Ēbenšteina Anna

Brandenfelsas pils noslēpumi-1.2

Anna Ēbenšteina

BRANDENFELSAS PILS NOSLĒPUMI

Romāns

Pirmā grāmata

..

1 PĀRNĀKŠANA

Vīnstīgām apaugušajā pils verandā sēdēja vecā grāfiene Brandenfelsa. Viņas slaidais stāvs bija salīcis, sniegbaltie mati ierāmēja dižciltīgo seju, kurā vēl varēja vērot bijušā skaistuma pēdas. Dziļas bēdas bija nolasāmas iekritušajos vaibstos, gurdās acis daudz raudājušas. Tik augstu stāvoša, tik bagāta — un tomēr nelaimīga?

Sāpīgās domās iegrimusi, grāfiene vēroja kluso rudens ainavu. Šis krāsu košums bija tikai māns. Aiz tā glūnēja ziema… iznīcība… nāve!

Vecā grāfiene nodrebinājās. Arī viņas ēnas jau kļuva garākas. Vientuļš vecums, vientuļa nāve tas bija viņas liktenis.

Uz terases, cik ātri vien atļāva tās apaļais stāvs, izskrēja Vernera kundze — vārtsardze. Rokā viņai bija vēstule, kuru tā nodeva grāfienei. Ziņkārībā, kas gan varētu būt tajā rakstīts, viņa palika stāvam, jo grāfienei no uzticamās kalpotājas nebija noslēpumu.

—          Vēstule? — grāfiene izbrīnā jautāja. — Kas gan varētu man rakstīt?

Bet, izlasījusi pirmās rindiņas, viņa iesaucās:

—        Žēlīgais Dievs, tas taču manas Gabrielas rokraksts! Mans mīļais bērns atkal reiz griežas pie savas nelaimīgās mātes.

Abas sievietes, elpu aizturējušas, lasīja jau sen pazudušās meitas vēstuli, izjuzdamas drīz dziļākās sāpes, drīz sirsnīgāko prieku.

„ Dārgā, vienīgi mīļotā māte!

Izmisuma spiesta, iedrošinos vēlreiz tuvoties Tev ar manu lūgumu — pēdējo reizi: uzņem mani un manu Robertu vecāku namā. '

Lielais Dievs, vai tad tiešām esmu tik smagi noziegusies, ka pat māte nespēj to piedot? Es esmu kļūdījusies — jā, kļūdījusies pret ceturto bausli.

Ne dienā, ne naktī man vairs nav miera no žēlabām, bēdām un izmisuma. Miegs bēg no manis, jo ik uz soļa mani vajā kāda bēdu sagrauzta, bez laika novecojusi seja…

Kas gan varēja mani pamudināt Tevi atstāt ? Kas lika man atmaksāt visu, ko esi man laba darījusi, ar nepateicību un nepaklausību? Tā bija sievietes augstākā, svētākā tiesība — mīla!

Vienīgi mīla noveda mani šajā nelaimīgajā konfliktā starp bērna pienākumu un sirds jūtām. Un šajā smagajā cīņa mīlai vajadzēja uzvarēt! Vai tad jau bībelē nav teikts:,, Tebūs atstāt tēvu un māli, un sekot tavam vīram. ?

Kamdēļ mana mīļotā māte stājās ceļā sani vienīgā bērna laimei? Tamdēļ, ka vīrietis, kuru es mīlēju, nebija mūsu aprindu cilvēks. '

Tas nozīmēja, ka es, grāfa meita, bagātās grāfienes Brandenfelsas vienīgais bērns, izšķiežot savu mīlu pret mūsu vārtsardzes dēlu.

Grāfī un firsti piedāvāja man. savus kroņus. Es atteicos no visiem mana iemīļotā Roberta dēļ. Neviens no šiem lepnajiem kungiem nespēja līdzināties viņam. Zināms, viņš bija nabags un zemas kārtas, bet cildena bija visa viņa būtne un viņa dvēsele! Pats Dievs viņam bija devis līdzi dzīvē muižniecības zīmogu. Neviens nebija tik skaists, tik cēls, tik bruņniecisks kā viņš!

Vai tad mums nevajadzēja vienam otru mīlēt? Jau kā bērni mēs kopā rotaļājāmies. Roberts daudzreiz izglāba mani no nāves, likdams spēlē savu dzīvību. Vai par to es nebiju parādā viņam savu?

