumos un apavi uzauti basās kājās. Lūk, ar ko vajadzēja samierināties īsās biksēs tērptā grūma vietā! Beidzis savu darbu, viņš tajā dienā vairs neatgriezās; atjājis mājās, Šarls pats ieveda zirgu stallī un, npņēmis seglus, uzlika tam apaušus, kamēr kalpone pa to laiku atnesa klēpi siena un, kā pagadījās, iemeta silē.

Nastazijas vieta, kura pēc lieliem asaru plūdiem beidzot bija aizbraukusi no Tostas, Emma pieņēma sev četrpadsmit gadu vecu meiteni, bāreni ar maigu sejiņu. Viņa tai aizliedza vaļkāt katūna naktsaubes, iemācīja uzrunāt ar jūs, ūdens glāzi pasniegt uz šķīvīša, nenākt istabā bez pieklauvēšanas, gludināt un cietināt veļu un palīdzēt apģērbties; viņa gribēja to izmācīt par savu istabeni. Jaunā kalpone paklausīja bez kurnēšanas, lai tikai netiktu atlaista, un, tā kā kundze parasti piemirsa atslēgu bufetē, Fclicita ik vakaru no turienes paņēma sev kādu mazumiņu cukura, kuru tad pēc lūgšanas apēda viena pati gultā.

Pēcpusdienās meitene dažreiz izgāja ārā patriekties ar pasta puišiem. Kundzcne pa to laiku uzturējās augšā savās istabās.

Emma valkāja vaļēju mājas tērpu; starp šallveidīgiem atlokiem varēja redzēt plisētu vestīti ar trim zelta podziņām,, ap jostas vietu bija zīda aukla ar pušķiem, kājās

mazas, granātsarkanas kurpītes ar platu lenšu saišķi, kas apklāja visu kājas pacēlumu. Viņa bija iegādājusies sev dzēšlapu mapi, kastīti vēstuļpapīra, spalvaskātu un aploksnes, lai gan tai nebija neviena, kam rakstīt, viņa noslaucīja putekļus no etažeres, aplūkoja sevi spogulī, paņēma grāmatu, bet tad aizsapņojusies ļāva tai noslīgt uz ceļiem. Emmu pārņēma ilgas doties ceļojumā vai atgriezties uz dzīvi klosterī. Viņa vienlaikus vēlējās nomirt un dzīvot Parīzē.

Bet Šarls, vai sniegs, vai lietus, jāja uz sava zirģeļa pa lauku ceļiem. Viņš fermās ēda olu kulteni, rakņājās ar rokām pa sasviedrētām gultas drānām; nolaižot asinis, ne reizi vien siltā strūkla iešļācās tam sejā; viņš izklausīja gārdzienus krūtīs, uzrotīja netīros kreklus, aplūkoja naktspodu saturu; toties katru vakaru, atgriežoties mājās, atrada jautri sprēgājošu uguni, uzklātu galdu, mīkstas mēbeles un apburošu sievu gaumīgā tērpā, no kura vēsmoja svaiguma dvesma, un viņš netika gudrs, no kurienes gan īsti nāk šī smarža: vai tikai tā nav viņas miesa, kas piešķir tās kreklam šo brīnišķīgo aromātu.

Emma to valdzināja ar vienmēr jaunu, izsmalcinātu izdomu: te viņa pēc jauna paņēmiena izveidoja papīra rozetes pie svečturiem, te pārveidoja savam tērpam kruzuli, te zem neparasta nosaukuma piedāvāja vīram visvienkāršāko ēdienu, kas kalponei nebija izdevies, bet ko Šarls ar baudu notiesāja līdz pēdējam krislītim. Ieraudzījusi Ruānā, ka dāmas nēsā pie pulksteņiem brc-loku saišķīšus, arī Emma nopirka tādus. Viņai iepatikās novietot uz kamīna divas lielas, gaiši ziia stikla vāzes un pēc tam ziloņkaula rokdarbu kastīti ar apzeltītu sudrabā uzpirksteni. Jo mazāk Šarls izprata šos izsmalcinātos untumus, jo vairāk tie viņu apbūra: tie vērta pilnīgāku jaunā vīra svētlaimi, vēl tīkamāku viņa mājas pavardu. Tas viss it kā ar zelta putekļiem apbārstīja tā dzīves taciņu.

Šarls jutās vesels un izskatījās labi; viņa reputācija

bija galīgi nostiprinājusies. Apkārtnes zemnieki Šarlu Joti

iemīļoja i lepns. Ārsts glāstīja bērnus,

iedvesa uzticību. Sevišķi panākumi tam bija kataru un saaukstēšanās slimību ārstēšanā. Tiesa, Šarls vairāk par visu baidījās nonāvēt pacientu un tāpēc gandrīz vienmēr parakstīja tikai nomierinošus līdzekļus, bez tam laiku pa laikam vemjamās zāles, kāju vannas vai dēles. Bet tas nenozīmē, ka Bovarī būtu baiļojies no ķirurģijas: asinis viņš ļautiņiem laida kā zirgiem un zobu raušanā tam bija ellišķīgs tvēriens.

Lai būtu lietas kursā, viņš pēc prospekta parakstījās uz jauno žurnālu Medicīnas strops. Šarls mēdza to lasīt pēc maltītes, bet siltā telpa reizē ar gremošanas procesu panāca to, ka pēc piecām minūtēm ārsts bija jau aizmidzis; un tā nu viņš tur sēdēja, zodu atbalstījis abās rokās, un viņa garie mati nokarājās kā krēpes līdz pašai lampas pamatnei. Emma paskatījās uz viņu un paraustīja plecus Kāpēc gan tai nebija gadījies dabūt pār vīru kaut vai kādu no tiem klusajiem censoņiem, kas augu nakti pavada pie grāmatām un sešdesmit gadu vecumā, kad sākas rei matisms, saņem krustiņu, ko nēsāt slikti šūtās melnās frakas pogcaurumā. Emma gribēja, lai Bovarī vārds, kas reizē bija arī viņas, kļūtu slavens, lai tas greznotu grāmatu veikalu skatlogus, atkārtoti tiktu minēts laikrakstos, lai tas būtu pazīstams visā Francijā. Bet Šarlam nebija ne mazākās godkāres! Kāds Iveto ārsts, ar kuru viņam nesen vajadzēja konsultēties, slimnieka un tā piederīgo priekšā viņu mazliet pazemoja. Vakarā, kad Šarls izstāstīja viņai šo starpgadījumu, Emma ārkārtīgi sašuta par vīra kolēģi. Šarls jutās aizkustināts. Ar asarām acīs viņš to noskūpstīja uz pieres. Bet Emmu aiz kauna pārņēma izmisums; viņai uznāca vēlēšanās vīru piekaut; izgājusi gaitenī, tā atrāva logu un ievilka krūtīs svaigu gaisu, lai nomierinātos.

tāpēc ka viņš nebija

nekad negāja krogā un ar

saviem labajiem tikumiem

—   Kāds nožēlojams cilvēks! Kāds nožēlojams cilvēks! — viņa čukstēja, košļādama lūpas.

Vispār Šarls arvien vairāk to kaitināja. Ar laiku tas bija piesavinājies vulgāru ieturēšanos: deserta laikā viņš graizīja iztukšoto pudeļu korķus, pēc maltītes ar mēli tīrīja zobus, bet, kad ēda zupu, darīja to steigā, skaļiem guldzieniem norīdams ik malku, un, tā kā Šarls sāka aptaukoties, tad viņa tuklie vaigi piespieda jau tā mazās ačeles pie pašiem deniņiem.

Emma dažreiz iebāza atpakaļ vestes izgriezumā adītās veļas sarkano maliņu, sakārtoja vīra kaklasaiti un, redzēdama, ka viņš gatavojas vilkt rokās noplukušus cimdus, aizmeta tos projām; taču visu to Emma nedarīja vīra dēļ, kā Bovarī domāja, bet gan aiz egoisma un nervoza sa traukuma. Dažreiz viņa gan tam atstāstīja visu to, ko bija lasījusi: romāna vai jaunas lugas fragmentus, augstāko aprindu tenkas feļetonos, jo galu galā Šarls taču bija vienmēr uzmanīgs klausītājs, allaž gatavs tai piekrist. Bet Emma arī savam kurtam daudz ko uzticēja! Viņa būtu varējusi t6 darīt pat malkas pagalēm kamīnā un pulksteņa vēzeklim.

Tomēr sirds dziļumos viņa gaidīja kādu notikumu. Kā bojāejai padots matrozis viņa pārlaida izmisuma pilnus skatienus savas dzīves vientulībai, meklēdama tālē pie miglainā apvāršņa baltu buru. Emma nezināja, kas tas varētu būt par gadījumu, kāds vējš to atdzīs šurp pie viņas, pie kāda krasta to aiznesīs; viņa nezināja, vai tā būs laiva vai trīsmastu burinieks, piekrauts ar ciešanām vai līdz malām pārpilns ar lieglaimi. Taču, ik rītu pamezdamās, viņa cerēja, ka tas notiks jau šodien, trūkās augšā, brīnīdamās, ka nekā joprojām nav; bet, kad rietēja saule, skuma un ilgojās, kaut ātrāk būtu rītdiena.

No jauna atnāca pavaŠarls. Iestājoties pirmajām karstajam dienām, kad ķirši bija pilnos ziedos, Emmai uznāca elpas trūkums.

Jau kopš paša jūlija sākuma viņa uz pirkstiem skaitīja, cik nedēļas vēl atlikušas līdz oktobrim, domādama, ka marķīzs dAnderviljē rīkos Vobiesārā vēl kādu balli. Taču aizritēja viss septembris, un viņa nesaņēma ne vēstules, ne ielūguma.

Kad bija pārgājis vilšanās rūgtums, jaunās sievietes sirds kļuva atkal tukša, un no jauna sāka ritēt vienmuļās dienas.

Un tā tās virknēsies — visas vienādas, neskaitāmas, neko, it neko neatnesot! Citiem cilvēkiem, lai cik vienmuļa bija to dzīve, vismaz palika cerība, ka kaut kas notiks. Dažreiz viens vienīgs piedzīvojums rada bezgalīgas sekas, un dekorācijas mainās. Bet ar viņu nekas neatgadījās, tāds nu reiz ir Dieva prāts! Nākotne tai likās kā tumšs gaitenis ar galā cieši aizslēgtām durvīm.

Mūzikai Emma vairs nenodevās. Kādēļ gan spēlēt? Kas tajā klausīsies? Ja jau viņa nekad nevarēs, sē^ot koncerjtā pie Erāra klavierēm, ģērbusies samta tērpā ar īsām piedurknēm, ar viegliem pirkstiem ņirbināt pa ziloņkaula taustiņiem, izraisot ap sevi kā vēsmu apbrīnas pilnu šalkoņu, tad nebija vērts garlaikoties ar vingrinājumiem. Skapī gulēja neaizskarti viņas zīmēšanas papīri un izšuvumi. Kam gan tie? Kam tie! Sūša.ia viņu tikai satrauca.

—   Es jau visu esmu izlasījusi, — viņa mēdza sacīt.

Un tā viņa palika sēžam, karsēdama ogļu knaibles vai pa logu vērodama lietu. Cik sērīgi bija .svētdienās, kad iezvanīja vakara dievkalpojumu! Ar trulu uzmanību viņa klausījās, kā cits aiz cita dimēja ieplīsušā baznīcas zvana sitieni. Kāds kaķis lēnām zagās pa jumtu, izliecis kūkumu pretī bālajiem saulstariem. Vējš uzlielceļa sacēla putekļu vērpetes. Tālumā brīžiem iegaudojās suns, un baznīcas zvans turpināja savu vienmuļo dunoņu, kas izgaisa lauku plašumā.

Pa to laiku ļaudis sāka nākt ārā no baznīcas. Sievietes ar nospodrinātām kurpēm kājās, zemnieki, tērpušies jau-

nos krrldos, bērni, lēkādami lielajiem pa priekšu, — visi devās n:;ijup. Un līdz pašai naktij pieci vai seši vīri — vienmēr vieni un tie paši — palika spēlējam «korķus» pie iebraucamās vietas lielajiem vārtiem.

Ziema bija barga. Ik ritu logu rūtis bija apledojušas, un bālganā gaisma, lauzdamās cauri blāvajam stiklam, daždien neizmainījās pat visu dienu. Ap četriem vakarā jau bija jāiededz lampa.

Kad pieturējās jayks laiks, Emma mēdza iziet dārzā. Sarma bija izrotājusi kāpostus ar sudraba mežģīnēm, no vienas galviņas otru stiepās gari, mirdzoši tīmekli. Purni nebija dzirdāttij: viss šķita iegrimis miegā; aprikozu špaleras bija apklātas ar salmiem un vīnogulājs kā slima milzu čūska pieplacis mūra nojumei; uz mūra, pieejot tuvāk klāt, varēja saredzēt rāpojam daudzkājainas mitrenes. Kirē, kas ar trīsstūreni galvā zem balteglēm lasīja lūgšanu grāmatu, bija atlūzusi labās kājas pēda un no sala atlupis ģipsis, tāpēc seja likās it kā vienos ēdes plankumos.

Pēc tam Emma uzkāpa augšā savā istabā, pieslēdza durvis, paurdija ogles kamīnā un, gurdama aiz siltuma, jutās vēl smagākas vientulības nomākta. Viņa labprāt būtu nogājusi lejā p^rņējot ar kalponi, taču kauns to atturēja.

Katru dienu vienā un tai pašā laikā skolotājs ar melnu zīda benīti galvā atdarīja savas mājas aizvirtņus un garām pagāja lauku sargs, ģērbies blūzē, ar zobenu pie sāniem. Rītos un vakaros pa trim katrā rindā ic.lu šķērsoja pasta zirgi — tos veda dzirdināt. Laiku pa laikam nošķiridēja kroga durvju zvaniņš, un vējainā laikā, pakārtās uz diviem dzejzs stienīšiem, čirkstēja divas misiņabļodiņas, aizvietojot friziera veikala izkārtni. Skatloga izgreznošanai pie rūts bija pielīmēta veca modēs lapa un vaska sievietes krūšutēls ar dzelteniem matiem. Arī frizieris bēdājās par novārtā pamestām spējām, par bezcerīgo nākthi, un viņa sapnis bija — veikals kādā lielpilsētā, piemēram, Ruāna; krastmalā, teātra tuvumā, — augu dienu

viņš drūmi staigāja pa ielu no rātsnama līdz baznīcai, gaidīdams klientus. Paceļot acis, Bovarī kundze ikreiz viņi! redzēja savā postenī: kā sargkareivis tas soļoja, ģērbies lastiņa žaketē,galvā uz vienas auss «zliktu fesku.

Viesistabas logu priekšā dažreiz pēcpusdienās parādījām vīrieša galva ar melnu vaigubārdu un saulē iedegušu seju, kas, atsedzot baltus zobus, lēni izplūda platā un saldi* smaidā. Tūdaļ atskanēja valsis, uz leijerkastes vāka uz stādītajā saloniņā dejotāji īkšķa lielumā — sievietes sār tos turbānos, tirolieši žaketēs, pērtiķīši melnās frakās, ka valieri īsās biksēs — griezās un griezās starp krēsliem, dīvāniem, kušetēm, un tas viss atainojās ar zelta papīra strēmelēm stūros pielīmētajās spoguļstikla lauskās. Vīrs griezdams leijerkastes rokturi, lūkojās pa labi un kreisi un uz augšu logos. Sad un tad spēcīgi uzspļaudams uz ielas stabiņa garu, brūnu siekalu strūklu, viņš ar ceļgalu pabīdīja uz augšu instrumentu, kura cietā siksna tam grauza plecu, un mūzika, brīžiem sērīga un klusa, brīžiem jautra un raita, dūcot lauzās caur iesārtiem tafta aizka riņiem, ko saturēja izrakstītas vara ķetniņas. Tās bija melodijas, ko spēlēja teātros, dziedāja salonos, kurām skanot vakaros lustru apgaismotajās zālēs griezās dejā, — līdz Emmai nokļuvusi atbalss no lielās pasaules. Sarabandu skaņas bez mitas virknējās viņas smadzenēs, un doma kā bajadēra uz paklāja ziediem šaudījās reizē ar mūzikas skaņām, šūpodamās no sapņa uz sapni, no skumjām uz skumjām. Savācis cepurē dāvanas vīrs uzklāja lejerkastei zilu vilnas pārvalku, uzcēla instrumentu Uz muguras un aizgāja projām smagiem soļiem. Emmas skatiens to navadīja.

Bet it īpaši nepanesamas jaunajai sievietei šķita pusdienas stundas apakšstāvā mazajā ēdamistabā, kur no krāsns nāca dūmi, durvis čīkstēja, sisnas bija norasojušas un grīda mitra; Emmai likās, ka tai uz šķīvja pasniedz visu dzīves rūgtumu, un, kad no vārītās vērša gaļas kāpa

garaiņi, no viņas dvēseles dzīlēm pacēlās derdzīgums. Šarls parasti ēda ilgi, Emma grauza riekstus vai, atbalstījusies ar elkoņiem uz galda, izklaidēdamās ar naža galu vilka svītras uz vaskadrānas galdauta.

Saimniecībai Emma tagad pavisam atmeta ar roku, un vecā Bovari kundze, lielajā gavēnī atbraukusi pavadīt dažus dienas Tostā, jutās ļoti izbrīnījusies par pārmaiņu. Tiešām, Emmā, kas agrāk bija tik tīrīga, smalka, tagad aurām dienām staigāja neapģērbusies, valkāja pelēkas kokvilnas zeķes un sēdēja pie sveces gaism-as. Viņa bieži runāja, ka jādzīvojot taupīgi, jo tie neesot bagāti, piebilzdama, ka jūtoties ļoti apmierināta, Joti priecīga un ka Tostā tai bezgala patīkot. Visas šīs jaunās runas aizdarīja vīramātei muti. Turklāt Emma, kā likās, ir nedomāja uzklausīt viņas padomus; reiz, kad vecā Bovarī kundze mēģināja aizrādīt, ka kungiem jāuzmanot, vai kalpotāji izpildot savus reliģiskos pienākumus, Emma tai bija atcirtusi, tik nikni paskatījusies un tik dzedri pasmaidījusi, ka lāga sieviņa šim jautājumam vairs nepieskārās.

Emma kļuva aizvien prasīgāka un kaprīzāka. Viņa pasūtīja sev īpašus ēdienus, kurus nemaz neaiztika, daždien nedzēra neko citu kā tikai pienu, bet nākamajā dienā divpadsmit tases tējas. Bieži vien viņa liedzās iet ārā, bet tad atkal smaka vai nost, atrāva visus logus un uzvilka vieglu tērpu. Dažkārt, krietni izbārusi kalponi, viņa to apbēra ar dāvanām vai sūtīja viesos pie kaimiņiem, tāpat kā lāgiem meta ubagiem visu sudrabnaudu no maciņa, lai gan pēc dabas nebūt nebija labsirdīga, ne arī sevišķi jūtīga pret citu ciešanām, kādi ir vairums to, kas cēlušies no zemniekiem; viņu dvēselēs uz visiem laikiem uzglabājas kaut kas no tēvu tulzaino roku cietuma.

Februāra beigās Ruo tēvs savas izdziedēšanas atcerei atveda znotam lieliski nobarotu tītaru un palika Tostā trīs dienas. Šarls atradās pie slimniekiem, un Emma kavēja tēvam laiku. Viņš pīpēja istabā, spļāva kamīnā, ru-

i:āja par sēju, par teļiem, govīm, mājputniem un municipālo padomi, un, viņam aizbraucot, Emma aizdarīja durvis ar tādu atvieglojuma sajūtu, ka pati par to pabrīnījās. Starp citu, viņa vairs neslēpa savu nicināšanu pret visu un visiem un dažbrīd izteica pavisam dīvainus uzskatus, noliegdama to, ko citi atzina, un cildinādama to, ko citi uzskatīja par izvirtušu un netikumisku; vīrs aiz pārsteiguma acis vien ieplēta.

Vai šis nožēlojamais stāvoklis ilgs mūžīgi? Vai viņa nekad no tā neizkļūs? Viņa taču nebija ne ar ko sliktāka par tām sievietēm, kuras dzīvoja laimīgi! Vobiesārā Emma bija redzējusi ne vienu vien hercogieni, kuras augums bija smagnējāks un uzvedība vulgārāka, un viņa vainoja Dievu, ka tas ir netaisns, atbalstīja galvu pret sienu un raudāja, ilgojās pēc trokšņainas un spožuma pilnas dzīves, pēc nakts maskarādēm, pēc pārgalvīgām baudām ar aizmiršanos, kādu tā vēl nepazina un kādu katrā ziņā tās sevi slēpa.

Emma kļuva bāla, un viņai radās paātrināta sirdsdarbība. Šarls parakstīja sievai baldriānu un kampara peldes. Bet viss, ko vien viņš centās tās labā darīt, Bovarī kundzi šķita sakaitinām vēl vairāk.

Bija dienas, kad Emmu pārņēma drudžaina pļāpība, bet lai pēkšņi sekoja trula vienaldzība, un tad viņa klusēdama nekustīgi sēdēja uz vietas. Lai kaut cik atžirgtu, viņa mēdza aplaistīt rokas ar odekolonu.

Emma pastāvīgi bija nemierā ar Tostu; Šarls iedomājās, ka viņas slimības cēlonis meklējams vietējā klimata iespaidā un, palicis pie šīs pārliecības, sāka nopietni domāt par pārcelšanos uz citurieni. Emma sāka dzert etiķi, lai kļūtu vājāka; viņai piemetās sauss klepus, un tā galīgi zaudēja ēstgribu.

Šarlam nenācās viegli pamest Tostu, kur Viņš bija pavadījis četrus gadus, un tieši tagad, kad nupat kā nostājies uz kājām. Bet, kas vajadzīgs, tas vajadzīgs! Viņš aiz

veda sievu uz Ruānu pie sava agrākā profesora. Izrādījās, Emma ir sasirgusi ar nerviem: nepieciešama gaisa pārmaina. Sur un tur apklaušinājies, Šarls uzzināja, ka Nefšateles apriņķī esot lieliska pilsētiņa, tā sauktā Jonvilabeija, kuras ārsts, kāds poļu emigrants, pagājušajā nedēļā aizbraucis. Tad Šarls aizrakstīja vietējam aptiekāram vēstuli, kurā apjautājās par iedzīvotāju skaitu, attālumu, kāds ir līdz tuvākajam, viņa aroda kolēģim, cik gadā izpelnījis viņa priekšgājējs, un, tā kā atbilde bija apmierinoša, nolēma, ja sievas veselība nebūs uzlabojusies, pavasarī pārcelties uz turieni.

Kādu dienu, gatavodamās aizbraukšanai, Emma, pārkravājot atvilktni, ar kaut ko sadūra , pirkstu. Tas bija stieples gabaliņš no viņas kāzu pušķa. Apelsīnu ziedu pumpuri bija nodzeltējuši no putekļiem un atlasa lentes ar sudraba maliņu nodriskājušās. Emma iemeta ziedus ugunī. Tie uzliesmoja ātrāk nekā sausi salmi. Uz pelniem palika tikai kaut kas līdzīgs sarkanam krūmiņam, kas pamazītēm izplēnēja. Emma vēroja, kā tas sadega. Pape odziņas pārplīsa, stieplīte sačokurojās, svins izkusa, sačervelējušies papīra ziedu kausiņi mirkli kā melni taurenīši plandījās virs liesmas, tad arī tie izlidoja pa kamīna dūmvadu.

Martā, kad laulātie draugi devās projām no Tostas Bovarī kundze bija stāvoklī.

OTRĀ DAĻA

1

Jonvilabeija (tā nosaukta par godu senam kapuciešu klosterim, no kura tagad nav palikušas pāri pat ne drupas) ir pilsētiņa astoņas jūdzes no Ruānas, starp Abevilas un Bovē lielceļiem, ielejā, pa kuru plūst Rijele, maza upīte, kas ietek Andelē un grīvas tuvumā iedarbina trīs dzirnavas; tajā mīt nedaudz foreļu, ko puikas svētdienās mēdz ķert ar makšķerēm.

Buasārā no lielceļa atzarojas lauku ceļš, kas slīpi uzvijas Lē kalnā, no kurienes atklājas plašs skats pār visu ieleju. Upīte to pārdala it kā divos dažādas dabas apvidos: kreisajā pusē ir viena vienīga nepārredzama pļava, labajā — apstrādāta zeme. Pļava aizstiepjas līdz zemu pakalnu ielokam un tālāk savienojas ar Brē novada ganībām, kamēr pret austrumiem, viegli tiekdamās uz augšu un arvien plašāk ieplezdamās, viļņo zeltainu kviešu druvas. Starp zālēm plūstošais ūdens ar baltu svītru atdala pļavu zaļumu no tīrumu dzeltenuma, un tas viss kopā atgādina lielu, izklātu mēteli ar zaļu samta apkakli, kas apšūta ar sudraba lenti.

Piebraucot pie pilsētiņas, acu priekšā tālu pie apvāršņa slejas Argē meža ozoli un kraujās Senžana nogāzes, no augšas līdz apakšai izvagotas garām un nevienmērīgām, iesarkanām svītrām: tās ir lietus pēdas, bet ķieģeļkrāsas vadziņas, šķērsojot kalnu pelēkumu, rada neskaitāmie, dzelzi saturošie avoti, kas plūst no kalna dziļumiem uz apkārtējiem laukiem.

Seit robežojas Normandijas, Pikardijas un Ildefransas apgabali, mežonīgs apvidus ar vienmuļu izrunu un tikpat

neizteiksmīgu ainavu. Seif izgatavo visā apvidū visnelāgāko Nefšateles sieru; lauksaimniecība te saistīta ar liegiem izdevumiem: irdenā smilts zeme pilna ar akmeņiem un prasa daudz mēslojuma.

Līdz 1835. gadam uz Jonvili nebija neviena kārtīga braucamā ceļa, bet ap šo 1 aiku-tika iztaisīts liels lauku ceļš, kas savieno Abeviles un Amjenas lielceļus un dažreiz noder arī braucējiem, kuri dodas no Ruānas uz Flandriju. Tomēr Jonvilabeija par spīti jaunajiem, tirgiem palikusi tāda pati kā agrāk. Iedzīvotāji necenšas vis uzlabot lauku 3 apstrādāšanu, bet gan ietiepīgi paliek pie savas neienesīgās | pļavu saimniecības, un laiskā pilsētiņa, attālinādamās no druvām un augdama, gluži dabiski piekļaujas arvien ciešāk upītei. Jonvile ir redzama notālēm: tā guļ, izlaidusies visā garumā krastā kā gans, kas pēc pusdienām atpūšas ūdens malā.

Aiz tilta kalna pakājē sākas ar jaunām apsēm apstādīta šoseja, kas pieved taisnā līnijā pie pilsētiņas nomales mājiņām. Tās atrodas dzīvžogu ieskautu pagalmu vidū starp izklaidus saimniecības ēkām — vīnogu spiestuvēm, ratu šķūņiem un vīna darītavām, zem žuburainiem kokiem, pio : kuriem pieslietas kāpnes un kuru zaros ! • jas sklandasi un izkaptis. Salmu jumti kā uz acīm uznr.-Uns kažokādu cepurēs gandrīz par trešdaļu aizēno zemos lodziņus ar bieza, izliekta stikla rūtīm, kuru vidū iespiests konuss kā pudeļu dibeniem. Pie sienām, kas izbalsinātas ar kaļķi un ko diagonālveidīgi šķērso melni ziedi, dažkārt piekļāvusies kāda panīkusi bumbiere, un pie apakšstāva durvīm pielāgota maza grozāma ierīce, lai mājā neiekļūtu cāļi, kuri uz sliekšņa knābā sidrā samērcētas maizes drupatiņas. Bet tad pagalmi kļūst šaurāki, ēkas sablīvējas ciešāk kopā, žogi izzūd; zem loga šūpojas slotaskāts ar paparžu vīkšķi galā; tad seko kalve un tai blakus ratnīca, kuras priekšā, aizsprostodamas ceļu, stāv divas vai trīs jaunas ores. Tālāk slejas balta māja ar režģotu žogu un apaļu mauriņu,

kur, pielicis pirkstu pie lūpām, stāv amors; piebrauktuves abas puses grezno divas čuguna vāzes, pie durvīm laistās izkārtne ar ģerboni. Tā ir notāra māja, pati skaistākā visā pilsētā.

Baznīca ir otrpus ielas, divdesmit soļu tālāk, pie ieejas laukumā. Maza kapsēta, kas to iežogo un kam apkārt ir akmens mūris, zemāks par cilvēka augumu, ir tik pārpilna kapu kopām, ka vecās kapu plāksnes, atrodoties vienā līmenī ar zemi, izveido vienlaidu grīdu/kurā zāle iezīmējusi pareizus zaļus četrstūrus. Baznīca restaurēta Kārļa X valdīšanas pēdējos gados. Koka spraišļi augšā jau sākuši pūt, un vietvietām to gaišzilajā fonā rēgojas melni plankumi. Virs durvīm ērģeļu vietā ir galerija vīriešiem; uz turieni ved vītņu kāpnes, kas čīkst zem koka tupelēm.

Gaisma, ieplūzdama pa vienkrāsas rūtīm, slīpiem stariem apspīd solus, kas nolikti šķērsām pret sienu: šur tur uz tiem ar naglām piesisti pīti paklājiņi, un pāri tiem uzraksts ar prāviem burtiem: «Tāda un tāda kunga sols.» Tālāk, kur telpa kļūst šaurāka, atrodas grēksūdzes krēsls, labi harmonējot ar svētās jaunavas statuju atlasa tērpā, sudraba zvaigznītēm rotātā plīvurā un tik spilgti nokrāsotiem vaigiem kā Sendviču salu elku dieviem; beidzot pašā dziļumā virs altāra starp četriem augstiem svečturiem perspektīvu noslēdz Svētās ģimenes kopija — iekšlietu ministra velte. Atvāžamie egļu koka sēdekļi galerijā palikuši nekrāsoti.

Tirgus halle, proti, dakstiņu jumts, kas balstās uz kādiem divdesmit stabiem, viena pati aizņem apmēram pusi Jonviles laukuma. Uz stūra, blakus aptiekai, atrodas rātsnams, kas celts pēc kāda Pārizes arhitekta zīmējuma un ir līdzīgs grieķu templim. Apakšstāvā tam ir trīs joniešu stila kolonnas, otrajā stāvā — pusloka galerija, bet frontons, kas noslēdz visu celtni, papildināts ar galliešu gaili, kurš, vienu kāju uzminis uz likuma kodeksa, otrā tur taisnības svarus,

Bet visvairāk uzmanību saista Omē kunga aptieka tieši iepretī Zelta lauvas viesnīcai. Sevišķi vakaros, kad iedegas lampa un sarkanās un zaļās stikla bumbas, greznojot skatlogu, tālu met divkrāsainu atblāzmu. Caur bumbām it : kā bengāliskās ugunīs pland pār pulti sakumpušā aptiekāra ēna. Viņa māia no augšas līdz apakšai aplipināta arplakātiem, kuros gan slīpiem, gan apaļiem rokraksta, gan iespiestiem burtiem rakstīts: «Višī, zelteris, Barežas ūdens, asins tīrāmie ekstrakti, Raspaija pilieni, arābiešu pulveris, Darsē pastilas, Renjo pasta, pārsienamie materiāli, sāļi peldēm, dziednieciska šokolāde u. c.» Visa veikala platumā stiepjas izkārtne ar zelta burtiem: Omē, aptiekārs. Iekšpusē, aiz milzīgiem svariem, kas piestiprināti pie letes, virs stikla durvīm lepojas vārds Laboratorija, bet uz pašām durvīm vidū vēlreiz zelta burtiem uz melna fona atkārtots: Omē.

Vairāk Jonvilē nav nekā ievērības cienīga. Iela (vienīgā), kura ir tik gara, cik tālu sniedz šautenes lode, un kuras abās pusēs atrodas bodītes, pēkšņi izbeidzas lielceļa pagriezienā. Ja to atstāj pa labi un iet gar Senžana kalna piekaji, tad drīz vien nonāk pie kapsētas.

Holeras sērgas laikā kapsētu paplašināja: izlauza vienā pusē mūri un piepirka klāt trīs akrus zemes, tomēr viss šis jaunais gabals palicis tikpat kā neizmantots, jo kapu kopas, tāpat kā senāk, blīvējas pie vārtiem. Kapu sargs, kas reizē ir arī kapracis un baznīcas kalpotājs (tā viņš no draudzes aizgājējiem iegūst divkāršu labumu), izmantojis tukšo zemes stūrīti, tur iestādīdams kartupeļus. Tomēr gadu no gada viņa lauciņš sarūk, un, kad uzbrūk kāda serga^ viņš nezina, vai priecāties par nāves gadījumiem vai bēdāties, rokot jaunu kapu.

—   Jūs barojaties no miroņiem, Lestibiduā! — beidzot nenocieties viņam kādu dienu teica kirē kungs.

Sie drūmie vārdi padarīja to domīgu; uz kādu laiku viņš partrauca dēstīšanu; taču vēl šobaltdien atkal stāda kar

tupeļu bumbuļus un pat nekautri apgalvo, ka tie augot

paši no sevis.

Kopš tā laika, kad norisinājās šā stāsta notikumi, Jonvilē nekas nav pārvērties. Baznīcas tornī, tāpat kā senāk, griežas trīskrāsu skārda karodziņš; virs galantērijas preču veikala ieejas tāpat vēl vējā plandās divas kokvilnas auduma strēmeles, aptiekā joprojām duļķainajā spirtā trūd nelaikā dzimuši bēfrni, kas atgādina baltus posas saišķīšus, bet virs viesnīcas lielajām durvīm vecs, apzeltīts lauva, no lietusgāzēm gluži izbalējis, vēl. aizvien rāda garāmgājējiem savas pūdeļa krēpes.

Tajā vakarā, kad Jonvilē gaidīja Bovarī laulāto pāri, viesnīcas īpašniece, atraitne Lefransuā kundze, bija tā apkrauta ar darbiem, ka, noņemoties ar kastroļiem, viņai lija lielas sviedru lāses. Pilsētiņā bija tieši tirgus dienas priekšvakars. Jau laikus jāsagriež gaļa, jāizņem cāļiem iekšas, jāizvāra zupa un kafija. Bez tam viņai jāgatavo ēdiens pastāvīgiem viesiem, ārstam, viņa sievai un to kalponei; biljarda istabā skanēja skaļi smiekli; mazajā zālē trīs dzirnavnieki sauca, lai tiem nesot degvīnu; malka kurējās, ogles sprakšķēja, un uz garā virtuves galda starp jēliem jēra gaļas gabaliem slējās šķīvju kaudzes, kas trīcēja, kad Uz bluķa kapāja spinātus. No putnu kūts skanēja vistu kladzināšana un zosu gāgmāšana — tur kalpone dzinās tām pakaļ, lai kādai nogrieztu kaklu.

Pie krāsns sildīja muguru mūsains vīrs zaļām ādas tupelēm kājās; galvā tam bija samta cepure ar zelta pušķi. Viņa seja pauda ārkārtīgu pašapmierinātību, un pēc ārējā izskata likās, ka viņš dzīvē ir tikpat mierīgs kā ciglītis, kas kārkla klūdziņu būrītī karājās virs viņa galvas: šis vīrs bija aptiekārs.

—   Artemida! — viesnīcas saimniece sauca. — Sacērt žagarus, pielej karafes, ienes degvīnu, bet žigli! Kaut es vismaz zinālu, kādu desertu pasniegt jūsu gaidītajiem viesiem! Ak tu manu dieniņu! Atkal tie mēbeļu vedēji ceļ

ļembastu biljarda istabā! Un viņu rātei« pie pašiem vārtiem! Bezdelīga taču piebraucot var izspert tiem sānus! Pasau-, Politu, lai atvelk malā!… Padomājiet tikai, Omē kungs, kopš rīta viņi izspēlējuši kādas piecpadsmit partijas un iztempuši astoņas krūkas sidra!… Viņi man vēl saplēsīs tūku, — tā turpināja, skatīdamās uz viņiem notālēm un turēdama putukaroti rokā.

—   Tad ta liela nelaime! — Omē kungs attrauca. — Nopirksiet citu vietā!

—   Citu biljardu! — iesaucās atraitne.

—   Bet šis taču tikko turas kopā, Lefransuā kundze; es jums vēlreiz saku: jūs nerīkojaties prātīgi. Jūs pati sev kaitējat! Biljarda spēlētāji tagad vēlas1 šaurus makus un smagas kijas. Nu jau spēlē ar jauniem paņēmieniem. Viss ir mainījies! Mums jāiet kopsolī ar laikmetu. Paverieties, kā Teljē…

Viesnīcniece pietvīka aiz sašutuma.

—   Sakiet ko sacīdama, — aptiekārs piebilda, — viņa biljards ir jaukāks par jūsējo, un ja kādam, piemēram, ienāktu prātā sarīkot patriotisku spēles partiju par labu Polijai vai Lionas plūdos cietušajiem…

—   Nu, tādi blēži kā Teljē nav tie, kas spētu mūs iebiedēt, — viesnīcniece to pārtrauca, paraustīdama pilnīgos plecus. — Ko jūs, ko jūs, Omē kungs, kamēr Zelta tauva pastāvēs, tai viesu netrūks. Mums jau savs grasis ir aiz spāres gala! Bet jūsu Franču kafejnīca, gan jūs redzēsiet, kādā jaukā rītā būs slēgta ar skaistu paziņojumu uz aizvirtņiem!… Mainīt biljardu, — viņa turpināja, purpinādama savā nodabā, — uz kura tik labi var sakārtot veļu un kur medību laikā esmu izguldinājusi pat līdz sešiem cilvēkiem!… Nu, ko tas slīmests Ivers nebrauc!

—   Vai jūs viņu gaidāt, lai pasniegtu pusdienas reizē ar jūsu pastāvīgajiem viesiem? — jautāja aptiekārs.

—   Gaidīt viņu? Bet ko tad Binē kungs! Līdzko sitīs seši, jūs to redzēsiet ienākam, jo pasaulē nav vairs otra tik

akurāta. Viņam vienmēr jārezervē viena un tā pati vieta mazajā istabā. Viņš drīzāk ļausies nosisties nekā pusdienos kaut kur citur. Un cik untumains! Cik izsmalcināts sidra izvēlēl Pavisam citāds nekā Leona kungs: tas dažreiz ierodas septiņos, pat pusastoņos. Viņš ir nepaskatās, ko ēd. Tavu jauku jaunekli! Nekad nepacels skaļāk balsi!

—   Jā, redziet, ir gan atšķirība starp tādu, kas guvis labu audzināšanu, un tādu, kas no izdienējuša strēlnieka kļuvis par nodokļu iekasētāju.

Pulkstenis sila seši. Ienāca Binē.

Viņš bija ģērbies zilos svārkos, kas it kā uz mieta nokarājās ap tā kārno augumu; zem ādas naģenes, kuras austiņas ar saitītēm bija sasietas galvvidū, vīdēja kai!a piere ar iespiedumu no ilggadīgas kaskas nēsāšanas. Viņš valkāja melnu vadmalas vesti, stāvu apkakli un katrā gadalaika labi nospodrinātus zābakus ar divām līdztekus krokām, kas radās no pirkstu izliekuma. Ne matiņš nēizspraucās pāri Binē gaišajai apkaklei, kas, ietverot zodu, gluži kā zaļa mala ap dobi ieskāva viņa garo, pelēcīgo seju ar mazajām ačelēm un kumpaino degunu. Binē lieliski spēlēja visas kāršu spēles, bija labs mednieks un glīta rokraksta īpašnieks; viņš bija mājās iegādājies virp-.> un, laiku kavējot, pagatavoja slipiņas servjetēm, ar mākslinieka aizrautību un buržuja egoismu pieblīvēdams ar tām visu savu māju.

Viņšdevās uz mazo istabu; bet vispirms no turienes bija j:;izYCd trīs dzirnavnieki, u;i pa visu laiku, kamēr tam klāja galdu, Binē klusēdams stāvēja vienā un tai pašā vietā pie krāsns; tad kā parasti aiztaisīja durvis un noņēma cepuri.

—   Jā, tas tev mēli Vis nedeldē, lai pateiktu kādu laipnību! — aptiekārs ieminējās, kad bija palicis ar viesnīcnieci divatā.

—   Viņš nekad nav runīgāks, — tā atbildēja, — pagājušo nedēļu šurp atbrauca divi ceļojoši drānu tirgotāji

varen asprātīgi zēni, visu vakaru viņi stāstīja tādus jokus, ka es smējos līdz asarām; bet pavej — viņš sēdēja un klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis!

—   Jā, — piebalsoja aptiekārs, — ne iztēles, ne asprā* tības. it nekā no tā, kas iezīmē labākās sabiedrības cilvēku.

—   Tomēr runā, ka viņam esot līdzekļi, — iebilda viesnīcniece.

—  Līdzekļi? — Omē kungs attrauca. — Viņam! Līdzekļi? Varbūt vienīgi līdzekļi ievākt nodokļus, — viņš piebilda mierīgākā balsī un turpināja:

—   Ak, ja kāds komersants, kam ievērojami tirdzniecības sakari, vai ārsts, vai farmaceits mēdz tā nogrimt darbā, ka kļūst dīvaināks un pat vairās cilvēku, — to es saprotu; tādi piemēri vēsturē zināmi! Tie taču vismaz par kaut ko domā. Man pašam cik reižu nav gadījies, ka meklēju spalvu uz rakstāmgalda, lai uzrakstītu kādu etiķeti, un beigu beigās atrodu to aizbāztu aiz auss!

Pa to laiku Lefransuā kundze izgāja uz sliekšņa apskatīties, vai nebrauc Bezdelīga. Viņa satrūkās: virtuvē pēkšņi ienāca kāds vīrs, tērpies viscaur melnā. Krēslas pēdējā atblāzmā varēja saskatīt, ka ienācējam ir sārta seja tur atlētisks augums.

—   Ar ko varu pakalpot, kirē kungs? — viesnīcas īpašniece jautāja, satverdama no kamīna kādu vara svečturi, kuri tur stāvējaveselā kolonādē. — Vai jūs nevēlaties ko iedzert? Glāzīti jāņogu liķiera, kausiņu vīna?

Garīdznieks ļoti laipni atteicās. Viņš ienācis, vienīgi lai pateiktu, ka šajās dienās piemirsis Ernemonas klosterī savu lietussargu. Palūdzis Lefransuā kundzi vakarā to nogādāt viņam mājā, tas devās uz baznīcu, kur jau iezvanīja vakara dievkalpojumu.

Kad kirē kunga soļu troksnis bija izgaisis tālumā, aptiekārs piezīmēja, ka uzskatot šādu garīdznieka izturēšanos par ļoti nepieklājīgu. Atteikšanās pieņemt atspirdzinājumu viņam šķita kā viena no visnekrietnākajām liekulī-

bām; visi mācītāji paslepus žūpojot, it visi cenšoties atgriezt tos laikus, kad baznīcai par labu maksāta desmitā dajal

Vlesnīcniece sāka aizstāvēt mācītāju.

—   Starp citu, tādus kā jūs viņš četrus uzplās sev uz ceļiem. Pagājušajā gadā viņš mūsējiem palīdzēja novākt salmus. Cēla uzreiz pa sešiem klēpjiem, tik stiprs viņš ir!

—   Bravo! — aptiekārs iesaucās. — Tad nu tik sūtiet savas meitas uz grēksūdzi pie tāda temperamenta spēkavīriem! Es valdības vietā izdotu rīkojumu, lai visiem garīdzniekiem ik mēnesi nolaistu asinis! Jā, Lefransuā kundze, ik mēnesi — varenu asins nolaišanu tikumības un sabiedriskā miera labad!

—   Cietiet jel klusu, Omē kungs! Jūs esat bezdievis! Jums nav reliģijas!

—   Nē, man ir reliģija, — aptiekārs nerimās, — pašam sava reliģija, un man pat tās ir vairāk nekā tiem, kas ar to māžojas un ērmojas! Tieši pretēji, es pielūdzu Dievu! Es ticu, ka ir augstāka būtne, radītājs, — lai tas būtu kāds būdams, tas nav svarīgi, — bet tas ir viņš, kas novietojis mūs šai pasaulē, lai mēs veiktu savus pilsoņa un ģimenes, tēva pienākumus; un tomēr man nav nekādas vajadzības iet baznīcā, skūpstīt sudraba šķīvjus un barot no savas kabatas veselu varzu šarlatānu, kas tāpat jau ēd labāk par mums! Dievu pielūgt var tikpat labi kā mežā, tā laukā, vai pat veroties dzidrajā debesu velvē, kā to darījušas sentautas. Mans Dievs — tas ir Sokrāta, Franklina, Voltēra un Beranžē Dievs! Es esmu par Savojuš vikāra ticības konfesiju un astoņdesmit devītā gada nemirstīgajiem principiem! Tāpat es nepieļauju varbūtību, ka eksistē lāga vecītis Dievs, kas ar spieķi rokā pastaigājas savā dārzā, liek saviem draugiem mitināties valzivs vēderā, nomirst, izdvesdams vaidu, un pēc trim dienām ceļas augšā no miroņiem: tas ir absurds pats par sevi un, starp citu, runā pretī visiem dabas likumiem, kas mums tikai pie-

rāda, ka mācītāji paši, stigdami kauna pilnā gara tumsībā, aizvien centušies līdz ar sevi tajā ieraut arī visu tautu.

Viņš apmulsa, ar acīm meklēdams ap sevi publiku, jo savā aizrautībā tam vienu mirkli bija licies, ka atrodas municipālajā padomē. Bet viesnīcniece aptiekāra runā neklausījās; visu viņas uzmanību saistīja attālā dārdoņa. Bija dzirdama ratu klaboņa reizē ar vaļīgu pakavu dipoņu. Beidzot pie vārtiem apstājās Bezdelīga.

Dzeltenā kravas kaste pacēlās starp diviem milzīgiem riteņiem, kuri sniedzās līdz pašam brezenta jumtam, nejaujot ceļiniekiem redzēt apkārtni un šķiežot tiem uz pleciem dubju šļakatas. Durvīm aizcērtoties, mazās šauro lodziņu rūtis drebinājās ietvaros. Svaigas dubļu pikas šur un tur klāja veco putekļu kārtu, ko pat nekādas lietusgāzes nespēja pilnīgi nomazgāt. Ratos bija iejūgti trīs zirgi: divi pie dīseles un viens priekšā; kad rati brauca no kalna, kulbas kaste šūpojās un skāra zemi.

Uz laukuma izsteidzās daži Jonviles pilsoņi. Visi reizē runādami, viņi izjautāja par jaunākajām ziņām, prasīja paskaidrojumus un savus grozus; Ivers nezināja, kam atbildēt. Viņam bija Ruānā jāveic visu pilsētiņas iedzīvotāju uzdevumi: jāiet pa veikaliem, jāapgādā kurpniekam ādas tīstokli, kalējam — dzelzs, saimniecei — siļķu muciņa; viņš atveda no modistēm cepurītes, no friziera — liekos matus. Atgriezdamies no pilsētas, Ivers visu ceļu izdalīja saiņus; stāvēdams bukas priekšā un pilnā kaklā kliegdams, viņš tos svieda pāri žogiem pagalmos, kamēr zirgi gāja savā nodabā.

Viņu aizkavēja kāds starpgadījums: Bovarī kundzes kurtsbija aizbēdzis lauitos. Veselu stundas ceturksni svilpdami to bija saukuši. Ivers pat atgriezās pusjūdzi atpakaļ, cerēdams ik mirkli pamanīt suni, bet beigu beigās vajadzēja turpināt ceļu. Emma raudāja, sašuta, visā nelaimē vainodama Šarlu. Lerē kungs, audumu tirgotājs, kas

brauca kopā ar viņiem, mēģināja mierināt kundzi ar neskaitāmiem piemēriem, kur suņi pazuduši un pēc ilgiem gadiem pazinuši savus kungus. Kāds suns esot reiz atgriezies no Konstantinopoles Parīzē. Cits noskrējis piecdesmit jūdžu, rēķinot pa taisnu līniju, un pārpeldējis četras upes; un viņa paša tēvam esot bijis pūdelis, kas pēc divpadsmit gadu prombūtnes pēkšņi kādu vakaru, kad tēvs devies vakariņot, meties tam uz ielas klāt no mugurpuses.

2

Pirmā izkāpa Emma, aiz tās Felicita, Lerē kungs un aukle. Šarls bija jāpamodina; viņš, tumsai iestājoties, kaktā sēdēdams, cieši aizmiga.

Omē stādījās priekšā, apliecināja savu cienību godājamai kundzei, laipni apsveica ārsta kungu, izteica prieku, ka varējis tiem pakalpot, un ar vissirsnīgāko sejas izteiksmi piebilda, ka uzdrošinājies pats sevi ielūgt uz pusdienām, jo viņa sievas neesot mājās.

Iegājusi virtuvē, Emma piegāja pie kamīna. Ar pirkstgaliem pie ceļiem pacēlusi svārkus un pavilkusi tos uz augšu līdz potītēm, viņa izstiepa melnā zābaciņā ieauto kāju pret uguni virs iesma galā čurkstošā cepeša. Liesma to ietvēra it visu, spilgti spīdēdama cauri ģērba audumam, baltās ādas līdzenajām poriņām un. pat plakstiņiem, kurus tā laiku pa laikam samirkšķināja. Spēcīgākai vēja pūsmni ieplūstot pa pievērtajām durvīm, liela, sarkana blāzma pārplaiksnījās pār viņas augumu.

Krāsns otrā pusē sēdēja jauns, gaišmatains cilvēks un klusēdams vērās Emmā.

Leons Dipona kungs (viņš bija otrs pastāvīgais Zelta lauvas apmeklētājs) kalpoja Jonvilē pie notāra Gijomena kunga par rakstvedi, bezgala garlaikojās un tāpēc bieži vien mēdza atlikt savu maltīti, cerēdams, ka viesnīcā

iegriezīsies kāds ceļinieks, ar kuru varētu patērzēt visu vakaru. Dienās, kad darbs bija veikts, viņš nezināja, ko darīt, un viņam neatlika nekas cits kā ierasties pusdienās nosacītajā laikā un ieturēt tās — no zupas līdz sieram — Binē kunga neciešamajā sabiedrībā. Tāpēc viņš ar prieku pieņēma viesnīcnieces priekšlikumu pusdienot kopā ar atbraucējiem, un visi devās uz lielo istabu, kur Lefransuā kundze svinīguma dēļ bija likusi klāt galdu četrām personām.

Omē izlūdzās atļauju paturēt benīti galvā, baidīdamies no iesnām.

Tad, pagriezdamies pret savu kaimiņieni, ierunājās:

—   Kundze droši vien ir mazliet nogurusi? Mūsu Bezdeliga tik drausmīgi krata!

—   Jā, tas tiesa, — Emma atbildēja. — Tomēr pārbraucieni man arvien sagādā prieku; man tīk mainīt dzīvesvietu.

—   Gatavais sods, — nopūtās rakstvedis, — būt vienmēr pienaglotam pie vienas un tās pašas vietas.

—   Ja jums būtu kā man, — Šarls attrauca, — mūžīgi jāsēž zirga mugurā …

—   Bet, manuprāt, neķas nevar būt tīkamāks, — Leons ieminējās, pievērsdamies Bovarī kundzei, un piebilda:

—  Ja vien ir iespēja.

—   Starp citu, — aptiekārs teica, — ārsta pienākumu pildīšana mūsu apvidū nav tik apgrūtinoša: mūsu ceļi ir tādā stāvoklī, ka iespējams lietot ratus, un vispār ārstam maksā diezgan labi, jo lauksaimnieki ir turīgi. Kas attiecas uz medicīnisko apkalpošanu, tad bez parastajiem zarnu iekaisumiem, bronhīta, žults slimībām un tā tālāk laiku pa laikam parādās arī intermitējošais drudzis, bet visumā smagu gadījumu maz — nekā speciāla, ko varētu atzīmēt, nav, vienīgi biežā saslimšana ar skrofulozi, kas, bez šaubām, izskaidrojama ar bēdīgajiem higiēniskajiem

apstākļiem, kādi valda mūsu zemnieku mājokļos. Ak Bovarī kungs, jums ne mazums būs jācīnās pret aizspriedumiem un stulbām paražām, ar ko katru mīļu dieniņu sadursies jūsu zinātnes pūliņi, jo iedzīvotāji bieži vien nevēršas vis pēc palīdzības, kā tam vajadzētu būt, pie ārsta vai farmaceita, bet gan ķeras pie pātariem, relikvijām un mācītāja. Taču klimats, taisnību sakot, nav nemaz slikts, un komūnā ir dažs labs deviņdesmit gadu vecs iemītnieks Temperatūra pēc maniem paša novērojumiem) ziemu noslīd līdz četriem grādiem un karstākajā laikā sasniedz divdesmit piecus, trīsdesmit grādus, kas pēc Reomira būtu visaugstākais divdesmit četri vai piecdesmit četri pēc Fārenheita (angļu mēra vienības), — ne vairāk! Un, patiesi, vienā pusē mūs aizsargā Argē mežs no ziemeļu vējiem, otrā — Senžana kalns no rietumu vējiem; tā vasaras karstumi, pateicoties upju ūdens garaiņiem un ievērojamam lopu skaitam ganībās, kuri, kā jums zināms, izdala daudz amonjaka, proti, slāpekli, ūdeņradi un skābekli (nē, vienīgi slāpekli un ūdeņradi), izsūcot valgmi no zemes, sajaucot visus šos dažādos iztvaikojumus, savelkot tos, tā sakot, vienkopus un savienojoties ar atmosfērā atrodošos elektrību, ja tāda tur būtu, varētu galu galā radīt kaitīgus izgarojumus kā tropiskajās zemēs; šos karstumus tieši no tās puses, fio kurienes tie nāk vai, pareizāk sakot, no kurienes tiem būtu jānāk, proti, no dienvidiem, es saku, pietiekami remdina dienvidrietumu vēji, kas, atdzisdami virs Senas, dažreiz mums uzbrūk tik pēkšņi kā Krievzemes brīzes!

—   Vai tad jums vismaz nav kādas vietas apkārtnē, kur būtu iespējams pastaigāties? — Bovarī kundze jautāja., sarunādamās ar jauno cilvēku.

—   Ai, ļoti maz, — viņš atbildēja. — Ir kāds laukumiņš, ko sauc par Ganu noru, pakalnā pašā mežmalā. Dažrei> svētdienās es mēdzu turp aiziet — palasīt grāmatu un patīksmināties par saulrietu.

—   Manuprāt, nekas nav jaukāks par saulrietu. — Emma ieteicās, — sevišķi juras krastā.

—   Ai, es dievinu jūru! — Leona kungs izsaucās.

—   Un vai jums neliekas, — Bovarī kundze turpināja,

—   ka gars lidinās brīvāk šajā klaidā bez gala un malas un ka, to vērojot, dvēsele it kā paceļas un rosina uz domām par bezgalībuun ideālu?

—   Gluži tas pats ir arī kalnos, — Leons piebalsoja

—  Man ir brālēns, kas pagājušajā gadā ceļojis pa Sveici: viņš man izteicās, ka neesot nemaz iespejams atiēlot ezeru poētisko skaistumu, ūdenskritumu krāšņu;:;.! :t. grandiozo iespaidu, kādu atstājot šļūdoņi. Tur neticama lieluma egles esot pārliekušās pāri strautiem, būdiņas atrodoties pašā bezdibeņa malā un, mākoņiem izklīstot, veselas ielejas atklājoties skatienam tūkstoš pēdu dziļumā. Šādām ainavām jāsajūsmina cilvēks, jānoskaņo tas lūgšanām, ekstāzei! Es nebūt vairs nebrīnos par to slaveno mūziķi, kas, lai labāk ierosinātu fantāziju, braucis spēlēt klavieres uz kādu krāšņu apvidu.

—   Vai jūs muzicējat? — viņa jautāja.

—   Nē, bet es ļoti mīlu mūziku, — Leons atbildēja.

—   Ai, neklausieties, Bovarī kundze, — Omē viņu pārtrauca, pārliekdamies pāri šķīvim, — viņš jau ir pati pieticība! Kā tā, mans dārgais! Bet jūs taču šinīs dienās tik brīnišķīgi dziedājāt Sargeņģeli! Es jūs dzirdēju, strādādams laboratorijā: jūs dziedājāt to kā īsts mākslinieks.

Leons tiešām dzīvoja pie aptiekāra, kur tam otrajā stāvā bija maza istabiņa ar logu uz laukumu. Dzirdot šo mājsaimnieka komplimentu, Leons pietvīka; pirmais jau bi/a pievērsies ārstam un uzskaitīja citu pēc cita Jonviies ievērojamākos iedzīvotājus. Viņš stāstīja anekdotes, sniedza dažādas ziņas. Precīzu ziņu par notāra mantas stāvokli neesot; bez am esot vēl kāda Tivašu ģimene, par kuru nekādi nevarot tikt skaidrībā.

—   Un kāda mūzika jums visvairāk patīk? — Emma atjaunoja sarunu.

—   Ai; vācu mūzika; tā izraisa sapņus.

—   Vai itāliešus jūs pazīstat?

—   Vēl gan ne; bet es tos dzirdēšu nākamogad, kad došos uz Parīzi pabeigt juridisko fakultāti.

—   Kā man jau bija gods paskaidrot jūsu laulātam draugam, — aptiekārs teica, — pateicoties šī nabaga Janodas vieglprātībai, kurš no mums tagad aizbēdzis, jūs varēsiet apdzīvot vienu no komfortablākiem Jonviles namiem. Ārstam tas jo sevišķi izdevīgs tāpēc, ka vienas durvis iziet uz Aleju, kas dod iespēju nākt un iet neviena nepamanītam. Turklāt tajā ir viss, kas nepieciešams saimniecībai: veļas mazgātava, virtuve ar saimes istabu, neliela viesistaba, augļu dārzs u. c. Tas bija jautrs puisis, kas par to visu nelikās ne zinis. Viņš uzcēla sev dārza tālākajā nostūrī pie paša ūdens lapeni, lai varētu tur vasaru dzert alu, un, ja cienījamā kundze mīl dārzkopību, tad varēs…

—   Mana sieva ar to gandrīz nemaz nenodarbojas. — Šarls sacīja, — lai gan viņai ieteic kustēties, viņai labāk patīk vienmēr palikt istabā un lasīt.

—   Tāpat kā man, — Leons pievienojās, — un tiešām, kas gan var būt jaukāks kā sēdēt pie iekurta kamīna, kad vējš grabinās gar logu rūtīm un deg lampa?…

—  Vai ne? — viņa jautāja, cieši pievērzdama tam melno, plaši ieplesto acu skatienu.

—  Tad nekā nedomā, — viņš turpināja, — stundas aizrit … Nekustoties no ..Vietas, tu apceļo zemes, kuras ceri redzēt, un domas atdodamās iztēlei, tīksminās ap detaļām un vēro piedzīvojumu norisi. Domās saplūsti ar varoņiem, šķiet, ka viņu ģērbos drebētu tu pats.

—   Tiesa, tiesa! — Bovarī kundze bija vienisprātis.

—   Vai jums dažreiz nav gadījies. — Leons turpināja, ka jūs grāmatā sastopaties ar domu, kas jums pašai

kādreiz neskaidri nākusi prātā, ar kādu pagaisušu priekš-

—  Manuprāt, nekas nav jaukāks par saulrietu. — Emma ieteicās, — sevišķi jūras krastā.

—   Ai, es dievinu jūru! — Leona kungs izsaucās.

—   Un vai jums neliekas, — Bovarī kundze turpināja,

—   ka gars lidinās brīvāk šajā klaidā bez gala un malas un ka, to vērojot, dvēsele it kā paceļas un rosina uz domām par bezgalību" un ideālu?

—   Gluži tas pats ir arī kalnos, — Leons piebalsoja

—  Man ir brālēns, kas pagājušajā gadā ceļojis pa Sveici; viņš man izteicās, ka neesot nemaz iespējams atiēlot šo ezeru poētisko skaistumu, ūdenskritumu krāšņu;;;,! vn grandiozo iespaidu, kādu atstājot šļūdoņi. Tur neticama lieluma egles esot pārliekušās pāri strautiem, būdiņas atrodoties pašā bezdibeņa malā un, mākoņiem izklīstot, veselas ielejas atklājoties skatienam tūkstoš pēdu dziļumā. Šādām ainavām jāsajūsmina cilvēks, jānoskaņo tas lūgšanām, ekstāzei! Es nebūt vairs nebrīnos par to slaveno mūziķi, kas, lai labāk ierosinātu fantāziju, braucis spēlēt klavieres uz kādu krāšņu apvidu.

—   Vai jūs muzicējat? — viņa jautāja.

—   Nē, bet es ļoti mīlu mūziku, — Leons atbildēja.

—   Ai, neklausieties, Bovarī kundze, — Omē viņu pārtrauca, pārliekdamies pāri šķīvim, — viņš jau ir pati pieticība! Kā tā, mans dārgais! Bet jūs taču šinīs dienās tik brīnišķīgi dziedājāt Sargeņģeli1 Es jūs dzirdēju, strādādams laboratorijā: jūs dziedājāt to kā īsts mākslinieks.

Leons tiešām dzīvoja pie aptiekāra, kur tam otrajā stāvā bija maza istabiņa ar logu uz laukumu. Dzirdot šo mājsaimnieka komplimentu, Leons pietvīka; pirmais jau bi/a pievērsies ārstam un uzskaitīja citu pēc cita Jonviles ievērojamākos iedzīvotājus. Viņš stāstīja anekdotes, sniedza dažādas ziņas. Precīzu ziņu par notāra mantas stāvokli neesot; bez *am esot vēl kāda Tivašu ģimene, par kuru nekādi nevarot tikt skaidrībā.

—    Un kāda mūzika jums visvairāk patīk? — Emma atjaunoja sarunu.

—   Ai-, vācu mūzika; tā izraisa sapņus.

—   Vai itāliešus jūs pazīstat?

—   Vēl gan ne; bet es tos dzirdēšu nākamogad, kad došos uz Parīzi pabeigt juridisko fakultāti.

—    Kā man jau bija gods paskaidrot jūsu laulātam draugam, aptiekārs teica, — pateicoties šī nabaga Janodas vieglprātībai, kurš no mums tagad aizbēdzis, jūs varēsiet apdzīvot vienu no komfortablākiem Jonviles namiem. Ārstam tas jo sevišķi izdevīgs tāpēc, ka vienas durvis iziet uz Aleju, kas dod iespēju nākt un iet neviena nepamanītam. Turklāt tajā ir viss, kas nepieciešams saimniecībai: veļas mazgātava, virtuve ar saimes istabu, neliela viesistaba, augļu dārzs u. c. Tas bija jautrs puisis, kas par to visu nelikās ne zinis. Viņš uzcēla sev dārza tālākajā nostūrī pie paša ūdens lapeni, lai varētu tur vasaru dzert alu, un, ja cienījamā kundze mīl dārzkopību, tad varēs…

—   Mana sieva ar to gandrīz nemaz nenodarbojas. —• Šarls sacīja, — lai gan viņai ieteic kustēties, viņai labāk patīk vienmēr palikt istabā un lasīt.

—   Tapat kā man, — Leons pievienojās, — un tiešām, kas gan var būt jaukāks kā sēdēt pie iekurta kamīna, kad vējš grabinās gar logu rūtīm un deg lampa?…

—  Vai ne? — viņa jautāja, cieši pievērzdama tam melno, plaši ieplesto acu skatienu.

—   Tad nekā nedomā, — viņš turpināja, — stundas aizrit… Nekustoties no Vietas, tu apceļo zemes, kuras ceri redzēt, un domas atdodamās iztēlei, tīksminās ap detaļām un vēro piedzīvojumu norisi. Domās saplūsti ar varoņiem, šķiet, ka viņu ģērbos drebētu tu pats.

—   Tiesa, tiesa! — Bovarī kundze bija vienisprātis.

—       Vai jums dažreiz nav gadījies. — Leons turpināja,

—   ka jūs grāmatā sastopaties ar domu, kas jums pašai kādreiz neskaidri nākusi prātā, ar kādu pagaisušu priekš

statu, kurš atgriežas atmiņā no tālienes, un liekas — tas! pilnībā pauž jūsu vissmalkākās izjūtas.

—   To esmu gan pārdzīvojusi, — Emma atteica.

—   Tāpēc, — viņš teica, — es arī mīlu dzejniekus. Manuprāt, dzeju vārsmas ir daudz gleznākas nekā proza, tās ātrāk izraisa asaras.

—   Tomēr tās ar laiku nogurdina, — Emma iebildaj

—  Man tagad labāk patīk romāni, tie, kurus var lasīt vienā elpas vilciena, drausmu pilnie. Es neciešu ikdienas varo ņus, mērenas jūtas, kādas sastopamas īstenībā.

—   Un tiešām, — rakstvedis piezīmēja, — tie darbi, kas nesaviļņo sirdi, īstenībā nemaz neatbilst mākslas patiei sajam mērķim. Viļoties dzīvē, ir tik saldi iedomās pārcelties kaut kur citur, kur ir cēli raksturi, tīras kaislības laimes ainas. Man, dzīvojot tāiu no pasaules, tā ir vienīgi izklaidēšanās; bet Jonvilē ir tik maz visā tā.

—   Tāpat kā Tostā, bez šaubām, — Emma piebilda

—   Tāpēc es aizvien ņēmu no lasītavas grāmatas.

—   Ja cienījamai kundzei labpatiktos man parādīt godu izmantojot manas grāmatas, — aptiekārs ieminējās, pa dzirdējis pēdējos vārdus, — tad atdotu jūsu rīcībā mamiļ personīgo bibliotēku, kurā ir vislabākie autori: Voltērs Ruso, Delils, Valters Skots, Feļetonu atbalss utt. Bez tam es saņemu dažādus periodiskus izdevumus, to skaitā dienas laikrakstu Ruāņas lākturis, kurā man ir gods būt paļ Bišī, Foržu, Nefšateles, Jonviles un to apkārtnes kor&s pondentu.

Viesi sēdēja pie galda jau divarpus stundas, jo kalpone Artemida, kūtri šļūkdama pa grīdu nošķiebtās, pītās tupelēs, pasniedza šķīvjus pa vienam un nedzirdēja, ko teica vienmēr ko piemirsa un pastāvīgi atstāja nepievērtas biljarda istabas durvis, kas ar roktura galu cirtās pret sienu.

Leorts sarunas aizrautībā neviļus bija uzlicis kāju uz Bovarī kundzes krēsla šķērskoka. Emmai bija zila zīda kaklasaite, kas saturēja krokotu apkaklīti taisni kā kruzu-

|us, un atkarībā no galvas kustībām sejas apakšdaļa gan Iegrima batistā, gan klusām iznira no tā. Kamēr aptiekārs lērzēja ar Šarlu, jaunie, sēžot viens otram blakus, iegrima vienā no tām neskaidrajām sarunām, kur visi nejaušie leikumi ved pie viena vienīga mērķa — kopējas gaumes, l īdz pusdienu beigām viņi bija paguvuši pārrunāt un pār.spriest it visu: par Parīzes izrādēm, romānu virsrakstiem, jaunām kadriļām, par augstāko sabiedrību, kuru tie nepazina, Tostu, kur bija dzīvojusi Emma, un Jonvili, kurā tic atradās.

Kad pasniedza kafiju, Felicita devās uz jauno mītni sakārtot guļamistabu, un drīz vien visi viesi piecēlās no galda. Lefransuā kundze snauda pie izdzisušās krāsns, zirgu puisis ar vējlukturi rokā gaidīja Bovarī kungu un kundzi, lai tos pavadītu uz mājām. Viņa rūsganajos matos vīdēja salmi, un ar kreiso kāju viņš kliboja. Paķēris otrā rokā kirē lietussargu, viņš reizē ar visiem devās ceļā.

Pilsētiņa bija iegrimusi miegā. Tirgus nojumes pīlāri ineta garas ēnas. Zeme blāvi zaigoja kā vasaras naktī.

Ārsta māja atradās tikai kādus piecdesmit soļus no viesnīcas, un jau pēc dažiem mirkļiem vajadzēja vēlēt labunakti; sabiedrība izklīda.

Jau priekšnamā vēsums, kas nāca no svaigajiem kaļķiem, aptvēra Emmas plecus kā mitrs palags. Sienas bija nule kā balsinātas, un koka pakāpieni čīkstēja.Guļamlelpā, otrajā stāvā, pa logiem, kuriem nebija .priekškaru, ielauzās blāva gaisma. Bija redzamas koku galotnes, bet aiz tām pļava, pa pusei tīta mēness apspīdētajā miglā, kas kāpa no upes. Istabas vidū juku jukām blīvējās kumodes atvilktnes, blašķes, vadži, apzeltītas stangas un-matrači uz krēsliem, mazgājamās bļodas uz parketa, — abi vīri, kas nesa mēbeles, visu bija pametuši nekārtībā.

Ceturto reizi Emmai nācās gulēt svešā vietā. Pirmā bija, iestājoties klosterī, otrā — kad tā ieradās Tostā, trešā — Vobiesārā un ceturtā — šī, un ikreiz viņai šķita, ka tas ir

ievadījums jaunā dzīves posmā. Viņa neticēja, ka jaunajā vietā viss varētu palikt pa vecam, un, tā kā nodzīvotā daļa bijusi nelāga, tad tai, kas vēl atlikusi, droši vien

jihūt labākai.

Nākamajā dienā piecēlusies, Emma laukumā ieraudzīja rakstvedi. Viņa bija rīta tērpā. Jaunais cilvēks pacēla galvu un sveicināja Bovarī kundzi. Viņa strauji pamāja ar galvu un aizvēra logu.

Visu dienu Leons gaidīja vakaru, bet pulksten sešos, iegājis viesnīcā, atrada tikai Binē kungu pie galda.

Vakarcjās pusdienas bija Leonam ievērojams notikums:: līdz šim viņš nekad vēl nebija sarunājies divas stundas pēc kārtas ar dāmu. Kā gan viņš pratis izteikt tai, turklāt, vēl jo labā valodā, daudz ko tādu, ko agrāk nekad nebija izteicis tik sakarīgi? Viņš parasti aizvien bija bikls un izcēlās ar to atturību, kas vienlaikus sakņojās kā kautrībā, tā noslēgtībā. Jonvilieši atzina, ka Leonam esot lieliskas manieres, Viņš vienmēr godbijīgi uzklausīja vecāku cilvēku domas un nekad nelikās, ka būtu aizrāvies ar politiku, kas jauniem cilvēkiem ir reta īpašība. Bez tam Leonsbija talantīgs: viņš gleznoja akvareļus, prata lasīt vijoļu nošu atslēgas un pēc pusdienām, ja nespēlēja kārtis, labprāt lasīja grāmatas. Omē kungu Leons cienīja tāpēc, ka viņš bija izglītots; Omē kundze jūsmoja par jaunā cilvēka.laipnību, jo bieži vien viņš ņēma sev līdzi dārzā pastaigāsi Omē bērneļus — mūžam nosmulējušos, slikti audzinātus) un mazliet kūtrus tāpat kā viņu māte. Bez aukles viņus] vēl pieskatīja aptiekas māceklis Zistens, Omē kunga attāls radinieks, kas aiz līdzcietības bija uzņemts mājā un vienlaikus veica arī kalpotāja uzdevumus.

Aptiekārs, izrādījās, bija lielisks kaimiņš. Viņš informēja Bovarī kundzi par visiem preču piegādātājiem, atsūtīja

pie viņas cilvēku, pie kura tas mēdza pirkt sidru, pats nogaršoja dzērienu un pieskatīja, lai muca pagrabā tiktu novietota labi; viņš norādīja vc-idu, kā jārīkojas, Iii lēiak varētu iegādāties sviesta krājumu, un sarunāja arī Lestibiduā, kas bez baznīcas kalpotāja un kaprača pienākumiem uzņēmās arī apkopt Jonv.iles labākos dārzus — pa stundām vai visu gadu atkarībā no darba devēja vēlēšanās.

Uz tādu padevīgu pakalpību aptiekāru spieda ne tikai vajadzība rūpēties par savu tuvāko, bet aiz visa tā slēpās kāds plāns.

Viņš bija pārkāpis 11. gada 19. ventoza likuma 1. pantu, kas aizlie )z nodarboties ar medicīnu visiem tiem, kam nav ārsta diploma; reiz pēc kādas tumšas apsūdzības aptiekārs tika izsaukts uz Ruānu karaliskā prokurora personīgajā kabinetā. Augstais ierēdnis viņu bija pieņēmis, stāvot kājās, ģērbies amata tērpā ar sermuliņa ādu uz pleciem un tiesneša cepuri galvā. Bija rīts, īsi pirms tiesas sēdes. No gaiteņa skanēja žandarmu smago zābaku dimdoņa un it kā tāls troksnis, kas rodas, slēdzot milzīgas atslēgas. Aptiekāra ausīs tā dūca un zvanīja, ka tam likās, nupat, nupat viņš kritīs, triekas ķerts: viņš jau iedomās skatīja pazemes cietuma ūķus, raudošo ģimeni, izpārdoto aptieku, izmētātās kārbiņas un pudelītes un vēlāk bija spiests iegriezties kādā kafejnīcā izdzert glāzi ruma ar zelteri, lai atgūtu dvēseles mieru.

Ar laiku šis priekšniecības rājiens izgaisa no aptiekāra atmiņas, un viņš tāpat kā senāk turpināja dot nevainīgus padomus veikala dibentelpā. Bet pilsētas galva neturēja uz viņu labu.prātu, kolēģi bija nenovīdīgi, vajadzēja no visiem baidīties. Bovarī kungam visādi pakalpot nozīmēja iegūt viņa pateicību un piespiest to klusēt, ja tasarī vēlāk ko pamanītu. Tāpēc Omē ik rītu atnesa Šarlam laikrakstu un pievakarē bieži vien pameta aptieku uz kādu brītiņu, lai iegrieztos patērzēt ar ārstu.

Šarls bija noskumis: pacienti nenāca. Veselām stundām viņš sēdēja un klusēja, gulēja savā kabinetā vai arī lūkojās, kā sieva šuva. Lai izklaidētos, viņš pats uzņēmās darīt visus smagos darbus un pat mēģināja izkrāsot bēniņus ar krāsu atliekām, ko bija pametuši strādnieki. Tomēr naudas lietas ārstam sagādāja rūpes. Viņš tik daudz bija izdevis par remonta darbiem Tostā, par sievas tualetēm un pārvākšanos, ka pa šiem diviem gadiem viss Emmas pūrs, vairāk nekā trīs tūkstoši ekiju, bija izsīcis. Un cik daudz lietu gan nesabojājās un nepazuda, pārvācoties no ļ Tostas uz Jonvili, neskaitot nemaz ģipša kirē, kas, kādā pārāk spēcīgā grūdienā izkrizdams no ratiem, sabirza lausku lauskās pret Ķenkampuā ietvi!

Bet viņu noskaņojumu izkliedēja daudz jaukākas rūpes — apziņa, ka sieva ir mātes cerībās. Jo tuvāk nāca dzemdību laiks, jo vairāk Šarls dievināja sievu. Starp viņiem radās jauna miesas saite, it kā arvien pilnīgākas vienotības izjūta. Kad Šarls notālēm pamanīja sievas laisko gaitu, viegli šūpojošos, pilnīgos gurnus, bez korsetes, kad, sēžot viens otram iepretī, viņš to aplūkoja, cik vien tam tikās, un, kad Emma atslīga krēslā gurdā pozā, Šarls nespēja apvaldīt savu laimi: viņš pietrūkās kājās, apskāva sievu, glāstīja tās seju, gribēja ar viņu dejot un gan raudādams, gan smiedamies dēvēja visādos jocīgos mīlināmos vārdos, kādi vien tam ienāca prātā. Doma, ka ] viņš ir nākamā bērna tēvs, Sarki sajūsmināja. Viņš bija iepazinis dzīvi visā tās plašumā un iejuties tajā mierīgi un droši.-

Emma sākumā bija pārsteigta, vēlāk vēlējās jo drīzāk dzemdēt, lai uzzinātu, kā tas ir — būt mātei. Bet, nespēdama izdot tik, cik gribēja, lai iegādātos laiviņai līdzīgu, šūpulīti ār rožaina zīda aizķariņiem un izrakstītas cepurītes, viņa kādā sarūgtinājuma lēkmē atteicās no rūpēm par pūriņu un pasūtīja to uzreiz pie kādas pilsētiņas šuvējas,nekā neizvēlēdamās un nemaz neaprunādamās. Tā viņai

pagāja secen tas sagatavošanās prieks, kurā mēdz izraisīties mātes maigums, un viņas jūtas jau pašā sākumā bija kaut ko zaudējušas.

Tomēr Šarls ikvienā maltītes laikā runāja par mazuli, un drīz vien arī Emma sāka domās ilgāk kavēties pie tā.

Viņa vēlējās dēlu. Tas būs spēcīgs, tumšmatains puisēns, viņa to nosauks par Zoržu. Doma, ka viņas bērns būs zēns, it kā deva tai cerību uz atalgojumu par visām bijušajām neveiksmēm. Vīrietis vismaz ir brīvs; viņš var atdoties ikvienai kaislei, apbraukāt it visas zemes, pārvarēt šķēršļus, baudīt visneparastākos priekus. Sieviete turpretī ir mūžīgi saistīta. Pasīvai un reizē viegli ietekmējamai tai jācīnās ar miesas vājību un ar atkarību, ko tai uzliek likums. Sievietes griba, tāpat kā viņas cepurītes plīvurs, ar saitīti saturēts, plandās, ik vēsmiņai uzpūšot; viņu mūžīgi aizrauj kāda vēlēšanās, mūžīgi apvalda kāds aizliegums.

Kādā svētdienas rīta ap pulksten sešiem, saulei lecot, viņa dzemdēja.

—   Meitene! — Šarls teica.

Emma aizgrieza galvu un zaudēja samaņu.

Gandrīz vai tai pašā mirklī atskrēja Omē kundze un viņu noskūpstīja, tāpat Lefransuā kundze no Zelta lauvas. Aptiekārs, kā to prasa pieklājība, pa pievērtajām durvīm pasacīja tai tikai dažus pirmos apsveikuma vārdus. Viņš izteica vēlēšanos redzēt bērnu un atzina, ka mazā esot labi veidota.

Atveseļošanās laikā Emma daudz domāja, izvēloties meitenei vārdu. Sākumā viņa pārcilāja visus vārdus ar itāliešu galotnēm, kā: Klāra, Luiza, Amanda, Atala; viņai diezgan labi patika arī Galsvinde, bet vēl vairāk Izolde vai Leokādija. Šarls gribēja bērnu nosaukt mātes vārdā; Emma bija pret to. Viņi pāršķirstīja kalendāru no viena gala līdz otram, aptaujajās arī svešiem pēc padoma.

—   Pirms dažām dienām es runāju ar Leona kungu, —

aptiekārs sacīja. — Viņš bija pārsteigts, kāpēc jūs neizvēloties Magdalēnas vārdu, kas pašreiz esot ļoti iecienīts.

Bet vecā Bovarī kundze sāka neganti kliegt par šč grēcinieces vārdu. Pats Omē kungs atzina par labākiem tos vārdus, kas atgādināja kādu dižu cilvēku, ievērības cienīgu notikumu vai cēlu ideju, un pēc šās sistēmas bija kristījis visus savus četrus bērnus. Tā Napoleons viņa ģimenē pārstāvēja slavu, Franklins — brīvību, Irma, iespējams, nozīmēja nodevu romantismam, bet Atalija bija mesli nemirstīgajam franču skatuves meistardarbam. Omē kunga filozofiskie uzskati netraucēja viņam jūsmot par mākslu, domātājs nebūt nenomāca viņā jūtu cilvēku; viņš prata nospraust robežas, prata atšķirt iztēli no fanātisma. «Atalijā», piemēram, viņš neatzina ideju, taču apbrīnoja stilu; nopēla lugas vispārējo ieceri, bet aplaudēja visām detaļām; visas lugas personas izraisīja Omē sašutumu, taču to sarunas viņu iejūsmināja. Kad viņš lasīja slavenos fragmentus, tad pavisam aizrāvās, bet, līdzko iedomājās, ka noskūtie pakauši no tā iesita peļņu savam veikalam, krita izmisumā, un, galīgi samulsis šajā jūtu juceklī, viņš vienlaikus vēlējās ar abām rokām uzlikt Rasinatn lauru vainagu galvā un kaut stundas ceturksni ar viņu kārtīgi pastrīdēties.

Beidzot Emma atcerējās, ka Vobiesāras pilī marķī/.e, viņai klātesot, bija pasaukusi kādu jaunu sievieti, uzrunājot to par Bertu, šo vārdu tad viņa arī izvēlējās. Rīto tēvs nevarēja ierasties, un par krusttēvu uzaicināja Omē kungu. Mazā saņēma dāvanu no visiem viņa aptiekas ražojumiem, proti: sešas kastites Idrpus zSJn, veselu blašķi arābiešu pulvera, trīs burciņas kāršu rožu sīrupa un piedevām sešas standziņas brūnināta cukura, kuras aptiekārs bija atradis sienas skapī. Kristību dienas pievakarē tika sarīkots cienasts; arī kirē piedalījās; galviņas iesila. Kad pārgāja uz liķieri, Omē kungs uzrāva dziesmu par Labo ļautiņu Dievu. Leona kungs nodziedāja kādu barkarolu, un krustmāte,

vecā BovarI kundze, romanci no ķeizarvalsts laikiem. Beigās vecais Bovarī kungs pieprasīja, lai atnesot bērnu, un ņēmās to kristīt, lejot tam uz galviņas glāzi šampanieša. Abats Burnisjens sašuta par tādu pirmā sakramenta zaimošanu; Bovarī tēvs atbildēja viņam ar citātu no Dievu kara\ kirē dzīrās iet projām; dāmas lūdza to palikt; Omē uzņēmās samierinātāja lomu; beigu beigās izdevās pierunāt garīdznieku atkal apsēsties savā vietā, un viņš mierīgi paņēma no apakštasītes pusizdzerto kafijas tasi.

Vecais Bovarī palika Jonvilē vēl kādu mēnesi, pārsteigdams iedzīvotājus ar lielisku policista cepuri, kurai bija sudraba uzšuve; uzlicis šo cepuri galvā, vecais Bovarī ik rītu izgāja uz laukuma izsmēķēt savu pīpi. Paradis kārtīgi iedzert, viņš bieži vien sūtīja kalponi uz Zelta lauvu nopirkt pudeli degvīna, likdams topierakstīt uz dēla rēķina, un, lai iesmaržotu savus kabatlakatiņus, izlietoja visu vedeklas odekolona krājumu.

Tomēr Emma viņa sabiedrībā jutās diezgan patīkami Vīratēvs bija ceļojis pa pasauli: viņš stāstīja par Berlīni, Vīni, Strasburgu, par saviem virsnieka laikiem, par mīļākajām, kas tam bijušas, par dzīrēm, ko tas rīkojis; bc/. tam viņš bija ļoti laipns un dažreiz gari uz kāpnēm, gan dārzā satvēra to ap vidukli, iesaukdamies:

—   Sari, piesargies!

Tad vecā Bovarī kundze raizēs par dēla laimi un baidīdamās, ka viņas laulātais draugs, ilgāk uzkavēdamies, varētu kaitīgi ietekmēt jaunās sievas tikumību, sāka steidzināt aizbraukšanu. Iespējams, ka viņa juta arī nopiel nākas bažas, jo Bovarī kungs bija cilvēks, kas neko nerespektēja.

Kādu dienu Emmu pēkšņi pārņēma nepārvarama vēlēšanās redzēt savu meitiņu, kas atradās pie zīdītājas, galdnieka sievas, un, nepaskatījusies kalendārā, vai nosacītās sešas nedēļas jau ir pagājušas, Emma devās uz Roiē mā

tes mājiņu, kas atradās ciema otrā galā, nokalnes lejasdaļā starp lielceļu un pļavām.

Bija dienvidus; māju aizvirtņi aiztaisīti, un zilo debesu spilgtajā gaismā laistījās šīfera jumti; to šķores, likās, šķieda uz visām pusēm dzirksteles. Pūta tveicīgs vējš,ļ Emma ejot jutās ļoti vārga; ietves akmeņi spieda kājas;| viņa šaubījās, vai nedoties atpakaļ uz mājām un vai neiegriezties kaut kur apsēsties.

Sajā mirklī no blakus mājas durvīm iznāca Leonsar papīru žūksni padusē. Viņš tai palocījās un nostājās eņā Lerē tirgotavas priekšā zem pelēkās, uz priekšu izvirzītās nojumes.

Bovarī kundze ieminējās, ka tā gājusi apmeklet meitiņu, bet jau tagad jūtoties nogurusi.

—   Ja… — Leons uzsāka un sastomijas, neuzdrošinādamies turpināt.

—   Vai jums ir kāds darījums? — Bovarī kundze iejautājās.

Un, noklausījusies rakstveža atbildi, Emma lūdza, laij tas viņu pavada. Pret vakaru to jau zināja visā Jonvilē, tur] pilsētas galvas sieva — Tivaša kundze, kalponei klātesot.j pateica, ka Bovari kundze sevi kompromitējot.

Lai nokļūtu pie zīdītājas, vajadzēja nogriezties pa kreisi uz kapsētas pusi un iet starp mājelēm un pagalmiem pa taciņu, kas gar abām malām bija noaugusi ar vītoliem, ļ Tie pašreiz ziedēja, tāpat kā zemes apīņi, mežrozes, nātres un kupli sacerojušie kazenāji. Pa dzīvžogu ejām varēja redzēt, kā pie mājelēm mēslos rokas cūka vai piesieta govs berž ragus pret koka stumbru. Abi jaunie cilvēki gāja lēnām viens otram blakus, Emma, balstīdamās uz Leona rokas, kurš palēnināja soļus, piemērojoties viņas gaitai; tiem pa priekšu virpuļoja mušu bars, viegli sīkdami karstajā gaisā.

Zīdītājas mājiņu viņi sazīmēja pēc vecas lazdas, kas apēnoja māju. Būdiņa bija zema un klāta ar brūniem kārni-

niem; zem bēniņu lūkas ārpusē karājās sīpolu saišķis. Gar ērkšķaino dzīvžogu stiepās žagaru grēdas, pagalma vidū dobē auga latukas salāti, daži ceri lavandas un ar žēpuriem sacelti puķu zirnīši. Maurā vīdēja netīra ūdens lāmas, visapkārt mētājās daždažādas lupatas, zeķes, sarkana katūna jaka; uz žoga bija izklāts liels rupja audekla palags. Izdžirdusi, ka iečīkstas vārtiņi, durvīs parādījās zīdītāja ar mazuli pie krūts. Ar otru roku viņa vilka sev līdzi mazu, nožēlojamu knēveli, kura sejiņa bija vienās skrofulozes pūtītēs. Tas bija kāda Ruānas cepurnieka dēlēns, kura vecāki, būdami pārāk nodarbināti ar tirdzniecību, bija to atstājuši uz laukiem.

—   Ienāciet, — zīdītāja teica, — jūsu meitenīte atrodas tur, viņa guļ.

Vienīgajā istabā apakšstāvā pie dibensienas stāvēja plata gulta bez aizkariem, bet visu loga sienu aizņēma abra. Izsistā loga rūts bija aizlipināta ar zila papīra strēmelēm. Aizdurves kaktā zem veļas mazgāšanas kubla blakus eļļas pudelei, kurai kaklā bija iesprausta spalva, stāvēja rindā salikti zābaki ar spožām naglām. Uz apputējuša kamīna starp šauteņu kramu, sveču galiņiem un posas gabaliņiem mētājās Matjē Lansbergs. Beidzot pēdējais šīs telpas greznums bija bilde, kurā Slavas dieve pūta trompeti, — attēls acīm redzot bija izgriezts no kādas smaržūdeņu reklāmas un ar sešām zābaku naglām piesists pie sienas.

Emmas bērns gulēja no vītola klūdziņām pītā šūpulī uz grīdas. Māte paņēma mazulīti , ar visu sedziņu rokās un, viegii šūpodamās, klusi aijāja.

Leons soļoja pa istabu; viņam likās savādi, redzot skaisto dāmu greznā tērpā tik nabadzīgā vidē. Bovarī kundze pietvīka. Iedomādamies, ka viņa skatiens varētu likties tai ncsmalkjūtigs, Leons novērsās. Tad Emma no jauna noguldīja mazo, kas bija apvēmusi viņas apkaklīti.

4*

99

Zīdītāja tūdaļ piesteidzās to iztīrīt, apgalvodama, ka traips nebūšot redzams.

—       Viņa ar mani ne tā vien apietas, — sacīja Roiē māte, — augu dienu to vien zinu kā viņu apmazgāt! Ja jūs būtu tik laipna un pateiktu veikalniekam KamisamJ lai viņš dod man mazliet ziepju, kad ievajagas! Arī jums tas būtu ērtāk, ja es jūs netraucētu.

—        Labi, labi! — Emma attrauca. — Uz redzēšanos,! Rolē māt!

Un Bovarī kundze izgāja, uz sliekšņa noslaucījusi] kaļas.

Laga sieviņa viņu pavadīja līdz pagalma galam, visu laiku žēlodamās, cik tai esot kaitīgi celties pa naktīm.

—        Dažreiz esmu tik salauzta, ka iemiegu krēslā; ja nu<j jūs man dotu kaut vai kādu mārciņu maltās kafijiņas, —, man tās pietiktu veselam mēnesim, un es to varētu dzert rītos ar pienu.

Pacietīgi uzklausījusi viņas pateicību, Bovarī kundzei devās projām, bet, pagājusi pa taciņu tikai nedaudz sojuJ izdzirda aiz sevis klaudzam koka tupeles. Emma pagrieza galvu: tā bija zīdītāja.

—   Kas ir?

Tad zemniece, pavilkusi viņu sāņus aiz vīksnas, sāka stāstīt par vīru, kas ar savu amatu un sešiem frankiem: gadā, ko kapteinis…

—   Runājiet īsāk! — jaunā sieviete nenocietās.

—       Ņu, — zīdītāja turpināja, nopūzdamās ik pēc vārda,

—   tad es arī bīstos, ka viņam kļūs bēdīgi ap sirdi, kad ; viņš redzēs mani vienu dzeram kafiju; jūs pati zināt, vīrieši …

-»Nu, būs jau, būs, — Emma atteica, —* es jums| iedošu!… Jūs man esat apnikusi!

—       Ak mīļo, dārgo kundzīt, viņam taču no sena ievainojuma krūtīs iemetas drausmīgi krampji. Viņš pat saka, ka | tam no sidra kļūstot slikti.

—   Pasteidzieties taču, Rolē māt!

—   Tad nu, — viņa palocīdamās turpināja, — ja tas nebūtu par daudz no jums prasīts, — zīdītāja pietupās vēlreiz, — ja jūs būtu tik laipna, — viņas skatiens kļuva lūdzošs, — blašķīti degvīna, — tā beidzot izdvesa, — un ar to es ierīvētu jūsu meitiņai kājiņas. Bet ir gan viņai maigas mājiņas! Kā pūciņas!