Un kad mēs pirmo reizi, līksmi gavilēdami, baudījām mūsu mīlas laimi, tad nenojautām, pret kādiem šķēršļiem mums nāksies atdurties. Sašutusi Tu parādīji manam mīļotajam durvis — sašutusi par to, ka nabaga vārtsardzes dēls iedrošinājies pacēli savas acis uz grāfa meitu.

Velti mēs ceļos lūdzāmies Tevi. Tu, kas ikvienam ubagam novēli laipnu vārdu, atstūmi no sevis to, kurš bija man viss, mana pasaule. Uz Tavas pils sliekšņa Tava labsirdība izsīka. Senču lepnums un šķiru aizspriedumi piepildīja Tavu citkārt tik maigo sirdi. Tu aizliedzi mums tikties. Tas bija pāri mūsu spēkiem. Jauni, nepiedzīvojuši, kaistas mīlas un kaisles sagūstīti, mēs saltā rudens naktī šķīrāmies no dzimtenes.

Mūs pavadīja vienīgi apziņa par mūsu tiesībām pašiem izlemt savu likteni. Mūsu mīlas dēļ neviena cīņa mums nebija par grūtu, neviens zaudējums par smagu.

Un kā mēs esam cietuši šīs augstākās mainas dēļ. ' Rūgtākā nabadzība nespēja traucēt mūsu svētlaimi — mēs piederējām viens otram mūžīgi.

Karstas asaras plūst man no acīm, kad atceros šo laiku, kas bija jaukākais manā mūžā; tā. bija paradīze šajā nožēlojamajā zemes virsū.

Mūsu ierobežotie līdzekļi drīz izsīka. Roberts velti meklēja darbu. Pienāca drūmas dienas. Rūpes un trūkums mūs vajāja, un drīz vien bads kļuva mūsu ikdienišķais viesis.

Nosaluši, izsalkuši mēs staigājām apkārt, lūgdami darbu. Bagātās grāfienes Brandelfelsas meitai, lupatās tītai, nācās ubagot pie svešām durvīm.

šad un tad līdzjūtīgi ļaudis deva mums maizi un mazliet aizdara, bet visbiežāk mums uzsauca:,, Prom, jūs nelieši, jūs gribat tikai zagt. '"

Bezgalīgie pazemojumi, trūkums, slimības un ciešanas noveduši mūs pie izmisuma.

Trīs gadus, trīs neaprakstāmi garus gadus mēs esam izcietuši. Tagad spēki mūs atstāj. Kāda neredzama vara neatvairāmi velk mūs atpakaļ uz dzimteni. Šodien, tieši pirms trīs gadiem mēs to atstājām. Mans Dievs, cik citādāki mēs nu pārnākam!

Mēs smagi esam izpirkuši to, ko bijām noziegušies cilvēcīgā vājumā.

Dievs un cilvēki ir no mums novērsušies. Mums ir tikai mūsu mīla. Mūsu pēdējā cerība ir mans lūgums pie Tevis. Māt, palīdzi mums! Pieņem mūs, piedod mums! Māt, pie tavas mīlas, kas reiz saistīja Tevi pie tava vīra, kuru Tu drīkstēji mīlēt, pie šīs svētās piemiņas es Tevi lūdzu

—  esi žēlsirdīga!

Aizmirsti, piedod! Atver mums abiem savus skāvienus. Visu mūžu mēs būsim Tev pateicīgi.

Bet, ja Tu negribi atzīt viņu, manu vīru, tad paliec sveika uz mūžu, un lai Dievs Tev piedod! Tad mēs kopā mirsim uz tēva nama sliekšņa.

Jo mīla ir stiprāka par nāvi!

Tavi nelaimīgie bērni Gabriela un Roberts. "

—        Dievs uzklausījis manas lūgšanas, — vecā grāfiene noteica asaru aizžņaugtā balsī. Beidzot, beidzot pēc trim bezgala gariem gadiem es atkal drīkstu apskaut manu Gabrielu! Jau sen esmu viņai piedevusi

—  un arī tavam Robertam, — viņa lēnīgi piebilda. — Nu mums ir divi bērni. Vēl es varu vērst par labu to kļūdu, ko savā aklībā esmu nodarījusi. Ak, nelaimīgie, ko gan viņiem nav nācies pārciest, kamēr es… — Elsas aizžņaudza viņai balsi.