Tikusi vaļā no zīdītājas, Emma no jauna paņēma Leonu zem rokas. Kādu brīdi viņa gāja ātri, vēlāk palēnināja soli, un tās skatiens, vērdamies uz priekšu, atdūrās pret jaunā cilvēka plecu un viņa svārku melnā samta apkakli, uz kuras krita gludie, rūpīgi sasukātie kastaņbrūnie mati. limma paskatījās uz viņa nagiem: tie bija garāki, nekā parasti mēdza būt jonviliešiem. To kopšana bija viena no rakstveža svarīgākajām nodarbībām, un šim nolūkam Leons turēja rakstāmgalda atvilktnē īpašu nazīti

Atceļā uz Jonvili viņi devās gar upi. Vasaras karstumā stāvais krasts, kļuvis plašāks, līdz pašai pamatnei atsedza dārzu mūrus, no kuriem daži pakāpieni veda pie ūdens. Upe, pēc izskata strauja un auksta, klusi tecēdama, lieca lejup garos, smalkos zāļu stiebrus, kas kā vaļā palaisti zaļi mati klājās pār dzidro valgmi. Sur un tur niedres galā vai uz ūdensrozes lapas bija uzmeties vai rāpoja kukainītis ar smalkām kājiņām. Vilnīši dzenāja cits citu, mezdami sīkus, gaišzilus burbuļus, kuros laistīdamies atvizēja saules stari un kuri tūdaļ pārplīsa; veci vītoli ar apgrieztiem zariem atspoguļoja ūdenī pelēko mizu, viņpus upes visapkārt pletās tukšas pļavas. Fermās pašreiz bija pusdienu laiks, un jaunā sieviete un tās pavadonis nedzirdēja neko citu kā vienīgi vienmērīgo soļu troksni uz taciņas, savus vārdus un Emmas zīda tērpa čaukstoņu.

Dārzu mūri, nobārstīti ar pudeļu stikliem, bija sakarsuši kā lecekšu logi. Starp ķieģeļiem bija izspraukušās pērkones, Bovarī kundze, garām ejot, ar atplestā saulsarga malu aizķerdama vītušos ziedus, notrausa dzeltenos putek

šņus; brīžiem pa zīdu, aizķerdamies aiz bārkstīm, kādu mirkli slīdēja sausseržu vai mežvīteņa zariņš.

Viņi runāja par spāniešu dejotāju trupu, kuru drīzumā gaidīja ierodamies Ruānas teātrī.

—   Vai jūs iesiet? — Emma jautāja.

—   Jā gan, ja iznāks, — viņš atbildēja.

Vai nekas cits tiem nebija sakāms? Viņu acis tomēr

pauda kaut. ko nopietnāku, un, kamēr tie pūlējās atrast banālas frāzes, abi sajuta, ka viņus pārņem gurduma pilna tvīksme: tā šķita skanam dvēselē klusi, dziji, nepārtraukti, pārspējot viņu balsis. Pārsteigti par šo nekad vēl neizjusto lieglaimi, viņi necentās viens otram pastāstīt par šo izjūtu, ne arī atklāt tās cēloni. Gaidāmā laime gluži kā tropu upe notālēm piepilda izplatījumu ar sev raksturīgo liegumu, raidot pretī smaržu pilnu vēsmu, — un cilvēks iemieg šajā skurbumā, neraizēdamies par .apvārsni, kas vēl nav saskatāms.

Ķādā vietā ganāmpulks bija stipri izmīdījis zemi; vajadzēja iet pa lieliem, apsūnojušiem akmeņiem, vietumis izkliedētiem dubļos Bieži vien Emma iļz mirkli apstājās, vērodama, kur spert nākamo soli, un, grīļodamās uz kustīgā akmens, viegli saliekusies uz priekšu, ar elkoņiem] gaišā, nedrošu skatienu, viņa smējās aiz bailēm, ka neiekrīt kādā ūdens peļķē.

Nonākusi līdz savam dārzam, Bovarī kundze atgrūda vārtiņus, uzskrēja pa kāpieniem augšā un pazuda.

Leons atgriezās kantorī. Priekšnieka nebija; viņš uzmeta skatienu dokumentu mapēm, nosmailēja spalvu, beidzot paķēra cepuri un devās ārā.

Vjņš fizjģāja līdz Ganu norai Argē kalna virsotnē, kur sāka? pie.žs, nogūlās tur zem eglēm un lūkojās caur pirkstiem debesīs.

—       Cik man garlaicīgi! — viņš savā nodabā noteica.

—  Cik man garlaicīgi!

Viņš jutās nelaimīgs, ka jādzīvo šajā pilsētiņā, kur par draugu viņam bija Omē un par skolotāju — Gijomena kungs. Pēdējais, mūžīgi aizņemts ar darījumiem, nēsāja brilles ar zelta kājiņām, baltu kaklasaiti, un viņam bija iesarkana vaigubārda; viņš neko nesaprata no smalkām sirds tieksmēm,,lai gan pašā sākumā bija rakstvedi savaldzinājis ar stīvo, angļiem raksturīgo izturēšanos. Kas atliecas uz aptiekāra sievu, tad tā bija klusa kā aitiņa, labākā laulātā draudzene visā Normandijā; viņa bezgala mīlēja savus bērnus, tēvu, māti un visus radiniekus, raudāja par citu cilvēku nelaimi, bija pavirša savā saimniecībā un neieredzēja korsetes. Bet Omē kundze kustējās tik gausi, klausoties viņā, māca garlaicība, tā bija tik neinteresanta no izskata un tik aprobežota sarunās, ka, lai gan viņai bija trīsdesmit gadu, bet Leonam — divdesmit, iai gan tie gulēja pie durvīm, kas atradās blakus, un sarunājās ik dienas, Leonam nekad nebija ienācis prātā, ka tā kādam varētu būt sieva un ka viņas dzimums vispār varētu izpausties arī citādi nekā tikai ģērbā.

Un tālāk, kas tad bija vēl? Binē, daži tirgotāji, divi trīs krodzinieki, kirē un beidzpt pilsētas galva Tivaša kungs ar diviem dēliem — neaptēstiem, drūmiem, stulbiem jaunekļiem, kas paši apstrādāja zemi, žūpoja savējo vidū, starp citu, likās svētuļi un sabiedrībā izturējās pavisam neciešami.

Bet visu šo vulgāro ģīmju fonā atšķīrās Bmmas seja gluži savrup un vēl jo tālāka, — starp sevi un viņu Leons neskaidri nojaut? bezdibeni.

Sākumā viņš iegriezās pie Emmas vairākas reizes aptiekāra sabiedrībā. Šarls it nemaz nelikās iepriecināts par viņa apciemojumiem, un Leons nezināja, kā izturēties, reizē baidīdamies kļūt uzmācīgs un ilgodamies pēc tuvības, kuru uzskatīja gandrīz par neiespējamu.

Iestājoties pirmajam salam, Emma pameta savu istabu un pargāja dzīvot zālē — garā telpā ar zemiem griestiem, kur uz kamīna pie spoguļa pleta zarus kupls korāļu polips. Apsēdusies atzveltnes krēslā pie loga, viņa nolūkojās, kā pa ietvi soļo garām pilsētiņas ļaudis.

Leons divas reizes dienā gāja no sava kantora uz Zel/a lauvu, Emma iztālēm dzirdēja viņa soļus; tā klausīdamās noliecās, un jaunais cilvēks, allaž vienādi ģērbies, nekad nepagriezdams galvu, paslīdēja garām aiz priekškariem. Bet, krēslai iestājoties, kad iesāktais rokdarbs bija noslīdzis klēpī un Emma sēdēja, atbalstījusi zodu kreisās rokas plaukstā, viņa bieži vien nodrebēja, ieraudzīdama pēkšņi aizslīdam šo ēnu. Emma piecēlās un pavēlēja uzklāt gaidu.,

Omē kungs ieradās pusdienu laikā. Turēdams rokā grieķu benīti, viņš ienāca klusiem soļiem, lai nevienu netraucētu, arvien atkārtodams vienu un to pašu frāzi; «Labvakar visapkārt!» Tad. apsēdies savā vietā pie galda starp abiem laulātiem draugiem, viņš apjautājās ārstam par tā slimniekiem, bet tas savukārt prasīja padomu par iespo-J jamiem honorāriem. Pēc tam viņi pārrunāja, kas jauns laikrakstā. Ap šo laiku Omē avīzi zināja jau gandrīz vni no galvas, un viņš to atstāstīja visā pilnībā ar visiem redakcijas komentāriem; neizlaižot nevienu satraucošu no- tikumu, kas atgadījies Francijā vai ārzemēs. Bet, kad arī šis temats sāka izsīkt, aptiekārs nekavējās pateikt dažas piezīmes par pasniegtajiem ēdieniem. Dažreiz pat, pa pu sei piecēlies, viņš kundzei delikāti norādīja uz mīkstāko gabaliņu vai. pievērsdamies kalponei, deva tai padomu, kā pagatavot ragū un veselīgu pavalgu; par aromātiska\ jam, garšvielām, gaļas ekstraktiem, augļu sulām un želatīniem tas runāja apbrīnojami. Omē aptiekā nebija tik daudz pudelīšu, cik viņa atmiņā recepšu; Omē prata meistariski gatavot visādus ievārījumus, etiķus un saldus liķie-

rus, un viņš zināja arī visus jaunākos izgudrojumu§.gķonomisko krāsniņu nozarē un pārzināja mākslu saglabāt sierus un sabojātam vīnam atdot labo garšu.

Pulksten astoņos viņam pakaļ atnāca Zistēns: bija laiks •slēgt aptieku. Omē kungs pavērās zēnā ar šķelmīgu skatienu, it sevišķi, ja tur bija klāt Fйlicita: viņš šķita pamanījis, ka māceklim tīk apmeklēt ārsta māju.

—   Tas puika sāk kļūt domīgs un, velns parāvis, liekas, iemīlējies jūsu kalponē.

Bet māceklim bija vēl cita, daudz lielāka vaina, ko aptiekārs tam pārmeta: zēns pastāvīgi mēdza noklausīties pieaugušo sarunas. Tā, piemēram, svētdienās viņš par vari nebija dabūjams laukā no zāles, kur to mēdza iesaukt Omē kundze, lai tas iznestu bērnus, kas bija ņizgļjguši atzveltņu krēslos, ar mugurām izstiepdami jau tā platos kalikona pārvalkus.

Viesībās pie aptiekāra nemēdza ierasties daudz ļaužu: ar savu mēlnesību un politiskajiem uzskatiem viņš citu pēc cita bija atbaidījis no sevis cienījamākos cilvēkus. Bet rakstveža nekad tur neiztrūka. Izdzirdīs zvanu, viņš skriešus metās pretī Bovarī kundzei, paņēma tās šalli un novietoja sāņus zem aptiekāra rakstāmās pults biezās, pītās tupeles, kuras Emma valkāja uz kurpēm, kad ārā bija sniegs.

Sākumā visi spēlēja dažas partijas «trīsdesmit vienu»; vēlāk tikai Omē ar Emmu — ekartē; Leons, stāvēdams aiz muguras, viņu pamācīja. Uzlicis rokas uz Emmas krēsla, rakstvedis skatījās uz ķemmes zobiem, kas saturēja pakausī viņas matus. Ikreiz, kad Bovarī kundze meta kārti, tās kleita labajā pusē uzvilkās. Emmas uz augšu atsukātie mati atplaiksnīja uz muguras brūnganu vizmu, kas, pakāpeniski kļūdama bālāka, pamazām iegrima ēnā. Tālāk tērps krita abās pusēs krēslam un uzpūties vienās krokās slīga līdz pašai grīdai. Dažreiz, kad Leons paina-

nija, ka uzminis tās svārku malai, viņš atrāva kāju, it kā būtu kādam uzkāpis.

Kad kāršu partija bija pabeigta, aptiekārs ar ārstu spēlēja domino, bet Emma piecēlās no savas vietas, apsēdās pie galda un, atspiedusies uz tā ar elkoņiem, sāka šķirstīt Ilustrēto žurnālu. Viņa bija atnesusi sev līdzi modes lapas. Leons novietojāstai blakus; viņi aplūkoja zīmējumus un gaidīja viens uz otru, lai pāršķirtu lappusi. Bieži vien Emma viņu lūdza palasīt tai priekšā dzejojus; Leons tos deklamēja dziedošā balsī, mīlas vārsmas skandēdams_ jo sevišķi izteiksmīgi. Taču domino kauliņu klaboņa viņu traucēja. Ornē kungs šajā spēlē bija spēcīgs un vienmēr uzvarēja Šarlu. Nonākuši līdz trīssimt punktiem, abi atslīga krēslos kamīna priekšā un drīz vien aizmiga. Uguns dzirkstis izplēnēja pelnos; tējkanna bija tukša; Leons joprojām lasīja. Emma viņā klausījās, mehāniski grozīdamaplānā zīda lampas abalūru, izgleznotu ar ratos braucošiem pjero un virvju dejotāiām ar balansējamiem rīkiem rokās. Leons pārtrauca lasīšanu, ar žestu norādīdams uz aizmigušo auditoriju; tad viņi klusā balsī turpināja sarunu, kas tiem šķita daudz patīkamāka tāpēc, ka to neviens nedzirdēja.

Tā starp viņiem nodibinājās sava veida biedriskums, pastāvīga apmaiņa ar grāmatām un romancēm; Bovarī kungs, nebūdams pārāk greizsirdīgs, par to nemaz nebrīnījās.

Savā-vārda dienā Šarls saņēma skaistu galvaskausu frenoloģiskām studijām, līdz pašam kaklam izraibinātu ar cipariem un izkrāsotu zilā krāsā. Tas bija rakstveža uzma nības apliecinājums. Viņš izdarīja ārstam arī daudz citu pakalpojumu, pat izpildīja Ruānā dažādus Šarla uzdevumus; kāds romānu rakstnieks bija ievedis modē kaktusus, un Leons sāka tos pirkt Bovarī kundzei; ņēma sev līdzi Bezdelīgā, turēdams klēpī un sadurstīdams pirkstus pret to asajiem dzeloņiem.

Emma pasūtīja puķu podiem plauktiņu ar sētiņu apkārt un pakāra to pie loga. Rakstvedis arī ierīkoja pie* karu dārziņu: apkopdami puķes, viņi redzēja viens Otru pie loga.

Pilsētiņā bija tikai vēl viens logs, pie kura biežāk atradās cilvēks; svētdienās no rīta līdz naktij un katru pēcpusdienu, ja laiks bija skaidrs, aiz bēniņu lūkas varēja redzēt Binē kunga kalsno profilu, pārliekušos pār virpu, kuras vienmuļā dūkoņa bija dzirdama pat Zelta lauvā.

Kādu vakaru Leons pārnācis atrada savā istabā samta un vilnas paklāju ar izšūtām lapām uz bāla pamata; viņš pasauca Omē kungu ar kundzi, Zistēnu, bērnus, virtuveni un pastāstīja arī par to savam kungam; visi gribēja redzēt šo paklāju; kāpēc ārsta sieva kļuvusi tik devīga pret rakstvedi? Tas šķita visai dīvaini, un visi beigās nolēma, ka viņa droši vien esot tam draudzene.

Leons pats pavedināja ļaudis uz šādām domām, jo pastāvīgi runāja par Bovari kundzes pievilcību, par tās prātu, kāpēc Binē reiz viņu it rupji pārtrauca:

—   Kāda man tur daļa? Es taču nepiederu pie viņas kompānijas!

Leons nomocījās, kā lai atklāj Emmai savas jūtas, mūžīgi svārstīdamies starp bailēm kļūt viņai nepatīkamam un kaunu būt tik mazdūšīgam, un viņš raudāja aiz nevarības un ilgām. Pēc tam pieņēma enerģiskus lēmumus, rakstīja un plēsa vēstules, noteica termiņus un palaida tos garām. Bieži vien viņš devās pie Emmas ar stingru nodomu uzdrošināties it visu, taču šī apņēmība, Emmai klātesot, drīz izgaisa, un, kad Šarls, nejauši pārrazdamies mājās, to uzaicināja savos ratos kopīgi apmeklēt kādu apkaimes slimnieku, Leons tūdaļ bija ar mieru, atsveicinājās no kundzes un devās projām. Vai tad viņas vīrs nav daļa no viņas pašas?

Bet Emma sev nemaz nejautāja, vai viņa mīl Leonu. Mīlestībai, pēc Emmas ieskata, bija jāuzbrūk pēkšņi kā

pērkonam un zibenim — līdzīgi debesu viesuļvētrai tā ielaužas dzīvē, satricina visu, aiznes gribu kā lapas un sirdi aizrauj uz bezdibeni. Viņa nezināja: ja noteku caurules ir piesērējušas, tad no lietus terasēs izveidojas ezeri, un tā viņa dzīvoja vienā mierā, līdz pēkšņi pamanīja mūrī plaisu.

5

Tas notika kādā februāra svētdienas pēcpusdienā, kad sniga sniegs.

Viņi visi — Bovarī kungs ar kundzi, Omē un Leons — devās apskatīt jaunceļamo linu vērptuvi ielejā, pusjūdzi no Jonviles. Aptiekārs bija paņēmis sev līdzi Napoleonu un Ataliju, lai bērni mazliet izkustētos, un Zistēns tiem sekoja, nesdams pār plecu lietussargus.

Taču grūti būtu atrast ko mazāk ievērojamu par šo ievērības cienīgo vietu. Lielu, tuksnesīgu laukumu, kur starp smilšu un akmeņu kaudzēm mētājās jau aprūsējuši zobrati, ietvēra gara, četrstūraina ēka ar daudziem šauriem lodziņiem Tā vēl nebija pabeigta, un starp jumta sijām varēja redzēt debesis. Augšā pie kārts piestiprināts salmu kūlis ar vārpām plandīja vējā trīskrāsainas lentes.

Omē teica runu. Viņš izskaidroja klātesošajiem uzņēmuma nākamo nozīmi, aprēķināja griestu izturību, sienu biezumu un ārkārtīgi nožēloja, ka nav paķēris līdzi melrmēru, kāds Binē kungam bija personiskajām vajadzībām.

Emma, iedama tam zem rokas, mazliet atbalstījās pret viņa plecu, skatīdamās saules diskā, kas, tālumā žilbi starojot, blāvoja cauri miglai, bet tad viņa pagrieza galvu: aiz viņas gāja Šarls. Naģene ārstam bija uzmaukta dziļi pār acīm, un viņa biezās lūpas trīcēja, piešķirot tāsejai mazliet muļķīgu izteiksmi; pat viņa mugura, šī mierīgā mugura, Emmu kaitināja, un svārki, pat tie, šķita, likās paužam visu šā cilvēka nepievilcību.

Kamēr Emma aplūkoja vīru, razdama savā īgnumā zināmu nelāga baudu, Leons panācās uz priekšu. Aukstums, vēršot viņa seju vēl bālāku, piešķīra tai maigāku tvīksrni; starp viņa kaklasaiti un mazliet vaļīgo krekla apkaklīti vīdēja miesa; no matu šķipsnām rēgojās ārā auss ļipiņa, un viņa gaiši zilās, mākoņiem pievērstās acis likās Emmai vēl dzidrākas un skaistākas nekā kalnu ezeri, kuros atspoguļojās debesis.

—   Ak tu nelaimes putns! — pēkšņi iesaucās aptiekārs.

Un viņš skriešus metās pie dēlēna, kas bija iebridis

kaļķu kaudzē, lai nokrāsotu baltus savus zābaciņus. Dabūjis pamatīgu brāzienu, Napoleons sāka brēkt pilnā rīklē, kamēr Zistēns ņēmās tīrīt viņa apavus ar salmu vīšķi. Taču ievajadzējās naža; Šarls piedāvāja savējo.

«Ak,» Emma nodomāja, «viņš nēsā kabatā nazi kā kāds zemnieks!»

Sniga sniegs, un visi devās atceļā uz Jonvili.

Vakarā Bovarī kundze negāja pie kaimiņiem; kad Šarls bija projām, viņa, palikusi viena, no jauna atsāka salīdzinājumu ar tādu skaidrību, it kā tā visu redzētu tieši acu priekšā, bet tai pārspīlētajā perspektīvā, kādā lietas mēdz parādīties atmiņā. Raudzīdamās no gultas gaiši liesmojošā ugunī, viņa joprojām kā pirmīt redzēja Leonu; viņš stāvēja, ar vienu roku liekdams spieķi, ar otru turēdams Ataliju, kas mierīgi sūkāja ledus karameli. Emmai Leons likās apburošs; viņa nespēja atbrīvoties no jaunā cilvēka tēla, atsauca atmiņārakstveža pozas citās dienās, vārdus, ko tas teicis, balss skaņu, visu viņa būtni un, pastiepusi lūpas it kā skūpstam, atkārtoja:

—   Jā, brīnišķīgs, brīnišķīgs!… Vai tikai viņš nav iemīlējies? — Emma sev jautāja. — Kurā gan?… Ak, tā taču esmu es!

Un tūdaļ visi pierādījumi nostājās viņas priekšā, sirds sāka strauji pukstēt. Kamīna liesmas meta drebošus, līk

smus atspulgus pie griestiem; BovarI kundze pagriezās uz muguras, izstiepdama rokas.

Un nu sākās mūžīgā gaušanās: «Ak, ja debesis to būtu gribējušas! Kāpēc gan ne? Kas to kavē?…»

Kad Šarls pusnaktī pārradās mājās, Emma izlikās pamostamies, un, kad viņš noģērbdamies taisīja troksni, viņa sūdzējās, ka tai sāpot galva, pēc tam nevērīgi iejautājās, kā pagājis vakars.

—   Leona kungs, — Šarls attrauca, — ļoti agri devās uz savu istabu.

Emma nespēja apvaldīt smaidu, un viņa iemiga ar neizjustas sajūsmas pārpilnu sirdi.

Nākamās dienas pievakarē Emmu apmeklēja Lerē kungs, modes preču tirgotājs. Sis veikalnieks bija ļoti manīgs vīrs.

Dzimis gaskonietis, bet vēlāk kļuvis normandictis, viņš sevī apvienoja dienvidniekam raksturīgo valodīgumu ar Ko apgabala iedzīvotāju šķelmību. Lerē kunga druknā, izburbusī seja bez bārdas bija it kā nokrāsota ar gaišu lakricas novārījumu, un tā sirmie mati vērta mazo, melno ačeļu spīdumu vēl dzīvāku. Neviens nezināja, kas viņš bijis agrāk: pauninieks — teica vieni, baņķieris Ruto pilsētā — minēja citi. Drošs bija viens, viņš prata galvā veikt tik sarežģītus aprēķinus, ka pat Binē izbijās. Būdams pieklājīgs līdz salkanībai, Lerē vienmēr bija viegli saliecies uz priekšu, tādā stāvoklī, it kā kādu sveicinātu vai uzlūgtu.

Atstājis pie durvīm cepuri, drapētu ar melnu krepu, Lerē kungs novietoja uz galda zaļu papes kārbu un ar nebeidzamām laipnībām sāka sūroties, ka cienījamā kundze vēl līdz šim laikam neesot viņu pagodinājusi ar savu uzticību. Tik nabadzīgs veikaliņš kā viņējais jau arī neesot radīts, lai pievilinātu tik elegantu — šo vārdu viņš sevišķi uzsvēra — dāmu. Bet, lai kundze tikai pavēlot, un Lerē tai apgādāšot, ko vien viņa vēlēšoties, kā no sīkprecēin,

1ā no veļas, cepurēm un modes precēm, jo viņš kārtīgi četras reizes mēnesī braucot uz pilsētu. Viņam esot sakari ar labākajām firmām. Viņu varot ieteikt gan pie Trini brāļiem, gan pie Zelta, bārdas, gan pie Lielā mežoņa; šie kungi to pazīstot kā savus piecus pirkstus. Bet šodien viņš gribējis tikai tā starp citu parādīt kundzei dažas lielas, kuras ieguvis, pateicoties retam gadījumam. Un viņš izvilka no papes kārbas kādu pusduci izšūtu apkaklīšu.

Bovarī kundze tās apskatīja.

—   Man neko nevajag, — viņa sacīja.

Tad Lerē kungs piesardzīgi izņēma trīs alžīriešu šalles, vairākas saspraužam© adatu paciņas, no salmiem pītu istabas kurpju pāri un beidzot četrus olu kausiņus — ārkārtīgi smalku, cietumnieku veiktu izstrādājumu. Atspiedies ar abām rokām uz galda, izstieptu kaklu, saliecies uz priekšu, viņš pavērtu muti vēroja Emmas skatienu, kas nedroši slīdēja pār precēm. Lāgiem, it kā notrausdams puteklīti, Lerē ar nagu pārvilka pār šaļļu zīdu, kuras bija izplātas visā to garumā; viegli iečaukstēdamās, tās saviļņojās, ieaustie zelta lāsumiņi iezaigojās zaļganajā mijkrēslī kā zvaigznītes.

—   Cik tās maksā?

—  Nieku, — viņš attrauca, — pavisam nieku. Bet ar to nav jāsteidzas; maksāsiet, kad jums labpatiks. Mēs taču neesam nekādi žīdi!

Emma dažus mirkļus pārdomāja un beidzot, pateikusies Lerē kungam, atsacījās, kas, nebūdams nemaz pārsteigts, atbildēja:

—   Nu, gan mēs citreiz salīgsim; es ar dāmām vienmēr esmu sapraties, izņemot savu sievu.

Bovarī kundze pasmaidīja.

—   Es, protams, gribēju teikt, — labsirdīgi iesmējās Lerē pēc sava joka, — ka ne jau nauda man dara raizes… Es pats to iedotu, ja jums tā būtu vajadzīga.

Emma pārsteigta sakustējās.

—   Ak, — viņš veikli turpināja klusā balsī, -man nebiju tālu jāiet, lai jums to sagādātu: paļaujieties uz to!

Un viņš to iztaujāja par Franču kafejnīcas īpašnieku tēvoci Teljē, kuru tobrīd ārstēja Šarls.

—   Kas tad tēvocim Teljē īsti kaiš?… Viņš klepo, ka visa māja līgojas, un man patiesi bail, ka tam drīz vien neievajagas priežu koka mēteļa, nevis flaneļa kamzoļa. Kā gan viņš savās jaunības dienās plītēja! Sie ļaudis, cienījamā kundze, nezina mēra. Viņš ir sevi izplaucējis ar degvīnu! Un tomēr ir tik smagi noskatīties, kad labs paziņa mirst.

Aizāķēdams papes kārbu, Lerē meija par ārsta pacientiem.

—   Bez šaubām, visās šajās slimībās, — viņš teica, drūmi vērdamies loga rūtīs, — vainojami laika apstākļi Arī es nejūtos visai labi; būs kādu dienu jāiegriežas pie Bovarī kunga pakonsultēties par manām muguras sāpēm. Tātad uz redzēšanos, Bovarī kundze, palieku jūsu īīcibā Jūsu pazemīgais kalps!

Un viņš klusiņām aizvēra aiz sevis durvis.

Pusdienas Emma lika atsūtīt uz paplātes savā istabā pie kamīna; viņa ēda nesteigdamās, viss tai šķita garšīgs

«Cik gan es rīkojos prātīgi,» viņa nodomāja, atcerējusies šalli.

Emma izdzirda uz kāpnēm soļus: tas bija Leons. Viņa piecēlās un paņēma no kumodes, uz kuras atradās kaudze nevīlētu dvieļu, pirmo, kas pagadījās. Leonam ienākot, Emma izlikās bezgala nevaļīga.

Saruna neveicās; Bovarī kundze ik mirkli zaudēja tās pavedienu, un arī pats viesis bija bezgalasamulsis. Apsēdies uz zema krēsla pie kamīna, viņš grozīja pirkstos ziloņkaula etviju; Emma dūra ar adatu vai laiku pa laikam ar nagu nogludināja vīli. Viņa nerunāja; arī Leons, viņas klusēšanas, tāpat kā citreiz tās runu savaldzināts, neteica ne vārda.

«Nabaga zēns!» Emma nodomāja.

«Ar ko es viņu esmu nokaitinājis?» Leons sev jautāja.

Beidzot viņš tomēr pateica, ka tam kantora darījumos šajās dienās jādodas uz Ruānu.

—        Jūsu nošu abonements ir izbeidzies, vai lai to atjaunoju?

— Nē, — Emma atteica.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc ka …

Un, sakniebusi lūpas, viņa lēnām ievēra garu, pelēku diega pavedienu.

Sis darbs Leonu uztrauca. Viņam likās, ka Emma sadur sev pirkstus; tam iešāvās prātā kāds galants teiciens, taču viņš neuzdrošinājās to izsacīt.

—   Tātad jūs to pametat novārtā? — viņš atsāka

—        Ko tad? — Emma moži iejautājās. — Vai mūziku? Ak mans Dievs — jā! Vai man nav jādomā par saimniecību, jārūpējas par viru un simt citiem, daudz svarīgākiem pienākumiem?

Viņa palūkojās pulkstenī. Šarls bija nokavējies. Emma izlikās noraizējusies.

—   Viņš ir i ik labs! viņa reizes divas trl:. atkārtoja.

Rakstvedis ļoti cienīja Bovarī kungu. Tomēr šāds rru

gums viņa klātbūtnē Leonā radīja nepatīkamu izbrīi u, lai gan viņš nerimās to slavēt, teikdams, ka tāpat deldējis izsakāmies ikvienu, sevišķi aptiekāru.

—   Ai, tas ir lielisks cilvēks! — Emma uzslavēja.

—   Bez šaubām, — rakstvedis bija vienis i rātis.

Viņš sāka runāt par Omē kundzi, par kuras nolaidīgo

ģērbšanos viņi ne vienu vien reizi bija smējušies.

—        Nu nu tad? — Emma viņu pārtrauca. —Krietna ģimenes māte neuztraucas par saviem tērpiem.

Tad viņa no jauna apklusa.

Tas pats atkārtojās arī nākamajās dienās; Emmas runa, izturēšanās, viss bija mainījies. Likās, ka Bovarī kundze

ņem tuvu pie sirds saimniecību, viņa kārtīgi apmeklēja baznīcu un stingrāk uzraudzīja kalponi.

Emma paņēma bērnu no zīdītājas. Kad ieradās viesi. Felicita ienesa meitenīti istabā, un Bovarī kundze izģērba Bertiņu, lai parādītu tās ķermenīti. Viņa apgalvoja, ka dievinot bērnus: tas esot viņas mierinājums, viņas prieks un aizraušanās. Savus glāstus Emma pavadīja ar tik liriskiem izteicieniem, ka ikvienam, izņemot jonviliešus, būtu ataususi atmiņā Sašeta no Parīzes Dievmātes katedrāles.

Pārnākot mājās, Šarls vienmēr atrada pie kamīna sasildītas rītakurpes. Tagad viņam vairs nebija vestes bez iedrēbes un arī krekliem netrūka pogu, un bija prieks paraudzīties skapī uz vienādās kaudzītēs sakārtoto kokvilnai naktscepuru rindu. Emma vairs netiepās kā agrāk pret pastaigām dārzā; lai ko viņš ierosināja, tā vienmēr piekrita, lai gan bieži arī neizprata vēlēšanās, kurām bez ierunas pakļāvās; un, kad Leons redzēja, kā Šarls pēc pusdienām zvilnēja krēslā pie kamīna, rokas salicis uz vēdera un kājas atbalstījis pret trijkāji, pietvīcis no pieēšanās, no laimes valgām acīm, kamēr viņa bērns rāpoja pa paklāju un šī sieviete ar slaido vidukli pārliecās pār krēsla atzveltni, lai uzspiestu vīram uz pieres skūpstu, viņš pie sevis nodomāja:

«Kāds neprāts! Kā gan viņai tuvoties?»

Emma likās Leonam tik tikumīga un nepieejama, ka visas cerības, pat visvārākās, to pameta.

Bet atsacīdamies viņš Emmai piešķīra neparastas īpašības. Viņas tēls atbrīvojās no visa miesīgā; viņa kļuva tam neaizsniedzama; tā sirdī Emma cēlās augstāk un augstāk, brīnišķīgi atraisīdamās no pasaules kā aizlidojoša apoteoze. Tās bija vienas no tām skaidrajām jūtām, kas netraucē nekādas dzīves nodarbības, ko lolo kā retumu un kas izgaistot sāpina vairāk nekā ielīksmo, kamēr pastāv.

Emma novājēja, tās vaigus klāja bālums, seja kļuva šaurāka. Ar mc-lnajiem matiem, lielajām acīm, taisno de

gunu, putna gaitu un pastāvīgo klusēšanu pēdējā laikā viņa šķita ejam caur dzīvi, tik tikko ar to saskardamās, nesdama pierē neskaidru dižena aicinājuma zīmi. Viņa bija tik skumja un tik mierīga, tik maiga un reizē atturīga, ka tās tuvumā ikvienu pārņēma ledainu šalku pilns valdzinājums gluži kā baznīcā, kad uzvēdī ziedu smarža reizē ar marmora saltumu. Arī citi pakļāvās tās burvīgumam. Aptiekārs mēdza teikt:

—   Tā ir augstākā mērā apdāvināta sieviete; viņai būtu īstā vieta pat apakšprefektūrā.

Sīkpilsoņu sievas apbrīnoja viņas taupību, pacienti — pieklājīgo apiešanos, nabagi — devību.

Bet Emma bija pilna iekāres, niknuma, naida. Zem viņas tērpa taisnajām krokām slēpās satraukta sirds, un tikumīgās lūpas nepaud# nekā par tās mokām. Emma bija iemīlējusies Leonā, un atkal un atkal tā meklēja vientulību, lai netraucēti varētu domās tīksmināties ar viņa tēlu. Tikšanās izjauca šo domu saļdkairi. Izdzirdot mīļotā soļus, Emma nodrebēja, bet, viņam klātesot, satraukums norima un pāri palika vienīgi bezgalīgs pārsteigums, kas pārgāja skumjās.

Leons, izmisis dodamies no tās projām, nezināja, ka Emma pietrūkās kājās, līdzko viņš bija izgājis, lai redzētu to uz ielas. Ik viņa solis darīja Emmu nemierīgu, tā vēroja viņa izteiksmi, izgudroja veselu stāstu, lai rastu ieganstu ieiet Leona istabā. Cik laimīga gan bija aptiekāra sieva, kas varēja gulēt ar to zem viena un tā paša jumta; un viņas domas bez mitas traucās uz šo māju kā Zelta lauvas baloži, kas laidelējās turp, lai gremdētu sārtās kājiņas un baltos spārnus ūdens notekā. Bet, jo skaidrāk Emma apzinājās savu mīlestību, jo vairāk viņa to nomāca, lai tā neizpaustos uz āru un neiedegtos spēcīgāk. Viņa tik ļoti būtu vēlējusies, lai Leons ko nojaustu! Un viņa sev iztēlojās daždažādus gadījumus un katastrofas, kas varētu nākt talkā. Emmu,.protams, atturēja laiskums

vai bailes un arī kauns. Viņa domāja, ka atgrūdusi Leonu pārāk tālu, ka tagad jau par vēlu, ka viss zaudēts. Arī lepnums un prieks sev pateikt «Esmu bez vainas» un raudzīties uz sevi spoguli dažādās rezignētās pozās deva viņai mazliet gandarījumu par upuri, ko tā šķita nesam.

Un tā miesas alkas, kāre pēc naudas un kaislības grūtsirdība sakusa vienās vienīgās ciešanās, no kurām viņa nevis centās novērst savas domas, bet kurām pieķērās arvien vairāk, tīšuprāt meklēdama izdevību, lai ar tām sevi kairinātu. Viņa sašuta, ja ēdiens nebija labi pasniegts, ja durvis palika pusvirus, viņa gremzās par samtu, kura tai nebija, par laimi, kuras tai trūka, par pārāk lieliem sapņiem un par šauro māju.

-Taču galīgā izmisumā Emmu noveda tas, ka Šarlam, kā likās, nebija ne jausmas par tās mokām. Šarla pārliecība, ka viņš tai sniedz laimi, šķita muļķīgs apvainojums un viņa drošība — augstākā mērā nepateicība. Kura dēļ tad viņa bija prātīga? Vai gan viņš nebija šķērslis katrai viņas laimes iespējai un visa viņas posta cēlonis? Vai viņš nebija kā ass ērkšķis tai komplicētajā jūgā, kas to žņaudza no visām pusēm?

Visu daudzveidīgo naidu, kas cēlās no viņas nīgruma, Emma pārnesa tikai uz Šarlu vien, un katrs viņas mēģinājums šīs jūtas remdēt tās tikai iekveldēja, jo šīs veltās pūles pievienojās citiem viņas izmisuma cēloņiem un vēl vairāk padziļināja plaisu. Beidzot Emma pati sacēlās pret savu lēnprātību. Mājas dzīves viduvējība viņu pamudināja sapņot par greznību, maigums, kāds valda laulāto draugu vidū, — uz tieksmēm pārkāpt laulību. Emma gribēja, lai Šarls to sistu, lai varētu vīru ar lielākām tiesībām ienīst un tam atriebties. Dažbrīd viņa pati jutās pārsteigta par cietsirdīgajām domām, kas iešāvās-prātā, bet tai nācās joprojām smaidīt, klausīties, kā to atkal un atkal daudzina esam laimīgu, izlikties, ka tas tā ir, ļaut citiem tam ticēt!

Taču ši Izlikšanās Emmai bija pretīga. Viņu pārņēma kārdinājums aizbēgt ar Leonu — vienalga kur, labi tālu, lai sāktu jaunu dzīvi, bet tūdaļ tās dvēselē atvērās neskaidrs, tumsas pārpilns bezdibenis.

«Viņš taču mani nemīl,» Emma domāja. «Ko darīt? Kur gan lai gaidu palīdzību, mierinājumu, atvieglojumu?»

Un, juzdamās salauzta, bez elpas, pagurusi, viņa klusu šņukstēja, un asaras tai ritēja aumaļām.

—   Kāpēc neaprunāties ar kungu? — jautāja kalpone, ienākdama šādu krīžu brīžos;

—   Tie ir nervi, — Emma atteica, — nesaki viņam, tu viņu apbēdināsi.

—    Nu jā, — Felicita turpināja, — jums ir gluži tāpat kā Gerinai, kurai tēvs bija Polē ciemā zvejnieks; es viņu pazinu Djepā, iekām atnācu pie jums. Viņa bija tik skumja, tik skumja, ka dažreiz, stāvot uz nama sliekšņa, tā atstāja tādu iespaidu, it kā durvīm priekšā būtu izklāta sēru drāna. Kaite bija tāda — viņai galvā bija it kā rnigla, un ārsti nevarēja nekā darīt un kirē ne tik. Kad tā viņai uzbruka pārāk spēcīgi, Gerina devās viena pati uz jūras krastu tā ka bieži vien muitas uzraugs, iedams apgaitā, atrada to guļam ar seju uz oļiem un raudam. Vēlāk pēc apprecēšanās, stāsta, tas viņai pārgājis.

—   Bet man, — Emma atbildēja, — pēc apprecēšanās tas uznāca.

6

Kādu vakaru, kad Emma sēdēja pie vaļēja loga un raudzījās, kā baznīcas kalpotājs Lestibiduā apgriež buksusa krūmus, viņa pēkšņi izdzirda iezvanām vakara dievkalpojumu.

Bija aprīļa sākums, kad uzzied gailenes, kad silta vēsma plūst pār svaigi uzraktajām dobēm un dārzi, šķiet, kā sievietes greznojas vasaras svinībām. Caur lapenes latām

tālu uz visām pusēm bija redzama p]ava un upe, kas, aizvīdamas līkloču, iezīmējās tās zelmenī. Starp kailajām papelēm vērpās vakara migla, apslāpēdama koku apveidus violetā dūmakā, bālākā un caurspīdīgākā nekā smalks plīvurs, kas ieķēries koku zaros. Tālumā klaigāja ganāmpulks; nebija dzirdama ne kāju Dipona, ne govju māvieni. un zvans, joprojām skanēdams, nemitīgi pildīja gaisu ar rāmu, žēlabainu dunoņu.

Klausoties šajās vienmuļajās skaņās, jaunās sievietes domas aizmaldījās senās jaunības un klostera laika atmiņās Viņa atcerējās augstos svečturus, kas slējās virs altāra vāzēm, pārpilnām ar ziediem, un dievmaizīšu trauku at kolonniņām. Viņa būtu gribējusi iejaukties garajā balto plīvuru rindā, ko šur tur pārtrauca ceļos uz soliņiem noslīgušo mūķeņu melnās, stīvās kapuces; svētdienās, diev kalpojuma laikā paceļot galvu, viņa redzēja lēnīgo Svētās Jaunavas seju cauri zilganajām vīraka vērpetēm, kas vir moja augšup. Emmu pēkšņi pārņēma aizkustinājums. Viņa jutās visu pamesta, vārga kā putna spalviņa, ko satvēri? viesulis. Pati to neapzinādamās, viņa devās uz baznīcu, gatava jebkuram upurim, lai tikai tas pārņemtu visu viņas dvēseli, lai tikai tajā izkustu visa dzīve.

Uz laukuma Emma satika Lestibiduā, kas atgriezās no zvanu torņa; lai nezaudētu laiku, viņš steidzās pie pārtrauktā darba, kura labā iezvanīja vakara dievkalpojumu tad, kad pašam bija ērtāk. Bez tam mazliet agrāka iezvanīšana zēniem atgādināja katķisma stundu.

Daži, kas jau bija atnākuši, uz kapsētas flīzēm spēlēja bumbu. Citi, sasēdušies jāteniski uz mūra, šūpoja kājas, nocirzdami ar koka tupelēm augstās nātres, kas bija sazēlušas starp nelielu žogu un pēdējām kapu kopām. Tā bija vienīgā vieta, kur kuploja zaļums, citur rindojās akmens pie akmens, pastāvīgi klāti ar smalku putekļu kārtu par spīti baznīcas slotai.

Bērni apautām kājām skraidīja pa akmeņiem, it kā tas

būtu tieši viņiem darināts parkets, un viņu klaigas bija dzirdamas cauri baznīcas zvanu dūcieniem. Tie pamazām norima, un tad arī mitējās resnās virves vēzieni, kura, slīgdama lejā no torņa augstienes, ar galu vilkās pa zemi. Bezdelīgas, šķeldamas lidojumā gaisu, īsi vidžinādamas, traucās garām un steidzīgi atgriezās savās dzeltenajās ligzdās zem dakstiņu jumta dzegas. Baznīcas dziļumā dega lampa, proti, naktslampiņas dakts, iemērkta pakārtā glāzē. Notālēm tās liesma izskatījās kā bālgans, virs eļļas drebošs plankums. Garš saules stars krita baznīcas vidusjomā, vērsdams sānu piebūves un kaktus vēl tumšākus

—   Kur ir kirē? — Bovarī kundze jautāja kādam zēnam, kas blēņodamies raustīja ļodzīgo turniketu.1

—   Viņš tūdaļ nāks, — tas atbildēja.

Un patiesi, presbiterija durvis iečīkstējās, un tajās parādījās abats Burnisjens; bērni juku jukām iemuka baznīcā.

—   Palaidņi tādil — garīdznieks nomurmināja. — Mūžīgi viens un tas pats!

Un, pacēlis lupatu lēveros sadriskāto katķismu, ko tikko bija aizķēris ar kāju, noteica:

—   Tiem ne pret ko nav cieņas!

Bet, tiklīdz pamanīja Bovarī kundzi, viņš pievērsās tai:

—   Piedodiet, es jūs nepazinu!

Viņš iebāza katķismu kabatā un apstājās, joprojām šūpodams divos pirkstos smago sakristejas atslēgu.

Rieta saules atblāzma krita viņam tieši sejā, vērsdama bālāku lastiņa sutanu iar spīdošajiem elkoņiem un apdilušo apmali.Uz platajām krūtīm gar podziņu rindu virknējās tauku un tabakas traipi, kas kļuva aizvien biežāki zem baltajiem apkaklītes kruzuļiem, uz kuriem balstījās sarkanās ādas bagātīgās krokas; seja bija nosēta dzelte

1 Turnikets (fr.) — no divām krustveidigl sastiprinātām plankām izveidots šķērslis, ko uzstāda ejās un kas griežoties ļauj cilvēkiem iziet tikai pa vienam. Tulk.

niem plankumiem, kas pazuda sirmās bārdas asajos rugājos. Viņš tikko kā bija paēdis pusdienas un skali tusnīja.

—   Kā jums klājas? — viņš piebilda.

—   Slikti, — Emma atbildēja. — Es ciešu.

—        Nu, tāpat kā es, — teica baznīcas kalps. — Tieši apbrīnojami, vai ne, kā visus nokausē šī pirmā tveice! Un galu galā ko jūs gribat! Mēs esam radīti, lai ciestu, kā saka apustulis Pāvils. Bet ko par to domā Bovarī kungs

—   Viņš! — Emma iesaucās ar nicīgu kustību.

—        Kā! — lāga vīrs pārsteigts jautāja. — Vai viņš jums nekā neparaksta?

—       Ak! — Emma sacīja. — Tās nav laicīgas zāles, kas man vajadzīgas.

Bet kirē laiku pa laikam pavērās baznīcā, kur visi zēni. nometušies ceļos, grūstīja cits citu ar pleciem un krita kā kāršu namiņi.

—   Es giibētu zināt… — Emma atsāka.

—       Pagaidi, pagaidi, Ribudē! — garīdznieks niknā balsī uzkliedza. — Gan es tev sadošu, delveris tāds!

Tad, pagriezdamies pret Emmu, paskaidroja:

—       Tas ir namdara Budē dēls; viņa vecāki ir pārtikuši audis un ļauj zēnam darīt visu, kas tam ienāk prātā. Tomēr viņš iemācītos ātri, ja vien to vēlētos, šim resgalim ir gaiša galva. Es dažreiz pa jokam saukāju viņu par Ribudē (kā to kalnu, gar kuru jādodas uz Maromu), un es pat saku — kauns — Ribudē. Ha, ha, ha! Kalns-Ribudē. Reiz es šo joku pastāstīju viņa eminencei, kas tad smējās… atļāvās par to pasmieties. Un kā klājas Bovarī kungam?

Emma, kā likās, nedzirdēja. Viņš turpināja;

—        Nu, protams, aizvien bezgala aizņemts ar. darbiem! Jo mēs taču, viņš un es, draudzē esam tie, kuriem visvairāk ko darīt. Tikai viņš. ir miesas ārsts, bet es dvēseļu, — kirē, sulīgi smiedamies, piebilda.

Emma lūdzošām acīm pavērās mācītājā.

—       Jā… — viņa attrauca. — Jūs remdējat visas skumjas.

—        Ak, nerunājiet tā, BovarT kundze! Sorit man vajadzēja doties uz Badivoili kādas uzpūstas govs dēj: viņi iedomājušies, ka tā noburta. Visas viņu govis, nezinu, kāpēc… Bet piedodiet! Longmar un Budē! Vai jūs nemitēsieties, negantnieki!

Un ar joni viņš iemetās baznīcā.

Puikas, sadrūzmējušies ap kanceli, rāpās uz dziedātāju sola, vēra vajā baznīcas grāmatu, kamēr cili zagšus lavījās klāt grēksūdzes vietai. Bet te viņiem uzbruka kirē, it visiem izdāļādams pļaukas. Satvēris zēnus aiz svārku apkaklēm, viņš tos pacēla gaisā un tad ar sparu notupināja uz ceļiem, it kā vēlēdamies tos iestādīt grīdas akmens flīzēs.

—       Jā, — viņš sacīja, atgriezdamies pie Emmas un vīstīdams vaļā plato kokvilnas kabatas lakatu, kura galu bija saņēmis zobos, — nelaimīgie zemnieki!

—   Ir vēl citi nelaimīgie, — Emma atteica.

—   Protams! Piemēram, pilsētas strādnieki.

—   Nē, ne viņi…

—        Nu, piedodiet! Es pazinu pilsētā dažas ģimenes mātes, tikumīgas sievietes, apgalvoju jums, īstas svētās, kurām nebija pat maizes rieciena.

—        Bet tās, — Emma ieminējās, un viņas lūpu kaktiņi runājot savilkās, — kirē kungs, tās, kurām ir maize, bet kurām nav…

—   Ziemai malkas, — uztvēra mācītājs.

—   Ak, kas gan tas!

—        Kā! Kas gan tas! Man šķiet, ja cilvēkam nesalst, ja tas labi paēdis… jo galu galā …

—   Ak Dievs! Ak Dievs! — Emma nopūtās.

—       Vai jums ir nelabi? — viņš bažīgi ievaicājās, pievirzīdamies tai tuvāk. — Tas droši vien no gremošanas traucējumiem. Jums jāatgriežas mājās, Bovarī kundze, iedzert

mazliet tējas,.tā jus stiprinās, vai arī glāzi svaiga ūdens ar cukura graudu.

—   Kādēļ?

Un Emma izskatījās tā, it kā mostos no kāda sapņa,

—       Tāpēc, ka jūs pārvilkāt ar roku pār pieri. Es domāju, ka jums uznācis reibonis.

Un tad atcerējies:

—   Bet jūs man ko jautājāt? Ko īsti? Es vairs neatceros,

—   Es? Neko… It neko… — Emma atkārtoja.

Viņas skatiens, maldoties apkārt, lēnām noslīga uz sutanā ģērbušos sirmgalvi. Abi, nebilstot ne vārda, raudzījās viens otrā.

—        Tātad, Bovarī kundze, — viņš beidzot ieteicās, — lūdzu, atvainojiet, tomēr pienākums vispirmā vietā, jūs zināt; man jātiek galā ar maniem resgaļiem. Drīz viņi pirmo reizi ies pie dievgalda. Baidos no pārsteigumiem! Tāpēc kopš Debesbraukšanas dienas es kārtīgi katru trešdienu aizturu tos vienu stundu ilgāk. Nabaga bērni! Nebūs par agru uzvirzīt viņus uz tā kunga ceļa, kā to viņš mums novēlējis ar sava dievišķīgā dēla lūpām… Dzīvojiet vesela, kundze, sveiciniet savu laulāto draugu!

Un kirē iegāja baznīcā, uz bridi nomezdamies ceļos durvju priekšā.

Emma redzēja, kā viņš, iedams smagiem soļiem, galvu mazliet noliecis sāņus, rokas atstiepis, nozuda starp abām solu rindām.

Tad Emma pagriezās uz papēžiem ar visu augumu gluži kā statuja uz ass un devās mājup. Tomēr vēl ilgi bija dzirdama kirē rupjā balss un zēnu dzidrās balstiņas.

—   Vai tu esi kristīgs cilvēks?

—   Jā, es esmu kristīgs cilvēks.

—   Kas tas ir — kristīgs cilvēks?

—        Tas ir tas, kas, būdams kristīts… kristīts… kristīts …

Viņa uzgāja pa kāpnēm augšā, turēdamās pie margām, un, tiklīdz iegāja istabā, atkrita krēslā.

Bālgana gaisma, glāsaini viļņodamās, krita caur logu rūtīm. Mēbeles šķita vēl nekustīgāk stāvam savās vietās un izgaisa ēnā kā tumsas okeānā. Kamīns bija izdzisis, nemitīgi tikšķēja sienas pulkstenis, un Emma jutās tikko jaušami pārsteigta, ka priekšmeti tāda miera pārpilni, kamēr viņā pašā tik daudz satraukuma. Berta adītos zābaciņos apautām kājiņām meimuroja starp logu un darba galdiņu un mēģināja pienākt klāt mātei, lai to satvertu aiz priekšauta lentes.

—   Laid mani! — Emma sacīja, atvairīdama viņu ar roku;

Drīz vien mazā meitenīte pienāca vēl tuvāk.pie mātes ceļiem un, atbalstījusies uz tiem ar rociņām, pacēla pret viņu lielās, gaiši zilās acis, kamēr dzidra siekalu strūkliņa no tās lūpām notecēja uz Emmas zīda priekšauta.

—   I.aid mani! — jaunā sieviete pavisam sašutusi iesaucās.

Viņas sejas izteiksme nobiedēja Bertu, bērns sāka skaļi raudāt.

—   Ak, laid taču mani! — Emma uzkliedza, atgrūzdama to ar elkoni.

Bertiņa pakrita pie kumodes un atsitās pret vara rozeti; viņa saskrambāja sev vaidziņu, sāka plūst asinis. Bovarī kundze metās meiteni piecelt, parāva zvana auklu, sāka no visa spēka saukt kalponi un gandrīz jau sevi nolādēja, kad ienāca Šarls. Bija pusdienu laiks, un viņš atgriezās mājās.

—   Paskaties, dārgais draugs, — Emma viņam teica mierīgā balsī, — mazā rotaļādamās tikko sasitās pret grīdu.

Šarls viņu nomierināja, ka nekā bīstama neesot, un devās pēc plākstera.

Bovarī kundze nenogāja lejā ēdamistabā: viņa gribēja

palikt viena pati sargāt savu bērnu. Vēlāk, lūkojoties aizmigušajā meitenē, viņai viss nemiers, kāds vēl bija palicis, pamazām izgaisa, un viņa pati sev šķita muļķīga un pārāk laba, lai tā uztrauktos tāda nieka pēc. Un patiesi 1 Berta vairs neelsoja. No viņas elpas tagad tikko jaušami cilājās kokvilnas sedziņa. Lielas asaru lāses bija apstājušās pusaizvērto, iekritušo acu kaktiņos, un aiz skropstām vīdēja nespodri redzokļi; uz vaidziņa uzlipinātais plāksteris bija slīpi savilcis ādu.

«Dīvaini,» Emma domāja, «cik šis bērns ir neglīts.»

Vienpadsmitos vakarā atgriezies no aptiekas (kur viņš bija devies pēc pusdienām, lai aiznestu atpakaļ pārpalikumu no plākstera), Šarls atrada sievu stāvam pie bērna šūpuļa.

—   Es tev galvoju, ka nav ko bīties, — viņš mierināja, sievu noskūpstīdams uz pieres, — nemoki sevi, nabaga dārgumiņ, tu saslimsi vēl pati!

Šarls bija palicis pie aptiekāra ilgi. Lai gan viņš arī nelikās esam pārāk uzbudinājies, Omē tomēr bija pūlējies to uzmundrināt, lai viņam uzlabotu morulo noskaņojumu. Pēc tam viņi bija runājuši par dažādām bērniem draudošām briesmām un par apkalpotāju nevērību. Omē kundze par to zināja šo to pastāstīt: viņai vēl šobaltdien uz krūtīm redzama rēta no karstām oglēm, kuras tai reiz kalpone nejauši ar liekšķeri bija uzmetusi uz priekšauta. Tāpēc arī viņi, būdami labi vecāki, ievēroja visāda veida piesardzību. Naži nekad nebija asi uztrīti, ne arī grīdas vaskotas. Pie logiem bija dzelzs režģi un pie kamīniem iekārtotas stipras barjeras. Par spīti savai neatkarībai mazie Omē nevarēja ne soļa pakustēt bez uzraudzības. Tiklīdz kādam bija radušās visniecīgākās iesnas, tēvs ar varītēm spieda tiem krūšu zāles un līdz ceturtajam dzīvības gadam un vēl ilgāk viņiem visiem bez žēlastības lika valkāt vatētas cepurītes. Tā gan, tiesa, bija Omē kundzes mānija; viņas laulātais draugs jutās par to dziļi apbēdināts, bai-

dīdāmies, ka šāds, spiediens varētu atstāt kaitīgu iespaidu uz domāšanas spējām, un reiz sašuta tā, ka tai pateica:

—    Tu laikam gribi no viņiem izaudzināt karaibus vai botokudus?

Šarls pa to laiku vairākas reizes bija mēģinājis pārtraukt. šo sarunu.

—    Man ar jums jāparunā, — viņš klusi pačukstēja rakstvedim, soļodams pa kāpnēm tam aiz muguras.

«Vai viņš būtu ko manījis?» Leons sev jautāja. Sirds jaunajam cilvēkam stipri sita, un viņš mulsa minējumos.

Beidzot Šarls, pievēris aiz sevis durvis, lūdza, lai tas aizbraucot uz Ruānu uzzināt, cik varētu izmaksāt skaists dagerotipa portrets; viņš gatavojot sievai sentimentālu pārsteigumu — gribot nofotografēties melnā uzvalkā. Bet Šarls vēlējās priekšlaikus zināt, cik tas izmaksātu; šāds uzdevums nevarēja arī pārāk apgrūtināt Leonu, jo viņš gandrīz vai ik nedēļas devās uz pilsētu.

Kādā nolūkā? Omē bija aizdomas, ka jaunajam cilvēkam tur esot mīlas dēka, kāda maza intriga. Taču viņš alojās: Leonam nebija nekādu romāniņu. Viņš bija skumjāks nekā jebkad, un Lefransuā kundze to nojauta pēc tā, cik daudz ēdamā viņš tagad atstāja uz šķīvja. Lai par to uzzinātu ko vairāk, viņa apjautājās nodokļu vācējam; Binē rupji atbildēja, ka viņš nesastāvot policijas dienestā.

Tomēr arī viņam biedrs likās ļoti dīvains, jo Leons bieži vien atslīga krēslā un, izpletis rokas, miglainos teicienos žēlojās par dzīvi.

—    Nelaime tā, ka jums ir par maz izklaides, — nodokļu vācējs sacīja.

—   Kādas?

—   Jūsu vietā es būtu iegādājies virpu.

—   Bet es taču neprotu virpot, — iebilda rakstvedis.

—    Jā, tiesa! — pa pusei nicīgi, pa pusei pašapmierināti teica otrs, glaudīdams zodu.

Mīlestība bez panākumiem Leonu nogurdināja; turklāt viņš sāka just to smagumu, kādu rada vienmuļa dzīve, ko nevirza nekādas intereses un ko nepabalsta neviena cerība. Jonvile un jonvilieši bija rakstvedim tā apnikuši, ka, ieraugot dažus cilvēkus un dažas mājas, viņā radās nepārvarams sašutums: pat aptiekārs, kas visumā bija lāga vīrs, viņam kļuva galīgi neciešams. Faktiski jaunā stāvokļa perspektīva jauno cilvēku tikpat daudz biedēja, cik valdzināja.

Tomēr drīz vien šīs bailes pārvērtās nepacietībā, un Parīze saviļņoja Leonu ar tālajām masku balles fanfarām un grizetu skaļajiem smiekliem. Viņam taču jābeidz studijas, — kāpēc gan viņš nebrauca uz turieni? Kas to kavēja? Un viņš klusībā jau sāka uz to gatavoties: vispirms pārdomāja savas nākamās nodarbības. Leons iztēlojās, kā iekārtos sev dzīvojamo telpu. Tur viņš dzīvos kā īsts mākslinieks. Viņš ņems ģitāras stundas. Tam būs rītasvārki, basku berete, gaišzilas samta rītakurpes. Un viņš jau jūsmoja par diviem sakrustotiem rapieriem virs kamīna un galvaskausu un ģitāru pāri tiem.

Visgrūtākais šajā pasākumā — iegūt mātes piekrišanu, lai gan viņa nodoms bija tik prātīgs. Pat Leona patrons ieteica tam pastrādāt kādā citā kantorī, kur viņš varētu papildināties. Un tā, izvēlējies vidusceļu, Leons meklēja jaunākā rakstveža vietu Ruānā, to neatrada un beidzot aizrakstīja mātei garu, izsmeļošu vēstuli, kurā izskaidroja iemeslus, kāpēc viņam nekavējoties jādodas uz Parīzi Māte bija ar mieru.

Leons nemaz nesteidzās. Veselu mēnesi Ivers ik dienas vadāja no Jonviles uz Ruānu un no Ruānas uz Jonvili viņa koferus, ceļasomas, saiņus, un, kad Leons bija sakārtojis visu savu garderobi, no jauna pārpolsterējis trīs atzveltņu krēslus, nopircis veselu krājumu fulāra, vārdu sakot, sagatavojies it kā ceļojumam ap zemeslodi, viņš vēl atlika braukšanu no nedēļas uz nedēļu, līdz saņēma no

mātes otru vēstuli, kurā tā steidzināja dēlu: viņš taču vēlējies nolikt pārbaudījumus pirms brīvdienām.

Kad pienāca brīdis.atvadu apkampieniem, Omē kundze sāka raudāt, Zistēns šņukstēja; Omē kungs, kā jau spēcīgs vīrietis, slēpa savu satraukumu; viņš vēlējās pats aiznest drauga mēteli līdz notāra dārza vārtiņiem, jo pēdējais veda Leonu uz Ruānu savos ratos. Leonam atlika tieši tik daudz laika, lai atvadītos no Bovarī kunga.

Uzskrējis pa kāpnēm, viņš apstājās, tik ļoti jutās aizkusis. Rakstvedim ienākot istabā, Bovarī kundze strauji pietrūkās kājās.

—   Tas vēlreiz esmu es, — Leons sacīja.

—   To jau zināju.

Jaunā sieviete iekoda sev lūpā, karsts asiņu vilnis iesitās tai sejā, viņa visa pietvīka, sākot ru> matu saknītēm līdz pat apkaklītes maliņai. Tā viņa arī palika stāvam, atspiedusies ar plecu pret sienas paneli.

—   Vai Bovarī kunga nav mājās?

—   Nē, viņa nav.

Un atkārtoja:

—   Nē, viņa nav.

Iestājās klusums. Viņi vērās viens otrā, un viņu domas, saliedēdamās kopējās mokpilnās ilgās, sakļāvās cieši jo cieši kā divas šalku pārņemtas krūtis.

—   Es vēlētos noskūpstīt Bertu, — Leons ierunājās.

Emma nokāpa dažus pakāpienus un pasauca Felicitu.

Leons pārlaida žiglu, ciešu skatienu sienām, etažerēm,

kamīnam, it kā vēlēdamies visā iejusties, visu paņemt sev līdzi.

Bet te,atgriezās Emma, un kalpone atveda Bertu, kas auklas galā vilka pa zemi apgāztas vējdzirnaviņas.

Leons viņu vairākas reizes noskūpstīja uz kakliņa.

—        Ardievu, mīļais bērnsl Ardievu, dārgo mazulīt, ardievu!

Un viņš to atdeva mātei.

—   Vediet viņu projām! — Emma noteica.

Viņi palika vieni.

Bovarl kundze stāvēja, pagriezusi Leonam muguru, pie* kļāvusi seju loga rūtij; Leons turēja rokā cepuri un vieglītēm sita ar to sev pa gurnu.

—   Būs lietus, — Emma ieminējās.

—   Man ir apmetnis, — viņš atbildēja.

—   Jā?

Viņa pagriezās, noliekusi zodu, pieri mazliet uz priekšu. Gaisma slīdēja pār to kā pa marmoru līdz pst uzacu lokiem, un nebija nosakāms, ko viņa vēro pie apvāršņa, ne arī ko savā nodabā domā. -

—   Nu tad — ardievu! — viņš nopūtās.

Ar strauju kustību Emma pacēla galvu.

—   Jā, ardievu …. ejiet!

Viņi paspēra viens otram pretī soli, viņš izstiepa roku, Emma vilcinājās.

—        Nu, pēc angļu paražas, — viņa beidzot ieteicās un, cenzdamās pasmaidīt, pasniedza roku.

Leons sajuta to savos pirkstos; viņam likās, ka visa viņa būtne ieplūst šai valgajā plaukstā

Tad viņš roku palaida vaļā; viņu skatieni vēlreiz sastapās, un Leons pazuda.

Zem tirgus lievenēm viņš apstājās, paslēpās aiz kāda pīlāra, lai pēdējo reizi ietvertu skatienā balto māju ar četriem zaļiem aizvirtņiem. Leonam šķita, ka tas Istabā aiz loga būtu pamanījis kādu ēnu, bet te aizkars it kā pats no sevis atrisa no rozetes, lēnām salīgojās garās, slīpās krokas un tad pēkšņi, visam tam izlīdzinoties un iztaisnojoties, kļuva nekustīgāks par akmens sienu. Leons skriešus metās projām.

Jau notālēm viņš uz ceļa pamanīja sava patrona kabrioletu; tam blakus stāvēja vīrs ar linaudekla priekšautu un turēja zirgu. Omē un Gijomena kungs tērzēja. Viņi gaidīja Leonu.

—        Apkampiet mani! — ar asarām acīs teica aptiekārs

—   Te ir jūsu mētelis, dārgais draugs; sargieties no saaukstēšanās! Rūpējieties par savu veselību! Pietaupiet sevi!

—   Nu, Leon, kāpiet ratos! — notārs uzrunāja.

Omē pārliecās pār ratu spārnam un šņukstēdams aizlauztā baisi izdvesa divus sērīgus vārdus:

—   Laimīgu ceļu!

—        Ar labvakaru! — attrauca Gijomena kungs. — Nu, brauc!

Viņi aizbrauca, un Omē devās atceļā.

Bovarī kundze bija atvērusi logu uz dārzu un raudzījās mākoņos.

Sablīvēdamies rietumos, Ruāņas pusē, tie ātri vēlās melniem vāliem, un cauri tiem kā zelta bultas lauzās pialas saules strēles, kamēr pārējā debess bija skaidra un balta kā porcelāns. Tad vēja brāzma nolieca papeles, un pēkšņi, grabinādamies pa zaļajām lapām, sāka līt lietus. Pēc Jaiciņa atkal parādījās saule, vistas kladzināja, zvirbuļi purināja spārniņus slapjajos krūmos, un ūdens urgas, tecēdamas pa smiltīm, aiznesa sev līdzi akācijas rožainos ziedus.

«Ak, cik tālu viņš jau tagad!» Emma domāja.

Pusseptiņos, pusdienu laikā, kā parasts, ieradās Omē kungs.

_ — Nu, — viņš teica apsēzdamies, — tā nu mēs būtu aizvadījuši musu jauno cilvēku.

—   Liekas gan, — ārsts atbildēja.

Tad, pagriezdamies krēslā, jautāja:

—   Bet kas jums no jauna?

—       Nekā sevišķa. Vienīgi mana sieva šo pēcpusdienu bija mazliet satraukta. Jūs zināt — sievietes, — mazākais nieks tās saviļņo! Manējo jo sevišķi. Un būtu veltīgi pret to

sacelties: viņu nervu struktūra taču ir daudz maigāka par jļ mūsējo.

—   Nabaga Leons! — garls ierunājās no jauna. — Kā gan tam klāsies Parīzē?… Vai viņš spēs tur iedzīvoties? j

Bovarī kundze nopūtās.

—   Ko jūs! — aptiekārs iesaucās, paklakšķinādams ar , mēli. — Smalkas dzīres restorānos! Masku balles! Sampaj nietis! Apgalvoju jums, ka viss būs lieliski.

—   Es nedomāju vis, ka viņš kļūs uzdzīvotājs, — Bovarī iebilda.

—   Es arī ne! — moži attrauca Omē kungs. — Lai gan viņam vajadzēs sekot citiem aiz bailēm, ka tam nepiedēvējezuīta slavu. Jūs jau nemaz nezināt, kā šie resgaļi Latīņu kvartālā dzīvo ar aktrisēm. Starp citu, Parīzē studentus 11 it labi ieredz. Katru, kam vien ir kāds kaut cik tīkams lalants, uzņem labākajā sabiedrībā, ūn ir pat gadījumi, i kad dāmas no Senžermēnas priekšpilsētas iemīlas tajos; vēlāk tad rodas iespēja visai izdevīgi apprecēties.

—   Bet, — ārsts iebilda, — es bīstos, ka viņam … tur…

—   Jums taisnība, — viņu pārtrauca aptiekārs, — tā ir medaļas otra puse! Tur pastāvīgi jābūt nomodā par savu naudasmaku. Iedomāsimies, jūs pastaigājaties publiskā dārzā, te pagadās kāds kungs, labi ģērbies, pat ar ordeņiem, kuru varētu noturēt par diplomātu; viņš pienāk jums klāt, uzsāk sarunu, cenšas izdabāt, piedāvā jums šņau-j cienu tabakas vai paceļ nokritušo cepuri. Vēlāk jūs iepa-1 zīstaties tuvāk, viņš ved jūs uz kafejnīcu, uzaicina uz sa« vām lauku mājām, pie vīna glāzes iepazīstina jūs ar dažāJ diem cilvēkiem, un septiņdesmit piecos gadījumos no simta tas viss tikai tādēļ, lai nozagtu jūsu naudasmaku vai arī aizvilinātu jūs neceļos.

—   Tas tiesa, — Šarls piekrita, — bet es galvenokārt biju domājis par slimībām, kā, piemēram, par tffa drudzi. Ar to visai bieži saslimst provinces studenti,

Emma nodrebēja.

—        Tas no dzīvesveida maiņas, — aptiekārs uztvēra,

—  un no satricinājuma visā organismā, kas radies šādas pārmaiņas rezultātā. Turklāt vēl Parīzes ūdens, kā jūs jau zināt! Un tad visi šie restorānu vircotie ēdieni, kuri galu galā tikai iekveldina asinis un kuriem, lai nu tur saka ko sacīdami, nav ne tik daudz vērtības kā vienkāršai zupai. Kas attiecas uz mani, tad man aizvien ir labāk patikusi pilsoniskā-mājas virtuve: tā ir veselīgāka. Tāpēc arī, kad studēju Ruānā farmāciju, es dzīvoju pilnā pansijā: ēdu turpat, kur mani profesori.

Un viņš turpināja klāstīt savus vispārējos ieskatus un personiskās simpātijas, līdz atnāca Zistēns un teica, ka jāgatavojot olu emulsija.

—   Ne brītiņa nav miera! — Omē iesaucās. — Kā ķēdē piesiets! Ne mirkli nevari kur aiziet! Kā darba zirgam tev jāsvīst un jāstrādā! Ai, nabadzības jūgs!

Uz sliekšņa stāvēdams, viņš iejautājās:

—   Starp citu, vai jūs zināt ko jaunu?

—   Ko tad?

—   To, — ir ļoti iespējams, — Omē turpināja ar visnopietnāko sejas izteiksmi, savilcis uz augšu uzacis, — ka Lejassēnas lauksaimnieku kongress šogad notiks Jonvilabeijā1 . Vismaz tādas baumas klīst. Šāsdienas avīzē arī kaut kas par to minēts. Tas būtu sevišķi nozīmīgi mūsu apgabalam! Bet par to parunāsim vēlāk. Pateicos jums, es redzu labi; Zistēnam ir vējlukturis.

7

Nākamā diena Emmai bija bezgala drūma. Viss tai likās tīts melnā dūmakā, kas tikko jaušami plandījās pār priekšmetiem, un kā rudens vējš, klusu gaudojot pamestās pilīs, aizvien dziļāk dvēselē ieslīga viņas bēdas. Emmu nomāca sapņi par to, kas vairs neatgriezīsies, gurdums, kāds pār-

ņem pēc katras nobeigtas rīcības, galu galā sāpes, kādas rodas, pārtraucot ierastu kustību vai pēkšņi apvaldot ilgstošas trīsas.

tāpat kā pēc atgriešanās no Vobiesāras, kad galvā, virpuļojot šalkoja kadriļas, viņa iegrima drūmā melanholijā, nejutīgā bezcerībā. Leons no jauna atausa atmiņa vēl dižāks, skaistāks, maigāks, noslēpumaināks; lai gan viņš no Emmas šķirts, taču nebija to pametis, viņš bija tepat — šķita, istabas sienas glabā tā ēnu. Emma nespeja atraut skatienu no paklāja, pa kuru jaunais cilvēks soļojis, no tukšajiem krēsliem, kuros viņš sēdējis. Upe joprojām tecēja un gausi vēla sīkos vilnīšus gar slideno krastu. Cik reižu tie bija, upes viļņiem čalojot, staigājuši pa apsūnojiļsiem akmeņiem Cik iauki viņiem bija spīdējusi saule! Cik skaistas bija tās pēcpusdienas vieniem pašiem ēnā dārza dziļumā! Viņš lasīja skaļi, kailu galvu, sēdēdams uz pīta,klūdziņu ķebļa; spirdzinošs vējš, pūzdams no pļavām, kustināja grāmatas lapas un ziedošās kreses ap lapeni. Ak, viņš tagad ir projām, viņas dzīves vienīgais jaukums, vienīgā iespējamā cerība uz lielo laimi. Kāpēc gan viņa nebija satvērusi šo laimi, kad tā atradās tik tuvu? Kāpēc viņa to neaizturēja abām rokām, ceļos nometusies, kad tā dzīrās aizbēgt? Ūn Emma nolādēja pati sevi tāpēc, ka ņģbija mīlējusi Leonu; viņa alka pēc tā lūpām. Viņu pārņēma vēlēšanās skriešus mestie? pie viņa, iekrist tā rokās un teikt: «Te es esmu. visa tavā!» Taču viņu jau priekšlaikus mulsināja varbūtējās grūtības, un viņas ilgas, nožēlu paasinaTas, tikai augtin auga.

Un tā,atmiņas par Leonu kļuva Emmai it kā skumju centrs, tas ..meta dzirkstis spēcīgāk nekā ceļinieku atstāts ugunskurs: miera klātā Krievijas stepē viņa grima šajās atmiņās paklāvās tām

grasījas izdzist, meklēja ap ugunskuru, kad tas

sevi, ar ko varētu atdzīvināt

tā liesmas vistālākās atmiņas un vistuvākos notikumus, visu to, ko viņa bija izjutusi, un visu to, ko bija iztēlojusies, savas izkliedētās saldkaisles alkas un laimes sapņus, kas vējā kraukšķēja kā sausi žagari, savu neauglīgo tikumību, mirušās cerības, savas pelēkās ikdienas sīkumus — visu viņa savāca, visu satvēra, visu izlietoja, lai iekvēlinātu savu grūtsirdību.

Bet vai nu tāpēc, ka rezerve izsīka pati no sevis, vai arī tāpēc, ka sārts bija sakrauts par .lielu, liesmas apslāpa. Mīlestība atšķirtībā pamazītiņām izdzisa, paradums noslāpēja nožēlas, un šī ugunsgrēka blāzma, kas bija sārtojusi viņas dzīves bālo debesi, pārvilkās ar ēnu un pamazām izgaisa. Snaudā, kas pārņēma visu apziņu, Emma pretīguma jūtas pret vīru noturēja par tieksmi pēc mīļākā, naida dzeldu par maiguma tvīksmi, taču, tāpēc ka aiļka joprojām trakoja un kaisle izplēnēja pelnos, bet palīdzība ne no kurienes nebija gaidāma un saule nerādījās, viņu apņēma galīga tumsa un viņa jutās kā pazudusi šai drausmīgajā, stindzinošajā aukstumā.

Un tad atkal kā Tostā sākās ļaunas dienas. Tagad Emma uzskatīja sevi par vēl nelaimīgāku, jo viņai ciešanās jau bija pieredze un pārliecība, ka tās nekad nebeigsies.

Sievietei, kas uzņēmusies tik lielus upurus, ir tiesības sev atļaut arī vienu otru iegribu. Emma nopirka sev gotisku lūgšanu soliņu un iztērēja mēnesī četrpadsmit franku par citroniem nagu kopšanai; Ruānā viņa pasūtīja sev gaišzilu kašmira tērpu, izmeklēja pie Lerē visskaistāko Šalli, aplika to jostas vietā ap vidukli virs rītakleitas un, tā izgreznojusies, aiztaisījusi aizvirtņus, gulēja uz dīvāna ar grāmatu rokā.

Viņa bieži mainīja matu sakārtojumu; gan sasukāja tos pēc ķīniešu modes, gan vieglas cirtās, gan sapina bizēs, gan pāršķīra uz slīpā celiņa un iegrieza uz iekšu līdzīgi vīrie§u matu sukājumam.

Emma iedomājās mācīties itāliešu valodu;.,nopirka vārdnīcu, gramatiku, veselu krājumu balta papīrV, Viņa mēģi-

nāja lasīt nopietna satura grāmatas par vēsturi un filozofiju. Naktīs Šarls dažreiz pietrūkās no miega sēdus, domādams, ka viņa aicina pie slimnieka.

—   Eju, eju, viņš murmināja.

Taču troksni bija radījis tikai sērkociņš, ko Emma uzvilka, lai iedegtu lampu. Bet ar lasīšanu Emmai veicās tāpat kā ar rokdarbiem, kas, visi aizsākti, pieblīvēja tās skapi: viņa tos ņēma, pameta, sāka atkal citus.

Viņai uznāca īstas lēkmes, kas to viegli varēja pavedināt uz jebkurām ekstravagancēm. Reiz Emma apgalvoja vīram, ka varot izdzert pusi tējasglāzes degvīna, un, kad Šarls bija tik negudrs un to apšaubīja, viņa iztukšoja degvīna glāzi līdz dibenam.

Neraugoties uz Emmas vējgrābslīgo izturēšanos (tieši tā izteicās Jonviles dāmas), viņa tomēr neizskatījās priecīga, un viņas lūpu kaktiņi bija noslīguši, kā tas mēdz būt vecmeitām vai godkārim, kas vīlies cerībās. Emma aizvien bija bāla, balta kā audekls, uz deguna āda pie nāsīm bija savilkusjes, acis vērās kaut kā nespodri. Atradusi deniņos trīs sirmus matus, viņa bieži sāka pieminēt vecumu.

Daudzas reizes Emmai uznāca vājums. Kādu dienu viņa sāka pai atklepot asinis, un, kad Šarls, rosīdamies ap viņu, nespēja apslēpt savas raizes, Emma tam pateica:

—   Ak, kas tur liels!

Šarls meklēja patvērumu savā kabinetā un, apsēdies darba krēslā zem galvaskausa, kas domāts frenoloģiskām studijām, atbalstījies ar elkoņiem uz galda, apraudājās.

Viņš aizrakstīja mātei, lūgdams to atbraukt, un, kad vecā Bovarī kundze ieradās, ilgi ar viņu apspriedās par Emmu.

Kā rīkoties? Ko darīt, ja Emma noraida jebkuru ārstēšanos?

—   Vai zini, ko tavai sievai vajadzētu? — teica vecā Bovarī kundze. — Pielikt rokas pie darba, nogurdinoša darba. Ja viņa, tāpat kā daudzas citas, būtu spiesta pelnīt

sev maizi, lad viņai nebūtu šo untumu. Tie ceļas no tukšām iedomām, ar kādām viņa sev piebāž pilnu galvu, un no bezdarbības, kādā tā dzīvo.

—   Bet Emma taču nestāv dīkā? — Šarls iebilda.

—   Ak nestāv dikā? Ko viņa dara? Lasa romānus, sliktas grāmatas, sacerējumus, kuri vērsti pret reliģiju un kuro1 ; ar Voltēra vārdiem izsmej mācītājus. Bet ar to tas vēl nebeigsies, un cilvēks, kam nav ticības, labu galu neņem.

Un tā nu nolēma Emmai vairs neļaut lasīt romānus Tāds mēģinājums nelikās no vieglajiem. Tomēr vecā dāma to uzņēmās: braucot cauri Ruānai, viņa pati personīgi iegriezīšoties pie grāmatnīcas īpašnieka un pateikšot, ka Emma atsakoties no abonementa. Bet, ja bibliotekārs, prātu saindētājs, tomēr paliktu pie sava, vai tad viņiem nebūtu tiesības par to ziņot policijai?

Vīramāte un vedekla atvadījās ļoti vēsi. Triju nedeju laikā, ko tās bija pavadījušas ļkopā, viņas nebija pārmijušas ne četrus vārdus, ja neskaita parasto apsveicināšanos un apjautāšanos, satiekoties pie galda un vakaros, ejot gulēt. _

Vecā Bovarī kundze aizbrauca trešdien, kad Jonvilē bija tirgus diena.

Jau no paša rīta laukums bija aizsprostots ar ratiem, kas atgāzti, ar augšup saslietām ilksīm stiepās garā rindā no baznīcas līdz pat viesnīcai. Tiem iepretī bija saceltas teltis, kur tirgojās ar kokvilnas precēm, segām, vilnas zeķēm, zirgu apaušiem un gaišzilu lenšu saišķiem, kuru gali plivinājās vējā. Starp olu piramīdām un siera groziņiem, no kuriem spraucās lipīgi salmi, zemē bija samestas dzelzs izstrādājumu preces; blakus lauksaimniecības mašīnām zemos sprostos kladzināja vistas, izbāzušas galvas pa redeļu spraugām. Cilvēku bars, blīvēdamies viena vietā un nevēlēdamies no turienes izkustēties, draudēja dažbrīd izspiest aptiekas skatlogu. Trešdienās aptieka aizvien bija kā bāztin piebāzta ar ļaudīm un tur grūstījās ne tik daudz, lai

pirktu zāles, cik lai lūgtu ārstniecisku padomu — tik liela bija Omē kunga slava apkārtējos ciematos. Viņa robustā pašapziņa bija apmājusi lauciniekus. Viņi to uzskatīja par labāko no visiem ārstiem.

Emma sēdēja, uz elkoņiem atbalstījusies, pie loga (viņa bieži vien mēdza tā sēdēt): logs provincē atvieto teātri un pastaigu, un aiz gara laika vēroja zemnieku jūkli, kad pčk§#i drūzmā ieraudzīja kungu ar zaļiem svārkiem. Rokās viņam bija dzelteni ādas cimdi, lai gan kājās uzauti izturīgi stulpiņi; viņš devās tieši uz ārsta māju, un aiz viņa, domīgi galvu nokāris, soļoja kāds zemnieks.

—   Vai varu runāt ar ārsta kungu? — viņš jautāja Zistēriam, kas uz sliekšņa sarunājās ar Felicitu.

Un, noturēdams to par šīs majas apkalpotāju, teica:

—   Piesakiet: Rūdolfs Bulanžē kungs no Laišetas.

Tas nebūt nebija aiz uzpūtības, ka atnācējs savam uzvārdam pievienoja muižas nosaukumu, bet gan lai sevi tuvāk apzīmētu. Laišetas muiža tiešām atradās Jonviles īūvumā, kur Bulanžē kungs bija nopircis kungu māju un divas fermās; viņš pats pārvaldīja tās, lai gan sevi tomēr pārāk neapgrūtināja. Viņš bija vecpuisis, un klīda baumas; ka tam esot Vsmaz piecpadsmit tūkstoš franku rentes Radā.

Sarļs ienāca zālē. Bulanžē kungs norādīja viņam uz savu* kalpu, kjfs vēlējās, lai tam nolaiž asinis, tāpēc ka viņam skraidotškudrās pa visu miesu.

• I7 Tas man" iztīri^ asinis, — viņš tiepīgi atteica uz ikvienu ārsta iebildumu.

Bovarī pavēlēja atnest saiti un bļodu un palūdza Zistēriīi to paturēt. Tad, pievērsdamies jau nobālējušam zem nīekaip, sacīja:

rNu, nebaidieties, drosminiek!

4Nē, nē, — zeninieks atbildēja, — raujiet tik vaļā!

tJņ viņš branļanīgi Izstiepa roku. No lancetes dūriena izšļācās asinis un apšļakstīja spoguli.

—   Tuvāk bļodu! — Šarls uzsauca.

—        Pavej, — ierunājās zemnieks, — tā vien strūklo. Un cik sarkanas tās manas asinis. Tai taču jābūt labai zīmei, vai ne?

—       Dažreiz, — atbildēja ārsts, — sākumā neko nemana, bet tad pēkšņi krīt nemaņā; sevišķi bieži tas notiek ar spēcīgi veidotiem cilvēkiem, tādiem kā šis te.

Tikko Šarls bija izteicis šos vārdus, lauciniekam no rokām izslīdēja lancetes futrālis, ko tas bija grozījis pirkstos, viņa pleci tā noraustījās, ka krēsla atzveltne nobrīkšķēja. Cepure nokrita zemē.

—       Tā jau domāju, — sacīja Bovarī, ar pirkstu aizspiezdams vēnu.

Bļoda Zistēna rokās sāka drebēt, viņa ceļi saļodzījās, seja kļuva bāla.

—   Emma! Sieviņ! — Šarls sauca.

Emma skriešus metās pa kāpnēm lejā.

—   Etiķi! — viņš iesaucās. — Ak Dievs, abi uzreiz!

Un uztraukumā viņš tikai ar grūtībām spēja beidzot aplikt kompresi.

—       Tas nekas, — gluži mierīgi ierunājās Bulanžē kungs, satverdams zēnu zem padusēm.

Viņš atsēdināja Zistēnu uz galda un atbalstīja to ar muguru pret sienu.

Bovarī kundze raisīja vaļā Zistēna kaklasaiti. Krekla aukliņas bija sasietas mezglā, un dažus mirkļus Emma viegliem pirkstiem knibinājās tam pie.kakla; tad viņa ielēja savā mutautiņā etiķi un, vāri pieskardamās, sāka berzēt zēnam deniņus, liegi uzpūšot tiem dvašu.

Zirgu puisis atЈidās, bet Zistēns joprojām gulēja nesamaņā, un viņa redzokļi grima blāvajos acu baltumos kā gaišzili ziedi pienā.

—   Viņš būtu, — Šarls ieminējās, — jānovāc kur sānis.

Bovarī kundze paņēma bļodu. Kad jaunā sieviete noliecās, lai paliktu to zem galda, viņas kleita (dzeltena vasa

ras kleita ar četriem kruzuļiem, garu ņieburu un platiem svārkiem) kā zvans izpletās uz parketa grīdas: saliekusies, iepletusi rokas, viņa viegli šūpojās, un auduma kuplās krokas liecās pa labi un kreisi reizē ar viņas auguma kustībām. Pēc tam viņa atnesa karafi un iemeta tur dažus graudus cukura, bet tad ieradās aptiekārs: kalpone vispārējā apjukumā bija aizskrējusi to sameklēt; ieraudzījis, ka viņa māceklim acis jau vaļā, Omē uzelpoja un, iedams tam apkārt, mēroja to ar skatieniem no galvas līdz kājām.

—   Muļķis! — viņš iesaucās. — Nudien, īstais muļķītis! Gatavā muļķadesa! Ir gan liela lieta — asins nolaišana! Un vēl tik bezbailīgs zellis! Viņš jau ir īsta vāvere, pēc riekstiem izkāpelē galvu reibinošos augstumos. Nu, runā taču, palielies! Te nu viņi ir, tie tavi skaistie plāni — vēlāk mācīties par farmaceitu; tevi taču var izsaukt tribunāla priekšā vissvarīgākajos un sarežģītākajos apstākļos, lai tu apgaismotu tiesnešu apziņu, un tad tev vajadzēs saglabāt visu savu aukstasinību, spriest un izturēties kā vīram, citādi iegūsi nelgas slavu.

Zistēns neatbildēja ne vārda.

—        Kas tevi lūdza nākt šurp? — aotiekārs nerimās.

—   Tu aizvien apgrūtini Bovarī kundzi un kungu. Starp citu, trešdienās tu man esi jo sevišķi vajadzīgs. Pašlaik mājā ir divdesmit sveši cilvēki. Aiz līdzjūtības pret. tevi es pametu visu. Nu, joz uz mājām! Skriešus! Gaidi mani un pieskati pudelītes!

Kad Zistēns bija sakārtojis apģērbu un aizgā jis, viņi vēl kādu brīdi runājās par samaņas zaudēšanu. Bovarī kundzei tā nebija nekad atgadījies.

—   Tas dāmām ir gluži kas neparasts! — Bulanžē kungs ieminējās. — Tomēr ir ļaudis, kas šajā ziņā ārkārtīgi vārīgi. Esmu redzējis, ka duelī kāds sekundants zaudēja samaņu, tikko padzirdēja pielādējam pistoles.

—   Man, — aptiekārs sacīja, — skatīties uz citu asinīm

nav nekas, bet vajag tikai iedomāties, ka asinis, kas tek, Jr manējās, un ilgāk pakavēties pie šim domām, tad varu zaudēt samaņu.

Pa to laiku Bulanžē kungs atlaida savu kalpotāju, lai ejot ar mierīgu prātu uz mājām, jo viņa iedomas nu būšot pārgājušas.

—• tieši šīm iedomām man jābūt pateicīgam par laimi ar jums iepazīties, — viņš piebilda.

Un, to sacīdams, viņš vērās Emmā.

Pēc tam Bulanžē kungs nolika uz galda malas trīs frankus, nevērīgi palocījās un izgāja.

Drīz vien jaunais cilvēks jau bija otrpus upes (tas bija ceļš, kas veda atpakaļ uz Laišetu), un Emma redzēja, kā viņš soļo pa pļavu zem papelēm, brīžiem palēninādams gaitu, it kā nez ko pārdomājot.

«Ļoti jauka!» viņš domāja Isavā nodabā. «Ļoti jauka kundze ir šim ārstam! Skaisti zobi, melnas acis, koķetas kājiņas un iznesība kā parīzietei. No kurienes, velns parāvis, tā radusies? Kur gan viņš to ķēris, šis tūļa?»

Rūdolfs Bulanžē kungs bija trīsdesmit četris gadus vecs, ar rupju temperamentu un atjautīgu prāiu, mīlas piedzīvojumu tam bija ne mazums, un sievietes viņš prata novērtēt. Bovarī kundze viņam likās jauka; Bulanžē domāja par Emmu un par tās vīru.

«Manuprāt, viņš ir visai vientiesīgs. Un, protams, viņai jau krietni apnicis. Nagi viņam ir netīri un bārca tris dienas neskūta. Kamēr viņš rikšo pie saviem slimniekiem, viņa sēž mājās un lāpa tam zeķes. Un garlaikojas! Gribas dzīvot pilsētā, dejot vakaros polku! Nabaga ma^ā sieviņa! Viņa slāpst pēc mīlas .kā karpa uz virtuves galda pēc ūdens. Divi trīs glaimi — un, esiet par to drošs, viņa jūs dievinās! Un cik tā būs maigai Apburcši!… Jā, bet kā gan vēlāk lai tiek no tās vaļā?»

Iztēlojoties perspektīvā tik daudz baudas, viņam kon

trasta pēc ienāca prārā tā pašreizējā mīļākā, kāda Ruānas aktrise, kuru viņš uzturēja. Dornās apstājies pie šās sievietes tēla un juzdams sevī, ka pat atmiņās viņa tam rada pārsātinātības sajūtu, Bulanžē nodomāja:

«Ai, Bovarī kundze ir daudz skaistāka par viņu un, galvenais, svaigāka. Virdžīnija noteikti sāk pārāk aptaukoties. Cik tā pretīga ar savu aizrautību! Un tad šī nejēdzīgā kāre pēc jūras vēžiem!»

Visapkārt pletās vienmuļi lauki, un Rūdolfs nedzirdēja nekā cita kā tikai vienmērīgo švīkstoņu, zāļu stiebriem atsitoties pret zābakiem, un auzās paslēpušos sienāzīšu sisināšanu; viņš atkal redzēja savā acu priekšā Emmu tai pašā tērpā, kādā bija viņu redzējis istabā, un domās sāka to izģērbt.

—   Ak, viņa kļūs mana, — viņš iesaucas, ar nuju sasizdams ceļā pagadījušos zemes kukurzni.