Ari vārtsardze raudāja — viņa raudāja aiz prieka.

Grāfiene turpināja:

—          Mana sirds nojauš, ka mēs vēl šovakar redzēsim savus bērnus, jo tieši šodien paiet trīs gadi kopš tā brīža, kad tie mūs atstāja. Tamdēļ lūliņ steidzies lejā un sameklē Zuzannu, lai viņa palīdz tev sagatavot visu ciemiņu saņemšanai. Es drīz sekošu tev.

Vernera kundze neticami veikli noskrēja lejup pa kāpnēm. Necerētais prieks spārnoja viņas soļus.

Palikusi viena, grāfiene sāka soļot pa verandu šurp un turp. Lielais, priecīgais uztraukums gandrīz aizrāva tai elpu — viņai vispirms vajadzēja mazliet sakārtot domas.

— Es gandrīz nevaru sagaidīt to brīdi, — viņa sevī čukstēja. — Cik labi, ka es neiznīcināju testamentu, kas ieceļ Gabriclu par manu vienīgo mantinieci. Es varētu nomirt — un kas tad notiktu? Gabriclai, manam labajam, vienīgajam bērnam tad būtu jāatstāj tēva mājas un neglābjami jāaiziet bojā. Bet arī Kurtam nebūs palikt tukšā. Es devīgi apbalvošu viņu — viņš taču vienmēr aizstāvēja Gabriclu. Un cik labi viņš vienmēr runāja par Robertu, cenzdamies to attaisnot! Viņš taču ir manas vienīgās māsas bērns! Vai tad tā Kurta vaina, ka viņa vieglprātīgais tēvs visu izšķērdējis?

Viņa apklusa un, dziļās domās iegrimusi, lūkojās ārā.

Kāds rudenīgs saule» stars krita uz rubīniem izrotātu medalļOnu, kas zelta saitītē karājās gtāfienes kaklā; tajā bija viņas meitas un mirušā vīra fotogrāfijas.

Rubīni tumši iekvēlojās… Vai tas neatgādināja asiņu tiaipu9

Vecā grāfiene notrīcēja. Vai tas bija vakara saltums vai baiga nojauta?…

No lielceļa puses pilij tuvojās divi cilvēki. Apstājušies pie parka pītās sētas, viņi ilgu pilniem skatiem uzlūkoja stalto ēku.

Slaidais jaunais cilvēks maigi atbalstīja augumā mazliet zemāku, trauslu sievieti, kas likās grīļojamies aiz vājuma.

Abi bija ģērbušies nabadzīgās, daudzkārt lāpītās, bet ārkārtīgi tīrās drēbēs.

Tie bija Roberts un Gabricla.

Kas bija noticis ar šiem dzīvespriecīgajiem, spēka un veselības pilnajiem jauniešiem?

Straujā, izlutinātā, vienmēr smejošā Gabricla, par kuras starojošo skaistumu kādreiz jūsmoja visa apkaime, — vai tā bija šī gurdā, nopietnā, bālā sieviete?

Izteiksmīgās acis, tumšu loku apēnotas, bija dziļi iekritušas; apaļā, rožainā seja kļuvusi kalsna un slimīgi bāla. Tikai brīnišķās zeltainās cirtas bija palikušas tās pašas.

Saule drīz būs nogrimusi aiz meža, — viņa sacīja klusā, daiļskanīgi balsī. — Tad es došos savā smagākajā gaitā, lai kristu mātei pie Lij,im. Ak, Dievs, dod man spēku!

Viņa piespieda kalsnās, sastrādātās rokas pie pieres. Divas smagas liMiras noritēja tai pār vaigiem.

Roberts kaisli apskāva savu sievu un maigi noglāstīja tās gaišo pdvu.

Mīļā Gabricla, es nekad nepiedošu sev, ka esmu ievilcis tevi sev lnlzi trūkumā, — viņš ievaidējās. — Manis dēļ tev bija jācieš nabailzil&gt;a un izmisums. Un cik varonīgi tu kopā ar mani panesi visu! Ne vienas sūdzības, neviena pārmetuma — tu cīnījies un cieti kā svētā. Tavas mātes krūtīs vajadzētu būt akmenim sirds vietā, ja viņa negribētu tevi uzklausīt. Un, Gabricla, ja viņa negrib pieņemt mani — paliec tu viena. Kļūsti atkal laimīga kā bērns, iedomājies, ka šo trīs C.adu nemaz nav bijis, aizmirsti mani…

—  Beidz, Robert! — Gabricla iesaucās. — Tu mani moki! Lai es al teiktos no tevis, aizmirstu tevi? Nekad! Es labāk mirstu, nekā dzivoju bez tevis. Bez tevis un manas mīlas man nav nekā. Vai tad tu i ik maz pazīsti savu Gabriclu?