Un tūdaļ ņēmās pārdomāt pasākuma diplomātisko pusi

«Kur lai ar viņu tiekos? Kādā veidā? Bērns mūžīgi maisīsies pa kājām un aukle, kaimiņi, vīrs — būs pārāk liela varza.» — Ak, — viņš ierunājās skaļi, — cik daudz laika nāksies zaudēt!

Bet tad atkal atsāka:

—   Viņas acis ir kā divas svārpstiņas, kas ieurbjas vai pašā sirdī. Un tad šī bālā sejas krāsa!… Ai, es tā dievinu bālas sievietes!

Argē augstienē Bulanžē pieņēma galīgo lēmumu.

—  Nav citas iespējas — jāmeklē gadījums. Nu ko, iegriezīšos kādreiz pie viņiem, aizsūtīšu tiem kādu medījumu, kādu mājputnu; ja vajadzēs, likšu nolaist sev asinis; mēs sadraudzēsimies, es ielūgšu viņus pie sevis… Bet, pie velna! — viņš piebilda. — Drīz taču būs lauksaimnieku kongress; viņa būs tur, es viņu redzēšu. Tad arī sāksim un tā bezbailīgi — jo tas ir visdrošākais.

Beidzot pienāca šis sengaidītais lauksaimnieku kongress! Svinību dienā jau no paša rīta visi iedzīvotāji stāvēja nama durvju priekšā un tērzēja par sagatavošanas priekšdarbiem; rātsnama frontons bija izgreznots ar efeju vītnēm; kādā norā bija uzslieta telts goda mielastam, bet laukuma vidū, baznīcas priekšā, uzstādīts kaut kas līdzīgs katapultai, kurai jāsalutē, kad ieradīsies prefekta kungs un tiks nolasīti apbalvoto zemkopju vārdi. No Biši bija ieradusies nacionālās gvardes nodaļa (Jonvilē tādas nebija), lai pievienotos ugunsdzēsēju komandai, kurai par kapteini bija Binē. Šodien viņa apkakle slējās vē! augstāk nekā parasti, un, iežņaugta formas tērpā, viņa ķermeņa augšdaļa izskatījās tik stīva un nekustīga, ka šķita — viss, kas vien viņā bija dzīvs, sagājis abās kājās, kuras, nesaliekdamās ceļgalos, raksļtā sila soļu takti. Tā kā starp nodokļu ievācēju un pulkvedi pastāvēja nemitīga sacensība, kā viens, tā otrs, vēlēdamies paspīdēt ar savām dāvanām, lika komandām manevrēt atsevišķi. Sarkanie uzpleči un melnās krūtažas, soļojot garām, pēc kārtas nomainīja cits citu. Parāde negribēja nemaz beigties un sākās aizvien no jauna. Nekad vēl Jonvile nebija piedzīvojusi kaut ko tik greznu! Dažs labs no iedzīvotājiem jau vakar bija nomazgājis māju ārsienas; pa puspievērtajiem logiem nokarājās trīskrāsaini karogi, visi krodziņi bija pārpildīti. Saulainajā dienā sastīvinātās apkaklītes likās baltākas par sniegu, zelta krustiņi spīguļoja spožajā saulē, un krāsainie lakatiņi ar savu izkliedēto raibumu izcēla tumšo uzvalku un zilo blūžu vienmuļību. Apkārtējo ciemu fermeru sievas, izkāpdamas no ratiem, steidzās sakārtot brunčus, izvilkdamas garo stīpu, ar kuru tie bija sažņaugli ap gurniem un sacelti uz augšu; viņu vīri, gluži otrādi, sargāja cepures, ceļā apsegdami tās ar kabatas lakatu, kura vienu stūri saturēja ar zobiem.

Ļaudis devās uz galveno ielu no abām pilsētas pusēm. Tie plūda no sānieliņām, no alejām, no mājām, un laiku pa laikam dzirdēja noklaudzam durvis, kas aizcirtās aiz pilsoņu sievām, kuras bija uzposušās ar diedziņu cimdiem rokās un devās noskatīties svētkus. Vislielāko apbrīnu izraisīja divi ar spuldzēm greznoti trīsstūru ietvari, kas bija novietoti abās pusēs varasvīriem paredzētajai estrādei. Iepretī četrām rātsnama kolonnām slējās četras kārtis ar iezaļgana audekla karodziņiem, uz kuriem greznojās uzraksti zelta burtiem. Uz viena bija lasāms «Tirdzniecībai», uz otra — «Lauksaimniecībai», uz trešā -— «Rūpniecībai» un uz ceturtā — «Mākslai».

Bet gaviles, kas rotājās ikviena sejā, kā likās, .padarīja drūmu viesnīcnieci Lefransuā kundzi. Stāvēdama uz virtuves kāpnītēm, viņa klusi pie sevis purpināja:

—   Kāda nejēdzība! Kāda nejēdzība šīs audekla būdas! Vai viņi iedomājas, ka prefektam būs liels prieks ēst teltī kā kādam jokdarim? Un šī māžošanās saucas — darīt valstij labumu! Tad taču nebija nekādas jēgas aicināt šurp no Nefšateles pavāreli. Kam gan tas viss? Govju ganiem, plikadīdām!..,

Garām gāja aptiekārs. Viņš bija ģērbies melnos svārkos, nankina biksēs, kājās bieza vilnas auduma kurpes un galvā šāda svinīga gadījuma dēļ platmale ar zemu dibenu.

—   Jūsu pazemīgais kalps, — Omē teica. — Piedodiet, es steidzos,

Un, kad tuklā atraitne tam iejautājās, uz kurieni viņš ejot, aptiekārs piebilda:

—   Jums tas liekas dīvaini, vai ne? Jo es taču mūžīgi sēžu savā laboratorijā kā žurka sierā.

—   Kādā sierā? — viesnīcniece vaicāja.

—   Nē, nekādā! Blēņas! — Omē attrauca. — Es tikai gribēju jums pateikt, Lefransuā kundze, ka parasti dzīvoju

ļoti vientulīgi. Taču šodien, ņemot vērā apstākļus, man nepieciešams …

—   A, jūs dodaties uz turieni? — nicīgi iejautājās viesnīcniece.

—       Jā, es eju turp, — izbrīnījies atbildēja aptiekārs.

—   Es taču esmu padomdevējas komisijas loceklis.

Lefransuā kundze kādu brīdi viņā nolūkojās, tad smaidot sacīja:

—   Tas ir pavisam kas cits! Bet kāda gan jums saskare ar lauksaimniecību? Vai tad jūs tur ko saprotat?

—   Skaidrs, ka saprotu, jo esmu farmaceits, citiem vārdiem sakot — ķīmiķis! Un, tā kā ķīmijas uzdevums, Lefransuā kundze, ir pētīt visu dabā pastāvošo vielu savstarpējo un molekulāro iedarbību, tad, protams, arī lauksaimniecība iekļaujas tās nozarē. Un tiešām, kas tad gan ir mēslojuma sastāvs, šķidrumu ferrnentizācija, gāzveidīgo vielu analīze un miasmu ietekme, — kas gan tas ir, es jums jautāju, ja ne tīrā ķīmija?

Viesnīcniece neko neatbildēja.

—   Vai tad jūs domājat, ka par agronomu var būt tikai tas, kas pats ir aris zemi vai barojis mājputnus? Daudz svarīgāk ir pārzināt attiecīgo vielu sastāvu, ģeoloģiskos noslāņojumus, atmosfēras iedarbību, zemes kārtu, minerālu un ūdeņu īpašības, dažādo ķermeņu konsistenci, to kapilaritāti un sazini nu, ko vēl visu! Lai vadītu saimniecību, pamatīgi jāzina visi higiēnas principi, jāprot kritļski novērtēt ēku celšana, mājlopu barošana, kalpu ēdināšana! Bez tam, Lefransuā kundze, jāzina arī vēl botānika, jāprot, vai jūs to sajēdzat, atšķirt, kādi augi ir dziednieciski un kādi kaitīgi, kādi nevērtīgi un kādi barojoši, vai tos nav vajadzīgs no šīs vietas izraut un pārdēstīt tajā, vienus izplatīt un citus iznīdēt; vārdu sakot, jābūt informētam par visjaunāko zinātnē, lasot brošūras un periodiskos izdevumus, vienmēr jābūt lietas kursā, lai spētu norādīt iespējamos uzlabojumus…

Viesnlcniece nenovērsa acis no Franču kafejnīcas durvīm, un aptiekārs turpināja:

—   Lai Dievs dod, ka visi mūsu lauksaimnieki būtu ķīmiķi vai vismaz vērīgāk uzklausītu zinātnes padomus! Tā, piemēram, arī es necik sen pabeidzu rakstīt kādu diezgan lielu darbu — vairāk nekā septiņdesmit divas lappuses biezu sacerējumu ar virsrakstu «Par sidru, tā pagatavošanu un iedarbību iidz ar dažiem jauniem apsvērumiem šini jautājumā»-, šo darbu nosūtīju Ruānas agronomijas biedrībai, sakarā ar ko man bija tas gods tikt uzņemtam par tās biedru zemkopības sekcijā, pomoloģijas nodaļā; tad nu — ja mans darbs būtu darīts zināms atklātībai…

Bet Lefransuā kundze likās tik bezgala aizņemta ar ko citu, ka aptiekārs aprāva runu.

—   Nu, palūkojieties jel! — viņa iesaucās. — Tur taču nevar tikt gudrs! Tāds kroģelis!

Un, paraustījusi plecus tā, ka adītās blūzes valdziņi uz viņas krūtīm izstiepās, viesnīcniece ar abām rokām norādīja uz sava konkurenta viesnīcu, no kuras plūda dziesmu skaņas.

—   Starp citu, cik nu vairs ilgi, — viņa piebilda, — nepaies ne nedēļa, kad viss beigsies.

Omē pārsteigts soli atkāpās. Viesnīcniece panācās trīs kāpienus zemāk un sāka tam čukstēt ausī:

—   Kā, vai jūs nezināt? Tuvākajās dienās Teljē apķīlās. Tas ir Lerē pirksts: viņš to nogalējis ar vekseļiem.

—   Cik šausmīga katastrofa! — iesaucās aptiekārs, kam vienmēr krājumā bija piemēroti izteicieni it visiem iedomājamiem dzīves apstākļiem.

Tadviesnīcniece sāka tam stāstīt visu šo notikumu: viņa to zināja no Gijomena kunga apkalpotāja Teodora, un, lai gan neieredzēja Teljē, tomēr nosodīja Lerē rīcību. Tavu pijļjļfdēju, tavu nelieti!

—   Ai, paskatieties, — viņa sacīja, — tur jau tas stāv

zem nojumes! Sveicina Bovarī kundzi — viņai galvā zaļa cepure. Viņa iet zem rokas ar Bulanžē kungu.

—   Bovarī kundze! — Omē iesaucās. — Steidzos viņai piedāvāt savus pakalpojumus. Varbūt viņai labpatiks iegūt vietu iežogojumā zem peristila.

Un, vairs neklausīdamies LefransUā kundzē, kas sauca to atgriezties atpakaļ, lai pastāstītu visus sīkumus, aptiekārs steidzīgi devās projām ar smaidu uz lūpām un cie nīgu un svarīgu izskatu, sveicinādams un locīdamies pa labi un kreisi un aizņemdams daudz vietas ar melnās frakas garajām, vējā plīvojošajām stērbelēm.

Rūdolfs, ieraudzījis to jau pa gabalu, paātrināja soļus, bet Bovarī kundze aizkusa, tad viņš sāka iet lēnāk un smaidīdams ar brutālu izsmieklu tai pateica:

—   Es gribēju aizšmaukt no šā resnā vīra: jūs zināt, no aptiekāra.

Emma piegrūda viņam ar elkohi.

«Ko tas nozīmē?» Rūdolfs pats sev jautāja un, joprojām soļodams, pameta uz to slepus skatienus.

Viņas seja bija tik mierīga, ka no tās nekas nebija noprotams. Profils spilgtajā gaismā asi izcēlās no ovālās kapuces ar bālganajām, niedru lapām līdzīgajām lentēm. Emmas acis ar garajām, izliektajām skropstām raudzījās taisni uz priekšu un, lai gan bija plaši atvērtas, šķita piemiegtas — tik stipri vaigos pieplūda zem maigās ādas klusu pulsējošās asinis. Nāsis liegi sārtojās. Viņa bija pieliekusi galvu uz pleca, un starp pavērtajām lūpām vizēja balto zobu maliņa, balta kā perlamutrs.

«Vai viņa smejas par mani?» Rūdolfs nodomāja.

Taču Emmas žests bija vienīgi brīdinājums, jo viņiem no mugurpuses bija pienācis klāt Lerē; viņš laiku pa laikam ierunājās, it kā gribēdams uzsākt sarunu:

—   Tavu lielisku dienu! Visa pilsēta iznākusi ārā! Vējš pūš no rietumiem.

Lai gan Bovarī kundze, tāpat kā Rūdolfs, neatbildēja,

viņš, tiklīdz tie mazliet pakustējās, piesteidzās klāt un, pielikdams roku pie cepures, jautāja: «Kā, lūdzu?»

Kad tie bija pienākuši pie kalves, Rūdolfs nedevās vis pa ceļu līdz aizkārtnei, bet pēkšņi nogriezās pa taciņu, aizvilkdams līdzi Emmu, un uzsauca:

—   Ar labvakaru, Lerē kungs! Visu jauku!

—   Kā jūs no viņa tikāt vaļā! — viņa smiedamās teica

—       Ak, kāpēc gan pieļaut, lai mūs traucētu? Un tieši šodien, kad man ir laime būt kopā ar jums…

Emma pietvīka. Rūdolfs teikumu nepabeidza līdz galam un sāka runāt par jauko laiku un par to, cik tīkami esot staigāt pa zāli. Vietumis kuploja pīpenes.

—       Cik jaukas margrietiņas! — Rūdolfs iesaucās. — Te pietiktu ziedu zīlēšanai mīlētājiem visā apkārtnē.

Tad piebilda:

—        Kā būtu, ja es kādas no tām noplūktu? Kā jūs domājat?

—       Vai tad jūs esat iemīlējies? — Emma, viegli iekāsēdamās, jautāja.

—   Mm! Hni! Kas to lai zina? — Rūdolfs atteica.

Nora sāka pildīties ar ļaudīm; saimnieces grūstījās, aiz

ķerdamas pretimnācējus ar lieliem lietussargiem, groziem un bērneļiem. Bieži vien vajadzēja griezt ceļu garai rin dai laukstrādnieču gaišzilām zeķēm un zemām kurpēm kājās, sudraba gredzeniem rotātiem pirkstiem; no viņām uzvēdīja piena smarža, kad gadījās to tuvumā iet garām Saķērušās rokās, viņas soļoja izkliedus pa visu pļavu no apšu alejas līdz pat nojumei, kur jānotiek banketam. Be! bija jau pienācis laiks eksponātu apskatei, un zemkopji cits pēc cita devās uz hipodromam līdzīgu laukumu, kuru norobežoja gara, pie mietiņiem piestiprināta virve.

Tur stāvēja lopi, pievērsuši purnus auklai, un viņu nevienādās muguras veidoja lauztu līniju. Cūkas snauda, ierakušās ar šņukuriem zemē, teļi īdēja, aitas blēja; govis, saliekušas kājas zem sevis, gulēja uz mauriņa un, lēnām

gremouamas, mirkšķināja smagos plakstus, mušas bariem vien sīca virs viņām. Zirgu puiši, uzrotījuši piedurknes, pie apaušiem turēja ērzeļus, kuri slējās uz pakaļkājām un skaļi zviedza, ieraudzījuši ķēves, kas stāvēja rāmi, izstiepušas kaklus ar nokarenajām krēpēm, kamēr kumeļi gulēja viņu ēnā vai arī dažbrīd pienāca klāt pazīst. Un virs šis sablīvējušos ķermeņu līkloču līnijas šur un tur vējā ka vilnis pacēlās baltas krēpes vai arī uzšāvās smaili ragi un pazibēja skrejošu cilvēku galvas. Sānis, soļus desmit no iežogotās vietas, nekustīgi, kā no bronzas izliets stāvēja milzīgs, melns vaislās buliis ar uzpurni un dzelzs riņķi nāsīs. Zēns vienās skrandās turēja to aiz virves.

Pa to laiku starp abām rindām smagiem soļiem uz priekšu virzījās kungu pūlītis, apskatīdami katru dzīvnieku un tad klusā balsī apspriezdamies. Viens no viņiem, pēc skata pats cienīgākais, iedams kaut ko pierakstīja piezīmju grāmatiņā. Tas bija žūrijas komisijas priekšsēdētājs Derozerē kungs no Panviles. Ieraudzījis Rūdolfu, viņš tūdaļ piesteidzās tam klāt un, laipni smaidot, uzrunāja:

—   Kā? Un jūs, Bulanžē kungs, mūs pametat?

Rūdolfs sāka protestēt; viņš tūdaļ iešot. Bet, kad priekšsēdētājs bija projām, viņš pievērsās Emmai:

—   Nudien, nē, es neiešu vis; jūsu sabiedrība man ir daudz tīkamāka.

joprojām zobodamies par kongresu, Rūdolfs, lai varētu brīvāk staigāt, uzrādīja • žandarm-am gaišzilo ielūguma karti un laiku pa laikam apstājās pie viena otra skaistāka eksemplāra, taču Bovarī kundze negribēja skatīties. To pamanījis, viņš sāka vilkt uz zoba Jonviles dāmu tērpus, pēc tam atvainojās pats par savu nevīžīgo apģērbu. Viņa ģērbā valdīja tas vulgaritātes un izsmalcinātības mistrojums, kas, pēc banālu cilvēku domām, parasti norāda uz ekstravaganci, jūtu haosu, mākslas valdonību un vienmēr uz zināmu nicīgumu pret sabiedriskiem nosacījumiem; tas viss dažu labu valdzina, bet citu galīgi nokaitina, Tā no

Rūdolfa pelēkās vestes izgriezuma vējā piepūtās batista Krekls ar plisētām aprocēm, un viņa bikses ar platajām svītrām pie potītēm atsedza lakādas kurpes ar nankina virsu. Apavi bija tik spoži, ka tajos atspoguļojās zāle. Ielicis roku svārku kabatā, atbīdījis salmu cepuri pakausī, Rūdolfs ar kurpju purngaliem spārdīja zirgu bambalus.

—   Un dzīvojot uz laukiem… — viņš piebilda.

—   Tās ir gluži veltīgas pūles, — Emma bija vienis* prātis.

—   Tas tiesa! — Rūdolfs attrauca. — Ja tikai padomā, ka neviens no šiem mīļajiem ļautiņiem nav pat spējīgs novērtēt uzvalka piegriezumu!

Tad viņi sāka runāt par provinces viduvējību, par to, kā tā nomāc dzīvi, kā sagandē ilūzijas.

—   Un tā, — Rūdolis stāstīja, — es ieslīgstu skumjās…

—   Jūs! — Emma izbrīnījusies iesaucās. — Bet es domāju, ka jūs esat ļoti jautrs.

—   Ak jā, pēc izskata; tāpēc ka es protu, citiem klātesot, uzklāt sejai smaidošu masku, un tomēr — cik reižu, redzot kapsētu mēnesnīcā, es sev neesmu jautājis, vai nebūtu bijis labāk pievienoties tiem, kas tur atdusas …

—   Ak! Un jūsu draugi? — viņa sacīja. — Par tiem jūs nedomājat?

—   Mani draugi? Kuri tad? Vai man tādi ir? Kam gnn par mani kādas raizes?

Izrunājis pēdējos vārdus, viņš viegli iesvilpās.

Bet tad viņus vienu no otra atšķīra liels krēslu blāķis, kurus kāds vīrs nesa tiem no mugurpuses. Viņš bija tā ar tiem apkrāvies, ka varēja saredzēt tikai koka tupeļu purngalus un izstiepto roku pirkstus. Tas bija Lestibiduā, kapracis, kas stiepa pūlī baznīcas krēslus. Būdams bezgala atjautīgs attiecībā uz visu, kas skāra viņa intereses, tns bija atradis šo līdzekli, kā izsist no lauksaimnieku kongresa sev peļņu, un viņa ideja pilnīgi attaisnojās, jo viņš pat vairs nezināja, kam no pieprasītājiem atbildēt. Un pa

liesi, visiem bija karsti, un zemnieki cils citām rautin izrāva no rokām krēslus, kuru salmiem pītie sēdekļi smaržoja pēc vīraka, un, atspiezdamies pret krēslu biezajām, ar vaska sveču pilieniem nolāsotajām atzveltnēm, izjuta svētbijības pilnas trīsas.

Bovarī kundze no jauna atbalstījās pret Rūdolfa roku, un viņš turpināja it kā savā nodabā:

—   Jā, cik daudz man ir trūcis! Vienmēr viens pats! Ak, ja man dzīvē būtu bijis mērķis, ja es būtu sastapies ar īstu pieķeršanos, ja es atrastu kādu būtni… Ai, ; r kādu prieku es izšķiestu visu savu enerģiju, uz kādu vien esn.u spējīgs, es visu pārvarētu, visu lauztu!

—  Bet man tomēr liekas, — Emma iebilda, — ka jūs gan nav ko žēlot.

—   Nu? Jūs tā domājat? — vaicāja Rūdolfs.

—   Jo galu galā, — viņa turpināja, — jūs esat brīvs.

Un brītiņu vilcinājās.

—   Bagāts.

—   Nezobojieties par mani! — viņš ieminējās.

Emma zvērēja, ka viņa nezobojoties, bet te pēkšņi nograndēja lielgabala šāviens. Visi juku jukām metās uz pilsētas pusi.

Taču tā bija maldīga trauksme. Prefekta kungs vēl nebrauca, un žūrijas komisijas locekļi jutās visai samulsuši, nezinādami, vai sākt sēdi vai vēl nogaidīt.

Beidzot laukuma galā parādījās lieli īrēti rati ar diviem kaulainiem zirgiem, kurus no visa spēka plītēja važonis ar baltu cepuri galvā. Binē un tūdaļ pēc viņa pulkvedis tikko paguva nokliegt: «Pie ieročiem!» Gvardi pieskrēja pie šautenēm, kas bija saslietas piramīdā. Dažs labs steigā aizmirsa uzlikt apkakli. Bet prefekta pajūgs likās nojauš, m šo apjukumu, un abas ķēves, ilksīs gāzelēdamās, sīkiem solīšiem pierikšoja pie rātsnama peristila tieši tanī brīdī, kad nacionālās gvardes nodaļa un ugunsdzēsēju komanda, bungām rībot, izvērsās frontē.

—   Vietās! — Binē iesaucās.

—   Stāt! — nokliedza pulkvedis. — Pa kreisi līdzināties!

Visi nostājās zem šautenēm, atslēgu žvadzoņa pārvēlās

visai ierindai kā pa kāpnēm lejup ripojošs vara katls, un šauteņu laides no jauna atsitās pret zemi.

Tad no ratiem izkāpa kungs sudrabā izšūtiem īsiem svār kiem mugurā, plikpauris, ar mazu matu cekulu pakausī, bālu sejas krāsu un ļoti labsirdīgu izskatu. Ielūkodamies pūlī, viņš miedza lielās acis zem smagajiem plakstiem, kamēr smailais deguns slējās augšup un iekritusī mute izplūda smaidā. Pilsētas galvu viņš sazīmēja pēc lentes un paziņoja tam, ka prefekta kungs nevarējis ierasties. Viņš esot prefektūras padomnieks, tad piebilda dažus atvainošanās vārdus. Tivašs uz tiem atbildēja ar laipnu apsveikumu, viesis atzinās, ka jūtoties samulsis, un tā viņi palika stāvam viens pret otru tik tuvu, ka to pieres gandrīz saskārās, bet viņiem apkārt drūzmējās žūrijas komisijas locekli municipālā padome, ievērojamie pilsoņi, nacionālās gvardes nodaļa un ļaužu pūlis Piespiedis maz\ melr.o trīsstūra cepurīti pie krūtīm, padomnieka kungi vēlr.iz izteica pateicību, kamēr Tivašs, saliecies lokā, savukāit smaidīja, stostījās, meklēja vārdus, apliecināja padevību monarhijai, pateicās par godu, kāds parādīts Jonvilci.

Viesnīcas kalps Ipolits paņēma važoņa zirgus pie pavadām un, ar greizo kāju klibodams, aizveda tos zem Zelta lauvas nojumes, kur vesels bars zemnieku bija salasījies apskatīt ratus Iedārdējās bungas, nograndēja Ticīgai als, un kungi cits aiz cita kāpa uz estrādes, kur apsēdās sar kana Utrehtas samta atzveltnes krēslos, kurus bija aizdevusi Tivaša kundze.

Visi šie cilvēki bija līdzīgi. Viņu bālās, izburbušās, mazliet iedegušās sejas salda sidra krāsā un kuplās vaigubārdas slējās virs cietajām apkaklītēm, ko saturēja baltas kaklasaites, sasietas kuplā mezglā. Visiem bija samta vestes ar šallveidīgu piegriezumu; visiem pie pulksteņiem

garas lentes galā karājās ovāli karneola piekariņi, un visi sēžot balstījās ar rokām uz ceļgaliem, centīgi atvirzīdami kājas, uz kurām nedekatētais bikšu tūks spīdēja spilgtāk nekā augstie zābaki.

Aizmugurē zem vestibila starp kolonnām bija novietojušās labāko aprindu dāmas, kamēr vienkāršie ļautiņi stāvus drūzmējās vai sēdēja uz krēsliem iepretī estrādei. Lestibsduā patiesi bija paguvis atstiept šurp no noras visu krēslu krājumu un, neapmierinājies ar to, ik pa brīdim skraidīja uz baznīcu pēc jauniem un ar savu tirdzniecisko darbīgumu radīja tādu grūstīšanos, ka nokļūt līdz estrādes kāpnītēm bija bezgala grūti.

—   Manuprāt, — sacīja Lerē, pievērsdamies aptiekāram, kas gāja garām, lai ieņemtu estrādē savu vietu, — tur vajadzēja zemē iedzīt divus venēciešu mastusj ja tos vēl Izrotātu ar kādu biezu, greznu audumu, tad būtu varen Jauks skats.

—   Protams, — Omē attrauca, — bet ko gan jūs gribat? Visu taču bija saņēmis savās rokās pilsētas galva. Viņam nav sevišķi laba gaume, šim nabaga Tivašarn; viņam ii nemaz nav tā, ko mēs saucam par māksliniecisko izjūtu.

Rūdolfs ar Bovarī kundzi pa to laiku bija uzkāpuši rātsnama pirmajā stāvā, sēžu zālē; tā bija tukša, un viņš paziņoja, ka no šejienes viss būšot ļoti ērti un labi pārskatāma. Viņš paņēma trīs taburetes, kas atradās ap ovālo galdu zem monarha krūšutēla, un piecēla tās pie kāda loga, kur tie apsēdās viens otram līdzās.

Uz estrādes notika rosīšanās, sačukstēšanās, sarunāštf» nās. Beidzot piecēlās padomnieka kungs. Bija kļuvis zināms, ka viņu sauc par Ljevenu, un pūlī viņa vārds gāja no mutes mutē. Un tā, sakārtojis dažas papīra lapiņas un cieši raudzīdamies tajās, lai labāk redzētu, viņš iesāka.»

«Kungi,

lai man ir atļauts iekām sāku par šāsdienas tematu, un es esmu pārliecināts, ka jūs visi dalīsieties manās jūtās),

lai man ir atļauts, kā saka, pateikties augstākajai administrācijai, valdibai, monarham, mūsu valdniekam, mani kungi, mīļotajam karalim, kam nav vienaldzīga kā vispārējā, tā arī ikviena atsevišķa cilvēka labklājība it visās nozarēs un kas reizē ar stingru un gudru roku vada valsts kuģi starp vētrā bangojošās jūras nemitīgajām briesmām, prazdams vēl turklāt veltīt uzmanību kā mieram, tā karam, rūpniecībai, tirdzniecībai, zemkopībai un daiļajām māk-, slām.»

—   Man vajadzētu, — Rūdolfs sacīja, — mazliet pavirzīties atpakaļ.

—   Kāpēc? — Emma jautāja.

Bet šinī brīdī padomnieka balss pacēlās neparastā augstumā.

Viņš pacilāti teica:

«Ir pagājuši tie laiki, kungi, kad pilsoņu ķildas sārtoja ar asinīm mūsu pilsētas laukumus, kad privātīpašnieks, tirgotājs un pat strādnieks, slīgdams vakarā mierīgā miegā, nodrebēja, iedomājoties, ka var pēkšņi atmosties no dedzinātāju trauksmes zvana, kad visgraujošākās idejas pārdroši dragāja pamatus…»

—   Tāpēc, ka tā mani no apakšas varētu pamanīt, — Rūdolfs atbildēja, — un tad veselas divas nedēļas būtu jāatvainojas, bet ar mānu slikto reputāciju …

—   Ak, jūs apmelojat pats sevi! — Emma pretojās.

—   Nē, nē, es jums zvēru, tā ir šausmīga.

«Bet, kungi,» turpināja padomnieks, «ja es no savām atmiņām, atvairīdams šīs drūmās ainas, pievēršu skatienu mūsu jaukās tēvzemes pašreizējam stāvoklim, — ko es tur redzu? Visur zeļ tirdzniecība un amatniecība; visur jauni satiksmes ceļi līdzīgi jaunām artērijām valsts ķermenī nodibina jaunas saiknes; mūsu lielie rūpniecības centri atjaunojuši savu darbību; nostiprinājusies reliģija uzsmaida ikviena sirdij; mūsu ostas pilnas ar kuģiem, atdzimst uzticība mūsu zemei, un Francija beidzot brīvi uzelpo!…»

—        Starp citu, — Rūdolfs piebilda, — var būt arī, ka ļaudīm no viņu viedokļa ir taisnība.

—   Kā tā? — viņa iesaucās.

—       Nu, ko, — viņš teica, — vai jūs nezināt, ka ir dvēseles, kuras mūžīgi moka nemiers? Tās tvīkst gan pēc sapņiem, gan pēc darbības, gan pēc vistīrākās kaislības, gan pēc visbrāzmainākām baudām, un tā cilvēks nododas visdažādākām iedomām un neprātam.

Emma palūkojās viņā kā ceļiniekā, kas bijis eksotiskās zemēs, un sacīja:

—   Mums, nabaga sievietēm, trūkst pat šīs izklaides.

—   Bēdīga izklaide, ja tajā nerod laimi.

—   Bet vai tad vispār to kādreiz rod?

—   Jā, kādā dienā to sastop, — Rūdolfs atbildēja.

«Un to jūs esat sapratuši,» runāja tālāk padomnieks.

«Jūs, zemkopji un laukstrādnieki, jūs, civilizācijas pionieri, jūs, progresa un tikumības aizstāvji. Jūs esat sapratuši, es saku, ka politiskās vētras patiesi ir vēl drausmīgākas par atnfosfēras saviļņojumiem…»

—       Un kādā dienā tu to sastopi, — Rūdolfs turpināja,

—  kādā dienā, kad esi zaudējis visas cerības. Tad paveras apvārsnis un, liekas, tu dzirdi balsi: «Lūk, viņa!» Tevi pārņem vēlēšanās šim cilvēkam uzticēt visu savu dzīvi, atdot tam visu, ziedot tam visu! Visi paskaidrojumi lieki — to nojauš tāpat. Divi cilvēki viens otru redzējuši jau savos sapņos (un viņš vērās Emmā). Beidzot, raug, šis tik ilgi meklētais dārgums, tas stāv tavā priekšā — zaigo un laistās. Un tomēr tu vēl šaubies, neuzdrošinies tam ticēt, vēl siāvi apžilbis, it kā nupat iznācis no tumsas gaismā.

Izteicis šos vārdus, Rūdolfs nobeidza ar pantomīmu. Viņš pārvilka ar delnu pār seju kā cilvēks, kuru pēkšņi pārņēmis reibonis, tad ļāva nokrist savai rokai uz Emmas plaukstas. Viņa atvilka savējo. Bet padomnieks joprojām lasīja:

«Un kas gan par to brīnīsies, mani kungi? Vienīgi tas,

kas ir kļuvis tiktāl akls, tiktāl iestidzis (es nebīstos to pateikt), tiktāl iestidzis pagājušo gadsimtu aizspriedumos, ka joprojām vēl nepazīst zemkopju garu. Kur gan lai rod vairāk patriotisma kā uz laukiem, lielāku atdošanos sabiedriskajai lietai, ar vārdu sakot, vairāk saprāta? Es nedomāju par to paviršo saprātu, par to tukšo rotājumu, ar kuru greznojas dažs labs dīkdienis, bet par to dziļo un nosvērto saprātu, kas par visu vairāk tiecas pēc derīgiem mērķiem, tādējādi veicinot kā atsevišķa cilvēka labumu, tā arī vispārējo labklājību un valsts stiprumu; šis saprāts ir tas auglis, kas izaug no cienības pret likumu un pienākumu pildīšanas…»

—   Jau atkal! — ierunājās Rūdolfs. — Mūžīgi pienākums un pienākums. Sie vārdi mani nogalējuši. Viņu ir vesels birums — šo veco vientiešu flaneļa vestēs un svētuļu ar sildītājiem un lūgšanu krellēm; viņi nemitīgi skandina mums ausīs: «Pienākums! Pienākums!» Zvēru jums, pienākums ir — izjust to, kas ir liels, dievināt to., kas ir skaists, nevis pakļauties sabiedriskajiem nosacījumiem ar visām to nekrietnībām.

—   Bet… tomēr… — Bovari kundze mēģināja pretoties.

—   Nē jel! Kāpēc gan noliegt kaislības? Vai tad kaislības nav vienīgais skaistums pasaulē, vai tās nav avots varonībai, sajūsmai, dzejai, mūzikai, mākslai, galu galā it visam?

—   Bet mazliet taču, — Emma iebilda, — jārēķinās ar sabiedrības domām un jāpakļaujas tās morālei.

—       Ak, ir taču divas morāles, — viņš nebija vienisprātis.

—   Viena — sīka, pieņemta, cilvēku radīta, tā, kura pastāvīgi mainās, skaļi klaigā, līdz pīšļiem zemojas kā šis muļķu bars, ko jūs redzat. Bet otra — mūžīga, tā ir ap mums un pāri mums kā dabas ainava, kas mūs ieskauj, kā gaiši zilā debess, kura raida mums gaismu. .

Ljevena kungs noslaucīja muti ar kabatas lakatiņu un turpināja:

«Un vai gan man, kungi, jums būtu jāpierāda lauksaimniecības derīgums? Kas gan palīdz mums mūsu vajadzībās? Kas apgādā mūs ar visu nepieciešamo? Vai tas nav lauksaimnieks? Lauksaimnieks, mani kungi, ar čaklu roku iekaisīdams sēklu auglīgajās tīrumu vagās, izaudzē graudus, kuri, gudri izdomātos mehānismos sasmalcināti un pārvērsti pulverī, iznāk no tiem ar nosaukumu milti un tiek aizvesti uz pilsētām, kur drīz vien nokļūst pie maiznieka, kas no tiem tad pagatavo barību kā nabagam, tā bagātam. Un kas gan cits, ja ne lauksaimnieks, uztur pļavās plašos ganāmpulkus, kas dod mums ģērbu? Jo ar ko mēs ģērbtos, no kā mēs pārtiktu, ja nebūtu lauksaimnieka? Un vai tad, mani kungi, mums būtu jāmeklē piemēri? Kurš gan no mums*bieži vien nav pārdomājis, kādu neatsveramu labumu atnes tīs pieticīgais dzīvnieks, mūsu putnu kūts rota, kas dod mums reizē gan mīkstu spilvenu guļvietai, gan sulīgu gaļu galdam, gan olas? Bet, ja es sāktu citu pēc cita uzskaitīt visus tos dažādos ražojumus, ko labi kopta zeine kā devīga māte izšķērdīgi dāvā saviem bērniem, tad es nekad nebeigtu. Te, lūk, vīnogas, citā vietā — āboli, no kuriem gatavo sidru, tur — rapši, tālāk — siers. Un lini… Kungi, nepiemirsīsim linus, kuru patēriņš pēdējos gados ievērojami pieaudzis un kuriem es gribēju jūs uzaicināt pievērst jo sevišķu uzmanību.

Bet nebija nekādas vajadzības aicināt būt uzmanīgiem: ļaudis jau tā stāvēja, mutes iepletuši, it kā nolasīdami no lūpām runātāja vārdus. Tivašs, stāvot viņam blakus, klausījās plaši ieplestām acīm; Derozerē kungs laiku pa laikam lēnītiņām pievēra plakstus; un tālāk, turēdams dēlu Napoleonu starp ceļiem, sēdēja aptiekārs, pie auss pielicis saliektu plaukstu, lai nepalaistu garām nevienu balsienu. Pārējie žūrijas locekļi gremdēja zodus vestes izgriezumos, tā izrādīdami savu piekrišanu. Zem estrādes, atspiedušies

pret durkļiem, atpūtās ugunsdzēsēji, un Binē, nekustīgi saslējies un atliecis elkoni, turēja kailu zobenu ar smaili uz augšu. Iespējams, ka viņš arī klausījās, bet katrā ziņā redzēt neko neredzēja, jo cepures nags tam bija noslīdējis ūz deguna. Viņa leitnants, Tivaša kunga jaunākais dēls, šajā ziņā to vēl pārspēja; tā milzīgā cepure svārstījās uz galvas no vienas puses uz otru, un no tās apakšas rēgojās kokvilnas lakatiņa stūrītis. Viņš zem cepures smaidīja bērnišķīgi maigi, un bālā sejiņa, pa kuru ritēja sviedru lāses, pauda prieku, nogurumu un miegainību.

Laukums un pat mājas bija stāvgrūdām ļaužu pārpilnas. Pie ikviena loga redzami cilvēki, atbalstījušies ar elkoņiem uz palodzēm, citi nostājušies durvīs, un Zistēns aptiekas priekšā Šķita sastindzis, vērojot neparasto skatu. Lai gan valdīja klusums, Ljevena balss .tomēr pazuda gaisā. Atlidoja tikai aprauti teikumi, kurus pārtrauca pūļa grūstīto krēslu troksnis, tad pēkšņi aiz muguras atskanēja garš vērša māviens un jēra blējieni, kuri sasaucās no ielu stūriem. Un, patiesi, govju un aitu gani bija sadzinuši savus lopiņus tuvāk, un tie šad un tad ieblējās, ar mēli nolaizīdami pie purniņiem karājošos zāles stiebriņus.

Rūdolfs ar krēslu bija pievirzījies Emmai tuvāk un paklusā balsī steidzīgi čukstēja:

—   Vai jūs tiešām nekaitina šī vispārējā sazvērestība? Vai tā nenosoda jebkuras jūtas? Viscēlākie instinkti, vistīrākās simpātijas tiek vajātas, apmelotas, un, ja divas nabaga sirdis beidzot ir atradušas viena otru, viss tiek iekārtots tā, lai tās nevarētu savienoties. Un tomēr tās tieksies, celsies spārnos, sasauksies. Ak, vienalga, agri vai vēlu, pēc sešiem mēnešiem vai pēc desmit gadiem, tās tomēr savienos mīla, tāpēc ka to grib liktenis un tāpēc ka tās radītas viena otrai.

Rūdolfs sēdēja, sakrustojis rokas uz ceļgaliem, un, pacēlis seju pret Emmu, vērās viņā ar tuvu un ciešu skatienu. Viņa saskatīja Rūdolfa acīs no viņa melnajiem re-

dzokļlem izstarojam uz visām pusēm sīkas, zeltainas svītriņas un pat sajuta matos ieziesto pomādes smaržu. Jauno sievieti pārņēma tvīksinains gurdums, viņa atcerējās vikontu, ar kuru bija dejojusi valsi Vobiesārā, — no tā bārdas arī bija plūdusi šī vaniļas un citronu dvesma, un Emma mehāniski pievēra plakstus, lai to labāk ieelpotu. Bet, atslīgstot ar muguru pret krēsla atzveltni, viņa tālumā, pie paša apvāršņa, pamanīja veco diližansu Bezdelīga, kas lēnām brauca lejup pa Lē pakalnu, vilkdams sev līdzi garu putekļu vērpeti. Sie dzeltenie rati bija tie, kuros tik bieži Leons bija atgriezies pie viņas, un pa šo ceļu tas aizbrauca projām uz visiem laikiem! Emmai šķita, ka iepretī logā pavīd Leona seja, tad viss saplūda vienkopus, mākoņi aizklīda, viņai likās — tā joprojām vikonta skavās zem lustru zvīļuma griežas valsī un Leons nav tālu, tas tūdaļ nāks… Un tomēr viņa visu laiku juta Rūdolfa galvu sev blakus. Sīsļ izjūtas saldums caurstrāvoja viņas senās vēlēšanās, un kā smilšu graudiņi vēja brāzmā tās virpuļoja smalkā aromāta plūsmās, apņemot visu viņas dvēseli. Emma vairāk reižu plati ieplēta nāsis, lai ieelpotu svaigo efeju smaržu, kuras apvija dzegas. Viņa novilka cimdus, noslaucīja rokas, tad ar kabatas lakatiņu apvēdīja seju, lai gan cauri pulsa sitieniem deniņos dzirdēja pūļa murdoņu un caur degunu runājošā padomnieka balsi.

Tas sacīja:

—   Turpiniet! Esiet stingri! Neļaujieties ietekmēties no rutīnas, ne arī no pašpaļāvīgo eksperimentētāju pārsteidzīgajiem padomiem. Visvairāk pūļu pielieciet zemes uzlabošanai, labai mēslošanai, zirgu, govju, aitu un cūku sugu uzlabošanai! Lai šīs izstādes būtu jums kā miera arēnas, kur uzvarētājs, atstājot sacensību, izstiepj roku uzvarētājam un brāļojas ar to cerībā uz labākām sekmēm nākotnē! Un jūs, godājamie laukstrādnieki, jūs, pieticīgie kalpi, kuru grūtos pūliņus līdz pat šai dienai vēl neviena valdība nav

pienācīgi novērtējusi, nāciet saņemt atzinību par saviem klusajiem tikumiem un esiet pārliecināti, ka uz priekšu valsts nenovērsīs no jums savas acis, ka tā jūs uzmundrina, ka tā jūs aizstāv, ka tā apmierinās jūsu taisnīgās prasības un atvieglos, cik vien tas būs tās spēkos, jūsu smago uzupurēšanās nastu!

Ljēvena kungs apsēdās; Derozerē kungs piecēlās, lai runātu. Viņa runa gan varbūt nebija tik spilgta kā padomnieka, toties tā izcēlās ar pozitīvāku stila raksturu, proti, ar dziļākām speciālām zināšanām un vērtīgākiem apsvērumiem. Tā viņš daudz mazāk cildināja valdību, bet vairāk slavināja reliģiju un lauksaimniecību. Runātājs parādīja to savstarpējās attieksmes un kā tās vienmēr sekmējušas civilizācijas attīstību. Rūdolfs ar Bovarī kundzi runāja par sapņiem, priekšnojautām un magnētismu. Domās atgriezdamies pie sabiedrības pirmšūpuļa, runātājs attēloja tos mežonīgos laikus, kad cilvēki dzīvojuši mežu biezokņos, pārtikdami no ozolzīlēm. Pēc tam viņi nometuši zvērādas, ietērpušies drēbēs, izrakuši vagas un iestādījuši vīnogulājus. Vai no tā bija kāds labums vai arī šajos atklājumos slēpās vairāk neērtību nekā priekšrocību? Sādu problēmu sev uzstādīja Derozerē kungs. No magnētisma Rūdolfs pamazām bija nokļuvis līdz dvēseļu radniecībai, un, kamēr prezidenta kungs minēja piemērus, kā Cincinati staigājis aiz arkla, Diokletiāns stādījis kāpostus un Ķīnas ķeizari jauno gadu svinīgi ievadījuši ar sējas svētkiem, jaunais cilvēks skaidroja jaunajai sievietei, ka ikviena neatvairāma tieksme sakņojoties kaut kādas iepriekšējas dzīves notikumos.

—   Tā, piemēram, mēs, — viņš teica. — Kāpēc mēs iepazināmies? Kāda nejaušība to tā bija gribējusi? Nu, protams, šīs pašas mūsu iedzimtās tieksmes, pārvarēdamas telpu, saistīja mūs vienu pie otra; tā savienojas divas upes, tecēdamas katra pa savu nogāzi.

Viņš satvēra Emmas roku, viņa to neatrāva.

—        Par derīgu augu samērīgu audzēšanu! — sauca prezidents.

—       Tā, piemēram, tiklīdz biju pie jums atnācis pirmo reizi…

—• …Bizē kungam no Kenkampuā.

—   Vai gan es zināju, ka jus pavadīšu?

—   …septiņdesmit franku._

—        Simtiem reižu es gribēju doties projām un tomēr paliku un sekoju jums.

—   Par apmēslošanu …

—       …ka palikšu šovakar, rītdien un visās pārējās dienās, visu savu mūžu!

—   Karona kungam no Argē — zelta medaļa.

—        …tāpēc ka nekad neviena cilvēka sabiedrība nav mani tā valdzinājusi. \

—   Bena kungam no Zivrisenmartenas.

—        …un tāpēc es aiznesīšu sev līdzi atmiņas par jūsu tēlu.

— , Par merino sugas aunu …

—        Bet jūs mani aizmirsīsiet kā ēnu, kas jums paslīdējusi garām.

—   Belo kungam no Notrdamas.

—       Ak, nē, es tomēr ieņemšu kādu mazu vieliņu jūsu at-, minās, jūsu dzīvē, vai ne tā?

—       Par cūkkopību godalga ex aequo1 : Leērisē un Kilembura kungam; sešdesmit franku.

Rūdolfs spieda Emmai roku; tā bija karsta un trīcēja kā sagūstīta ūbelīte, kas traucas aizlidot. Bet, vai nu gribēdama to atbrīvot, vai atbildēt uz viņa rokasspiedienu, Emma pakustināja pirkstus. Rūdolfs iesaucās:

—       Ak, pateicos! Jūs mani neatstumjat! Jūs esat laba! Jūs saprotat, ka viss piederu jums. Ļaujiet man jūs redzē, ļaujiet jūs skatīt!

1 Ex aequo (lat.) — līdzīgi. Tulk.

Vēja brāzma, ielauzdamās pa logu, sakrokoja galdautu, un apakšā laukumā zemnieču augsto galvassegu apmales sacēlās gaisā kā trauksmainu, baltu tauriņu spārni.

—        Par eļļas raušu lietošanu… — turpināja priekšsēdētājs.

Viņš steidzās.

—        Par flāmu mākslīgo mēslu lietošanu, par linu audzēšanu, — par zemes nosusināšanu, kura nodota ilgtermiņa rentē, — par uzticīgu kalpošanu …

Rūdolfs vairs nerunāja. Viņi vērās viens otrā. No nepārvaramām alkām viņu izkaltušās lūpas drebēja un pirksti savijās gurdā tvīksmē.

—        Katrīnai Nikēzei Elizabetei Lerū no Sasetolagerjēras par piecdesmit četru gadu ilgu kalpošanu minētajā fermā — sudraba medaļa divdesmit piecu franku vērtībā.

—   Kur tad ir Katrīna Lerū? — atkārtoja padomnieks.

Viņa nerādījās; pūlī bija dzirdamas apslāpētas balsis:

—   Nu ej!

—   Nē jel.

—   Pa kreisi!

—   Nebaidies!

—   Ak, kāda viņa gan muļķe!

—   Kur tad galu galā viņa ir? — Tivašs iesaucās,

—   Are … tur!

—   Nu, lai taču nāk šurp!

Tad uz estrādes parādījās maza, bailīga vecīte, kas šķita ierāvusies nabadzīgajās drēbēs. Kājās viņai kuļājās milzīgas koka tupeles, ap gurniem bija apsiets liels, gaiši zils priekšauts. Kalsenā seja, ietverta vienkāršā aubē bez kruzuļiem, bija krunkaināka par sakaltušu ābolu, un no sarkanāvamža piedurknēm rēgojās divas garas rokas ar mezglotam pirkstu locītavām. No rijas putekļiem, no kodīgā sarma, mazgājot veļu, no aitu vilnas sviedriem tās bija aprepējušas, kļuvušas tik cietas un sasprēgājušas, ka šķita netīras, lai gan vecā tās bija mazgājusi tīrā ūdenī,

un no mūžīgā darba piepūlētie līkie pirksti, nespēja atliekties taisni, it kā pazemīgi liecinādami par tik daudz pārciestām mokām. Sejai bija skarba mūķenes izteiksme. Ne skumjas, ne kāds cits aizkustinājums nelika atmaigt neizteiksmīgajam skatienam. Pastāvīgi atrazdamās pie dzīvniekiem, viņa bija pārņēmusi to mēmumu un rāmumu. Pirmo reizi mūžā viņa atradās tik lielas sabiedrības priekšā, un, nobijusies līdz sirds dziļumiem no karogiem, bungām, melnos uzvalkos ģērbtajiem kungiem un padomnieka goda krusta, viņa palika nekustīgi stāvam, nezinādama, vai doties uz priekšu vai bēgt atpakaļ, nesaprazdama, kāpēc pūlis viņu grūsta uz priekšu un kāpēc žūrijas locekļi viņai uzsmaida. Tā šo ziedošo buržuju priekšā stāvēja šis verdzības pusgadsimts.

—   Nāciet tuvāk, godājamā Katrīna Nikēze Elizabete Lerū, — teica padomnieka kungs, paņēmis no priekšsēdētāja rokām apbalvoto sarakstu.

Un/lūkodamies gan uz papīra lapu, gan uz veco sievieti, tēvišķīgi atkārtoja:

—   Nāciet tuvāk! Nāciet vien!

—   Vai jūs esat kurla, vai? — nenocietās Tivašs, pietrūkdamies no krēsla.

Un viņš kliedza tai pie auss:

—   Par piecdesmit četru gadu dienestu! Sudraba medaļa! Divdesmit pieci franki! Tas jums!

Beidzot saņēmusi medaļu, viņa to aplūkoja. Tad vecās sejai pārslīdēja svētlaimīgs smaids, un aizejot viņa nošļupstēja:

—   Es atdošu to mūsu kirē, lai viņš notur priekš manis mēsi.

—   Kāds fanātisms! — aptiekārs iesaucās, pieliekdamies pie notāra.

Sēde bija beigusies; pūlis izklīda, un nu, kad runas bija galā, ikviens atkal ieņēma savu agrāko stāvokli sabiedrībā; viss sāka ritēti pa vecam: saimnieki bāra kalpus, un tie

savukārt sita lopiņus, vienaldzīgos uzvarētājus, kas ar zaļiem vainagiem ap ragiem atgriezās kūtīs.

Pa to laiiku nacionālā gvarde uzkāpa rātsnama otrajā stāvā; viņiem visiem uz durkļiem bija uzspraustas baltmaizītes, un bataljona bundzinieks, iedams pa priekšu, stiepa pudeļu grozu. Bovarī kundze pieķērās Rūdolfam pie rokas; viņš to pavadīja uz mājām; tie izšķīrās pie mājas durvīm, pēc tam viņš viens pats devās pastaigāties pa pļavu, nogaidot banketa sākumu.

Dzīres bija trokšņainas un sliktas, viesi sēdēja tik cieši kopā, ka bija grūti pakustināt elkoņus, un šaurie, no dēļiem sasistie soli draudēja salūzt zem sēdētāju smaguma. Eda visi bezgala daudz. Ikviens centās papilnam atalgot sevi par dalības naudu. Visiem pieres rasoja sviedros, un bālgana suta kā upes migla rudens rītā plandījās virs galda starp pakārtajām lampām. Rūdolfs, ar muguru atbalstījies pret telts kalikonu, bija tik dziļi nogrimis domās par Emmu, ka nedzirdēja it neko. Aiz viņa muguras uz mauriņa kalpotāļi krāva kaudzēs netīros šķīvjus; blakus sēdošie jaurīo cilvēku uzrunāja, bet Rūdolfs tiem neatbildēja, viņam piepildīja glāzi, bet, lai kā arī pieauga troksnis ap Bulanžē, viņa domās valdīja klusums. Viņš sapņoja par to, ko Emma bija teikusi, sapņoja par viņas lūpu izliekumu; Emmas seja kā maģiskā spogulī atplaiksnījās ķiveru spīdošajā metālā, telts sienas slīga lejup kā viņas tērpa krokas, un Rūdolfa nākotnes izredzēs tēlojās mīlas dienas nebeidzamā virtenē.

ViņŠ to velreiz redzēja vakarā, uguņošanas laikā, bet Emma bija kopā ar vīrp, Omē kņndzi un aptiekāru, kas, bezgala uztraukdamies par draudošajām briesmām sakarā ar raķetēm, katru brītiņu pameta sabiedrību un skraidīja ar padomiem pie Binē.

Pirotehnikas piederumi bija atsūtīti pēc Tivaša kunga adreses un aiz pārmērīgas piesardzības ieslēgti pagrabā, tāpēc arī miklais pulveris negribēja un negribēja aizdeg

ties un galvenais numurs, kam vajadzēja attēlot pūķi, kas kož pats savā astē, pavisam neizdevās. Laiku pa laikam uzliesmoja nožēlojama romiešu lāpa, tad skatītāju pūlī atskanēja skaļi piekrišanas saucieni un tiem klāt jaucās sieviešu spiedzieni, kuras kavalieri, izmantojot tumsu, tvarsiīja aiz vidukļa. Emma viegli piekļāvās pie Šarla pleca un, pacēlusi galvu, klusēdama vēroja liesmojošo raķešu lidojumu satumsušajās debesīs. Rūdolfs nolūkojās viņā degošo spuldžu gaismā.

Bet pamazītēm tās izdzisa. Iedegās zvaigznes. Sāka krist retas lietus lāses. Emma apsēja kailo galvu ar lakatiņu.

Sajā mirklī padomnieka rati izbrauca pa viesnīcas vārtiem. Kučieris bija piedzēries un tūdaļ aizmiga, un notālēm pāri lietus pārvalkam starp abām laternām bija redzama viņa auguma bezveidīgā masa, kas līgojās pa labi un pa kreisi reizē ar siksnās piestiprināto lēkājošo kulbu.

—   Patiesi, — aptiekārs ierunājās, — vajadzētu spert stingrākus soļus pret žūpību. Es ieteiktu katru nedēļu piesist pie rātsnama durvīm sarakstu ad hoc1 , kurā būtu minēti visi tie, kas šajā laikā saindējušies ar alkoholu. Tam būtu arī liela nozīme statistiskā ziņā, jo izveidotos vispārpieejams pārskats, kuru, rodoties vajadzībai, varētu… Bet piedodietl

Un viņš aizmetās pie kapteiņa.

Binē steidzās uz mājām. Viņš devās alka! pie savas virpas.

—   Varbūt jūs nedarītu slikti, — Omē sacīja, — ja aizsūtītu kādu cilvēku vai aizietu pats…

—   Lieciet mani reiz mierā, — atrūca nodokļu ievācējs, — nav taču nekādu briesmu!

—   Apmierinieties, — aptiekārs sacīja, kad bija atgriezies pie saviem draugiem. — Binē kungs mani pārliecināja.

1 Ad hoc (lat.) — speciālu. Tulk.

ka sperti visi piesardzības soļi. Neviena dzirkstele mntns neuzkritīšot. Ugunsdzēsēju šļūtenes esot pilnas ar ūdeni. Dosimies pie miera!

—   Nudien, man gribas gulēt, — ierunājās Omē kundze, bez mitas žāvādamās, — bet tas nekas, toties diena mūsu svētkiem bija skaista!

Rūdolfs klusā balsī ar glāstošu skatienu atkārtoja:

—   Ak jā, bezgala skaista!

Un atvadījušies viņi izšķīrās.

Pēc divām dienām Ruānas lākturi parādījās liels raksts par kongresu. Nākamajā dienā pēc svētkiem to sajūsmā bija sacerējis Omē:

«Kādēļ šīs vītnes, šie ziedi, šīs vijas? Kurp traucas šie ļaužu bari kā satrakoti jūras viļņi zem tropiskās sauļos paliem, kas lej savu tveici pār mūsu druvām?»

Tālāk viņš stāstīja par zemnieku stāvokli. Valdība, protams, darot viņu labā daudz, taču nepietiekami. «Drosmi!» viņš tai uzsauca. «Nepieciešams tūkstoš reformu, realizēsim tās!» Tad, pievērsdamies padomnieka atbraukšanai, viņš nepiemirsa ne «kareivīgo mūsu milicijas izskatu», ne «mūsu spriganās lauku meitenes», ne arī tos patriarhiem līdzīgos plikpaurus sirmgalvjus, kuri bija šeit un no kuriem daži — mūsu nemirstīgo falangu paliekas — vēl juta sirdis straujāk iepukstamies, dzirdot brašos bungu rībienus. Uzskaitot žūrijas komisijas locekļus, viņš sevi minēja kā vienu no pirmajiem un pat atsevišķā piezīmē atgādināja, ka tas esot ļas pats farmaceits Omē kungs, kas iesūtījis lauksaimniecības biedrībai apcerējumu par sidru. Nonācis pie godalgu izdalīšanas, viņš ar pacilātiem vārdiem attēloja apbalvoto prieku. «Tēvs apkampa dēlu, brālis brāli, laulāts draugs — laulāto draudzeni. Ikviens ar lepnumu rādija fiecilo medaļu un droši vien, atgriezies mājās pie savas labsirdīgās saimnieces, ar asarām acīs pakārs to pie vienkāršās būdiņas sienām.»

Ap pulksten sešiem visi ievērojamākie svētku dalībnieki

sastapās Ležāra kunga pļavās sarīkotajā banketā. Tur nepārtraukti valdīja vislielākā sirsnība. Uzsauca visvisādus tostus: Ljevgna kungs — monarham! Tivaša kungs — prefektam! Derozere kungs — zemkopībai! Omē kungs — rūpniecībai un mākslai, šīm abām dvīņu māsām! Leplišē kungs — meliorācijai! Vakarā gaisa āres pēkšņi apmirdzēja lieliska uguņošana. Tas bija īsts kaleidoskops, ī$ta operas dekorācija, un kādu brīdi mūsu mazā pilsētiņa varēja justies it kā pārcelta brīnumainā sapnī no tūkstoš un vienas nakts …

Jākonstatē, ka nekādi nepatīkami starpgadījumi netraucēja šīs ģimenes svinības.

Un viņš piebilda:

«Jāpiemin, ka vienīgi garīdzniecība nebijāt manāma; ģērbkambaros, protams, progresu saprot pavisam citādi. Kā jums tīk, Laijolas kungi!»

9

Aizritēja sešas nedēļas. Rūdolfs nenāca. Beidzot kādu vakaru viņš ieradās.

Nākamajā dienā pēc kongresa viņš bija nolēmis:

«Nevajag vis atgriezties pie viņas tūdaļ: tā būtu kļūda.»

Un nedēļas beigās viņš aizbrauca uz medībām. Pēc medībām Rūdolfs nodomāja, ka ir jau par vēlu, bet tad nosprieda:

«Ja jau viņa mani iemīlēja no pirmās dienas, tad aiz nepacietības atkalredzēt katrā ziņā iemīlēs mani vēl vairāk. Tātad turpināsim!»

Un, kad, viņam ieejot zālē, Emma nobālēja. Rūdolfs saprata, ka tā aprēķins ir bijis pareizs.

Viņa bija viena pati. Diena slīdēja pret vakaru. Muslīna aizkari, segdami logus, sabiezināja krēslu, un, saules sta

ram krītot uz barometra zeltījuma, spoguli starp polipa zariem atspulgojās liesmas.

Rūdolfs palika stāvam, Emma tik tikko spēja atbildēt uz viņa apsveicināšanās vārdiem.

—   Man bija darīšanas, — viņš teica. — Es biju slims.

—   Vai smagi? — Emma iesaucās.

—        Nē, — atteica Rūdolfs, apsēzdamies viņai blakus uz soliņa. — Nē… Es vienkārši negribēju vairs nākt pie jums.

—   Kāpēc?

—   Vai jūs to nenojaušat?

Viņš vēlreiz pavērās Emmā un ar tik ciešu skatienu, ka viņa pietvīkdama nolieca galvu.

—   Emma … — Rūdolfs atsāka fio jauna.

—        Mans kungs! — viņa iesaucās, viegli pavirzīdamās sāņus.

—        Nu, redziet nu, — viņš drūmā balsī attrauca, — man taču ir taisnība, ka nevajadzēja vairs nākt, jo šo vārdu, vārdu, kas pilda visu manu sirdi un kas nejauši pārslīdēja pār manām lūpām, jūs man liedzat! Bovarī kundze!… Ak, tā taču jūs sauc it visi!… Starp citu, tas nemaz nav jūsu vārds, tas pieder kādam citam!

—   Citam, — viņš atkārtoja un paslēpa seju rokās.

—       Jā, es pastāvīgi domāju par jums! Atmiņas par jums mani dzen izmisumā! Ai, piedodiet! Es aizeju… Ardievu! Es došos projām tālu … tik tālu, ka jūs vairs nedzirdēsiet runājam par mani! Un tomēr … šodien … es nezinu, kāda vara mani atdzina pie jums. Jo nevar taču cīnīties sfdebesīm, nevar pretoties eņģeļu smaidiem! Cilvēks padodas tam. kas ir skaists, apburošs un dievināms!

Pirmo reizi mūžā Emma dzirdēja šādus vārdus, runas degsme veldzēja viņas patmīlību, un viņa visa tīksmi ļāvās t?i kā siltai peldei.

—        Bet, ja arī es nenācu pie jums, — viņš turpināja,

—  ja arī nevarēju jūs pašu redzēt, ak, es vismaz aplūkoju

visu, kas ir ap jums. Nakti, katru nakti es piecēlos, devos šurp, raudzījos uz jūsu māju, mēness gaismā spīguļojošo jumtu, dārza kokiem, kas šūpojās jūsu loga priekšā, uz jūsu naktslampiņas uguntiņu, kas cauri rūtīm lipinājās tumsā. Ak, jūs pat nezinājāt, ka, lūk, tur, tik tuvu un tomēr tik tālu, kāds nabaga nelaimīgais…

Emma iešņukstēdamās pagriezās pret viņu:

—   Ai, cik jūs esat labs! — viņa teica.

—    Nē, es tikai mīlu jūs, — tas ir viss! Jūs to nenojautāt? Pasakiet to man: vienu vārdu! Vienu vienīgu vārdu!

Un Rūdolfs nemanot noslīga no soliņa uz grīdas, bet te virtuvē atskanēja koka tupeļu klaboņa, un viņš pamanīja, ka zāles durvis nav aizvērtas.

—       Esiet tik žēlsirdīga, — viņš pieceldamies turpināja,

—   un izpildiet kādu manu sapni!

Tas bija lūgums ar viņu kopā apstaigāt tās māju; Rūdolfs vēlējās iepazīt Emmas dļzīvokli; viņa tur nesaskatīja nekā neērta, un abi piecēlās, bet tieši tajā brīdī ienāca šarls.

—   Labdien, doktor! — Rūdolfs viņu uzrunāja.

Ārsts, juzdamies šī negaidītā titula glaimots, izplūda laipnībās,, bet viesis pa to laiku paguva mazliet atģisties.

—    Jūsu kundze, — viņš beidzot sacīja, — stāstīja par savu savārgumu …

Šarls neļāva viesim izrunāt līdz galam, viņš patiesi bija bezgala uztraucies: sievai atkal sākoties aizdusa. Tad Rūdolfs iejautājās, vai kundzei nederētu jāšanas sports.

—    Patiesi! Jauki, brīnišķīgi!… Tā ir lieliska ideja! To tev vajadzētu ņemt vērā …

Un, kad Emma iebilda, ka viņai taču neesot jājamā zirga, Rūdolfa kungs piedāvāja tai vienu no savējiem; Emma atteicās, viņš ar savu piesolījumu neuzmācās. Tad, vēlēdamies motivēt savu apciemojumu, Rūdolfs pastāstīja, ka viņa zirgu puisis pēc asiņu nolaišanas joprojām sūdzoties par reiboņiem.

—   Es piefešu pie viņa, — apsolījās Bovarī.

—        Nē, nē, atsūtīšu viņu šurp, vai arī mēs atnāksim abi, tā jums būs ērtāk.

—   Nu, joti jauki! Pateicos jums!

Un, tiklīdz tie bija palikuši vieni, Šarls Ievaicājās!

—        Kāpēc tu nepieņēmi Bulanžē kunga piedāvājumu, viņš taču ir tik galants?

Emma izlikās sabozusies, minēja dažādus ieganstus un beidzot paziņoja, ka tas varbūt varot likties dīvaini.

—       Ak, par to man tikai smiekli nāk! — teica Šarls, apgriezdamies apkārt uz vienas kājas. — Veselība vienmēr pirmajā vietā! Tu rīkojies nepareizi.

—        Nu kā tad lai es kāpju zirgam mugurā, ja man nav jājamā tērpa?

—   Tad pasūti sev tādu! — Šarls atteica.

Jājamais tērps izšķīra visu.

Kad tas bija gatavs, Šarls aizrakstīja Bulanžē kungam, ka viņa sieva pieņemot tā piedāvājumu un ka tie paļaujoties uz viņa laipnību.

Nākamajā dienā pusdienas laikā Rūdolfs ieradās ar diviem jājamiem zirgiem. Vienam no tiem pie apaušiem bija sārti pušķi un mugurā briežādas dāmu segli.

Rūdolfs bija uzāvis garus, mīkstus zābakus, jo ticēja, kp Emma neko tamlīdzīgu nebūs redzējusi, un tiešām, kad viņš savā samta frakā un baltajās triko biksēs parādījās priekšnamā. Bovarī kundze jutās sajūsmināta par jaunā cilvēka fzskatu. Viņa jau bija saģērbusies un gaidīja to.

Jīistēns izlavījās no aptiekas, lai viņu redzētu, un arī apffekārs noraizējies iznāca ārā.

Tas apbēra Bulanžē kungu ar padomiem:

«*Nelaime var notikt ātri. Esiet uzmanīgi! Vai tikai jūsu zirgi nav pārāk strauji?

Emma izdzirda virs galvas troksni: tā bija Felicita, kas grabinājās pie rūts, lai uzjautrinātu mazo Bertu. Meite

nīte sDtīja mātei gaisa skūpstu, pēdējā pamāja viņai ar jāj autās pātagas kātu.

—   Laimīgu ceļu! — sauca Orriē kungs. — Tikai uzmanīgāk, uzmanīgāk!

Un viņš vēcināja tiem nopakaļ ar avīzi.

Līdzko Emmas zirgs sajuta zem kājām mīkstu zemi, tas ūdaļ sāka strauji rikšot. Rūdolfs turējās Emmai blakus. Sad un tad viņi pārmija pa vārdam. Viegli noliektu galvu, iugsti turēdama pavadu un brīvi nolaidusi labo roku, jaunā sieviete ļāvās ritmiskajai kustibai, kas to šūpoja seglos.

Pie kalna piekājes Rūdolfs palaida pavadu vaļīgāk, un -ibi zirgi ar joni metās uz priekšu; sasnieguši augstieni, lie pēkšņi apstājās, un Emmas zilganais plīvurs noslīdēja pāri sejai.

Bija oktobra pirmās dienas. Pār laukiem gūlās migla. Gar debesu pamali starp kalnu siluetiem plandījās garaiņi, saira, cēlās augšup un izplūzdami izgaisa. Dažbrīd starp to vāliem, atspīdot kādam saulstaram, tālumā pavīdēja Jonviles jumti, dārzi upes malā, pagalms, mūri un baznīcas tornis. Emma, piemiegusi acis, centās saskatīt savu māju, un nekad vēl šī nožēlojamā pilsētiņa, kurā viņa dzīvoja, nebija tai likusies tik niecīga. No augstienes, kurā viņi atradās, visa ieleja atgādināja milzīgu, bālu gaisā iztvaikojušu ezeru. Vietumis kā melnas klintis rēgojās koku skupsnas, un augsto papeļu virsotnes, paceldamās pāri dūmakām, šķita kā vējā līgojoši krasti.

Nomaļus, pļaviņā, siltajā gaisā starp eglēm virmoja brūngana gaisma. Rūsganā zeme, kas izskatījās pēc tabakas, apslāpēja soļu troksrīi, un soļojot zirgi ar pakaviem aizspārdīja zemē nokritušos egļu čiekurus.

Rūdolfs un Emma jāja gar meža malu. Emma dažkārt aizgrieza galvu, vairīdamās no Rūdolfa skatiena, un tad viņa redzēja tikai taisnā rindā augošo egļu stumbrus, no kuru nemitīgās virknēšanās viņai viegli reiba galva. Zirgi sprauslāja. Seglu āda ņirkstēja.

Kad viņi iejāja mežā, parādījās saule.

—   Dievs mums ir labvēlīgs, — ierunājās Bulanžē.

—   Jūs domājat? — Emma atjautāja.

—        Uz priekšu! Uz priekšu! — viņš attrauca un paklakšķināja ar mēli.

Zirgi sāka skriet.

Augstās ceļmalas papardes ieķērās Emmas seglu kāpšļos. Laiku pa laikam Rūdolfs neapstādamies pieliecās un t;is izrāva. Citreiz, lai atvairītu Emmai priekšā zarus, viņš pajāja tai garām, un viņa sajuta Rūdolfa ceļgalu aizslīdam gar savu kāju. Debesis bija noskaidrojušās dzidri zilas. Ne lapiņa nekustējās. Ceļā pagadījās lieii ziedošu viršu klajumi; violetos paklājus nomainīja krūmāji, pelēki, rūsgani vai zeltaini atkarībā no koku sugas. Bieži vien zem krūmiem aizšalca spārnu vēdas; aizsmakušā, klusā balsī ieķērcās kraukļi, ielaizdamies ozolājā.

Viņi nokāpa. Rūdolfs piesēja zirgus. Emma devās pirmā pa sūnām starp ceļa grambām.

Jaunās sievietes pārāk garā kleita apgrūtināja iešanu, lai gari tā nesa šlepi, pārlikusi to pāri rokai, un Rūdolfs, soļodams aiz viņas, starp rne!*.io audumu un melnajiem zābaciņiem-redzēja smalku, baltu zeķu sloksnīti, kurā šķita saskatījis daļiņu no viņas miesas kailuma.

Emma apstājās.

—   Es esmu nogurusi, — viņa teica.

—        Nu, pamēģiniet vēl! — Rūdolfs uzmundrināja.

—  Drosmi!

Pēc simt soļiem Emma atkal apstājās. Cauri plīvuram, kas no viņas vīriešu cepures slīdēja ieslīpi pār gurniem, zilganajā caurspīdīgumā viņas seja vizēja kā gaiši zilu palu applūdināta.

—   Kurp mēs dodamies?

Viņš neatbildēja. Emma elpoja ātri un nevienādi. Rūdolfs pameta skatienu visapkārt un košļāja ūsas.

Viņi izgāja plašā cirtumā, kur agrāk bija augusi jaurī-

audze, apsēdās uz nogāzta koka stumbra, un Rūdolfs runāja par savu mīlestību.

Sākumā viņš Emmu nebiedēja ar glaimiem. Viņš bija mierīgs, nopietns, grūtsirdīgs.

Emma klausījās, nodūrusi galvu, visu laiku ar zābaciņa puirigalu 1 jiudama zemē nokritušās skaidas.

Bet tad viņš sacīja?

Vai gan tagad mūsu likteņi nav savienojušies?

Nē ne viņa attrauca. — Jūs pats to zināt. Tas nav iespējams.

Viņa piecēlās, lai ietu projām. Rūdolfs satvēra Emmas roku. Viņa apstājās. Tad, dažus mirkļus pavērusies Rūdolfā mīlestības pilnām, valgām acīm, ātri teica:

—        Ak, nerunāsim vairs par to… Kur ir Jrgi? Kur zirgi? Dosinies atpakaļ!

Rūdolfs nikni un īgni pakustējās. Viņa atkārtoja

—   Kādi zirgi? Kur zirgi?

Tad Rūdolfs, savādi smaidīdams, stingru skatienu lūkodamies Emmā. Iepletis rokas, sakostiem zobiem tm< jās Ul Drebēdama viņa atkāpās un murmināja:

—> Ak, jūs man iedvešat bailes! Jūs mani aļ.bēdināti Iesim projām.!

Kā pavēlat… — Rūdolfs atbildēja, un viņa seja pārvērtās.

un tūdaļ kļuva atkal godbijīgs, maigs un kautrs. Emma pastiepa viņam savu roku. Abi de/ās atpakaļ.

—        Kas ar jums notika? Kāpēc? — viņš jautāja. — Jūs mani droši vien pārpratāt. Jūs manā dvēselē es t kā madonna uz pjedestāla, augstā, nepieejamā, neaptraipītā vietā. Bet jūs man esat Nepieciešama, lai es sfetu dzīvot! Man nepieciešamas jūsu acij, jūsu balss, jūsti domas. Kļūstiet mans draugs, mana nāsa, mans eņģelis!

Un, Izstiepis rokas, viņš apskāva tās vidukli. Viņa viegli mēģināja atbrīvoties, taču Rūdolfs iedams to cieši turēja.

Bet tad viņi izdzirda zirgus, kas plūca krūmu lapas.

—   Ak, tikai īsu brītiņu! — Rūdolfs iesaucās. — Nejāsim projām! Palieciet!

Un, aizvilkdams to sev līdzi, viņš devās gar mazu; viscaur saziedējušu dīķi. Novītušas ūdensrozes nekustīgi balsnīja starp niedrēm. Sadzirdējušas zālē so]u troksni, vardes lēca ūdenī, lai paslēptos.

—   Es daru nepareizi, es daru nepareizi, — viņa alkārtoja. — Esmu neprātīga, jūs uzklausīdama.

—   Kāpēc?… Emma! Emma!

—   Ak Rūdolf! — lēni izdvesa jaunā sieviete, piekļaudamās ar galvu viņa plecam.

Emmas tērpa vilnas audums ķērās pie viņa svārku samta. Viņa atmeta galvu, viņas baltais kakls piebrieda no dziļas nopūtas, un, zaudējot atmaņu, visa vienās asarās, trīsēdama, seju paslēpusi rokās viņa tam atdevās.

Slīga vakara ēnas, slīpie saules stari, lauzdamies cauri zariem, žilbināja Emmai acis. Sur un tur ap viņu lapās un zālē trīsuļoja gaismas plankumi, it kā kolibri lidojot būtu izbārstījuši savas spalvas. Visapkārt valdīja klusums, koki šķita izdvešam kaut ko netverami liegu; Emma juta, ka atkal iepukstējās sirds, asinis siltā straumē ritēja pa dzīslām; tad viņa izdzirda tālumā pāri mežam, uz pakalna, neskaidru, gari stieptu kliedzienu, pēc tam dziedošu balsi un klusēdama ieklausījās, kā tā līdzīgi mūzikai sakusa kopā ar viņas pēdējām satraukto nervu trīsām. Rūdolfs, ar cigāru zobos, saistīja satrūkušo pavadu, apgraizot to ar nazi.

Uz Jonvili tie atgriezās pa to pašu ceļu. Viņi ieraudzīja dubļos vienotrai blakus savu zirgu pēdas un tos pašus krūmus, tos pašus akmeņus zālē. Nekas ap tiem nebija mainījies, un tomēr Emmai šķita, ka noticis kaut kas tik ievērojams, kas pārspēj pat varbūtēju kalnu pārvietošanos. Rūdolfs da;!:rld pieliecās, satverdams viņas roku, lai to noskūpstītu.

Zirga mugurā viņa bija apburoša! Izslējusies, slaidu vi

dukli, uz dzīvnieka krēpēm saliektu celi, viegli pietvīkusi no svaigā gaisa un kvēlā rieta.

Iejājot Jonvilē, Emma lika zirgam drasēt pa ielas vidu. Viņā nolūkojās pa logiem.

Vakariņu laikā Emmas vīrs piezīmēja, ka viņa ļoti labi izskatoties, un apjautājās par izjājienu, bet jaunā sieviete izlikās nedzirdam un nekustīgi sēdēja pie šķīvja, atbalstījusies ar elkoņiem uz galda malas starp divām degošām svecēm.

—   Emma, — Šarls ieminējās.

—   Nu?

—        Zini, es šodien pavadīju pēcpusdienu pie Aleksandra kunga, viņam ir veca ķēvīte — tā vēl ir ļoti jauka, tikai ceļgalos mazliet nogājusi spalva. Es domāju, viņš man to atdotu … par kādiem simt ekijiem.

Un piebilda:

—        Domādams, ka tas tev sagādās mazu prieku, es to paturēju sev, nopirku… Vai es rīkojos pareizi? Teic jel!

Viņa piekrītot pamāja ar galvu. Pēc kāda brītiņa Emma iejautājās:

—   Vai tu šovakar iziesi?

—   Jā. Kāpēc tu vaicā?

—   Ak, tāpat, tāpat, mans draugs!

Un, līdzko bija atbrīvojusies no Šarla, viņa uzkāpa savā istabā un ieslēdzās.

Sākumā viņu it kā pārņēma reibonis, acu priekšā vēl rēgojās koki, ceļi, grāvji, Rūdolfs; viņa vēl juta tā skavas, kamēr pār viņu drebēja lapotne un tuvumā šalca niedres.

Bet, pamanījusi sevi spogulī, Emma bija pārsteigta par savu izskatu. Nekad vēl viņas acis nebija bijušas tik lielas, melnas un dziļas. Kaut kas netverami maigs bija pārlijis visai viņas būtnei, to galīgi pārveidodams.

«Man ir mīļākais! Mīļākais!» viņa atkārtoja, tīksminādamās par šo domu, it kā sasniegusi jaunu brieduma posmu. Beidzot viņa iepazīs tos mīlas priekus, to laimes satrau-

kurnu, kurus izbaudīt viņa jau sen bija atmetusi cerības. Tagad viņa iegāja kādā brīnumainā pasaulē, kur viss bija kaisle, ekstāze, aizrautība; visapkārt viņai pletās dzidri zilā bezgalība, jūtu kalngali dzirkstīja viņas domās, bet ikdienas dzīve šķita aizslīdējusi kaut kur tālē, pavisam lejā, mijkrēslī starp šīm virsotnēm.

Tad Emma atcerējās lasīto grāmatu varones, uīi neuzticīgo sievu liriskais leģions viņas atmiņā sāka dziedāt apburošām, radniecīgām balsīm. Viņa pati it kā kļuva Šo izdomāto tēlu virknes dzīvais loceklis un savas jaunības ilgo sapņojutnu iemiesojums, uzskatīdama sevi par vienu no tām mīlētājām, kuras pati reiz bija apskaudusi. Bez tam Emma izjuta atriebības gandarījumu. Vai viņa nebija diezgan izcietusi? Tagad viņa gavilēja, un tik ilgi apvaldītā mīla jautrā, mutuļojošā straumē izlauzās uz āru. Emma to baudīja bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem, bez bažām, bez mulsuma.

Nākamā diena pagāja jaunā jūsmā. Viņi zvērēja viens otram mīlestību. Emma stāstīja Rūdolfam par kādreizējām skumjām. Rūdolfs pārtrauca to ar skūpstiem, un viņa, caur puspievērtiem plakstiem raudzīdamās jaunajā vīrietī, lūdza, lai viņš to atkal sauc vārdā un lai atkārto, ka to mīl. Tas notika, tāpat kā iepriekšējā dienā, mežā, kāda tupeļu taisītāja būdiņā. Sienas bija no salmiem un jumts tik zems, ka visu laiku vajadzēja pieliekties. Mīlētāji sēdēja viens otram pretī uz sausu lapu guļvietas.

Sākot no šīs dienas, viņi katru vakaru sarakstījās. Emma aiznesa savu vēstuli uz dārza nostūri pie upes un ielika kādā terases spraugā. Rūdolfs devās to uzmeklēt un Emmas vēstules vietā nolika tur savējo, par kuru viņa aizvien pārmeta, ka tā esot pārāk īsa.

Kādu rītu, kad Šarls bija aizjājis jau pirms ausmas, Emmu pārņēma vēlēšanās tūdaļ redzēt Rūdolfu. Bija iespējams aizskriet līdz Laišetai, pabūt tur stundu un atgriezties Jonviiē, kamēr visi vēl guļ. To iedomājoties, Emmai

no iekāres aizrāvās elpa, un drīz vien viņa jau atradās pļavā un neatskatīdamās knašiem soļiem devās uz priekšu.

Sāka svīst gaismiņa. Emma jau notālēm pazina mīļājķa namu ar diviem spraišļotiem vēja rādītājiem, kas krāsi . atšķīrās uz bālās ausmas fona.

Aiz fermas pagalma atradās piebūve, tas tad arī laikam bija kungu nams. Viņa iegāja tanī tā, it kā, tai tuvojoties, sienas pašas par sevi būtu atdarījušās viņas priekšā. Lielas kāpnes veda uz gaiteni. Emma pagrieza durvju rokturi un pēkšņi istabas dibenā ieraudzīja guļošu cilvēku. Tas bija Rūdolfs. Viņa iekliedzās.

—   Tu šeit! Tu šeit! — Rūdolfs atkārtoja. — Kā tu tc gadījies?… Ai, tavas drēbes ir samirkušas!

—   Es mīlu tevi, — atteica Emma, apvīdama rokas visam ap kaklu.

Sīs pārgalvīgās veiksmes iedrošināta, viņa tagad ikreiz, kad Šarls agri izgāja, žigli Apģērbās un uz pirkstgaliem pa terasi aizzagās uz upmalu.

Bet, kad govju laipa bija noņemta, viņai bija jāiet gar mūri, gluži pie pašas upmalas; krasts bija slidens; lai nepakristu, Emma turējās pie novītušajiem pērkoņu ceriem. Pēc tam viņa devās tieši pāri uzartajiem laukiem, klupdama krizdama, iemukdama un sabrizdama smalkos zābaciņus. Caur ganībām, kur Emmai bija bailes no vēršiem, viņa skrēja, un fulāra šalle, aptīta ap kaklu, plivinājās vējā; viņa ieradās aizelsusies, sārtiem vaigiem, no viņas dvesa svaigums, spēks, zaļumu smarža un spirgts g^i^s. >ajā stundā Rūdolfs vēl gulēja. Šķita, viņa istabā ielauzies ziedoņa rīts.

Dzeltenajiem aizkariņiem liegi lauzās cauri, smagnēji palsa gaisma. Piemiegusi acis, Emma taustīdamās deVjļs uz priekšu, un rasas pilieni matos ietvēra viņas seju kā topāzu oreolā. Rūdolfs smiedamies pievilka viņu klāt un kļāva pie savas krūts.

Tad viņa apskatīja istabu, atvēra mēbeļu atvilktnes, sa-

sukājās ar viņa suku un aplūkoja sevi bārdas dzenamajā spogulī. Nereti Emma iesprauda zobos viņa lielās pīpes kātu, kas gulēja uz naktsgaldiņa starp citroniem un cukura graudiņiem blakus karafei ar ūdeni.

Šķiroties viņiem pagāja savs stundas ceturksnis. Emma raudāja; viņa vēlējās, lai tai nekad nebūtu jāatstāj Rūdolfs. Nenosakāma vara, daudz spēcīgāka nekā viņa pati, to dzina pie viņa, un tad kādā dienā, kad viņa atkal ieradās pavisam negaidīta, Rūdolfs sarauca pieri, it kā tam būtu gadījies kas nepatīkams.

—   Kas tev kait? — viņa jautāja. — Vai tu nejūties vesels? Saki mani

Beidzot Rūdolfs ar nopietnu seju tai paskaidroja, ka viņas apmeklējumi kļūstot jo dienas neapdomīgāki un ka viņa sevi kompromitējot.

10

Pamazām Rūdolfa bažas pielipa arī Emmai. Sākumā, mīlestības apskurbusi, viņa ne par ko citu nedomāja. Bet tagad, kad šī mīlestība bija kļuvusi Emmas dzīvei nepieciešama, viņa baiļojās zaudēt no tās kaut daļiņu vai arī pieļaut, ka to iztraucē. Atgriezdamās no Rūdolfa, viņa nemierīgi raudzījās apkārt, pētīdama ikvienu veidolu, kas parādījās debesu pamalē, un katru pilsētiņas logu, no kura varētu to redzēt. Emma ieklausījās cilvēku soļos, kliedzienos, ratu dārdoņā; tad viņa apstājās bālāka un drebošāka par papeļu lapām, kas. šūpojās pār tās galvu.

Tā kādu rītu, atgriežoties mājup, Emma pēkšņi pamanīja bises stobru, kas, kā likās, tēmēja uz viņu. Tas rēgojās ieslīpi pāri mucai, kura līdz pusei bija iegrimusi grāvina^ 1as zālēs. Aiz izbailēm gandrīz vai zaudēdama samaņu, Emma tomēr devās uz priekšu, tad no mucas izšāvās cilvēks kā velnēns, kas izlec uz atsperēm no kastes dibena.

Kājās viņam bija līdz pašiem ceļgaliem aizpogātas getras, cepure uzmaukta uz acīm, lūpas drebēja un deguns bija gluži sarkans. Tas izrādījās kapteinis Binē, kas šeit glūnēja uz meža pīlēm.

—   Jums vajadzēja man uzkliegt jau pa gabalu! — viņš iesaucās. — Ja redz bisi, vienmēr vajag brīdināt.

Nodokļu ievācējs tā lūkoja apslēpt pats savu izbīli, jo ar kādu prefekta rīkojumu bija aizliegts rīkot pīļu medības citādi kā vienīgi no laivas. Binē kungs par spīti savai godbijībai pret likumiem izrādījās par to pārkāpēju. Turklāt ik mirkli viņam bija licies, ka dzird lauksarga soļus. Taču šis satraukums tikai iekairināja Binē kunga patiku, un, sē dēdams viens pat.?, mucā, viņš jūsmoja par savu laimi un izmaņu.

Ieraudzījis Emmu, viņš juta it kā smagu nastu noveļamies no krūtīm un tūdaļ mēģināja uzsākt sarunu:

—   Šodien nav silts, kniebj Vaigos.

Emma neatbildēja. Viņš turpināja:

—   Tik agrs, bet jūs jau kājās?

—   Jā, — viņa stomīdamās atteica, — es nāku no zīdītājas, kur atrodas mana meitiņa.

—   Ak tā! Ļoti jauki, ļoti jauki! Bet es, kā jums labpatīk mani redzēt, te sēžu jau kopš gaismiņas; taču laiks ir tik neģēlīgs — ja vien nav medījuma pie paša degu..

—   Palieciet sveiks, Binē kungs! — Emma to pārtrauca un pagrieza muguru.

—   Jūsu padevīgs kalps, kundze, — viņš vēsi atbildēja.

Un no jauna ielīda mucā.

Emma nožēloja, ka tik pēkšņi pametusi nodokļu ievācēju. Bez šaubām, viņš tagad iedomāsies diezin ko. Stāsts par zīdītāju bija vissliktākā aizbildināšanās, jo Jonvilē visi it labi zināja, ka mazā Bovarī nu jau veselu gadu ir atkal pie vecākiem. Turklāt neviens cits šai pusē nedzīvoja, ceļš veda tikai uz Laišetu. Binē tātad bija uzminējis, no kurienes viņa nāk, un tas tev neklusēs, tās izpļāpās,

par to nebija nekādu šaubu! Emma nomocījās līdz pašam vakaram, izgudrojot visneiedomājamākos melus, un visu laiku viņas acu priekšā rēgojās šis muļķis ar savu medību somu.

Pēc pusdienām Šarls, redzēdams sievu noraizējušos, lai to izklaidētu, uzaicināja aiziet pie aptiekāra, un pirmais cilvēks, ko Emma aptiekā ieraudzīja, bija šis nodokļu ievācējs! Viņš stāvēja pie letes sarkanās stikla bumbas gaismā un teica:

—   Dodiet man, lūdzu, pusunces vitriola!

—   2istēn, — iesaucās aptiekārs, — atnes mums sērskābi!

Tad, pievērsdamies Emmai, kas dzīrās kāpt augšā pie Omē kundzes, sacīja:

—   Nē, palieciet vien šeit, neapgrūtiniet sevi, viņa tūdaļ nāks lejā. Pasildieties tikmēr pie krāsns! Atvainojiet mani… Labdien, doktor (vārdu doktor farmaceits lietoja bieži un ar sevišķu patiku, it kā, uzrunājot kādu citu šajā vārdā, daļa spožuma, kas tajā ietvērās, mestu atspulgu arī uz viņu pašu)! Piesargies, neapgāz piestiņas! Labāk atnes krēslus no mazās zālītes; tu pats it labi zini, ka salona krēslus nedrīkst aiztikt.

Un, lai noliktu krēslu atpakaļ savā vietā, Omē pameta leti. Tad Binē viņam palūdza pusunces cukurskābes.

—        Cukurskābes? — nievājoši ievaicājās aptiekārs.

—   Tādu es nezinu, neesmu dzirdējis! Varbūt jūs vēlaties skābeņskābi? Vai ne tā, oksalskābi?

Binē paskaidroja, ka viņam esot vajadzīgs kāds kodīgs šķidrums, no kā viņš pats varētu pagatavot vielu, lai noņemtu rūsu dažādiem medību piederumiem. Emma nodrebēja.

—   Tiesa, — aptiekārs noteica. — Laiks nav sevišķi labvēlīgs, pārāk mitrs.

—   Un tomēr, — šķelmīgi ieminējās nodokļu vācējs, — ir personas, kas uz to neskatās.

Emmai aizrāvās elpa.

—   Dodiet man vēl…

«Viņš tā ir nekad neaizies!» viņa nodomāja.

—        Lūdzu pusunces kalifornija un terpentīna, četras unces dzeltenā vaska un pusotras unces dedzinātu kaulu miltu, ar ko tīrīt lakādas siksnas.

Aptiekārs sāka griezt vasku, kad ienāca Ornē kundze ar Irmu uz rokas. Napoleons gāja blakus un Atalija aiz muguras. Omē kundze apsēdās iepretī logiem uz sola. pārvilkta ar samtu, puisēns notupās uz soliņa, bet viņa vecākā māsiņa piegāja pie tētes un grozījās ap kastīti ar klepus zālēm.Omē lēja šķidrumus piltuvēs, korķēja pudelītes, līmēja etiķetes, gatavoja sainīšus. Visi ap viņu klusēja, tikai atsvaru bumbiņas lāgiem notinkšķēja svaru kausiņos un aptiekārs klusinātā balsī deva padomu savam māceklim.

—        Kā klājas jūsu mazulītei? — pēkšņi ievaicājās Omē kundze.

—       Ciet klusu! — iesaucās viņas vīrs, ierakstīdams ciparus melnraksta burtnīcā.

—        Kāpēc jūs neatvedāt viņu līdzi? — klusi turpināja aptiekāra sieva.

—        Cot… cst! — Emma apsauca, norādīdama ar pirkstu uz aptiekāru.

Binē laikam bija tā iegrimis rēķinā, ka nekā nedzirdēja. Beidzot viņš aizgāja. Emma atvieglota skaļi nopūtās.