Viņa saņēma Roberta galvu abām rokām un ilgu, maigu skatu ielūkojās tam acīs.

Cik skaists tu esi! — viņa sacīja. — Un viss tavs skaistums pieder man! Cik es esmu bagāta!… Bet kas tad tas jau sirmi mati brūnajās cirtās?

Viņa noskūpstīja tam pieri.

—  Tā, nu esmu smēlusies sev spēku un drosmi, mīļais. Ļauj nu man iet — jau metas tumšs. Ej tu pie savas mātes… Zīme, zīme! — viņa pēkšņi uztraukta iesaucās.

—  Kas tev nolika? — Roberts nesaprašanā jautāja.

— Nekusties! — viņa čukstēja. — Redzi, tur…

Balts tauriņš bija nolaidies Roberta brūnajos matos. Nu tas droši pārvietojās uz Gabriclas pleca. Tas bija reti skaists kukainītis žilbinoši baltiem spārniem, kuru stūros mirdzēja lieli, zili punkti nevainība un uzticība.

Tauriņš pacēlās spārnos un aizlidoja uz pili, kur nozuda kādā vaļējā logā.

Jaunā sieviete nolūkojās tam pakaļ. Viņas sejā atplaiksnīja cerības stars.

—  Redzi, Dievs mani uzklausījis, — viņa bērnišķā ticībā sacīja. — Pirmīt es savā sirdī lūdzu viņu dot man kādu zīmi, vai māte man piedos, un viņš atsūtīja man šo tauriņu, kas nu laikam aizlidoja pie mātes.

Roberts vēlreiz noskūpstīja to.

— Pats Dievs stāv tev klāt, mī|otā. Tikai ej, un viss būs labi.

Vēl ciešs apskāviens, tad Gabricla apņēmīgi izrāvās no Roberta rokām un mierīgiem soļiem devās uz. pili — pretim savam liktenim.

Robertam likās, ka tam vajadzētu steigties tai pakaļ, glābt viņu no kādām briesmām, kastai draud.

Neprātīgas iedomas! Viņa taču gāja pie savas mātes!

Roberts nopūtās un sāka lēnām soļot uz vārtsarga mazo namiņu.

2 Velnišķi plāni

Kurts fon Rotenauss bija redzējis un dzirdējis visu, kas norisinājās abu veco sieviešu starpā. Viņš stāvēja plašajā ēdamzālē, kas atradās līdzās terasei, bet ne grāfiene, ne arī Vernera kundze nebija to pamanījušas.

Kurts fon Rotenauss, grāfienes māsasdēls, bija vidēja auguma, tumšmatains jauneklis melnām, viltīgām acīm. Viņš nebija neglīts, tomēr atstāja atbaidošu iespaidu. Viņa lūpās rotaļājās pretīgs, salkans smaids. Viņa kustības bija gludas un lokanas kā kaķim. Pret sev līdzīgiem un augstāk stāvošiem viņš bija liekulīgi padevīgs, bet pret saviem apakšniekiem izturējās ārkārtīgi rupji, pat nežēlīgi. Viņa vienīgais dzīves mērķis bija viszemiskākās izpriecas. Viņš bija pratis iekarot labās grāfienes sirdi, liekuļodams tās priekšā tikumību, bet galvenokārt izlikdamies par viņas aizbēgušās meitas dedzīgu aizstāvi.

Kurts jau bija pieradis uzlūkot sevi par krustmātes bagātības vienīgo mantinieku, bet nu viņa cerības sabruka kā kāršu namiņš.

Viņu sagrāba ārkārtīgas dusmas, un melnas domas pamodās tā sirdī.

— Es biju nelga, neļaudams vecenei iznicināt testamentu, — viņš caur zobiem šņāca. — Bet es nesamierināšos ar ubaga dāvanām! Nu, kad klaidoņu gaitas tai apnikušas, mana labā māsīca atkal pārnāk —, protams, kopā ar savu vīriņu. Tas jums, diedelniece, gan patiktu — iesēsties šajā siltajā ligzdiņā. Bet tas jums neizdosies! Kaut ar varu, es tomēr panākšu savu!