—   Cik jūs smagi elpojat! — ieteicās Omē kundze.

—        Ak, tas tāpēc, ka ir mazliet karsts, — Emma atbildēja.

Un tad nu nākamajā dienā viņi nolēma nokārtot satik* Sanos; Emma gribēja uzpirkt kalponi ar kādu dāvanu, bet vel labāk būtu bijis sameklēt Jonvilē kādu drošu māju. Rūdolfs apņēmās to izdarīt.

Visu ziemu trīs vai četras reizes nedēļā, kad iestājās

pilnīga tumsa, viņš ieradās dārzā. Emma bija tam iedevusi vārtiņu atslēgu, ko Šarls domāja esam pazudušu.

Lai dotu kādu zīmi, Rūdolfs iesvieda loga aizvirtņos smilšu sauju. Viņa tūdaļ pietrūkās kājās, Iet dažreiz tai vajadzēja gaidīt, jo Šarlam bija paradums, sēžot pie kamīna, nopļāpāt vēlu jo vēlu.

Viņa vai beidzās nost aiz nepacietības; ja tas bijis viņas acu varā, tās būtu Šarlu piespiedušas izlēkt pa logu. Beidzot Emma ķērās pie nakts tualetes, tad paņēma kādu grāmatu un sāka mierīgi lasīt, izlikdamās iegrimusi lasām vielā. Bet Šarls, atrazdamies gultā, aicināja doties pie miera.

—   Nāc taču, Emma, — viņš teica, — ir jau laiks.

—   Jā, eju, eju, — viņa attrauca.

Sveču liesmiņas žilbināja acis, Šarls pagriezās pret si nu uti aizmiga. Aizturējusi elpu, ar smaidu uz lūpām, (risoša, neapģērbusies viņa izzagās no istabas

Rūdolfam bija plats apmetnis, viņš tajā Emn u ietina un, aplicis roku ap tās vidukli, ne vārda nesacīdams, aizrāva to sev līdzi uz dārzaotru galu.

Tui lapenē bija viņa slēptuve — uz tā paša no niedrēm pītā, satrunējušā sola, kur vasaras vakaros bija sēdē jis Leons un iemīlējies vēries viņā. Nu Emma par to vairs nedomāja.

Caur kailo jasmīnu zariem mirgoja zvaigznes. Mīlētājiem aiz muguras šalca upe, lāgu lāgiem krastā it knakšķējās sausās niedres. Tumsā vietumis sablīvējās ēnu vāli uti dažbrīd, pēkšņi iedrebēdamies, saslējās un pār viņiem pār liecās kā melni, milzīgi viļņi, tiekdamies tos apsegt. Nakts aukstums spieda tos vēl ciešāk pieglausties vienam pie otra; viņu nopūtas šķita tiem dzirdamākas; tikko saskatāmās acis likās lielākas, un klusumā izdvestie vārdi krita dvēselēs ar kristāldzidru skanīgumu, neskaitāmas reizes atbalsodamies sirdī.

Ja naktī lija, mīlētāji patvērās ārsta pieņemamā kabi-

lietā starp šķūni un zirgu stalli. Emma aizdedzināja no virtuves paņemto sveci, kuru bija noslēpusi aiz grāmatām. Kūdalfs tur jutās kā savās mājās. Grāmatu skapis, rakstāmgalds, beidzot, visa istabas iekārta izraisīja viņā jautilbu, un viņš nevarēja novaldīties, ncpazobojies par Šarlu; tas mulsināja Emmu. Viņa vēlējās, kaut Rūdolfs būtu nopietnāks un viņu stāvokli uztvertu pat dramatiski — kā l >reiz, kad bija licies, ka tā izdzirdusi tuvojamies soļus no gatves puses.

—   Kāds nāk! — Emma bija izbijusies.

Rūdolfs tad nopūta sveci.

—   Vai tev pistole ir klāt?

—   Kādēļ:1

—   Ka? Nu… lai aizstavētos… — Emma bija atteikusi.

•<— Pret tavu viru? Ak, nabadziņš!

Un Rūdolfs bija pabeidzis šāvu teikumu ar kurtlbii, kas nozīmēja: «Es viņu nogalēšu ar vienu pašu knipi.»

Emmu bija pārsteigusi Rūdolfa drosme, lai gai viņa tajā noģida zināmu smalkjūtības trūkumu un naivu īupjibu, kas viņu apvainoja.

Rūdolfam bieži vien ienāca prātā šis gadījums ar pistr li. Ja viņa būtu to teikusi nopietni, tas, nudien, likt: s smieklīgi, viņš domāja, pat nejauki, jo viņam taču rīt bija n • kāda iemesla ienīst šo lāga Šarlu un tā sauktās gieizsir dības mokas viņu netirdīja — šajā ziņā Emma i..m bija (hvusi svinīgu zvērestu, ko viņš gan neuzskatīja par fb*s gjumes izpausmi.

B37 tam Emma bija kļuvusi pārāk sentimentāla. Vajadzēja apmainīties ar miniatūrģīmetnēm, viņi bija vitns otram nogriezuši veselas matu šķipsnas, un tagad Emma pieprasīja gredzenu, īstu laulības gredzenu — rnūžīgfs vienības zīmi. Bieži vien viņa runāja par vakara zvaniem vai dabas balsīm, tad stāstīja par savu māti un fpjautājās par viņu. Rūdolfs bija to jau zaudējis priekš divdesmit ga

dlem, tomēr Emma viņu mierināja ar tik aušīgām runām, it kā vfņš būtu mazs bērns, un dažreiz pat, mēnesī raudzīdamās, izteicās: ,

—   E:mu pārliecināta, ka viņas abas tur augšā svētī mūsu niileotībut Bet viņa bija tik skaista! Un tik reti viņam gadījies sa* stapties ar tai līdzīgu Šķīstību! 5ī nesamaitātā mliestība viņam bija kas jauns un, izlauzdamās no viņa vieglprātīgo čradumu robežām, reizē glaimoja tā pntmīliba! un juteklībai. Emmas eksaltācija, ko viņš ar s^ui sīkpilsoņa veselo saprātu noniecināja, sirds dziļumos tomēr §ķ!:a apburoša, jo tā bija vērsta uz viņa paša perso, u.u tā būdams d^ošs par Emmas mīlestību, Rūdolfs vat; nekautrējās, un viņa iztūrēšanās nemanjt kļuva citāda.

Viņam nebija vairs kā agrāk to maigo vārtu, kas ssviļņoja Emmu u līdz asarām, ne to Kvēlo giāsu, kas aiz rāva līdz ntprātam; lielā mīlestība, kurā Emma gremdējās.. šķita saplokam, kā upes ūdeņi mēdz izsīkt savā gi3Ī tnē, un viņa jau manīja dūņas. Emma negribēja ta.n ticēt, viņa divkāršoja savu maigumu, un Rūdolfs arvitn mazāk un mazāk slēpa savu vienaldzību.

Viņa pati nezināja, vai nožēlo, ka atdevusies RSdolfam, vai, tiešt otrādi, vēlas to mīlēt vēl vairāk. Pazemojošā pašas nespēka apziņa pārvērtās īgnumā, ko remdēja saldkaisle. Tā nebija pieķeršanās, bet it kā nepārtraukts kārdinājums. Rūdolts to paverdzināja. Emmai gandrīz bija bail no viņa.

Un tomēr ārēji viss noritēja mierīgāk nekā jebkad. Rūdolfam bija izdevies nokārtot laulības pārkāpšanu pēc sava prāta, un pēc pusgada, kad iestājās pavaŠarls, mīlētāji bija kļuvuši kaut kas līdzīgs laulātam pārim, kas rātai sargā mājas pavarda liesmu.

Tas bija tieši tajā laikā, kad Ruo tēvs mēdza atsūtīt tītaru par piemiņu kājas izārstēšanai. Veltei vienmēr bija

Ildzi vēstule. Emma pārgrieza auklu, ar kuru tā bija pie> stiprināta pie gr.oza, un izlasīja šādas rindiņas

«Dārgie bērni,

ceru, ka šī dāvana jūs sastaps pie labas veselības un tītars nebūs sliktāks par iepriekšējiem, jo man pašam, uz* drošinos teikt, liekas, ka tas ir mīkstāks un smagāks. Nākamo reizi pārmaiņas pēc sūtīšu gaili, ja vien jums labāk netīk kapauns, un tad atsūtiet man, lūdzu, atpakaļ grozu ar abiem iepriekšējiem. Man notika nelaime: kādu nakti sacēlās stiprs vējš, norāva šķūnim jumtu un uzfTesa to kokos. Raža arī nebija nekāda lieliskā. Tātad nemaz nezinu, kad man izdosies jūs apmeklēt. Tagad man ir fik grūti atstāt māju, kopš esmu viens pats, manu mīļo Emmiņ!»

Sajā vietā starp rindiņām bija pārtraukums, it kā vecais vīrs būtu ļāvis izkrist spalvai un kādu brīdi iegrimis pārdomās.

«Kas attiecas uz mani, tad veselība laba, tikai pagājušo reizi Iveto tirgū esmu saķēris iesnas; biju tur aizbraucis, lai salīgtu ganu: veco atlaidu, bija par daudz izvēlīgs ar ēdieniem. Grūti gan iztikt ar šiem pagāniem! Starp citu, viņš nebija arī godīgs.

Uzzināju no kā-da pauninieka, kas šoziem bijis jūsu pusē un licis tur sev izraut zobu, ka Bovarī joprojām strādājot pilnā sparā. Tas mani nepārsteidza: viņš man parādīja zobu; mēs kopā iedzērām pa tasei kafijas. Es apjautājos, vai viņš nav saticis tevi, viņš man atbildēja, ka ne, bet ka stallī esot redzējis divus zirgus, no kā es spriežu, ka Šarlam darbā sokas. Jo labāk, mani dārgie bērni, un lai Dievs jums piešķir daudz laimes.

Man ir bezgala skumji, ka vēl nepazīstu savu karsti mīļoto mazmeitiņu Bertu Bovarī. Es dārzā zem tavas Istabas logiem iestādīju viņai plūmju kociņu un nevienam neļauju to aiztikt; plūmes likšu izžāvēt un uzglabāšu skapi

kompotam, un, kad atbrauks Bertiņa, viņa varēs ar tām rīkoties pēc sava ieskata.

Ardievu, mani dārgie bērni! Skūpstu tevi, meitiņ, un arī jūs, mīļo znot, un mazulīti uz abiem vaidziņiem.

Palieku ar vislabākajiem novēlējumiem

Jūsu mīlošais tēvs Teodors Ruo.»

Dažus mirkļus Emma. turēja pirkstos raupjo papīru. No vienas vietas acīs dūrās ortogrāfijas kļūdas, bet Emma sekoja līdzi tēva maigajai domai, kura cauri tām klukstēja kā vista, kas, saucot cālīšus, paslēpusies ērkšķu žogā. Raksts bija nosusināts ar pavarda pelniem, jo nedaudz pelēku putekļu noslīdēja no vēstules uz Emmas drēbēm, un viņai likās, ka tā redz tēvu noliecamies pie pavarda pēc ogļu knaiblēm. Cik tas sen, kopš viņa bija sēdējusi tēvam bla kus uz ķeblīša, cik sen, kopš rušinājusi ar koku sprēgājošos meldrus, līdz tā gals bija uzliesmojis!… Viņa atcerējās saulainos vasaras vakarus. Kumeliņi zviedza, kad tiem gāja garām, un lēkāja vienā lēkāšanā… Bet zem viņas loga atradās strops, un dažreiz bites, saules gaismā riņķodamas, atsitās pret rūtīm kā atlecošas zeltainas bumbiņas. Cik viņa toreiz bija jutusies laimīga! Cik brīva! Cik cerību pilna! Cik daudz toreiz bija ilūziju! Tagad no tām nebija palicis pāri nekas! Viņa tās bija izšķiedusi dvēseles pārdzīvojumos, kas sekoja cits citam: gan jaunības gados, tad laulībā un mīlestībā — pastāvīgi, dzīvei ritot, citu pēc citas tās zaudēdama kā ceļinieks, kas arvien kaut ko no.savas bagātības pamet viesnīcās, kurām garām ved viņa gaita.

Bet kas tad īsti viņu padarīja tik nelaimīgu? Kur gan slēpjas neparastā katastrofa, kas viņu tā satricinājusi? Un Emma pacēla galvu, lūkodamās apkārt, it kā meklēdama ciešanu cēloni.

Aprīļa saules stars laistījās visās varavīksnes krāsās uz

etažeres porcelāna nieciņiem; dega kamīns, zem tupelītēm viņa sajuta mīksto paklāju; diena bija saulaina, gaiss silts, un ārā skanēja bērna dzidro siiiīeklu šaltis.

Mazā meitenē vāļājās mauriņā uz nopļautā siena. Viņ-n gulēja uz vēdera siena gubā. Aukle to pieturēja aiz svārciņiem. Lestibiduā turpat blakus ārdīja vālus, un ikreiz, kad tas tuvojās, mazā noliecās lejup, vicinādama abas roķeles pa gaisu.

—   Atvediet viņu šurp, — sacīja māte, atplestām rokām beigdamās meitenei pretī. — Kā es tevi mīlu, manu mīļo bērniņ, kā es tevi mīlu!

Tad, pamanījusi, ka Bertai ausu galiņi nav visai tīri,

Emma steidzīgi pazvanīja, likdama atnest siltu ūdeni, nomazgāja meiteni, apģērba tai tīru veļu, zeķītes un kurpītes, apbērdama aukli ar neskaitāmiem jautājumiem par mazās veselību, it kā nule atgriezusies no tāla ceļojuma, un ar asarām acīs atdeva to atpakaļ kalponei, kas bija galīgi apjukusi par šādu maiguma uzplūdu.

Vakarā, Rūdolfam atnākot, Emma bija daudz nopietnāka nekā parasti.

—   Tas pāries, — viņš nosprieda, — tie ir untumi.

Un trīs reizes pēc kārtas viņš neieradās uz satikšanos. Kad viņš atnāca, Emma to saņēma liekuļoti vēsi, gandrīz ar nicīgumu.

—   Nu, manu drostaliņ, tā tu tikai zaudē laiku…

Un viņš izlikās nedzirdam grūtsirdīgās nopūtas un neredzam kabatas lakatiņu, kuru tā burzīja rokās.

Un tad Emma nožēloja!

Viņa pat jautāja pati sev, kāpēc gan sajūt riebumu pret Šarlu un vai nebūtu bijis labāk papūlēties to iemīlēt. Bet viņš acīm redzot pārāk augstu novērtētu šo jūtu atguvumu, tāpēc Emmai bija ļoti grūti īstenot savu uzupurēšanās tieksmi tad, talkā nāca aptiekārs, sagādādams šādu Iespēju.

Viņš nesen bija izlasījis kāda cildinošu rakstu par jaunu izliektas pēdas ārstēšanas metodi un, būdams progresa piekritējs, ieņēma galvā patriotisku domu, ka arī Jonvilē, lai pilsēta paceltos zinību augstumos, vajadzētu izdari! strefopodijas operāciju.

—    Jo, — viņš teica Emmai, — ar ko gan mēs riskējam? (Un viņš ņēmās uz pirkstiemuzskaitīt šāda mēģinājuma labumus.) Sekmes gandrīz drošas, slimniekam būs atvieglojums un glītāks izskats, ārstam — ātri iegūstama slava. Kāpēc gan lai jūsu laulātais draugs nepalīdzētu šim nabaga Ipolitam no Zelta lauvas? Ievērojiet: viņš katrā ziņā stāstīs ikvienam ce]iniekam par savu izveseļošanos, un galu galā (te Omē pazemināja balsi un palūkojās visapkārt), kas var mani aizkavēt iesūtīt laikrakstam par to mazu aizrādījumu? Ak tu manu dieniņ! Laikraksts taču iet no rokas rokā … Par to runā … Beigu beigās tas viss pieaug kā sniega bumba… Un kas zina? Kas zina?

Un patiesi, Bovarī varēja sekmēties, nekas Emmai neliecināja, ka viņš to nespētu. Un kas par gandarījumu, jo t viņa to būtu pamudinājusi uz rīcību, kas pavairotu vīra reputāciju un ienākumus! Viņa neko citu nevēlējās kā at-. balstīties uz kaut ko drošāku nekā mīlestība.

Šarls, aptiekāra un sievas skubināts, ļāvās pierunāties, ļ Viņš pasūtīja no Ruānas ārsta Divāla grāmatu un ik vakaru, iespiedis galvu rokās, gremdējās lasīšanā.

Kamēr viņš studēja equinus, vārus un valgus, proti, strefokatopodiju (vai, labāk sakot, dažādās izgrieztās pē1 das — uz leju, uz iekšu, uz āru) līdz ar strefendopodiju un strefeksopodiju (citiem vārdiem sakot, sagriešanos uz leju un izliekšanos uz augšu), Omē kungs ar visāda veida prātojumiem pūlējās pierunāt viesnīcas kalpu, lai tas ļautu sevi operēt.

—   Tu varbūt tikko jaušami jutīsi vieglas sāpes; tas ir

vienkāršs dūriens — kā nolaižot asinis, mazāk sāpīgs nekā dažu varžacu nodzīšana.

lpolits pārdomādams muļķīgi bolīja acis.

—   Galu galā, — aptiekārs turpināja, — man taču ir ienalga. Tas tikai tevis dēļ! Aiz tīras cilvēcības! Es gribētu, mans draugs, lai tu atbrīvotos no šīs riebīgās klibošanas un ļodzīšanās viduklī, kas, lai tu sacītu ko sacīdams, livi ievērojami apgrūtina tavu profesionālo pienākumu pildīšanā.

Tad Omē sāka viņam klāstīt, cik veikls un kustīgs tas kļūšot,un lika pat noprast, ka ar veselu kāju viņš būšot tīkamāks arī sievietēm, un lpolits sāka truli smaidīt. Pēc lam aptiekārs taisīja uzbrukumu viņa patmīlībai.

—   Velns parāvis, vai tu nemaz neesi vīrietis! Ko tu iesāktu, ja tev būtu jāiet karadienestā cīnīties zem karogiem? Vai, vai, Ipolit!

Un Omē devās projām, piebilzdams, ka viņš nevarot saprast šādu ietiepību un Šādu aklību — atteikties no zinātnes labdaribām.

Tad nelaimīgais piekāpās, jo visi bija gluži kā sazvērējušies. Binē, kas savu laiku nemēdza iejaukties citu darfsanās, Lefransuā kundze, Artcmida, kaimiņi, pat pilsētas galva Tivaša kungs — visi mēģināja to pierunāt, pārliecināt, kaunināt; taču tas, kas galu galā lika tam izšķirties, bija — ka tas viss nemaksās nenieka. Bovarī pat apņēmās pats par savu naudu apgādāt ierīci operācijai. Sī augstsirdīgā doma bija Ienākusi prātā Emmai, un Šarls tai piekrita, sirds dziļumos nodomādams,, ka viņa sieva ir eņģelis.

Ņemot vērā aptiekāra padomus, viņš galdniekam pasūtīja, dodot tam palīgos atslēdznieku, kaut ko līdzīgu kastei, mārciņas astoņas smagu, lika trīs reizes to pārtaisīt, un tai netika taupīta ne dzelzs, ne koks, ne skārds, ne iīda, ne kokskrūves, ne uzgriežņi.

Bet, lai zinātu, kāda dzīsla jāpārgriež, vispirms bija jātiek skaidrībā, kāds kājas izliekuma veids ir Ipolitam.

Viņa pēda bija taisnā līnijā ar stilbu, kas tomēr netraucēja tai būt pagrieztai uz iekšu, tādā veidā viņam bija equitius, savienots ar vieglu vārus, vai arī viegls vārus, saistīts ar stipri izteiktu ecjuinus. Bet ar šo equinusl , kas, patiesi, bija tik plats kā zirgam, ar grumbuļainu ādu, ar sausām stiegrām, resniem pirkstiem un melniem nagiem, kuri atgādināja pakavu naglas, strefopods no rīta līdz pat naktij skraidīja apkārt kā briedis. Pastāvīgi viņš bija uz laukuma redzams joņojam ap ratiem, mētādams uz priekšu savu greizo balstu. Likās pat, ka tā viņam bija spēcīgāka par otru kāju. Paradusi vienmēr kalpot, tā it kā bija ieguvusi morālas īpašības — pacietību un enerģiju, un, kad Ipolitam deva kādu grūtu darbu, viņš vislabāk balstījās uz slimās kājas.

Ja jau izliekums attiecās uz equinus veidu, tad vajadzēja pārgriezt Ahilleja dzīslu un tikai tad ķerties pie priekšējā; lielā muskuļa, lai līdz ar to atbrīvotos no vārus, jo izdarīt abas operācijas reizē ārsts neuzdrošinājās; viņš jau tā drebēja no bailēm aizķert kādus viņam nezināmus svarīgus audus.

Ne Ambruāzam Parē, kas pirmo reizi pēc Celsija pēc pusotra tūkstoša gadu ilga starplaika ķērās pie tiešas artērijas pārsiešanas, ne Diplitrenam, kad tas gatavojās pārdurt dziļi smadzenēs guļošo augoni, ne Zansulam, kad tas pirmo reizi ar skalpeli uzdrošinājās iespiesties augšējā žoklī, — droši vien netrīsēja tā sirds, nedrebēja tā rokas, nebija tik saspringts prāts kā Bovarī kungam, kad tas ar savu tenotomu rokā tuvojās Ipolitam. Blakus — gluži kā īstā slimnīcā — atradās galds, uz tā šarpiju kaudze; vaskoti diegi un daudz pārsienamo saišu, vesela piramīda saišu, visas, kādas vien bija aptiekāram. Omē kungs jau no

1 Pes egulnus (lat.) — zirga pēda. Tulk,

paša rīta bija noņēmies ar šiem sagatavošanās darbiem, lai apžilbinātu pūli un lai iedvesmotu arī pats sevi. Šarls pārdūra ādu,tā sausi ieknakšķējās, dzīsla bija pārgriezta, operācija pabeigta. Ipolits aiz pārsteiguma nevarēja vien attapties. Viņš pieliecās pie Bovarī kunga rokām, lai tās klātu skūpstiem.

—. Nu, nu, nomierinies! — aptiekārs teica. — Gan tu vēlāk pagūsi izteikt pateicību savam labdarim!

Un viņš nokāpa lejā pastāstīt par iznākumu pieciem sešiem ziņkārīgajiem, kas bija sapulcējušies pagalmā, iedomādamies, ka tūdaļ parādīsies Ipolits ar veselu kāju. Tad Šarls, piesprādzējis slimnieku pie savas mehāniskās ierīces, atgriezās mājās, kur to durvīs sagaidīja bezgala uztraukt ā Emma. Viņa metās Šarlam ap kaklu. Tad viņi apsēdās pie galda; Šarls ēda daudi un pie deserta pat palndza tasi kafijas; tādu izšķērdību viņš atļāvās vienīgi svētdienās, kad bija viesi.

Vakars pagāja brīnišķīgi, vienās pārrunās un kopējos sapņos. Viņi sprieda par nākamo bagātību, par uzlabojumiem mājā. Šarlam šķita, ka viņa popularitāte aug, ienākumi vairojas, sieva to vienmēr mīl, un Emma jutās laimīga, ka var atspirgt jaunās, daudz veselīgākās, daudz tīrākās jūtās, spēj sevī rast mazliet maiguma pret šo lāga zēnu, kas viņu dievināja. Doma par Rūdolfu īsu mirkli pavīdēja viņas galvā, taču acis atkal pievērsās Šarlam, un pārsteigta viņa ievēroja, ka Šarlam nebūt nav neglīti zobi.

Viņa atradās jau gultā, kad Omē, neievērodams kalpones iebildumus, pēkšņi iebrāzās istabā, turēdams rokā tikko aprakstītu papīra lapu. Tas bija reklāmas raksts Ruānas lākturim. Viņš steidzās to viņiem nolasīt.

—   Izlasiet pats! — teica Bovarī.

Omē lasīja:

«Par spīti aizspriedumiem, kuros joprojām ka tīklā pinas daļa Eiropas, gaisma tomēr pamazām ielaužas mūsu lau

kos. Tā otrdien mūsu mazā pilsētiņa Jonvile kļuva par skatuvi ķirurģiskam mēģinājumam, kas vienlaikus ir augsts cilvēku mīlestības akts. Viens no mūsu ievērojama« kajiem praktiķiem — Bovarī kungs…»

—   Ak, tas ir par daudz! Par daudz! — aizelsdamies aiz uztraukuma, izdvesa Šarls.

Bet nē jel, nebūt ne! Kāpēc gan!… «operēja izgrieztu! pēdu…» Es neliku zinātnisku terminu, tāpēc ka avīzē, jūs! pats zināt… visi varbūt nesapratīs; vajag, lai masas…!

—   Protams, — Bovarī piekrita. — Lasiet tālāk!…

—    Es atkārtošu teikumu, — aptiekārs sacīja. — «Viens no mūsu ievērojamākiem praktiķiem — Bovarī kungs ope rēja izgrieztu pēdu kādam Ipolitam Totēnam, kurš jau divdesmit piecus gadus strādā par zirgu puisi Ieroču laukuma viesnīcā Zelta lauva, kas pieder atraitnei Lefransuā kundzei. Tas, ka šāds mēģinājums ir kas pavisam jauns, kā arī simpātijas pret slimnieku, bija pievilinājušas tādu! cilvēku drūzmu, ka pie iestādes sliekšņa notika īsta spiešanās. Kas attiecas uz operāciju, tā noritēja kā uz burvja! mājienu, un tikai nedaudzas asins lāsītes parādījās uz ādas, it kā vēstīdamas, ka dumpīgā dzīsla padevusies ķirur ģiskās mākslas pūliņiem. Slimnieks kā par brīnumu (mēs visu to apstiprinām dē visū1 ) nemaz nesūdzējās par sāpēm. Viņa stāvoklis līdz pat šim laikam neliek neko labāku : vēlēties. Mums ir neapšaubāms pamats cerēt, ka izveseļošanās būs strauja, un, kas zina, vai jau nākamajos lauku svētkos neredzēsim mūsu brašo Ipolitu jaunu puišu barā piedalāmies bakhanāliskajās dejās un visu ācu priekšā ar savu līksmību un lēcieniem pierādām savu pilnīgo izveseļošanos! Slava augstsirdīgajiem zinātniekiem! Slava visiem nenogurstošajiem gariem, kas pavada bezmiega naktis, lai darītu pilnīgāku cilvēku dzimumu vai arī atvieglotu tā ciešanas! Slava! Trīsreiz slava! Vai gan nav pienācis laiks

1 Dē visu (lat.) — kā aculiecinieki.

lzsaukties, ka aklie redzēs, kurlie dzirdēs Un tizlie staigās? To, ko kādreiz saviem izredzētiem solīja fanātisms, zinātne tagad sniedz it visieml Mēs informēsim mūsu lasitājus par visām šis tik ievērojamās ārstniecības turpmākajām fāzēm.»

Un tomēr pēc piecām dienām, nobijusies līdz nāvei, atskrēja Lefransuā māmiņa, kliegdama:

—   Palīgā! Viņš mirst!… Esmu galīgi zaudējusi galvu!

Šarls steidzīgi vien aizmetās uz Zelta lauvu, un aptiekārs, ieraudzījis to bez cepures šķērsojam laukumu, pameta aptieku. Sarkans, aizelsies, uztraucies viņš ieradās viesnīcā un katram, ko vien sastapa kāpnēs, jautāja:

—   Kas noticis mūsu interesantajam strefopodam?

Bet strefopods locījās drausmīgos krampjos, tā ka mehāniskā ierīce, kurā bija iespiesta viņa kāja, dauzījās pret sienu, tik tikko tai neizsizdamās cauri.

Ar vislielāko piesardzību, lai Neizkustinātu slimo locekli, beidzot noņēma kasti, un visiem atklājās šausmīgs skats. Kāja bija zaudējusi savu apveidu un tā satūkusi, ka saspīlētā āda, likās, tūdaļ pārplīsīs; to visnotaļ klāja asins izplūdumi, radušies no slavenās ierīces. Ipolits jau sen bija sūdzējies, ka ierīce tam darot sāpes, bet neviens to nebija ņēmis vērā; tagad nācās atzīt, ka slimnieks nav gluži aplam žēlojies, un viņu uz dažām stundām atbrīvoja no kasies. Bet, līdzko uztūkums bija mazliet atslābis, abi mācītie viri nosprieda, ka laiks atkal uzlikt kājai aparātu, saspiežot to vēl ciešāk, lai paātrinātu saaugšanu. Beidzot pēc trim dienām, kad Ipolits vairs nespēja paciest, viņi atkal noņēma ierīci un jutās bezgala pārsteigti no tā, kas atklājās viņu skatieniem. Visa kāja bija pietūkusi zili sarkana un vietvietām klāta tulznām, no kurām sūcās melns šķidrums. Slimība bija ņēmusi ļaunu ievirzi. Ipolits sāka skumt, un Lefransuā kundze novietoja slimnieku mazajā zālītē blakus virtuvei, lai tam būtu vismaz kāda izklaide.

Bet nodokļu ievācējs, kas tur katru dienu pusdienoja,

rūgti žēlojās par šādu sabiedrību. Tad Ipolitu pārcēla uz biljarda istabu.

Tur nu viņš kunkstēja zem biezajām segām, bāls, apaudzis ar garu bārdu, iekritušām acīm, laiku pa laikam pavalstīdams nosvīdušo galvu uz netīrā, mušu izraibinātā spilvena. Bovarī kundze nāca to apraudzīt. Viņa nesa tam tīras lupatas apliekamiem, mierināja to un uzmundrināja. Starp citu, Ipolitam netrūka sabiedrības, sevišķi tirgus dienās, kad zemnieki, staigādami ap viņu, grūstīja biljarda bumbas, paukojās ar kijām, pīpēja, dzēra, dziedāja un bļaustījās.

—   Kā tev klājas? — viņi jautāja, uzsizdami tam uz pleca. — Ai, ne visai vareni, kā liekas! Nu, tā tava paša vaina. Vajadzēja darīt to un to…

Un stāstīja tam gadījumus, kā citi ļaudis, lietodami citādākus līdzekļus nekā viņš, visi izārstējušies; tad it kā mierinādami piebilda:

—   Tas ir tāpēc, ka tu pārāk noņemies ar sevi. Celies tik augšā! Izlaidies kā karalis! Ak, ko nu, veco jokdari! No tevis plūst ne visai jauka smaka!

Un, patiesi, gangrēna kāpa arvien augstāk un augstāk, Bovarī pats arī kļuva vai slims. Viņš ieradās gandrīz ik stundu, ik minūti. Ipolits raudzījās viņā ar baiļu pilnu skatienu un elsodams murmināja:

—   Kad gan es būšu vesels?… Vai, glābiet mani!… Cik es gan esmu nelaimīgs! Cik nelaimīgs!

Un ārsts devās projām, vienmēr piekodinādams ievērot diētu.

—   Neklausi vis viņu, manu zēn, — Lefransuā māte sacīja, — diezgan viņi jau tevi nomocījuši! Tu kļūsi vēl vārgāks. Se ēd!

Un viņa pasniedza tam tasīti stipra buljona, krietnu šķēli cepeša, gabaliņu speķa un dažreiz pa glāzītei degvīna, kuru viņam nebija drosmes celt pie lūpām.

Abats Burnisjens, uzzinājis, ka Ipolitam kļūst jo dienas

jo sliktāk, atnāca to apmeklēt. Viņš iesāka ar to, ka izteica tam savu līdzjūtību par viņa ciešanām, taču tūdaļ aizrādīja, ka par to esot vienīgi jāpriecājas, jo tāda nu reiz esot tā kunga griba, un vajagot pasteigties izmanto! šo gadījumu, lai samierinātos ar debesīm.

—   Jo, — tēvišķīgā balsī sacīja garīdznieks, — tu savus pienākumus esi atstājis mazliet novārtā, tevi reti redzēja svētajā dievkalpojumā; cik gadu jau pagājis; kopš tu neesi gājis pie dievgalda? Es saprotu, laicīgie darbi un pasaules kņada ir varējuši tevi novērst no domām par dvēseles glābšanu. Bet tagad pienācis laiks par to padomāt. Tomēr neizsamisti: esmu pazinis lielus grēciniekus, k=js, gatavodamies stāties tā Dieva priekšā (tu tiktāl vēl nebūt neesi, to es zinu), ir izlūgušies viņa žēlastību un kas droši vien miruši pienācīgi sagatavoti. Cerēsim, ka tu, tāpat kā viņi, rādīsi mums labu piemēru! Tā, kas gan tevi traucē lielākas drošības labad rītā un vakarā noskaitīt Ave Maria. gratia piena un Mūsu tēvs debesīs? Jā, dari to! Manis labad, man par prieku! Ko tas tev maksā?… Apsoli man to!

Nabaga puisis apsolīja. Kirē apmeklēja viņu arī nākamajās dienās. Tas tērzēja ar Viesnīcnieci un pat pastāstīja tai anekdotes, iepīdams tur zobgalības un vārdu spēles, kuras Ipolits nesaprata. Tad, līdzko apstākļi to arļāva, viņš, uzplājis sejai pienācīgu izteiksmi, no jauna atgriezās pie reliģiska satura tematiem.

Šķita, ka viņa centībai ir panākumi, jo strelopods drīz vien izteica vēlēšanos, ja tas izveseļotos, doties svētceļojumā uz Labās Palīdzības klosteri uz ko Burmsjena kungs tam atbildēja, ka viņš nesaskatot tur nekādus kavēkļus: drošs paliekot drošs. Un nska te taču neesot nekāda.

Aptiekārs bija bezgala sašutis par šiem priestēia manevriem; tie, pēc viņa vārdiem, kaitēja Ipolita izdziedināšanai, un viņš allaž teica Lefransuā kundzei:

Lieciet viņu mierā! Lieciet jel mierā! Jūs ar savu misticismu dragājat viņa morāli!

Bet lāga sieviete ir dzirdēt viņu negribēja. Omē taču bija visa cēlonis. Aiz pretestības gara viņa nolika pie slimnieka gultas galvgaļa trauku ar svētīto ūdeni un buk susa zariņu.

Tomēr reliģija nespēja vairāk palīdzēt nekā ķirurģija, un nenovēršamais iekaisums kāpa aizvien augstāk un augstāk — no kāju pirkstgaliem uz vēdera. Lai kā mainīja dzeramās zāles un mitros apliekamos, muskuļi saira arvien vairāk un vairāk, un beidzot Šarls piekrītot pamāja ar galvu, kad Lefransuā māte jautāja, vai, izmēģinot pēdējo izmisuma līdzekli, viņai nevajadzētu ataicināt no Nefšateles Kanivē kungu, kas skaitījās slavenība.

Kanivē, medicīnas doktors, gadus piecdesmit vecs, ar labu stāvokli un ļoti pašpārliecināts, nekautrējās nicīgi pasmieties par kolēģi, līdzko atsedza kāju, ko gangrēna bija pārņēmusi līdz pašam ceļgalam. Noteikti paziņojis,

. ka kāja jāamputē, viņš devās pie aptiekāra pazākāties par ēzeļiem, kas spējuši novest nelaimīgo cilvēku tik tālu. Raustīdams Omē kungu aiz svārku pogas, viņš klaigāja pa visu māju:

—• Te nu ir tie Parīzes izgudrojumi! Te nu ir tās galvaspilsētas kungu gudrības! Tas ir tas pats, kas ārstēt šķielēšanu, lietot hloroformu un ņemt ārā akmeņus no aknām un citas ākstības, ko valdībai vajadzētu aizliegt! Bet nē, šie kungi grib būt tie gudrinieki, viņi to tikai zina kā piestūķēt pacientu ar zālēm, nebēdājot nemaz par sekām.. Mes, protams, neesam tik vareni kā viņi, mēs neesam ne zinātnieki, celsirži, mēs esam praktiķi, un mūsu darbs ir ārstēt, un mums ne prātā neienāktu operēt cilvēku, kas jūtas vesels kā vērsis! iztaisnot greizu pēdul Vai tad maz iespējams izliekt greizu pēdu? Tas ir tas pats, kas, piemēram, vēlēties padarīt kuprīti taisnu!

Omē izcieta mokas, klausoties šo runu, un viņš apslēpa

mulsumu zem izdabājoša smaida, jo viņam bija jāiztop Kanivē kungam, kura receptes dažreiz nonāca līdz pašai Jonvilei; tā viņš arī neņēma savā aizsardzībā Bovari, neizteikdams ne mazāko piezīmi, un, atkāpies no principiem, ziedoja pašcieņas jūtas veikala interesēm, kas bija svarīgākas.

Kājas amputācija, ko bija apņēmies izdarīt ārsts Kanivē, pilsētiņai bija vesels notikums. Sajā dienā visi iedzīvotāji necēlās līdz ar gaismiņu un Lielajā ielā, lai gan tā bija ļaužu pilna, vēsmoja drūma noskaņa, it kā būtu sagaidāma nāvessoda izpildīšana. Pārtikas preču veikalā tik vien bija runas kā par Ipolita likstu, veikali neko netirgoja, un pilsētas galvas sieva Tivaša kundze ne mirkli neaizgāja no loga, ar nepacietību gaidīdama ķirurga ierašanos.

Kanivē iebrauca pilsētiņā atsperu ratos, kurus pats vadīja. Labā atspere, tik ilgi turot viņa smagā auguma svaru, šķita pavisam atslābusi, tāpēc rati vienmēr kustējās, nošķiebušies uz vieniem sāniem, un uz otra spilvena blakus ārstam bija redzama liela sarkanas safjānādas kaste ar trim iespaidīgi mirdzošiem aizvariem.

Kā vētra iebrāzies Zelta lauvas nojumē, ārsts skaļā balsī pavēlēja izjūgt viņa zirgu, pēc tam iegāja stallī palūkoties, vai zirgs krietni ēd auzas, jo, ierazdamies pie slimniekiem, viņš vispirms mēdza parūpēties par ķēvi un ratiem. Sai sakarībā tad par viņu arī mēdza teikt: «A, Kanivē kungs, tas ir gan savādnieks!» Un šī ķirurga drošās uzstāšanās dēļ visi viņu cienīja vēl jo vairāk. Kaut vai visa pasaule līdz pat pēdējam cilvēkam ietu bojā, viņš negrozītu ne maz-āko ieradumu.

Ieradās Oniē.

—  Es uz jums paļaujos, — teica ārsts. — Nu, vai esam gatavībā? Iesim!

Taču aptiekārs pietvīkdams atzinās, ka esot pārāk jūtīgs, lai būtu klāt pie šāda veida operācijas.

—   Ja esi vienkāršs skatītājs, — viņš teica, — tad, zi

niet, tas ierosina iztēli. Turklāt mana nervu sistēmai ir tik… Nu, ko jūs! —Kanivē to pārtrauca. — Jums, man lidVj kas, tieši otrādi, ir tieksme uz apopleksiju. Un, starp cittM tas mani nebūt nepārsteidz, jo jūs, farmaceitu kungi, pa*1 stāvīgi dirnat savā virtuvē, tā ka galu galā arī raksturs] samaitājas. Paskatieties labāk uz mani: ik rītu ceļos pulksten četros, nodzenu bārdu, noskalojos ar aukstu ūdeni] (man nekad nesalst), flaneļa veļu es nenēsāju, nekad ne?] saķeru iesnas, būda man ir varena! Dzīvoju gan šā, gan] tā — kā filozofs, ēdu, kas pagadās. Tāpēc es arī neesmu 1 tik vārīgs kā jūs. Un man ir gluži vienalga, vai uzšķērstkristīgu cilvēku vai arī pirmo pagadījušos mājputnu. Ko ļ jū$ teiksiet pēc visa tā? Ieradums!… Ieradums!

Un tad, nemaz nesaudzējot Ipolitu, kas aiz bailēm svīda ļ zem segām, šie kungi uzsāka sarunu, kurā aptiekārs pie-ļ līdzināja ķirurga aukstasinību ģenerāļa aukstasinībai; tas Kanivē kungam patika, un viņš par savu mākslu izrunā.-* jas -ģāri līn plaši. Viņš to uzskatot par īstu dievkalpošanu, lai gan viens otrs ārsts apkaunojot šo amatu. Beidzot, atcerējies slimnieku, viņš apskatīja Omē atnestās pārsienamas saites, kas bija sagatavotas iepriekšējai greizās pē-* das operācijai, un lūdza dot viņa rīcībā kādu cilvēku, ka? pieturētu kāju. Omē aizsūtīja pēc Lestibiduā, un Kanivē kungs, uzrotījis piedurknes, iegāja biljarda istabā, kamēr aptiekārs palika pie Artemidas un viesnīcnieces, kas bija bālāka par savu priekšautu un klausījās pie dufvīm.

Bovarī pa to laiku neuzdrošinājās izkustēties no mājas. Viņš sēdēja apakšā zālē pie nekurināta kamīna, galvu nokāris uz krūtīm, sažņaugtām rokām un stingu skatienu. «Kāda neveiksme!» viņš domāja. Kāda,vilšanās! Viņš taču bija ņēmis vērā visus piesardzības līdzekļus, kādus vien varēja iedomāties. Te bija iejaucies pats liktenis. Bet lai nu būtu kā būdams, ja Ipolits tagad nomirtu, tad viņš būs tas, kas viņu noslepkavojis. Un tad, ko lai atbild pacien

tiem, kad tie sāks jautāt apmeklējuma laikā? Varbūt viņš tomēr bija pieļāvis kādu kļūdu? Viņš meklēja to, tomēr neatrada. Visslavenākie ķirurgi — pat tie kļūdījās. Tam tomēr neviens negribēs ticēti Tieši otrādi, visi smiesies, visi trīs mēles! Tas viss aizies līdz Foržai, līdz Nefšatelei, līdz Ruānai! Visur! Kas zina, vai kolēģi nesāks tam uzbrukt? Sāksies polemika, būs jāraksta laikrakstiem atbildes. Arī Ipolits var ierosināt prāvu. Šarlam šķita, ka viņš zaudējis godu, izpostīts, pagalam! Un viņa iztēle, visdažādāko iedomu apsēsta, svaidījās no vienas puses uz otru kā tukša muca jūras viļņos.

Emma, sēdēdama iepretī, raudzījās vīrā. Viņai nemaz nebija tā žēl, viņa pati jutās vēl vairāk pazemota: kā varējusi pieļaut domu, ka šis cilvēks būtu uz kaut ko spējīgs, it ka viņa jau desmitiem reižu nebūtu pietiekami pārliecinājusies par tā viduvējību.

Šarls $oļoja šurp un turp pa istabu. Viņa zābaki čīkstēja uz parketa.

—   Apšedies, — viņa teica, — tu mani uztrauc!

Šarls apsēdās.

Kā viņa varēja (viņa, kas bija tik gudra!) vēlreiz tā kļūdīties? Kas tā galu galā par nožēlojamu māniju — izpostīt savu dzīvi ar pastāvīgiem upuriem. Emma atcerējās visas savas alkas pēc greznības, visu to, kā bija trūcis viņas sirdij, savas laulības un ģimenes dzīves nabadzību, savus sapņus, kas kā ievainotas bezdelīgas bija iekritušas dubļos, visu to, pēc kā viņa tā ilgojusies,visu, no kā atsacījusies, visu to, ko būtu varējusi iegūt! Un kālab? Kā labad?

Sirdi plosošs kliedziens pāršķēla gaisu pilsētiņas mēmajā klusumā. Bovarī nobālēja un gandrīz zaudēja samaņu. Emma nervozi sarauca uzacis, tad atkal iegrima domās. Tas viss tomēr bija viņa dēļ, šīs būtnes, šī cilvēka dēļ, kas it nekā nesaprata, it nekā nesajuta! Te fiu viņš sēž pavisam mierīgs, un viņam ne prātā nenāk, ka, ap

kaunojot savu vārdu, tas aptraipījis arī viņu tikpat kā sevi! Un viņa vēl bija pūlējusies to iemīlēt un raudādama nožēlojusi, ka atdevusies citam!

-<r Bet varbūt tas bija valgus? — pēkšņi iesaucās Bovarī, atģizdamies no pārdomām.

Šie negaidītie vārdi satricināja Emmas domas kā svina •; bumba sudraba bļodu. Emma nodrebēdama pacēla galvu, lai uzminētu, ko viņš gribējis teikt; abi skatījās gandrīz vai pārsteigti, ka redz viens otru, — tik tālu viņi savās domās bija atsvešinājušies. Šarls raudzījās sievā ar neskaidru piedzēruša cilvēka skatienu, nekustīgi klausīdamies amputējamā pēdējos gari stieptajos kliedzienos, kurus pārtrauca spalgi kaucieni, it ka kur tālumā kautu kādu lopu. Emma kodīja nobālējušās lūpas un, griezdama pirki stos nolauzto polipa atzarīti, nenovērsa no Šarla zvērojošos redzokļus, dzeļot ar tiem vīru kā ar nokaitētām bultām. Viss Šarlā tagad kaitināja Emmu: seja, apģērbs, katrs viņa vārds, visa tā būtne, beidzot, tā esamība. Kā noziegumu jaunā sieviete tagad nožēloja savu agrāko tikumību, kuras pēdējās atliekas sabruka zem aizvainotā pašlepnuma niknajiem cirtieniem. Viņa tīksmi izbaudīja visu triūrnfējošās neuzticības nejauko ironiju. Atmiņas par mīļāko atgriezās skurbinoši pievilcīgas, viņa tām atdevās ar visu savu sirdi, tiekdamās jaunā aizrautībā pēc šī tēla, un Šarls viņai likās tikpat atšķirts no viņas dzīves, tikpat tāls uz visiem laikiem, tikpat nereāls un gaistošs, it kā būtu miris vai cīnītos ar nāvi viņas acu priekšā.

Uz ielas atskanēja soļu troksnis. Šarls pacēla acis un cauri nolaisto žalūziju spraudziņām ieraudzīja gar tirgus palieveni pašā saulgozī ejam ārstu Kariivē, kas slaucīja ar kabatas lakatu pieri: Omē viņam sekoja, nesdams lielu, sarkanu kasti, abi devās aptiekas virzienā.

Tad pēkšņi, maiguma un mazdūšības pārņemts, Šarls pagriezās pret sievu un sacīja:

—   Apkamp mani, tu labā!

—        Liec mani mierā! — viņa uzkliedza, aiz dusmām pietvīkusi sarkana.

—       Kas tev ir? Kas ir? — viņš apmulsis atkārtoja. — Nomierinies! Atģiedies! Tu zini it labi, ka es tevi mīlu!… Nāc!

—   Pietiek! — viņa iekliedzas pārvērstā balsī.

Un, izskrienot no istabas, aizcirta durvis tik stipri, ka barometrs nokrita no sienas un sašķīda drumslu drumslās.

Šarls noslīga krēslā, satriekts, mulsdams īieziņā par to, kas sievai noticis, iedomādamies, ka tai ir kāda nervu kaite; raudāja un neskaidri nojauta, ka ap viņu savelkas kas drūms un neizprotams.

Kad vakarā Rūdolfs ieradās dārzā, tas atrada savu mīļākouz terases pēdējā pakāpiena. Viņi ieslīga viens otra skavās, un viss viņu īgnums skūpsta kvēlē izkusa kā sniegs.

12

Viņi no jauna iemīlēja viens. otru. Bieži vien pat dienas vidū Emma pēkšņi uzrakstīja viņam vēstuli, tad pa aizvērto logu pamāja Zistēnam, kas, žigli noraisījis priekšautu, skriešus metās uz Laišetu. Ieradās Rūdolfs; izrādījās, ka Emma to bija aicinājvsi, lai pateiktu, ka tā garlaikojas, ka viņas vīrs ir riebīgs un dzīve drausmīga.

—       Vai tad es tur varu līdzēt? — kādu dienu nepacietīgi iesaucās Rūdolfs.

. — Ak, ja vien tu gribētu!…

Viņa sēdēja zemē pie Rūdolfa kājām izirušiem mātiem, klīstošu skatienu.

—   Ko tad? — Rūdolfs jautāja.

Viņa nopūtās.

—   Mēs dotos kaut kur projām… cKvotu kur citur…

—        Nudien, tu esi bez prāta! ~ viņš iesmējās. — Vai tad tas ir iespējams?

Viņa vēlreiz pievērsās šim jautājumam, Rūdolfs izlikās nesaprotam un sāka runāt par ko citu.

Viņš nekādi nevarēja saprast to satraukumu, kādu Emma ienesa tik vienkāršās jūtās kā mīlestībā. Viņai bija kāds sevišķs iemesls, kāds sevišķs apsvērums,kas it kā uzturēja šo pieķeršanos.

Un patiesi — aiz riebuma pret vīru Emmas maigums pret mi]āko auga diendienā. Jo pilnīgāk viņa atdevās vienam, jo pretīgāks tai kļuva otrs: nekad Šarls tai nebija licies tik derdzīgs kā pēc tikšanās ar Rūdolfu, kad tiem bija izdevies palikt kopā. Šarla pirksti likās tik strupi, prāts tik truls, izturēšanās tik vulgāra.,Tā, nemitīgi tēlodama tikumīgo laulāto draudzeni, viņa visa kvēloja, jau iedomājoties vien šo galvu, kuras melnie mati liecās cirtu vilnī pār iedegušo pieri, šo spēcīgo un reizē eleganto stāvu, visu šo cilvēku, kuram bija tik pieredzes bagāts prāts, tik daudz neprāta iekārē! Viņa dēļ Emma ar juveliera rūpīgumu vīlēja nagus, viņa dēļ tā netaupīja koidkrēmu ādai un smaržas mutautiņiem. Viņa dēļ tā greznojās ar rokassprādzēm, gredzeniem un kaklarotām Gaidot Rūdolfu, viņa salika abās gaiši zilajās vāzēs rozes, uzposa telpas tin pali izgreznojās kā kurtizāne, gaidot princi. Kalponei bez mitas bija jāmazgā veļa; augu dienu tā neizkustējās no virtuves, kur mazais Zistēns, kas it bieži bija tās sabiedrībā, noskatījās kalpones darbā.

Atbalstījies ar elkoņiem uz garā dēļa, uz kura Fйlicita gludināja tas kāri noraudzījās uz visapkārt izklātajiem dāmu apģērbu gabaliem: smalkiem linu svārkiem, lakatiem, apkaklītēm, krokotām biksēm, kas bija platas gurnos un sašaurinājās galos.

—   Kam tas? — jautāja zēns, aiztikdams ar roku krinolīnu vai kādu āķīti.

—   Vai tad tu nekad neesi redzējis? — Fйlicita iesmiedamās atjautāja. — It kā tava saimniece Omē kundze nenēsātu tādus.

| — Kur nu! Omē kundze! ļ Un viņš domīgi piebilda;

—   Vai tad viņa ir tāda dāma kā tava kundze…

Bet Felisitai zuda pacietība, redzot, ka zēns visu !aiku grozās tai apkārt. Viņa bija par to sešus gadus vecāka, un Teodors, Gijomena kunga sulainis, sāka viņai parādīt uzmanību.

— Liec mani mierā! — Felicita teica, pārlikdama cietes trauciņu. — Būtu labāk gājis grūst mandeles! Mūžīgi tu trinies ap sieviešiem! Nogaidi taču, nejauko puišeli, kamēr tev uzdīgs pūkas uz zoda.

— Nu, nedusmojieties, es jūsu vietā uzspodrināšu viņas kurpes.,

Un viņš tūdaļ paķēra no palodzes Emmas apavus, viscaur aplipušus ar dubļiem — satikšanās dubļiem; zem zēna pirkstiem tie sabirza putekļos, un viņš vēroja, kā tie gausi ceļas augšup, saules stara apmirdzēti, i — Kā tu tos baiļojies sabojāt! — teica virtuvene.

Viņa pati gan neko daudz tos nesaudzēja: tiklīdz kurpes bija zaudējušas savu svaigumu, kundze tūdaļ atdeva viņai nonēsāto pāri.

Emmai to skapī bija vesels krājums, un viņa ar tām neskopojās, bet Šarls nekad neatļāvās tai izteikt pat visniecīgāko piezīmi.

Tāpat, ne vārda neiebilzdams, viņš izdeva trīs simti franku par mākslīgu kāju, kuru uzdāvināt Ipolitam Emma Uzskatīja par pienākumu. Protēze bija no korķa ar atsperu locītavām — vesels sarežģīts mehānisms, ielikts melnā bikšu starā un lakādas zābakā. Bet Ipolits, neuzdrīkstēdamies katru dienu lietot tik skaistu kāju, lūdza Bovarī kundzi apgādāt viņam otru — vienkāršāku. Ārsts, protams, samaksāja arī par šo pirkumu.

Tā nu zirgu puisis pamazām atgriezās pie saviem darbiem. Viņš kā agrāk skraidīja pa visu pilsētiņu, un, izdzir-

dis notālēm uz ietves sauso koka kājas klaboņu, Šarls steidzīgi nogriezās pa citu ce]u.

Tirgotājs Lerē bija apņēmies apgādāt visus pasūtīju mus; tas viņam sagādāja iespēju apmeklēt Emmu. Viņ tērzēja ar Bovarī kundzi par jaunākajām Parīzes precēm par visu ko, kas varēja interesēt sievieti, izrādījās ļoti pj Kalpīgs un nekad neprasīja naudu. Emma ļāvās iekārd nāties no tik vieglas iespējas apmierināt visas savas kaj rīzes. Tā reiz viņai iegribējās uzdāvināt Rūdolfam kādi ļoti skaistu jājamo pātagu, ko bija redzējusi Ruānā lietus sargu veikalā. Lerē pēc nedēļas nolika to viņai uz galdi

Bet nākamajā dienā Lerē ieradās pie Bovarī kundzes a rēķinu par divi simti septiņdesmti frankiem ar santīmien Emma ļoti apjuka: visas rakstāmgalda atvilktnes bija tul Šas; Lestibiduā nebija maksāta alga par vairāk nekā d vām nedēļām, kalponei — par pusgadu, bija vēl daudz cit parādu, un Bovarī nepacietīgi gaidīja Derozerē kunga st tījumu, kuram bija ieradums ik gadu ap Pētera dienu n< rēķināties.

Sākumā Emmai dažas reizes izdevās laipni atteikt Lerē beigu beigās viņš zaudēja pacietību: viņu pašu vajājo kreditori, visa nauda esot ieguldīta precēs, un, ja viņš ne dabūšot kaut cik, tad būšot spiests atņemt visas preces kas tai esot.

—   Nu ko! Ņemiet tās! — Emma atcirta.

—   Ak, nē, es tikai pajokoju! — viņš atbildēja. — Mai vienīgi žēl jājamās pātadziņas. Goda vārds, es to Bovar kungam atprasīšu.

—   Nē, nēl — iesaucās Emma.

«A, tagad tu man esi rokā!» Lerē nodomāja.

Un, drošs par savu atklājumu, viņš devās projāni skaļā balsī atkārtodams un kā parasti klusi iesvilpdamies

—   Lai notiek! Redzēsim, redzēsim!

Emma lauzīja galvu, kā izkļūt no nepatikšanām, kat ienāca kalpone un uzlika uz kamīna zilā papīrā ietīti

vīstoklīti no Derozerē kunga. Emma pieskrēja un to atraisīja. Tajā bija piecpadsmit napoleondoru. Tieši tik daudz vnjadzēja! Emma izdzirda kāpnēs Saria soļus, viņa iemeta »citu atvilktnes dibenā un izņēma atslēgu.

Pēc trim dienām Lerē ieradās atkal.

—   Es gribu jums piedāvāt kādu darījumu, — viņš teica, — ja jūs norunātās summas vietā gribētu ņemt…

—Te tā ir, — Emma atteica, ielikdama tam rokā četrpadsmit zelta napoleondoru.

Tirgotājs apjuka. Lai apslēptu vilšanos, viņš neskaitāmas reizes atvainojās, piedāvājot savus pakalpojumus; Emma Visus noraidīja; pēc tam viņa dažus mirkļus palika stāvam, taustīdama priekšauta kabatā divus simt sū gabalus, Iturus tirgotājs bija izdevis. Viņa apņēmās taupīt, lai vēIāk varētu naudu atlikt atpakaļ.

«Ak, ko,» Emma vēlāk nodomāja, «viņš par tiem nemaz neiedomāsies.»

Bez jājamās pātagas ar zelta rokturi Rūdolfs bija saņēmis spiedodziņu ar devīzi Amor nel cor1 , šalli, lai no tās darinātu kaklautu, un beidzot cigāru etviju, pavisam līdzīgu vikontā etvijai, ko reiz Šarls bija pacēlis uz lielceļa un ko Emma glabāja. Un tomēr šīs dāvanas pazemoja Rūdolfu. Viņš no daudzām atteicās. Emma ietiepās, un Rūdolfs beidzot padevās, atzīdams, ka viņa ir pārāk tirāniska uH uzstājīga.

Bez tā Emmai vēl bija dīvainas iedomas.

—   Domā par mani, — viņa runāja, — kad pulkstenis itilīs divpadsmit naktī.

Un, ja Rūdolfs atzinās, ka nav domājis par viņu, Emma apbēra to ar neskaitāmiem pārmetumiem. Izbeidzās tie vienmēr ar vienu un to pašu jautājumu)

1 Mīlestība sirdī (it.). Tulk.

—   Vai tu mani mīli?

—   Nu, kā tad, mīlu! — viņš atbildēja.

-Vai ļoti?

—    Protams!

—    Bet vai citas tu neesi mīlējis, ko?

—   Tu domā, ka mani ieguvi fīevainīgu? — viņš smie damies iesaucās.

Emma raudāja, un viņš pūlējās to nomierināt, ievīdar mīlestības apgalvojumos vārdu spēles.

—   Ai, bet es taču tevi mīlu! — viņa teica. — Tā mīli ka nevaru bez tevis dzīvot, to tu it labi zini! Dažreiz mar pārņem lādas ilgas redzēt tevi, ka sirds vai lūst no mīlesj tjbas kvēles. Un es sev jautāju: «Kur viņš gan ir? Varbt viņš tērzē ar citām sievietēm? Tās viņam uzsmaida, viņ^ tām tuvojas… Ak! Nē jel, tev taču nepatīk neviena cits sieviete, vai ne? Daudzas ir skaistākas par mani, bet mīj lēt neviena no tām neprot tā kā es. Es esmu tava verdzefte tava mīļākā! Tu esi mans karalis! Mans elks! Tu esi labsļ Tu esi skaists! Tu esi gudrs! Tu esi stiprs!

Rūdolfs bija tik daudz reižu dzirdējis šādus vārdus, k^ tajos nerada nekā oriģināla. Emma kļuva līdzīga visānj mīļākajām, un pirmreizības burvība, pamazām nokrizdami kā drānas, atsedza skatienam kailu mūžīgo kaislības vienmuļību, kurai aizvien ir vienas un tās pašas formas un viena un tā pati valoda. Viņš, šis praktiskais cilvēks, neļ prata atšķirt, ka aiz vienādiem izteicieniem slēpjas dažā das jūtas. Tā kā līdzīgas runas viņam bija čukstējušai netiklu un pērkamu sieviešu lūpas, viņš nespēja lāgā ticētj Emmas tiklumam. «Ja atmestu visu šo pārspīlēto izteiksmi,» viņš domāja, «tad pāri paliktu viduvējas jūtas,» — it kā dvēseles pārpilnība dažreiz nevarētu plūst pāri vistukšfļj kājās metaforās, tāpēc ka neviens nekad nespēj skaidri; pateikt ne savas vajadzības, ne savas domas, ne.sāpes, jc cilvēku, runa ir kā ieplīsis katls, no kura mēs izdauzām

skaņas, kas liek lācim dejot tad, kad mēs vēlētos izvilināt mūziku, kas aizkustinātu pat zvaigznes.

Bet reizē ar kritikas pārākumu, kas vienmēr paliek tā pusē, kurš ir mazāk aizrāvies, Rūdolfs prata rast šajā mīlestībā arī citas tīksmes. Viņš atmeta jebkādu kaunu tas šķita viņam neērts. Viņš apgājās ar Emmu bez kaut-» rēšanās, padarīja to par pilnīgi padevīgu un samaitātu būtni. Tā bija stulba pieķeršanās, pilna apbrīnas pret vīrieti un jutekliskas baudas sev pašai; viņa stinga svētlaimē, un viņas dvēsele gremdējās šajā skurbumā un grima, sarāvusies čokurā kā hercogs Klarenss muskatvīna mucā.

Jau pieredze mīlestībā vien pārvērta Bovarī kundzes izturēšanos sabiedrībā. Viņas skatieTīi kļuva droši, runa vaļīgāka; viņa pat nekautrējās pastaigāties ar Rūdolfu ar cigareti zobos, it kā kaitinādama cilvēkus; beidzot tie, kas vēl par to bija šaubījušies, vairs nešaubījās, kad kādu dienu ieraudzīja viņu izkāpjam no Bezdelīgas, iespīlējušos gluži kā vīrietis modes vestē. Bovarī kunga māte, kas pēc negantas sadursmes ar vīru bija atbēgusi meklēt patvērumu pie dēla, jutās ne mazāk nevejklā stāvoklī kā citas Jonviles iedzīvotājas. Viņai nepatika arī daudz kas cits: vispirms — Šarls it nemaz nebija klausījis viņas padomam aizliegt Emmai romānu lasīšanu, viņai nebija pa prātam gars, kāds valdīja mājā; viņa atļāvās izteikt dažas piezīmes, izraisījās nikni strīdi, it sevišķi reiz Felicilas dēļ.

Vecā Bovarī kundze iepriekšējās dienas vakarā bija pārsteigusi kalponi ar kādu vīrieti, apmēram četrdesmit gadu vecu, ar brūnu vaigubārdu, kurš, izdzirdis viņas soļu troksni, ātri izmeties no virtuves. Emma sāka smieties, bet vecā kundze aizsvilās dusmās un pateica, ka tas, kas neesot nomodā par savu kalpotāju tikumiem, arī pats neievērojot tikumību.

—   Kur tad jūs esat augusi? — vedekla jautāja ar tik

izaicinošu skatienu, ka Bovati kundze noprasīja, vai tikai viņa neaizstāvot pati sevi.

—        Arā! — uzkliedza jaunā sieva, pēkšņi pietrūkdamas kājās.

—        Emma! Māmiņ!.., — iesaucās Šarls, lai tās sa mierinātu.

Bet abas sašutumā bija jau aizbēgušas. Emma, piecirzdama kāju pie zemes, atkārtoja:

—   Ak, ir garī dzīves izpratne! Gatavā zemniecei

Šarls skriešus metās pie mātes; tā aiz sašutuma bija

galīgi zaudējusi pašsavaldīšanos un purpināja:

—   Tavu nekauņu! Vējgrābsle tāda! Varbūt vēl jaunāki

Un vecā gribēja nekavējoties braukt projām, ja otra neatnāks pie tās atvainoties. Šarls atgriezās pie sievas un lūgtin lūdza to piekāpties; viņš noslīga tās priekšā uz ceļiem. Beidzot Emma teica:

—   Labi, lai notiek!

Un tiešām — viņa cienīgi kā marķīze pastiepa vīramātei roku, sacīdama:

—   Atvainojiet mani, kundze!

Pēc tam, uzkāpusi savā istabā, Emma iekrita uz mutes gultā un raudāja ka bērns, galvuiespiedusi spilvenā.

Viņa ar Rūdolfu bija norunājusi, ka gadījumā, ja notiktu kas sevišķs, viņa piestiprinās pie loga aizvirtņa balta papīra sloksnīti, lai, ja tas gadījumā būtu Jonvilē, atskrietu sānieliņā aiz mājas. Emma pielika signālu. Nogaidījusi trīs ceturtdaļstundas, viņa pēkšņi ieraudzīja Rūdolfu tirgus nostūrī. Emmu pārņēma vēlēšanās atvērt logu un viņu pasaukt, bet tas jau bija pazudis. Izmisusi viņa atkrita krēslā.

Taču drīz vien Emmai likās, ka kāds soļo pa ietvi. Bez šaubām, tas bija viņš; Emma brāzās pa kāpnēm lejā un pārskrēja pāri pagalmam. Viņš bija tur, aiz mājas. Emma metās viņa apkampienos.

—   Esi taču uzmanīga! — Rūdolfs brīdināja.

—   Ak, ja tu zinātu! — Emma iesaucās.

Un sāka stāstīt tam visu steigā, nesakarīgi, pārspīlēdama faktus, daudzus no tiem izgudrodama, iesprauzdama tik pārmērīgi daudz paskaidrojumu, ka viņš nesaprata it nekā.

—       Esi drosmīga, manu nabaga eņģelīt! Apmierinies, pacieties! •

—        Bet nu jau ir četri gadi, kopš es paciešos un mokos! … Tādai mīlestībai kā mūsējā nav ko slēpties debesu vaiga priekšā. Viņi to vien zina kā mani mocīt. Es vairs nevaru izturēt! Gl-āb mani!

Emma piekļāvās Rūdolfam. Viņas asaru pilnās acis dzirkstīja kā liesmas zem ūdens, krūtis strauji cilājās, nekad vēl viņš nebija tik ļoti mīlējis Emmu, zaudēja pat galvu un teica:

—   Nu ko lai dara? Ko tu gribi?

—        Aizved mani! — viņa iesaucās. — Nolaupi mani! Ai, es tevi lūgtin lūdzu!

Un viņa strauji pieplaka ar lūpām tā mutei, it kā-gribēdama skūpstā uztvert neviļus izdvesto piekrišanu.

—   Bet… — Rūdolfs ieminējās.

—   Kas tad?

—   Un tava meita?

Viņa pārdomāja dažus mirkļus, tad atbildēja:

—   Neko darīt, ņemsim viņu līdzi!

«Kas par sievieti!» Rūdolfs nodomāja, noraudzīdamies Emmai pakaļ. Viņa aiztraucās dārzā, jo to sauca.

Vecā Bovarī kundze nākamajās dienās bija pārsteigta par vedeklas pārvērtību. Patiesi, Emma likās daudz piekāpīgāka un savā padevībā nogāja pat tiktāl, ka palūdza vīramātei recepti gurķu marinēšanai.

Vai to viņa darīja tādēļ, lai labāk varētu apkrāpt vīru un tā māti? Vai arī gribēja nodoties šim saldkaislajam stoieismam, vēl dziļāk izjust pametamās dzīves rūgtumu? Bet par to Emma gan neraizējās, gluži otrādi, viņa visa

bija iegrimusi nākamās laimes jausmā. Tas bija pastāvīgais sarunu temats ar Rūdolfu. Atbalstījusies uz vii,ia pleca, Emma murmināja:

—   Paklau, kad mēs būsim pasta karietei… Vai tu par to domā? Vai tas maz iespējams? Man šķiet, ka tajā mirklī, kad jutīšu ratus sakustamies, man liksies, it kā mēs paceltos gaisa balonā, it kā mēs trauktos pretī mākoņiem. Vai tu zini, ka es skaitu dienas?… Un tu?

Nekad Bovarī kundze nebija bijusi tik skaista kā šajās dienās; viņu apstaroja tas nenosakāmais skaistums, ko rada prieks, sajūsma, panākumi un kas nav nekas cits kā temperamenta un ārējo apstākļu pilnīga saskaņa. Viņas alkas, ciešanas, baudu pieredze un allaž jaunas ilūzijas pakāpeniski to attīstīja, tāpat kā mēslojums, lietus, vējš un saule audzē puķes, un beidzot viņa uzplauka visā savā krāšņumā. Emmas acu šķēlums likās radīts, lai raidītu ilgus mīlas skatienus, zīlītei izgaistot skropstu ēnā; no dziļās elpas smalkās nāsis iepletās, izceldamas pilnīgo lūpu kaktiņus, kuras spilgtā gaismā atsedza vieglu, tumšu pūciņu apenojumu. Šķita, kāds veikls mākslinieks pavedējs būtu sakārtojis pakausī viņas matus: tie nevērīgi vijās smagā mezglā, padevīgi jebkurām noziedzīgās mīlestības iegribām, kas tos ik dienas raisīja vaļā. Emmas balss bija kļuvusi maigāka, viduklis — lokanāks; kaut kas smalks, satraucot ikvienu, vēsmoja no viņas drēbju krokām un pēdas izliekuma. Šarlam, tāpat kā laulības pirmajās dienās, sieva šķita brīnum daiļa un neatvairāmi pievilcīga.

Atgriezdamies vēlu mājās, Šarls to neuzdrošinājās modināt. Porcelāna naldslampiņa atplaiksnīja pie griestiem drebošu gaismas apli, un nolaistie šūpuļa aizkariņi kā balta telts iznira no ēnas blakus gultai. Šarls noraudzījās sievā un bērnā. Viņam likās, — tas dzird mazās vieglo elpu. Tagad meitene augs arvien lielāka: viņa attīstīsies ātri vien, ar katru mēnesi. Šarls jau tagad redzēja to pievakarē pārnākam no skolas — smejošu, ar tinti aptraipītā

blūzītē un groziņu uz rokas; vēlāk viņam to vajadzēs ievietot pansijā, tas prasīs daudz naudas. Kā lai pie tās tiek? Šarls iegrima pārdomās. Viņš prātoja kaut kur apkaimē norentēt nelielu fermu, kuru no rītiem, ejot pie slimniekiem, varētu pats pieskatīt. Ienākumus no saimniecības viņš taupīs un noguldīs krājkasē, tad kādā vietā, vienalga, kur, nopirks akcijas; arī pacientu skaits palielināsies; to viņš cerēja, jo gribēja, lai Berta tiktu labi audzināta, lai tā būtu apdāvināta, lai mācītos spēlēt klavieres. Ai, cik viņa būs daiļa vēlāk, kad tai būs gadu piecpadsmit, kad, izskatīdamās līdzīga mātei, nēsās tādas pašas salmu platmales kā Emma! Notālēm tās abas noturēs par māsām. Viņš iztēlojās, kā Berta vakaros strādās, sēdēdama tiem blakus, lampas gaismas apmirdzēta, viņa izšūs tam rītakurpes, tecēs mājas soli, piepildīs visu māju ar laipnību un jautrību. Beidzot vajadzēs padomāt arī par tās dzīves iekārtošanu; viņi atradīs tai krietnu jaunekli ar nodrošinātu stāvokli; viņš sniegs Bertai laimi, un tā ilgs mūžīgi,..

Emma negulēja, tikai izlikās aizmigusi, un, kamēr Šarls tai blakus iemiga, viņa nodevās pavisam citiem sapņiem.

Nu jau otrā nedēja, kopš četrjūgs auļos veda to pretī nezināmai zemei, no kurienes tie vairs neatgriezīsies. Viņi trauca uz priekšu, uz priekšu, roku rokā, nerunādami ne vārda. Bieži vien no kādas kalnu virsotnes viņi pēkšņi ieraudzīja lejā brīnišķīgas pilsētas ar baznīcām, tiltiem, kuģiem, citronu birzīm, balta marmora katedrālēm, kuru torņu smailēs stārķi iekārtojuši ligzdas. Zirgi gāja soļos pa nelīdzeno, akmeņaino ceļu, un sievietes, ģērbušās sarkanos ņieburos, piedāvāja zemē saliktos ziedu pušķus. Skanēja zvani, zviedza mūļi, strinkšķēja ģitāras, urdza strūklakas, šķiezdamas ūdens lāsītes un atsvaidzinādamas baltu statuju piekājēs piramīdveidīgi sakārtotās augļu grēdas; statujas smaidīja zem ūdens šļakatām. Un tad kādu dienu viņi nonāks zvejnieku ciematā, kur gar klintīm un būdiņām vējā žāvēsies brūni tīkli. Tur viņi apstāsies un apmetīsies

uz dzīvi zemā mājiņā ar lēzenu, palmas apēnotu jumtu jūras līča krastā. Viņi vizināsies gondolā, šūposies tīklā, un to dzīve būs viegla un plaša kā viņu zīda drēbes; tā sildīs un zaigos kā maigās, siltās, zvaigžņotās naktis, par kurām tie tīksmināsies. Šai neierobežotajā nākotnē, kas tēlojās Emmas acu priekšā, nebija nekā tāda, kas izceltos;, visas dienas bija vienlīdz lieliskas kā viļņi; nebeidzami, harmoniski, iezilgani, saules apmirdzēti, tie viegli līgojās pie apvāršņa. Bet bērns sāka klepot, vai arī Bovarī iekrācās stiprāk, un Emma iemiga tikai rīta gaismiņā, kad ausma balsnīja logu rūtīs un uz laukuma mazais Zistēns vēra vaļā aptiekas slēģus.

Emma bija likusi atnākt Lerē kungam un teica tam;

—   Man ir vajadzīgs apmetnis, liels apmetnis ar iedrēbi un platu apkakli.

—   Vai jūs dodaties ceļojumā? — viņš jautāja.

—   Nē, bet… Vienalga, es uz jums paļaujos, vai ne? Un ātri!

Lerē palocījās.

—   Vēl, man būtu vajadzīga, — viņa turpināja, — ceļasoma … Ne pārāk smaga… ērta.

—   Jā, jā, es saprotu, apmēram deviņdesmit divi centimetri gara un piecdesmit plata, kā tagad taisa.

—   Un gultas maiss.

«Katrā ziņā,» Lerē nodomāja, «te slēpjas kāda nesaderība.»

—   Un šo, — Bovarī kundze teica, izvilkdama no jostas pulksteni, — pieņemiet samaksai.

Bet tirgotājs iesaucās, ka tas esot pavisam lieki, viņi taču esot labi paziņas, vai gan šaubīties par viņu? Kas par bērnišķību! Emma tomēr uzstāja, lai tas paņemot vismaz važiņu; Lerē jau bija to ielicis kabatā un devās projām, kad Emma atkal viņu pasauca.

—   Visu to jūs paturiet pie sevis — un mēteli, — viņa izlikās pārdomājam, — arī to nenesiet šurp, iedodiet man

tikai drēbnieka adresi un piekodiniet, lai viņš to patur pie sevis un vēlāk izdod man.

Bēgšana bija nolikta uz nākamo mēnesi. Emma izbrauks no Jonviles it kā pēc iepirkumiem uz Ruānu. Rūdolfs būs sagādājis vietas pasta karietē, izņēmis pases un pat aizrakstījis uz Parīzi, lai tam apgādā karieti līdz MarseļaI, kur viņi nopirks pajūgu un neapstādamies dosies tālāk pa Dženovas ceļu. Emmai vajadzēja nogādāt bagāžu pie Lerē, ko tad tiešā ceļā aiznestu uz Bezdelīgu, lai nevienam nerastos ne mazākās aizdomas; un visās šais pārrunās jautājums par bērnu ne reizi nelika skarts. Rūdolfs vairījās par to ieminēties; Emma, iespējams, par to nedomāja.

Rūdolfs lūdza atlikt bēgšanu uz divām nedēļām, lai pagūtu visu izrīkot, tad pēc nedēļas palūdza vēl divas; pēc tam teicās esam saslimis un vēlāk aizbrauca darīšanās; tā pagāja augusta mēnesis, un pēc visiem šiem novilcinājumiem viņi vienojās par negrozāmo termiņu: pirmdienu — ceturto septembri.

Beidzot atnāca sestdiena, priekšvakara priekšvakars.

Vakarā Rūdolfs atnāca agrāk nekā parasti.

—   Vai viss jau sagatavots? — viņš jautāja.

~ Jā.

Viņi apgāja apkārt kādai puķu dobei un apsēdās uz terases mūra maliņas.

—   Tu esi noskumis, — Emma sacīja.

—   Nē, kāpēc gan?

Un tomēr viņš vērās Emmā ar savādu, maigu skatienu.

—   Vai tas tāpēc, ka tev jādodas projām, — viņa turpināja, — jāpamet viss, kam esi pieķēries agrākā dzīvē? Ai, es to saprotu… Bet man, man pasaulē nav nevienai Tu esi man viss!-Arī es būšu tev viss — es būšu tava ģimene, tava dzimtene; cs. rūpēšos par tevi, es mīlēšu tevi!

—   Cik tu esi apburoša! — viņš ierunājās un strauji viņu apskāva.

—        Tiešām? — svētlaimīgi iesmiedamās, Emma vaicāja.,

—   Vai tu mani mīli? Zvēri jel!

—   Vai es tevi mīlu! Vai mīlu? Es taču dievinu tevf, mana mīļotā!

Aiz pļavas pie paša apvāršņa cēlās purpursārts, apaļš mēness. Tas ātri kāpa augšup starp papeļu zariem, vietvietām aizsedzot to kā ar melnu, driskās saplīsušu aizkaru. Tad tas parādījās atkal, žilbinoši balts, apgaismodams tukšo debesi, un tad, palēninot gaitu, atspulgojās upē ka liels gaismas plankums, sadrupdams neskaitāmās zvaigznēs, un šis sudrabotais mirdzums šķita ieviļamies līdz pašai dzīlei gluži kā bezgalvaina čūska, visa vienās dzirkstošās zvīņās. Un vēl tas bija līdzīgs brīnumainam lukturim, no kura ritēja lejup izkusuša dimanta lāses. Tvīksmes pilna nakts pletās ap mīlētājiem; tumsas auti klājās pār lapotnēm. Emma, pievērusi acis, dziļiem malkiem ieelpoja svaigo vēja pūsmu. Viņi nerunāja ne vārda, iegrimuši aizrautīgos sapņos. Agrāko dienu maigums Ho jauna atplūda viņu sirdīs, pārpilns un kluss kā upe, kas tecēja lejā, maigs kā ceriņu smaržas dvesma, atsaucot atmiņā vēl lielākas, vēl grūtsirdīgākas ēnas nekā tās, kuras meta zālē nekustīgie vītoli. Brīžiem kāds nakts dzīvnieciņš, ezītis vaf zebiekste, dodamies medībās, čabinājās lapās, un šad un tad paukšķēdams nokrita nogatavojies persiks.

—   Ai, cik skaista nakts! — Rūdolfs ierunājās.

—   Mums būs vēl skaistākas! — Emma attrauca.

Un, it kā sarunādamās pati ar sevi, piebilda:

—   Jā, jauki būs ceļot… Un tomēr, kāpēc man sirds tik skumja? Vai tās ir bailes no nezināmā?… Sēras pēc ierastās dzīves… vai arī… Nē, tas no laimes, no pārāk lielas laimes! Cik gan es esmu vāja, vai ne? Piedod man!

—   Vēl ir laiks! —viņš brīdināja. —.Pārdomā, tu varbūt vēlāk nožēlosi.

—   Nekad! — viņa dedzīgi iesaucās un, piekļaudamās tam, turpināja:

—        Kas gan ļauns man var atgadīties? Nav tāda tuksneša, tāda bezdibeņa, tāda okeāna, kuram e3 netiktu par! kopā ar tevi. Mūsu dzīve būs kā viens vienīgs apskāviens» un jo dienas tas kļūs jo ciešāks, jo dienas jo pilnīgāks., Nekas mūs nesamulsinās — nekādas rūpes, nekādi šķēršjil Mēs būsim vieni paši, piederēsim viens otram mūžīgi… Runā taču, atbildi man!

Rūdolfs mehāniski atbildēja: —Jā, jā!…

Viņa bija iegremdējusi pirkstus tā matoa un, lielām asarām ritot, bērnišķīgā balsī atkārtojas

—   Rūdolf! Rūdolf!… Ak Rūdolf, dārgo, mazo Rūdolf

Tornī pulkstenis nosita divpadsmit.

—        Pusnakts! — viņa teica. — Tātad — rīt. Vēl viena diena!

Viņš piecēlās, lai dotos projām, un, it kā šī kustība būtu bijusi zīme bēgšaīiai, Emma pēkšņi kļuva priecīga!

—   Vai tev ir pases?

—   Jā.

—Vai tu neko neesi aizmirsis?

—   Nē.

—   Vai esi par to pārliecināts?

—   Protams.

—       Tu mani gaidīsi Provansas viesnīcā, vai ne?… Divpadsmitos dienā?

Viņš.pamāja ar galvu.

—   Līdz rītam! — sacīja Emma, noskūpstīdama to pē*

dējo reizi.

Un ilgi lūkojās tam pakaļ.

Rūdolfs neatskatījās. Emma paskrēja viņam pakaj un, noliekusies ūdens malā, uzsauca tam caur krūmiem»

—   Līdz rītaml

Viņš jau bija otrpus upes un žigli soļoja pa pļavu.

Pēc dažiem mirkļiem Rūdolfs apstājās, un, kad viņš redzēja, kā Emma baltajā tērpā līdzīga parādībai pamazām

izgaisa ēnā, tam sirds sāka pukstēt tik spēji, ka viņš atspiedās pret koku, lai nepakristu.

—   Kāds gan es esmu muļķis! — viņš iesaucās urf neganti izlamājās. — Lai nu kā, viņa bija apburoša mīļākā!

Un tūdaļ acu priekšā tēlojās Emmas daiļums un visi mīlas prieki. Sākumā viņš atmaiga, pēc tam saskaitās uz viņu.

—   Galu galā, — viņš žestikulēdams iesaucās, — es taču nevaru pamest tēvzemi, nevaru uzkraut sev kaklā šo bērnu!

To viņš teica tāpēc, lai būtu stiprāks savā lēmumā.

—   Bez tam visa tā jezga, izdevumi… Ak, nē, nē, tūkstoškārt nē! Tas būtu pārāk muļķīgi!

13

Tikko atgriezies mājās, Rūdolfs tūdaļ piesēdās pie rakstāmgalda zem brieža galvas, kas kā trofeja karājās pie sienas. Bet, paņēmis rokā spalvu, viņš vairs nezināja, ko rakstīt, un, atbalstījis elkoņus uz galda, iegrima domās. Šķita, ka Emma aizvirzās tālu pagātnē, it kā viņa lēmums būtu viņus pēkšņi atdalījis ar milzu atstatumu.

Lai kaut jel ko atsauktu atmiņā par Emmu, Rūdolfs Izņēma no gultas galvgalī stāvošā skapja vecu Reimsas biskvītu kārbu, kur parasti mēdza uzglabāt mīlestības vēstules; no tās uzvēdīja valgu putekļu un vītušu rožu smarža. Vispirms Rūdolfs pamanīja bāliem lāsumiņiem klātu mutautiņu. Tas bija Emmas: reiz pastaigājoties viņai bija sākušas plūst pa degunu asinis; viņš to vairs neatcerējās. Turpat atradās arī stūrīšos sadurstīta Emmas ģīmetne miniatūrā: viņas ģērbs tam šķita uzkrītošs un mīlīgais skatiens — pavisam nožēlojams. Jo ilgāk viņš šajā attēlā lūkojās, cenzdamies iedomāties pašu oriģinālu, jo vairāk izplūda Emmas vaibsti, it kā viņas īstā un uzzīmētā seja

berzēdamās izdzēstu viena otru. Beidzot viņš sāka lasīt vēstules; tās bija pilnas paskaidrojumiem par ceļojumu, īsas, tehniskas un neatlaidīgas kā lietišķi ziņojumi. Tad Rūdolfu pārņēma vēlēšanās pārskatīt garās, viņam senāk rakstītās Vēstules. Meklējot tās kastītes dibenā, viņš sajauca visas pārējās un sāka mehāniski rakņāties šai papīru un lietiņu kaudzē, atrazdams tur juku jukām ziedu saišķus, prievīti, melnu masku, matadatas un matus, matus! — gan tumšus, gan gaišus; daži pat, aizķerdamies aiz kārbas metāla apkaluma, satrūka gabalos, verot to vajā.

Tā klejojot pa atmiņām, viņš vēroja rokrakstus un vēstu|u stilu, kas bija tikpat dažādi kā to pareizrakstība. Te bija gan maigas, gan jautras, gan joku pilnas, gan grūtsirdīgas, — citas lūdzās mīlestību, citas — naudu. Viens vienīgs vārds atsauca atmiņā sejas, kādu kustību, balss skaņu; tomēr dažreiz viņš neapcerējās it nekā.

Un tiešām šīs sievietes, uzreiz sadrūzmējušās viņa atmiņā, aizēnoja cita citu, vēršot viņas niecīgas, it kā kopējā mīlestībā būtu tās padarījis vienādas. Saņēmis veselu riekšavu sajaukto vēstuļu, viņš kādu brīdi rotaļādamies ļāva tām krist līdzīgi ūdenskritumam no labās rokas kreisajā. Beidzot apnicis, samiegojies Rūdolfs atlika kārbiņu atpakaļ skapī, pats pie sevis noteikdams:

—   Ir gan blēņas!…

Tādas arī patiesi bija viņa domas, jo baudas bija nomīdījušas viņa sirdi kā skolnieki koledžas pagalmu; neviens zaļumiņš tur neauga, un visi, kas tajā pakavējās, bija daudz vieglprātīgāki par bērniem, neatstājot pat sienā ieskrāpētus vārdus.

—   Nu, — viņš teica savā nodabā, — sāksim!

Tad rakstīja:

«Esiet stipra, Emmai Esiet stipra! Es negribu būt jūsu dzīves izpostītājs…»

«Galu galā ta ir taisnība,» Rūdolfs nodomāja, «es taču rīkojos viņas interesēs; esmu godīgs.»

«Vai jūs esat nopietni apsvērusi savu lēmumu? Vai zināt, mana dārgā, kādā bezdibenī es jūs būtu ierāvis? Protams, ne! Uzticīga un neprātīga jūs būtu nākusi, ticot laimei, nākotnei… Ak mēs nelaimīgie! Ak neprātīgie!»

Rūdolfs apstājās, lai rastu kādu nopietnāku ieganstu.

«Ja teiktu viņai, ka esmu zaudējis visu savu mantu?… Ai nē! Un, starp citu, tas neko nelīdzētu. Tas nozīmētu — vēlāk atsākt visu no gala. Vai tad tādas sievietes var atgriezt pie prāta?»

Viņš pārdomāja, tad piebilda:

«Ticiet man, es jūs neaizmirsīšu un saglabāšu pret jums visdziļāko uzticību, bet kādā dienā, agri vai vēlu, mūsu mīlas degsme (jo tāds taču ir visu cilvēcīgo jūtu liktenis) tik un tā sāktu atdzist. Bez šaubām, reiz pār mums nāktu pagurums, un, kas zina, vai mari nebūtu lemts ar nežēlīgām mokām pieredzēt jūsu nožēlas un varbūt pat pašam tajās jādafas, jo tieši es būtu bijis to iemesls. Jau doma vien par šīm ciešanām mani moka, Emma! Aizmirstiet mani! Kāpēc gan man bija lemts jūs iepazīt? Kāpēc jūs bijāt tik skaista? Vai tā ir mana vaina? Ak Dievs! Nē, nē, vainīgs te ir vienīgi liktenis!»

«Tas ir vārds, kas vienmēr atstāj iespaidu,» viņš pie sevis nodomāja.

«Ai, ja jūs būtu viena no tām vieglprātīgajām sievietēm, kādas redz visur, es droši vien aiz egoisma būtu varējis izšķirtieš par šādu mēģinājumu, zinādams, ka tas jums fiav bīstanls. Bet tā pati brīnišķīgā aizrautība, ka3 reizē ir jūsu burvīgums un jūsu mokas, traucē, dievināmā sieviete, jums saprast, cik neīsts būtu jūsu stāvoklis nākotnē. Arī es sākumā par to nedomāju un, neparedzēdams sekas, atdusējos jūsu ideālās laimes pavēnī kā tnanseniļas ēnā.»

«Viņa varbūt vēl nodomās, ka es atsakos skopulība* )Pc… E, vienalga! Lai, laiks izbeigt.»

«Pasaule ir nežēlīga, Emmai Lai mēs būtu kur būdami. ! (I vajātu mūs visur. Jums būtu jāpacieš nesmalkjūtīgl fllltājuini, apmelojumi, nicināšana, varbūt pat apvaino» (lini. Apvainojumi jumsi Akl… Kur es gribētu jūs tronT \ rll un domu par jums aiznesu sev līdzi kā talismanu!

0 par visu ļaunumu, ko esmu jums nodarījis, pats nosodu igvi ar trimdu. Es aizbraucu. Kurp? Es nezinu neko, esmu kn bez prāta! Ardievu! Esiet vienmēr laba pret mani! Saglabājiet piemiņu par nelaimīgo, kas jūs zaudējis. Iemāciet savam bērnam manu vārdu, lai tas mani piemin savās darīšanās!»

Abu sveču liesmas raustījās vējā. Rūdolfs piecēlās, lai atvērtu logu, un atsēdās no jauna.

«Liekas, tas būtu viss. A, vēl kas jāpiebilst, lai viņa ne»Id jotu mani meklēt.»

Kad jūs lasīsiet šīs skumjās rindiņas, es būšu tālu projām, jo esmu nolēmis bēgt, cik vien iespējams ātri, lai nepadotos kārdinājumam jūs redzēt. Tikai boz vājībām! Bh atgriezīšos, un varbūt kādreiz vēlāk mēs abi varēsim pnvisam mierīgi pārrunāt par mūsu mīlu. Ardievu!»

Viņš uzrakstīja vēl pēdējo atvadu sveicienu, sadalot pa Imlsieniem vārdu «ar Dievu!». Rūdolfam likās, ka tas lietiņa par sevišķi izsmalcinātu gaumi.

— Bet kā gan lai tagad parakstos? — viņš prātoja. Jums allaž uzticīgais? Nē. Jūsu draugs? Jā, tieši tā.

«Jūsu draugs.»

Viņš pārlasīja vēstuli. Tā likās laba.

«:Nabadzīte!» viņš atmaidzis nodomāja. «Viņa mani uzgulis par cietsirdīgāku nekā klints, derētu te uzbirdināt Uiln asariņu, bet es taču neprotu raudāt; tā nav māna Vilina.» Tad, ielējis glāzē ūdeni, Rūdolfs tajā iemērca pirkklu un no augšas uzpilināja vēstulei lielu pilienu, no kura

tinte izplūda bālā traipā; tad, meklēdams, ar ko aizzīmogot vēstuli, viņš nejauši atrada spiedodziņu Amor nel cor.

—   Tas nu gari nepiederas šajos apstākļos… Bet ko tur! Vienalga!

Tad viņš izsmēķēja trīs pīpes un devās gulēt.

Piecēlies nākamajā dienā vēlu, ap pulksten diviem, Rūdolfs lika pieplūkt groziņu aprikožu. Pašā apakšā zem vīnogulāju lapām viņš ielika vēstuli un tūdaļ pavēlējā savam puisim piesardzīgi nodot visu to Bovarī kundzei. Viņš mēdza izmantot šo iespēju, lai sarakstītos ar Emmu, aizsūtot viņai atkarībā no gadalaika augļus vai medījumu.

—   Ja viņa tev par mani apvaicājas, — viņš piekodināja, — atbildi, ka esmu aizbraucis ceļojumā. Groziņu nodod viņai personiski rokās… Ej un piesargies!

Zirārs uzvilka jaunu blūzi, iesēja aprikožu groziņu lakatā un, gausi soļodams ar smagajiem, naglām apkaltajiem zābakiem, rāmā gaitā devās ceļā uz Jonvili.

Bovarī kundze ar Felicitu kārtoja uz virtuves galda veļu, kad ienāca Zirārs.

—   Te, — teica kalps, — kungs lika jums to atnest.

Emmu pārņēma ļauna nojauta, un, meklēdama kabatā

kādu sīknaudas gabalu, viņa ar drūmu skatienu vērās zemniekā, kas savukārt izbrīnījies blenza viņā nesapratnē, kā tāda dāvana var kādu tik ļoti satraukt. Beidzot viņš izgāja. Felicita palika. Emma nespēja vairs savaldīties, ieskrēja zālē, lai it kā tur ienestu aprikozes, apgāza groziņu, izmeta lapas, atrada vēstuli, atplēsa to un, it kā viņai aiz muguras būtu uzliesmojis šausmīgs ugunsgrēks, pārbijusies skriešus metās uz savu istabu.

Tur bija Šarls, Emma to pamanīja; viņš tai kaut ko teica, Emma nedzirdēja un žigli traucās pa kāpnēm augšā — aizelsusies, apjukusi, gluži kā piedzērusies, visu laiku turēdama rokā briesmīgo papīru, kas grabēja pirkstos kā skārda plāksne. Trešajā stāvā viņa apstājās aizvērto bēniņu durvju priekšā.

Emma mēģināja nomierināties, atcerējās vēstuli; vajadzēja to pabeigt lasīt, bet viņa neuzdrošinājās. Bez tam — kur? Kā? Viņu varēja ieraudzīt.

«Ak nē, tepat,» viņa nodomāja, «te būs labi.»

Viņa atgrūda durvis un iegāja.

No šīfera jumta svērteniski plūda lejup smaga tveice, kas spieda deniņus un smacēja elpu. Emma aizvilkās līdz aizvērtajai jumtistabiņai, atrāva aizšaujamo, un jaunajai sievietei sejā iesitās žilbinoša gaisma.

Viņas priekšā pāri jumtiem, cik tālu vien sniedza skatiens, pletās lauki. Lejā bija redzams tukšs laukums; ietves akmeņi saulē dzirkstīja; uz māju jumtiem nekustīgi stinga vēja rādītāji; ielas stūrī no apakšējā stāva atplūda kaut kas līdzīgs ņerkstīgai šņākoņai. Tur virpoja Binē.

Atbalstījusies pret jumtistabiņas lūkas malu, Emma, šad tad sašutumā iesmiedamās, vēlreiz pārlasīja vēstuli. Bet, jo vairāk tajā iedziļinājās, jo vairāk viņai sarežģījās domas. Viņa redzēja Rūdolfu, dzirdēja to, apskāva to, sirds kā. veseris smagiem grūdieniem sitās krūtīs ātri un nevienmērīgi. Acis maldījās apkārt, viņa vēlējās, kaut zeme atvērtos zem tās kājām. Kāpēc gan visam tam nedarīt gaļu? Kas gan atturēja no tā? Viņa bija brīva. Un Emma pagājās uz priekšu, palūkojās uz ielas bruģi un pie sevis noteica:

—   Uz priekšu! Uz priekšu!

Mirdzošs gaismas stars, tiekdamies augšup, vilka lejā bezdibenī viņas ķermeņa svaru. Viņai likās, ka laukums zvalstīdamies slejas gar namu sienām, grīda nosliecas uz vienu pusi kā bangu šūpots kuģis. Emma stāvēja pie pašas malas, gandrīz nosvērusies lejup, no visām pusēm tukšas telpas ietverta. Debess zilgme to aizrāva, tukšajā galvā dūca un šņāca, vajadzēja vienīgi padoties, ļauties, bet virpas Šņākoņa joprojām nemitējās kā nikna aicinoša balss.

—   Sieviņ! Sieviņ! — sauca Šarls.

Viņa apstājās.

—    Kur tu esi? Nāc šurp!

Iedomājoties vien, ka tikko izbēgusi nāvei, viņa gandrīz zaudēja samaņu, aizvēra acis, tad nodrebēja, sajuzdama kādu pieskaramies viņas piedurknei. Tā bija Felicita.

—   Kungs jūs gaida, kundze! Zupa ir galdā.

Un viņai bija jākāpj lejā, jāsēžas pie galda!

Emma mēģināja ko ieēst. Kumosi spriedās kaklā. Tad viņa atlocīja salveti, it kā pārbaudīdama, kā tā salāpīta, un tiešām gribēja nodoties šim darbam, saskaitot auduma diedziņus. Pēkšņi prātā ienāca vēstule. Vai tad viņa būtu to pazaudējusi? Kur to atrast? Bet viņa jutās garīgi tik pārgurusi, ka nekad nespētu izgudrot kādu ieganstu, lai pieceltos no galda. Turklāt viņa bija kļuvusi gļēva, tai bija bail no Šarla; viņš zināja visu, katrā ziņā zināja! Un tiešām — viņš kaut kā dīvaini pateica:

—        Pēc visa spriežot, mēs, liekas, Rūdolfa kungu tik drīz vis neredzēsim.

—   Kas tev to teica? — Emma nodrebēdama vaicāja.

—        Kas man to teica? — Šarls atjautāja, mazliet pārsteigts par viņas skarbo toni. — Zirārs. Es to tikko satiku pie Franču kafejnīcas. Viņš esot aizceļojis vai arī gatavojoties aizceļot.

Emma apvaldīja elsas.

—        Kas gan tevi pārsteidz? Viņš jau šad tad mēdz aizbraukt izklaidēties un. nudien dara pareizi! Ja cilvēks ir bagāts un turklāt vēl neprecējies!… Starp citu, mūsu draugs prot. jauki uzjautrināties. īsts uzdzīvotājs! Langiuā kungs man stāstīja …

Šarls apklusa aiz pieklājības, jo ienāca kalpone.

Felicita salasīja groziņā pa etažeri izsvaidītās aprikozes; Šarls, nemanīdams, ka sieva nosarkst, lika, lai tās pasniedz, paņēma vienu un iekoda.

—   Ai! Lieliski! — viņš teica. — še nogaršo!

Un viņš pastiepa tai pretim groziņu, kuru tā viegli atgrūda.

—    Paod taču: kas par smaržu! — viņš sacīja, pieceldams viņai to vairākkārt pie deguna.

—   Es smoku! — Emma iekliedzās, pēkšņi pietrūkdamās kājās.

Ar gribasspēku viņa tomēr pārvarēja šo lēkmi. Tad ieminējās;

— Tas nekas! Tas nav nekas! Tie ir nervi! Sēdies un ēd!

Emma baiļojās, ka tikai nesāk to iztaujāt, rūpēties par viņu, neatstājot viņu vienu.

Šarls, sievai paklausīdams, apsēdās, spļaudams saujā aprikožu kauliņus, kurus pēc tam salika šķīvī.

Te pēkšņi gaiši zils tilberijs rikšos aizdrāzās pa laukumu garām viņu mājai. Emmaiekliedzās un nesamaņā atmuguriski nokrita uz grīdas.

Rūdolfs tiešām pēc ilgām pārdomām bija nolēmis aizbraukt uz Ruānu. No Laišetas uz Bišī nebija neviena cita ceļa kā caur Jonvili, un viņam vajadzēja šķērsot pilsētiņu; Emma bija pazinusi pajūgu pēc laternām, kas kā zibens šķēla tumsu.

Izdzirdējis kņadu ārsta mājā, atskrēja aptiekārs. Galds ar visiem šķīvjiem bija apgāzts: mērce, gaļa, naži, sālnīca un provanseļļas karafīte gulēja uz grīdas. Šarls sauca pēc palīdzības, Berta pārbijusies kliedza, Felicita drebošām rokām raisīja kundzes korseti. Emmas augums raustījās konvulsijās.

—    Es aizskriešu, — aptiekārs teica, — pameklēt laboratorijā mazliet aromātiskā etiķa.

Vēlāk, kad Emma, ieelpodama pudelītes smaržu, atvēra acis, viņš teica:

—   Es par to biju pārliecināts. Ar to pat mironi var piecelt.

—    Saki kaut ko! — Šarls lūdzās. — Saki jel ko! Attopies! Tas esmu es, tavs Šarls, kas tevi mīl. Vai tu mani nepazīsti? Skaties, re, tava meitiņa, noskūpsti taču viņu!

Bērns stiepa pretim rociņas, lai apķertos mātei ap kaklu. Bet Emma aizgrieza no viņas galvu un teica aizlauztā balsī:

—   Nē, nē!… Nevienu!

Un atkal zaudēja samaņu. Emmu iecēla gultā.

Viņa gulēja izstiepusies, pavērtu muti, nolaistiem plakstiem, rokas gar sāniem, nekustīga un bāla kā vaska statuja. Asaras divās straumītēs lēnām ritēja no acīm uz pagalvja.

Šarls stāvēja alkova dibenā, aptiekārs viņam blakus, nepārtraucot domīgo klusumu, kā tas pieklājas smagos dzīves brīžos.

—   Nomierinieties, — viņš ierunājās, piebikstīdams Šarlam ar elkoni, — man liekas, ka lēkme būs pārgājusi.

—   Jā, tagad viņa mazliet atpūšas! — Šarls atbildēja, raudzīdamies guļošajā sievā. — Nabadzīte!… Nabadzīte! … Atkal sasirgusi!

Tad Omē iejautājās, kā tas viss atgadījies. Šarls atbildēja, ka lēkme viņu satvērusi pēkšņi, ēdot aprikozes. .

—    Savādi! — sacīja aptiekārs. — Tomēr visai iespējams, ka nesamaņu izraisījušas tieši aprikozes. Ir organismi, kas tik neparasti jutīgi pret dažām smaržām. Tā būtu jauka problēma, kuru derētu izpētīt kā no patoloģiskā, tā no psiholoģiskā viedokļa. Cik tas svarīgi, to jau zinājuši priesteri, ne velti tie savās ceremonijās vienmēr lietojuši smaržas. Ar to viņi notrulina spējas domāt un izraisa ekstāzi, kas, starp citu, |oti viegli izdodas pie vājā dzimuma personām, kuras ir daudz vārākas nekā vīrieši. Ir zināmi gadījumi, kad sievietes zaudē samaņu no dedzināta raga smakas, no svaigas maizes…

—    Esiet uzmanīgs, neuzmodiniet viņu! — klusā baisi brīdināja Bovarī.

—    So anomāliju, — aptiekārs turpināja, — sastopam ne tikvien pie cilvēkiem, bet arī pie dzīvniekiem. Tā, piemēram, jūs katrā ziņā zināt, kādu dīvainu juteklisku kai

rinājumu uz kaķu sugas pārstāvjiem atstāj nepeta cataria, tautas mutē saukta par kaķumētrām; starp citu, lai minētu piemēru, par kura pareizību varu galvot, sacīšu, ka kādam no maniem kādreizējiem biedriem — Bridū, kas pašreiz dzīvo Malpalī ielā, ir suns, kurš, līdzko tam pieliek pie deguna tabakas kārbiņu, tūdaļ sāk raustīties krampjos. Bieži vien Bridū izdara šo eksperirņentu, draugiem klātesot, savā paviljonā Gijomas mežā. Vai to kāds varētu domāt, ka vienkāršs šķaudīšanas līdzeklis spētu nodarīt tādus postījumus četrkājaiņa organismā? Tas ir bezgala interesanti, vai ne?

—   Jā, — noteica Šarls, nemaz neklausīdamies.

—   Tas mums pierāda, — ar labsirdīgi pašapmierinātu smaidu turpināja aptiekārs, — ka nervu sistēmā ir neskaitāms daudzums traucējumu. Kas attiecas uz godājamo kundzi, tad jāatzīstas, ka viņa man vienmēr likusies neparasti jūtīga. Tāpēc es jums arī neieteiktu, mans labais draugs, nevienu no tām šķietamajām ārstniecības zālēm, kas, it kā novērsdamas slimības simptomus, patiesībā atstāj lielu iespaidu uz pašu temperamentul Nē, nost ar nekam nederīgajiem medikamentiem! Diēta — tas ir viss! Vairāk nomierinošus, mīkstinošus, sāpju remdinošus līdzekļus! Bez tam, kā jūs domājat, vai nevajadzētu varbūt ierosināt viņas iztēli?

—   Ar ko? Kā? — jautāja Bovarī.

—   Ai, tur jau ir tas jautājums! Tas ir patiesi ja ut;1 jums: that is the question, kā necik sen lasīju laikrakstā.

Bet te Emma atģidusies iekliedzās:

—   Un vēstule? Vēstule?

Domāja, ka viņa murgo, Pusnaktī viņa tiešām sāka murgot: skaidri izpaudās smadzeņu iekaisums.

Četrdesmit trīs dienas Šarls neatgāja no sievas gultas. Viņš pameta visus slimniekus, vairs negāja gulēt, viņš to vien darīja kā taustīja Emmai pulsu, lika tai sinepju plāksterus un. auksta ūdens apliekamos. Viņš sūtīja Zis-

tēnu pēc ledus līdz pašai Nefšatelei; ceļā ledus izkusa, viņš sūtīja to atkal. Šarls izsauca uz konsultāciju Kanivē kungu, ataicināja no Ruānas doktoru Larivjeru, savu bijušo skolotāju. Viņš bija izmisumā. Visvairāk to biedēja Emmas jjagurums: viņa nerunāja ne vārda, neko neklausījās un pat, kā likās, Tīejuta nekādas ciešanas — it kā viņas miesa un dvēsele reizē atpūstos no visiem uztraukumiem.

Ap oktobra vidu Emma jau varēja gultā sēdēt, atbalstījusies pret spilveniem. Sārts apraudājās, kad redzēja viņu ēdam pirmo maizes gabaliņu ar ievārījumu. Spēki pamazām atgriezās, viņa sāka pēcpusdienās uz pāris stundām piecelties, un kādu dienu, kad jutās labāk, Šarls mēģināja Izvest viņu zem rokas pastaigāties pa dārzu. Smiltis alejās bija noklātas ar kritušām lapām, jaunā sieviete so|oja soli pa solītim, šļūkdama tupelītēs ieautās kājas pa zemi, un, atspiedusies pret Šarla plecu, visu laiku smaidīja.

Tā viņi nonāca līdz terasei dārza galā. Emma lēnām izslējās un, pielikusi roku pie acīm, raudzījās tālu, pavisam tālu projām; bet_pie apvāršņa nekā cila nebija kā vienīgi lieli, kūpoši ugunskuri pakalnos — tur zemnieki dedzināja nezāles.

—   Tu esi nogurusi, drostaliņ, — Šarls teica.

Un, vieglītēm to pabīdīdams uz lapenes pusi, piebilda:

—   Apsēdies taču uz šī sola, te tev būs labi.

—    Ak nē, tikai ne te, ne te! — Emma izdvesa dziestošā balsī.

Viņai uznāca reibonis, un pret vakaru slimība sākās no jauna — tiesa gan, ar nenoteiktāku gaitu un sarežģītāku raksturu. Emma sajuta sāpes te sirdī, te krūtīs un locekļos; viņai uznāca vemšana, kas Šarlam likās vēža pirmā pazīme.

Un turklāt nabaga vīram bija vēl naudas grūtības!

Vispirms Šarls nezināja, kā norēķināties ar Omē kungu par paņemtajārh zālēm, un, lai gan viņam kā ārstam bija tiesības par tām nemaksāt, tomēr, iedomājoties vien par to, viņa sejā sakāpa sārtums. Bez tam tagad, kopš saimniekoja kalpone, mājas izdevumi bija sasnieguši šausminošus apmērus; rēķini bira kā krusa; preču piegādātāji kurnēja; par visiem vairāk Šarlu mocīja Lerē kungs. Un tiešām, visgrūtākajā Emmas slimības laikā viņš, izmantodams apstākļus, lai palielināt:.! rēķinu, bija pasteidzies atnest apmetni, gultas maisu, vienas ceļasomas vietā divas un vēl daudz citu mantu Šarls varēja teikt ko teikdams, ka viņam tās nav vajadzīgas, tirgotājs uzpūtīgi atbildēja, ka mantas tam esot pasūtītas un ka viņš tās atpakaļ neņemšot; turklāt vai tad varot, sarūgtināt kundzi tāatveseļošanās laikā? Lai ārst^a kungs par to padomājot. Vārdu sakot, viņš esot nolēmis drīzāk šo lietu nodot tiesai nekā atteikties no savām tiesībām un nest preces projām. Tad Šarls deva rīkojumu nogādāt tās uz Lerē veikalu; Felicita aizmirsa; viņam pašam bija daudz citu rūpju — un neviens par to vairs nedomāja; Lerē kungs atjaunoja uzbrukumu un gan draudēdams, gan gauzdamies panāca, ka galu galā Bovarī izdeva viņam vekseli ar seši mēneši ilgu termiņu. Bet, tiklīdz Šarls bija parakstījis šo vekseli, viņam iešāvās prātā drosmīga doma — aizņemties no Lerē kunga tūkstoš franku. Šarls samulsis apvaicājās, vai neesot iespēja šo summu viņam apgādāt, piebilzdams, ka to atdošot pēc gada, vienalga, ar kādiem procentiem. Lerē skriešus aizmetās uz veikalu, atnesa no turienes zelta naudu un nodiktēja ārstam jaunu vekseli, kurā Bovarī pēc Lerē pavēles apņēmās nomaksāt tūkstoš septiņdesmit franku lielu summu nākamā gada pirmajā septembrī kopā ar iepriekš norunātajiem simt astoņdesmit frankiem — pavisam tūkstoš divi simti piecdesmit franku. Tā, ņemot seši

procenti par aizdevumu un ceturtdajprocenta par komisiju un vēl piepelnot ne mazāk kā trešo da]u uz pašām precēm, Lerē kungs cerēja pa divpadsmit mēnešiem iegūt simt trīsdesmit franku peļņas. Bet viņš cerēja, ka ar to darījums vēi nebeigsies, ka Bovarī nespēs laikā vekseļus nomaksāt, ka tos vajadzēs pagarināt un viņa naudiņa, uzbarojusies pie ārsta kā atpūtas namā, kādu dienu atgriezīsies pie viņa atpakaļ, ievērojami piebriedusi un tik apaļa, ka maišelis nobrīkšķēs vien.

Vispār Lerē kungam veicās. Viņš bija salīdzis ar Nefšateles slimnīcu piegādāt sidru no tirgiem; Gijomena .kungs viņam solīja Grumeniles kūdrāja akcijas, un viņš pat sapņoja ierīkot jaunu diližansa satiksmi starp Argeiju un Ruānu, kas, bez šaubām, drīz vien izspiedīs Zelta lauvas grabažkasti, pārvadājot pasažierus daudz ātrāk, par zemāku maksu un uzņemot nesalīdzināmi lielāku kravu, tā ka viņš varēs sagrābt savās rokās visu Jonviles tirdzniecību.

Šarls vairākas reizes jautāja pats sev, kur gan nākamajā gadā ņemt tik daudz naudas, un viņš noņēmās, izgudrodams visādas iespējas, piemēram, griezties pēc palīdzības pie tēva vai arī ko pārdot. Bet tēvs būtu kurls pret viņu, un ko pārdot nekā nebija. Šķēršļi šķita tik nepārvarami, ka viņš žigli vien atvairīja tādas nepatīkamas pārdomas. Šarls pārmeta pats sev, ka naudas dēļ piemirst Emmu, un, lai gan viņa domas piederēja vienīgi šai sievietei, viņam likās, it kā nodarītu tai pāri, ja ik brīdi neturētu to prātā.

Ziema bija barga. Bovarī kundzes atveseļošanās ieilga. Jaukā laikā viņu pievirzīja ar krēslu pie loga, pa kuru varēja redzēt laukumu, jo dārzs viņai tagad iedvesa riebumu un tanī pusē žalūzijas bija vienmēr nolaistas. Emma gribēja, lai pārdod viņas zirgu; viss, kas viņai agrāk bija patiess, tagad šķita pretīgs. Visas viņas domas likās ierobežojamies vienīgi ar rūpēm par sevi. Nepieceldamās no

gultas, Emma iebaudīja vieglu maltīti, zvanīja kalponei, lai apjautātos par zāļu novārījumiem vai arf lai patērzētu ar to. Sniegs uz tirgus nojumes meta istabā blāvu, nekustīgu atblāzmu; pēc tam uznāca lietus. Un katru dienu Emmā ar mokpilnu nemieru gaidīja atkārtojamies sīkos, nemainīgos notikumus, kas viņai it nekā tomēr nesniedza Visievērojamākais no tiem bija Bezdelīgas pārbraukšana vakaros. Viesnīcnicce klaigāja, un tai atbildēja citas balsis, kamēr Ipolits, turēdams rokā laternu, kas tumsā staroja kā zvaigzne, meklēja uz brezenta virsas ceļasomas Dienas vidū pārradās Šarls; vēlāk atkal aizgāja, pēc tam viņa dzēra buljonu, bet āp pieciem, kad sāka mesties krēsla, atgriezās no skolas bērni. Koka tupelēm klabot pa ietvi, viņi visi kā viens pēc kārtas pagrabināja ar lineā liem pa aizvirtņu aizšaujamo.

Ap šo laiku Emmu mēdza apmeklēt Burnisjena kungs. Viņš apjautājās par tās veselību, pastāstīja jaunākos notikumus un, vieglā, glaimīgā, diezgan tīkamā noskaņā tērzējot, centās to pievērst reliģijai. Jau ieraugot garīdznieka sutanu, Emma jutās mierīgāka.

Kādu dienu, kad slimniece bija jutusies vissliktāk un tai bija licies, ka sākusies agonija, viņa izteica vēlēšanos pieņemt svēto vakarēdienu; un pa to laiku, kamēr istabu sakārtoja sakramentam, kamēr kumodi, uz kuras stāvēja neskaitāmas zāļu pudelītes, pārveidoja par altāri un Feii cita kaisīja uz grīdas dāliju ziedus, Emma juta, ka uz viņu nolaižas kaut kas varens, kas to atbrīvo no visām sāpēm, no visiem laicīgiem iespaidiem, no visām izjūtām. Viņas miesa jutās atvieglota, bez domām; sākās cita dzīve; likās, ka visa viņas būtne, paceldamās uz Dievu, izgaro šinī mīlestībā, kā degošs vīraks izkūp dūmos. Emmas gultas drānas apslacīja ar svēto ūdeni; garīdznieks izņēma no hostiju trauciņa balto dievmaizīti, un, dievišķīgā priekā zaudēdama atmanu, viņa pastiepa lūpas, lai uzņemtu pestītāja miesu. Alkova aizkari ap viņu viegli piepūtās kā mā

koņi, un divu uz kumodes degošo sveču liesmas likās kā žilbinoši svēto staru vainagi. Tad Emma ļāva galvai noslīgt uz spilvena, un viņai likās, ka neaptveramajos plašumos atskan zēravu arfu skaņas, un dzidri zilajās debesīs uz zelta troņa, ap kuru stāv svētie ar zaļiem palmu zariem rokās, viņa ieraudzīja Dievu to tēvu, mirdzošu savā godībā, dodot liesmaini spārnotajiem eņģeļiem zīmi nolaisties lejā un uznest jauno sievieti uz rokām augšā.

Sī mirdzošā vīzija palika Emmas atmiņā kā jaukākais sapnis, ko tā jebkad iztēlojusies, un vēl tagad viņa pūlējās no jauna pārdzīvot to izjutu, kas gan vairs nelikās tik spilgta, tomēr bezgala salda. Viņas lepnuma salauztā dvēsele beidzot atpūtās kristīgā pazemībā, un, tīksmi izbaudīdama savu nespēku, Emma pati sevī vēroja to gribas sabrukumu, to pazemību, kurai vajadzēja, kļūt par plašiem vārtiem Dieva žēlsirdībai. Tātad laicīgās mīlestības vietā eksistēja daudz lielāka svētlaime, daudz augstāka mīlestība par visām citām, mīlestība bez mitēšanās, bez gala, mūžīgi pieaugoša! Starp citām maldinošām cerībām Emma nojauta to dvēseles skaidrības stāvokli, kad tā, lidinādamās pāri zemei, saplūst kopā ar debesīm, kurp viņa tā tiečās. Viņa gribēja kļūt svēta. Viņa nopirka lūgšanu krelles, sāka nēsāt amuletus; viņa vēlējās pielikt savā istabā gultas galvgalī smaragdiem rotātu šķirstiņu ar relikvijām, lai katru vakaru to skūpstītu.

Kirē bija sajūsmā par šādu noskaņojumu, lai gan atzina, ka Emmas reliģijas kvēle var galu galā novest to līdz ķecerībai un pat ekstravagantai rīcībai. Taču, nebūdams šajā ziņā pietiekami kompetents, ciktāl tas viss pārsniedza zināmas robežas, Burnisjens aizrakstīja viņa eminences grāmatu tirgotājam Bulāra kungam, lai tas viņam atsūta kaut ko ievērojamu, piemērotu dāmai ar visai attīstītu prātu. Grāmatu tirgotājs tik vienaldzīgi, it kā būtu runa par dzelzs preču sūtījumu nēģeriem, iesaiņoja, kas vien pagadījās no pašlaik populārākajām dievbijīga satura

.grāmatām. Tās bija rokasgrāmatiņas ar jautājumiem \xn atbildēm, pamfleti augstprātīgā de Mestra kunga garā un kaut kas līdzīgs romāniem rožainos vākos ar salkanu stilu, ko bija safabricējuši sentimentāli noskaņoti semināristi vai grēkus nožēlojošās zilzeķes. Bija arī «Pārdomā to labi!», «Augstāko aprindu cilvēks pie jaunavas Marijas kājām», de*** kunga, vairāku ordeņu kavaliera, sacerējums, «Voltēra maldi, grāmata jauniešiem» utt.

Bovari kundzei vēl nebija pietiekamas domu skaidrības, lai nopietni nodotos vienalga kāda jautājuma iztirzāšanai, turklāt viņa metās uz grāmatu lasīšanu pārāk kāri. Ceremoniju priekšraksti viņā izraisīja sašutumu; asie, polemiskie raksti nepatika tā niknuma pēc, ar kādu tie uzbruka viņai nepazīstamiem cilvēkiem; bet ar reliģiju apdvestie laicīgie stāsti pauda tādu dzīves nezināšanu, ka tieši tie nemanot novērsa viņu no tām patiesībām, kurām tā gaidīja pierādījumu. Tomēr Emma stūrgalvīgi pretojās, un, kad grāmata krita vai no rokām ārā, tai likās, ka viņu pārņēmusi visdziļākā katoliskā grūtsirdība, kādu var sajust tikai visēteriskākā dvēsele.

Atcere par Rūdolfu bija dziļi nogrimusi viņas sirds dzīlēs, kur tā arī palika, svētsvinīgāka un nekustīgāka nekā karaļa mūmija pazemes sarkofāgā. No šīs iebalzamētās lielās mīlas cēlās kāds tvaiks, kas, caurstrāvojot visu, apdvesa ar maigu smaržu to šķīstības atmosfēru, kurā Emma vēlējās dzīvot. Nometusies ceļos uz sava gotiskā lūgšanu soliņa, viņa vērsās pie tā kunga ar tiem pašiem ilgu pilnajiem vārdiem, kādus bij^ čukstējusi savam mīļākajam kaislākajos laulības pārkāpšanas brīžos. Ar to viņa centās radīt sevī tieksmi pēc ticības, bet debesis nesūtīja nekādu veldzi, un viņa piecēlās gurdiem locekļiem, ar neskaidru nojautu, it kā būtu bezgala pievilta. «Šie meklējumi ir jauns nopelns,» Emma domāja un, lepodamās ar savu dievbijību, pielīdzināja sevi tām seno laiku dižciltīgajām dāmām, par kuru slavu bija sapņojusi pie de Lavaljeras

portreta un kuras, ar tādu majestātisku cieņu vilkdamas garo tērpu izšūtās slēpes, bija devušās vientulībā, lai pie Kristus kājām izraudātu visas dzīvē ievainotās sirds asaras.

Emma. nodevās pārmērīgai labdarībai. Viņa šuva nabagiem drēbes, sūtīja nedēļniecēm malku, un Šarls, pārrazdamies mājās, atrada reiz virtuvē trīs dīkdieņus, kas, sasēdušies ap galdu, mielojās ar zupu. Emma lika atvest mājā mazo meitiņu, kuru laulātais draugs pa sievas slimības laiku bija aizsūtījis pie zīdītājas. Viņa gribēja meiteni mācīt lasīt, un, lai kā Berta niķojās, māte nedusmojās. Tā bija apzināta lēnprātība, absolūta piedošana. Emmas valoda, lai par ko viņa runāja, bija piebārstīta ar izteicieniem augstā stilā.

Viņa jautāja meitiņai:

—   Vai vēdergraizes tev pārgājušas, manu eņģelīt?

Vecā Bovarī kundze nespēja atrast nekā tāda, ko varētu nopelt, izņemot vienīgi šo māniju adīt bārenīšiem kamzoļus, kad pašu veļa stāvēja nelāpīta. Bet, mājas ķildu nomocīta, vecīte ar patiku atpūtās mierīgajā dēla mājā un pat palika šeit līdz Lieldienu beigām, lai izvairītos no vecā Bovarī zaimiem, kurš Lielajā piektdienā nekad nepiemirsa sev pasūtīt aknu desas līkumu.

Bez vīramātes, kas mazliet to stiprināja ar savu spriedumu patiesīgumu un stingrajiem dzīves uzskatiem, Emma gandrīz vai katru dienu satikās ar citiem cilvēkiem. Tie bija targluā kundze, Karona kundze, Dibreija kundze, Tivaša kundze un ik dienas no pulksten diviem līdz pieciem Ueliskģ Omē kundze, kas nekad neticēja tenkām, kādijs bija palaistas par viņas kaimiņieni, Arī mazie Omē nāc$ apmeklēt Emmu;. Zistēns tos pavadīja. Viņš kopā ar tieņi_ uzkāpa tās istabjā un palika stāvam pie durvīm, nekurēdamies un nerunādams ne vārda. Bieži vien Bovarī kundzē, nepievērsdama zēnam nekādu uzmanību, noņēmis ap savu tualeti. Vispirms viņa izņēma ķemmes un ar

strauju kustību atmeta galvu, un, kad Zistēns pirmoreiz ieraudzīja, ka Emmas melnās cirtas kā tumšs vilnis novēlās līdz pašiem ceļgaliem, nabaga zēnam likās, ka tas pēkšņi ieiet kādā neparastā un jaunā pasaulē, kas ar savu krāšņumu to biedēja.

Emma, protams, nemanīja ne zēna kluso pielūgsmi, ne biklumu. Jaunajai sievietei neienāca ne prātā, ka tepat, viņai blakus, zem šī rupjā, nātnā krekla, šajā viņas skaistuma ietekmei atvērtajā sirdī šalkoja no viņas dzīves izgaisusī mīla. Starp citu, Emma tagad pret visu bija tik vienaldzīga, viņas vārdi tik sirsnīgi un skatieni tik augstprātīgi, izturēšanās tik pretrunīga, ka viņā nebija iespējams atšķirt egoismu no žēlsirdības, samaitātību no tikumības. Tā kādu vakaru, kad kalpone lūdza tai atļauju iziet un stomīdamās meklēja kādu ieganstu. Emma aizsvilās dusmās, bet tad pēkšņi iejautājās:

—   Tātad tu viņu mīli?

Un, nenogaidījusi pietvīkušās Felicftas atbildi, skumji piebilda:

—   Nu ko, skrej vien! Priecājies!

Pavasarim iestājoties, Emma, neievērojot Bovarī kunga iebildumus, lika dārzu pārveidot no viena gala līdz otram; ārsts tomēr bija priecīgs, ka tā izrāda kaut jel kādu gribu. Bet, jo vairāk viņa atveseļojās, jo kļuva enerģiskāka. Vispirms tā rada iespēju aiztriekt Roiē māti, kas pa viņas atveseļošanās laiku bija bieži vien pasākusi ierasties virtuvē kopā ar saviem diviem audzēkņiem un pansionāru, kam bija vēl asāki zobi nekā cilvēkēdājam. Pēc tam Emma tika vaļā no Omē ģimenes, pamazām atbrīvojās no visiem pārējiem apmeklētājiem un pat vairs tik cītīgi negāja baznīcā par jo lielu apmierinājumu aptiekāram, kas reiz viņai draudzīgi bija teicis:

—   Jūs jau mazliet sliecaties uz melnsvārcības pusi.

Burnisjena kungs kā agrāk mēdza iegriezties pie viņas

pēc katķisma stundas. Viņš atzina par labāku palikt ārā,

paelpot svaigu gaisu zaļajā birztaliņā — kā bija iesaucis lapeni. Tieši šinī laikā mēdza mājās pārrasties Šarls. Viņiem bija karsti; tad atnesa saldo sidru, un abi dzēra uz kundzes galīgo atveseļošanos.

Turpat, proti, mazliet zemāk pretī terases mūrim, Biriē ķēra vēžus. Bovarī uzaicināja to atspirdzināties; nodokļu vācējs prata lieliski atkorķēt pudeles.

—    Pudeli, — viņš teica, pārlaizdams visapkārt līdz pašam apvārsnim apmierinātu skatienu, — vajag uz galda turēt pavisam taisni un, kad stieplītes pārgrieztas, pamazītēm palēnītēm skrūvēt iekšā viļķi, kā restorānos mēdz rīkoties ar zelteri.

Taču, to demonstrējot, sidrs nereti vien iešļācās tiem sejās, un tad garīdznieks, dobjā balsī smiedamies, izmeta allaž vienu un to pašu joku:

—   Viņa labvēlība lec tieši acīs!

Kirē patiesi bija lāga vīrs un pat neapvainojās, kad vienu dienu aptiekārs, lai izklaidētu ārsta kundzi, ieteica Šarlam aizvest to uz Ruānas teātri paklausīties slaveno tenoru Lagardi. Kad Omē pārsteidza kirē. klusēšana un viņš gribēja uzzināt tā domas, garīdznieks atbildēja, ka mūziku uzskatot par mazāk bīstamu tikumiem nekā literatūru.

Bet aptiekārs sāka aizstāvēt rakstniecību. Teātris, viņš apgalvoja, palīdzot apkarot aizspriedumus un zein izpriecas maskas mācot tikumību.

—    Castiģat ridendo moresBurnisjena kungs! Tā, piemēram. ņenuĢt gandrīz vai visas Voltēra traģēdijas — tās fr veikli piebārstītas ar filozofiskiem prātojumiem, kas tautai ir īsta morāles un diplomātijas skola.

—   Es — sacīja Binē, — reiz redzēju lugu ar nosaukumu «Parīzes zēns», tur sevišķi ievērības cienīgs bija kāda veca

1 Ar smiekliem šausta tikumus (lat.). Tulk.

ģenerāļa tips, patiesi apdauzīts! Viņš atsakās no sava dēla, kas paved kādu strādnieci, kura beigās…

—    Protams, — Omē turpināja, — ir slikta literatūra, tāpat kā ir slikta farmācija, bet bez izšķirības nopelt svarīgāko no mākslām ir, manuprāt, bezjēdzība, novecojusi doma, to briesmīgo laiku cienīga, kad Galilejs tika mests cietumā.

—   Es zinu it labi, — kirē iebilda, — ka ir krietni darbi, krietni autori; un tomēr jau tas vien, ka šīs dažādā dzimuma personas pulcējas kopā apburošā, ar visu lajcīgo krāšņumu greznotā telpā un tad visa šī pagānu laiku pārģērbšanās, šie krāšļi, lāpas, kaislās balsis, — tas viss galu galā rada zināmu vaļības noskaņojumu, pavedina uz apkaunojošām domām, negodīgiem kārdinājumiem. Tādi vismaz ir visu svēto tēvu ieskati. Un, beidzot, — viņš piebilda, spaidīdams uz īkšķa šķipsnu tabakas, un balss tam pēkšņi ieskanējās noslēpumaini, —ja jau baznīca nosoda izrādes, tātad tai arī ir iemesls; mums jāpakļaujas tās lēmumiem.

—    Kāpēc gan, — aptiekārs vaicāja, — beznīca izslēdz no sevis aktierus? Tāpēc, ka senos laikos tie atklāti sacentušies ar dievkalpojuma ceremonijām. Jā, toreiz spēlēja, toreiz izrādīja baznīcas paaugstinājuma vidū savdabīgus farsus, tā saucamās mistērijas, kurās bieži tika pārkāpti pieklājības likumi.

Garīdznieks tikai dziļi nopūtās, un aptiekārs turpināja:

—    Tas ir tāpat kā ar Bībeli, tur ir… vai zināt… ir ne mazums… pikantu lietu… nudien… piedauzīgas!

Un, kad Burnisjena kungs sašutis sakustējās, Omē sacīja:

—   Ak, jūs taču man piekritīsiet, ka tā nebūt nav tāda grāmata,, kuru varētu dot lasīt jaunām meitenēm, un es būtu noskaities, ja Atalija …

—   Bet tie taču ir protestanti, nevis mēs, kas ieteic Bībeli! — nepacietīgi iesaucās kirē.

—        Vienalga! — Omē atteica. — Es brīnos, ka mūsu dienās, mūsu apgaismības laikmetā ir vēl ļaudis, kas joprojām ietiepīgi nosoda pavisam nevainīgu saprātīgas izklaidēšanās veidu, kas ir ne vien pamācošs, bet dažreiz arī derīgs veselībai, — vai ne, doktor?

—        Bez šaubām, — nevērīgi atbildēja ārsts, vai nu būdams vienis prātis un nevēlēdamies nevienu apvainot, vai arī vispār par to nedomādams.

Saruna šķita nobeigta, bet te aptiekārs uzskatīja par iespējamu dot vēl vienu triecienu.

—        Es pazinu garīdzniekus, kas mēdza pārģērbties privātās drēbēs, lai ietu noskatīties, kā dejotājas cilā kājas.

—   Nu, ko jūs! — kirē iesaucās.

—   Ak, es pazinu gani

Un, izrunādams katru balsienu šķirti, Omē atkārtoja:

—   … pa-zi-nu gan!

. — Nu ko! Tad viņi rīkojušies nepareizi, — Burnisjens sacīja, nolēmis nestrīdēties.

—        Pie velna! Viņi dara vēl daudz ko citu! — aptiekārs nevarēja valdīties.

—        Cienījamais kungs! — viņu pārtrauca garīdznieks, tik nikni uz to paskatīdamies, ka aptiekārs nobijies aprāvās.

—        Es tikai gribēju sacīt, — viņš piebilda jau pieklājīgākā toni, — ka iecietība ir drošākais līdzeklis, ar ko dvēseles pievērst reliģijai.

—        Tas ir tiesa! Tas tiesa! — piekāpās lāga vīrs, atkal apsēzdamies krēslā.

Tomēr viņš palika ne ilgāk par dažiem mirkļiem. Kad viņš bija projām, Omē teica ārstam:

—        Re, tas saucas — sadot sutu! Jūs redzējāt, kā es viņu smalkā veidā!… Vārdu sakot, paklausiet man, aizvediet kundzi uz teātri kaut vai tikai tādēļ vien, lai kaut reizi savā mūžā, velns parāvis, pakaitinātu kādu no šiem kraukļiem! Ja kāds mani varētu aizstāt aptiekā, es pats

Jūs pavadītu. Pasttidzieties! Lagardi uzstāšoties tikai vienā pašā izrādē; viņš esot angažēts uz Angliju ar sevišķi labiem noteikumiem. Tas tik esot zellis! Viņš peldot vienā zeltā! IJn līdzi vadājot trīs mīļākās un pavāru! Visi šie lielie mākslinieki uzdzīvo jo zaļi; tiem nepieciešama palaidnīga dzīve, lai iekveldētu iztēli. Taču nomirst viņi patversmē, jo jaunības dienās tiem ne prātā neienāk atlikt ko nebaltām dienām. Nu, labu ēstgribu, līdz rītam!

Doma par izrādi savaldzināja Bovarī, jo viņš tūdaļ ierunājās par to sievai, kas sākumā to noraidīja, aizbildinādamās ar nogurumu, satraukumu un izdevumiem; taču Sarfs pretēji paradumam nepiekāpās — tik ļoti viņš ticēja, ka šī izklaide nāks par labu sievas veselībai. Nekādus kavēkļus braucienam ārsts arī nesaskatīja: māte tam bija atsūtījusi trīssimt franku, kurus viņš vairs nebija gaidījis, pašreizējie parādi nebija visai-pārmērīgi, un termiņi, kuros jānomaksā Lerē kungam, tik tāli, ka par to nebija nozīmes domāt. Iedomādamies, ka Emma varbūt atsakās aiz smalkjūtības, Šarls uzstājās vēl neatlaidīgāk, un galu galā, vīra neatlaidības uzveikta, viņa piekāpās. Nākamajā dienā pulksten astoņos abi iesēdās Bezdelīgā.

Aptiekārs, kuru Jonvilē neviens neaizturēja, bet kurš uzskatīja par savu pienākumu no tās neizkustēties, nopūtās, redzēdams tos dodamies projām.

—    Nu, labu ceļu, jūs laimīgie cilvēkbērni! — viņš tiem novēlēja.

Tad, pievērsdamies Emmai, kas bija ģērbusies gaišzilā zīda tērpā, rotātā ar četriem kruzuļiem, sacīja:

—   Jūs esat daiļa kā pats amors! Jums Ruānā būs žilbinoši panākumi.

Diližanss apstājās pie viesnīcas Sarkanais krusts Bovuazina laukumā. Tā bija viena no tām iebraucamām vietām, kādas mēdz būt visās provinces pilsētiņu priekšpilsētās: ar lieliem staļļiem, mazām guļamtelpām un pagalmu, kurā vistas uzknābāja auzas no dubļiem apšļakstīto ceļojošo

tirgoņu ratu apakšas — viena no tām senajām, labajām mītnēm ar ķirmju sagrauztu koka balkonu, kas krakšķ vējainās ziemas naktīs un pastāvīgi pilna ar ļaudīm, kņadu un ēdienu smaržu; melnie galdi tur aptašķīti ar lipīgu kafiju un konjaku, biezās rūtis mušu noraibinātas, mitrās salvetes vienos lētā sarkanvīna traipos. Sīm viesnīcām, no kurām vienmēr dveš kas lauciniecisks kā no pilsētnieku drēbēs ģērbta zemnieku puiša, ielas pusē vienmēr atrodas kafejnīca, bet sētas — sakņu dārzs. Šarls nekavējoties devās savās gaitās. Viņš jauca litera ložas ar galeriju, parketu ar ložām, prasīja paskaidrojumus, nesaprata tos, tika sūtīts no biļešu kontroliera pie teātra direktora, atgriezās viesnīcā, atkal devās uz kantori un tā vairāk reižu izstaigāja pilsētu visā tās garumā — no teātra līdz bulvārim.

Kundze nopirka sev cepuri, cimdus un ziedus. Bovarī kungs ļoti baidījās nokavēt sākumu, un, nepaguvuši izdzert ne tasi buljona,abi ieradās pie vēl aizslēgtajām teātra durvīm.

15

Simetriski sadalīts starp balustrādēm, pūlis drūzmējās pie sienas. Tuvējo ielu stūros milzu afišas ar izgreznotiem burtiem atkārtoti vēstīja: «Lučija di Lammermūra … Lagardi… Opera …» utt. Laiks bija jauks uīī karsts; sviedri plūda aumaļām, visi ar kabatas lakatiņiem slaucīja sasārtušās pieres; lāgiem silta vēsmiņa, nākdama no upes puses, viegli plandīja svītraino sauljumu robotās malas virs krodziņa durvīm. Mazliet tālāk tomēr uzplūda salta gaisa strāva ar tauku, ādas ūn eļļas smaku. Tā bija Šaretas ielas elpa, kur cita pie citas virknējās lielas, melnas noliktavas, kurās iekšā un ārā vēla mucas.

Baidīdamās kļūt smieklīga, Emma pirms ieiešanas teātrī izteica vēlēšanos pastaigāties gar krastmalu, un Bo-

vari aiz piesardzības turēja biļetes rokā, piespiedis to bikšu kabajtā pie vēdera.

Ieejot vestibilā, Emmai sirds sāka strauji pukstēt. Redzēdama, kā pūlis drūzmēdamies aizmetās uz labo pusi pa kādu citu gaiteni, kamēr viņa kāpa pirmajā balkonā, Emmas sejai neviļus pārslīdēja augstprātīgs smaids. Viņai kā bērnam sagādāja prieku, ka var atgrūst ar pirkstgalu platās, ar drēbi apsistās durvis; pilnu krūti jaunā sieviete ieelpoja putekļaino kuluāru gaisu un, apsēdusies ložā, izslējās nepiespiestā pozā kā hercogiene.

Zāle sāka pildīties ar cilvēkiem, daudzi izvilka no futrāļiem binokļus; pastāvīgie teātra apmeklētāji, pamanījuši cits citu, notālēm sasveicinājās. Mākslā viņi meklēja izklaidēšanos no veikalu rūpēm, tomēr, nespēdami darījumus piemirst arī šeit, joprojām sarunājās par kokvilnu, degvīnu un indigo. Tur bija redzamas mierīgas un neizteiksmīgas vecu vīru galvas; to iesirmie mati un baltās sejas atgādināja svina tvaikiem apsūbējušas sudraba medaļas. Jauni švīti ar rožainām un ābolzaļām kaklasaitēm vestu izgriezumos dižojās parketā, un Bovarī kundze no augšas tīksminājās par tiem, kā viņi, iespīlējuši rokas dzeltenos cimdos, balstījās uz nūju zelta rokturiem.

Pa to laiku orķestra nodalījumā iedegās sveces, no griestiem tika nolaists kroņlukturis, iezalgojās slīpētie kareklīši, un zālē tūdaļ radās jautrība. Cits pēc cita ieradās muzikanti, un labu laiku valdīja skaņu haoss: taures ducināja, vijoles čīgāja, mežragi sasaucās, flautas un flažoleti spiedza. Tad atskanēja trīs sitieni uz skatuves, timpāni iedārdējās, gaisu pāršķēla vara tauru akordi, un priekškars paceldamies atsedza ainavu.

Tās bija meža krustceles, pa kreisi ozola ēnā urdza avots. Zemnieki un kungi ar apmetņiem pār pleciem dziedāja mednieku dziesmu; pēc tam ieradās viņu priekšnieks •un, izstiepis abas rokas pret debesīm, piesauca ļauno garu;

tad ieradās otrs, abi aizgāja, un mednieki turpināja dziedāt.

Emma jutās atkal pārcelta jaunībā lasīto grāmatu tēlojumos, Valtera Skota pasaulē. Viņai likās, ka miglai cauri dzird skotu dūku melodijas aizviļamies pāri viršu klajumiem. Atcerēdamās romānu, Emma viegli saprata libreta saturu un sekoja intrigai teikumu pa teikumam, kamēr nenotveramas domas, šad tad iešaudamās prātā, tūdaļ izgaisa mūzikas skaņu brāzmās. Emma ļāvās melodiju aijārn, un visa viņas būtne trīsēja līdzi, it kā vijoļu lociņus vilktu pa viņas nerviem. Emmas acis šaudījās apkārt, tā nespēja vien noskatīties: kostīmus, dekorācijas, lugas personas, uzgleznotos kokus, kas drebēja, kad tiem kāris gāja garām, samta cepures, apmetņus, zobenus — visu šīs iztēlotās īstenības ainu, kas risinājās skaņu harmonijā it kā citas pasaules atmosfērā. Tad kāda jauna sieviete panācās uz priekšu un pasvieda zaļās drēbēs ģērbtajam ieroču nesējam naudasmaku. Sieviete palika viena, un tad, atgādinot strauta čalošanu vai putnu vīterošanu, ieskanējās flauta. Lūcija nopietnu seju uzsāka kavatīni sol mažorā, viņa žēlojās par mīlu un lūdzās sev spārnus. Arī Emma būtu vēlējusies aizbēgt no dzīves, aizlidot ciešās skavās. Te pēkšņi ieradās Edgars — Lagardi.

Viņa sejai bija tas jaukais bālums, kas piešķir dedzīgajiem dienvidniekiem kaut ko līdzīgu marmora majestātiskumam. Brūna žakete cieši iekļāva spēcīgo stāvu, mazs duncītis sudraba kalumā kuļājās pie kreisajiem sāniem, un Lagardi raidīja visapkārt tvīksmi gurdus skatienus, atsegdams baltos zobus. Stāstīja, ka kāda poļu kņaziene viņā iemīlējusies, dzirdēdama viņu kādu vakaru dziedam Biaricas pludmalē, kur tas lāpījis laivas. Lagardi dēļ tā izputējusi, bet viņš to pametis citu sieviešu dēļ, un šis sentimentālais notikums tikai pavairojis dziedātāja slavu-. Izmanīgais komediants mēdza aizvien parūpēties, lai reklāmā Ieslīdētu viens otrs dzejisks teiciens par viņa pievilcību un

dvēselēs jūtīgumu. Skaista balss, nesatricināma pašapziņa, vairāk temperamenta nekā intelekta, vairāk uzpūtības nekā lirisma nodrošināja sekmes šim apbrīnojamam šarlatānam, kas Sevi apvienoja ir frizieri, ir toreadoru.

Jau no pašas pirmās ainas Lagardi sajūsmināja skatītājus. Viņš apskāva Lučiju, kļāva to sev klāt, tad pameta, no jauna atgriezās, likās izmisis: gan trakoja neprātīgās dusmās, gan dvesa žēlabainā, bezgalīgā maigumā, un skaņas lauzās no kailā kakla, mijoties skūpstiem un elsām. Emma pārliecās pāri ložas malai, lai labāk saskatītu dziedātāju, un ar nagiem skrāpēja samtu. Viņas sirds it kā uzsūca šīs melodiskas žēlabas, kas,kontrabasu pavadījumā leni aizskanēja kā slīkstošu kuģinieku saucieni trakojošā aukā. Emma atcerējās visu to skurbumu, visas tās mokas, no kurām tikko nebija nomirusi. Dziedātājas balss tai likās vienīgi viņas pašas apziņas atbalss un visa šī apburošā ilūzija — daļa viņas dzīves. Bet neviens zemes virsū nebija viņu mīlējis ar tādu mīlestību. Viņš nebija raudājis kā Edgars tai pēdējā vakarā mēnesnīcas vizmā, kad tie viens otram teica: «Līdz rītam! Līdz rītam!…» Zāie dārdēja no aplausiem, beigu ārija bija jāatkārto; mīlētāji dziedāja par puķēm, kas augšot uz viņu kapa, par zvērestiem, par šķiršanos, par likteni, par cerībām, un, kad tie dziedāja beigu «Ardievu!», no Emmas krūtīm izlauzās spalgs kliedziens, kas sakusa kopā ar pēdējo akordu trīsām.

—    Bet kāpēc gan, — iejautājās Bovarī, — šis senjors viņu tā vajā?

—   Nē, jel, — Emma iesaucās, — tas ir viņas mīļākais.

—    Bet viņš taču zvēr atriebties tās ģimenei, turpretī tas, kas tikko bija atnācis, teica: «Es mīlu Lučiju un domāju, ka viņa mīl mani.» Bez tam viņš aizgāja zem rokas kopā ar tās tēvu. Jo tas taču bija viņas tēvs, vai ne? Tas mazais neglītenis ar gaiļa spalvu pie cepures?

Neskatoties uz .Emmas paskaidrojumiem, pēc rečitatīvā

dueta, kurā Džilberts Izklāsta savam saimniekam Aštonam riebīgo viltus plānu, Šarls, redzēdams neīsto saderināšanās gredzenu, kuram jāpieviļ Lučija, noturēja to par Edgara sūtītu mīlestības suvenīru. Šarls gan arī atzinās, ka lāgā nesaprotot visu notiekošo, jo mūzika neļaujot saklausīt vārdus.

—    Vai nav vienalga! — Emma noteica. — Ciet klusu!

—   Tu taču zini, — viņš teica, pieliekdamies pie sievas ple^a, — ka man patīk būt vienmēr skaidrībā par visu.

—    Klusē jel! Klusē! — viņa nepacietīgi iesaucās.

Iznāca Lučija, sievietes viņu ne tik daudz veda, cik nesa,

matos tai bija ievīti oranžziedi, un viņa pati bija bālāka par tērpa balto atlasu. Emma ateorējās savu kāzu dienu. Viņa atkal ieraudzīja sevi tur, druvu vidū, uz mazās taciņas, kad viņi visi devās ceļā uz baznīcu. Kāpēc gan viņa nebija pretojusies, lūgtin lūgusies kā šī meitene? Viņa, gluži otrādi, bija priecājusies, nebija noģiduši, kādā bezdibenī tā metas… Ak, ja toreiz, sava skaistuma svaigajā plaukumā, iekām laulība to vēl nebija aptraipījusi, iekārti tās pārkāpšana to nebija pievīlusi, viņa būtu dzīvē radusi atbalstu kādā lielā, uzticīgā sirdī, tad viņas maigums sakustu kopā ar tikumību, saldkaisle ar pienākumu, un vnja nekad nebūtu nokāpusi no šīs laimes kalngaliem. Bet šāda svētlaime, protams, ir tikai māņi, tīšuprāt izdomāta, lai atņemtu cerību ikvienam ilgām. Tagad Emma zināja, cik sīkas ir tās kaislības, ko mākslā tā pārspīlē. Pūlēdamās par tām nedomāt, Emma vēlējās šai savu ciešanu attēlojumā redzēt vienīgi acīm tīkamu tēlainu fantāziju, un viņa pali sevī ar nievājošu līdzjūtību pasmaidīja, kad ieraudzīja skatuves dibenā zem samta portjeras parādāmies vīrieti melnajā apmetni.

Tas pamāja ar roku, un viņa lielā spāniešu cepure nekrita zemē, un tūdaļ orķestris un dziedātāji iesāka sekstetu. Sašutumā kvēlodams, Edgars nomāca visas skaņas ar dzidro un skanīgo balsi, Aštons zemos, toņos meta tam

sejā fīāvējošus izaicinājumus, Lučija raidīja spalgas žēlabas, Arturs vīteroja vidējā reģistrā, un garīdznieka dziļais bass dūca kā ērģeles, kamēr sieviešu balsis, atkārtodamas viņa vārdus, brīnum jauki piebalsoja korim. Stāvot rindā visi žestikulēja, un no viņu pavērtajām mutēm reizē dvesa gan niknums, atriebība, gan greizsirdība un šausmas, gan žēlsirdība un pārsteigums. Apvainotais mīļākais vicināja zobenu, no straujās elpas mežģīņu apkaklīte cēlās uh krita, plašiem soļiem viņš skraidija ļfca labi un kreisi, pret dēļu grīdu skandinādams zeltītos piešus, kuri rotāja mīkstos zābakus, kas ap potītēm bija sametušies krokās. «Viņam,» Emma domāja, «jābūt neizsīkstošas mīlas pārpilnam, c.i tādi tas nespētu pāršalkt pūli ar tik plašu jūtu plūsmu.» Visi Emmas vārie mēģinājumi noniecināt šo cilvēku izgaisa viņa lomas burvībā, un, tiekdamāsno izdomas radītā tēla pie dzīvā vīrieša, Emma mēģināja iedomāties tā dzīvi, šo nemierīgo, neparasto, krāšņo dzīvi, kurā arī viņa varētu dalīties, ja to būtu gribējusi nejaušība. Viņi būtu iepazinuši viens otru, iemīlējuši! Ar dziedātāju kopā tā būtu ceļojusi pa visām Eiropas valstīm, no vienas galvaspilsētas uz otru, dalīdamās ar viņu nogurumā un slavā, uzlasot viņam sviestos ziedus un pati izšujot viņa kostīmus, tad. ik vakaru sēdēdama ložas dibenā aiz zeltītiem režģiem, viņa, elpu aizturējusi, klausītos, kā tas skaņās izteic savu pārpilno dvēseli, dziedādams viņai vienīgai un spēlējot raudzīdamies tikai viņā vien. Pēkšņi Emmu pārņēma neprāts: Ļagardi skatās uz viņu, nudien! Un Emmu satvēra nepārvarama vēlēšanās mesties dziedātāja kaujās, rast patvērumu viņa spēkā kā pašas mīlas iemiesojumā un teikt, uzsaukt viņam: «Nolaupi mani, aizved mani, dosimies projām! Tev, tev vien pieder visa mana kvēle, visi mani sapņi!»

Priekškars noslīga.

Gāzes smaka jaucās kopā ar cilvēku elpu, no vēdekļu vēzieniem gaiss kļuva vēl smacīgāks. Emma gribēja iziet

ārā, bet gaitenī bija pārāk liela drūzma, un, smakdama nost no paātrinātas sirdsdarbības, viņa atkrita krēslā. Šarls, baidīdamies, ka sieva nezaudē samaņu, skriešus metās uz bufeti, lai dabūtu glāzi atspirdzinoša dzēriena.

Bovarļ atgriezās tikai ar grūtībām: glāzi tas turēja ar abām rokām, vai ik uz soļa viņu aizķēra ar elkoņiem, un viņš gandrīz vai izgāza visu dzērienu kādai dekoltētai ruānietei uz pleciem, kas, sajuzdama auksto šķidrumu plūstam pa miesu, iespiedzās tik nelabi, it kā to kāds kautu. Viņas vīrs, kāds vērptuves īpašnieks, sašuta par ārsta neveiklību, un, kamēr sieva ar mutautiņu susināja krāšņo, ķiršsarkano tafta tērpu, viņš nelaipni purpināja kaut ko par atmaksu, zaudējumiem un atlīdzību. Beidzot Šarls nokļuva pie sievas un aizelsies izdvesa:

—   Nudien, es domāju, ka būs turpat vien jāpaliek! Tik daudz ļaužu! Tik daudzi…

Un piebilda:

—   Bet uzmini, ko es tur augšā satiku! Leona kungu!

—   Leonu?

—   Jā, viņu. Viņš nāks ar tevi sasveicināties.

Tikko ārsts bija izteicis šos vārdus, bijušais Jonviles rakstvedis ienāca ložā.

Viņš pasniedza roku ar džentlmenim raksturīgu nepiespiestību, un Bovarī kundze mehāniski pastiepa savējo, it kā pakļaudamās kādai par viņu spēcīgākai gribai. Emma nebija šai rokai pieskārusies kopš tā pavasara vakara, kad lietus smidzināja uz zaļajām lapām un viņi, stāvēdami pie loga, teica viens otram ardievas. Bet, drīz vien atcerējusies par pieklājību, kādu prasīja pašreizējā situācija, Emma pārvarēja šo atmiņu izraisīto stingumu un sāka raiti čalot.

—   A, labdien!… Kā! Jūs šeit?

—    Klusu, — uzsauca kāds no partera, jo patlaban sākās trešais cēliens.

—   Jūs esat tagad Ruānā?

—   Jā.

—   Jau sen?

—   Ejiet ārā! Arā!

Skatītāji atgriezušies noraudzījās traucētājos. Viņi apklusa.

Bet kopš šī brīža Emma vairs neklausījās; viesu koris, aina starp Astoņu un viņa kalpu, lielais duets re mažorā, viss viņai likās notiekam kaut kur tālumā, it kā instrumenti būtu zaudējuši skauīgumu un tēlotāji aizvirzījušies projām. Emma atcerējās kāršu partijas pie aptiekāra, pastaigu pie zīdītājas, lapeni, kur tie bija lasījuši viens otram priekšā, sarunas dļvvientulībā pie kamīna, visu šo pieticīgo mīlu, tik klusu un tik ilgu, tik apvaldītu un tik maigu un tomēr jau aizmirstu. Kāpēc viņš bija atgriezies? Kāda apstākļu sagadīšanās no jauna viņus savedusi kopā? Leons sēdēja tai aiz muguras, atspiedis plecu pret ložas, starpsienu; laiku pa laikam tā siltā elpa skāra Emmas matus, un viņa nodrebēja.

—        Vai tas jūs saista? — viņš jautāja, pieliekdamies Emmai tik tuvu, ka viņa ūsas gais pieskārās tās vaigam.

—   Ak Dievs, nē! Ne visai, — viņa nevērīgi atbildēja.

Tad Leons ierosināja atstāt teātri un doties kaut kur

ēst saldējumu.

—        Ai nē! Paliksim vēli — teica Bovarī. — Viņai mati atrisuši; tagad droši vien sāksies traģēdija.

Taču ārprāta aina Emmu nebūt neinteresēja, un dziedātājas tēlojums tai šķita pārspīlēts.

—        Viņa pārāk skaļi kliedz, — Emma sacīja, pievērsdamās vīram, kas klausījās.

—        Jā… varbūt… mazliet, — Šarls atbildēja, nezinādams lāgā, vai atbildēt pārdroši, ka izrāde tam patīk, vai pievienoties sievas domām, kuras viņš parasti ļoti respektēja.

Leons nopūzdamies ieminējās:

—   Ir gan karsts…

—   Tiesa. Neciešami karstst

—   Vai tev nelabi? — Bovarī jautāja.

—   Jā, es smoku; iesim …

Leona kungs piesardzīgi aplika Emmai ap pleciem garu mežģīņu šalli, un viņi visi trīs devās uz ostas malu, kur apsēdās ārā, brīvā gaisā, kādas kafejnīcas vitrīnas priekšā.

Valodas sākumā risinājās ap Bovarī kundzes slimību, lai gan Emma šad un tad pārtrauca Šarlu, baidīdamās, kā viņa teica, apnikt Leona kungam; pēc tam tas savukārt pastāstīja, ka apmeties Ruānā uz diviem gadiem praksē kādā lielā notāra kantorī, lai ievingrinātu roku tieslietās, kas esot pavisam, citādas Norrnandijā nekā Parīzē. Tad viņš aptaujājās par Bertu, Omē ģimeni, par Lefransuā māti, un, tā kā, vīram klātesot, viņiem vairs nebija nokas sakāms, saruna drīz apsīka..

Ļaudis, nākdami no teātra, gāja garām pa ietvi, dun godami vai arī skaļā balsī dziedādami: «Ak Lučija, eņģeli daiļo!» Leons, gribēdams izlikties par mākslas mīļoti-iju, sāka runāt par mūziku. Viņš esot dzirdējis Tamburīni, Rubīni, Persiāni, Grizi; ja ar šiem salīdzinot Lagardi, tad par spīti skaļajai reklāmai, tas neesot nekas.

—    Tomēr, — Šarls viņu pārtrauca, sīkiem malciņiem norīdams sorbetu ar rumu, — stāsta, ka viņš pēdējā cēlienā esot apbrīnojams; es nožēloju, ka aizgāju, nesagaidījis beigu, jo luga man sāka jau patikt.

—   Starp citu, — ieminējās rakstvedis, — Lagardi drīz vien uzstāšoties vēl vienā izrādē.

Bet Šarls atbildēja, ka rīt viņi jau aizbraucot.

—        Ja tikai, — viņš piebilda, pagriezdamies pret sievu,

—   varbūt tev patiktu palikt šeit vienai, manu kaķīt?

Redzot paveramies tik negaidītu iespēju savu cerību piepildījumam, jaunais cilvēks tūdaļ mainīja taktiku un sāka slavēt Lagardi tēlojumu beigu ainās. Tas esot kaut kas lielisks, kaut kas cildens!

Tad Šarls sāka pierunāt Erninus

-3 Tu pārbrauksi svētdien. Nu, izlem taču! Ja tas kauS

maķenīt tevi izklaidē, tad gan velti ietiepies.

Pa to laiku krēsli ap apkārtējiem galdiņiem bija kļuvuši pavisam tukši; ienāca sulainis un smalkjūtīgi, palika stāvam viņu tuvumā. Šarls saprata un izvilka naudasmaku; Leons apturēja viņu, satverdams aiz rokas, un pat nepiemirsa atstāt divas liekas sudraba monētas, skaļi nošķfndi* nādams tas pret galdiņa marmora viršu.

—        Man tiešām nepatīkami, ka jūs tērējaties, — nomurmināja Bovarī.

Bet otrs atbildēja ar draudzīgi nevērīgu rokas kustību, un, paņemdams cepuri, noprasīja:

—   Tātad norunāts, vai ne, rīt pulksten sešos.

Šarls vēlreiz iesaucās, ka viņš nekādi nevarot vairs ilgāk palikt, bet Emmu nekas nekavējot…

—        Tas ir… — Emma izdvesa ar savādu smaidu, — es tiešām nezinu, vai…

—        Nu labi! Redzēsim. Tu vēl pārdomāsi. Rīts gudrāks nekā vakars.

Tad, pievērsdamies Leonam, kas to pavadīja, teica:

—        Tagad, kad nu esat mūsu pusē, ceru, ka jūs šad ta^ iegriezīsieties pie mums uz pusdienām.

Rakstvedis apsolīja, ka viņš ieradīšoties, jo sevišķi tāpēc, ka tam drīz būšot jābrauc uz Jonvili nokārtot kādu sava priekšnieka darījumu. Uri viņi šķīrās pie Senerblanas pasāžas, kad katedrāles pulkstenis sita pusdivpadsmit.

TREŠĀ DAĻA

1

Leona kungs, uzcītīgi studēdams tieslietas, bija diezgan bteži apmeklējis Būdiņu, kur guva pat visai lielus panākumus pie grizetēm; tās bija vienis prātis, ka viņam esot dižciltīgs izskats. Leons bija vispieklājīgākais no visiem studentiemmatus viņš mēdza apcirpt ne pārāk īsus, ne pārāk garus, mēneša pirmajā dienā nenoēda visu trimcstra uztura naudu, bija labās attieksmēs ar mācību spēkiem. Taču no pārmērībām viņš atturējās gan aiz bailīguma, gan aiz smalkjūtības.

Bieži, kad Leons palika savā istabā vai arī vakarā sēdēja zem Luksemburgas parka liepām, viņam nokrita zemē «Kodekss» un viņš nogrima atmiņās par Emmu. Taču pamazām Leona jūtas atslāba, un tās nomāca citas velēšanās, lai gan mīlestība uz Emmu joprojām gruzdēja, Jo viņš vēl nezaudēja pēdējo cerību, bet jauta sevī kādu Heskaidru solījumu, kas šūpojās nākotnē kā zeltots auglis fantastiska koka lapotnē.

Kad pēc trīs gadus ilgas šķiršanās Leons atkal ieraudzīja Emmu, kaislība pret jauno sievieti pamodās no jauna. «Ir laiks,» viņš nodomāja, «galu galā apņemties viņu iegūt!» Turklāt, saskaroties ar gaisīgo sabiedrību, jaunais cilvēks bija paguvis atmest kautrību un, atgriezies provincē, nicināja ikvienu, kas ar lakotām kurpēm kājās nebija_ deldējis bulvāra asfaltu. Slavena zinātnieka viesistabā mežģīnēs tērptas parīzietes vai tāda cilvēka priekšā, kuram ir ordeņi un savs pajūgs, nabaga rakstvedītis, bez šaubām, būtu drebējis kā bērns, bet šeit Ruānas krastmalā ar šī neievērojamā ārsta sievu viņš jutās it nepiespiesti,

būdams jau priekšlaikus pārliecināts, ka atstās žilibinošu iespaidu. Pašapziņa ir atkarīga no tās vides, kurā cilvēks atrodas: otrajā stāvā nerunā tā kā ceturtajā, un bagātas sievietes tikumību it kā aizsargā visas bankas zīmes — līdzīgi bruņām tās ieskauj viņu korsetes padrēbē.

Atvadījies vakarā no Bovarī kundzes un kunga, Leons Rotālēm bija sekojis viņiem pa ielu; tad, redzēdams, ka tie apstājas pie Sarkanā krusta, bija devies mājup un visu nakti pavadījis, pārdomādams kādu plānu.

Nākamajā dienā ap pulksten pieciem Jaunais cilvēks ieradās iebraucamās vietas virtuvē; kakls viņam likās aizžņaugts, vaigi bāli, viņš bija pilns ar to gļēvuļu apņēmību, kuri neapstājas nekādu šķēršļu priekšā.

—   Kunga nav, — viņam atbildēja sulainis.

Tā Leonam šķita laba zīme. Viņš devās augšā pa kāpnēm.

Emma nemaz nebija samulsusi, ieraugot ienākam Le* offu; viņa, gluži otrādi, lūdza pat to atvainot, ka piemir« susi tam pateikt, kur viņi apmetušies.

—   Ak, es to uzminēju, — Leons sacīja.

—    Kā tā?

Viņš paskaidroja, ka nācis uz labu laimi, it kā kāda Instinkta vadīts. Emma pasmaidīja, un tad Leons, gribēdams izlabot savu muļķību, tūdaļ sāka stāstīt, it kā viņš visu rītu to meklējis pa visām pilsētas viesnīcām.

—        Tātad jūs tomēr esat nolēmusi palikt? — viņš piebilda.

—        Jā, — Emma atbildēja, — bet es rīkojos nepareizi. Nevajag sevi pieradināt pie nepieejamām izpriecām, kad visapkārt tik daudz rūpju.

—   Ak, es varu iedomāties…

—   Nē, nē. Jūs taču neesat sieviete.

Bet arī vīriešiem ir savas raizes, un tā no dažām filozofiskām pārdomām izraisījās saruna. Emma gari un plaši

klāstfja par pasaulīgo jūtu niecīgumu un mūžīgo vientulību, kādā paliek aprakta cilvēka sirds.

Vai nu vēlēdamies izcelt sevi Emmas acīs, vai naivi piemērodamies tās grūtsirdībai, kas radīja atbalsi arī vioā pašā, jaunais* cilvēks sāka stāstīt, ka savu studiju laikā esot bezgala garlaikojies. Tieslietas viņš nevarot ieredzēt un jūtot tieksmi pēc citas profesijas, bet māti katrā vēstulē nemitējoties viņu mocīt. Tā abi pamazām arvien noteiktāk apzīmēja savu ciešanu iemeslus un, jo vairāk runāja, jo vairāk sajūsminājās par šo arvien pieaugošo savstarpējo uzticību. Un tomēr tie dažbrīd apvaldīja sevi, neizsakot domas līdz galam, un meklēja tādus vārdus, kas palīdzētu tās iztulkot. Emma neatzinās, ka tā jutusi kaislību pret kādu citu, un Leons neteica, ka paguvis viņu aizmirst.

Var būt, ka viņš vairs neatcerējās tās meičas maskās, kurām šad tad pēc balles bija izmaksājis vakariņas, un viņa, protams, nedomāja par tiem tikšanās brīžiem, kad rīta agrumā bija skrējusi pa zāli uz sava mīļākā pili. Pilsētas troksnis tikko sadzirdami ielauzās pie viņiem, un istaba šķita pavisam maza, gluži kā radīta, lai tos abus ciešāk ieslēgtu vientulībā. Emma, ģērbusies muslīna rīta tērpā, sēdēja, atspiedusi galvu pret veca krēsla atzveltni; dzeltenās tapetes aiz viņas likās kā zelta fons, un lielajā spogulī atainojās jaunās sievietes neapsegtā galva ar baltu, taisnu šķirtni uff melno matu viļņiem neapsegtajiem ausu galiņiem.

—    Bet piedodiet, — viņa teica, — es rīkojos nepareizi! Es lāču jūs garlaikoju ar savu mūžīgo gaušanos!

—   Nē, nekādā ziņā! Nekādā ziņā!

—   Ja jūs zinātu, — Emma turpināja, paceldama pret griestiem skaistās asarām aizmiglotās acis, — ko gan visu es esmu izsapņojusi!

—    Un es! Ak, cik daudz esmu izcietis! Cik reižu neesmu devies ārā, klaiņājis gar krastmalu, cenzdamies apdullināt

mvi pū|a kņadā, un tomēr nespējis padzīt neatlaidīgo •.f.pni; Bulvārī pie gravīru tirgotāja izstādīts kāds itāļu lKbums — tanī attēlota Mūza. Tā, ģērbusies tunikā, ar neaizmirstulēm vaļējos matos raugās mēnesī. Neizdibināma vara mani vilka turp; veselām stundām nostāvēju tās priekšā.

Tad drebošā balsī piebilda:

—   Viņa bija mazliet līdzīga jums.

Bovarī kundze aizgrieza galvu, lai viņš nepamanītu neviļo smaidu, kuru tā juta iezogamies lūpās.

—   Bieži vien, — viņš atsāka, — es jums rakstīju vēstules, kuras pēc tam saplēsu.

Emma neatbildēja. Leons turpināja:

—    Dažreiz man ienāca prātā, ka jūs kāds gadījums atvedis Parīzē. Man likās, ka esmu jūs pamanījis kādā !ela3 stūrī, un es skrēju pakaļ katriem ratiem, no kuriem saska* liju vējā plivināmies šallītl vai plīvuru, kas atgādināja jūsējo…

Likās — Emma bija nolēmusi ļaut Leonam Izteikties, viņu nepārtraucot. Sakrustojusi rokas un noliekusi galvu, tā aplūkoja tupelīšu rozetes, un viņas kāju pirksti laiku pa laikam klusām sakustējās zem apavu atlasa.

Bet tad viņa nopūtās:

—   Taču visnožēlojamākais, vaf ne, Ir — vilkt savu nekam nederīgo dzīvi, kā to daru es. Ja mūsu sāpes būtu kādam noderīgas, tad varētu vismaz sevi mierināt ar domām, ka esi kādam ziedojies!

Leons sāka slavēt tikumību, pienākumu un klusu pašuz* upurēšanos; arī viņš jūtot nepārvaramu tieksmi atdot sev! visu — un nevarot to apmierināt.

—   Es ļoti vēlētos, — Emma teica, — kļūt par žēlsirdīgo māsu.

—    Ak vai! — iebilda Leons. — Vīriešiem nav tādas svētas misijas, un es nevaru iedomāties nevienu pašu amatu… ja nu vienīgi ārsta profesiju.

Viegli paraustījusi plecus, Emma pārtrauca jauno cil vēku un sāka sūdzēties par savu slimību; viņa tik tikko nenomirusi. Cik žēl! Tagad viņai vairs nebūtu jācieš. Leons tūdaļ izteica ilgas pēc kapa miera; reiz kādā vakarā viņš pat esot uzrakstījis testamentu, lūgdams, lai to apglabājot, ietinot tai skaistajā paklājā ar samta apmali kuru saņēmis no Emmas. Abiem arī patiesi gribējās būt tādiem, kā viņi runāja: kā viens, tā otrs pielāgoja savu pagājušo dzīvi pašreiz izdomātajam ideālam. Vārds taču ir kā vēlmju stāvs, uz kura var izstiept jebkuras jūtas.

Bet, izdzirdusi izdomu par paklāju, viņa jautāja:

—    Kāpēc tā?

—    Kāpēc?

Viņš vilcinājās.

—   Tāpēc, ka es jūs bezgala mīlēju.

Un, priecādamies, ka pārvarējis galvenās grūtības, Leons iesānis paslepus vēroja Emmas seju.

Un tad pēkšņi it kā vēja brāzma padzina visus mākoņus. Šķita, ka skumjo domu jūklis, kas Leona zilās acis vērta drūmas, būtu izgaisis; Emmas seja staroja.

Leons gaidīja. Beidzot viņa atbildēja:

—   Tā man vienmēr likās…

Tad abi stāstīja viens otram dažādus sīkus atgadījumus no tālās pagātnes, kuras priekus un bēdas tie tikko bija ietvēruši vienā vienīgā vārdā. Viņš atcerējās lapeni ar mežvīteņiem, Emmas ģērbus, viņas istabas iekārtu, visu māju.

—   Un mūsu nabaga kaktusi, kur ir tie?

—   Tie šoziem nosala.

—        Ak, vai jūs zināt, cik daudz reižu esmu par tiem domājusi? Bieži jo bieži es tos redzēju acu priekšā kā toreiz, kad vasaras rītos saule apspīdēja žalūzijas… un es redzēju, kā jūsu kailās rokas parādījās starp puķēm…

—        Nabaga draugs! — viņa nopūtās un pastiepa tam savu roku.

Leons steidzīgi piepiaka tai ar lūpām. Pēc tam, dziļi uzelpojis, teica:

—   Jūs toreiz bijāt kā kāda neizprotama vara, kas sagūstījusi visu manu dzīvi. Tā, piemēram, reiz es biju atnācis pie jums. Bet jūs to droši vien vairs neatceraties?

—   Kā ne, — viņa attrauca. — Turpiniet!

—   Jūs bijāt lejā, priekšistabā, dzīrāties iziet, stāvējāt uz pēdējā pakāpiena — galvā jums bija cepure ar sīkiem, zilganiem ziediņiem — bez kāda uzaicinājuma no jūsu puses es devos jums nopakaļ. Bet ar katru mirkli arvien vairāk un vairāk apzinājos savu muļķību, tomēr joprojām soļoju jūsu tuvumā, neuzdrošinādamies jūs pavadīt, kā pieklājas, un nespēdams arī aiziet. Kad iegājāt kādā veikalā, es paliku ārā un pa logu redzēju, kā jūs novilkāt cimdus un noskaitījāt uz letes naudas gabalus. Tad jūs devāties pie Tivaša kundzes, piezvanījāt, jums atvēra durvis, tās aiz jums aizcirtās, un es kā idiots paliku stāvam lielo, smago durvju priekšā.

Bovarī kundze klausīdamās brīnījās, cik veca viņa kļuvusi, tai likās, ka visi šie Ho jauna ataustošie notikumi paplašina viņas dzīvi, veidojot jūtu bezgalību, kurā tā savās domās pārcēlās, un laiku pa laikam klusā balsī pievērtām acīm noteica:

—   Jā, tā bija… Tas ir tiesa!… Tas tiesa!…

Viņi dzirdēja nositam astoto stundu dažādos torņos Bovuazina kvartālā, kas ir pilns ar pansijām, baznīcām un nolaistām savrupmājām. Leons un Emma vairs nerunāja; viņi skatījās acīs, juta šalkoņu deniņos, it kā ar saviem ciešajiem skatieniem būtu ielējuši viens otrā ko skanošu. Abu rokas sastapās un savijās, un pagātne un nākotne, atmiņas un sapņi — viss saplūda šīs jūsmas sal* dmē. Tumsa sabiezēja uz sienām, kur, pa pusei iegrimušas ēnā, vēl atvizēja četru gleznu spilgtās krāsas, kuras attēloja četras Nela torņa ainas ar franču un spāņu va

lodā atstāstītu leģendu apakšā. Pa paceļamo logu starp] smailajiem jumtiem vīdēja melnas debess stūrītis.

Emma piecēlās, lai iedegtu uz klimodes divas sveces,| un atkal apsēdās.

—   Un tad … — iesāka Leons.

—   Un tad? — viņa attrauca.

Viņš meklēja vārdus, ar kuriem varētu atsākt pārtru-J kušo sarunu, kad Emma pēkšņi tam sacīja:

—        Kā tas gadījies, ka līdz šim vēl neviens cilvēks m<in Hav atzinies līdzīgās jūtās?

Rakstvedis iesaucās, ka ideālas būtnes esot grūti izprotamas. Taču viņš no paša pirmā acu uzmetiena to esot iemīlējis un krītot vai izmisumā, jau, iedomājoties vien, cik tie būtu bijuši laimīgi, ja liktenis būtu gribējis, ka viņi būtu agrāk satikušies un kļūtu.savienoti ar nesaraujamām saitēm.

—        Es dažreiz esmu par to domājusi, — Emma ieminējās.

—    Kāds sapnis! — nomurmināja Leons.

Un, vāri locīdams Emmas garās, baltās jostas zilo apmali, viņš piebilda:

—    Bet kas gan mums liedz sākt visu no gala?

—        Nē, mans draugs, — Emma atbildēja. — Esmu pārāk veca… jūs — pārāk jauns… Aizmirstiet mani! Jūs iemīlēs cilas… un arī jūs iemīlēsiet…

—    Ne tā kā jūs! — viņš iesaucās.

—   Jūs esat bērns! Nu, esiet prātīgs! Es tā gribu!

Emma aizrādīja, ka mīlestība starp tiem esot neiespējama, ka viņiem jāizturoties tāpat kā agrāk, proti, jāpaliekot vienkāršas brālīgās draudzības robežās.

Vai Emma domāja nopietni, tā runādama? To viņa, bez šaubām, arī pati nezināja, visa atdevusies burvīgajam kārdinājumam valdzināt un nepieciešamībai pret to aizstāvēties. Un, ar atmaigušu skatienu lūkodamās jaunajā cilvēkā, viņa liegi atvairīja tā drebošo roku biklos glāstus.

—        Ai, piedodiet man! — Leons teica, atvirzīdamies tālāk.

Emmu pārņēma neskaidras bailes no šās kautrības; tā viņai šķita bīstamāka nekā Rūdolfa pārdrošība, kad (as bija tuvojies atplestām rokām. Nekad vēl neviens cilvēks Emmai nebija licies tik skaists. No ikvienas Leona kustības dvesa apburoši tīra kaislība. Viņa garās, uz augšu izliektās skropstas bija nolaistas. Maigie vārdi, kā Emma pie sevis nodomāja, kaisa ilgās pēc viņas, un Emma juta nepārvaramu vēlēšanos pieskarties tiem ar lūpām. Tad, pagriezdamās pret pulksteni, it kā gribēdama uzzināt laiku, viņa ieteicās:

—    Ak Dievs, cik vēls! Cik ilgi mēs esam netērzējuši!

Leons saprata mājienu un sāka meklēt cepuri.

—        Pat par izrādi biju piemirsusi! Bet nabaga Bovarī tāpēc vien mani šeit atstāja! Man vajadzēja iet kopā ar Lornio kungu un viņa sievu. Tie dzīvo Lielā tilta ielā.

Gadījums bija palaists garām; rītdien viņa brauks projām.

—   Vai tiešām rīt?

—   Jā.

—        Bet man jūs vēlreiz jāredz, — Leons atkal ierunājās. — Man jums kas jāsaka…

—    Kas?

—        Kaut kas… ļoti svarīgs, nopietns. Bet nē taču, jūs neaizbrauksiet, tas nav iespējams! Ja jūs zinātu… Uzklausiet mani… Vai tiešām jūs mani nesapratāt? Vai tiešām nenojaušat?…

—   Jūs runājat diezgan labi, — atteica Emma.

—        Ak, jūs jokojat! Pietiek, pietiek! Apžēlojieties par mani, dodiet man iespēju jūs vēlreiz redzēt!… Vienu reizi… vienu vienīgo!

—   Nu, labi…

Emma sastomījās, it kā ko pārdomādama,

—   Ak, tikai ne šeit!

—    Ktir jūs veļaties.

—   Vai negribat… .

Viņa, likās, apsvēra, tad īsi pateica:

—    Rit vienpadsmitos katedrālē.

—        Es būšu tur! — viņš iesaucās, satverdams Emmas rokas, bet viņa tās atvilka.

Un, tā kā abi bija jau piecēlušies un Leons stāvēja Emmai aiz muguras, tad, jaunajai sievietei nolaižot galvu, viņš pieliecās un uzspieda ilgu skūpstu uz viņas kakla pie pakauša.

—        Bet jūs taču esat prātu zaudējis! Nudien, prātu zaudējis! — viņa iesaucās ar sīkiem, skanīgiem smiekliem, ļaudamās Leona nemitīgajiem skūpstiem.

Tad, pārliekdamies Emmai pār plecu, jaunais cilvēks, likās, meklēja viņas acīs piekrišanu, taču tās pievērsās viņam majestātiskas un ledus saltas.

Leons atkāpās trīs soļus, lai dotos projām, Palika stāvan. uz sliekšņa. Tad trīcošā balsi nočukstēja:

—   Līdz ritam …

Viņa pamāja ar galvu un kā putns iespurdza blakus telpā.

Vakarā Emma uzrakstīja rakstvedim nebeidzami garu vēstuli, kurā atteicās iet uz satikšanos; starp viņiem viss esot beidzies, un viņu pašu laimes dēļ vislabākais esot vairs nesastapties. Bet, pabeigusi vēstuli, viņa bezgala samulsa, jo nezināja jaunā cilvēka adresi.

—        Atdošu rīt viņam pati, — Emma nolēma, — viņš atnāks.

Nākamajā litā Leons, atvēris logu un izgājis uz balkona, dungodams pats nospodrināja zābakus, vairākkārt tos ieziezdams. Viņš apģērba baltas bikses, smalkas zeķes un zaļus svārkus, ielēja kabatas lakatā visas smaržas, kādas vien tam bija, pēc tam aizgāja pie friziera ieveidot matus un vēlāk tos mazliet izjauca, lai piešķirtu tiem elegantu dabiskumu.

«Vel ir par agru,» Leons nodomāja, paraudzīdamies ar d/egnzi rotātajā frizētavas pulkstenī: tas rādīja deviņi.

Viņš izlasīja vecu modes žurnālu, izgāja uz ielas, izpīpēja cigāru, izstaigājās par trim ielām un beidzot, nolēmis, ka ir laiks, gausiem soliem devās uz Dievmātes kated* mies lievenēm.

Bija skaists vasaras rīts. Zeltkaļa veikalu skatlogos mirdzēja sudraba izstrādājumi, saules gaismas slīpie stari, krītot uz katedrāli, mirguļodami rotājās pelēko akmeņu šķautnēs; putni barā laidelējās debesu zilgmē ap spraišļotajiem tornīšiem; laukums dunēja no kliedzieniem, smaržoja gar ietves malu sastādītās puķes: rozes, jasmīni, neļķes, narcises un tuberozes, nevienmērīgi izkliedētas valgajā zaļumā starp sētložņām un virzu; laukuma vidū urdza strūklaka, un zem platajiem saulsargiem starp piramīdās sakārtotajām melonēm kailām galvām tirgotājas vīstīja papīriņos vijolīšu pušķīšus.

Jaunais cilvēks paņēma vienu. Pirmo reizi mūžā tas pirka sievietei puķes, un, ieelpojot ziedu smaržu, viņa krūtis pildījās ar lepnumu, it kā šī dzijās cieņas zīme mīļotajai vērstos atpakaļ uz viņu pašu.

Tomēr, baidīdamies, ka viņu kāds nepamana, Leons apņēmīgiem soļiem iegāja baznīcā.

Uz sliekšņa, kreisā portālā vidū, zem Dejojošās Mariannas stāvēja šveicietis durvju sargs, diženāks par kardinālu un vizuļojošs kā svētais hostiju trauks, ar spalvu pušķi pie cepures, zobenu pie sāniem un zizli rokā.

Viņš pienāca pie Leona un ar to pieglaimīgi labsirdīgo smaidu, kāds parasti ir garīdzniekiem, kad tie uzrunā bērnus, vaicāja:

—   Kungs, bez šaubām, nav šejienietis? Vai kungs nevēlas aplūkot, kas te ir ievērojams?

—   Nē, — attrauca Leofis.

Vispirms viņš apstaigāja sānu piebūves. Tad izgāja pa

skatīties laukumā. Emma nenāca. Viņš uzkāpa baznīcas korē.

Pilnajos svētītā ūdens traukos atspoguļojās baznīcas joms ar spraišļoto logu apakšdaļām un krāsainajiem stikliem. Bet izgleznojumu atspulgs, salūzdams pret marmora malām, stiepās tālāk, segdams akmens flīzes kā ar raibu paklāju. Saules gaisma ieplūda baznīcā trīs milzu staru kūļos pa trim atvērtiem portāliem. Laiku pa laikam katedrāles dibenā parādījās baznīcas kalpotājs, garām ejot, kaut kā iesānis locīdams ceļus altāra priekšā, kā to mēdz darīt dievbijīgi ļaudis, kad tiem jāsteidzas. Nekustēdamies karājās kristāla kroņlukturi. Baznīcas korē dega sudraba lampa; no sānu kapelām, no baznīcas tumšajiem kaktiņiem brīžiem atskanēja kā nopūtu dvesma, un krītošo režģu troksnis dobji atbalsojās zem augstajām velvēm.

Leons noteiktiem soļiem staigāja gar baznīcas sienām. Nekad vēl dzīve tam nebija likusies tik jauka. Emma tūdaļ atnāks, apburoša, satraukta, slepus vērojot skatienus, kas tai seko, atnāks ar zelta lorneti, kruzulīšiem rotātā tērpā, smalkiem zābaciņiem kājās — atnāks visā savā elegancē, kādu tas vēl līdz šim nav redzējis, tik pavedinoši pievilcīga savā sabrūkošajā tikumībā. Baznīca kā milzu buduārs pletās ap Emmu; velves it kā noliecās, lai savā ēnā uztvertu viņas mīlestības grēksūdzi; krāsainās rūtis tikai tādēļ laistījās, lai apgaismotu viņas seju; vīraka kvēpināmie trauki tādēļ vien dega, lai viņa kā eņģelis parādītos smaržojošo dūmu mutuļos.

Bet Emma nenāca. Leons apsēdās uz krēsla, un viņa skatiens krita uz gaišzilo vitrāžu,kurā bija attēloti laivinieki ar groziem. Ilgi un uzmanīgi viņš lūkojās tajā, saskaitīja visas zivju zvīņas un kamzoļu pogas, bet domas klīda apkārt, meklējot Emmu.

Šveicietis durvju sargs, stāvēdams nomaļus, sirds dziļumos dusmojās uz šo indivīdu, kas viens pats iedrošinājies apbrīnot katedrāli. Sādu Leona izturēšanos viņš uz

skatīja par nelietīgu rīcību, savā ziņā par zādzību un svētuma zaimošanu.

Bet nošalca zīds pret akmens flīzēm, pavīdēja cepures maliņa, melns apmetnis… Tā bija viņa! Leons pietrūkās kājās un traucās tai pretī.

Emma bija bāla. Viņa steidzās.

—    Izlasiet! — viņa teica, sniegdama tam papīra lapu. —Ai nē!

Un viņa strauji atvilka roku un ātri iegāja Sv. Jaunavas kapelā, kur, noslīgusi ceļos pie kāda krēsla, sāka lūgt Dievu.

Sākumā jaunais cilvēks sadusmojās par šādām svētulīgām iedomām; pēc tam sajuta zināmu pievilcību, noraugoties, kā viņa satikšanās laikā iegrimusi lūgšanā it kā Andalūzijas marķīze; taču vēlāk viņam uzmācās garlaicība, jo Emma joprojām necēlās.

Emma lūdza Dievu vai, pareizāk sakot, pūlējās lūgt, cerēdama, ka debesis tai pēkšņi atsūtīs kādu lēmumu, un, lai gūtu šo dievišķīgo palīdzību, viņa kā izslāpusi raudzījās zaigojošajā dievmaizīšu trauciņā, ieelpoja balto naktsvijoļu smaržu, kuras bija uzplaukušas lielajās vāzēs, modri ieklausījās baznīcas klusumā, tomēr viņas sirds satraukums augtin auga.

Viņa piecēlās, un abi gribēja doties projām, kad tiem naski pienāca klāt šveicietis, sacīdams:

—   KuTIdze droši vien nav šejieniete? Vai kundze nevēlas apskatīt, kas katedrālē ir ievērojams?

—   Nē jel! — Leons iekliedzās.

—   Kāpēc gan ne? — Emma iebilda, jo juta grīļojamies savu tikumību un tvarstījās, pie kā vien varēja, pie Svētās Jaunavas, pie skulptūrām, pie kapu akmeņiem.