Viņš uzmeta niknu skatu grāfienei, kas staigāja verandā šurp un lurp. Šajā acumirkli saules stars krita uz rubīnu medaljonu, kas karājās grāfienes kaklā, un tā atspīdums kā sārts asiņu traips ietrīsējās Kurtam pie kājām.

—    Ā! — viņš čukstēja, vērdamies lajā. — Elles zīme… Jā, tam jānotiek!

Uzmanīgi, neviena nemanīts, viņš izslīdēja vecajā, aizaugušajā parkā un pa kādiem vārtiņiem izgāja uz ciema ielas.

Tuvojās vakars, un ielās neredzēja gandrīz neviena cilvēka. Tikai kāds zemniekzēns dzina no ganībām mājup zosu baru.

Pēkšņi no vecās akas ēnas iznira kāda sieviete. Tā bija sarkanmatainā lika, kuras tēvs bija pazīstams kā nelabojams sliņķis un dienaszaglis.

—  Nu tu beidzot nāc! — viņa skarbi pārmeta Kurtam, naidīgi to uzlūkojot. — Kamdēļ liki man tik ilgi gaidīt? Tu taču zini, kā par mani zobojas un sačukstas šīs muļķīgās, vīzdegunīgās zemnieku skuķes. Viņas vienmēr ņirgājas par mani. A, melnā barona mīļākā atkal gaida savu žēlīgo kungu! Es negribu to ilgāk paciest! — viņa kaisli iesaucās, piecirzdama kāju. — Atzīsti mani klaji par savu līgavu, vai arī es iešu pie grāfienes! Gan šīs skaudīgās skuķes vēl nožēlos savu nekaunīgo izturēšanos pret mani!

—   Neuztraucies, mīlulīt, — Rotenauss čukstēja, cenzdamies ar maigumu nomierināt sadusmoto mīļāko. — Iesim parkā — tur neviens nevarēs noklausīties mūsu sarunā. Un kas attiecas uz zemnieku meiču zobgalībām, tad labāk nemaz neievēro tās, viņas tikai apskauž tevi tava skaistuma dēļ. Ja tu ietu pie krustmātes, viņa tikpat nenoticētu tev un izraidītu tevi no pils. Tikai pacieties vēl kādu laiciņu — viņa ir veca un var kuru katru dienu nomirt.

Ilka uzmeta viņam vērīgu skatu.

—  Ā, — viņa saprotoši novilka, — man šķiet — es nojaušu tavas domas.

Ļaudamās sapņiem, viņa neredzēja, kāds ļauns, nodevīgs smaids atplaiksnīja Kurta lūpās. Bet, kad lika atkal pavērās viņā, Rotenausa skatā bija lasāma kaisla apbrīna. Tas viņai glaimoja, un tamdēļ viņa labprāt ļāvās Kurta glāstiem, kas beidzot iekvēlināja arī viņas salto sirdi.

Baronam ne prātā nenāca apprecēt liku. Tā viņam bija tikai patīkama rotaļlietiņa, kas prata iekairināt viņa pārsātināto juteklību.

Viņš neraizējās par to, kā tiks vaļā no Ilkas, kad tā viņam būs apnikusi. Viņš vēl nezināja, ka viņa var pārvērsties bīstamā ienaidniekā, kolīdz, nojautīs, ka barons nodomājis to atstāt.

» * *

Pa tukšo ielu šļūcošiem soļiem gāja vecais Feits — skaistās Ilkas tēvs.

Pīpi zobos iespraudis un rokas bikšu kabatās sabāzis, dienaszaglis gaidīja savu meitu.

Ilka bija viņa lepnums, vienīgais radījums, ko tas mīlēja. Viņas dēļ tas būtu varējis pastrādāt ikvienu noziegumu.

Viņš neuzticējās baronam, nojauzdams tajā sev radniecīgu dvēseli. Bet gan viņš piespiedīs to apprecēt liku! Viņš zināja tādus Rotenausa noslēpumus, ka viegli varēja to pazudināt.

Uzmanīgi apkārt lūkodamies, viņš gāja tālāk. Netālu no pils viņš palika stāvam.