Un tā nu, vēlēdamies visu izdarīt pēc kārtas, durvju sargs aizveda tos atpakaļ līdz ieejai pie laukuma un tur ar zizli norādīja uz lielu, melnu, no akmens plāksnēm izliktu apli bez kādiem uzrakstiem un rotājumiem.

—   Lūk, šeit, — viņš majestātiski iesāka, — stāvēja skaistais Ambuāzas zvans. Tas svēra četrdesmit tūkstoš mārciņu, fain līdzīga nebija visā Eiropā. Meistars, kas to izlēja, aiz prieka nomira…

—   Iesim! — Leons sacīja.

Vecais vīrs devās tālāk; atgriezies pie Sv. Jaunavas kapelas, viņš ar visaptverošu žestu izstiepa roku un teica lepnāk nekā lauku māju īpašnieks, kas izrāda savus augju kokus:

—   Zem šī vienkāršā kapa akmens atdusas Pjērs de Brezē, Varenas un Brisakas lielskungs, dižais Puatū maršals un Normandijas gubernators, kritis kaujā pie Monlerī 1465. gada 16. jūlijā.

Leons, košļādams lūpas, mīņājās.

—   Un šeit, pa labi, tērauda kaltais bruņinieks uz satrakota zirga ir viņa mazdēls Luijs de Brezē, Brevales un Monšovē lielskungs, Molevrjē grāfs, Monijas barons, karaļa kambarkungs, ordeņa kavalieris, arī Normandijas gubernators, miris 1531. gada 23. jūlijā, svētdienā, kā vēstī uzraksts, un lejāk jūs redzat vīru, kas taisās kāpt kapā, tas atkal ir viņš. Vai nav tiesa, grūti būs atrast pilnīgāku nebūtības attēlojumu?

Bovan kundze pacēla pie acīm lorneti. Leons nekustēdamies lūkojās viņā, ne ar vienu vārdu, ne kustību nemēģinādams ko iebilst, — viņš jutās galīgi zaudējis drosmi no šīs tīšprātīgās p]āpīguma un vienaldzības divsavienības.

Bet uzmācīgais pavadonis tufpināja:

—    Sī ceļos nometusies raudošā sieviete tam blakus ir viņa laulātā draudzene Diāna de Puatjē, Brezē grāfiene, Valentinuā hercogiene, dzimusi 1499. gadā, mirusi 1566. gadā, un pa kreisi, ar bērnu — Svētā Jaunava. Tagad pagriezieties uz šo pusi: te ir Ambuāzu kapenes. Viņi abi bija kardināli un Ruānas arhibīskapi. Sis te bija karaļa Luija XII ministrs. Viņš daudz darījis katedrāles labā.

Savā testamentā viņš nabagiem novēlējis trīsdesmit tūkstošu zelta ekiju.

Un, neapstādamies, ne mirkli neapklusdams, durvju sargs iebīdīja abus apmeklētājus ar balustrādēm piekrautā kapelā, nocēla tās un parādija kaut ko līdzīgu akmens bluķim, kas, kā likās, reiz bijusi slikti izcirsta statuja.

—   Kādreiz tā greznoja, — viņš smagi nopūzdamies, sacīja, — Ričarda Lauvassirds, Anglijas karaļa un Normandijas hercoga, kapa vietu. Kalvinisti ir tie, mans kungs, kas to noveduši tagadējā stāvoklī. Tie aiz ļaunprātības bija to aprakuši zem viņa eminences sēdekļa. Paraugieties, te ir durvis, pa kurām viņa eminence dodas uz savu mājokli. Tagad iesim apskatīt krāsainos logus ar pūķa attēlul

Bet Leons žigli izvilka no kabatas sudraba naudas gabalu un satvēra Emmu aiz rokas. Šveicietis palika stāvam, galīgi apstulbis par šo priekšlaicīgo devību, kas tam likās pavisam neizprotama: svešiniekam palika taču tik daudz vēl ko skatīt. Un viņš iesaucās:

—    Ei, mans kungs! Bet torņa smaile, torņa smailei…

—   Paldies! — Leons attrauca.

—   Nožēlosiet, kungs! Tai būs savas četri simti četrdesmit pēdas, tikai deviņas pēdas mazāk par lielo Ēģiptes piramīdu. Tornis viss ir liets, tas…

Leons bēga; tam likās, ka viņa mīlestība, kas turpat vai divas stundas līdzīgi akmenim bija stingusi baznīcā, tūdaļ izgaisīs kā dūmi pa šo kroplo cauruli, šo iegareno būri, šo dūmeni, kas tik smieklīgi slējās virs katedrāles kā kāda fantazētāja skārdnieka pārspīlētā izdoma.

—    Kurp mēs ejam? — Emma jautāja.

Neatbildēdams viņš straujiem soļiem devās projām, un

Bovarī kundze jau mērca pirkstus svētajā ūdenī, kad tie izdzirda aiz sevis smagu elsošanu, kuru pā.rtrai/a vienmērīgi zižļa klaudzieni. Leons apgriezās.

—    Mans kungsl

—    Kas ir?

Un viņš ieraudzīja šveicieti, stiepjot padusē kādus divdesmit biezus sējumus, līdzsvara dēļ piespiedis pie vēdera. Tie bija sacerējumi par katedrāli.

—        Stulbeni! — Leons noburkšķēja un izmetās no baznīcas.

Pie katedrāles lievenēm draiskujojās zēns.

—   Ej sameklē-man važofii!

Puika kā bulta aizjoņoja pa Četru vēju ielu. Leons un Emma dažus mirkļus palika vienatnē, pagriezušies viens prēt otru, mazliet samulsuši.

—        Ai Leon!… Es nezinu… tiešām… vai man vajadzētu!… — viņa tielējās. Pēc tam pavisam nopietni piebilda: — Ziniet, tas taču ļoti nepieklājīgi.

—    Kāpēc? — iebilda rakstvedis. —Tā dara Parīzē!

Un šie vārdi kā neapgāžams arguments lika viņai izšķirties. __

Tomēr važonis vēl nebrauca. Leonu pārņēma bailes, ka Emma neatgriežas baznīcā. Beidzot parādījās kariete.

—        Izejiet vismaz pa ziemeļu portālu! — viņiem uzsauca durvju sargs, stāvēdams uz sliekšņa. — Tad jūs redzēsiet Augšāmcelšanos, Pastaro tiesu. Paradīzi, Ķēniņu Dāvidu un Atstumtos elles liesmās.

—   Uz kurieni kungs ķrauks? — važonis jautāja.

—        Kurp gribat! — atsaucās Leons, palīdzēdams Emmai iekāpt karietē.

Un smagie rati sāka braukt.

Tie devās lejup pa Lielā tilta ielu, tad aizripoja pāri Mākslas laukumam pa Napoleona krastmalu, pa Jauno tiltu un pēkšņi apstājās pie Pjēra Korneija statujas.

—   Tālāk! — atskanēja balss no karietes.

Zirgi rāvās uz priekšu un, nogriežoties pa Lafajeta ielu, ieskrējušies no uzkalniņa, auļos iejoņoja dzelzceļa stacijā.

—   Nē, taisni! — uzsauca tā pati balss.

Bēri pašāvās garām režģim un drīz vien, nokļuvuši

alejā, sāka lēnām tipināt zem augstajām vīksnām. Važonis noslaucīja pieri, iespieda starp ceļiem ādas cepuri un palaida garām šķērsalejām uz krastmalu, tuvāk mauram.

Kariete aizdārdēja gar upi, pa sauso, bruģēto ceļu un ilgī virzījās aiz salām Uaseļa rajonā.

Tad pēkšņi tā drāzās pāri Katrmarei, Sotvilei, Lielajai šosejai uz Elbefas ielu un pieturēja trešo reizi pie Botāniskā dārza.

—    Brauciet taču! — vēl niknāk atskanēja balss.

Un tūdaļ, atsākot skrējienu, kariete šķērsoja Sensevē, parādījās Kirandjē krastmalā, tad Meļu krastmalā, vēlreiz pārbrauca pāri tiltam un Marsa laukumam, aiztraucās gar nespējnieku patversmi, garām efejām apaugušajai terasei, uz kuras saulītē sildījās melnās žaketēs ģērbušies vecīši. Tad tā brāzās augšup pa Buvreija bulvāri, aizrībēja pa Košuāzu bulvāri, pa Ribudē kalnu, līdz pašai Deviles nogāzei.

Tad kariete griezās atpakaļ uz sāka klejot bez mērķa un virziena, kur pagadījās. Ļaudis to redzēja Senpolā, Leskirē, pie Gargana kalna, Ružmarē, Gaijarbuā laukumā, Maladrerī ielā, Dinaīīderī ielā, pie Sv. Roinana, Sv. Viviana, Sv. Maklū, Sv. Nikēza baznīcām, muitnīcas priekšā pie zemā Vecā torņa, pie Trim pipēm un Monumentālās kapsētas. Laiku pa laikam važonis, sēdēdams uz bukas, raidīja izmisuma pilnus skatienus uz krodziņiem. Viņš netika gudrs, kāda ārprātīga pārvietošanās kaislība apsēdusi šos indivīdus un trenc tos no vienas vietas uz otru, neļaujot apstāties. Dažreiz važonis mēģināja pievilkt grožus, bet tūdaļ aiz muguras atskanēja sašutuma pilns kliedziens. Tad viņš atkal ņēmās plītēt putās sabrauktos kleperus un, vairs nelikdamies ne zinis par to, ka karieti neganti svaidīja, nerūpēdamies par to, ka tā gan šur, gan tur aizķērās, galīgi zaudējis, dūšu, gandrīz vai raudāja aiz slāpēm, noguruma un īgnuma.

Un krastmalā starp stumjamiem ratiņiem un mucām un

Ielās pie ietves stabiņiem iedzīvotāji plati ieplēta acis, brīnīdamies par šādi! provincē tik neparastu skatu: kariete ar nolaistiem aizkariņiem visu laiku parādās gan šur, gan tur, noslēgtāka nekā kaps un šūpodamās kā kuģis vētrā.

Tikai reiz, pašā dienas vidū, tālu aiz pilsētas, kad saule visstiprāk karsēja apsudrabotos lākturus, kaila roka pašķīra mazos, dzeltenos audekla aizkarus un izmeta saplēsta papīra gabaliņus: vējš satvēra tos un izkaisīja, un t|e kā balti taurenīši nolaidās tālāk uz sarkani ziedošā āboliņa lauka.

Vēlāk, ap pulksten sešiem vakarā, rati apstājās kādā Bovuazina kvartāla sānieliņā, no tiem izkāpa aizplīvurota dāma. kas ātri, atpakaļ neatskatīdamās, devās uz priekšu.

2

Nonākusi viesnīcā, Bovarl kundze jutās pārsteigta, nekur neredzēdama diližansa. Ivers, nogaidījis piecdesmit trīs minūtes, bija beidzot aizbraucis.

Protams, Emmai riekur nebija jāsteidzas, tomēr viņa bija devusi vārdu šovakar atgriezties mājās. Turklāt arī Šarls to gaidīja; viņa sirdī juta to gļēvo padevību, kas vairumam sieviešu ir reizē it kā sods par neuzticību un arī vainas izpirkšana.

Emma žigli sakārtoja ceļasomu, samaksāja rēķinu, sarunāja turpat pagalmā ratus un, steidzinādama un mudinādama važoni, ik brīdi apjautādamās, cik ir pulkstenis un cik kilometru jau nobraukts, beidzot panāca Bezdelīgu netālu no Kenkampuā pirmajām mājām.

Iesēdusies ierastajā kaktiņā, viņa tūdaļ aizvēra acis un atvēra tās tikai pie kalna piekājes, no kurienes jau notālēm ieraudzīja Felicitu, kas kā patruļniece stāvēja pie kalves. Ivers apturēja zirgus, un virtuvene, pastiepusies uz pirkstgaliem, noslēpumaini pa lodziņu čukstēja:

—    Kundze, jums tūdaļ jāiegriežoties pie Omē kunga. Ļoti steidzamā lietā.

Pilsētiņā kā parasti valdīja klusums. Ielu stūros kūpēja sārtās ogļu kaudzītes, jo patlaban bija ievārījumu laiks un visiem jonviliešiem bija paradums sagatavot šo krājumu vienā un tai pašā dienā. Vislielākā kaudze dižojās aptiekas priekšā; tā valdīja pār visām pārējām kā laboratorija pār privātiem pavardiem, kā sabiedriska vajadzība pār individuālām iegribām.

Emma iegāja namā. Lielais atzveltnes krēsls bija apgāzts, un pat Ruānas lākturis mētājās uz grīdas starp divām piestiņām. Emma pagrūda durvis uz gaiteni; vir 1 ye brūnu māla podu vidū, kas bija pilni ar iztīrītām jāņogām, smalko un graudu cukuru, starp svariem ņz galda un bļodām uz pavarda viņa ieraudzīja visus Omē, lielus un mazus, ar platiem priekšautiem, kas sniedzās tiem līdz pat zodam, un dakšiņām rokās. 2istēns stāvēja, galvu nedūris, un aptiekārs kliedza: • ~

—   Kas tev lika to meklēt kapernaumā? ;

—   Kas ir? Kas noticis?

—    Kas noticis? — atjautāja aptiekārs, r™ Mēs gatavojam ievārījumu, sula vārīdamās tūdaļ ies pāri malām, un es lieku atnest vēl kādu trauku. Bet šīs aiz tūļības, aiz kūtrības paņem no nagliņas manā laboratorijā kapernaumas atslēgas!

Tā aptiekārs dēvēja kādu kabūzīti jumta telpā, kur glabājās viņa amata rīki un materiāli. Bieži vien viņš tur vientulībā kavējās stundām ilgi, līmēdams etiķetes, laistīdams šķidrumu| no viena trauka olrā un šo to saiņodams. So telpu aptiekārs neuzskatīja Јar vienkāršu noliktavu, bet gan par īstu Svētnīcu, no kurienes vēlāk nāca ārā visas viņa rokām fadītās dažādās drogas, mazas un lielas, novārījumi, mitras kompreses un mikstūras, izplatot aptiekāra slavu visā apkārtnē. Nevienam cilvēkam pasaulē viņš neļautu tur spert savu kāju; Omē pret šo telpu izturējās

ar tādu cienību, ka pat uzslaucīja to pats. Beidzot, ja aptieka, atvērta visiem un ikvienam, bija vieta, kur tās īpašnieks uzplauka savā godkārē, tad kapernauma bija patvērums, kur, egoistiski koncentrējies, Omē ar baudu nodevās savai iemīļotajai nodarbībai; protams, Zistēna nesaprātīgā rīcība viņam šķita ārkārtīga bezkaunība, un, pietvīkdams sarkanāks nekā jāņogas, viņš atkārtoja:

—   Jā, kapernaumas! Atslēgas, kur stāv skābes un kodīgie sārmi! Ņemt no turienes rezerves bļodu! Bļodu ar vāku, kuru varbūt es savu mūžu nelietošu! Katrs sīkums taču svarīgs mūsu mākslas smalkajā procesā! Un vajag taču, velns parāvis, zināt starpību starp lietām; nevar lietot gandrīz vai mājas vajadzībām to, kas domāts farmācijas procedūrām! Tas jau ir tas pats kā ar skalpeli kaut nobarotu vistu, tas jau ir tas pats, ja tiesnesis…

—   Nomierinies taču! — Omē kundze sacīja.

Un Atalija, ķerdamās aiz svārku stūra, sauca:

—   Tēt, tēt!

—        Ak, lieciet mani mierā! — aptiekars turpināja kliegt.

—   Lieciet mierā! Pie velna! Nudien, labāk būt par pārtikas preču tirgotāju! Nu, ko, lai notiek! Nejūti ne pret ko cienību! Lauz, dauzi! Palaid vaļā dēles! Dedzini malvas! Marinē gurķus ārstniecības traukos! Dīrā saites!

—   Bet jums taču vajadzēja… — Emma iesāka.

—   Tūliņ!… Vai tu maz zini, kas varēja notikt?… Vai tu neko neredzēji kaktā pa kreisi uz trešā plauktiņa? Runā, atbildi, saki jel ko!

—   Es ne… nezinu, — zēns stomījās.

—   Ā, tu nezini! Bet es, es zinu! Tu redzēji zila stikla pudeli, aizlakotu ar dzeltenu vasku — tajā ir balts pulveris. Uz etiķetes ar manu roku rakstīts: bistamU Un vai zini, kas tur ir iekšā? Arsēns! Un tu uzdrošinājies tam pieskarties! Tu paņēmi, bļodu, kas stāvēja tai blakus!

—   Blakus! — sasizdama plaukstas, iesaucās Omē kundze. — Arsēnam! Bet tu taču varēji mūs visus noindēt!

Bērni sāka skaļi brēkt, it kā jau sajuzdami iekšās drausmīgas sāpes.

—   Vai arī nogalēt kādu slimnieku! — turpināja kliegt aptiekārs. — Tātad tu vēlējies, lai es nok]ūstu uz apsūdzēto sola, tiesas priekšā? Tu gribēji redzēt, kā mani aizvelk uz ešafotu? Vai tad tu nezini, cik piesardzīgs, neskatoties uz manu velnišķīgo pieredzi, es esmu, ja daru kaut ko tamlīdzīgu? Mani pašu bieži vien pārņem bailes, kad iedomājos savu atbildību! Jo valdība mūs vajā, un tās nejēdzīgie likumi kā Damokla zobens karājas pār mūsu galvām!

Emma vairs neuzdrošinājās jautāt, kas tam no viņas vajadzīgs, un aptiekārs aizelsdamies nerimās:

—   Ak tad tāda ir tava pateicība par visu labu, ko tev esam darījuši? Tad tā tu atmaksā par manām tēvišķīgajām rūpēm? Jo kur tu būtu bez manis? Ko tu darītu? Kas tad tev dod ēdienu, apģērbu, kas apdzina un gādā visus tos līdzekļus, kādi nepieciešami, lai kādā dienā tu ar godu ieietu sabiedrībā? Bet, lai to panāktu, sviedriem vaigā jāgulstas uz airiem, jāstrādā, kā saka, kamēr tulznas rodas delnās, Fabricando fit faber, age quod agisy .

Omē sāka citēt latīņu izteicienus, tik ļoti viņš bija uztraukts. Viņš būtu lietojis arī ķīniešu un grenlandiešu sakāmvārdus, ja vien prastu šīs valodas, jo viņā norisa viena no tām krīzēm, kad cilvēka dvēsele neapzifiīgi atklāj visu, kas tajā slēpjas, kā vētrā okeāns uzvanda visu, sākot no piekrastes ūdens augiem līdz dzīļu smiltīm.

—   Es sāku nopietni nožēlot, ka esmu apņēmies rūpēties par tevi, — viņš turpināja. — Protams, būtu bijis daudz labāk, ja savā laikā būtu atstājis tevi smakt netīrībā un nabadzībā, kādā tu esi piedzimis! No tevis nekad nekas prātīgs neiznāks, vfenīgi varbūt govju gaīīs. Tev

1 Darbs dara meistaru, dari ko darīdams (lat.).

nav nekādu spēju zinātniskam darbam. Tu pat etiķeti lāgā neproti uzlīmēti Un tomēr tu dzīvo pie manis kā kanoniķis, kā niere taukos, lai par mani vēl smietos!

Bet tad Emma pagriezās pret Ornē kundzi un ierunājās:

—   Man teica, lai es pie jums atnākot…

—        Ak Dievs, — labsirdīgā sieviete skumji pārtrauca Emmu, — kā gan lai es jums to pasaku? … Tāda nelaime!

Viņa nepaguva pabeigt; aptiekārs rēca:

—        Iztukšo to! Izmazgā! Noliec atpakaļ! Nu pasteidzies tačul

Un viņš saka kratīt Zistēnu aiz apkakles tā, ka tam no kabatas izkrita kāda grāmatiņa.

Zēns noliecās. Bet Ornē bija naskāks un, pacēlis sēju* miņu, izvalbītām acīm, vaļēju muti to apskatīja.

—        Mīlestība… laulības dzīvei — viņš lasīja, gausi uzsvērdams šos vārdus. — Nu lieliski! Lieliski! Ļoti jauki! Un vēl ar zīmējumiem! Nē, tas nu ir par daudzi

Omē kundze pienāca tuvāk.

—   Nē! Nepieskaries!

Bērni gribēja redzēt bildītes.

—Ej Iet ārā! — viņš valdonīgi uzsauca,

Un viņi izgāja.

Turēdams rokā atvērto grāmatu, Omē sākumā staigāja lieliem soļiem šurp un turp pa virtuvi, valbīdams acis un cīnīdamies pēc elpas, viss zili sarkans, tuvu triekai. Tad viņš devās tieši pie sava mācekļa un, sakrustojis rokas uz krūtīm, apstājās viņa priekšā:

—        Un samaitāts arī tu esi, nelaimīgais!… Piesargies, tu atrodies uz slidena ceļa!… Tātad tu nemaz neesi apdomājis, ka šī nelietīgā grāmata var nejauši nokļūt manu bērnu rokās, iemest viņu dvēselēs netikumu dzirksti, aptraipīt Atalijas skaidrību, samaitāt Napoleonu! Viņš jau ir ļoti attīstījies, gluži kā vīrietis. Vai tu vismaz esi par to drošs, ka viņi to jau nav lasījuši? Vai tu man vari to apgalvot?…

—   Bet uzklausiet taču^beidzot, mans kungs, — ierunājās Emma, — jums esot man kas sakāms…

—   Tik tiešām, kundze… Jūsu vīratēvs Ir miris!

Un patiesi — vecais Bovarī kungs dienu iepriekš, pieceļoties no galda, bija pēkšņi miris ar trieku, un, baidīdamies, ka šis notikums varētu uztraukt jūtīgo Emmu, Šarls bija lūdzis Omē kungu tai saudzīgi pateikt šo drausmīgo vēsti.

Aptiekārs bija iepriekš apdomājis, noapaļojis, noslīpējis, ritmizējis katru vārdu teikumā; tas būtu gudrības un piesardzības, un smalku, delikātu pāreju šedevrs, bet dus-* mas izjauca visu šo daiļrunu.

Nevēlēdamās dzirdēt nekādus sīkumus, Emma devās projām no aptiekas, jo Omē kungs atkal sāka strostēt mācekli. Tomēr viņš jau pamazām nomierinājās un, vēdinādams seju ar grieķubenīti, purpināja tēvišķīgā balsu

—   Es jau nesaku, ka pilnībā nopeļu šo darbu. Tā autors ir ārsts. Grāmatā ir vesela virkne zinātnisku atziņu, ar kurām vīrietim nav par ļaunu iepazīties, — es pat uzdrošinos teikt — būtu katrā ziņā jāiepazīstas. Taču vēlāk, daudz vēlāk! Nogaidi vismaz, kamēr kļūsi par īstu vīrieti, kamēr tu būsi miesīgi un garīgi izaudzis!

Šarls gaidīja Emmu un, tiklīdz viņa pieklauvēja pie durvīm, izsteidzās tai pretī atplestām rokām un asaru nomāktā balsī sacīja:

—   Ai dārgais draugs!…

Un viegli noliecās, lai to noskūpstītu. Bet, līdzko Šarla lūpas pieskārās sievas mutei, Emmu pārņēma atmiņas par otru cilvēku, viņa nodrebēja un aizklāja ar rokām seju.

Un tomēr viņa atbildēja:

—   Jā, es zinu… es zinu…

Šarls parādīja mātes vēstuli, kurā tā bez jebkādas sentimentālas liekulības atstāstīja notikušo. Māte tikai nožēloja, ka vīrs nepaguvis saņemt svēto vakarēdienu, jo miris

Dudvilā uz ielas, pie kafejnīcas sliekšņa pēc patriotiskām dzīrēm ar atvaļinātiem virsniekiem.

Emma atdeva vēstuli; vēlāk, pusdienu laikā, viņa aiz pieklājības izlikās, ka nevar ēst. Bet, tā kā vīrs ņēmās viņu pierunāt, tad Emma sāka droši ēst, kamēr Šarls viņai iepretim palika nekustīgi sēžam sērīgā pozā.

Laiku pa laikam paceldams galvu, viņš nolūkojās sievā ar ilgu un skumju skatienu. Reiz viņš nopūtās:

—   Kaut reizīti būtu varējis vēl viņā paraudzīties!

Emma klusēja un, beidzot saprazdama, ka kaut kas jāsaka, vaicāja:

—   Cik gadu bija tavam tēvam?

—   Piecdesmit astoņi!

—   A!

Un tas bija viss.

Ceturtdaļstundu vēlāk viņš piebilda?

—   Nabaga māmiņa… Kas ar viņu tagad notiks?

Emma paraustīja plecus.

Redzēdams sievu tik nerunīgu, Šarls nodomāja, ka tā ir apbēdināta, un centās nekā neteikt, lai nepavairotu viņas sāpes, kuras to aizkustināja. Tad, pārvarēdams savējās, viņš iejautājās:

—   Vai tu vakar labi izklaidējies?

—   Jā.

Kad galdauts bija noņemts, Bovarī palika sēžam un arī Emma necēlās, un, jo ilgāk viņa lūkojās vīra sejā, jo vairāk šā skata vienmuļība padzina no viņas sirds jebkuru līdzjūtību. Šarls tai likās vārgs, vājš, neievērojams — vārdu sakot, no visiem redzes viedokļiem ņemot, nožēlojams cilvēks. Kā no viņa tikt vaļā? Cik nepanesami garš vakars! Kaut kas opija tvaikiem līdzīgs, notrulinošs bija padarījis viņu nejutīgu.

Viņi izdzirda gaitenī sausus koka klaudzienus pa grīdas dēļiem. Tas bija Ipolits: viņš atnesa kundzes bagāžu. No

likdams to uz grīdas, viņš ar pūlēm apvilka ar koka kāju ceturtda]loku.

«Viņš par to vairs ir neatceras!» Emma nodomāja par vīru, skatīdamās uz nabaga puisi, kuram no iesarkano matu apakšas pāri pierei ritēja sviedru lāses.

Bovarī rakņājās pa maku, meklēdams sīknaudu; likās, viņš nenoģida, kāds pazemojums tam ir jau šī cilvēka klātbūtne vien, kurš šeit stāvēja kā dzīvs pārmetums viņa nedziedējamai neapdāvinātībai.

—   Cik tev skaisti ziedi, — ierunājās Šarls, pamanījis uz kamīna Leona vijolītes.

—   Jā, — viņa vienaldzīgi atteica, — es tās šodien fīopirku … no kādas ubadzes…

Šarls paņēma vijolītes un, vēsinādams sarkanās, saraudātās acis, sāka puķes piesardzīgi ost. Emma strauji tās izrāva viņam no rokām un aizgāja pēc glāzes, lai ieliktu ziedus ūdenī.

Nākamajā dienā ieradās vecā Bovarī kundze. Viņi abi ar dēlu krietni izraudājās. Emma, aizbildinādamās ar neatliekamiem rīkojumiem, nerādījās.

Otrā rītā vajadzēja sākt rūpēties par sēru ģērbiem. Abas sievietes nosēdās ar rokdarbu kastītēm ūdens malā, lapenē.

Šarls domāja par tēvu un pats bija pārsteigts, ka tik bezgala pieķēries šim cilvēkam; līdz šim viņš, kā likās, izjuta pret to !Te pārāk lielu mīlestību. Vecā Bovarī kundze domāja par savu vīru. Pat visļaunākās bijušās dienas viņai tagad šķita apskaužamas. Instinktīvas nožēlas par sen pierasto dzīves gaitu nolīdzināja visu, kas tajā bijis slikts, un, kamēr viņa rīkojās ar adatu, lielas asaru lāses šad un tad noritēja pa degunu un palika tur kādu brīdi karājamies. Emma domāja par to, ka pagājušas tikko četrdesmit astoņas stundas, kopš viņi bija kopā, tālu no pasaules, apskurbuši aiz laimes un nevarēdami vien beigt viens otrā Kolūkoties. Viņa mēģināja atsaukt atmiņā iz

gaisušās dienas vissīkākās detaļas, tomēr vīramātes un vīra klātbūtne tai traucēja. Viņa būtu gribējusi, lai nekā nedzirdētu, nekā neredzētu, lai nekas netraucētu nodošanos mīlestībai, kuru par spīti viņas pūlēm izkliedēja ārējie iespaidi.

Emma ārdīja kāda ģērba padrēbi, lupatas krita ap viņu; vecā Bovari kundze, acis nepaceldama, šņakstināja šķēres, un Šarls pītām tupelēm kājās, ģērbies vecā, brūnā žaketē, kas tam noderēja rītasvārku vietā, sēdēja, rokas sabāzis kabatās, un arī nerunāja ne vārda; Bertiņa baltā priekšautiņā rakņāja ar lāpstiņu alejas smiltis.

Pēkšņi tie ieraudzīja, ka pa dārza vārtiņiem ienāk Lerē kungs, drēbju tirgotājs.

Viņš esot atnācis piedāvāt savus pakalpojumus sakarā ar liktenīgo notikumu. Emma atbildēja, ka laikam iztikšot bez viņa. Taču tirgotājs neļāva tik viegli sevi atraidīt.

—        Tūkstoš reižu lūdzu atvainot, — viņš teica, — bet es vēlējos ar jums īpašu sarunu.

Tad klusākā balsī piebilda:

—   Sakarā ar to lietu… jūs jau zināt.

Šarls pietvīka līdz pat ausu galiņiem.

—   Ak jā … tiešām!

Un galīgi samulsis pagriezās pret sievu:

—   Vai tu nevarētu … dārgā? …

Šķita, ka Emma saprata, jo viņa piecēlās, un Šarls teica mātei:

—   Nieki! Droši vien kāds sīkums saimniecībā.

Šarls negribēja, ka māte ko uzzinātu par vekseli, baiļodamies no viņas piezīmēm.

Palicis ar Emmu divatā, Lerē kungs diezgarī atklātos vārdos novēlēja tai laimes sakarā ar mantojumu, tad sāka runāt par ko citu: par augļu kokiem, par ražu, par savu veselību, kas neesot ne šāda, ne tāda, ne laba, ne slikta. Un patiesi, viņš noraujoties vaiga sviedros, bet galu galā par spīti visām tenkām tik tikko spējot nopel-

11it sviestu uz maizes rieciena. Emma ļāva tam runāt. Jau divas dienas viņa bija tik bezgala garlaikojusies!

—   Tātad jūs jau esat tikpat kā atveseļojusies? — tirgotājs turpināja. — Goda vārds, ne vienu reizi vien tiku jūsu nabaga vīru redzējis šausmīgā stāvoklī. Lielisks cilvēksl Lai gan savas grūtības mums bija arī ar viņu.

Emma jautāja — kādas, jo Šarls bija tai noklusējis par nevienprātību sakarā ar piegādātajiem pirkumiem.

—   Bet jūs pati to zināt! — Lerē atbildēja. — Tas viss jūsu kaprīzes dēļ, to ceļasomu dēļ.

Viņš bija uzmaucis cepuri pār acīm un, aizlicis abas rokas aiz muguras, smaidīdams un svilpodams gluži nekautri raudzījās Bovarī kundzei sejā. Vai tiešām viņam ir kādas aizdomas? Emma mulsa visādos minējumos. Beidzot viņš tomēr piebilda:

—   Galu galā mēs sapratāmies; arī tagad es atnācu viņam piedāvāt kādu darījumu.

Runa bija par Bovarī vekseļa atjaunošanu. Starp citu ārsta kurigs varot rīkoties, kā patīkot; viņam neesot ko uztraukties, sevišķi tagad, kad tam jau tā būšot daudz rūpju.

—   Viņš darītu prātīgi, ja visas šīs raizes uzticētu kādam citam, piemēram, jums, un izrakstītu pilnvaru; tas būtu ļoti ērti, un mums abiem tad būtu savi veikaliņi…

Emma nesaprata. Lerē klusēja. Tad, atgriezdamies pie savas tirdzniecības, viņš paziņoja, ka cienītā kundze nekādi neiztikšot, no viņa nekā nepaņēmusi. Viņš tai atsūtīšot divpadsmit metru melna bareža kleitai.

—   Tā, kas jums tagad mugurā, der tikai mājai. Bet iziešanai jums vajadzīga cita. Es to jau tūdaļ redzēju, no pirmā acu uzmetiena, līdzko ienācu. Man šinī ziņā acs kā amerikānim.

Drēbi Lerē neatsūtīja, bet atnesa pats. Tad viņš atnāca, lai to, kā pienākas, nomērītu, pēc tam vairāk reižu ieradās dažādu citu ieganstu dēļ, aizvien cenzdamies būt

laipns, pakalpīgs, zemodamies kā vergs, kā būtu teicis Omē, un aizvien iepīdams valodā kādu padomu sakarā ar pilnvaru. Par vekseli Lerē vairs neierunājās. Arī Emma par to nedomāja. Šarls gan sievas izveseļošanās sākumā par to ieminējās, bet kopš tā laika tik daudz uztraukumu šalkuši pār viņas galvu, ka tas bija izgājis no prāta. Bez tam Emma vairījās iesākt jebkādu sarunu par naudas lietām; vecā Bovarī kundze bija ļoti izbrīnījusies un šādu rakstura pārmaiņu izskaidroja ar reliģiskām jūtām, kādas pārņēmušas jauno sievieti slimības laikā.

Bet, tiklīdz vecā bija aizbraukusi, Emma pārsteidza Bovarī ar savu praktisko veselo saprātu. Viņa ieteica ievākt ziņas, pārbaudīt hipotēkas, pārdomāt, vai vērts uzņemties uz sevis parādus vai arī viss jālikvidē. Emma uz labu laimi lietoja tehniskus terminus — runāja skaļus vārdus par kārtību, nākotni, tālredzību — un pastāvīgi pārspīlēja mantojuma grūtības; beidzot kādu dienu viņa vīram parādīja ģenerālpilnvaras paraugu, kā «pārzināt un vadit visus kārtojamos darījumus, aizņemties naudu, parakstīt un žirēt vekseļus, izdarīt visu summu nomaksas utt.». Viņa bija ņēmusi vērā Lerē mācības.

Šarls naivi iejautājās, kur viņa šo papīru ņēmusi.

—   No Ciijomena kunga.

Un ar vislielāko aukstasinību viņa piebilda:

—    Es ne visai tam uzticos; Notāriem vispār nav laba slava! Derētu kādam palūgt padomu… Bet mēs nepazīstam nevienu citu kā … Ak, nevienu!…

—   Ja nu vienīgi LeoTis… — padomājis Šarls ieteicās

Taču rakstiski visu noskaidrot bija grūti. Tad Emma

piedāvājās aizbraukt pati. Šarls pateicās, bet noraidīja viņas laipnību. Emma uzstāja, ka labprāt braukšot. Viņi viens otru mēģināja pārspēt augstsirdībā. Beidzot Emma ar liekuļotām dusmām teica:

—   Nē, es tevi lūdzu! Es braukšu.

—   Cik tu gan esi laba! — viņš iesaucās, noskūpstīdams lo uz pieres.

Jau nākamajā dienā Emma iesēdās Bezdelīgā, lai dotos ceļā uz Ruānu konsultēties ar Leonu; pilsētā viņa palika trīs dienas.

3

Tās bija tris brīnišķas, lieliskas, bagātīgas dienas — īsts medus mēnesis.

Mīlētāji apmetās krastmalā Buloņas viesnīcā. Viņi dzīvoja tur aiz slēgtām durvīm un aizvērtiem slēģiem, ziediem izbārstītā istabā un dzēra aug|u sulas ar ledu, ko tiem mēdza atnest rītos.

Pret vakaru viņi paņēma segtu laivu un devās pusdienot uz salas.

Bija stunda, kad dokos drīvē ļkuģus. Gaisā dobji skanēja veseru klaudzoņa pret kuģu korpusiem, darvas dūmf mutuļiem vēlās starp kokiem, un uz upes līmeņa kā florenciešu bronzas plāksnes peldēja lieli, tauki plankumi, nevienmērīgi šūpodamies saules purpursārtajā gaismā.

Laiva slīdēja lejup pa upi, lavierēdama starp noenkurotajām liellaivām, kuru garās, slīpās tauvas reizēm viegli skāra laivas virsu.

Pilsētas trokšņa — ratu rīboņa, balsu kņada, suņu vaukšķēšana uz kuģu klājiem — pamazām attālinājās. Emma raisīja vaļā cepures lentes, un laiviņa piestājās pie viņu salas.

Mīlētāji apsēdās krodziņa zemajā istabā, kurai virs durvīm karājās melni zvejnieku tīkli. Viņi ēda ceptas salakas, saldu krējumu un ķiršus. Tad viņi atlaidās zālē, nomājos kaktiņos papeļu pavēnī un skūpstījās. Kā divi Robinsorti tie būtu vēlējušies dzīvot mūžīgi šai mazajā stūrītī: lieglaimē tas likās tiem jaukākā vieta zemes virsū. Tā nebija pirmā reize, kad viņi redzēja kokus, zilo debesi, mauru,

dzirdēja plūstošā ūdens guldzoņu un vēsmas šalkoņu lapās, bet nekad vēl viņi nebija par visu to tā sajūsminājušies, it kā daba agrāk nemaz nebūtu bijusi vai tās skaistums sācies tikai pēc tam, kad tie apmierinājuši savas ilgas.

Iestājoties naktij, viņi devās atceļā. Laiva brauca gar salās krastu. Abi sēdēja laivas galā, patvērušies ēnā, un klusēja. Četrkantīgie airi klaudzēja dzelzs dujļos, it kā metronoms sistu takti, bet aiz nekustīgās stūres bez mitas klusu šļakstēja ūdens.

Reiz parādījās mēness; mīlētāji nekavējās izteikt savn jūsmu par grūtsirdīgo un dzejisko spīdekli. Emma sāka pat dziedāt:

«Vai atceries? Reiz naktī īrāmies…»

Viņas klusā, tomēr melodiskā balss izgaisa viļņu klaidā vējš aiznesa skaņu modulācijas, kas Leonam likās kā aizlidojoša putna spārnu vēdas.

Emma stāvēja, atbalstījusies pret laivas starpsieniņu, un mēness gaisma plūda pa atvērto lodziņu. Melnajā tērpā kura krokas, slīgstot lejup, līdzīgi vēdeklim fietās uz visām pusēm, jaunā sieviete šķita vēl slaidāka un smuidrāka. Atmetusi galvu, kā lūgšanā saliktām rokām, pacēlusi acis, viņa raudzījās debesīs. Krastmalas vītoli dažbrīd aizsedza viņu ar savu ēnu, pēc tam viņa pēkšņi atkal iznira kā kāda parādība mēness vizmā.

Leons, sēžot laivas dibenā Emmai blakus, nejauši ar roku saķēra koši sarkanu lenti.

Laivinieks ilgi to pētīja un beidzot teica:

—   AI Tā droši vien pieder tai kompānijai, kuru es vizināju vakar. Vesels pūlītis jautrībnieku — kungi un dāmas — ar kūkām, šampanieti, taurēm, vesels trādirīdis! Sevišķi jautrs bija kāds gars, skaists vīrietis ar mazām Ūsiņām. Un visi tam plijās virsū — nu, pastāsti mums kaut ko… Ādolf… Dodotf… nu, kā tur viņu…

Emma nodrebēja.

—        Vai tu nejūties labi? — Leons jautāja, pievirzīdamies tai tuvāk. . _ .

—   Ak nē, nekas! Tas, bez šaubam, nakts dzestrums.

—        Un sieviešu.tam droši vien atliku likām, — klusu piebilda vecais matrozis, gribēdams svešajam pateikt ko pa tikamu.

Pēc tam, iespļāvis saujās, viņš atkal ķērās pie airiem

Un tomēr beidzot jāšķiras! Atvadu brīdis bija sērīgs. Leonam vēstules jāadresē Rolē mātei. Emma deva viņam tik precīzus norādījumus, kā vēstule jāieliek divās aploksnēs, ka Leons bija pārsteigts par viņas veiklību mīlas lietās.

—        Tātad tu apgalvo, ka viss ir kārtībā? — ar pēdējo skūpstu viņa tam jautāja.

—   Jā, protams…

«Bet kāpēc gan,» Leons domāja, atgriezdamies viens pats mājup pa ielām,, «viņai šī pilnvara tik svarīga?»

4

Leons drīz vien uz saviem biedriem sāka noskatīties ar zināmu pārākuma apziņu, vairījās no to sabiedrības un atstāja pilnīgi novārtā tieslietu aktus.

Viņš gaidīja Emmas vēstules, lasīja tās un atkal pārlasīja. Viņš rakstīja tai. Ar visu savu ilgu un atmiņu spēku viņš mēģināja to atsaukt. Vēlēšanās Emmu redzē! pēc šķiršanās ne tikvien neapklusa, bet pat pieauga tā, ka kādu sestdienas ritu viņš aizbēga no sava kantora.

Ieraudzījis no pakalna virsotnes Ielejā baznīcas zvanu torni ar skārda karodziņu, kas grozījās vējā, Leofīs sajuta prieku, jauktu ar triumfējošu godkāri un egoistisku saviļņojumu, kāds pārņem miljonāru, kad tas atgriežas apciemot dzimto pusi.

Viņš klaiņāja ap Emmas māju. Virtuvē dega gaisma.

Leons slepus raudzījās, vai aiz aizkariem neparādīsies Emmas ēna, bet nekas nebija redzams.

Lefransuā māte, Leonu ieraudzījusi, saņēma to skaļiem izsaucieniem un atzina, ka tas esot izaudzis un izstīdzējis, turpretī Artemida gluži pretēji bija tanīs ieskatos, ka jaunais cilvēks kļuvis druknāks un iededzis.

Kā agrāk viņš paēda pusdienas mazajā zālītē, tikai viens pats, jo Binē, pārguris gaidīt uz Bezdelīgu, bija beigu beigās pārcēlis savu maltīti par stundu agrāk un tagad pusdienoja tieši pulksten piecos, pastāvīgi apgalvodams, ka vecā klaberkaste nokavējoties.

Beidzot Leons, saņēmis drosmi, devās uz ārsta māju un pieklauvēja pie durvīm. Kundze bija savā istabā un nonāca lejā tikai pēc kādas ceturtdaļstundas. Bovarī kungs likās sajūsmināts, to ieraudzīdams, tomēr visu vakaru un tāpat arī nākamo dienu Sekur neizkustējās no mājas.

Tikai vēlu, vēlu vakarā viņš ieraudzīja Emmu vienu pašu aiz dārza sānieliņā, sānieliņā — tāpat kā ar otru! Bija negaiss, un viņi sarunājās, stāvēdami zem lietussarga, zibeņiem laistoties.

Šķiršanās bija neciešami grūta.

—   Labāk tad mirt! — teica Emma, elsojot sabrukdama viņa rokās.

—   Ardievu!… Ardievu!… Kad es tevi atkal redzēšu?

Viņi izšķīrās unno jauna metās viens pie otra, lai vēlreiz apskautos, un tad viņa apsolīja, ka drīz vien radīšot iespēju — vienalga, kādiem līdzekļiem — Raut kādu pastāvīgu ieganstu, kas ļaus tiem brīvi tikties vismaz reizi nedēļā. Emma par to nešaubījās. Un vispār viņa bija cerību pilna. Drīz vien tai būs nauda.

Uz šā pamata Emma nopirka savai istabai jaunus, iedzeltenus aizkarus ar platām svītrām, kurus Lerē kungs bija daudzinājis kā lētus; tā sapņoja par paklāju, un Lerē, apliecinādams, ka tādēļ,jau nu nebūšot kalni jāgāž, laipni apņēmās viņai to pagādāt. Bovarī kundze vairs ne

spēja iztikt bez Lerē pakalpojumiem. Divdesmit reižu dienā viņa sūtīja pēc drēbju tirgotāja, un tas tūdaļ bez mazākās kurnēšanas visu izkārtoja. Tāpat visi nesaprata, kāpēc Roiē māte katru mīļu dieniņu ēd pie viņas brokastis un turklāt to vēl īpaši apmeklē.

Apmēram ap to pašu laiku, proti, ziemas sākumā, Emmu, kā likās, pārņēma kvēla tieksme pēc mūzikas.

Kādu vakaru, kad Šarls klausījās viņas spēlē, tā četras reizes pēc kārtas spēlēja to pašu gabaliņu un ikreiz pārtrauca ar īgnumu, kamēr Šarls, nedzirdēdams nekādu starpību, tikai sauca:

—        Bravo!… Ļoti labi!… *Ak, ko tu, tu velti esi neapmierināta!

—        Ai, nē jel! Es spēlēju šausmīgi! Pirksti vairs neklausa.

Nākamajā dienā Šarls lūdza viņai atkal tam kaut ko nospēlēt.

—   Nu, ja tas tev sagādā prieku…

Arī Šarlam bija jāatzīst, ka viņa mazliet zaudējusi tehniku. Emma netrāpīja uz taustiņiem, jauca; tad, pēkšņi pārtraukdama, noteica:

—   Nē, pagalam! Man vajadzētu ņemt stundas, bet…

Viņa iekoda lūpā un piebilda:

—   Divdesmit franku par stundu, tas par dārgu!

—        Jā, tiešām… mazliet… — vientiesīgi pasmaidījis, teica Bovarī. — Bet man liekas, ka varētu dabūt lētāk, jo ir taču arī tādi mākslinieki, kas gan nav izdaudzināti, tomēr nav sliktāki par slavenībām.

—   Sameklē tos, — atteica Emma.

Nākamajā dienā, atgriezies mājās, Šarls ar šķelmīgu skatienu nolūkojās sievā un beidzot nenovaldījies teica:

—        Cik tu dažreiz gan vari būt neatlaidīga! Šodien es biju Barfešerē. Nu ko, Ljcžāra kundze man noteikti apgalvo, ka viņas trīs meitas — tās mācās Žēlsirdības klos

terī — ņem stundas par piecpadsmit sū. Turklāt vēl pie slavenas skolotājas!

Emma paraustīja plecus un kopš tās reizes instrumentam vairs nepieskārās.

Bet ikreiz, ejot tam garām (ja istabā atradās Bovarī), nopūtās:

—   Ak, mans nabaga pianīno!

Viesiem, kas viņu apciemoja, tā nepiemirsa pastāstīt, ka atmetusi mūziku un nespējot pie tās atgriezties svarīgu iemeslu pēc. Visi viņai juta līdzi. Cik žēl! Viņai taču esot tāds jauks talants! Daži p,at runāja ar Bovarī. Visi to kaunināja, it sevišķi aptiekārs:

—   Jūs rīkojaties aplam! Dabas dotās dāvanas nevajag pamest novārtā. Galu galā padomājiet, dārgais draugs, kaut vai tikai par to, ka, atļaujot kundzei mācīties, jums vēlāk nebūs jā izdod nauda meitas muzikālajai audzināšanai. Es esmu tajos uzskatos, ka mātēm pašām jāmāca savi bērni. Tā ir Ruso ideja, varbūt vēl mazliet neparasta, bet ar laiku — par ko esmu pārliecināts — tā uzvarēs tāpat, kā ir uzvarējusi zīdīšana ar krūti un baku potēšana.

Un tā Šarls vēlreiz atgriezās pie jautājuma par klavle rēm. Emma sarūgtināta atbildēja, ka vislabākais esot tās pārdot. Bet šis nabaga instruments viņai bija sagādājis tik daudz godkāres pilna prieka, ka šķirties no tā ārstam no zīmēja to pašu, ko zaudēt pastāvīgi daļu no savas sievas.

—   Ja tu vēlies, — viņš sacīja, — šad un tad ņemt kādu stundu… Galu galā no tā mēs taču neizputēsim

—    Stundām, — viņa atbildēja, — ir tikai tad nozīme, ja tās ņem regulāri.

Tādā veidā Emma no laulātā drauga izdabūja atjauju reizi nedēļā doties uz pilsētu, lai tiktos ar mīļāko. Pēc mēneša daži pat jau uzskatīja, ka viņa ievērojami progresējusi klavieru spēlē.

Tas notika ceturtdienās. Piecēlusies Emma klusi apģērbās, lai neuzmodinātu Šarlu, kas būtu tai aizrādījis, ka viņa pošas pārāk agri. Tad viņa sāka staigāt pa istabu šurp un turp, apstājās pie logiem, skatījās ut laukumu. Starp tirgus pīlāriem svīda rīta gaismiņa, un bālajā ausmā virs aptiekas aizvērtajiem slēģiem tikko saredzami vizēja izkārtnes burti.

Kad pulkstenis rādīja ceturksni uz astoņiem, Emma devās uz Zelta lauvu, kur Artemida žāvādamās atvēra durvis. Lai kundzei būtu kur sasildīties, viņa uzpūta jau pelniem klātās ogles. Emma palika virtuvē viena pati. Sad un tad viņa izgāja ārā. Ivers nesteigdamies jūdza zirgus, reizē klausīdamies Lefransuā mātē, kas, izbāzusi pa logu galvu kokvilnas naktsaubē, deva tam neskaitāmus rīkojumus un paskaidrojumus, kuri katru citu būtu padarījuši dulnu. Emma, kurpju zolēm klabot, staigāja pa pagalma akmeņiem.

Beidzot Ivers, paēdis viru, apvilcis rupjos vilnas svārkus, aizkūpinājis pīpi un iežņaudzis pātagu dūrē, mierīgi novietojās uz bukas.

Zirgi devās uz priekšu sīkiem rikšiem, pirmajā trīsceturtdaļjūdzē allaž apstādamies, lai uzņemtu braucējus, kas gaidīja Bezdelīgu — cits ceļa malā, cits pie sava pagalma vārtiem. Tie, kas iepriekšējā dienā bija pasūtījuši vietas, lika uz sevi gaidīt; daži pat vēl atradās mājās, gultās. Ivers sauca, kliedza, lamājās, tad kāpa no sava sēdekļa zemē un ņēmās ar visu spēku dauzīt pa vārtiem. Vējš pūta izsistajos diližansa logos.

Pamazām visi četri soli piepildījās, rati ripoja, garām slīdēja ābeļu rindas, un lielceļš, pakāpeniski sašaurinādamies, stiepās līdz pašarn apvārsnim starp diviem grāvjiem, pilniem ar dzeltenu ūdeni.

Emmai šis ceļš bija pazīstams no viena gala līdz ot-

ram; viņa zināja, ka aiz pļavas nāks stabs, pēc tam vīksna, rija un sargbūda; dažreiz viņa tīšām aizvēra acis, lai sagādātu sev patīkamu pārsteigumu, tomēr nekad nezaudēja nojēgu par nobraukto atstatumu.

Beidzot parādījās mūra nami, ceļš zem riteņiem sāka dārdēt, Bezdelīga slīc?ēja starp dārziem, un caur žogu margām pavīdēja statujas, mākslīgi pauguri, apgrieztas īves un šūpoles. Un tad acu priekšā pēkšņi parādījās pilsēta.

Slīgdama terasveidīgi lejup kā amfiteātris, visa tīta miglā, neskaidri saredzama, tā pletās arvien platāka viņpus tiltiem. Tālāk, vienmuļi sliedamies uz augšu, tālē gaisa klaji lauki, pie apvāršņa saplūzdami ar bālās debess dūmakaino pamali. No augstienes nolūkojoties, visa ainava likās nekustīga kā glezna; stūrī blīvējās noenkuroti kuģi, upe meta līkumu zaļu kalnu piekājē, bet iegarenās salas šķita kā melnas milzu zivis, sastingušas uz ūdens virsmas. Rūpnīcu dūmeņi spļāva brūnu dūmu mutuļus, kas pašā galā izklīda uz visām pusēm. No miglas iznira baznīcu torņi, un zvanu dzidrās skaņas jaucās ar lfetuvju dunoņu. Kailie koki bulvāros tumsa kā violeti puduri starp namiem, un no lietus slapjie jumti laistījās ar nevienādu spīdumu atkarībā no kvartālu augstuma. Brīžiem vēja brāzma aizdzina mākoņus uz Sv. Katrīnas pakalnu, kur lie sašķīda bez skaņas kā gaisa bangas, triecoties pret klinti.

Kaut kas skurbinošs dvesa Emmai pretī no šīm sablīvētajām mītnēm, un viņas sirds pletās Un pletās, it kā simt divdesmit tūkstoš būtņu, kas drebēja tur tālumā, sūtītu tai vienkopus to kaislību elpu, kuras Emma bija tām piedēvējusi. Viņas mīlestība auga lielā izplatījuma priekšā un pildījās ar satraukumu, dzirdot fīeskaidro murdoņu, kas kāpa augšup no pilsētas. Viņa to izšķieda pār laukumiem, bulvāriem, ielām, un senā normandiešu pilsēta jaunās, sievietes acīs vērtās aizvien plašāka kā bezgalīga gal-

.vaspilsēta, kā Bābele, kurā tā devās iekšā. Ar abām rokām li ķērusies lodziņa ietvarā, viņa izliecās ārā un dziļi ieelpoja vējaino gaisu; trīs zirgi auļoja, akmeņi dubļos čirk* r.lēja zem riteņiem, diližanss zvalstījās, un Ivers jau pa L»abalu uzkliedza braucējiem uz ceļa, kamēr Ruānas buržuji, pavadījuši nakti Gijomas mežā, mierīgi virzījās pa nokalni lejup mazajos ģimenes ratos.

Pie barjeras diližanss apstājās. Emma atāķēja un novilka koka virszābakus, uzvilka citus cimdus, sakārtoja šalli un, vēl pabraukusi divdesmit soļu, izkāpa no Bezdelīgas.

Pilsēta patlaban modās. Komiji grieķu benītēm galvā slaucīja veikalu skatlogus, sievas, atspiedušas grozus pret lurniem, ielu stūros skanīgā balsī piedāvāja savu preci. I.mma soļoja, acis nodūrusi, zagdamās gar pašu sienu un aiz patikas smaidīdama zem nolaistā, melnā plīvura.

Aiz bailēm, ka to kāds varētu ieraudzīt, jaunā sieviete parasti neizvēlējās tuvāko ceļu. Viņa pazuda tumšajās sānieliņās un, viscaur nosvīdusi, ieradās pie strūklakas Nacionālās ielas galā. Sis bija teātru, krodziņu un ielasmeitu kvartāls. Bieži Emmai garām pabrauca rati, vezdami līgojošas dekorācijas. Apkalpotāji, aplikuši priekšautus, kaisīja uz flīzēm starp zaļajiem krūmiem smiltis. Oda pēc absinta, cigāriem un austerēm.

Emma nogriezās aiz stūra; viņa pazina mīļāko pēc tikko sacirtotajiem matiem-, kas spraucās ārā no cepures apakšas.

Leons turpināja iet pa ietvi; viņa tam sekoja līdz pašai viesnīcai; tas uzkāpa, atvēra durvis, iegāja… Kas par apkampieniem!

Skūpsti mijās ar steidzīgiem vārdiem. Abi stāstīja par šķiršanas mokām, nojautām, par to, ka ar bailēm gaidījuši vēstules, bet tad viss iegrima aizmirstībā, un viņi vērās viens otrā, saldkaisli smiedamies un vilinādami uz maigumu.

Gulta bija liela, mahagonija, līdzīga laivai. Sarkana zīda

aizkari, slīgstot no griestiem, liecās pārāk zemu kopā pie | paša galvgaļa, kur gultas rāmis kļuva plats. Nekas pafl saulē nevarēja būt jaukāks par Emmas tumšajiem matietTļļ un balto ādu, kas atdalījās no šī purpursārtā fona, kad tjHļ kautrā kustībā spieda pie krūtīm kailās rokas, slēpjot sejS delnās.

Siltā istaba, izklāta ar neuzkrītošu paklāju, ar vieglprāti tīgajiem rotājumiem un rāmo gaismu šķita kā radīta vi«|| sām kaisles intimitātēm. Kamīna margas, noslēgdamās aili bultām, portjeru vara rozetes un ogļu knaibļu lielās bum*W bas zalgoja no katra saules stara. Starp žuburainajieniH lukturiem uz kamīna dzegas stāvēja divi lieli, rožaini glieJI mežvāki, kuros, pieliekot tos pie auss, bija dzirdama jūrasļl šalkoņa.

Kā viņi mīlēja šo jauko, prieka pilno istabu par spīti tāslļ fiobalējušajai greznībail Vienmēr viņi atrada mēbeles taisi pašās vietās un dažreiz pat Emmas matadatas, kuras tāli pagājušo ceturtdienu bija piemirsusi zem pulksteņa pafl matnes. Tie brokastoja pie kamīna uz maza palisandralļ galdiņa ar inkrustācijām. Emma draiskodamās un mīli« nādamās sagrieza un uzlika viņam kumosiņus uz šķīvjaļļ un smējās skanīgiem, izlaidīgiem smiekliem, kad šampa-B nietis putodams lējās pāri smalkā stikla glāzei un apsla-« cīja viņas gredzeniem rotātos pirkstus. Pilnīgi pārņemti no apziņas, ka pieder viens otram, viņi te jutās kā savā pašu mājā, kur varēs pavadīt visu savu mūžu kā divi jaunlaulātie. «Mūsu istaba», «mūsu paklājs», «mūsu krēsli» — viņi mēdza teikt. Emma pat sacīja «manas tupe-; lites». Tas bija viņas untums, Leona dāvana — ar gulbja dūnām apšūtas sārta atlasa rītakurpītes. Kad Emma apsēdās viņam uz ceļiem, kājas tai nesniedza grīdu; tās karājās gaisā, un koķetās tupelītes bez kapītēm turējās tikai uz kailajiem pirkstiem.

Pirmo reizi savā mūžā Leons baudīja elegantas sievie-. tes neizsakāmo burvību. Nekad vēl viņš nebija dzirdējis1

111« Izsmalcinātu valodu, nebija redzējis tādu atturību apģērbā, tādas aizsnaudušās dūjas pozas. Viņš apbrīnoja Fmmas dvēseles aizrautību un viņas svārku mežģīnes. Starp citu, vai tad viņa nebija sabiedrības dāma, turklāt vftl precējusies! Vārdu sakot, īsta mīļākā!

Ar savu mainīgo omu, būdama gan jautra, noslēpumaina, pļāpīga, nerunīga, strauja un nevērīga, viņa izraiHlja Leonā tūkstoš iegribu, modinādama aizvien jaunus Instinktus un atmiņas. Emma tam bija visu romānu varone, visu drāmu galvenā persona, visu dzeju apdziedātā nezināmā viņa. Leonam likās, ka Emmas pleci ir tikpat dzintarblāvi kā peldētājai odaliskai, viduklis tikpat šmaugs Idi feodāļu dāmām; viņa vēl atgādināja bālo sievieti no Harselonas, bet vispirms viņa bija — eņģelisl

Bieži vien, raugoties Emmā, Leonam likās, ka viņa dvēsele, tiekdamās pēc mīļotās, kā vilnis glaužas ap Emmas galvu un sajūsmā noslīgst viņas krūšu baltumā.

Viņš apsēdās pie Emmas kājām un, atbalstījis elkoņus uz ceļiem, paceltu galvu smaidot noraudzījās mīļākajā.

Viņa noliecās pie Leona un it kā bez elpas aizrautīgi čukstēja:

—       Ai, nekusties! Nesaki ne vārda! Lūkojies manī! Tavas acis staro tik glāstoši! Maīī ir tik labi!

Viņā dēvēja Leonu par «bērnu».

—   Bērns, vai tu mani mīli?

Un nekad nedzirdēja atbildi: Leona lūpas steidzīgi pieplaka viņas mutei.

Uz galda pulksteņa stāvēja mazs bronzas amors — klīrīgi izliecis rokas, tas turēja zeltītu ziedu viju. Dažu labu reizi viņi bija par to smējušies; bet, kad pienāca šķiršanās brīdis, viss tiem sāka likties nopietns.

Kā sastinguši viņi vērās viens otrā un atkārtoja:

—   Līdz ceturtdienai!… Ceturtdienai!

Tad pēkšņi viņa satvēra ar abām rokām Leona galvu,

strauji noskūpstīja uz pieres un, iesaukusies: «Ardievu!» izmetās kāpņu telpā.

Viņa devās uz Komēdijas ielu pie friziera, lai sakārtot matus. Jau tuvojās nakts; frizētavā iededza gāzes lampa

Emma dzirdēja teātra zvanu, kas aicināja aktierus uļ izrādi; aiz loga pagāja garām vīrieši bālām sejām un sie vietes novalkātās drēbēs un pazuda ielas otrā pusē aiz ak tieru ieejas durvīm.

Mazajā, zemajā telpā, kur starp parūkām un pomādesi kārbiņām dūca skārda krāsns, bija tveicīgi. Oda pēc sa karsētām cirtu šķērēm; taukainas rokas knibinājās ap Em mas matiem, uzdzenot snaudu, un viņa uz mirkli aizmiga, ietinusies virsvalkā. Bieži vien frizieris tai piedāvāja bi|e tes uz masku balli.

Un tad viņa devās projām! Emma atgriezās pa tām pašām ielām uz Sarkano krustu, no jauna apāva virszābakus, kurus no rīta bija paslēpusi Bezdelīgā zem sola, un izspraucās cauri nepacietīgo braucēju dnūzmai savā vietā. Daži izkāpa kalna piekājē. Viņa palika diližansā viena pati.

Ar katru ce]a līkumu arvien skaidrāk un skaidrāk kļuva redzamas pilsētas ugunis, klādamās kā plaša, mirdzoša dūmaka pāri tumsā saplūdušajām mājām. Emma notupās uz sēdekļa spilveniem, un viņas skatiens maldījās pa šo zvīļumu. Viņa šņukstēja, sauca Leonu, sūtīja tam maigus vārdus un skūpstus, kas izgaisa vējā.

Priekšpilsētā dzīvoja kāds ubags; tas klaiņāja apkārt ar savu nūju, uzmākdamies diližansiem. Viņa ķermefii klāja skrandas, seju aizsedza veca bebrādas cepure bez dibentiņa, apaļa kā bļoda; kad viņš to noņēma, tad plakstu vietā rēgojās divi dziļi, asiņaini dobuļi. Dzīva miesa noka-" rājās sarkaniem lēveriem, kaut kāds šķidrums sūcās ārā no acu dobumiem un tecēja līdz pašam degunam, sarecot zaļā krevelē, melnās nāsis krampjaini sēca. Kad nelaimīgais sarunājās ar kādu, viņš, idiotiski iesmiedamies, at-

UKta galvu, un zilganie redzokli, bez mitas grozīdamies, pavēlās pret deniņiem pie vaļējām brūcēm.

Dzīdamies pakaļ ekipāžām, viņš dziedāja dziesmiņu Likt dažreiz jauka diena prot Par mīlu meičai pasapņot.

Tālāk bija runa par putniņiem, sauli un lapotni.

Dažreiz kroplis kailu galvu pēkšņi parādījās Emmai niz muguras. Viņa iekliegdamās ierāvās atpakaļ karietē, lvers ņirgājās par aklo. Viņš ieteica kroplim noīrēt izrāžu būdu Sv. Romēna tirgū vai arī smiedamies jautāja, kā klājoties viņa sirdsdraudzenei.

Bieži kropļa cepure, diližansam kustoties, piepeši Iespraucās pa lodziņu, kamēr tas pats turējās ar brīvo roku pie kāpšļa un riteņi apšļakstīja viņu ar dubļiem. Viņa balss, sākumā vārga un brēkulīga, kļuva spalga. Tā aizskanēja naktī kā neizprotama izmisuma neskaidras žēlabas un, nomācot zvārgulīšu šķindas, koku šalkoņu un Bezdelīgas tukšās kastes grabēšanu, slēpa sevī ko tāltālu, satraucot Emmu. Tā ielauzās viņas dvēselē kā viesulis bezdibenī un aizrāva sev līdzi bezgalīgajās grūtsirdības ārēs. Bet lvers, pamanīdams, ka diližanss sasvēries uz vienu pusi, ar plašu vēzienu iecirta kroplajam. Pātagas gals Ķēra aklā brūces, un viņš iegaudodamies atkrita dubļos.

Tad Bezdelīgas pasažieri pamazām iesnaudās — daži vaļēju muti, citi, atspieduši zodus pret krūtīm, atbalstījušies pret kaimiņa plecu vai iebāzuši rokas ādas siksnās, un visi ritmiski līgojās reizē ar karieti; gaisma no laternas, kas šūpojās vidējam zirgam uz muguras, izspiezdamās cauri šokolādes krāsas kalikona aizkariņiem, meta uz nekustīgajiem cilvēkiem asiņainu ēnu. Emma. skumju apmāta, drebinājās aiz aukstuma; kājas tai aizvien vairāk sala, dvēseli māca nāves izmisums.

Mājās viņu gaidīja Šarls; ceturtdienās Bezdelīga aizvien nokavējās. Beidzot kundze ieradusies! Emma nevērīgi īīoskūp$tīja rrvĶitenīti. Pusdienas nebija gatavas — vienalga!

Viņa kalponei to neņēma ļaunā. Likās, ka šai skuķei ir atļauts viss.

Redzot Emmu bālu, vīrs tai bieži vien jautāja, vai tikai viņa nejūtoties nevesela.

—   Nē, — atbildēja Emma.

—   Bet tu šodien izskaties tik dīvainai

—   Ak, tas nav nekas! Nav nekas!

Dažreiz viņa, tikko atgriezusies, tūdaļ devās savā istabā, un Zistēns, atrazdamies jau tur, staigāja uz pirkstgaliem un apkalpoja to veiklāk nekā vislieliskākā istabene. Viņš nolika sērkociņus, sveci, grāmatu, izplāja tai naktsblūzīti, atklāja gultu.

—   Nu, labi, — viņa pateica, — ej nu prom!

Bet zēns joprojām stāvēja, it kā savalgots neskaitāmiem pēkšņa sapņa pavedieniem.

Nākamā diena parasti bija drausmīga un tālākās vēl neciešamākas, jo Emma dega nepacietībā no jauna satvert savu laimi — tās bija kaislas, atmiņu iekveldētas alkas, un tikai septītajā dienā viņa varēja tās papilnam remdēt Leona glāstos. Viņa dedzība slēpās pateicībā un pārsteiguma pilnā pielūgsmē. Emmai patika Leona klusā, sevī noslēgusies mīla; ar visu sava maiguma mākslu viņa centās to uzturēt un mazliet drebēja bailēs to kādreiz vēlāk zaudēt.

Bieži vien Emma tam liegi grūtsirdīgā balsī teica:

—        Ak, tu mani pametīsi!… Tu apprecēsies… Tu būsi tāds pats kā visi citi…

—   Kādi citi? — Leons vaicāja.

—   Nu, vispār vīrieši, — viņa atbildēja.

Tad, ar tviksmi gurdu kustību atgrūzdama Leonu no sevis, viņa piebilda:

—   Visi jūs esat nelieši!

Kādu dienu, kad abi filozofiski tērzēja par vilšanos zemes virsū, Emma (lai pārbaudītu Leona greizsirdību vai arī pakļaudamās pārāk spēcīgai tieksmei būt atklātai) at

zinās, ka reiz pirms viņa esot mīlējusi kādu citu, «bet ne kā tevi!», tā strauji piebilda, zvērēdama pie savas meitiņas dzīvības, ka nekas starp viņiem neesot bijis.

Jaunais cilvēks noticēja un tomēr jautāja, kas viņš tāds esot bijis.

—   Viņš bija kuģa kapteinis, mans draugs.

Vai tas gan nenozīmēja novērst jebkuru tincināšanu un reizē arī pacelt sevi Leona acīs, ka viņa it kā savaldzinājusi pēc dabas kareivīgu cilvēku, tādu, kas pieradis pie goddevības?

Tad rakstvedis sajuta sava stāvokļa nedrošību, viņš apskauda tos, kam bija uzpleči, goda zīmes un tituli. Tas viss Emmai droši vien patika: Leofīs to nojauta pēc viņas izšķērdības.

Tomēr Emmā slēpās vēl daudz untumu; tā, piemēram, viņa vēlējās, lai tai būtu braucieņiem uz Ruānu gaiši zils tilberijs ar tīrasiņu angļu zirgu un grumu ar atrotltiem zābakiem. So iedomu jaunajai sievietei bija iedvesis Zistēns, lūgdams, lai tā viņu pieņemot par sulaini, un, lai gan atteikšanās no šāda eleganta pajūga nemazināja Emmas prieku, braucot uz satikšanos, tā katrā ziņā pavairoja sarūgtinājumu atceļā.

Bieži, kad tie rnnāja par Parīzi, Emma mēdza nopūsties.

—   Ak, cik jauki būtu, ja mēs dzīvotu turi

—   Bet vai mēs arī te neesam laimīgi? — maigi jautāja Leons, glāstīdams izredzēt:.s matus.

—   Jā, tiesa, es esmu neprātīga, — viņa attrauca. — Noskūpsti mani!

Pret vīru viņa bija mīļāka nekā jebkad: gatavoja tam riekstu krēmus un pēc pusdienām spēlēja valšus. Šarls uzskatīja sevi par laimīgāko cilvēku zemes virsū, un Emma dzīvoja vienā mierā. Te kādu vakaru viņš pēkšņi iejautājās:

—    Tev taču stundas pasniedz Lemperera jaunkundze, vai ne?

—   Jā.

—        Zini, es to satiku pie Lježāra kundzes, — Šarls turpināja, — bet viņa tevi nepazīst.

Tas bija kā zibens spēriens. Tomēr Emma gluži mierīgi atbildēja:

—   Ak! Droši vien viņa piemirsusi manu vārdu.

—        Bet varbūt Ruānā, — ārsts jautāja, — ir vairākas Lemperera jaunkundzes — klavieru skolotājas?

—   Tas iespējams.

Un tūda| raiti piebilda:

—    Bet man taču ir viņas kvītis! Paskaties!

Emma pieskrēja pie rakstāmgalda, izvandīja visas atvilktnes un beigu beigās tā samulsa, ka Šarls sāka lūgties, lai tā neuztraucoties šo nelaimīgo kvīšu dēj.

—   Ak, gan es tās atradīšu! — viņa noteica.

Un tiešām — nākamajā piektdienā tumšajā kabūzītī, kur bija sabāztas visas viņa drēbes, velkot kājā zābaku, Šarls sataustīja starp ādu un zeķi papīriņu. Viņš to izvilka un izlasīja:

«Saņēmu par klavieru stundām un dažādiem pirkumiem triju mēnešu laikā sešdesmit piecus frankus. Felicija Lemperera, mūzikas skolotāja.»

—    Pie velna, kā šī kvīts gadījusies manā zābakā?

—        Tā droši vien izkritusi no vecās papes kārbiņas, kas stāv plauktiņa malā.

Un, sākot ar šo brīdi, visa Emmas dzīve pārvērtās vienos vienīgos melos, kuros viņa kā tīklos ietīstīja savu mīlestību, lai to noslēptu citiem.

Meli Emmai kjuva par nepieciešamību, māniju, baudu — pat tiktāl, ja viņa teica, ka vakar gājusi pa ielas labo pusi, tād varēja būt drošs, ka tā gājusi pa kreiso pusi.

Kādu rītu, kad viņa kā parasti bija aizbraukusi diezgan viegli ģērbusies, pēkšņi sāka snigt, un, tā kā Šarls šad tad pavērās pa logu, viņš pamanīja kirē Burnisjenu Tivaša kunga pajūgā, kas devās uz Ruānu. Tad ārsts no

skrēja pa kāpnēm lejā un iedeva garīdzniekam siitu lakatu ar lūgumu nodot to viņa sievai, līdzko tas nokļūšot Sarkanajā krustā. Nonācis iebraucamā vietā, Burnisjens tūdaļ apjautājās, kur atrodoties Jonviles ārsta sieva. Viesnīcftiece atbildēja, ka tā pie viņas iegriežoties ļoti reti. Vakarā, ieraudzīdams Bovarī kundzi Bezdelīgā, kirē tai izstāstīja par savu neveiksmi, bet, kā likās, nozīmi viņš tam nepiešķīra, jo tūdaļ sāka lielīt kādu katedrāles sprediķotāju, kurš darotbrīnumu lietas un kuru klausīties skrienot visas dāmas.

Bet, ja Burnisjens arī neprasīja nekādus paskaidrojumus, tad citi varēja vēlāk izrādīties mazāk pieticīgi. Tāpēc Emma nolēma ikreiz apmesties Sarkanajā krustā, lai lāga jonvilieši, redzēdami to uz kāpnēm, neko nenojaustu.

Un tomēr kādu dienu, kad viņa ar Leonu zem rokas iznāca no Buloņas viesnīcas, tā satika Lerē kungu. Emma izbijās, jo doitiāja, ka Lerē var izpļāpāt. Bet tirgotājs nebija tāds muļķis.

Tomēr pēc trim dienām viņš ieradās pie Emmas, aizvēra durvis un teica:

—   Man vajadzīga nauda.

Emma paziņoja, ka tai nekā neesot. Lerē sāka gausties un atgādināt, cik daudz tai pakalpojis.

Un patiesi, no diviem Šarla parakstītajiem vekseļiem Emma līdz šim laikam bija nomaksājusi tikai vienu. Otru vekseli tirgotājs pēc Bovarī kundzes lūguma bija piekritis apmainīt pret diviem jauniem, kas savukārt pārrakstīti ar ļoti tālu nomaksas termiņu. Tad Lerē izvilka no kabatas nesamaksātu pirkumu sarakstu: aizkari, paklājs, drēbe atzveltņu krēsliem, vairāki atgriezumi kleitām un dažādi tualetes piederumi, kuru vērtība sniedzās apmēram līdz divtūkstoš frankiem.

Emma nodūra galvu. Lerē turpināja:

—    Bet, ja jums nav skaidras naudas, jums taču ir īpašums.

Un viņš tai norādīja uz kādu nožēlojamu mājeli Barnevilā, netālu no Omales, no kuras bija visai niecīgi ienākumi. Kādreiz tā bija piederējusi pie fermas, ko vecais Bovarī kungs tika pārdevis; Lerē zināja visu, pat to, cik hektāru zemes ir pie mājeles un kā sauc kaimiņus.

—        Es jūsu vietā, — viņš sacīja, — raisītos no tās vajā, un man vēl paliktu nauda pāri.

Emma iebilda, ka būšot grūti atrast, pircēju; Lerē deva cerību to sameklēt. Viņa jautāja-, kas tai būtu darāms, lai māju pārdotu.

—   Vai tad jums nav pilnvaras? — Lerē atjautāja.

Sie vārdi Emmai bija kā svaiga gaisa malks.

—   Atstājiet man rēķinu! — viņa sacīja.

—   Ak, nav taču vērts! — Lerē attrauca.

Nākamajā nedēļā viņš atnāca atkal un palielījās, ka pēc enerģiskiem meklējumiem tam izdevies sameklēt pircēju — kādu Langluā, kas jau sen metot acis uz šo īpašumu, tikai nesakot, cik esot ar mieru maksāt.

—   Vienalga, par kādu cenu! — Emma iesaucās.

Bet Lerē gluži pretēji ieteica nogaidīt, iepazīt šo zelli, cik no tā var noplēst. Tur bija vērts aizbraukt uz vietas, un, tā kā viņa nevarēja uzņemties šo braucienu, Lerē piedāvājās to izdarīt pats un vienoties ar Langluā. Atgriezies tirgotājs paziņoja, ka pircējs dodot Četrus tūkstošus franku.

Dzirdot šo vēsti, Emma atplauka.

—        Taisnību sakot, — Lerē piebilda, — tas ir krietni samaksāts.

Pusi summas Emma saņēma tūlīt, un, kad viņa gribēja nomaksāt rēķini, tirgotājs sacīja:

—        Nudien, man žēl jums tā uzreiz atņemt tik ievērojamu summiņu.

Tad viņa paskatījās uz naudas zīmēm un, sapņodama par to. cik daudz tikšanos solītu šie divi tūkstoši franku, nomurmināja:

—   Bet kā tad? Kā tad citādi?

—    Ak, — Lerē atteica, labsirdīgi iesmiedamies, — ar rēķinu taču var izdarīt visu, ko vien vēlasl Vai tad es nesaprotu ģimenes apstākļus?

Un viņš pavērās Emmā ar ciešu skatienu, turēdams rokās divas garas papīra lapas, ļaujot tām slīdēt caur pirkstiem. Tad, attaisījis naudasmaku, viņš uzlika uz galda četrus vekseļus, katru par tūkstoš frankiem.

—    Parakstiet tos, — tirgotājs teica, — un paturiet naudu sev.

Viņa apvainota iekliedzās.

—   Bet es taču jums atdodu pārpalikumu, — nekaunīgi atbildēja Lerē kungs, — vai tad ar to neizdaru jums pakalpojumu?

Un, paņēmis spalvu, viņš zem rēķina uzrakstīja «Saņemts no Bovarī kundzes četri tūkstoši franku.»

—   Par ko jūs uztraucaties, ja pēc sešiem mēnešiem saņemsiet galīgo aprēķinu par; savu mājeli, bet es pēdējā vekseļa nomaksu nolieku ne agrāk par^^ļtermiņu?

Emma mazliet apjuka šajās kalkulačfjās, austs viņai džinkstēja, it kā zelta naudas gabali, pārplēsuši maisu, skanēdami birtu ap viņu uz parketa. Beidzot Lerē paskaidroja, ka tam Ruānā esot draugs — baņķieris, kāds Vefisāra kungs, kas šos četrus vekseļus diskontēšot, un tad viņš pats atnesīšot kundzei faktiskā parāda pārpalikumu.

Bet divi tūkstoši franku vietā Lerē atnesa tikai tūķstoš astoņi simti, jo draugs Vensārs (kā jau tas pienākas) divus simtus bija ieturējis par komisiju un diskontēšanu.

Tad viņš it kā starp citu palūdza arī kvīti:

—   Jūs saprotat… veikala darījumos… dažreiz-… Un ar datumu, lūdzu, datumu!

Nu Emmas priekšā pavērās dažādu realizējamu sapņu apvārsnis. Viņa bija tik prātīga, ka atlika tūkstoš ekiju, ar kuriem apmaksāja termiņā pirmos trīs vekseļus, bet ceturtais nejauši tika saņemts tieši ceturtdienā, un satriek

tais Šarls sāka pacietīgi gaidīt, kamēr atgriezīsies sieva tin visu viņam paskaidros.

Ja Emma par šo vekseli nebija tam nekā teikusi, tad tikai tādēļ, lai pasargātu to no saimniecības raizēm; viņa apsēdās vīram klēpī, glāstīja, dūdoja, uzskaitīja veselu virkni lietu, kuras gribot negribot bijis jāņem uz kredīta.

—   Galu galā tev taču jāpiekrīt, ka par tādu daudzumu mantu tas nav pārāk dārgi.

Šarls, nezinādams, ko darīt, drīz vien griezās pie tā paša Lcrē, kas apsolīja visu nokārtot, ja tikai ārsta kungs tam parakstīšot divus vekseļus, no tiem vienu par septiņsimt frankiem, nomaksājamu triju mēnešu laikā. Lai kaut kā izkļūtu no naudas grūtībām, Šarls aizrakstīja mātei patētisku vēstuli. Atbildes vietā viņa atbrauca pati; kad Emma gribēja zināt, vai viņam izctevies no tās ko dabūt, Šarls atbildēja:

—   Jā. Bet viņa pieprasa, lai parādu rēķinu.

Nākamajā dienā mazā gaismiņā Emma aizskrēja pie

Lerē kunga un palūdza to izrakstīt citu rēķinu, kas nepārsniegtu tūkstoš franku, jo, lai parādītu rēķinu par četriem tūkstošiem, būtu bijis jāsaka, ka viņa jau divas trešdaļas no tā samaksājusi, tas ir, jāatzīstas nekustamās mantas pārdošanā — darījumā, kuru tirgotājs bija nokārtojis pilnīgā slepenībā, tā ka tas atklājās tikai daudz vēlāk.

Lai. gan cenas visām precēm bija atzīmētas ļoti zemas, tomēr vecā Bovarī kundze atzina, ka izdevumi esot pārlieku lieli.

—   Vai tad bez paklāja nevarēja iztikt? Un kam gan vajadzēja no jauna pārvilkt krēslus! Manā laikā katrā mājā bija viens pats atzveltnes krēsls vecākiem cilvēkiem, vismaz tā tas bija manas mātes namā, un viņa, galvoju jums, bija godājama sieviete. Visi taču nevar būt bagāti! Izšķērdētāja rokās nekādai mantai nebūs ilgs mūžs. Man butu jāsarkst, ja sevi tā lutinātu, kā jūs to darāt, un to

mēr es taču esmu vecs cilvēks un drīkstētu sev atļauties kādu ērtību… Un te, lūk, te ir tie jūsu tērpi, jūsu greznie plunduri! Kā? Zīda audums padrēbei par diviem frankiem! … Bet ir taču lielisks alpaka par desmit un pat par

astoņiem sū!

Emma, zvilnēdama uz kušetes, atbildēja cik vien spēdama mierīgi:

—   Nu, pietiek, kundze! Pietiek, pietiek!

Bet otra nerimās to strostēt, pareģodama, ka viņi savu mūžu nobeigšot kādā nabagu patversmē. Starp citu, tā esot paša Bovarī vaina. Labi vēl, ka viņš apsolījis iznīcināt šo pilnvaru …

—   Kā tā?

—   Jā, viņš man to apzvērēja, — atbildēja vecā sieviete.

Emma atvēra logu, piesauca Šarlu, un nabadziņš bija

spiests atzīties savā solījumā, ko māte tam ar varēm bija izvīlusi.

Emma izmetās ārā, bet drīz vien atgriezās un majestātiski pasniedza tai bieza papīra loksni.

—        Pateicos jums, — sacīja vecā kundze un iemeta pilnvaru ugunī.

Emma sāka smieties, skaļi, spalgi, nerimdamās: viņa« bija uznākusi nervu lēkme.

—        Ak Dievs! — iesaucās Šarls. — Ir gan tev prāts! Ko tu ar viņu ķildojies!…

Māte, paraustīdama plecus, apgalvoja, ka tas viss esot tikai teātris.

Bet Šarls, pirmo reizi saceldamies pret māti, nostājās sievas pusē, tāpēc vecā Bovafī kundze nolēma aizbraukt. Nākamajā dienā viņa devās projām, un, kad dēls to, uz sliekšņa mēģināja atturēt, viņa atbildēja:

—        Nē, nē! Tu viņu mīli vairāk nekā mani. Nu, ko, līdzēt tur neko nevar! Bet gan jau pats redzēsi!… Paliec sveiks! Nebija man nodoms braukt šurp, lai ar viņu ķildotos, kā tu izsakies.

Un tomēr Šarls Emmas priekšā jutās neveikli: jaitnā sieviete nemaz neslēpa savas dusmas par to, ka vīrs viņai neuzticas. Tikai pēc ilgām lūgšanām Emma bija ar mieru atkal pieņemt pilnvaru, un Šarls pat pavadīja sievu pie Gijomena kunga, lai tas izgatavotu tādu pašu pilnvaru kā iepriekšējo.

—   Es jūs saprotu, — notārs sacīja, — cilvēkam, kas darbojas zinātnes laukā, nevajag sevi apgrūtināt ar praktiskās dzīves sīkumiem.

No šīs liekulīgās piezīmes Šarlam it kā kļuva vieglāk: tā piešķīra viņa vājībai cildenas nodarbības glaimojošo šķietamību.

Kāda izlaidība valdīja nākamajā ceturtdienā viesnīcā, viņu istabā ar Leonu! Emma smējās un raudāja, dziedāja un dejoja, pasūtīja sorbetus, vēlējās smēķēt cigaretes, likās viņam ekstravaganta, tomēr dievināma un brīnišķīga.

Leons nesaprata, kāda reakcija visā šīs sievietes būtnē dzinņ to aizvien vairāk un vairāk mesties dzīves baudās. Emma kļuva viegli aizkaitināma, gardēde un baudkāra; viņa pastaigājās ar Leonu pa ielām augsti paceltu galvu, nebaidīdamās sakompromitēties, kā pati mēdza teikt. Un tomēr dažre: ,z Emma nodrebēja, pēkšņi iedomādamās, ka var sastapt Rūdolfu, jo, lai gan likās, ka tie šķīrušies uz visiem laikiem, viņa nebija tomēr pilnīgi atbrīvojusies no bijušā mīļākā varas.

Kādu vakaru Emma nemaz neatgriezās Jonvilē. Šarls vai galvu zaudēta, un Bertiņa, negribēdama iet gulēt bez māmiņas, aiz raudām bezmaz nosmaka. Zistēns katram gadījumam bija izgājis uz ceļa. Omē kungs pameta aptieku.

Beidzot pulksten vienpadsmitos Šarls, nespēdams vairs Novaldīties, iejūdza zirgu, ielēca ratos un, plītēdams lopiņu, pulksten divos naktī iebrauca Sarkanajā krustā. Ne-viena! Šarlam ienāca prātā, ka varbūt rakstvedis redzējis

Emmu, bet kur viņš dzīvoja? Par laimi, Šarls atcerējās Leona patrona adresi. Viņš skriešus metās uz turieni.

Sāka svīst gaismiņa. Virs kādām durvīm Šarls saskatīja izkārtņītes; viņš pieklauvēja. Kāds, neatverot durvis, nokliedza pieprasītās ziņas, sirdīgi vēl nolamādams tos, kas nakts laikā traucē cilvēkus.

Mājai, kurā dzīvoja rakstvedis, nebija ne zvana, ne veseriša, ne durvju sarga. Šarls sāka velēt pa aizvirtņiem ar dūrēm. Parādījās policists; Šarls nobijās un aizsteidzās projām.

«Esmu pratu zaudējis,» viņš sevī nodomāja, «droši vien viņu būs pierunājuši palikt uz pusdienām pie Lormo kunga.»

Lormo ģimene vairs nedzīvoja Ruānā.

«Viņa būs palikusi pie slimās Dibreija kundzes. Ak, bet Dibreija kundze nu jau desmiļ; mēneši, kopš mirusi!… Bet kur tad viņa ir?»

Šarlam iešāvās prātā jauna doma. Viņš palūdza kādā kafejnīcā «Ikgadējo izziņu grāmatu», kur žigli sameklēja Lemperera jaunkundzes vārdu; viņa dzīvoja Reneldemarokena ielā 74.

Kad Šarls iegriezās šinī ielā, Emma parādījās tās otrā galā; viņš nevis to apskāva, bet gandrīz vai metās tai virsū, iesaukdamies;

—    Kas kavēja tevi vakar atbraukt?

—   Es biju sasirgusi.

—   Ar ko?… Kur? … Kā?…

Viņa pārvilka roku pār pieri un atbildēja:

—   Pie Lemperera jaunkundzes.

—   Tā jau domāju! Patlaban dodos turp.

—        Ak, nav taču vērts, — Emma attrauca, — viņa tikko kā aizgāja, bet turpmāk tā vairs neuztraucies. Es nejūtos brīva, tu saproti, ja zinu, ka mazākā nokavēšanās tevi tā uztrauc.

Tā bija zināma veida atļauja, ko Emma pati sev piešķīra — nekautrēties šāvās pārgalvībās. Un viņa sāka tās pēc savas iegribas jo plaši Izmantot. Kad Emmu pārņēma ilgās redzēt Leonu, viņa, uzdevusi vienalga kādu iemeslu, aizbrauca un, tā kā mīļākais tanī dienā viņu negaidīja, deVas to uzmeklēt kantorī.

Pirmajās reizēs Leonam tā likās liela laime, bet drīz viņš tai vairs neslēpa patiesību: viņa patrons bija ļoli neapmierināts par Šiem traucējumiem.

Ak, ko tur! Nāc! — Emma nerimās.

Ļin Leons slepus aizlavījās.

Emma gribēja, lai mīļotais vienmēr ģērbtos melnās drēbēs un audzētu ķīļbārdiņu, lai būtu līdzīgs Ludviņa XIII portretam. Viņa izteica vēlēšanos redzēt Leona dzīvokli un atzina, ka tas neesot visai izskatīgs; viņš pietvīka, bet Emma to nepamanīja un ieteica nopirkt tādus pašus aizkarus, kādi bija viņai, un, kad Leons ieminējās, ka tie esot pārāk dārgi, viņa iesmiedamās atbildēja:

!^Kā tad, kā tad! Tev jau tik viegli nav šķirties no ekijiem I

Katru reizi Leonam bija jāizstāsta viss, ko tas darījis kopž viņu pēdējās tikšanās. Emma pieprasīja dzejas, viņai veltītas vārsmas, mīlas poēmu viņai par godu, bet Leons sjivu mūžu nebija pratis atrast atskaņas kaut vai divām rindiņām, un beigu beigās norakstīja sonetu no piemiņas albūma.

To Leons darīja, ne tik daudz lai palielītos, cik lai tai iz.^bātu. Viņš neapstrīdēja līevienu tās ieskatu; visās vietās piemērojās tās gaumei; drīzāk viņš bija tās mīļākā nekā Emma viņējā. Viņai bija tik maigi vārdi un skūpsti, kas saviļņoja līdz dvēseles dziļumiem. Kur gan jaunā sieviete bija mācījusies šo samaitātību, kas tik dziļi bija viņā noslēpusies, un kļuvusi gandrīz vai par viņas otru dabu?

Braukdams apciemot Emmu, Leons bieži vien bija pusdienojis pie aptiekāra un tāpēc uzskatīja par savu pienākumu aiz pieklājības arī viņu savukārt uzaicināt pie sevis.

—    Ar lielāko prieku! — Omē kungs atbildēja. — Starp citu, man katrā ziņā jāizvēdinās, citādi es šeit sapelēšu. Aiziesim uz teātri, uz restorānu un patrakosim.

—   Ai labais draugs! — maigi nomurmināja Omē kundze, nobijusies no nenoteiktajām briesmām, kādās viņas mūža draugs draudēja mesties.

—   Nu, un tad, kas ir? Vai tu domā, ka es vēl pietiekami nesa gan dēju savu veselību, aptiekā pastāvīgi elpodams dažādu vielu izgarojumus? Tāda, rau, ir sieviešu daba! Tā viņas ir greizsirdīgas uz zinātni, bet, līdzko jūs gribat vislikumīgākajā veidā izklaidēties, viņas ir tam pretī. Bet, lai nu kā, varat uz mani paļauties, šinīs dienās es jums Ruārīā uzbrukšu un mēs liksim timpārn ripot.

Citu reizi aptiekārs būtu sargājies no šāda veida izteicieniem, bet pašreiz viņš bija iejuties vieglprātīgajā parīziešu noskaņojumā, kuru uzskatīja par labas gaumes izpausmi; tāpat kā viņa kaimiņiene Bovarī kundze, viņš ziņkāri iztaujāja rakstvedi par galvaspilsētas paražām un, vēlēdamies pārsteigt sīkpilsoņus, piebārstīja savu valodu ar argo vārdiņiem, teikdams: lanckas, kabūzītis, švītīgs, purslas, glauns un «es izgaistu» «es aizeju» vietā.

Un tā kādā ceturtdienā Emma bija pārsteigta, sastapdama Zelta lauvas virtuvē Omē kungu, ģērbušos ceļa uzvalkā, proti, vecā mētelī, kāds līdz šim viņam nekad nebija redzēts. Vienā rokā viņš turēja ceļasomu, otrā no aptiekas līdzpaņemto kāju sildāmo. Nevēlēdamies ar savu aizbraukšanu uztraukt klientus, Omē nevienam nebija uzticējis savu nodomu.

Doma, ka atkal redzēs tās vietas, kur aizritējusi viņa jaunība, droši vien saviļņoja aptiekāru, jo visu ceļu viņš

nerimās skaļi prātot tin, tiklīdz diližanss apstājās, steidzīgi izlēca no tā un devās meklēt Leonu. Lai kā pēdējais pretojās, Omē kungs to aizvilka sev līdzi uz lielo Normandijas kafejnīcu, kur valdonīgi iegāja, nenoņēmis cepuri, uzskatīdams, ka ieiet publiskā vietā ar kailu galvu liktos pārāk provinciāli.

Emma gaidīja Leonu trīsceturtdaļstundas. Tad aizskrēja uz viņa kantori un, mulsdama dažādos minējumos, apvainodama mīļāko vienaldzībā un pati sevi vājībā, visu pēcpusdienu nostāvēja pie loga, piespiedusi pieri pie rūts

Pulksten divos abi kungi vēl sēdēja viens otram pretī pie galdiņa. Zāle pamazām kļuva tukšāka; krāsns dūmenis, izveidots līdzīgs palmai, pleta zeltoto lapotni balojos griestos; viņiem blakus aiz stikla šķērssienhss pašā saulgozī urdza maza strūklaka, šķiezdama šļakatas marmora baseinā, kur starp kreses salātiem un sparģeļiem gulēja trīs miegaini omāri, izstiepušies līdz sāniski sakrautajām paipalu kaudzēm.

Omē bija sajūsmināts. Lai gan greznība skurbināja viņu vairāk nekā laba maltīte, tomēr Pomaras vīns bija aptiekāru mazliet apreibinājis, un, kad ienesa omleti ar rumu, viņš ņēmās klāstīt amorālas teorijas par sievietēm. Nekas tā nevaldzinot viņu kā elegance. Viņš dievinot gaumīgus tērpus un ar labām mēbelēm greznotus buduārus un, kas attiecoties uz miesīgajām īpašībām, tad neesot gluži vienaldzīgs pret mīkstu kumosiņu.

Leons izmisis vērās pulksteni. Aptiekārs dzēra, ēda, pļāpāja.

—   Jūs droši vien Ruānā jūtaties visai vientuļš, — Omē pēkšņi sacīja. — Lai gan, starp citu, jūsu mīlas objekts jau nedzīvo tālu.

Un, Leonam pietvīkstot, piebilda:

—   Nu, esiet vaļsirdīgs! Vai tiešām jūs gribēsiet noliegt, ka Jonvilē?…

Jaunais cilvēks kaut ko nomurmināja.

—   …pie Bovarī kundzes jūs nelakstotos?…

—   Ar ko tad?

—   Ar kalponi!

Aptiekārs nebūt nejokoja; bet, aiz lielības aizmirstot Jebkuru apdomību, Leons pats pret savu gribu to noliedza. Viņš taču mīlot tumšmates!

—        Esmu ar jums vienis prātis, — aptiekārs sacīja,

—   tām ir vairāk temperamenta.

Un, pieliekdamies draugam pie auss, viņš norādīja uz pazīmēm, pēc kurām varot spriest, vai sievietei ir temperaments. Viņš ielaidās un aizmaldījās tālu etnogrāfiskos spriedelējumos: vācietes esot grūtsirdīgas, francūzietes — vieglprātīgas, itālietes — kaislīgas.

—   Un nēģerietes? — rakstvedis iejautājās.

—        Nu, tas jau ir mākslinieciskās gaumes jautājums, — atbildēja Omē. — Viesmīl, divas pusporcijas.

—        Vai neiesim? — degdams nepacietībā, beidzot vaicāja Leons.

—   Jes.

Bet pirms aiziešanas viņš izteica vēlēšanos satikt saimnieku un pateica tam dažus komplimentus.

Lai atbrīvotos no aptiekāra, jaunais cilvēks aizbildinājās, ka viņam esot kārtojami darījumi.

—   Ai, tad es jūs pavadīšu! — teica Omē.

Uiī, soļojot Leonam cieši blakus, viņš runāja par savu sievu un bērniem, par viņu nākotni un par savu aptieku, stāstīja, kādā panīkuma stāvoklī tā kādreiz bijusi un kādā pilnībā viņš tagad to pacēlis.

Nonācis Buloņas viesnīcas priekšā, Leons pēkšņi pameta aptiekāru vienu, skriešus metās pa kāpnēm augšā un atrada mīļāko bezgala satrauktu.

Izdzirdusi aptiekāra vārdu, Emma pārskaitās. Bet Leons apbēra to ar visādiem argumentiem: viņš neesot vainīgs, vai gan viņa īīepazīstot Omē kungu? Vai tiešām tā varot domāt, ka viņš labāk izvēloties aptiekāra sabiedrību? Bet

Emma stāvēja, joprojām novērsusies; Leons tvarstīja pēc viņas tērpa un, noslīgdams ceļos, apskāva to abām rokām ap vidukli, sastingdams saldkaislas tvīksmes un lūguma pilnā gurdā pozā.

Emma stāvēja nepakustēdamās; viņas lielās, liesmainās acis vērās Leonā ar nopietnu, gandrīz vai baigu skatienu. Tad tās apmigloja asaras, rožainie plaksti nolaidās, viņa vairs neatrāva rokas, un Leons tās jau pacēla pie lūpām, kad pēkšņi ienāca kalps, teikdams, ka pēc viņa prasot kāds kungs.

—   Vai tu nāksi atpakaļ? — Emma vaicāja.

__ ijā.

—   Bet kad?

—   Tūliņ.

—        Tas bija vienkārši triks, — ieraudzījis Leonu, aptiekārs teica. — Es tikai gribēju pārtraukt šo apmeklējumu, kas, kā man likās, jums ir nepatīkams. Iesim pie Bridū, izdzersim pa glāzei rūgtā.

Leons dievojās, ka viņam jāatgriežoties kantorī. Tad aptiekārs sāka zoboties par papīra plūdiem un visu tiesāšanas kārtību.

—        Pie velna, pametiet jel kaut uz brītiņu šos Kižasus un Bartolo! Kas jūs aizkavē? Esiet brašs puisis! Iesim pie Bridū, jūs dabūsiet redzēt viņa suni. Tas ir ļoti interesanti!

Un, tā kā rakstvedis joprojām tiepās, Omē paziņoja:

—        Es iešu jums līdzi. Palasīšu kādu laikrakstu, jūs gai dīdāms, vai pašķirstīšu Kodeksu.

Leons, apstulbis no Emmas dusmām, Omē kunga pļāpāšanas un varbūt arī no krietnajām brokastīm, stāvēja neziņā, it kā pakļāvies viņa hipnozei; aptiekārs joprojām atkārtoja;

—        Iesim pie Bridū! Tas ir tepat, pāris soļu atstatumā, Malpalī ielā.

Aiz gļēvulības, muļķības un tām nenosakāmajām jū300

tām, kas dažreiz gumdīt gumda uz visnejēdzīgāko .rīcību, Leons jāva sevi aizvest pie Bridū; viņi to sastapa mazajā pagalmā, kur tas uzraudzīja trīs zēnus, kas aizelsušies grieza zeltera gatavošanas ierīces lielo riteni. Omē deva tam vairākus padomus, apkampa Bridfl, iedzēra dažas glāzītes rūgtā. Savas divdesmit reizes Leons dzīrās iet projām, bet otrs, satvēris viņu aiz rokas, aizturēja, sacīdams:

—    Tūliņ! Es arī iešu. Dosimies uz Ruānas lākturi, satiksimies ar tiem kungiem. Es jūs iepazīstināšu ar Tomasenu.

Tomēr beidzot Leons atbrīvojās no viņa un brāzās uz viesnīcu. Emmas tur vairs nebija.

Viņa bija aizbraukusi galīgi saniknota. Tagad viņa to ienīda. Vārda laušana, neatnākot uz tikšanos, Emmai likās smags apvainojums, un viņa meklēja vēl citus iemeslus, lai sarautu saites ar Leonu: viņš bija gļēvs, banāls, nespējīgs veikt jebkādu varoņdarbu, izlutināts vairāk nekā sieviete, turklāt skops utī mazdūšīgs.

Vēlāk, pamazām nomierinājusies, viņa saprata, ka spriedusi par Leonu netaisni. Bet ikreiz, nomelnojot to, ko mīlam, mēs it kā mazliet attālināmies no tā. Elkiem nedrīkst pieskarties: to zeltījums paliek mums pie pirkstiem.

Arvien biežāk viņi sāka runāt par tematiem, kas neattiecās uz viņu mīlestību, un savās vēstulēs Emma rakstīja par ziediem, dzejām, zvaigznēm un mēnesi — naivi mēģinājumi ar ārējiemlidzekļiem atdzīvināt dziestošo kaislību. Katru reizi, braukdama uz Ruānu, viņa cerēja gūt visdziļāko svētlaimi, taču vēlāk bija spiesta sev atzīties, ka nekā sevišķa nav izjutusi. Tomēr drīz vien šo vilšanos noslāpēja jauna cerība, un Emma atgriezās pie mīļākā vēl vairāk iekvēlojusies, vēl alkatīgāka. Viņa steidzīgi izģērbās, ar vienu rāvienu izvilka tievo aukliņu no korsetes, kas līdzīgi zalktim šalcot noslīdēja pār viņas gurniem. Kailām kājām, uz pirkstgaliem viņa vēlreiz piegāja pārbaudīt, vai durvis aizslēgtas, tad ar vienu vienīgu kustību ļāva nokrist sa

vām drēbēm — un bā!a, ne vārda īiesacīdama, nopietna, viscaur trīcēdama, metās Leonam pie krūtīm.

Bet šai aukstām lāsēm klātajā pierē, Šais klīstošajos skatienos un roku skāvienos jautās kāds izmisums, neskaidrs un drūms, un Leonam likās, ka tas veikli iespraucas starp viņiem, jt kā vēlēdamies tos izšķirt.

Viņš neuzdrošinājās Emmai ko jautāt, bet, saprazdams, cik viņa rafinēta kaislē, pats sev teica, ka droši vien pagātnē viņa jau paguvusi izbaudīt visas ciešanas un baudas. Tas, kas reiz bija Leonu apbūris, tagad gandrīz biedēja viņu. Bez tam viņš sacēlās pret ik dienas pieaugošo Emmas ietekmi, kas paralizēja viņa gribu. Leons nespēja piedot šo Emmas pastāvīgo uzvaru. Viņš mēģināja to vairs nemīlēt, bet, līdzko izdzirda tikai viņas soļus, jutās nevarīgs kā žūpa, ieraugot stipru liķieri.

Tiesa, Emma nemitējās parādīt viņam visāda veida uz- manību, sākot ar izmeklētiem ēdieniem, beidzot ar sava apģērba eleganci un ilgu pilniem skatieniem. Paslēpusi pie krūtīm, viņa atveda sev līdzi rožu ziedus, ar kuriem apbēra Leona seju, izteica bažas par tā veselību, deva padomus, kā jāizturas, un, lai vēl ciešāk piesaistītu, cerēdama, ka debesis varbūt būs viņai labvēlīgas, aplika tam ap kaklu medaljonu ar Svētās Jaunavas attēlu. Kā rūpīga māte viņa aptaujājās par Leona biedriem. Viņa mēdza tam teikt:

—   Nesatiecies ar viņiem, neej nekur, īīedomā neko citu kā par mums; mīļi mani!

Emma būtu vēlējusies pārraudzīt visu mīļākā dzīvi, un reiz pat viņai ienāca prātā likt kādam to izsekot uz Ielas. Viesnīcas tuvumā allaž grozījās kāds klaidoni.s, kas uzplijās ceļiniekiem; viņš neatteiktos… Bet pret to sacēlās Emmas lepnums.

—   Ai, jo ļaunāk! Lai viņš mani krāpj! Kas man daļas? Vai man tas tik svarīgi?

Kādu dienu, kad viņi bija izšķīrušies agrāk, nekā pa

rasts, un Emma atgriezās pa bulvāri viena pati, viņa nejauši ieraudzīja sava klostera mūrus un apsēdās uz sola zem vīksnām. Kāds toreiz gan bija miers! Cik apskaužamas tagad likās tās nenosakāmās mīlas jūtas, kuras viņa bija mēģinājusi iztēloties pēc izlasītajām grāmatām!

Pirmie laulības dzīvē pavadītie mēneši, izjājieni mežā uz zirga, vikonts — dejojot valsi, Lagardi — dziedot ārijas, tas viss paslīdēja gar viņas acīm… Un pēkšņi parādījās Leons tikpat tālu kā citi.

—   Bet es taču viņu mīlu! — Emma satrūkās.

Vienalga! Viņa tomēr nejutās laimīga, nekad arī tāda nebija bijusi. No kurienes gan radās šī dzīves nepilnības izjūta, kāpēc viss acumirklī satrūdēja, tiklīdz viņa tam pieskārās, lai atbalstītos?… Bet, ja kaut kur atradās kāda spēcīga un skaista būtne, pilnvērtīgs raksturs, aizrautīgu jūtu un izsmalcinātības pārpilns, dzejnieka sirds ar eņģeļa ārieni, kas līdzīgi lirai ar varā stīgām raida pret debesīm elēģiskas epitalāmijas, kāpēc gan gadījuma pēc. viņa to nav atradusi? Ak, tas nebija iespējams! Nav jau arī, starp citu, nekā tāda, ko būtu vērts meklēt: viss melo! Ik smaids slēpj sevī garlaicīgas žāvas, ik līksme — lāstu, ik bauda — pārsātinātību, un viskvēlākie skūpsti neatstāj neko citu uz ifipām kā vienīgi nedzēšamas slāpes pēc augstākas saldkaisles.

Gaisā nodunēja metāliska skaņa: klostera zvanu torni nosita četri. Cetril Un viņai bija licies, ka sēž uz šī sola jau veselu mūžību. Bet bezgala daudz kaislību var ietverties vienā pašā mirklī kā vesels ļaužu pūlis nelielā telpā.

Emma dzīvoja tikai savām kaislībām un par naudu neraizējās vairāk kā kāda erchercogiene.

Tomēr reiz pie viņas ieradās kāds nabadzīgi ģērbies vīrs sarkanu seju un pliku pakausi; viņš paskaidroja, ka to sūtījis Vensāra kungs no Ruānas. Izvilcis no garo, zaļci svārku sānkabatas kniepadatas, viņš iesprauda tās piedurknē un pieklājīgi pasniedza kādu papīru.

Tas bija Emmas parakstītais vekselis par septiņiem simtiem franku, kuru Lerē par spīti visiem saviem solījumiem bija pārdevis Vensāram.

Emma aizsūtīja pēc drēbju tirgotāja. Viņš nevarēja ierasties.

Tad nepazīstamais, joprojām stāvēdams un raidīdams pa labi un kreisi ziņkārīgus skatienus no nokareno, gaišo uzacu apakšas, vientiesīgi iejautājās:

• — Kādu atbildi lai dodu Vensāra kungam?

—   Nu, sakiet viņam, — teica Emma, — ka man to nav… Nākamo nedēļu. Lai viņš pagaida… Jā, nākamo nedēļu…

Un lāga vīrs, ne vārda neiebildis, aizgāja.

Bet nākamajā dienā pulksten divpadsmitos Emma saņēma paziņojumu par vekseļa protestu. Ieraudzījusi zīmogpapīru, uz kura vairākās vietās bija lieliem burtiem uzrakstīts: «Arans, Bišī pilsētas tiesas pristavs» — viņa tik ļoti izbijās, ka steigšus devās pie drēbju tirgotāja.

Emma viņu sastapa veikalā. Lerē sēja ar auklu kādu saini.

—   Jūsu padevīgs kalps, — viņš sacīja, — esmu jūsu rīcībā.

Tomēr darbu Lerē nepārtrauca; viņam palīdzēja gadus trīspadsmit veca, sakumpusi meitene, kas tam vienlaikus veica pārdevējas un virtuvenes pienākumus.

Tad, koka tupelēm klaudzot pa veikala grīdas dēļiem, viņš Bovarī kundzei pa priekšu uzkāpa otrajā stāvā un ieveda to šaurā kabinetā, kur uz liela egles koka rakstāmgalda stāvēja kantora grāmatu kaudze, noslogota ar slīpi pārliktu dzelzs stieni, kam galā atradās pakaramā atslēga. Pie sienas, pārsegts ar katūna atgriezumu, rēgojās naudasskapis, tik liels, ka tajā vajadzēja slēpties kam citam nekā vekseļiem un naudai. Lerē kungs patiešām aizdeva naudu pret ķīlām, un te tad arī viņš bija ielicis Bovarī kundzes zelta pulksteņa važiņu kopā ar nabaga Teljē tēva auska

riem, kurš galu galā, spiests pārdot viesnīcu, bija nopircis Kenkampuā miestā mazu pārtikas preču bodīti, kur tas nīka no katara, dzeltenāks par vaska svecēm, kas blīvējās ap viņu.

Lerē apsēdās platā, no salmiem pītā atzvgltnes krēslā un jautāja:

—    Kas jauns?

—   Lūk!

Un viņa parādīja tam papīru.

—   Nu, ko es tur varu darīt?

Tad Emma saskaitās, atgādināja viņam, ka tas solījis nelaist viņas vekseļus apgrozībā; Lerē atzina, ka tas tā tiešām bijis.

—        Bet man nekas cits neatlika, man pašam bija nazis pie rīkles.

—   Nu, un kas notiks tagad? — Emma nenocietās.

—        Ak, ļoti vienkārši: vispirths tiesas lēmums, tad mantu aprakstīšana… Liela muiža!

Emma tikko savaldījās, neiecirtusi tam pliķi. Viņa rāmi jautāja, vai neesot iespējams Vensāru vest pie prāta.

—        Kā tadl Vensāru vest pie prāta! Jūs vēl viņu nepazīstat — viņš ir negantāks par jebkuru arābu.

Tomēr bija nepieciešams, lai Lerē kungs tur iejauktos

—        Paklausieties! Man liekas — līdz šim esmu bijis pret jums pietiekami laipns.

Un, atšķirdams kādu no savām grāmatām, noteicam

—   Skatieties!

Tad, vilkdams ar pirkstu pa lapu, turpināja:

—       Nu, re… nu, re… Trešajā augustā divsimt franku … septiņpadsmitajā jūnijā — simt piecdesmit… divdesmit trešajā martā — četrdesmit seši… aprīlī…

Viņš aprāvās, it kā baidīdamies izdarīt kādu muļķību

—        Un es nemaz nerunāju par jūsu vīra kunga parakstītajiem vekseļiem, vienu par septiņiem simtiem franku un otru par trīs simtiem! Kas attiecas uz jūsu sīkajām no-

maksām, procentiem, tad tām nav ne gala, ne .malas, var apjukt. Es vairs šinī lietā neiejaucos!

Emma raudāja, viņa sauca to pat par «labo Lerē kungu». Bet drēbju tirgotājs tikai vēla visu vainu uz «šo suni Vensāru». Turklāt viņam neesot pat ne santīma, neviens tagad nemaksājot, visi plēšot no viņa deviņas ādas nost; tāds nabaga bodnieciņš kā viņš nespējot izsniegt avansus.

Emma klusēja; Lerē košļāja zoss spalvas pūciņas; Bovarī kundzes klusēšana droši vien darīja viņu nemierīgu, jo viņš atkal ierunājās:

—        Nu, ja šinīs dienās man būtu kādi ienākumi… tad es varētu …

—        Katrā gadījumā, tiklīdz saņemšu atlikušo summu par Barnevili…

—    Kā?…

Un, uzzinājis, ka Langluā vēl nav visu samaksājis. Lerē, kā likās, bija Joti pārsteigts. Pēc tam medussaldo balsī vaicāja?

—   Un jūs sakāt, mēs vienošoties?

—   Ak, visu, ko vien vēlaties!

Pievēris acis, Lerē šķita pārdomājam, tad uzrakstīja dažus skaitļus un, pateicis, ka" tas viss viņam sagādājol milzīgas grūtības, saistoties ar risku un viņš pats sev ar to nolaižot asinis, nodiktēja četrus vekseļus — katru par divsimt piecdesmit frankiem, kas nomaksājami mēnesi cits pēc cita.

—        Ja tikai Vensārs gribēs mani uzklausīt! Bet lai nu tur kā — tas ir izlemts. Es aiz deguna nevazāju; ko saku. pie tā arī palieku.

Pēc tam viņš it kā starp citu parādīja dažas jaunas preces, no kurām tomēr neviena, pēc viņa domām, neesot Bovarī kundzes uzmanības cienīga.

—        Ja tikai padomā vien, šī kleitas drēbe par septiņiem s.ū metrā, turklāt vēl ar garantiju, ka tā neplūk. Un

tomēr to ķerdami izķert Jūs pati labi saprotat, viņiem jau nestāsta, kāda tai kvalitāte.

Atzīdamies, ka krāpj citus pircējus, Lerē gribēja galīgi pārliecināt Emmu, ka pret viņu tas izturas godīgi.

Pēc tam tirgotājs to aizturēja vēlreiz, lai parādītu trīs olektis gipira mežģīņu, ko viņam necik sen laimējies atrast «kādā izpārdošanā».

—   Tavu jaukumu! — Lerē sacīja. — Tagad tās izlieto kā atzveltņu pārklājus, tas tagad modē.

Un veiklāk nekā burvju mākslinieks viņš ietina mežģīnes zilā papīrā un ielika Emmai rokās.

—   Vismaz pasakiet, lai es zinātu…

—   Ak, par to vēlāki — Lerē attrauca un aizmetās projām.

Vakarā Emma piespieda Bovarī uzrakstīt mātei vēstuli, lai tā nekavējoties izsūtītu tiem visu, kas palicis pāri no mantojuma. Vīramāte atbildēja, ka tai nekā vairs neesot, likvidācija esot pabeigta un viņiem bez Barneviles mājas pienākoties seši simti liru rentes, kuru tā kārtīgi izmaksāšot.

Tad Emma nosūtīja rēķinus diviem trim pacientiem un drīz vien sāka plaši izmantot šo iespēju, kas tai arī izdevās. Vēstulēs viņa allaž pierakstīja postskriptumu: «Nesakiet par to nekā manam vīram, jūs zināt, cik viņš lepns… Atvainojiet mani… Jums padevīgā…»

Atnāca dažas protesta vēstules, viņa tās pievāca.

Lai tiktu pie naudas, Emma sāka pārdot savus pavalkātos cimdus, nonēsētās cepures, vecus dzelžus, un viņa kaulējās neganti — viņas zemnieces asinis iedegās alkās nopelnīt arvien vairāk un vairāk. Jaunā sieviete nolēma, braucot uz pilsētu, uzpirkt dažādus nieciņus, kurus tai, protams, atpirks, ja ne citi, tad Lerē. Viņa iegādājās strausa spalvas, Ķīnas porcelānu, rotu šķirstiņus; naudu aizņēmās no Felicitas, no Lefransuā kundzes, no Sarkana krusta viesnīcas īpašnieces, no it visiem, vienalga, kur.

Ar pēdējo maksājumu, Ko saņēma par BarHevili, Emma izpirka divus vekseļus, tad pienāca arī nākamā vekseļa termiņš — par pusotru tūkstoti franku. Viņa aizņēmās atkal un tā joprojām, bez galal

Dažreiz, tiesa, Emma mēģināja aprēķināt savus maksājumus, bet rezultāti bija tik drausmīgi, ka viņa tiem nespēja ticēt. Tad tā sāka no jauna, drīz vien apjuka aprēķinos, pameta skaitļošanu un vairs par to nedomāja.

Viņas mājai tagad bija visai bēdīgs izskats. Preču piegādātāji niknām sejām nāca ārā no viņas dzīvokļa. Uz kamīna dzegām rindām vien mētājās kabatas lakati, un Bertiņa Omē kundzei par jo lielām šausmām staigāja caurās zeķītēs. Ja Šarls arī kādreiz uzdrošinājās izteikt kādu biklu piezīmi, Emma brutāli atteica, ka tā nebūt neesot viņas vaina.

Kāpēc viņa bija tik viegli aizkaitināma? Šarls to izskaidroja ar sievas seno nervu kaiti un, pārmezdams pats sev, ka slimību noturējis par viņas rakstura trūkumu, vainoja pats sevi egoismā, un to pārņēma pēkšņa vēlēšanās pieskriet pie sievas un viņu noskūpstīt.

«Ai, nē,» Šarls savā nodabā domāja, «nevajag k]ūt apnicīgam.»

Un viņš palika stāvam.

Pēc pusdienām Bovarī mēdza viens pats pastaigāties pa dārzu. Viņš paņēma Bertiņu klēpī un, atšķīris medicīnas žurnālu, mēģināja tai ierādīt burtus. Bet meitene, kas nekad neko nebija mācījusies, plati pavēra lielās, skumju pilnās acis un sāka raudāt. Tad tēvs ņēmās to mierināt: aizgāja ar lejkannu pēc ūdens, lai smiltiņās izveidotu upītes, vai arī salauza ligustra zarus, lai sastādītu kokus puķudobēs, kas ar garajām nezālēm jau tā pieaugušo dārzu nevērta īīeko daudz neglītāku: Lestibiduā tik sen nebija saņēmis naudu! Meitenei kļuva auksti, un tā jautāja pēc mātes.

—   Pasauc aukli! — Šarls sacīja. — Tu it labi, bērniņ, zini, ka tava māmiņa nevēlas, ka to traucē.

Iestājās rudens, un kokiem jau krita lapas, — tāpat kā pirms diviem gadiem, kad sieva bija slima! Kad gan tas viss beigsies!… Un viņš turpināja solot, rokas aizlicis aiz muguras.

Kundze Uzturējās savā istabā. Pie viņas neviens nedrīkstēja ieiet. Te viņa aizvadīja augu dienu samiegojusies, pavirši apģērbusies, laiku pa laikam likdama pakvēpināt austrumnieku smaržas, kuras bija pirkusi Ruānā kādā alžīrieša veikaliņā. Lai viņai nakti blakus negulētu izstiepies šis cilvēks, viņa ar visvisādām kaprīzēm piespieda to pārvākties uz trešo stāvu un līdz rīta gaismiņai lasīja pārspīlēta satura grāmatas ar orģiju un asiņainu intrigu ainām. Bieži vien Emmai uzmācās bailes, viņa iekliedzās. Atskrēja Šarls.

—   Ak, ej proml — viņa teida.

Un citā reizē, kad Emmu arvien spēcīgāk kveldēja iekšējā liesma, kuru uzpūta noziedzīgā mīla, viņa aizelsdamās, iekāres satraukta, atrāva logu, ieelpoja salto gaisu, atraisīja vējā smagos matus un, raudzīdamās zvaigznēs, ilgojās pēc prinča mīlas. Emma domāja par viņu, par Le onu. Sados brīžos jaunā sieviete būtu atdevusi visu par vienu vienīgu tikšanos, kas piepildītu viņas alkas.

Tās bija īstas svētku dienas. Emma vēlējās, lai tikšanās būtu lieliskas! Un, ja mīļākais nespēja segt viens pats visus izdevumus, viņa nerēķinādamās pielika pārēja no savas naudas; tas atgadījās gandrīz ikreiz. Leons gan mēģināja ieskaidrot, ka viņiem būtu tikpat labi citur, kādā daudz vienkāršākā viesnīciņā, bet Emma aizvien atrada visādus iebildumus.

Kādu dienu viņa izņēma no savas somiņas pusduci apzeltītu karotīšu (tā bija Ruo tēva kāzu dāvana) un lūdza Leonu tūdaļ aiznest tās uz lombardu. Leons paklausīja,

lai gan šāda viņas rīcība tam nepatika. Viņš baidījās sevi kompromitēt.

Vēlāk, par to pārdomādams, Leons konstatēja, ka mīļākā sāk kaut kā dīvaini izturēties un ka varbūt nebūtu par jaunu raisīties no viņas vajā.

Un tiešām, kāds bija aizsūtījis Leona mātei garu anonīmu vēstuli, lai to brīdinātu, ka dēls sevi pazudinot ar kādu precētu sievieti, un-tūdaļ labsirdīgā vecīte, iedomādamās mūžīgo visu ģimeņu biedēkli, proti, kādu fieizprotamu, liktenīgu būtni, jūras vāravu, fantastisku ērmu, kas mājo mīlestības dzelmēs, aizrakstīja dēla patronam Dibokaža kungam, kas bija kā radīts šādam uzdevumam. Veselu trīsceturtdaļstundu tas noturēja Leonu pfe sevis, cenzda mies tam atvērt acis, brīdināt no bezdibeņa. Sāda veida s intriga varot vēlāk kaitēt Leona karjerai. Viņš to lūgtin lūdza pārtraukt šos sakarus, un, ja tas nespējot nest šo upuri savā labā, lai tad vismaz darot to vina — Dibokaža dēji

Leons beidzot bija zvērējis ar Emmu vairs nesatikties. utī tagad pats sev pārmeta, ka nav turējis vārdu, iepriek4 paredzēdams visas nepatikšanas un tenkas, kādas viņam draudēs šīs sievietes dēļ, nerunājot nemaz par to, ka ik ritu, stāvēdami pie krāsns, kolēģi trina ap viņu mēles. Bez tam bija paredzams, ka viņš drīz vien iegūs pirmā rakstveža vietu: pienācis laiks kļūt nopietnam. Leons atteicās no flautas spēlēšanas, no pārspīlētas jūsmošanas, no iztēles, jo kurš buržuā garī savas jaunības dedzībā nebūs kaut reizi, kaut vienu mirkli juties spējīgs uz bezgalīgām kaislībām un pārdrošiem pasākumiem? Visparastākais netiklis savā laikā ir sapņojis par austrumu princesēm; ikvienā notārā slēpjas kaut kas no dzejnieka.

Leons tagad juta vienīgi garlaicību, kad Emma pēkšņi sabruka elsās pie viņa krūts; līdzīgi tiem cilvēkiem, kuri tikai zināmu laiku spēj klausīties mūziku, viņa sirds vien

aldzīgi snauda, mīlai skaļi šalkojot, nespēdama vairs tajā atšķirt apslēpto daiļumu.

Mīlētāji pārāk ilgi un labi pazina viens otru, lai izjustu to pārsteiguma pilno mulsumu, kas iegūšanas prieku vērš simtkārt lielāku. Emmai Leons bija tikpat apnicis, cik viņš jutās noguris no mīļākās. Noziedzīgajā mīlestībā Emma no jauna saskatīja to pašu ikdienību, ko agrāk laulībā.

Bet kā lai visu to pārtrauc? Lai gan jaunā sieviete skaidri izjuta, cik pazemojoša ir šāda laime, tomēr vai nu aiz Ieraduma, vai samaitātības nespēja no tās atrauties un diendienā pieķērās tai ar jo lielāku kaislību, nomākdama gaistošo acumirkļa baudu ar ilgām pēc arvien lielākas svētlaimes. Emma domās vainoja Leonu, ka pati bija cerībās vīlusies, it kā mīļākais tīšuprāt būtu viņu piekrāpis, un viņa pat vēlējās, lai nāktu kāda katastrofa, kas tos Iz* šķirtu, jo pašai to darīt nebija drosmes.

Un tomēr viņa joprojām raksjtīja Leonam mīlestības vēstules, būdama tai pārliecībā, ka sievietei vienmēr jāraksta savam mīļākajam.

Tomēr, rakstīdama šīs vēstules, Emma iedomās skatīja citu vīrieti, sapņu tēlu, kas bija izveidojies no viņas visdedzīgākajām atmiņām, no visskaistākajām grāmatām, no viskvēlākajām alkām; pamazām tas kļuva tik reāls, tik pieejams, ka viņa aiz pārsteiguma drebēja un tomēr nespēja īsti skaidri to iztēloties: līdzīgi Dievam tas pazuda savu veidolu pārpilnībā. Viņš mājoja zilganajā zemē, kur no zīda auklām vītas kāpnes šūpodamās karājās pie balkoniem, viņš mita puķu smaržā, mēness vizmā. Emma šo tēlu sajuta pavisam tuvu, — tas ieradīsies un paņems viņu visu vienā vienīgā skūpstā, un tad viņa atslīga atpakaļ gurda un kā bez spēka: šie mīlas māņu uzplūdi nogurdināja jauno sievieti vairāk nekā vislielākās pārmērības.

Tagad Emma vienmēr un visur jutās galīgi salauzta. Bieži, saņemot oficiālus zīmogpapīrus, viņa tikko pameta

uz tiem acis. Viņa labprāt būtu vēlējusies nedzīvot vai arī aizmigt un vairs neatmosties.

Lielās gavēņa nedēļas vidū Emma neatgriezās Jonvilē, bet aizgāja vakarā uz masku balli. Viņa apģērba samtu bikses, sarkanas zeķes, uzlika parūku ar bizīti un mazu cilindru uz vienas auss. Visu nakti jaunā sieviete nodejoja, tromboniem neganti aurojot; vesels bars vīriešu drūzmējās tai apkārt, un no rīta viņa atradās teātra oeristiln piecu vai sešu masku — Leona biedru ielenkta. Vīrieši bij;> pārģērbušies par matrožiem, sievietes — par krāvējiem Tie pārrunāja, kur iet vakariņot.

Apkārtējās kafejnīcas bija pārpildītas. Viņi nolēma doties uz kādu neievērojamu ostas restorānu, kura saimnieks ierādīja tiem mazu istabiņu piektajā stāvā.

Vīrieši kaktā sačukstējās, droši vien pārspriezdami Izdevumus. Viens no tiem bija rakstvedis, divi studenti-mediķi un viens — komijs: kāda sabiedrība Emmai! Kas attiecas uz sievietēm, tad Emma pēc viņu balss noskaņas drīz atskārta, ka tās droši vien visas pieder pie pēdējās šķiras. Jauno sievieti pārņēma bailes, viņa pabīdīja savu krēslu tālāk un rīolaida acis.

Pārējie sāka ēst. Emma neēda; piere viņai kaisa, acu plakstos it kā durstīja, salti drebuļi skrēja pār visu miesu. Galvā, šķita,balles grīda ritmiski līgojās zem tūkstoš dejojošām kājām. No punša smakas un cigāru dūmiem Emmai, kļuva nelabi. Tā zaudēja samaņu. Viņu aiznesa pie loga.

Ausa rīts. Liels, purpursārts plankums pletās pār bālo debesi no Sv. Katrīnas pakalna puses. Zilganais upes līmenis vēja brāzmās ņirbināja sīkus vilnīšus, uz tiltiem nebija neviena cilvēka; ielu laternas dzisa.

Emma nāca pie samaņas, un viņai ienāca prātā Berta, kas gulēja Jonvilē savas aukles istabā. Bet te gar logu brauca rati, pilni dzelzs sloksnēm, ar apdullinošu metāla dārdoņu drebinot māju sienas.

Emma tūdaļ aizzagās projām, nometa kostīmu, pateica Leonam, ka viņai esot laiks doties mājup, un beidzot palika viena pati Buloņas viesnīcā. Viss tai bija kļuvis neciešams, arī viņa pati. Emma būtu gribējusi aizlidot kā putns, doties kaut kur atjaunoties, kaut kur labi tālu, neskartajās ārēs.

Viņa izgāja no viesnīcas, šķērsoja bulvāri, tad Košuazu laukumu un priekšpilsētu — un nonāca maz apbūvētā ielā, kas pacēlās pāri dārziem. Viņa soļoja strauji, svaigais gaiss to nomierināja: pamazām pūļa atsevišķās sejas, maskas, kadriļas, lustras, vakariņas, sievietes — viss izgaisa kā izkliedēta migla. Atgriezusies Sarkanajā krustā, Emma iekrita gultā trešā stāva mazajā istabiņā, kur karājās Nelas torņa glezniņas. Pulksten četros vakarā Ivers to uzmodināja.

Kad Emma bija atgriezusies mājās, Felicita viņai parādīja kādu pelēku papīru aiz sienas pulksteņa. Viņa izlasīja:

«Pamatojoties uz spēkā, stājošos tiesas spriedumu izrakstu …»

.Kas par tiesu? Vakar tiešām bija pienests kāds papīrs, par kuru Emma nekā nezināja; gluži apmulsusi viņa lasīja:

«Karaļa, likuma un tiesas vārdā Bovarī kundzei…»

Izlaidusi dažas rindiņas, viņa ieraudzīja:

«Ne vēlāk kā divdesmit četru stundu laikā…» Kas tas? «Nomaksāt visu summu astoņi tūkstoš franku apmērā.» Un nedaudz zemāk pat bija minēts: «…uz ko viņu piespiedīs ar visiem likumā esošajiem līdzekļiem, ar mēbeļu un citas mantas aprakstīšanu un izūtrupēšanu.»

«Ko darīt?… Divdesmit četru stundu laikā, — tātad rīt! Lerē,» Emma nodomāja, «droši vien grib atkal iebie-. dēt.» Viņai uzreiz kļuva saprotama visa drēbju tirgotāja taktika, visu tā laipnību mērķis. Vienīgais, kas Emmu daudzmaz mierināja, bija summas pārspīlētais lielums.

Tomēr, visu laiku tikai pērkot un neko nemaksājot, aizņemoties naudu, parakstot un pārrakstot vekseļus, kas ik pie pagarinājuma palielinājās, Emma beidzot bija sagādājusi Lerē kungam veselu kapitālu, kuru viņš nepacietīgi gaidīja savām tālākajām spekulācijām.

Viņa ieradās pie drēbju tirgotāja diezgan bezrūpīga.

—        Vai jūs zināt, kas man piesūtīts? Droši vien tas pa jokam.

—    Nē.

—    Kā tā?

Lerē gausi pagriezās un, sakrustodams rokas, teica:

—        Vai jūs gan, kundzīt, domājat, ka es iīdz pašai pastardienai būšu jums par piegādātāju un baņķieri vienīgi jūsu skaisto acu dēj? Būsim taisnīgi, man taču reiz jāsaņem izdotā nauda!

Emma sašuta par parāda lielumu.

—        Nu, .un tad! Tiesa to apstiprinājusi! Tas taču ir tiesas lēmums! Jums tas oficiāli paziņots. Starp citu, tas neesmu es, kas pieprasa, bet Vensārs!

—   Vai tad jūs nevarētu? …

—   Ai… itin nekā!

—    Bet… varbūt tomēr… padomāsim.

Un Emma sāka melst visādus niekus: viņa neko neesot zinājusi… tas viss nācis tik negaidīti…

—        Bet kas tur vainīgs! — ironiski palocīdamies, iebilda Lerē. — Kamēr es strādāju kā nēģeris melnās miesās, jūs it jauki pavadījāt laiciņu.

—    Ak, tikai bez moralizēšanas!

—    Tas nekad nekaitē, — Lerē atteica.

Emma zaudēja lepnumu, sāka to lūgties; viņa pat uzlika skaisto, balto, šauro roku uz Lerē ceļgaliem.

—        Ak, lieciet mani mierā! Citādi varētu domāt, ka jūs gribat mani savaldzināt!

—   Neģēlis! — viņa iesaucās.

—        Obo1 Oho! Cik jūs esat špetna! — viņš smiedamies atsaucās.

—        Es pastāstīšu visiem, kāds jūs esat. Pateikšu savam vīram…

—    Nu, nekas! Tad es jūsu vīram kaut ko parādīšu.

Un Lerē izvilka no naudasskapja kvīti par tūkstoš astoņi simti frankiem, kurus Emma bija iedevusi, kad Vensārs diskontēja viņas vekseli.

—        Vai jūs domājat, — Lerē piebilda, — ka šis nabaga vīrs nenojauš jūsu zādzībiņu?

Emma sarāvās vairāk, nekā ja būtu dabūjusi ar rungu pa galvu. Lerē soļoja no loga pie rakstāmgalda, visu laiku atkārtodams:

—   O, es viņam to atklāšu … es viņam atklāšu …

Tad, pienācis viņai klāt, klusā balsī turpināja:

—        Tas jau nav patīkami, es tp zinu; bet galu galā neviens no tā vēl nav nomiris. Un tā kā citas iespējas atdot manu naudu jums nav…

—        Bet kur lai es to dabūju? — Emma sacīja, lauzīdama rokas.

—   Ak, ko! Ja ir tādi draugi kā jums!

Un viņš palūkojās Emmā ar tik ciešu un drausmīgu skatienu, ka viņa viscaur nodrebēja.

—    Es apsolu jums, — viņa atsāka, — es parakstīšu;..

—    Pietiek man to jūsu parakstu!

—    Es vēl pārdošu…

—        Ak, ko jūs! — Lerē iesaucās, paraustīdams plecus.

—   Jums taču vairs nekā nav.

Un pa lūku, kas izgāja uz veikalu, viņš uzkliedza;

—        Anete! Nepiemirsti trīs atgriezumus no četrpadsmita numura!

Kalponīte ienāca; Emma saprata mājienu un jautājas Cik naudas vajadzētu, lai apturētu piedzīšanu?,

—    Ir jau par vēlu!

—       Bet ja es jums atnestu dažus tūkstošus franku, ceturtdaļu no summas, trešdaļu, gandrīz visu!

—   Ak nē, tam nav nozīmes!

Viņš lēnām pabīdīja to uz kāpņu pusi.

—        Es jūs lūgtin lūdzu, Lerē kungs, vēl kaut dažas dieniņas!

Emmai raudās aizrāvās elpa.

—   Arī tas vēl! Asaras!

—   Jūs dzenat mani izmisumā!

—        Jāsmejas… — noteica Lerē, aizvērdams aiz viņas durvis.

7

Nākamajā dienā, kad tiesas pristavs Arana kungs ar diviem pieaicinātiem lieciniekiem ieradās pie Emmas, lai aprakstītu mantu, viņa izturējās ar stoisku mieru.

Viņi sāka no Bovarī kabineta, kur nepierakstīja galvaskausu frenoloģiskām studijām, uzskatīdami to par profesionālā darba riku\ toties saskaitīja virtuvē bļodas, katliņus, krēslus un lukturus un guļamistabā visus nieciņus, kas atradās uz etažeres. Viņi apskatīja kleitas, veļu, tualetes istabu; visa viņas dzīve līdz pašiem intīmākajiem stūrīšiem gulēja atsegta šo triju vīriešu priekšā kā sekcijai nolemts līķis.

Arana kungs, ģērbies cieši sapogātos plānos svārkos, ar baltu kaklasaiti un biksēs, kas bija stingri savilktas ar saitītēm, laiku pa laikam atkārtoja:

—   Vai jūs atļaujat, kundze? Vai atļaujat?

Bieži vien viņš iesaucās:

—   Apburoši!… Sevišķi skaisti!

Tad viņš atkal sāka pierakstīt, mērkdams zoss spalvu raga tintnīcā, kuru turēja kreisajā rokā.

Pabeiguši aprakstīšanu istabās, viņi kāpa uz bēniņiem.

Te kādā pultī Emma glabāja ieslēgtas Rūdolfa vēstules. Nācās to atslēgt.

—   A, sarakstīšanās! — atturīgi pasmaidīdams, ieteicās Arana kungs. — Ar jūsu atļauju, jo man jāpārliecinās, vai atvilktnē nav arī kas cits.

Un viņš viegli pielieca papīrus, it kā izmēģinādams, vai no tiem nebirs ārā zelta nauda. Emmu pārņēma sašutums, redzot, kā šī resnā roka ar ^sarkanajiem, it kā gliemežiem mīkstajiem pirkstiem uzgūlās uz lappusēm, pār kurām liecoties reiz bija drebējusi viņas sirds.

Beidzot ierēdņi aizgāja. Ienāca Felicita. Emma to bija aizsūtījusi pretī Bovarī, lai vīru aizkavētu. Sargu, kas bija atstāts aprakstīto mantu uzraudzīšanai, viņas žigli noslēpa bēniņos; tas solījās no turienes neizkustēties.

Visu vakaru Šarls likās noraizējies. Emma ar baiļu pilnu skatienu slepus vēroja vīru, un tai likās, ka ik sejas grumbā lasāms pārmetums. Bet, kad viņas acis pievērsās kamīnam ar ķīniešu aizslietni, platajiem aizkariem, atzveltņu krēsliem, kas bija saldinājuši viņas dzīves rūgtumu, Emmu pārņēma nožēla vai, labāk sakot, bezgala īgnums, kas ne tikvien neapdzēsa kaislību, bet gan to vēl vairāk iekveldēja. Šarls mierīgi rušināja ogles, uzlicis kājas uz trijkāja.

Bet te pēkšņi sargs, kam droši vien slēptuvē bija kļuvis garlaicīgi, kaut kā pagrabinājās.

—   Vai augšā kāds nestaigā? — Šarls vaicāja.

—   Nē, — viņa atteica, — tā ir lūka, kas palikusi vaļā, un vējš to rausta.

Nākamajā dienā, svētdienā, Emma devās uz Ruānu, lai apmeklētu visus baņķierus, kurus tā pazina vārda pēc. Bet viņi bija vai nu izbraukuši uz laukiem, vai atradās ceļojumā. Emma nepadevās un tiem, kurus viņai izdevās satikt, lūdza naudu, apgalvodama, ka nauda tai esot nepieciešama un ka to atdošot. Daži smējās viņai acīs; atteicās it visi.

Divos Emma aizskrēja pie Leona, klaudzināja pie tā durvīm. Neviens neatvēra. Beidzot parādījās viņš pats.

—    Kāds gadījums tevi atvedis šurp?

—   Vai tev tas nepatīkami?

—    Nē.., bet…

Un viņš atzinās: saimniekam netīkot, ka īrniekus apmeklējot «sievietes».

—   Man ar tevi jārunā, — Emma sacīja.

Leons izstiepa roku pēc atslēgas. Viņa to atturēja.

—   Ai nē, ne šeit, pie mums.

Un viņi devās uz savu istabu Buloņas viesnīcā. Emma ienākusi izdzēra lielu glāzi ūdens. Viņa bija ļoti bāla.

—        Leon, tev. man jāizdara kāds pakalpojums, — viņa teica.

Un, cieši satvērusi mīļotā abas rokas, tās stingri spiež dama, Emma piebilda:

—    Paklausies, man vajadzīgi astoņi tūkstoši franku

—   Tu esi prātu zaudējusil

—   Vēl nel

Un tūda], stāstīdama par mantas aprakstīšanu, viņa attēloja savu izmisuma pilno stāvokli: Šarls nekā nezinot, vīramāte to neieredzot, Ruo tēvs nespējot palīdzēt; bet viņš, Leons, katrā ziņā darīšot visu, lai sagādātu viņai šo nepieciešamo summu…

Bet kā tad lai es to? … tu gan es i gļēvs! — Emma iesaucās.

Tad viņš neapdomīgi piebilda:

—        Tu nelaimi pārspīlē. Varbūt ar kādiem tūkstoš ekijiem tavs vecis samierinātos.

Tāpēc jo vairāk esot iemesls mēģināt ko izdarīt; tas nemaz neesot iespējams, ka viņš nevarētu atrast trīstūkstoš franku. Starp citu, Leons varot tos aizņemties uz viņas vārda.

—        Ej! Lūko sadabūt! Tas jādara! Skrej!… Ak! Mēģini! Mēģini! Es tevi tik bezgala mīlēšu!

Viņš aizgāja, bet pēc stundas atgriezās un svinīgi pateica:

—   Es biju pie trim cilvēkiem… veltīgil

Tad viņi palika nekustīgi sēžam viens otram pretī katrs savā kamīna kaktā, nerunājot ne vārda. Emma raustīja plecus, dauzīdama ar kājām grīdu. Leons izdzirdēja viņu

čukstam:

—   Ja es būtu tavā vietā, es jau būtu atradusi!

—    Kur tad?

—   Tavā karitori!

Un viņa palūkojās Leonā.

Dēmoniska pārdrošība staroja no viņas kvēlojošām acīm, plakstiņi saldkaisli un uzmundrinoši samiedzās, jaunais cilvēks juta, ka viņa spēki zūd zem šīs sievietes mēmās gribas, kura mudināja to uz noziegumu. Leonu pārņēma bailes, un, lai pārtrauktu sarunu par šo tematu, viņš iesita sev pa pieri un izsaucas:

—        Bet šonakt taču jāatgriežas Morelam! Viņš man neatteiks (tas bija kāds Leona draugs, ļoti bagāta tirgotāja dēls), un naudu es tev aiznesīšu rīt, — viņš piebilda.

Emma, kā likās, neuzņēma šo cerību ar tādu prieku, kā viņš bija iedomājies. Vai viņai bija aizdomas, ka tas. tnelo? Nosarkdams Leons turpināja:

—        Bet, ja es nebūšu ieradies līdz pulksten trijiem, tad vairs negaidi, dārgā. Tagad man jāiet. Atvaino manil Ardievu!

Leons paspieda mīļākās roku, bet juta. ka tā ir kā bez dzīvības. Emmai vairs nebija spēka reaģēt ne uz ko.

Pulkstenis nosita četri; kā automāts, pakļaudamās ieraduma impulsam, Emma piecēlās, lai dotos atceļā uz Jonvili.

Laiks pieturējās jauks; bija viena no tām skaidrajām un dzestrajām marta dierīām, kad saule lej savus starus no gluži baltām debesīm. Svētdienīgi tērpušies ruānieši pastaigājās priecīgām sejām. Emma nokļuva Parvī laukumā.

Ļaudis nāca ārā no vakara dievkalpojuma; tie plūda pa trijiem portāliem kā upe caur trim tilta posmiem, un pašā vidū nekustīgāks kā klints stāvēja sargs.

Emmai ienāca prātā tā diena, kad, šaubu un cerību satraukta, bija iegājusi šai milzīgajā baznīcā, kas tomēr neizrādījās tik plaša kā viņas mīlestība. Apmāta, grīļojošiem soļiem, tuvu nesamaņai, raudādama zem sava plīvura, viņa devās aizvien tālāk.

—   Sargies! — uzsauca kāda balss no nama vārtiem, kurus patlaban vēra vaļā.

Emma apstājās, lai palaistu garām melnu zirgu, kas dīžājās tilberija ilksīs, to vadīja kāds džentlmenis, ģērbies caunādas kažokā. Kas gan tas bija? Viņai tas šķita pazīstams… Rati sāka ripot un nozuda.

Bet tas taču viņš, vikonts! Emma atgriezās: iela bija tukša. Un viņa sajutās tik gurda un tik bēdīga, ka atspiedās pret nama sienu, lai nepakristu.

Tad Emma nodomāja, ka ir pārskatījusies. Galu galā viņa taču nekā nezināja. Viss, kas mita viņā pašā un apkārt, vienmēr piekrāpa viņu. Jaunajai sievietei likās, ka ir pazudusi, ka bez gribas veļas pretī bezgalīgam bezdibenim, un, nonākot Sarkanajā krustā, viņu pārņēma gandrīz vai prieks, ieraugot lāga Omē, kas nolūkojās, kā krāvēji pašlaik novieto uz Bezdelīgas jumta lielu kasti ar aptiekas. precēm. Rokā viņš turēja lakatiņā iesietu kādu pusduci lurbāniņu, ko veda savai sievai.

-     Omē kundzei ļoti garšoja šīs nelielās, smagās, turbāniem līdzīgās maizītes, kuras mēdz ēst gavēnī ar sālītu sviestu; šīs maizītes ir līdz mūsu dienām saglabājies viduslaiku ēdienu paraugs, kuru sākums varbūt meklējams krusta karu laikos. Reiz šīs maizītes laikam tiesājuši plecīgie normaHdieši: tiem būs licies, ka lāpu dzeltenajā gaismā starp vīna krūkām un milzīgiem cūkas šķiņķiem uz galda viņu priekšā gu] saraceņu galvas. Lai gan aptiekāra sievai zobi bija slikti, viņa varonīgi grauza turbā-

niņus, un Otnē ikreiz, braucot uz pilsētu, nepiemirsa tos viņai pārvest, iepirkdamies pie vislabākā maiznieka Masakra ielā.

—   Esmu priecīgs, jūs redzot, — Ornē teica, piedāvādams Emmai roku, lai palīdzētu iekāpt Bezdelīgā.

Tad viņš piekāra turbāniņus pie bagāžas tīkla siksnām un, noņēmis cepuri un sakrustojis rokas, sastinga domīgā Napoleona pozā.

Bet, kad kalna piekājē kā parasti parādījās aklais, viņš iesaucās:

—   Es nesaprotu, kā valdības iestādes vēt joprojām pacieš tik peļamu rīcību! Šādus nelaimīgos vajadzētu izolēt un .pielikt pie kāda darbai Progress, nudien, virzās uz priekšu vēža gaitā! Mēs stiegam galīgā ba-barismā!

Aklais izstiepa cepuri, kas lēkāja pie aizkariņa malas kā attupusi tapešu strēmele.

—   Spilgti izteikta skrofuloze, — aptiekārs sacīja.

Un, lai gan viņš nabaga vīru it labi pazina, tomēr izlikās, it kā redzētu to pirmo reizi, un sāka murmināt kaut ko par radzeni, acu plēvi, sklerozi un augumu un tad tēvišķīgi apjautājās:

—   Vai jau sen, mans draugs, tu sirgsti ar šo slimību? Tev vajadzētu nevis žūpot pa krodziņiem, bet gan labāk ievērot diētu!

Viņš ieteica tam labu vīnu, labu alu, labi pagatavotus cepešus; Aklais joprojām vilka savu dziesmiņu; vispār likās, ka tas nav pie pilna prāta. Omē kungs attaisīja naudasmaku.

—   Se tev viens sū, izdod man divus liarus un nepiemirsti manus norādījumus — tie tev nāks par labu.

Ivers uzdrošinājās skaļi izteikt savas šaubas, ka diezin vai tas līdzēšot. Bet aptiekārs apgalvoja, ka viņš to izārstēšot ar paša sastādītu pretiekaisumu ziedi, un iedeva tam savu adresi:

—   Omē kungs, līdzās tirgum. Ikviens mani pazīst.

—   Nu, — Ivers teica, — par visu to tev mums jāparāda teātris.

Aklais attupās un, atmetis galvu, izbāzis mēli, valbīdams zaļgžnstr utainās acis un abām rokām braucīdams vēderu, dobji iegaudojās kā izsalcis sufis. Emma, riebuma pārņemta, pameta viņam pār plecu piecfranku gabalu. Tā bija visa viņas bagātība. Bovarī kundzei likās, ka viņa dara skaisti, to šādā veidā aizmezdama.

Rati atkal sāka ripot, kad pēkšņi Omē kungs izliecās pa lodziņu un uzsauca:

** Tikai ne miltu, ne piena ēdienus! Valkāt vilnas veļu un slimās vietas apkvēpināt ar paegļu ogu dūmiem!

Pazīstamo vietu ainas, virknēdamās cita aiz citas viņas acu priekšā, pamazām novērsa Emmas domas no pašreizējām bēdām. Jauno sievieti māca neciešams nogurums, un viņa pārradās mājās apmāta, gluži bez spēka, kā pusmiegā.

«Lai notiek kas notikdams!» viņa domāja.

Un galu galā, kas zina? Vai kuru katru mirkli nevarēja notikt kas pilnīgi negaidīts? Pat Lerē varēja nomirt.

Pulksten deviņos rītā Emmu uzmodināja kņada laukumā. Tirgū bija sadrūzmējies ļaužu pūlis, lai izlasītu lielu, pie pīlāra uzlīmētu sludinājumu. Viņa ieraudzīj-a Zistēnu, kas, uzrāpies uz ielas stabiņa, plēsa nost sludinājumu. Bet tieši šinī brīdī sargs viņu saķēra aiz apkakles. Omē kungs iznāca no aptiekas, un Lefransuā kundze, stāvēdama pūļa vidū, kaut ko dedzīgi klāstīja.

—        Kundze! Kundze! — Fйlicita Ieskriedama sauca.

—   Kāda nelietība!

Un nabaga meitene uztraukta pastiepa tai pretī dzeltenu papīra lapu, kuru tikko bija norāvusi no durvīm. Emma, uzmetot acis vien, redzēja, ka tas ir paziņojums par visu viņas mēbeļu izpārdošanu.

Abas klusēdamas raudzījās viena otrā. Kundzei un kalponei nebija nekādu noslēpumu. Beidzot Fйlicita nopūtās.

—   Jūsu vietā, kundze, es dotos pie Gijornena kunga.

—   Tu domā?.

Un šis jautājums nozīmēja:

—        Tu taču visu zini no viņa kalpa. Vai kungs kādreiz ir runājis par mani?

—   Jā, aizejiet uz turieni, jūs rīkosieties pareizi.

Emma sakārtojās, apģērba melno tērpu un uzlika galvā

ar stikla zīlītēm izšūto kapuci un, lai viņu neieraudzītu (laukumā vēl joprojām bija daudz cilvēku), devās no sētas puses pa taciņu gar upmalu.

Aizelsusies viņa nonāca pie notāra režģotās sētas. Debesis bija tumšas, krita rets sniegs.

Zvaniņam iešķindoties, uz lieveņa iznāca Teodors sarkanā vestē; viņš ielaida to gandrīz familiāri kā labu paziņu un ieveda ēdamistabā.

Zem kaktusa, kas bija izplēties pa visu nišu, dūca podiņu krāsns, pie sienām ar ozolkoka panelim līdzīgām tapetēm melnos koka ietvaros karājās Sieibena Esmeralda un Sopēna Poiivara sieva. Klātais galds, divas sudraba og|u pannas, kristāla durvju rokturis, parketa grīda, mēbeles — viss laistīt laistījās nevainojamā angļu spodrībā; logu rūtis stūros bija no krāsaina stikla.

«Lūk, ēdamistaba,» Emma nodomāja, «kādai man vajadzētu.»

Ienāca notārs; ar kreiso roku viņš pieturēja uz krūtīm ar palmu zariem izrakstītos rītasvārkus, kamēr ar otru roku te nocēla, te atkal uzlika kastaņbrūnu samta cepurīti, pretenciozi uzvilktu uz vienas auss, kur izbeidzās trīs gaišu matu šķipsnas, kas, sākdamās no galvvidus, apklāja visu viņa kailo pakausi.

Piedāvājis Emmai krēslu, notārs apsēdās brokastot, bezgala atvainodamies par šādu nepieklājību.

—        Mans kungs, — Emma iesāka, — es gribēju jums lūgt…

—    Ko, kundze? Es klausos.

Viņa sāka tam klāstīt savu stāvokli.

Gijomena kungs to zināja, būdams slepenās veikala attiecībās ar drēbju tirgotāju, pie kura aizvien dabūja naudu hipotēku aizdevumiem, kādus tam lūdza klienti.

Tā viņš zināja (un labāk par pašu Emmu) viņas vekseļu gar© vēsturi, kuri, sākumā niecīgi, dažādu žirētāju parakstīti, ar gariem termiņu starplaikiem, vēlāk tika pastāvīgi pārrakstīti, līdz kādā jaukā dienā tirgotājs, savācis visus protestus, uzdeva savam draugam Vensāram savā vārdā uzsākt naudas piedzīšanu tiesas ceļā, nevēlēdamies to darīt pats, lai pārējie Jenviles iedzīvotāji nedaudzinātu viņu par plēsoni.

Emma iepina savā stāstījumā pārmetumus Lerē, uz ko notārs laiku pa laikam atbildēja ar nenozīmīgu repliku. Iegremdējis zodu debeszilajā kaklasaitē, kas bija sasprausta ar divām dimanta adatām, saistītām ar zelta važiņu, viņš ēda karbonādi un piedzēra tēju, visu laiku smaidīdams savādi salkanu un divdomīgu smaidu. Tad, pamanījis, ka viešņai ir slapjas kājas, teica:

—    Sēdieties tuvāk pie krāsns!… Uzlieciet kājas augstāk, pret podiņiem!

Emmai bija bail tos notraipīt. Notārs galanti piebilda:

—   Tas, kas ir skaists, nevar neko sabojāt.

Tad Emma mēģināja viņu aizkustināt un, aizraudamās pati, sāka stāstīt par saviem šaurajiem dzīves apstākļiem, sīkajām ķildām un vajadzībām. Gijomena kungs viņu saprata: eleganta sieviete! Un, nepārtraucot ēšanu, pagriezās pret Emmu tā, ka viņa ceļgals skāra jaunās sievietes kurpi, kuras kūpošā pazole, pastiepta pret krāsni, sāka jau čokuroties.

Bet, kad Emma vērsās pie viņa ar lūgumu aizdot tūkstoš ekiju, notārs saknieba lūpas un paziņoja, ka tam esot bezgala žēl, ka savā la-ikā kundze iam fīeesot uzticējusi rīkoties ar viņas mantu: esot taču neskaitāmas iespējas, kā iegūt peļņu no savas naudas. Viņš būtu varējis gandrīz bez

jebkāda riska uzsākt visizdevīgākās spekulācijas vai nu Grimeniļas kūdras raktuvēs, vai Havras zemes gabalos. Un viņš ļāva Bovarī kundzei kļūt vai trakai no domas par fantastiskajām summām, kādas tā katrā ziņā būtu varējusi nopelnīt.

—        Kā tas gadījās, — viņš turpināja, — ka jūs nenācāt pie manis?

—   Es pati to nezinu, — viņa nopūtās.

—        Bet kāpēc gan, hm?… Vai jums bija bail no manis? Tas jau esmu es, nevis jūs, kam jāapsūdz liktenis! Mēs tik maz bijām pazīstami! Un tomēr es esmu jums tik padevīgs; ceru, ka jūs vairs par to nešaubāties?

Viņš pastiepa savu roku un satvēra viņējo, uzspieda uz tās alkanu skūpstu un paturēja to uz sava ceļgala; tad, vāri rotaļādamies ar viņas pirkstiem, sāka teikt jaunajai sievietei visādus maigus vārdus.

Notāra salkanā balss urdza kā strautiņš, acis aiz zalgojošiem briļļu stikliem dzalkstīja, pirksti zem Emmas piedurknes slīdēja arvien augstāk, taustīdami viņas roku. Pie sava vaiga Emma juta Gijomēna kunga drebošo elpu, tā tuvums apgrūtināja viņu aizvien vairāk.

Emma strauji pietrūkās kājās un teica:

—   Mans kungs, es gaidu!

—   Ko tad? — pēkšņi nobālēdams, jautāja notārs.

—   Naudu.

—    Bet…

Tad, pakļaudamies parak spēcīgam alku uzplūdam, piebilda:

—   Nu, ! abi!. ^.

Nepievēršot uzmanību saviem rītasvārkiem, viņš uz ceļiem tuvojās Emmai.

—   Esiet žēlsirdīga, palieciet! Es jūs mīlu!

Viņš apskāva to ap viduldi.

Asins šalts strauji iesitās Bovarī kundzes vaigos. Viņa izskatījās drausmīga, atkāpās un iekliedzās:

—   Jūs izmantojat manu bezizejas stāvokli — tas ir nekaunīgi, mans kungs! Es esmu gan nožēlojama, bet ne pērkama!

Notārs bija pavisam samulsis un stingi skatījās uz izšūtajām rītakurpēm. Tā bija kāda mīlas dāvana. To aplūkošana viņu pamazām nomierināja. Turklāt viņš sevī apsvēra, ka līdzīga veida mīlas dēka būki varējusi viņu aizraut pārāk tālu.

—    Tavu neģēli! Tavu rupju tēviņu!.,. Tavu zemiskutnu! — Emma pukojās, nervoziem sojiem steigdamās projām zem ceļmalas apsēm. īgnums par neveiksmi sašutumu par aizskartajām kauna jūtām vērta arvien lielāku; jaunajai sievietei šķita, ka to liktenis vajā, un tas glaimoja viņas pašlepnumam; nekad Emma nebija sevi tā cienījusi un citus tā nicinājusi kā pašreiz. Viņu bija pārņēmis cīņas gars. Viņā kaisa vēlēšanās sist it visus vīriešus, spļaut tiem sejās, samīdīt tos; bāla, dreboša, saniknoia tā bez apstāšanās ātri soļoja uz priekšu, asaru pilnām acīm vērodama tukšo debesu pamali un kā tīksmi izbaudīdama smacējošo naidu.

Ieraugot savas mājas, Emmu pārņēma nespēks. Viņa nespēja spert ne soli uz priekšu; tomēr vajadzēja iet, jo kur gan lai patveras?

Fйlicita kundzi gaidīja pie durvīm.

—   Nu, kā?

—   Nav! — Emma atteica.

Un savu ceturtdaļstundu viņas abas pārcilāja atmiņā visdažādākos Jonviles iedzīvotājus, kuri varbūt būtu ar mieru palīdzēt. Bet ikreiz, līdzko Fйlicita kādu minēja, Emma noraidīja:

—   Ko nu! Tie jau negribēs dot!

—   Bet kuru katru mirkli var pārrasties kungs!

—   Zinu,.. Atstāj mani vienu!

Viņa bija izmēģinājusi visu. Tagad nekas vairs nebija darāms, un, kad pārnāks Šarls, viņa tam teiks;

«Ej projām! Šis paklājs, pa kuru tu soļo, vairs nav mūsu. Tavā mājā tev vairs nepieder neviens mēbeles gabals, neviena adata, ne salms, un es, es esmu tā, kas tevi izpostījusi!»

Tad viņš aizrausies elsās, asaras plūdīs tam aumajām, un beigās, kad pirmais pārsteiguma satraukums būs norimis, viņš tai piedos.

—   Jā, — Emma murmināja, griezdama zobus, — viņš man piedos, viņš, kuram es pat par miljonu nepiedotu, ka viņš reiz iepazinies ar mani… Nekad! Nemūžam!

Doma vien, ka Bovarī ir pārāks par viņu, Emmā radīja sašutumu. Bet, vai nu viņa tam atzīstas, vai ne, ja ne šodien, tad rīt tas uzzinās par katastrofu; tātad atliek vienīgi gaidīt uz šo šausmīgo scēnu un paciest viņa augstsirdību, kas uzgulsies sirdij kā akmens. Emmai uzmācās vēlēšanās vēlreiz doties pie Lerē, bet kāda tam gan nozīme? Aizrakstīt tēvam… Par vēlu! Varbūt viņa jau nožēloja, ka nebija padevusies nolāram, kad pēkšņi izdzirda gatvē zirga dipoņu. Tas bija Šarls, bālāks nekā kaļķa siena viņš vēra vaļā dārza vārtiņus. Lēkšiem vien viņa metās uz kāpnēm, aši pārskrēja laukumu, un pilsētas galvas sieva, kas tobrīd pie baznīcas runājās ar Lestibiduā, ieraudzīja viņu iesteidzamies pie nodokļu ievācēja.

Tā tūdaļ aizmetās pastāstīt redzēto Karona kundzei. Abas dāmas uzkāpa bēniņos un, paslēpušās aiz veļas gabaliem, kas bija izžauti uz kārtīm, novietojās tā, lai būtu ērti un varētu visu pārredzēt, kas notiek pie Binē.

Binē viens pats sēdēja jumta istabiņā, virpodams no koka imitāciju kādam no tiem neaprakstāmajiem kaula nieciņiem, kas sastāv no cits citā izdrāztiem pusmēnešiem un ripiņām un kopumā izveido kaut ko līdzīgu obeliskam, tomēr praktiski nenoder nekam; viņš pašlaik ķērās pie pēdējās detaļas, tikpat kā bija jau pabeidzis. Darbnīcas puskrēslā no viņa darba rīka šķīda gaiši putekļi, līdzīgi dzirksteļu kūlīšiem zem aulekšojoša zirga pakaviem; abi

riteņi griezās un dūca; zodu noliecis, nāsis iepletis, Binē smaidīja un, likās, bija iegrimis vienā no tām pilnīgas laimes izjūtām, ko, bez šaubām, sniedz vienīgi pavisam nesarežģīta nodarbība, iepriecēdama prātu ar viegli pārvaramām grūtībām, iemidzinādama to ar sasniegtajiem rezultātiem un neļaudama sapņot par augstāku pilnību.

—   Ā, tur viņa ir! — iesaucās Tivaša kundze.

Bet virpa ņirkstēja tā, ka neļāva sadzirdēt, ko viņa runāja.

Beidzot dāmām likās, ka tās būtu saklausījušas vārdu franki, un Tivaša kundze klusītēm pačukstēja:

—   Viņa to lūdz pagarināt nodokļu nomaksas termiņu.

—   Tā liekas! — otra atteica.

Viņas redzēja Emmu soļojam šurp un turp un aplūkojam pie sienām salvešu aptvarus, svečturus, margu bumbas, kamēr Binē apmierināts glaudīja bārdu.

—        Vai viņa gribētu tam ko pasūtīt? — iejautājās Tivaša kundze.

—        Bet viņš taču nekā nepārdod! — kaimiņiene nebija vienis prātis.

Nodokļu ievācējs, kā likās, klausījās, valbīdams acis, it kā neko nesaprastu. Emma joprojām runāja maigā un lūdzošā balsī. Viņa tuvojās Binē, krūtis tai cilājās; abi klusēja.

—        Vai tiešām tā pirmā sāk lakstoties ap viņu? — jautāja Tivaša kufidze.

Binē pietvīka līdz pat ausu galiem. Emma satvēra viņa rekas.

—   Ak, tas taču par daudzi

Nebija šaubu, ka tā viņam piedāvāja kaut ko drausmīgu, jo nodokļu ievācējs, — un viņš galu galā bija drosmīgs vīrs, kas kāvies pie Bocenas un Licenas, aizstāvējis Franciju pret sabiedrotajiem un pat ieteikts krusta piešķiršanai, — pēkšņi, it kā ieraudzījis čūsku, atlēca atpakaļ, iesaukdamies:

—• Kundze! Vai jūs maz aptverat, ko runājat?…

—   Tādas sievietes tikai slānīt vajadzētu! — nošņācās Tivaša kundze.

—   Bet kur tad viņa palika?

Emma pa to laiku bija pazudusi; tad, pamanījušas, ka viņa aizsteidzas pa Lielo ielu un nogriežas pa labi it kā kapsētas virzienā, dāmas galīgi apmulsa minējumos.

—   Rolē māt, — Emma teica, iegājusi pie zīdītājas, — es smoku!… Atraisiet man korseti!

Un jaunā sieviete iekrita gultās viņa raustījās elsās. Rolē māte apsedza viņu ar svārkiem un palika pie tās stāvam. Tad, nesagaidījusi atbildi uz saviem jautājumiem, Rolē māte paņēma ratiņu un sāka vērpt linus.

-     — Ak, rimstiet jel! — Emma nomurmināja, domādama, ka dzird Binē virpojam.

—    Kas gan viņu nospiež? — prātoja zīdītāja. — Kāpēc viņa atnākusi šurp?

Emma bija atskrējusi aiz šausmām, kas to izdzina no mājas.

Nekustīgi gulēdama uz muguras un stingi vērdamās uz priekšu, Emma tikai neskaidri atšķīra priekšmetus, lai gan aplūkoja tos uzmanīgi, ar gandrīz trulu fīeatlaidību. Viņa apskatīja plaisas sienā, divas viena otrai galā iemestas kūpošas pagales un iegarenu zirnekli, kas rāpoja virs galvas sijas plaisā. Beidzot viņai izdevās sakārtot domas. Viņai atausa atmiņā… Reiz ar Leonu… Ak, cik tas bija sen!… Upe zaigoja saulē, kazlapas smaržoja… Un, aizrauta atcerēs kā šalkojošā straumē, Emma drīz vien atcerējās vakardienu.

—   Cik pulkstenis? — viņa vaicāja.

Rolē māte izgāja ārā, pacēla labās rokas pirkstus pret pašu gaišāko debess malu un lēnām atgriezās atpakaļ, teikdamas

—   Drīz būs trīs.

—   Ak tā, paldies, paldies!

Viņš taču kuru katru mirkli ieradīsies. Par to nebija šaubu! Viņš būs sadabūjis naudu. Bet, ffezinādams, ka tā atrodas šeit, viņš dosies turp, un Emma lika zīdītājai, lai tā aizskrien uz mājām un atved Leonu šurp.

—   Nu pasteidzieties jel!

—   Eju jau, eju, mīļo kundzīt!

Tagad Emma brīnījās, kā gan nav iedomājusies par Leonu jau pašā sākumā; vakar viņš tai bija devis vārdu, viņš nepiekrāps. Un Emma jau iztēlojās, kā ieies pie Lerē un noklās uz galda trīs bankas zīmes. Pēc tam būs jāizgudro kāds stāsts, kas Bovarī visu izskaidrotu. Bet kāds?

Tomēr zīdītāja tik drīz nepārradās. Bet, tā kā būdiņā pulksteņa nebija, Emma baiļojās, ka pārspīlē aizritējušo laiku. Viņa sāka lēnītēm pastaigāties pa dārzu, pagājās gar žoga malu, tad žigli atkal atgriezās, cerēdama, ka lāga sieviņa būs atsteigusies atpakaļ pa kādu citu ceļu. Beidzot, nogurusi no gaidīšanas, aizdomām arvien vairāk uzmācoties, kuras tā mēģināja atvairīt, neapjēgdama, vai atrodas šeit jau gadsimtu vai vienu pašu mirkli, — viņa apsēdās kaktiņā, aizvēra acis, aizspieda ausis. Nočīkstēja vārtiņi; Emma pietrūkās kājās. Pirms viņa bija paguvuši izteikt kaut vārdiņu, Rolē māte pateicas

—   Jūsu mājā neviena nav.

—   Kā tā?

—    Itin neviena! Kungs raud. Sauc pēc jums. Meklē jūs.

Emma neatbildeja. Viņa aizelsās, acis maldījās apkārt, un zemniece, nobijusies no viņas sejas izteiksmes, instinktīvi rāvās atpakaļ, domādama, ka kundze sajukusi prātā. Pēkšņi Emma iesita sev pa pieri un iekliedzās: kā spilgts zibens tumšā naktī dvēselē noplaiksnīja doma par Rūdolfu. Viņš bija tik labs, tik smalkjūtīgs, tik augstsirdīgs! Un, ja galu galā tas arī vilcināsies izdarīt šo pakalpojumu,

viņa pratīs to piespiest, ar vienu vienīgu acu skatienu atgādinot tam viņu zudušo mīlu. Emma devās uz Laišetu, neapjauzdama, ka pati tagad steidz sevi piedāvāt tam, kas viņu vēl tik nesen bija iedzinis tādā izmisumā, un ne uz mirkli neiedomādamās, ka viņas rīcība ir prostitūcija.

8

«Ko es viņam teikšu? Kā iesākšu?» pa ceļam Emma sev jautāja. Jo tālāk viņa gāja, jo pazīstamāki likās krūmi, koki, niedru puduri pakalnā, pils ielejā. Emmā atkal šalkoja kādreizējās pirmās maiguma jūtas, un viņas nabaga nospiestā sirds atplauka mīlestībā. Silts vējiņš pūta sejā, kūstošais sniegs no koku pumpuriem lāsi pa lāsei krita zālē.

Kā senāk viņa iegāja pa mazajiem vārtiņiem parkā, tad nonāca priekšējā pagalmā, kuru iežogoja divas kuplu liepu rindas. Tās šalkdamas šūpoja garos zarus. Ķēžu suņi sāka riet, taču neviens neparādījās uz viņu skaļajām rejām.

Emma uzkāpa pa platajām, taisnajām kāpnēm ar koka margām un nonāca gaitenī, kura grīda bija izlikta ar apputējušām akmens flīzēm. No šejienes kā klosterī vai viesnīcā gar abām pusēm virknējās gara rinda istabu. Rūdolfa istaba atradās pašā galā, pa kreisi. Uzlikusi plaukstu uz durvju roktura, Emma pēkšņi sajuta, ka spēki to atstāj. Viņa baiļojās, ka mīļākais nebūs mājās, gandrīz vai to vēlējās, lai gan tā taču bija viņas vienīgā cerība, pēdējā iespēja glābties. Kādu mirkli jaunā sieviete palika vēl stāvam, lai atgūtos; tad, uzmundrinādama sevi, ka to prasa nepieciešamība, iegāja.

Rūdolfs sēdēja pie kamīna, uzlicis kājas uz režģa, un kūpināja pīpi.

—   Kā, tā esat jūs? — viņš, strauji pieceldamies, iesaucās.

—        Jā, tā esmu es!… Es gribēju, Rūdolf, lūgt jums padomu.

Un par spīti piepūlei viņa nespēja vairs pateikt ne vārda.

—        Jūs nemaz neesat pārvērtusies, jūs esat tikpat daiļa kā vienmēr.

—        Akl — viņa atteica ar rūgtumu. — Tas ir nožēlojams daiļums, ja jau jūs to noniecinājāt.

Tad viņš sāka paskaidrot savas rīcības iemeslus, taisnodamies ar miglainiem aizbildinājumiem, nespēdams neko labāku sagudrot.

Emma ļāvās savaldzināties no mīļākā vārdiem un vēl jo vairāk no tā balss un izskata; viņa izlikās, ka notic, bet varbūt arī patiesi noticēja ieganstam, kura dēļ tas teicās viņu atstājis:, noslēpumam, no kura bijis atkarīgs kādas trešās personas gods un pat dzīvība.

—        Un kaut arī tas tā būtu, — viņa sacīja, skumju skatienu vērdamās mīļākajā, — bet es tāpēc bezgala cietu.

—   Tāda nu reiz ir dzīve! — filozofiski noteica Rūdolfs.

—        Vai vismaz jums tā ir bijusi jauka, kopš šķīrāmies? — Emma no jauna vaicāja.

—   Ak, ne jauka… ne arī nejauka.

—        Varbūt labāk būtu bijis, ja mēs tomēr nebūtu šķīrušies?

—   Jā … varbūt!

—   Tu domā? — Emma jautāja, pievirzīdamās tuvāk.

Un viņa nopūtās.

—   Ak Rūdolf! Ja tu zinātu!… Es tevi tā mīlēju!

Tikai tagad viņa satvēra Rūdolfa roku, un kādu brīdi

viņu pirksti palika savijusies — kā pirmajā dienā kongresā. Aiz pašlepnuma Rūdolfs mēģināja cīnīties ar Šo maiguma uzplūdu. Bet, piekļāvusies tam pie krūts, Emma sacīja:

—        Kā gan tu varēji vēlēties, lai es dzīvotu bez tevis? Neviens taču nevar atradināties no laimes! Es biju izmi

sumā! Domāju, ka nomiršu! Es tev visu izstāstīšu, tu sapratīsi. Bet tu … tu bēgi no manis!…

Patiesi, visus trīs gadus viņš ar to dabisko gļēvulību, kāda tik raksturīga stiprajam dzimumam, bija centīgi vairījies satikt Bovarī kundzi. Mīļi piekļaudama galvu, pieglaudīgāka nekg iemīlējusies kaķenīte, Emma turpināja:

—   Tu mīli citas, atzīsties! Ak, es viņas saprotu, es viņas atvainoju. Tu esi tās savaldzinājis tāpat, kā savaldzināji mani. Tu esi īsts vīrietis! Tev ir visas īpašības, lai tevi iemīlētu. Bet viss taču sāksies no jauna, vai Re? Mēs mīlēsim viens otru! Skaties, es smejos, es esmu priecīga!… Runā jell

Emma izskatījās apburoša; asaras trīsēja viņas acīs kā pārgājuša negaisa lietus lāses zilā ziedu kausiņā.

Rūdolfs pievilka Emmu sev klāt uz ceļiem un glāstīja ar delnas virspusi viņas gludos matus, kuros kā zelta bulta krēslas gaismā mirgoja pēdējais saules stars. Viņa pielieca galvu; pavisam vāri,; tik tikko pieskardamies lūpām, Rūdolfs noskūpstīja viņas plakstiņus.

—   Bet tu taču esi raudājusil — viņš sacīja. — Kāpēc gan?

Emma sāka nevaldāmi elsot. Rūdolfs nodomāja, ka tas ir mīlestības jūtu uzbangojums; tā kā viņa klusēja, viņš noturēja mīļākās klusuciešanu par pēdējo kautrību un iesaucās:

—   Ak, piedod man! Tu esi vienīgā, kas man patīc. Es esmu bijis rīejēga un neģēlis! Es mīlu tevi, mūžam mīlēšu!… Kas tev kaiš? Jel saki!

Viņš noslīga uz ceļiem.

—    Labit… Esmu izpostīta, Rūdolf! Tev jāaizdod man trīstūkstoš franku.

—    Bet… bet… — viņš teica, pamazām celdamies kājās; seja tam kļuva nopietna.

—   Tu zini, — Emma ātri turpināja, — ka mans vīrs bija visu naudu noguldījis pie kāda notāra, nu, un tas

ir aizbēdzis. Mēs esam iestigušiparādos; pacienti nemaksā. Starp citu, likvidācija vēl nav galā, vēlāk mums būs nauda; bet tagad, tā kā mums pietrūka trīstūkstoš franku, mūs izūtrupēs, jau šodien, šo pašu brīdi, un, cerēdama uz mūsu draudzību, es atnācu.

«Ak,» Rūdolfs nodomāja, pēkšņi kļūdams bāls, «tad tādēļ viņa atnākusi!»

Beidzot viņš ļoti dzedri teica:

—   Man to nav, dārgā kundze.

Rūdolfs nemeloja. Ja tam nauda būtu bijusi, viņš, protams, dotu, lai gan šāda skaista rīcība vispār nav necik patīkama, jo nekas nespēj tik salti un nesaudzīgi izravēt mīlestības jūtas kā lūgums pēc naudas.

Kādu mirkli viņa stingi raudzījās Rūdolfā.

—   Tev to nav!

Un atkārtoja vairākas reizes:

_— Tev to nav!… Es būtu varējusi sev aiztaupīt Šo pēdējo apkaunojumu. Tu nekad neesi mani mīlējis. Tu neesi vairāk vērts kā citi!

Viņa nodeva sevi, pazudināja.

Rūdolfs viņu pārtrauca, apgalvodams, ka pats atrodoties «spaidīgā stāvoklī».

—        Ak, man tevis žēl! — Emma sacīja. — Jā, bezgala žēl!…

Un, apstādinājusi skatienu pie bises ar ierobiem, kura spīdēja uz tūka pārvilktā vairoga, piebilda:

—        Bet, ja ir tik nabags, tad nemēdz likt sudrabu uz medību šautenes resgaļa! Tad nemēdz pirkt pulksteņus ar perlamutra inkrustācijām, — viņa turpināja, norādīdama uz Bula darinātu pulksteni, — ne jājamās pātadziņas ar zelta kātiem, — viņa tām pieskārās ar roku, — Īle brelokus pulksteņa važiņai. Ak, tev netrūkst it nekā! Tavā istabā ir pat liķieru skapītis; tu mīli sevi, tu dzīvo labi, tev ir pils, fermas, meži, tti rīko medības ar suņiem, tu brauc uz Parīzi… Ak, un ja tikai tas vien būtu, — Emma iesau

cās, paķerdama no kamīna dzegas Rūdolfa aproču podziņas, — pašus sīkākos nieciņus… arī tos var pārvērst naudā!… Ai, man to nevajag! Paturi vien sev!

Un viņa aizmeta pa roku galam abas podziņas, kuru zelta važiņas pārtrūka, atsizdamās pret sienu.

—    Bet es, es tev būtu atdevusi visu, pārdevusi visu, būtu strādājusi, netaupot savas rokas, ubagojusi pa ceļiem par vienu vienīgu smaidu, vienu vienīgu skatienu, par to, lai dzirdētu tevi sakām: «Paldies!» Un tu, tu paliec mierīgi sēžam savā atzveltnes krēslā, it kā vēl nebūtu pietiekami man licis ciest. Ja nebūtu tevis, vai tu to zini, es būtu bijusi laimīga! Kas tevi spieda traucēt manu mieru? Vai tās bija derības? Un tomēr tu teicies mani mīlam… Nupat vēl… Ai, labāk būtu bijis, ja tu mani būtu padzinis! Manas rokas vēl kaisi no taviem skūpstiem, un, lūk, šeit, uz šī paklāja, tu, noslīdzis pie maniem ceļiem, zvērēji mūžīgu mīlestību. Tu liki man tam ticēt: divus gadus tu mani turēji visbrīnišķīgākā, saldākā sapņa varā!… Paklau! Un mūsu ceļojuma plāni, vai tu tos atceries? Ai! Tava vēstule, tava vēstulei Tā saplosīja manu sirdi! Un, pēc tam kad es atnāku pie viņa, pie viņa — bagāta, laimīga, brīva! — atnāku, lai ar asarām acīs izlūgtos palīdzību, — kuru sniegtu man pirmais pretimnācējs, — kad lūgtin lūdzu un atkal nesu viņam pretī visu savu maigumu, viņš mani atgrūž, tāpēc ka tas viņam varētu maksāt trīstūkstoš franku!

—   Man to nav! — atbildēja Rūdolfs ar nesatricināmu mieru, ar kādu gluži kā ar vairogu aizsedzas apvaldīts niknums.

Emma izgāja ārā. Sienas šķita līgojamies, griesti — gāžamies virsū; klupdama krizdama pret kaudzēs saslaucītajām lapām, kuras iznēsāja vējš, viņa atkal skrēja cauri alejai. Beidzot Emma nonāca līdz gravai, kas bija izrakta režģu sētas priekšā; viņa tā steidzās atvērt vārtiņus, ka pret bultu aplauzīja nagus. Tad simt sojus tālāk apstā

jās, aizelsusies, tik tikko turēdamās kājās. Atgriezusies viņa vēlreiz ieraudzīja vienaldzīgo pili ar parku, dārziem, trim pagalmiem un fasādes logu rindu.

Kā sastingusi Emma stāvēja un nekā cita nejuta kā tikai asins pulsēšanu dzīslās, kura tai likās kā apdullinoša mūzika, kas pildīja āri. Šķita, ka zeme zem viņas kājām ir līganāka nekā ūdens, tīrumu vagas bangojas kā milzīgi, brūni viļņi. Visas domas, visas atmiņas vienkopus ar joni izbrāzās caur dvēseli kā neskaitāmas raķetes uguņošanas laikā. Viņa ieraudzīja tēvu, Lerē kabinetu, istabu Buloņas viesnīcā, arvien citu ainu. Jaunajai sievietei sāka zust saprašana un kļuva baigi, viņa saņēmās un kaut kā attapās, — tiesa, ne pavisam, jo nekādi nespēja atcerēties sava drausmīgā stāvokļa cēloni, proti, naudas jautājumu. Emma cieta tikai aiz mīlas un juta, ka visa dvēsele traucas līdzi šīm atmiņām, tāpat kā ievainotie agonijā sajūt, savu dzīvību aizplūstam līdzi asinīm, kas sūcas no viņu vaļējām brūcēm.

Iestājās nakts, laidelējās vārnas.

Un pēkšņi Emmai likās, ka gaisā uzliesmo ugunīgas bumbiņas kā spīguļojošas lodes un tad tās saplok un griežas, un griežas, līdz izkūst sniegā starp koku zariem. Un katrā no tām ir Rūdolfa seja. Tās vairojās, mācās virsū, iespiedās viņā, un tad Viss nozuda. Viņa ieraudzīja māju ugunis, kas staroja tālumā cauri miglai.

Un īstenība līdzīgi bezdibenim atvērās viņas priekšā. Emma elsoja; šķita, ka sirds vai lūzīs. Tad pēkšņā varonības aizrautībā, kas vērta to gandrīz vai priecīgu, viņa skriešus metās lejup pa nokaini, šķērsoja ganības, taciņu, aleju, tirgu un nokļuva aptiekas priekšā.

Iekšā neviena nebija. Bovarī kundze dzīrās ieiet, bet. zvaniņam iešķindoties, varēja kāds iznākt; ieslīdējusi pa vārtiņiem, elpu aizturējusi, tvarstīdamās pie sienām, viņa nonāca līdz ieejai virtuvē, kur, nolikta uz plīts, dega svece. Zistēns, izmeties kreklā, pašlaik nesa kādu ēdiena bļodu.

«Ak tā! Viņi ēd vakariņas. Nogaidīsim.»

Māceklis atgriezās. Emma piedauzīja pie rūts. Zēns iznāca ārā.

—   Dod atslēgu! No augšas, kur atrodas…

—   Ko?

Un Zistēns raudzījās Bovarī kundzē, pārsteigts par tās bālo seju, kas kā balts plankums atšķīrās uz melnā nakts fona. Viņa likās tam neparasti skaista un valdonīga kā parādība; nesaprazdams, ko Bovarī kundze no viņa vēlas, Zistēns tomēr nojauta ko drausmīgu.

Bet Emma klusā, saldā, pavedinošā balsi ātri turpināja:

—   Es tā vēlos! Dod to šurp!

Plānajai starpsieniņai cauri bija dzirdama dakšiņu un šķīvju šķindoņa ēdamistabā.

Emma apgalvoja, ka gribot iznīdēt žurkas, kas tai neļaujot gulēt.

—   Man vispirms jāpasaka kungam.

—   Nē! Paliec!

Tad vienaldzīgi piebilda:

—        Ak, nav taču vērts, es viņam tūdaļ pati pateikšu Iesim, parādi gaismu!

Viņa iegāja gaitenī, kas veda uz laboratoriju. Pie sienas karājās atslēga ar zīmīti kapernauma.

—   Zistēn! — nepacietīgi sauca aptiekārs.

—   Ejam!

Un zēns tai sekoja.

Atslēga pagriezās, un Emma devās tieši pie trešā plaukta, — tik pareizi jauno sievieti vadīja viņas al miņa, — paķēra zilo stikla trauku, izrāva aizbāzni, iegrūda roku un, piegrābusi sauju ar baltu pulveri, sāka to ēst.

—        Mitējieties! — iekliedzās māceklis, mezdamies tai klāt.

—    Klusē! Var vēl kāds uznākt…

Zēns bija izmisis, gribēja saukt palīgā.

—   Tā kā tu neteiktu nevienam pašam; aizdomas kritīs uz tavu kungu!

Tad, pēkšņi aprimusi, viņa devās mājup, izjuzdama gandrīz to pašu mieru, kāds rodas pēc izpildīta pienākuma.

Kad Šarls, satriekts no ziņas par ūtrupi, pārradās mājās, Emma tikko bija izgājusi. Viņš sauca to, raudāja, zaudēja samaņu, bet sieva nenāca. Kur viņa varēja būt? Bovarl aizsūtīja Felicitu pie Omē, pie Tivaša kunga, pie Lerē, uz Zelta lauvu, visur; un, kad nelaimīgā izmisums uz mirkli apklusa, viņam nāca prātā, ka reputācija tagad pagalam, manta zaudēta, Bertas nākotne sadragāta! Bet kāds tam cēlonis?… Ne vārda atbildei! Šarls gaidīja līdz sešiem vakarā. Beidzot, nespēdams vairs novaldīties un iedomādamies, ka Emma varbūt aizbraukusi uz Ruānu, viņš izgāja uz lielceļa, nogāja kādu pusjūdzi un, nevienu nesastapis, apstājās, pagaidīja un tad griezās atpakaļ.

Emma bija mājās.

—   Kas noticis?… Kātā?… Izskaidro man!…

Emma piesēdās pie rakstāmgalda, uzrakstīja vēstuli, atzīmējot dienu un stundu, un lēni to aizlīmēja. Tad svinīgi pateica:

—   Tu to izlasi rīt, bet līdz tam, es tevi lūdzu, nejautā neko!… It neko!

—   Bet…

—   Ak, liecies mierā!

Un Emma ielikās gultā, izstiepdamās visā garumā.

Kodīga garša mutē to atmodināja no miega. Viņa ieraudzīja Šarlu un aizvēra acis.

Emma ziņkāri vēroja pati sevi, lai konstatētu, vai jau nesākas sāpes. Bet nē! Vēl neko nejuta. Viņa dzirdēja pulksteņa tikšķēšanu, uguns sprēgāšanu un Šarla elpu blakus gultai.

«Ak, nāve ir tikai nieki vien!» domāja Bovarī kundze. «Aizmigšu, un viss izbeigsies.»

Viņa iedzēra malku ūdens un pagriezās pret sienu.

Riebīgā tintes garša mutē neizzuda.

—        Man gribas dzert… ai, man gribas dzert! — viņa izdvesa.

—        Kas tev kaiš? — jautāja Šarls, pasniegdams tai glāzi ūdens.

—   Nekas!… Atver logu… es smoku…

Te pēkšņi Emmai kļuva tik nelabi, ka tā tik tikko paguva paķert mutautiņu no spilvena apakšas.

—   Aiznes to! — viņa ātri teica. — Izmet ārā!

Šarls sāka to iztaujāt; Emma neatbildēja. Viņa gulēja kā sastingusi, baidīdamās, ka mazākā kustība var izsaukt vemšanu. Un tomēr juta, ka ledains aukstums pamazām kāpj no kāju pēdām uz sirdi.

—   A! Tātad sākas! — viņa nomurmināja.

—    Ko tu saki?

Emma ar liegu, izmisuma pilnu kustību grozīja galvu, ik pa brīdim pavērdama muti, it kā viņai uz mēles būtu kas ārkārtīgi smags. Astoņos vakarā vemšana atkārtojās.

Šarls bļodas dibenā pamanīja balta pulvera graudiņus, pielipušus pie porcelāna sieniņas.

—        Savādi! Tiešām dīvaini! — viņš vairākas reizes atkārtoja.

Bet Emma stingrā balsī noteica:

—   Nē, tu maldies!

Tad piesardzīgi, gandrīz vai glāstot, Šarls pieskārās viņas vēderam. Emma spalgi iekliedzās. Bovarī pārbijies atrāvās.

Pēc tam Emma sāka kunkstēt, sākuma klusi. Spēcīgi drebuļi purināja tās plecus, un viņa kļuva baltāka par palagu, kurā bija ieķērušies tās krampjaini savilktie pirksti. Nevienmērīgais pulss bija tik tikko samanāms

Sviedru lāses aumaļām ritēja pa Emmas nozilējušo seju,

kas likās sastingusi kā zem metāla tvaiku kārtiņas. Zobi klabēja, ieplestās acis neskaidri maldījās apkārt, uz visiem jautājumiem viņa atbildēja, pamājot ar galvu; divas vai trīs reizes Emma pat pasmaidīja. Pamazām kunkstieni kļuva stiprāki, no krūtīm izlauzās apslāpēts vaids. Tā apgalvoja, ka esot jau labāk un viņa tūdaļ celšoties. Bet iesākās krampji, un Emma iekliedzās.

—   Ak! Mans Dievs, tas ir nežēlīgi!

Šarls nometās pie viņas gultas ceļos.

—    Runā! Saki, ko tu esi ieēdusi! Atbildi, Dieva dēļ!

Un viņš raudzījās sievā ar tādu maigumu, kādu tā nekad nebija redzējusi.

—   Nu… Tur, tur!… — viņa dziestošā balsī pateica.

Šarls vienā lēcienā bija pie rakstāmgalda, atlauza zīmogu un skaļā balsī izlasīja: «Manā nāvē lūdzu nevienu nevainot…» Viņš apklusa, pārvilka ar roku pār acīm un pārlasīja vēlreiz.

—    Kā?… Palīgā! Surp, pie manis!

Viņš nespēja neko citu izteikt kā tikai atkārtot:. «Indi iedzērusi! Indi!» Felicita skriešus aizmetās pie Omē, kas izkliedza šos vārdus pār visu laukumu; Lefransuā kundze izdzirda tos Zelta lauvā-, daži piecēlās no gultām, lai paziņotu par to kaimiņiem, un visu nakti pilsētiņa bija nomodā.

Zaudējis saprātu un valodu, Šarls streipuļojot svaidījās pa istabu, uzgrūzdamies mēbelēm un plēsdams matus. Aptiekārs nevarēja iedomāties, ka būtu jebkad redzējis kaut ko drausmīgāku par šo skatu.

Šarls iegāja savā istabā, lai aizrakstītu Kanivē un doktoram Larivjēra kungam. Viņš bija galīgi zaudējis galvu: vairāk nekā piecpadsmit reižu tas saplēsa uzrakstīto. Ipolits devās uz Nefšateli, un Zistēns trieca Bovarī zirgu tik nežēlīgi, ka pie Gijomas meža nācās to pamest: tas vairs neturējās uz kājām un tik tikko vilkās.

Šarls sāka šķirstīt medicīnas vārdnīcu, tomēr to izlasīt viņš nespēja: burti lēkāja acu priekšā.

—        Mieru, tikai mieru! — aptiekārs sacīja. — Galvenais tagad — parakstīt spēcīgu pretindi. Kādu indi viņa iedzērusi?

Šarls parādīja vēstuli. Tas bijis arsēns.

—   Tātad, — Omē turpināja, — jāiztaisa analīze.

Aptiekārs zināja, ka katrā saindēšanās gadījumā jātaisa

analīze; bet Bovarī, neko nesaprazdams, atbildēja!

—   Ak, taisiet, taisiet! Glābiet viņu!…

Tad, piegājis pie Emmas, viņš saļima uz paklāja un, atbalstījis galvu pret gultas malu, sāka gauži raudāt.

—        Neraudi! — Emma teica. — Drīz es tevi vairs nemocīšu!

—    Kāpēc tu tā darīji? Kas tevi uz to spieda?

—   Tā vajadzēja, mans draugs, — Emma atbildēja.

—        Vai tu nebiji laimīga? Vai tā mana vaina? Es taču darīju visu, kas vien manos spokos!

—   Jā … tiesa … tu esi labs, labs!

Un viņa lēni noglāstīja vīra matus. Sīs izjūtas saldums tikai pavairoja Šarla bēdas, visa viņa būtne izmisumā nodrebēja no domas vien, ka viņš to tagad zaudēs — tagad, kad sieva viņam parāda vairāk mīlestības nekā jebkad; viņš nerada nekādu izeju, nezināja, neuzdrošinājās, — nepieciešamība nekavējoties izlemt to galīgi samulsināja.

Nu reiz būs gals, domāja Emma, visām krāpšanām, zemiskajai rīcībai un neskaitāmajām mokpilnajām kaislībām. Viņa vairs nejuta Raida ne pret vienu, mulsa krēsla bija nolaidusies jaunās sievietes apziņā, un no visiem zemes trokšņiem tā dzirdēja vienīgi šīs nabaga sirds nerimstošās žēlabas, klusas un neskaidras kā tālumā gaistošas simfonijas pēdējo atbalsi.

—        Atvediet mazo! — viņa teica mazliet pieceldamās, atbalstījusies uz elkoņa.

—   Tev taču nav ļaunāk, vai ne? — Šarls jautāja.

—   Nē, nē!

Kalpone ienesa meitenīti, ievīstītu garā naktskreklā, Ro kura apakšas vīdēja kailas kājiņas; mazā bija nopietna un samiegojusies. Izbrīnījusies viņa lūkojās visapkārt istabā, kurā valdīja vislielākā nekārtība, un mirkšķināja sveču gaismā apžilbušās acis. Tas viss droši vien tai atgādināja Jaungada vai lielā gavēņa nedēļas rītu, kad, tāpat agri pamodinātu, svecēm mirgojot, viņu mēdza nest pie mātes gultas, lai saņemtu dāvanas.

—   Kur tad tās ir, māmulīt? — mazā jautāja.

Un, tā kā visi klusēja, meitene turpināja:

—   Bet es nekur neredzu savu mazo kurpīti!

Felicita nolieca viņu pār gultu, bet Berta tikai raudzījās uz kamīna pusi.

—   Vai gan aulde būs to paņēmusi?

Izdzirdoši aukles vārdu, kas atsauca atmiņā visus viņas pārkāpumus un visas likstas, Bovarī kundze aizgrieza galvu, it kā mutē tai būtu sakāpis vēl lielāks nelabums no daudz stiprāka nāvēkļa. Berta pa to laiku joprojām sēdēja uz gultas malas.

—        Vai, cik tev lielas acis, māmiņ! Cik tu esi bāla! Kā tev tek sviedri!…

Māte paskatījās uz viņu.

—   Man bail! — sacīja meitene, strauji atvirzīdamās.

Emma satvēra mazās rociņu, lai to noskūpstītu; Berta

rāvās projām.

—        Diezgan! Vediet viņu prom! — Šarls iesaucās, aizraudamies elsās, stāvot istabas nišā.

Tad uz bridi slimības simptomi pazuda; Emma likās mierīga; katrs nenozīmīgs vārdiņš, katrs daudzmaz rāmāks elpas vilciens radīja Šarlā cerību. Beidzot, kad ieradās Kaīnvē, Šarls raudādams metās tam pie krūtīm.

—        Ak, tas esat jūs! Paldies! Cik jūs gan labs! Bet nu jau viņai labāk. Paskatieties pats!…

Kolēģis nekādā ziņā nebija ar viņu vienādos ieskatos

un, nevēlēdamies, kā viņš pats izteicās, staigāt pa aplinkus ceļiem, parakstīja vemjamās zāles, lai pamatīgi atbrīvotu kuņģi.

Drīz vien Emma sāka vemt asinis. Lūpas sakrtiebās arvien ciešāk. Locekli slimajai bija savilkti krampjos, miesa klāta brūniem plankumiem, pulss vibrēja zem pirkstiem kā uzvilkts pavediens, kā arfas stīga, gatava kuru katru mirkli pārtrūkt.

Tad Emma sāka kliegt — drausmīgi kliegt. Viņa nolādēja indi, lamāja to, lūgtin lūdzās darīt viņai ātrāk galu un stingstošām rokām atgrūda visu, ko vien Šarls, vēl vairāk nomocījies nekā slimā, mēģināja tai piespiest fedzert. Viņš stāvēja, piespiedis kabatas lakatiņu pie lūpām, gārdza, raudāja, aizraudamies elsās, kuras kratīja visu viņa ķermeni līdz pašām kāju pēdām; Felicita skraidīja pa istabu no viena kakta uz otru; Omē nepakustēdamies smagi pūta, un Kanivē kungs, lai gan nezaudēja pašpaļāvību, tomēr sāka just iekšķīgu mulsumu.

—   Velna milti! Kā tad tā?… Kuņģis taču iztīrīts un, ja cēlonis novērsts…

—   Jāizbeidzas arī sekām, — Omē piebalsoja. — Tur nav šaubu.

—   Glābiet taču viņu! — sauca Bovarī.

Un Kanivē, neklausīdamies aptiekārā, kurš joprojām uzdrošinājās izteikt hipotēzi, «ka varbūt tā esot veselību vēstījoša krīze», dzīrās parakstīt teriaku, kad pēkšņi atskanēja pātagas švīkstieni, visas logu rūtis nodrebēja, un no tirgus stūra pilnā sparā izdrāzās pasta rati, kuros bija iejūgti trīs zirgi, līdz ausīm notašķījušies ar dubļiem. Brauca doktors Larivjērs.

Paša Dieva ierašanās nebūtu radījusi lielāku satraukumu. Bovarī izstiepa rokas pret griestiem, Kanivē palika pusvārdā, un Omē norāva savu grieķu benīti, pirms ārsts vēl bija ienācis.

Larivjērs pieslējās slavenajai ķirurģiskajai skolai* ku

ras pārstāvis ir Bišī, tai tagad jau izmirušai ārstu-filozofu paaudzei, kuri, fanātiski mīlēdami savu mākslu, ielika tajā sajūsmu un apdomu. Visa slimnīca trīcēja, kad Larivjērs noskaitās, bet audzēkņi tā dievināja viņu, ka, tikko uzsākuši patstāvīgi strādāt, centās cik vien spēdami atdarināt skolotāju, tā ka apkaimes pilsētiņās bija ne mazums ārstu, kuri valkāja tādu pašu garu, vatētu mēteli ar merino aitādu apkakli un platus, melnus svārkus ar mūžīgi atpogātiem piedurkņu atlokiem, kas atsedza spēcīgas, pilnīgas rokas — ļoti skaistas rokas, kuras nekad neslēpās cimdos, it kā tās vienmēr būtu gatavas gremdēties cilvēku ciešanās. Viņš nicināja ordeņus, titulus un akadēmijas, bija allaž viesmīlīgs utī devīgs, pret nabagiem izturējās kā tēvs un, neticēdams tikumībai, bija tās paraugs; ļaudis būtu uzskatījuši viņu par svētu, ja vien ķirurga asais prāts nebūtu tiem iedvesis bailes kā no dēmona. Larivjēra skatiens, asāks nekā lancete, iespiedās līdz dvēseles dziļumiem, atšķirot ikvienus melus no izvairīgas atbildes vai kautrības. Un tā šis ārsts .gāja savu ceļu ar to labsirdīgo cildenumu, kādu piešķir liela talanta, veiksmes un četrdesmit gadu darbā pavadītas nevainojamas dzīves apziņa.

Jau stāvēdams uz sliekšņa, viņš sarauca uzacis, ieraudzīdams Bovarī kundzes kā zemi pelēko seju. Viņa gulēja izstiepusies, atvērtu muti. Tad, izlikdamies, ka klausās Kanivē paskaidrojumos, Larivjērs piecēla rādītāja pirkstu pie deguna un atkārtoja;

—   Labi! Labi!

Bet tai pašā laikā viņš lēnām nogrozīja plecus. Bovarī vēroja kolēģi; viņi pavērās viens -otrā, un šis cilvēks, lai gan pieradis skatīt ciešanas, nespēja savaldīt asaru, kas noritēja uz žabo.

Viņš gribēja ievest Kanivē. blakus istabā; Šarls sekoja.

—   Viņai ir ļoti slikti, vai ne? Varbūt uzlikt sinepju plāksterus? Es tiešām nezinu, kol Atrodiet kādu līdzekli, jūs taču esat tik daudzus glābis!

Šarls apkampa viņu ar abām rokām un, gandrīz nemaņā pieplacis ārstam, lūkojās ar pārbiedētu un lūdzošu skatienu.

—        Esiet stiprs, manu nabaga zēn! Te nekas vairs nav darāms.

Un doktors Larivjērs aizgriezās.

—   Jūs aizejat?

—   Es atgriezīšos.

Reizē ar Kanivē, kurš nu gan nevēlējās, ka Bovarī kundze mirtu viņa rokās, Larivjērs izgāja it kā dot rīkojumu kučierim.

Aptiekārs viņus panāca uz laukuma, sekodams nepārvaramajai tieksmei būt slavenu vīru sabiedrībā. Un viņš iūgtin lūdza Larivjēra kungu parādīt tam lielo godu un pabrokastot kopā ar viņu.

Tūdaļ aizsūtīja uz Zelta lauva pēc baložiem, pie miesnieka nopirka visu karbonādu krājumu, no Lestibiduā olas. Aptiekārs pats personīgi piedaliljās sagatavošanas darbos, bet Omē kundze, savilkdama ciešāk kamzoļa saites, teica:

—        Jūs mūs atvainojiet, kungs. Mūsu nelaimīgajā malā, ja nezina jau iepriekšējā vakarā…

—   Glāzītes! !! —Omē nošņācās.

—        Ja mēs dzīvotu pilsētā, tad varētu pasniegt vismaz pildītus stilbiņus.

—   Apklusti jel!… Lūdzu, doktor, pie galda!

Pēc pirmajiem kumosiem aptiekārs uzskatīja par piemērotu paziņot dažus katastrofas sīkumus:

—        Sākumā radās sausuma sajūta rīkles galā, tad neciešamas .sāpes pakrūts apvidū, stipra vemšana un miegainība.

—   Kā tad viņa saindējusies?

—        Es nezinu, doktor, un nevaru pat iedomāties, kur viņa varējusi dabūt šo arsērīa skābi.

Zistēns, kas pašlaik nesa iekšā kaudzē sakrautus šķīvjus, sāka trīcēt.

—    Kas tev kaiš? — jautāja aptiekārs.

Atbildes vietā jauneklis ar ska|u troksni nometa nesamo

zemē.

—    Stulbeni! — Omē iesaucās. — Tūļa! Lempil Nejauko ēzeli!

Tad, sevi apvaldījis, turpināja:

—   Es gribēju, doktor, iztaisīt analīzi un, primo, piesardzīgi ievadīju caurulītē…

—    Labāk būtu bijis, — ķirurgs to pārtrauca, — ja jūs būtu ievadījis savus pirkstus viņai rīklē…

Larivjēra kolēģis klusēja: tas tikko bija saņēmis, lai gan zem četrām acīm izteiktu, tomēr pamatīgu brāzienu par savu vemjamo līdzekli; tā kā šoreiz lāga Kanivē, tik pašpārliecināts un valodīgs toreiz, taisot greizās pēdas operāciju, bija gluži pazemīgs, neiejaucās sarunā un tikai piekrizdams visu laiku smaidīja.

Omē bija pavisam atplaucis namatēva lepnumā, un skumdinošās domas par Bovarī, lai gan neskaidri, tomēr jūtami vairoja viņa prieku, kad tas domās egoistiski pievērsās pats sev. Bez tam aptiekāra sajūsmu kāpināja slavenā ārsta klātbūtne. Viņš klāstīja tam savu erudīciju, juku jukām minēdams spāniešu mušu, antiarisa, manseniļas un čūsku indi.

—    Es, doktor, esmu pat lasījis, ka daži cilvēki kā zibens ķerti krituši saindējušies ar parasto desu, kas pārāk ilgi kūpināta dūmos. Tā vismaz rakstīts ļoti skaistā referātā, kuru sacerējis kāds no mūsu farmācijas spīdekļiem un skolotājiem — slavenais Kadē de Gonsikūrs!

Ienāca Omē kundze, nesot ar spirtu kurināmu ļodzīgu kafijas vārāmo; aptiekāram bija paradums vārīt kafiju pie galda, pēc tam kad to iepriekš bija pats sagrauzdējis, sasmalcinājis un sajaucis.

—    Saccharutn, doktor, — viņš teica, piedāvādams ārstam cukuru.

Pēc tam aptiekārs lika atvest visus savus bērnus; viņu interesēja ķirurga ieskati par viņu miesas būvi.

Beidzot, kad Larivjērs jau dzirās braukt projām, Omē kundze lūdza dot tai padomu attiecībā uz vīru. Vai tā neesot asins sabiezēšana galvā, ka viņš katru vakaru pēc vakariņām iemiegot?

—   Ak, neraizējieties, galva viņam nav pārāk pilnasinīga!

Un, mazliet pasmaidījis par šo citu nepamanīto vārdu spēli, ārsts atvēra durvis. Bet aptieka bija stāvgrūdām ļaužu pilna; ar mokām viņš tika vaļā no Tivaša kunga, kurš baiļojās, ka viņa sieva nesaslimstot ar plaušu iekaisumu: tai esot paradums spļaut pelnos; pēc tam no Binē kunga, kuram šad un tad uzbrūkot negausas ēstgribas lēkmes, un no Karona kundzes, jo tai skrienot tirpas pa miesu; rīo Lerē, kuram uznākot reiboņi; no Lestibiduā, kurš ciešot no reimatisma, un no Lefransuā kundzes, kuru mokot skābas grēmas. Beidzot trijjūgs devās ceļā, un jonvilieši palika spriežam, ka Larivjēra kungs pārāk lielu laipnību neesot vis parādījis.

Bet te visu uzmanību piesaistīja abats Burnisjens, kas gāja pāri laukumam, nesdams rokā svēto sakramentu.

Omē, uzticīgs saviem principiem, pielīdzināja mācītājus kraukļiem, kurus pievilinot līķa smaka: jau ieraugot vien garīdznieku, aptiekāram kļuva nelabi, jo garīdznieku sutana atgādināja tam līķautu, un aiz bailēm no pēdējā viņš sajuta riebumu j)ret pirmo.

Tomēr, neatkāpdamies no tā, ko viņš mēdza dēvēt par misiju, Omē atgriezās pie Bovarī reizē ar Kanivē, kuram Larivjēra kungs pirms aizbraukšanas bija stingri nosacījis palikt, un, ja sieva nebūtu cēlusi iebildumus, viņš būtu paņēmis sev līdzi abus dēlus, lai tos pieradinātu pie satricinošām situācijām un lai tie smeltos mācību, redzētu piemēru, svinīgu ainu, kas tiem uz visiem laikiem iespiestos atmiņā.

Kad viņi iegāja, istabā valdīja drūms svinīgums. Uz darbagaldiņa, pārklāta ar baltu salveti, atradās sudraba trauks ar pieciem sešiem vates kumšķīšiem un blakus tam liels krucifikss starp divām degošām svecēm. Emma, pieliekusi zodu pie krūtīm, raudzījās nedabiski ieplestām acīm; viņas nabaga rokas tvarstījās pa segu ar to drausmīgo un vārgo kustību, kāda raksturīga visiem mirējiem, kas, kā liekas, steidzas paši sevi apsegt ar līķautu. Bāls kā stings tēls, sausām acīm, kas bija sasarkušas kā ogles, Šarls stāvēja viņai pretī gultas kājgalī, kamēr garīdznieks, nometies uz ceļgala, klusā balsī skaitīja lūgšanas vārdus.

Bovarī kundze lēnām pagrieza seju; likās, ka mirēju pārņem prieks, pēkšņi ieraugot violeto stolu; neparastajā mierinājumā viņa droši vien atkal atrada savu pirmo mistisko tieksmju piemirsto saldkaisli reizē ar tuvojošās mūžīgās svētlaimes vīzijām.

Garīdznieks piecēlās un paņēma krucifiksu; Emma kā izslāpusi pastiepa kaklu un, pieplakusi ar lūpām cilvēkaDieva ķermenim, ar pēdējo dziestošo spēku uzspieda visdedzīgāko mīlas skūpstu, kādu tā vēl nevienam nekad nebija sniegusi. Burnisjens noskaitīja Misereatur un Induļgentiatn, iemērca labās rokas īkšķi eļļā un sāka svaidīt: vispirms apslacīja acis, kas tik ļoti bija tīkojušas šīs pasaules krāšņumu; tad nāsis, kas bija tā alkušas siltas vēsmas un pavedinošas smaržas, tad muti, kas bija vērusies meliem, vaidējusi aiz lepnuma un kliegusi saldkaislē, pēc tam rokas, kas iepazinušas maigo skāvienu saldmi, un beidzot kāju pēdas, kas tik naski reiz bija steigušās remdēt savas ilgas un kurām vairs nebūs lemts staigāt…

Kirē noslaucīja pirkstus, iemeta ugunī eļļā samērcētos vates kumšķus un atkal apsēdās pie mirējas, lai teiktu, ka tai tagad jāsaliedē savas mokas ar Jēzus Kristus mokām un jāpaļaujas uz Dieva žēlastību.

Beidzis pamudinājumus, viņš mēģināja mirējai ielikt rokās svētīto sveci kā debesu godības simbolu, kurā tā

drīz vien Ieies. Taču Emma bija pārāk vārga, lai sveci saturētu pirkstos, tā ka, ja nebijis Burnisjena kunga, tā būtu nokritusi zemē.

Tomēr viņa nebija vairs tik bāla, un sejā atspoguļojis miers, it kā sakraments to būtu izdziedējis.

Garīdznieks nekavējās izteikt to skaļi; viņš pat paskaidroja Bovarī, ka tas kungs dažreiz paildzinot mirēja dzīvi, ja uzskatot to par vajadzīgu viņa dvēseles glābšanai, un Šarls atcerējās, ka Emma jau reiz bija par matu Ro nāves un tāpat svaidījās.

«Varbūt vēl nav jāizmist,» viņš domāja.

Un, patiesi, Emma sāka lēnām raudzīties apkārt kā cilvēks, kas mostas no miega, skaidrā balsī palūdza spoguli un, noliekusies pār to, kādu brīdi sevi aplūkoja, līdz lielas asaru lāses sāka ritēt no viņas acīm. Tad, smagi nopūzdamās, viņa atmeta galvu un no, jauna iekrita spilvenā.

Viņas krūtis tūliņ sāka strauji cilāties. Mēle izspraucās no mutes, acis pārgriezās un nobālēja kā dziestošu lampu abažūri; ja viņas sāni necilātos arvien pieaugošā, šausmas Iedvesošā ātrumā Ro krampjainās elpas, kas kratīja to tā, it kā dvēsele sistos un rautos ārā no mirstīgajām atliekām, varētu nodomāt, ka viņa mirusi. Felicita nometās ceļos pie pestītāja tēla, pat aptiekārs pietupēs ceļgalos, kamēr Kanivē kungs stingi skatījās ārā pa logu uz laukumu. Burnisjeils atkal bija Iegrimis lūgšanās, noliecies pār gultas malu, un viņa garās, melnās sutanas mala, skardama istabas grīdu, vilkās līdzi. Šarls bija noslīdzis ceļos gultas otrā pusē, Izstiepis rokas pēc Emmas. Viņš satvēra sievas rokas, spieda tās un pie katra viņas sirdspuksta nodrebēja, it kā atsaukdamies uz brūkoša Rama grūdieniem. Jo spēcīgāk atskanēja gārdzieni, jo žiglāk garīdznieks skaitīja lūgšanas; tās sajaucās ar Bovarī apvaldītajām elsām, un dažbrīd likās, ka viss izgaist dobjajā latīņu balsienu murdoņā, kuri dunēja kā kapu zvani.

Pēkšņi uz ietves kļuva dzirdami smagi tupeļu un nūjas klaudzieni un atskanēja balss, aizsmakusi, dziedoša balssi

Likt dažreiz jauka diena prot Par mīlu meičai pasapņot.

Emma pietrūkās sēdus kā galvanizēts līķis; izjukušiem matiem, plaši ieplestām acīm tā stingi vērās vienā vietā.

Lai vāktu vārpas vienuviet,

Tur, asas izkapts nopļautās,

Nanete pieliekdamās iet Pa tīrumu, kas audzē tās.

—   Aklais! — Emma iesaucās.

Un iesmējās mežonīgiem, negantiem, izmisuma pillīiem smiekliem, — viņai likās, ka savā priekšā redz atbaidošo nelaimīgā seju, kurš iznirst no mūžības tumsas kā biedējošs rēgs.

Bet spēja vēsma uzpūš drīz,

Un aizlido tas svārciņš īss.

Spēji krampji atsvieda Emmu uz matrača. Visi piesteidzās tuvāk. Viņas nebija vairs.

9

Ja kāds nomirst, visapkārt izplatās kaut kas pārsteigumam līdzīgs, — tik grūti ir aptvert šo kraso pārmaiņu no dzīvības uz iznīcību un piespiest tai noticēt. Bet, kad Šarls beidzot tomēr atģidās, ka Emma nekustas, viņš metās pie tās, saukdams:

—   Ardievu! Ardievu!

Omē un Kanivē ar varu izveda viņu no istabas.

—   Nomierinieties!

—        Jā, — Bovarī teica, raudamies ārā no viņu rokām,

—   es būšu saprātīgs, es nekā ļauna nedarīšu. Bet laidiet taču mani! Es gribu viņu redzēt! Tā ir mana sieva!

Un viņš raudāja.

—        Izraudieties! — sacīja aptiekārs. — Ļaujiet vaļu dabai, tad jums kļūs vieglāk.

Nevarīgāks kā bērns Šarls jāva sevi aizvest lejā zāle, un Omē drīz vien devās mājup.

Uz laukuma viņam uzplijās aklais, kas, atvilcies līdz Jonvilei cerībā dabūt pretiekaisuma ziedi, vai katram pretimnācējam jautāja, kur dzīvo aptiekārs.

—        Ko vēl nel It kā bez tevis man nebūtu pietiekami ko noņemties. Nu labil Pienāc mazliet vēlāki

Un Omē steidzīgi iegāja aptiekā.

Viņam bija jāuzraksta divas vēstules, jāpagatavo Bovarī kāds nomierinošs līdzeklis, jāizgudro meli, lai noslēptu pašnāvību, jāietver tas viss rakstā Ruānas lākturim, neskaitot iiemaz tos daudzos apmeklētājus, kas jau gaidīja viņu, lai dabūtu jaunas ziņas, un, kad beidzot visi jonvilieši bija noklausījušies stāstu Јar to, kā Bovarī kundze, gatavodama vaniļas krēmu, aiz pārskatīšanās noturējusi arsēnu par cukuru, Omē vēlreiz atgriezās pie Bovarī.

Viņš atrada to vienu pašu (Kanivē kungs bija tikko kā aizbraucis) sēžam atzveltnes krēslā pie loga un kā bez jēgas lūkojamies grīdā.

. — Tagad jums vajadzētu, — ierunājās aptiekārs, — našam noteikt laiku, kad rīkot ceremoniju.

—    Kā? Kādu ceremoniju?

Tad izbijies nošļupstēja:

—        Ak nē! Nē jel, vai ne? Es gribu, lai viņa paliek pie manis!

Omē aiz pieklājības paņēma no etažeres karafi, lai aplaistītu ģerānijas.

—   Ai, paldies! — Šarls teica. — Jūs esat tik labs!

Un apklusa, balsij aizraujoties atmiņu pārpilnībā, kādas izraisīja šī aptiekāra kustība.

Tad Omē, lai izklaidētu ārstu, uzskatīja par piemērotu

ierunāties par dārzkopību —* stādiem vajagot mitruma. Šarls piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Starp citu, drīz vien atkal iestāsies jaukas dienas.

—   Ak tāl — Bovarī atteica.

Aptiekārs, nezinādams, ko darīt, piesardzīgi atbīdīja sānis logu aizkariņus.

—    Re, kur Tivaša kungs iet garām.

Šarls kā uzvilkts automāts atbildēja:

—   Tivaša kungs iet garām.

Omē neuzdrošinājās vēlreiz ieminēties par bērēm; tas izdevās garīdzniekam.

Šarls ieslēdzās savā kabinetā, paņēma spalvu un, brīdi paraudājis, rakstīja:

«Es vēlos, lai viņu apbedi līgavas tērpā, ar baltām kurpēm, ar vainagu. Matus izlaist klaidā pār pleciem. Trīs zārkus: vienu — ozola, otru — sarkankoka, trešo — svina. Lai man neviens nesaka mierinājuma vārdus, es pats sevi radīšu spēkus. Pāri zārkam pārsegt lielu zaļa samta segu. Es tā gribu. Tā dariet!»

Abi kungi bija ne mazums pārsteigti par ārsta romantiskajām izdomām; aptiekārs tūdaļ ieradās pie Šarla uti teica:

—        Samts, man liekas, lieka greznība. Turklāt izdevumi …

—        Kas jums tur par daļu? — Šarls sāka kliegt. — Lieciet mani mierā! Ne jtts viņu mīlējāt! Ejiet projām!

Garīdznieks paņēma Bovarī zem rokas un izveda viņu dārzā mazliet pastaigāties. Te viņš ievadīja sarunu par pasaulīgo lietu nīcību. Dievs esot visvarens un labs, viņa prātam jāpadodoties bez kurnēšanas, pat ar pateicību.

Šarls nenovaldījās, neizteicis zaimus.

—   Es ienīstu jūsu Dievu!

—        Vēl jūsos mājo tas pretestības gars, — nopūtās garīdznieks.

Bovarī jau bija tālu. Lieliem soļiem viņš devās gar ko

kiem aizaugušo mūri, griezdams zobus un raidīdams pret debesīm sašutuma pilnus skatienus, bet ne lapiņa nesakustējās pār viņu.

Sāka smidzināt lietutiņš. Tā kā Šarlam krekls uz krūtīm bija atpogāts, viņam beidzot sametās auksti; viņš atgriezās mājā un apsēdās virtuvē.

Pulksten sešos uz tirgus laukuma atskanēja metāliska dārdoņa; pārbrauca Bezdelīga; Šarls palika stāvam pie loga, pieri piespiedis pie rūts, un noskatījās, kā cits pēc cita izkāpa pasažieri. Felicita viņam zālē paklāja matraci; viņš atkrita uz tā un aizmiga.

Lai gan Omē bija filozofs, viņš miryš;>s C-^īja. Un tā, neņemdams vērā Šarla vārdus, viņš vakarā ieradās, lai pavāķētu līķi, paņemdams sev līdzi trīs grāmatas un mapi, kur kaut ko piezīmēt.

Burnisjena kungs jau atradās priekšā. Pie gultas galvgaļa, kura bija izvilkta ārā no nišas, dega divas garas sveces.

Aptiekāru nomāca klusums. Viņš nenocietās, neizteicis žēlabas par šo «nelaimīgo jauno sievieti». Mācītājs atbildēja, ka tagad atliekot viens — aizlūgt par mirušo.

—   Bet viens no diviem, — Omē ieteicās, — vai nu viņa mirusi apžēlota (kā baznīca mēdz izteikties), un tad viņai nav nekādas vajadzības pēc mūsu lūgšanām, vai arī tā šķīrusies no šīs pasaules, nenožēlojusi grēkus (tāda, ja nemaldos, ir baznīcas terminoloģija), un tad…

Burnisjens viņu pārtrauca, īgni paskaidrodams, ka lūgt tik un tā esot nepieciešams…

—   Bet, ja jau Dievs zina visas mūsu vajadzības, — aptiekārs nerimās, — kāda gari tad nozīme lūgšanām?

—   Kā! — iesaucās garīdznieks. — Lūgšanām? Vai tad jūs neesat kristīgs cilvēks?

—   Atvainojiet! — Omē atteica. — Es cienīju kristiā nismu. Vispirms tas ir atbrīvojis vergus, ienesis pasaulē morāli…

—   Ak, par to nav runa! Visi teksti…

—   Nu, kas attiecas uz tekstiem, tad atšķiriet vēsturi; it visiem zināms, ka tie ir jezuītu viltoti.

Ienāca Šarls un, piegājis pie gultas, lēnām atvilka aizkarus.

Emma bija pieliekusi galvu uz labā pleca. Puspavērtā mute kā melna plaisa rēgojās sejas lejasdaļā; saliekti,e īkšķi bija sastinguši, iespiedušies delnās; skropstas likās apbārstītas baltiem putekšņiem; acis pārvilkušās ar blāvu, zirnekļa tīmeklim līdzīgu lipīgu tēni. Palags slīgstošā līnijā klājās Ro krūtīm līdz ceļgaliem un no turienes līdz kāju pēdām, viegli sliedamies augšup pie pašiem pirkstgaliem. Šarlam šķita, ka Emmu nospiež bezgala smagums, kāda milzu nasta.

Baznīcas pulkstenis nosita divi. Bija dzirdams, kā lejā gar terasi, dobji šalcot, plūda upe. Sad un tad Burnisjena kungs skaļi nošņaucās, un Omē rakstīja, čirkstoši vilkdams spalvu pa papīru.

—   Mīļais draugs, — viņš teica, — ejiet projām! Sī aina jums plosa dvēseli.

Tiklīdz Šarls bija izgājis, aptiekārs un garīdznieks atjaunoja strīdu.

—   Izlasiet Voltēru! — sacīja viens. — Izlasiet Holbahu, izlasiet Enciklopēdiju!

—    Izlasiet Dažu portugāļu ebreju vēstules! — teica otrs. — Izlasiet Kristietības jēgu, sena tiesas ierēdņa Nikolā sacerējumu!

Viņi iekarsa, piesarka, ruīīāja reizē, viens otrā neklausīdamies. Burnisjens sašuta par tādu pārdrošību; Omē brīnījās par tādu aprobežotību, un daudz netrūka, ka abi būtu

sākuši teikt viens otram rupjības, bet te pēkšņi ienāca Šarls. Kāda nezināma vara vilka pie sevis Šarlu. Viņš kāpa gan pa kāpnēm lejā, gan augšā.

Nostājies pie Emmas, Šarls iegrima viņas vērošanā, kas bija tik dziļa, ka pat sāpes šķita izgaistam.

Viņš atsauca atmiņā nostāstus par kātalepsijās gadījumiem, par magnētisma brīnumiem un teica pats sev, ka, saņemot kopā visu savu gribu, viņam varbūt izdotos to atmodināt. Reiz viņš pat pieliecās pie mirušās uti čukstot sauca: «Emma! Emma!» Bet tikai sveču liesmas no spēcīgi izdvestās elpas drebot noplandījās pret sienu.

Gaismiņai svīstot, atbrauca Bovarī māte, Šarlam, viņu apkampjot, asaras atkal saka līt aumaļām. Viņa mēģināja, kā jau to bija darījis aptiekārs, izteikt tam dažas piezīmes par apbedīšanas izdevumiem. Šarls tā aizsvilās dusmās, ka māte ne tikvien apklusa, bet pat uzņēmās nekavējoties doties uz pilsētu, lai nopirktu viriu nepieciešamo.

Visu pēcpusdienu Šarls palika viens pats: Berta bija aizvesta pie Omē kundzes; Felicita uzturējās augšā ar Lefransuā māti.

Vakarā pie Šarla ieradās paziņas. Viņš piecēlās, paspieda apmeklētājam roku, nespēdams izrunāt ne vārda; tad viesis pievienojās citiem, kas, sasēdušies ap kamīnu, izveidoja lielu pusloku. Nodurtām galvām, sakrustojuši kājas, viņi kustināja zābaku purngalus, laiku pa laikam smagi nopūzdamies; visiem bija bezgala garlaicīgi, taču neviens negribēja aiziet pirmais.

Omē, ierazdamies pulksten deviņos (šīs divas dienas viņš neko citu nedarīja kā skraidīja pa laukumu šurp un turp), bija paņēmis sev līdzi lielu krājumu kampara, benzolu un aromātiskās zāles. Bez tam viņš nesa vēl trauku ar hloru, lai iznīdētu miasmus. Kalpone, Lefransuā kundze un vecā Bovarī kundze pašreiz rosījās ap Emmu, beigdamas viņu ģērbt, viņas sedza tai pāri garu, stīvu plīvuru, kas mirušo pārklāja līdz pat atlasa kurpītēm.

Felicita elsoja:

—   Ak, mana nabaga kundze! Mana nabaga kundze!

—        Paskatieties, cik viņa vēl jauka! — viesnīcniece nopūzdamās sacīja. — Tā vien liekas, ka kuru katru mirkli celsies!

Tad viņas noliecās, lai uzliktu mirušajai vainagu. Vajadzēja mazliet pacelt galvu, melns šķidrums.kā vēmās izšļācās no Emmas mutes.

—        Dieva dēļ! Tērps, esiet piesardzīgas! — iesaucās Lefransuā kundze. — Palīdziet taču mums! — viņa teica aptiekāram. — Vai tikai jums gadījumā nav baii?

—        Man bail? — viņš atjautāja, paraustīdams plecus.

—   Tad ir gan par ko! Ne tādus vien skatus esmu redzējis, kad studēju farmāciju. Sekcijas zālē mēs vārījām punšu! Nebūtība filozofu nebiedē, un man pat, kā jau to bieži esmu teicis, ir nodoms novēlēt sevi pēc nāves klīnikai, lai tādējādi arī vēlāk varētu kalpot zinātnei.

Ienāca kirē un apjautājās par Bovarī kunga veselību; uzklausījis aptiekāra atbildi, viņš piebilda:

—   Jūs saprotat, rēta vēl par daudz svaiga.

Tad Omē ieminējās, ka kirē varot justies laimīgs, ja tam neesot kā visiem citiem jādzīvo vienās bailēs zaudēt iemīļoto dzīves biedreni; no šīs sarunas izraisījās strīds par garīdznieku celibātu vispār.

—        Jo tas nav dabiski, — teica aptiekārs, — ka vīrietim jā iztiek bez sievietes! Cik nav bijis noziegumu…

—        Kad tevi vilks! — garīdznieks iesaucās. — Kā tad jūs gribat lai precējies cilvēks varētu nosargāt, piemēram, bikts noslēpumu?

Omē uzbruka grēksūdzei. Burnisjens to aizstāvēja, gari un plaši klāstīdams par tās ietekmi tikumības celšanā. Viņš pastāstīja vairākas anekdotes par zagļiem, kas pēkšņi kļuvuši godīgi. Daudzi karavīri, tuvojoties bikts krēs

lam, jutuši, ka tiem it ka zvīņas nokrītot no acīm. Freiburgā esot bijis kāds garīdznieks…

Viņa sarunu biedrs bija jau aizmidzis. Burnisjenam kļuva mazliet smacīgi pārāk saspiestajā istabas gaisā, un viņš atvēra logu; aptiekārs no trokšņa pamodās.

—    Bet nu paņemiet kādu šņaucienu, — kirē viņam sacīja, — tas izklaidē.

Kaut kur tālumā bez pārtraukuma rēja suņi.

—   Vai dzirdat, kā suns gaudo? — aptiekārs jautāja.

—   Saka, ka suņi saožot miroņus, — atbildēja garīdznieks, — tāpat bites: kad mājā kādam esot jāmirst, tās laižoties projām no stropiem.

Omē nestrīdējās pretī šiem aizspriedumiem, jo atkal bija aizsnaudies.

Burnisjena kungs, būdams izturīgāks, vēl kādu brīdi kustināja lūpas, tad nemanot zods noslīga, grāmata izslīdēja no rokām, un viņš sāka krākt.

Tā viņi sēdēja viens otram pretī, izgāzuši vēderus, abi uzpūtušies, sadrūmuši, pēc tik daudz ķildām beidzot vienas un tās pašas cilvēku vājības uzveikti, tikpat nekustīgi kā līķis viņiem blakus, kas arī likās aizmidzis.

Ienāca Šarls; abi nepamodās. Tas notika pēdējo reizi. Viņš nāca atvadīties no sievas.

Smaržīgās zāles vēl kūpēja, un zilganie dūmu mutulīši jaucās ar miglu, kas ieplūda pa vaļējo logu. Šur un tur debesīs zvīļoja zvaigznes; nakts bija silta.

Lielas lāses līdzīgi asarām ritēja no vaska svecēm un krita uz guļvietas palaga. Šarls raudzījās, kā tās dega, un viņa acis gura no starainās, dzeltenās liesmas. Smagā zīda tērps vizuļoja sudrabainiem lāsumiem balts kā mēnesnīcas vizma. Emma zem tā šķita izzūdam, un Šarlam likās, ka viņa izstaro gaismu pati no sevis, saplūstot un izgaistot ar apkārtējiem priekšmetiem, ar klusumu, ar

nakti, ar garām lidojošo vēju, ar valgajām smaržām, ka3 kāpa no upes.

Tad pēkšņi viņš to redzēja Tostas dārzā uz sola pie ērkšķu dzīvžoga vai arī Ruānā staigājam pa ielām, vai uz viņu mājas sliekšņa un Bērto fermas pagalmā. Šarls dzirdēja vēl jautro, zem ābelēm dejojošo puišu skaļos smieklus, istaba bija pilna Emmas matu smaržas, un tās tērps čaukstēja viņa rokās kā sprēgājošas dzirkstelītes. Tā taču bija viņa, tā, kas te gulēja!

Ilgi Šarls tā kavējās atmiņās pie zudušās laimes mirkļiem, pie Emmas pozām, kustībām, balss noskaņas. Bezcerīgas nožēlas sekoja cita citai, bez mitas, neizsīkstot kā aizvien pieaugoša paisuma viļņi.

Tad viņam uzmācās nepārvarama ziņkāre; lēnām, ar pirkstu galiem viņš drebēdams pacēla plīvuru. Un tūdaļ viņam izlauzās šausmu kliedziens, no kura pietrūkās abi gulētāji. Viņi noveda Šarlu lejā zālē.

Pēc laiciņa uznāca Felicita un teica, ka kungs vēloties kādu matu šķipsnu no nelaiķes.

—   Nogrieziet! — aptiekārs atbildēja.

Un, tā kā kalpone neuzdrīkstējās, Omē pats piegāja pie mirušās ar šķērēm rokā. Viņš tik stipri drebēja, ka vairākās vietās sadurstīja tai deniņos ādu. Beidzot, pārvarējis uztraukumu, Omē divas trīs reizes uz labu laimi iešņāpa, atstājot skaistajos, melnajos matos baltus laukumus.

Aptiekārs un kirē atkal iegrima savā nodarbībā, laiku pa laikam iemigdami un pārmezdami to viens otram, ikreiz pamostoties. Burnisjens apslacīja istabu ar svētīto ūdeni, bet Omē izbārstīja uz grīdas mazliet hlora.

Felicita bija parūpējusies uzlikt viņiem uz kumodes pudeli degvīna, gabalu siera un palielu plāceni. Pulksten četros no rīta aptiekārs nenovaldījās un nopūtās:

—   Nudien, tapad es labprāt ko iebaudītu!

Garīdznieks nelikās sevi lūgties: viņš izgāja noturēt rīta

dievkalpojumu un atgriezās; pēc tam abi pieskandināja un uzkoda, šad tad pavīpsnādami, paši nezinādami, par ko: viņus pārņēma tā nenosakāmā jautrība, kāda rodas pēc ilgstošām skumjām. Tukšojot pēdējo glāzīti, kirē, uzsizdams aptiekāram uz pleca, teica:

—   Galu galā mēs vēl sapratīsimies!

Lejā vestibilā viņi satika atnākušos strādniekus. Šarlam bija jāizcieš divas moku stundas, klausoties, kā āmurs klaudz pret dēļiem. Pēc tam Emmu ielika ozolkoka zārkā un to savukārt divos citos; bet, tā kā pēdējais izrādījās par lielu, starpas nācās aizbāzt ar matraču vilnu. Beidzot, kad visi trīs vāki bija pielāgoti, aiznagloti un aizlodēti, nelaiķi novietoja līdz galam atvērto durvju priekšā, un jonvilieši sāka plūst atvadīties.

Ieradās Ruo tēvs. Ieraudzījis melno sēru drēbi, viņš sabruka uz laukuma nemaņā.

10

Aptiekāra vēstuli viņš saņēma tikai trīsdesmit sešas stundas pēc notikuma; saudzēdams tēva jūtas, Omē kungs vēstuli bija uzrakstījis tā, ka nekādi nevarēja uzzināt, kas īsti atgadījies.

Sākumā vecais vīrs nokrita kā triekas ķerts. Pēc tam viņš noprata, ka Emma vēl nav mirusi. Bet pa šo laiku tas varēja būt noticis… Beidzot sirmgalvis apģērba virskreklu, paķēra cepuri, piestiprināja pie zābakiem piešus un pilnos auļos jāšus devās uz Jonvili; visu ceļu Ruo tēvs, slāpdams aiz elpas trūkuma, nomocījās ar baiļpilnu nemieru. Reiz tam bija pat jānokāpj no zirga. Viņš nekā vairs neredzēja, ausīs skanēja kaut kādas balsis; vecajam vīram bija tāda sajūta, ka viņš jūk prātā.

Ausa rīts. Ruo tēvs pamanīja kokā guļam trīs melnas vistas; viņš nodrebēja, satrūcies no šā ļaunā pravietojuma.

Tad vecais vīrs apsolīja Svētajai Jaunavai ziedot baznīcas vajadzībām trīs garīdznieka ornatas un basām kājām ?ioiet no Bērto kapsētas līdz Vasonvilas kapelai.

Viņš ieauļoja Maronā, skaļi saukdams viesnīcas kalpus, ar plecu atlauza durvis, pieklupa klāt pie auzu maisa, iegāza silē pudeli salda sidra, no jauna uztrausās lopiņā, trenkdams to tā, ka dzirksteles šķīda zem pakaviem.

Vecais vīrs centās sev iegalvot, ka Emmu droši vien izglābs. Ārsti atradīs kādu līdzekli, par to nav šaubu. Viņš atsauca atmiņā visus tam stāstītos gadījumus, kur cilvēki kā caur brīnumu atveseļojušies.

P5c tam Emma viņam parādījās mirusi. Meita gulēja tur, viņa acu priekšā, uz muguras — pašā lielceļa vidū. Ruo tēvs pievilka pavadu, un māņu aina izgaisa.

Kenkampuā miestiņā, lai kaut cik stiprinātos, viņš izdzēra citu pēc citas trīs tases kafijas.

Tad Ruo tēvam ienāca prātā, ka varbūt, rakstot vēstuli, samainīti uzvārdi. Viņš sāka rakņāties pa kabatu, sataustīja aploksni, taču neuzdrošinājās to atvērt.

Vēlāk vecais vīrs iedomājās, ka varbūt tas viss ir joks, kāda atriebšanās, kāda draiska cilvēka izdoma, jo, ja Emma būtu mirusi, to taču vajadzētu manīt! Bet nē! Dabā visapkārt nebija nekā ārkārtēja: debesis bija gaiši zilas, koki šūpojās vējā, garām aizdrāzās aitu bars. Ruo tēvs jau notālēm ieraudzīja pilsētiņu; viņš iejoņoja tajā, pieplacis pie zirga, visā sparā plītēdams lopiņu; no seglu jostas pilēja asinis.

Atģidies no nesamaņas, viņš, skaļi raudādams, iekrita Bovarī rokās:

—   Mana meitiņa! Emma! Mans bērns! Kas noticis?..,

Un otrs elsojot atbildēja:

—   Es nezinu, es nezinu! Tas ir kāds lāsts!

Aptiekārs viņus izšķīra.

—    Sie drausmīgie sīkumi nav nevienam vajadzīgi. Es pats paskaidrošu Ruo kungam. Redziet, ļaudis jau nāk. Vairāk cienības, velns parāvisl Vairāk filozofijas!

Nabaga Bovarī gribēja izlikties stiprs un vairākas reizes atkārtoja!

—   Jā, jā… Vajag saņemties!

—        Nu, deviņi pērkoni, saņemšos! — iesaucās vecais vīrs.

—   Pavadīšu viņu līdz pēdējai vietai.

Baznīcas zvans dunēja. Viss bija sakārtots. Vajadzēja doties ceļā.

Un, sēdēdami viens otram blakus luktas krēslos, Šarls un Ruo tēvs nolūkojās, kā viņiem garām bez mitas šurp un turp staigāja trīs psaimotāji, Roturot dvēseles aizlūgumu. Skaļi pūta čūskveida taure. Burnisjena kungs, ģērbies greznā ornatā, spalgi dziedot, locījās hostiju trauka priekšā, gan paceļot rokas, gan izplešot tās. Lestibiduā soļoja pa baznīcu ar savu meino zizli; zārks stāvēja pie pults starp četrām rindām sveču. Šarlu māca vēlēšanās piecelties, lai nodzēstu tās.

Tomēr viņš pūlējās izraisīt sevī dievbijības jūtas, nodoties cerībām par nākamo dzīvi, kur atkal varēs tikties ar Emmu. Šarls centās Iedomāties, ka viņa aizbraukusi, aizbraukusi sen un uz ilgu laiku. Bet, tiklīdz tam iešāvās prātā, ka Emma atrodas tur, zārkā, uR ka visam ir beigas, ka to aiznesīs un apraks zemē, viņu tūdaļ pārņēma mežonīgas, melnas, bezcerīgas dusmas. Brīžiem Bovfirī likās, ka tas neko vairs nejūt, un viņš tīksmi baudīja šo sāpju atslābumu, pārmezdams pats sev savu niecīgumu.

Bet te atskanēja sauss troksnis, it kā kāds ar apkaltu nūju vienmērīgos laika starpbrīžos dauzītu pa grīdas flīzēm. Klaudzieni nāca no baznīcas dziļuma un pēkšņi aprima blakus kapelā. Kāds vīrs brūnā rupja auduma žaketē ar grūtībām nometās uz ceļiem. Tas bija Ipolits, Zelta lauvas zirgu puisis. Viņš bija pielicis Savu jauno kāju.

Kāds no psalmotājiem staigāja apkārt pa baznīcas vidus* jomu, ievācot upuri, un smagie sū skanēdami krita sudraba traukā.

—   Pasteidzieties taču! Jūs mani mokāt! — iesaucās Šarls, dusmīgi tam pasviezdams piecfranku gabalu.

Baznīcas kalps pateicās, zemu palocīdamies.

Atkal dziedāja, metās ce|os, cēlās augšā — likās, tam nekad nebūs gala! Šarlam atausa atmiņā, kā kādu citu reizi viņi, tikko kā atbraukuši Jonvilē, ^tnāca kopā uz dievkalpojumu un apsēdās otrā pusē — pa labi pie sienas.

Tad no jauna sāka zvanīt. Atskanēja skaļa solu grūstīšana. Nesēji pastūma zem zārka trīs kārtis, un pūlis devās ārā no baznīcas.

Tajā brīdī uz aptiekas sliekšņa parādījās Zistēns. Pēkšņi nobālējis, viņš streipuļodams iegāja atpakaļ.

Pie logiem drūzmējās cilvēki, lai noskatītos bēru gājienā. Visiem pa priekšu, stingi saslējies, soļoja Šarls. Viņš centās turēties braši un ar galvas mājienu sveicināja tos, kas plūda no namiem un ieliņām, lai pievienotos pavadītājiem. Seši vīri — pa trim katrā pusē — gāja sīkiem solīšiem, mazliet aizelsušies. Garīdznieki, psalmotāji un divi kora zēni skandēja De Profundis; viņu balsis, melodijai izlokoties, izgaisa pār laukiem, te paceldamās, te nolaizdamās. Lāgiem celiņu līkumos koris nozuda no acīm, taču lielais sudraba krusts aizvien pavīdēja starp kokiem.

Zārkam sekoja sievietes, tērpušās melnās mantijās ar nolaistām kapucēm; rokā tās nesa resnas degošas sveces, un Šarls jutās tuvu nemaņai no šīs nemitīgās lūgšanu un sveču liesmu virknēšanās un no vaska un sutanu pliekanās smaržas. Pūta svaigs vējiņš, zaļoja rudzu un rāceņu lauki, ceļmalā uz ērkšķu dzīvžogiem trīsuļoja rasas lāses. Visāda veida jautras skaņas pildīja āri: tālumā dārdēja ore, kratīdamās pa lielceļa grambām, atbalsodamās aizskanēja gaiļa dziesma, vai, skaļi dipinot, aizmetās zem

ābelēm kumeliņš. Skaidrajās debesīs šur tur slīdēja rožaini mākonīši; zilganas dūmu strūklas vijās pār zemo mājiņu niedru jumtiem; Šarls, iedams garām, pazina šos pagalmus. Nāca prātā tādi paši rīti kā šis, kad viņš, apmeklējis kādu slimnieku, steidzās atgriezties pie sievas.

Laiku pa laikam melnais, baltām «asarām» apbārstītais lūks pacēlās uz augšu un atsedza zārku. Nogurušie nesēji palēnināja soli, un zārks virzījās uz priekšu vienmērīgiem grūdieniem līdzīgi viļņu šūpotai laivai.

Viņi bija galā.

Vīrieši pavadīja nelaiķi līdz pašai nogāzes malai, kur /.aļā maurā bija izrakts kaps.

Visi sastājās apkārt, un, kamēr garīdznieks runāja, rūsganā, uz malām izmestā zeme nepārtraukti bez trokšņa stūros bira atpakaļ bedrē.

Sakārtojuši četras vii<ves, nesēji uzlika uz tām zārku. Šarls raudzījās, kā tas grima lejup. Tas grima uz visiem laikiem.

Beidzot zārks dārdot atdūrās pret ko cietu. Burnisjens paņēma lāpstu, ko tam pasniedza Lestibiduā; ar labo roku slacīdams svētīto ūdeni, viņš ar kreiso spēcīgi uzmeta lielu zemes piku, un sīkie oļi, atsizdamies pret zārku, radīja to dobjo troksni, kas mums liekas pati mūžības atbalss.

Kirē pasniedza slacekli savam kaimiņam. Tas bija Omē kungs. Aptiekārs to cienīgi pavēcināja un nodeva tālāk Šarlam; tas stāvēja, līdz ceļiem iegrimis irdenajā zemē, pilnām saujām meta smiltis kapā, saukdams: «Ardievu!» Viņš māja skūpstus pēc skūpstiem un tiecās arvien tuvāk bedres malai, lai arī viņu apbērtu reizē ar Emmu.

Šarlu aizveda projām, un viņš drīz vien aprima, varbūt neapzinīgi sajuzdams to pašu apmierinājumu kā visi citi, ka viss reiz beidzies.

Atgriezies mājās, Ruo tēvs mierīgi aizkūpināja plpīti, par ko Omē sirds dziļumos to nosodīja, uzskatīdams šādu

rīcību par visai nepieklājīgu. Viņš bija ievērojis arī, ka Binē kungs nebija ieradies uz apbedīšanu, Tivašs «aizdiedzis», līdzko mese bija beigusies, un Teodors, notāra kalps, atnācis zilā uzvalkā, «it kā nekur citur nebūtu iespējas dabūt melnu, reiz jau, velns parāvis, tas tā pieņemts!». Un, lai dalītos savos vērojumos, viņš gāja no viena ļaužu pūlīša pie otra. Visi nožēloja Emmas pāragro nāvi, sevišķi Lerē, kas, protams, nebija kavējies ierasties uz bērēm.

—   Nabaga kundzīte! Kādas sāpes jācieš viņas vīram!

Un aptiekārs piebalsoja:

—     Nu zināt, ja nebūtu manis, viņš izdarītu ar sevi ko nelāgu!

—    Tik jauka un laipna dāma! Lai nu viens saka, vēl sestdien viņa bija pie manis veikalā!

—        Man neiznāca ne brītiņa brīva laika, — sacīja Omē,

—   sagatavot kaut vai dažus vārdus, ko pateikt pie viņas kapa.

Pārnācis mājās, Šarls pārģērbās, un Ruo tēvs izgludināja savu zilo kreklu. Tas bija gluži jauns, un, tā kā ceļā viņš bieži vien tika slaucījis piedurknē acis, uz sejas tam vīdēja zili traipi, un asaru pēdas svītrām vagoja ar putekļu kārtu klāto ādu.

Tepat kopā ar viņiem uzturējās arī Bovarī māte. Visi trīs klusēja. Beidzot vecais vīrs nopūtās.

—    Jūs atceraties, draugs, ka es reiz atnācu pie jums Tostā, kad tikko kā bijāt zaudējis pirmo nelaiķi. Toreiz es atradu mierinājuma vārdus, bet tagad…

Ar smagu nopūtu, kas pacēla augstu viņa krūtis, Ruo tēvs turpināja:

—    Ak, tagad man, kā redzat, pienācis gals! Esmu aizvadījis savu sievu… pēc tam dēlu… un nu šodien meitu!

Vecais vīrs gribēja tūdaļ atgriezties uz Bērto fermu, teikdams, ka šajā mājā tik un tā nevarēšot aizmigt. Viņš pat atteicās paskatīties uz mazmeitu.

—   Nē, nē, tas man būtu pārāk smagi. Tikai noskūpstiet viņu labi cieši no manis! Ardievu!… Jūs esat lāga zēns. Un šo, — viņš turpināja, paplikšķinādams sev pa gurnu,

—   es nekad neaizmirsīšu. Esiet drošs, savu tītaru jūs saņemsiet vienmēr.

Bet, kad Ruo tēvs bija Tfonācis pakalna virsotnē, viņš atskatījās, atpakaļ kā toreiz uz Senviktora lielceļa, šķiroties no meitas. Pilsētiņas logi mirdzēja vienās ugunīs slīpajos saules staros, kura rietēja aiz pļavas. Ruo tēvs pielika roku pie acīm un pamanīja debesu pamalē mūra žogu ar šur un tur izkliedētiem koku puduriem starp baltajiem akmeņiem; tad viņš turpināja ceļu sīkiem riksīšiem, jo zirģelis kliboja.

Šarls ar māti par spīti nogurumam vēl ilgi palika nomodā un sarunājās. Viņi runāja par pagājušajām dienām un nākotni. Māte pārnāks dzīvot uz Jonvili, vadīs viņa saimniecību, tie nemūžam vaļrs nešķirsies. Viņa bija attapīga un laipna, sirds dziļumos priecādamās, ka nu atguvusi mīlestību, kas tik daudzus gadus bija tai atrauta. Pulkstenis tornī nozvanīja pusnakti. Pilsētiņā, kā parasts, valdīja klusums, un Šarls negulēdams nemitīgi domāja par Emmu.

Rūdolfs, kas visu dienu izklaidēšanās dēļ bija klaiņājis pa mežu, mierīgi dusēja savā pilī, tālumā gulēja arī Leons.

Bet bija vēl viens, kas šinī stundā negulēja.

Noliecies pār kapu, starp eglēm šņukstēja kāds zēns; krūtis tam plosīja raudas, un viņš aizelsās tumsā no pārmērīgā žēluma, liegāka nekā mēnesnīca un neizmērojamāka kā nakts. Pēkšņi iečīkstējās vārtiņi. Tas bija Lestibiduā; viņš nāca pēc lāpstas, kuru bija šeit piemirsis. Zēns žigli pārrāpās pār mūri, un Lestibiduā, pazinis viņā Zistēnu, uzreiz saprata, kurš ļaundaris tam pastāvīgi zog kartupeļus.

11

Nākamajā dienā Šarls lika pārvest meiteni mājās. Viņa taujaja pēc mātes. Mazajai atbildēja, ka māte aizbraukusi un atvedīšot tai rotaļlietiņas. Berta vēl vienu otru reizi ieminējās par viņu, bet ar laiku aizmirsa. Bērna jautrība grieza tēvam sirdī; turklāt bija jāpanes vēl aptiekāra neciešamie mierinājumi.

Drīz vien atkal sākās grūtības ar naudu: Lerē kungs no jauna uzkūdīja savu draugu Vensāru, un Šarls iestiga pārmērīgos parādos, jo nekādi neļāvās pierunāties pārdot kaut niecīgāko lietu, kas bija piederējusi viņai. Māte par to bezgala dusmojās. Bet Šarls pārskaitās vēl vairāk nekā viņa. Dēls bija galīgi pārvērties. Vecā Bovarī aizbrauca projām.

Nu ikviens centās izmantot gadījumu. Lemperera jaunkundze pieprasīja samaksu par sešiem mēnešiem, lai gan Emma (neskatoties uz kvīti, kuru tā bija rādījusi vīram) nekad nebija pie viņas ņēmusi nevienu pašu stundu: viņu starpā bija pavisam cits nolīgums; bibliotēkas īpašnieks pieprasīja samaksu par triju gadu abonementu; Rotē māte — par desmit vēstuļu piegādi, un, kad Bovarī tai prasīja paskaidrojumu, viņai bija tik daudz smalkjūtības, ka tā atbildēja:

—   Ak, es tiešām nezinu! Laikam viņai bija kādi naudas darījumi.

Nomaksājot katru parādu, Šarls domāja, ka tas ir pēdējais. Tomēr aizvien nāca klāt jauni.

Bovarī griezās pie pacientiem, lai tie samaksā vecos rēķinus. Tad viņam parādīja Emmas sūtītās vēstules. Vajadzēja atvainoties.

Felicita tagad valkāja kundzes drēbes, gan ne visas, jo dažas no tām Šarls bija paglabājis un gāja tās aplūkot Emmas tualetes istabā, kur tad ieslēdzās. Kalpone bija

gandrīz vienāda auguma ar nelaiķi; bieži Šarls, redzēdams to no mugurpuses, pakļāvās ilūzijai un iesaucās:

—   Ai, paliec, paliec!

Bet Vasarsvētkos Felicita aizbēga no Jonviles kopā ar Teodoru, paņemdama sev līdzi visus tērpus, kas bija vēl palikuši.

Ap to pašu laiku atraitnei Dipī kundzei bija tas gods paziņot par «viņas dēla Leona Dipī kunga, Iveto notāra, laulībām ar Leokādiju Lebefa jaunkundzi no Bondevilas». Šarls, nosūtot tiem laimes vēlējumus, starp citu ierakstīja:

«Kā mana nabaga sieviņa būtu priecājusies!»

Kādu dienu, bez mērķa klaiņājot pa māju, Šarls bija uzkāpis līdz bēniņiem un tur pēkšņi sajuta zem rītakurpes kādu smalku papīra lodīti. Viņš to attina un izlasīja: «Eisiet stipra, Emma! Esiet stipra! Es negribu būt jūsu dzīves izpostītājs…» Tā bija Rūdolfa vēstule, aizkritusi aiz kastēm, tā tur palikusi, līfjlz tagad vējš no lūkas bija to aizpūtis pie durvīm. Pārsteigtais Šarls palika kā pārakmeņojies stāvam tai pašā vietā, kur kādreiz Emma, vēl bālāka par viņu, izmisumā bija vēlējusies nomirt. Beidzot otras lappuses beigās pamanīja sīku «R». Kas tas bija? Viņš atcerējās, cik bieži pie viņiem bija nācis Rūdolfs, bet tad pēkšņi toreiz nozudis, un cik nedabiska izteiksme tam bija, nejauši divas vai trīs reizes tiekoties ar Emmu. Taču vēstules godbijīgais tonis Šarlu maldināja.

—   Varbūt viņi būs mīlējuši platoniski, — viņš sev iegalvoja.

Bez tam Šarls nebija no tiem, kuri iedziļinās notikumu būtībā līdz pašam pamatam; viņš atkāpās pierādījumu priekšā, un neapjaustā greizsirdība gaisa sāpju pārmērībā.

Visiem taču viņa bija jādievina, Šarls domāja. Visi vīrieši droši vien to ir iekārojuši. Tāpēc Emma viņam likās vēl skaistāka. Šarlu pārņēma nebeidzamas, neprātīgas ilgas pēc viņas, vēl vairāk iekveldinot viņa izmisumu; šīm ilgām nebija gala, jo tās vairs nevarēja piepildīties.

Lai patiktu Emmai, it kā viņa vēl dzīvotu, Bovarī pakļāvās visiem viņas ieskatiem un gaumei: nopirka lakādas kurpes, sāka valkāt baltas kaklasaites, iesmaržoja ūsas, parakstīja vekseļus ar tādu pašu bezbēdību, ar kādu viņa to bija darījusi. Tā vēl pēc savas nāves Emma atstāja uz vīru samaitājošu iespaidu.

Gabalu pēc gabala viņš bija spiests pārdot svus sudraba traukus; tiem sekoja zāles mēbeles. Istabas tukšojās cita pec citas; vienīgi guļamistaba, viņas istaba palika neaizskarta: paēdis vakariņas, Šarls mēdza tur uzkavēties. Viņš piebīdīja pie kamīna apaļo galdu, piestūma viņas atzveltnes krēslu. Atsēdās pretī ugunij. Apzeltītajā lukturī dega svece. Berta viņam blakus izkrāsoja bildītes.

Šarlam bija sāpīgi noskatīties, cik viņa slikti apģērbtaZābaciņi bez auklām, blūzīte pārplēsta no piedurkņu izgriezuma līdz pašiem gurniņiem: apkopēja par to pavisam nerūpējās. Bet rnazā bija tik klusa, tik jauka, viņas galviņa noliecās tik graciozi, gaišajām matu cirtām slīgstot pār rožainajiem vaidziņiem, ka Šarls izjuta bezgala mierinājumu, un viņa priekā jaucās rūgtums, tāpat kā sliktā vīnā jaušama sveķu garša. Viņš laboja Bertas rotaļlietiņas, grieza no papes ķiparus vai lāpīja leļļu pārplīsušos vēderus. Bet, tiklīdz skatiens krita uz rokdarbu kastīti, nomestu lenti vai galda plaisā iekritušu adatu, viņš nogrima sapņos, un tam bija tik skumjš izskats, ka arī mazā kļuva tik pat sērīga kā viņš.

Tagad viņus vairs neapmeklēja neviens, jo Zistēns bija aizbēdzis uz Ruānu un iestājies tur pārtikas preču veikalA par mācekli; aptiekāra bērni arvien retāk un retāk apcie moja Bertiņu, jo Omē kungs, ņemot vērā starpību viņu sociālajā stāvoklī, ieskatīja par nevēlamu turpināt agrāko draudzību.

Aklais, kuru Omē ar savu ziedi nebija varējis izdziedēt, atgriezās Gijornas meža pakalnē un tik gari un plaši stāstīja ceļiniekiem par aptiekāra neizdevušos ārstniecības mē

ģinājumu, ka Omē, braukdams uz pilsētu, ik reizes slēpās aiz Bezdelīgas aizkariem, lai izvairītos no sastapšanās ar viņu. Aptiekārs sāka kropli ienīst un, glābdams savu reputāciju un par katru cenu vēlēdamies tikt no viņa vaļā, cēla pret-aklo slepenas intrigas, parādīdams visu savu gudrības dziļumu un godkāres negodīgumu. Piecus mēnešus per kārtas Ruānas lākturi bija lasāmas šāda veida korespondences:

«Visi, kam gadījies braukt uz auglīgajām Pikardijas ielejām, protams, būs ievērojuši Gijornas meža pakalna apkārtnē nelaimīgu kropli ar drausmīgu vāti sejā. Viņš uzmācas, uzbāžas visiem un iekasē tikpat kā nodokli. Vai mēs vēl dzīvojam baigajos viduslaikos, kad ikvienam klaidonim bija atļauts publiskās vietās izplatīt krusta kara gājienā dabūto spitālību un skrofulozi?»

Vai arī:

«Par spīti likumiem, vērstiem! pret klaidonību, mūsu lielāko pilsētu apkārtne joprojām pārplūdināta ar ubagu varzām. Daži no viņiem slaistās apkārt pa vienam, un, kas zina, nebūt nav mazāk bīstami. Par ko domā mūsu edili?»

Omē vēl izdomāja notikumus:

«Vakar Gijomas meža pakalnā kāds tramīgs zirgs…» Sekoja stāsts par nelaimes gadījumu aklā vainas dēļ.

Omē panāca to, ka kropli arestēja. Tomēr viņu atlaida brīvībā. Aklais sāka atkal visu no jauna, un arī Omē sākn visu no jauna. Tā bija īsta cīņa. Uzvarēja aptiekārs: V^ņa ienaidnieku notiesāja uz visu mūžu nabagu patversmē.

Sie panākumi aptiekāru iedrošināja; kopš tā laika nebija neviena gadījuma, — vai nu kāds suns sabraukts, vai nodegusi rija, vai piekauta sieva, — par kuru viņš nebūtu ziņojis atklātībai, aizvien atsaukdamies uz savu mīlestību pret progresu un naidu pret garīdzniekiem. Viņš salīdzināja pamatskolas ar ignorantu brālībām, pēdējās galīgi iznīcinādams, atgādināja lasītājiem Bērtuļa nakti sakarā

ar katriem simt frankiem, kas tika ziedoti baznīcas mērķim, atklāja visādas nebūšanas, raidīja dusmu zibšņus, kā pats mēdza izteikties. Omē burtiski izlika mīnas; viņš kļuva bīstams.

Un tomēr aptiekārs smaka nost šaurajos žurnālistikas ietvaros; viņam bija jāraksta grāmata, īsts darbs! Viņš sarakstīja Jonviles kantona vispārējo statistiku līdz ar dažiem klimatoloģiskiem vērojumiem, bet statistika savukārt novirzīja viņu uz filozofiju. Viņš nodevās dziļākas dabas jautājumiem: sociālai problēmai, morāles pacelšanai nemantīgo šķirās, zivkopībai, kaučukam, dzelzceļiem utt. Omē nonāca tiktāl, ka sāka kaunējies, ka ir vienkāršs pilsonis. Viņš sāka piesavināties artistiskas manieres, sāka pīpēt papirosus! Iegādājās salona rotāšanai divas šikas statuetītes pompadūras stilā.

Savu aptieku Omē nebūt nepameta novārtā, gluži otrādi! Viņš interesējās par visiem šīs zinātnes jaunatradumiem. Viņš sekoja varenajai kustībai Šokolādes ražošanā. Pirmais ieveda Lejassēnas departamentā «šoku» un «revalenciju». Viņš bija jūsmīgs Puivermaliera hidroelektrisko ķēžu cienītājs un pats valkāja tādu; vakaros, kad tas novilka flaneļa vesti, Omē kundze pavisam apžilba no zelta spirāles, zem kuras viņas vīrs gluži pazuda, un juta, ka kaislība pret šo cilvēku, kas bija iekalts bruņās kā skits uff mirdzošs kā mags, kļūst divkārt spēcīgāka.

Aptiekāram radās brīnišķīgas idejas, kādu kapa pieminekli celt Emmai. Sākumā viņš ieteica puskolonnu ar drapēriju, tad piramīdu, visbeidzot Vestas svētnīcu rotondas veidā… vai arī «drupu grēdu». Nevienā no saviem projektiem Omē nepiemirsa sēru vītolu, kuru uzskatīja par neatņemamu skumju simbolu.

Šarls kopā ar viņu aizbrauca uz Ruānu, lai apskatītu akmeņkaļa kapu pieminekļu paraugus. Viņus pavadīja kāds gleznotājs, Bridū draugs, vārdā Vofrilārs. Apskatījis kādus simt zīmējumus, pasūtījis aprēķinu un aizbraucis vēlreiz

uz Ruānu, Šarls beidzot izšķīrās par mauzoleju, kuram uz abām galvenajām fasādēm attēlots«Ģēnijs ar nodzisušu lāpu».

Kas attiecas uz virsrakstu, tad Omē īīevarēja izgudrot nekā skaistāka par Sta, viator! Tālāk aptiekārs tomēr nelika; viņš lauzīja galvu, pastāvīgi atkārtodams: Sta, viator… Beidzot izdomāja: amabilem coniugetn calcas2 , kas tad arī tika pieņemts.

Savādi bija, ka Bovarī, pastāvīgi domādams par Emmu, tomēr sāka to aizmirst; viņš bija izmisis, juzdams, ka visa cenšanās paturēt atmiņā nelaiķes tēlu veltīga, — tas pa mazām izgaist. Tomēr Šarls par viņu sapņoja ik nakti; tas bija aizvien viens un tas pats sapnis: viņš steidzās pie Emmas, bet, līdzko gribēja to apskaut, tā viņa rokās saira pīš]os.

Veselu nedēļu Šarls katru vakaru gāja baznīcā. Pat Burnisjena kungs divas vai trīfe reizes viņu apciemoja, taču pēc tam vairs nenāca. Starp citu, vecais vīrs, kā Omē izteicās, bija nosvēries uz neiecietību un Fanātismu, viņš uzstājās pret laika garu, ik pārnedēļas lasīdams svētrunas, kurās nepiemirsa stāstīt par Voltēra agoniju: visiem zināms, ka šis cilvēks mirstot ēdis pats savus ekskrementus.

Lai gan Bovarī dzīvoja ļoti taupīgi, viņš nekādi nespēja nomaksāt vecos parādus. Lerē atsacījās pagarināt vekseļus. Otrupe bija neizbēgama. Tad Šarls griezās pie mātes, kas atļāva tam ieķīlāt savus īpašumus, taču vēstulē neapvaldījās, neizteikusi pārmetumus Emmai, un par pašuzupurēšanos lūdza šalli, kas bija paglābusies no Felicitas mantkāres. Šarls atteicās to dot. Viņi sastrīdējās..

1 Sta, viatort (lai.) — Apstājies, garāmgājēji 1 Amabilem coniugem calcas (lat.) — Tu min kājām mīļoto dzīvesbiedreni.

Pirmo soli izlīgšanai spēra māte, piedāvādamās ņem Bertu pie sevis, lai nebūtu tik vientuja. Šarls bija ar mieru. Bet, kad meitenei pienāca laiks doties ceļā, visa viņa drosme izzuda. Tad māte noskaitās, un viņi šķīrās uz visiem laikiem.

Pamazām zaudējot ikvienu, kam pieķerties, Šarls arvien ciešāk ieslēdzās savā mīlestībā uz bērnu. Tomēr meiten* tam darīja raizes: viņa dažreiz klepoja, un uz vaigiem tai parādījās sārti plankumi.

Bet viņam pretim ziedoša un līksma baudīja dzīvi aptiekāra ģimene, kuram visš dzīvē likās radīts priekam Napoleons palīdzēja Omē laboratorijā, Atalija tam izšiiva grieķu cepurīti, Irma grieza no papīra aplīšus, ar ko apklāt ievārījuma burkas, un Franklins vienā elpas vilcienā prata noskaitīt visu vienreizvienu. Omē bija vislaimīgākais tēvs, vislaimīgākais cilvēks zemes virsū.

Tomēr nē! Viņu grauza slepena godkāre:Omē tīkoja pēc goda krusta 1

Tiesību uz to viņam atliku likām;

«Pirmkārt, holēras laikā esmu guvis iēvērību ar bezgala uzupurēšanos, otrkārt, esmu izdevis, turklāt par saviem līdzekļiem, dažus sabiedriski derīgus darbus, kā… (te viņš atgādināja savu rakstu Par sidru un tā pagatavošctnu un iedarbību, tālāk, Akadēmijai nosūtītos novērojumus par pūkaino lapu uti, statistikas brošūru un pat savu studenta disertāciju farmācijā), nerunājot nemaz par to, ka esmu vairāku zinātnisku biedrību loceklis (patiesībā viņš sastāvēja tikai vienā).»

—   …Galu galā, — Omē iesaucās, izdarīdams šeit negaidītu lēcienu, — vai tad nepietiek jau ar to vien, ka esmu visaktīvākais visos vietējā ugunsgrēka dzēšanas darbos!

Tad Omē pārsvērās varas pusē, izdarīja slepeni prefekta kungam ievērojamus pakalpojumus vēlēšanās. Vārdu sakot,

pārdevās, prostituējās. Viņš pat nosūtīja valdniekam lūgumu, kurā lūgtin lūdza, lai tas esot pret viņu taisnīgs, sauca to par mūsu labo karali un pielīdzināja Indriķim Ceturtajam.

Katru rītu aptiekārs kāri ķēra avīzi, lai atrastu paziņojumu, ka apbalvots; tomēr tas nenolika. Beidzot viņš neizturēja un lika dārzā izveidot zvaigznes veida mauriņu ar divām zāļu strēlītēm augšējā malā, kas izskatītos pēc lentes. Omē staigāja apkārt, sakrustojis rokas, un pārdomāja par valdības nespējību un cilvēku nepateicību.

Aiz cienības pret nelaiķes piemiņu vai arī aiz sava veida jūtelības, kas lika tam vilcināties visu pārmeklēt, Šarls līdz šim vēl nebija atvēris palisandra koka rakstāmgalda slepeno atvilktni, pie kura Emma parasti mēdza rakstīt. Bet kādu dienu viņš beidzot, piesēdās pie tā, pagrieza atslēgu un piespieda atsperi. Te atradās visas Leona vēstules. Šoreiz šaubu vairs nebija! iViņš aizgūtnēm izlasīja tās līdz pat pēdējai, izrakņāja visus kaktus, visas mēbeles, visas atvilktnes, visas sienas, šņukstēdams, gaudodams kn apmāts, traks. Beidzot viņš atrada kādu kastīti un ar kāju ielauza tai vāku. Viņam ietriecās sejā Rūdolfa ģīmetne un vesels lēvenis mīlestības vēstuļu.

Visi brīnījās par ārsta izmisumu. Viņš vairs nekur neizgāja, nevienu nepieņēma, pat atteicās apmeklēt savus slimniekus. Tad jonvilieši nosprieda, ka viņš ieslēdzies, lai žūpotu.

Tomēr dažreiz kāds ziņkārīgais pabāza galvu pār žogu un pārsteigts pamanīja mežonīgu, netīru, ar garu bārdu apaugušu vīru staigājam šurp un turp un skaļā balsī raudam.

Vasaras vakaros, paņēmis līdzi mazo meitiņu, Šarls devās uz kapsētu. Atgriezās viņi no turienes vēlu naktī, kad laukumā vairs nekur nedega gaisma, izņemot vienīgi Binē jumtistabiņas lūku.

Tomēr Šarla sāpju bauda nebfja pilnīga, jo tam nebija tīeviena, ar ko tanī dalīties, un viņš gāja apciemot Lefransua māti, lai varētu parunāt par viņu. Taču viesnīcniece klausījās tikai ar vienu ausi, jo Lerē kungs beidzot realizēja savu pasākumu «Tirdzniecības mīluļi», un Ivers, kurš bija ieguvis ļoti labu reputāciju par to, ka kārtīgi izpildīja visus pasūtījumus pilsētā, pieprasīja algas paaugstina jumu, piedraudēdams pretējā gadījumā pāriet «pie konkurences».

Kādu dienu, kad Bovarī bija aizgājis uz Argeijas tirgu pārdot savu ķēvīti — pēdējo naudā pārvēršamo vērtību — viņš sastapa Rūdolfu.

Ieraudzījuši viens otru, viņi nobālēja. Rūdolfs, kas pēr Emmas nāves bija aizsūtījis Bovarī vienīgi savu vizītkartīti, nomurmināja sākumā dažus atvainošanās vārdus, vē lāk kļuva drošāks un nonāca savā nekaunībā pat. tiktāl. k?i uzlūdza Šarlu krodziņā iedzert pudeli alus (bija augusta sākums un ļoti karsta diena).

Atbalstījies uz elkoņiem un sēdēdams ārstam pretī, Rū dolfs pļāpāja un košļāja cigāru, kamēr Šarls, iegrimis sapņos, vēroja šo seju, kuru viņa bija mīlējusi. Šarlam likās, ka tas redz daļu no viņas. Tas bija brīnišķīgi. Viņš vēlējās būt šī cilvēka vietā.

Otrs joprojām tērzēja par zemes apstrādāšanu, lopiem un mēslojumiem, ar banālām frāzēm aizp-ildīdams ik klusuma brīdi, kur vien varētu iespraukties kāds mājiens attiecjbā uz Emmu. Šarls viņā neklausījās. Rūdolfs to pamanīja un vēroja, kā mainās ārsta sejas izteiksme, atspoguļojot atmiņas to secībā. Pamazām Šarla seja kļuva aizvien sārtāka, nāsis ieplētās, lūpas drebēja; kādu mirkli viņa acis pievērsās Rūdolfam ar tik drūmu un sašutuma pilnu skatienu, ka tas aprāvās pusvārdā it kā nobijies. Taču drīz vien nelaimīgā sejā atgriezās tas pats skumjais gurdums.

—   Es uz jums nedusmojos, — viņš ierunājās.

Rūdolfs neatbildēja neko. Un Šarls, satvēris galvu rokās, atkārtoja dziestošā balsi, kurā izskanēja bezgala mokas un bezierunu samierināšanās ar tām:

—   Nē, es uz jums vairs nedusmojos.

Un pirmo un pēdējo reizi savā mūžā piebilda skaļi skanošus vārdus:

—   Vainīgs ir liktenis.

Rūdolfam, kas pats bija pie šī likteņa vainīgs, šāda Bovarī rīcība likās visai nepiemērota viņu situācijā, pat komiska un gandrīz vai nicināma.

Nākamajā dienā Šarls iegāja dārzā un apsēdās uz sola lapenē. Saules stari lauzās cauri režģiem, vīnogulāju lapas zīmēja smiltīs savas ēnas, jasmīni smaržoja, debess bija dzidri zila, vaboles dūkdamas lidoja ap ziedošajām lilijām, un Šarlam kā jauneklim) trūka elpas no nenoteiktajām mīlas ilgām, ar kurām pildījās viņa izsāpējusī sirds.

Septiņos vakarā Bertiņa, kas visu pēcpusdienu nebija tēvu redzējusi, atnāca to meklēt lapenē, lai aicinatu vakariņās.

Bovarī galva bija atslīgusi pret sienu, acis aizdarītas, mute pavērta, rokās viņš turēja garu, melnu matu šķipsnu.

—   Nāc taču, tēt! — mazā sacīja.

Un, domādama, ka tēvs grib ar viņu paķircināties, viegli to pagrūda. Šarls nogāzās zemē. Viņš bija miris.

Trīsdesmit sešas stundas vēlāk pēc. aptiekāra uzaicinājuma atbrauca Kanivē kungs. Viņš uzšķērda līķi, taču neko sevišķu neatrada.

Kad viss bija izpārdots, palika pāri divpadsmit franki un septiņdesmit pieci santīmi; ar tiem tieši pietika, lai Bovarī jaunkundze varētu aizbraukt pie vecmāmiņas. Vecā sieviete nomira tai pašā gadā; tā kā Ruo tēvs bija triekas paralizēts, Bertiņu pieņēma kāda tante. Viņa ir ļoti nabadzīga, un Bertiņa pelna sev uzturu kādā kokvilnas vērptuvē.

Pēc Bovarī nāves Jonvilē cits pēc cita ir nomainījušies (rīs ārsti, taču rast šeit pastāvīgu dzīves vietu nevienam no tiem nav izdevies, — Omē visus tos izkonkurējis. Pacientu tam bez gala; iestādes viņu saudzē un sabiedriskā doma aizsargā.

Nesen tas saņēmis goda leģiona krustu.

Parakstīta lespieSanai 22.10.92. Reft. apl. Ņr. 2-0290. Formāta 70x108/32. Pasfit. Nr. 247. Izdevniecība Avots», LV 1050 Rīga, Aspazijas bulv. 24. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV 1011 Rīgā, Blau* maņa Ielā 38/40.

IZDEVNIECĪBAS «AVOTS» APGĀDĀ IZNĀK

«LIELĀS MĀJAS MAZĀ SAIMNIECĒ» — viens no pēdējiem Džeka Londona izcili radošā mūža darbiem (1916). Arišajā romānā tāpat kā daudzos Londona darbos galvenā varoņa liktenī jaušami arī paša autora dzīves pavedieni. Romāna centrā ir jauns, talantīgs, reti enerģisks un arī |oti bagāts cilvēks Diks Forests. Dika sieva ir apburošā Paola — viņa tad arī ir Lielās Mājas mazā• saimniece. Taču abu cilvēku laimīgo, mīlad pilno dzīvi pārtrauc Dika drauga Evana Grenbija ierašanās. Romānam ir pavisam traģiska izskaņa.

Darbs aizkustina lasītāju ar neparasti spēcīgu raksturu iezīmējumiem.

Slavenā norvēģu rakstniece Sigrija Unsete (romāni «Jennija», «Kristīne Lavransa meita», «PavaŠarls» u. c.<$ romānā «ULAVS EUDUNA DĒLS» vēsta par Ingunas Steinfina meitas un Olava Euduna dēla dzīvi, risinot mīlestības un uzticības, naida un atriebības, goda un nodevības tēmu.

Traģiski mirst Ingunas vecāki, un piecpadsmit gadus veco meiteni aizbildņi nolemj izdevīgi apprecināt. Taču meitene jau trīs gadu vecumā tikusi saderināta ar piecus gadus veco Olavu, kura tēvs pirms nāves zēna audzināšanu uzticIngunas tēvam. Bērni šo saderināšanos vienmēr uzskatījuši par nelaužamu, līdz viņu starpā rodas ciešas jūtas. Pārkāpts arī pēdējais tuvības solis — un tas 13. gs. Norvēģijā ir nepiedodams pārkāpums, jo «zirgu un sievu pērk neiebrauktu». Kad beidzot panākta baznīcas piekrišana salaulāt grēcīgos jauniešus, aizstāvot savu un drauga godu, Olavs strīda laikā nogalina Ingunas brālēnu. Viņš spiests doties emigrācijā, bet Inguna nonāk pie attāliem radiniekiem. Gadiem ilgi viņa gaida mīļoto, taču no Olava nav ziņu. Kad meitene zaudējusi cerības, uzklīst jautrais un pārdrošais rakstvedis Tīts, kuram izdodas savaldzināt Ingunu. Smagi pārdzīvodama savu nodevību pret Olavu, meitene Tītu padzen, nezinādama, ka kļūmīgais solis vajās viņu visu mūžu.

Inguna gaida bērnu, kad uzrodas Olavs, lai aizvestu jauno sievieti uz savām mājām. Lai glābtu Ingunas godu, Olavam šķiet, ka vienīgā iespēja ir nogalināt Tītu. Olavs ir dziļi ticīgs cilvēks, un visu dzīvi viņu moka sirdsapziņa. Jauno ģimeni vajā nelaimes, un par katru kļūmīgi sperto soli dzīvē viņi maksā pārāk dārgi…

Selmas Lāgerlēvas «LEVENŠELDA GREDZENS», «ŠARLOTE LĒVENŠELDE» un «ANNA SVERDA» kļuvusī

par zviedru un pasaules klasiku. Lēvenšeldu triloģija ir romāns, kas veltīts vienas ģimenes vēsturei piecu paaudžu ritējumā. Romāna darbība sākas ap 1730. gadu un beidzas 1860. gadā. Triloģijā savijas gan tautas un literatūras avoti, gan patiesi notikumu apraksti. 1920. gadā Selmas Lāgcrlēvas rokās nonāca mācītāja Kārla Kristiānā Estenberga (1807—1868) vēstules un dienasgrāmata. Sie materiāli tad arī veido romānu «Šarlote Lēvenšclde» un «Anna Sverda» pamatu. Triloģijā sava vieta atvēlēta mitoloģijai. Lāsts gulstas pār visiem tiem, kam pieder vecajam ģenerālim Lēvenšeldam nozagtais gredzens. Lāsts gulstas pār Lēvenšeldu ģimeni, jo viņi pazudinājuši trīs nevainīgus zemniekus. «Trīs mani tuvinieki tika iegrūsti varmācīgā nāvē, trīs tavi tuvinieki arī tiks iegrūsti briesmīgā nāvē», pareģo zemniece Marita baronesei Augustei.

Tomasa Hārdija «TĒSA NO DERBERVILU CILTS» ir stāsts par skaidras meitenes Tesas dzīvi, kura rit laimīgi līdz tam brīdim, līdz vecais Džeks Darbeifīlds — Tesas tēvs — uzzina, ka ir pēdējais ang]u dižciltīgas dzimtas Erbervilu tiešs pēctecis. Dzimta gan izzudusi, taču nabadzīgais vīrs, kurš nedomā par dzīvi un izdzīvošanu, bet lielāko laiku pavada apkārtnes krogā, sāk kalt tālejošus plānus un celt gaisa pilis. Par visu dārgi samaksā jaunā un nepieredzējusī Tesa, kura pirmo reizi spiesta pamest mājas un atgriežas apkaunota jau pēc pāris mēnešiem. Viņai piedzimst bērns, kurš ātri nomirst. Iet gadi, Tesa dzīvo un strādā citā apvidū, no visas sirds iemīl mācītāja dēlu. Taču, būdama sirdsskaidra, viņa kāzu dienas izskaņā visu izstāsta mījotajam, Sākas Tesas ciešanu ceļš…

G. Flobērs

Flob 733 Bovarī kundze. Atk. izd. (Romāns) R.: Avots, 1992. — 376 Ipp.

Content

Flobērs Gistavs Bovarī kundze

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

IZDEVNIECĪBAS «AVOTS» APGĀDĀ IZNĀK