Kas gan varēja būt šie divi cilvēki, kas roku rokā stāvēja pie žoga un lūkojās caur to uz pili?

Feits nepamanīts pielīda tuvāk un, noslēpies aiz kāda milzīga ozola, sāka klausīties.

—         Velns un elle! — tic taču ir jaunā grāfiene un viņas mīļākais, ar kuru tā toreiz aizbēga! — viņš nomurmināja, ar ļaunu apmierinātību vērodams abu nelaimīgo novārgušo un nabadzīgo izskatu. — Tā viņiem vajag! Jaunā grāfiene nekad nav varējusi ieredzēt manu liku. Bet pagaidiet — gan mēs jums sasālīsim šo putru!

Ar zobgalīgu smīnu viņš nolūkojās tiem pakaļ, tad pagriezās un iegāja parkā. Viņa alkohola notrulinātās smadzenes nodarbināja jautājums, kādu labumu no nupat redzētā tas varētu iegūt sev un savai Ilkai. Viņa galvā jaucās visādi plāni.

Tad alejas viņā galā kļuva redzams kāds pārītis.

Cieši apskāvušies, Kurts un lika nāca tuvāk.

—         Tēvs, — lika sacīja, nicīgi smaidīdama. — Vecajam žūpām ir kas nelabs padomā. Esi uzmanīgs — viņš ir viltīgs kā lapsa un gudrs kā čūska.

Ieraugot meitu, Feita vienīgā acs iemirdzējās priekā un lepnumā. Gandrīz pazemīgi viņš satvēra Ilkas roku un maigi noglāstīja to.

—          Labvakar, barona kungs, — viņš sacīja, mazliet paceldams cepuri. — Man ir kāds pārsteigums jums. Ilka, balodīt, tu labāk ej mājup, tas nav domāts tavām maigajām ausīm.

Ilka skaļi iesmējās.

—         Liekas, tēvam ir noslēpumi no manis! — Uztvērusi tēva zīmīgo skatu, viņa žāvādamās piebilda: — Nu, manis dēļ, kas man daļas gar jūsu darīšanām!

Paspiedusi Kurtam roku un pamājusi tēvam ar galvu, viņa aizgāja dejojošiem soļiem.

Abi vīrieši nolūkojās tai pakaļ, kamēr viņas krāšņais stāvs nebija nozudis alejas līkumā.

—  Nu, kas ir? Kurls beidzot iejautājās.

—         Grāfiene Gabricla un viņas Roberts Verners atkal pārnākuši, — Fcils noslēpumaini čukstēja, ar prieku vērodams, kā pārvērtās un nobāla barona seja.

—          Velns un elle! — Kurts iesaucās. — Nebiju domājis, ka viņi varētu ierasties jau tik drīz.

—  Kā, vai tad jūs jau zinājāt? — Feits izbrīnā jautāja.

Barons īsos vārdos atstāstīja, ko bija redzējis un noklausījies.

—        Nu jārīkojas, cik ātri vien iespējams. Apdomājiet, kādi zaudējumi ceļas man un jums, ja krustmāte pieņem atpakaļ savu meitu! Ko man palīdzētu tās ubaga dāvanas, ko krustmāte solās man atmest! Arī līkas nākotne ar tām nebūtu nodrošināta. Vienīgā izeja ir novākt veceni no ceļa, pirms vēl tā paguvusi iznīcināt testamentu, ar kuru es tieku iecelts par vienīgo mantinieku. Jums jānāk man palīgā. Mans plāns ir šāds: jūs iczogatics pilī, nogaidāt izdevīgu mirkli, pievācat veceni…

—          Tātad man vajadzētu grāfieni… nogalināt? — Feits glūnoši ieminējās.

—         Rie velna, nerunājiet taču tik skaļi! Rotenauss šņāca, nedroši palūkodamies visapkārt.

—  Un ko jūs man dosiet, ja jūsu dēļ likšu spēlē savu galvu?

Rotenauss zaudēja pacietību.

—        Ja negribat, nevajag! Tad es palikšu nabags, un lika varēs meklēt sev citu viru. Patiesībā jūs to izdarītu vienīgi savas meitas labā.

Feita sejā nepakustējās neviens vaibsts.

—  Un ja nu jūs pēc tam nododat mani? — viņš jautāja.

—        Tad taču es pats būtu jūsu rokās. Kāds gan labums jums varētu celties ar vecenes nāvi? Bet ļaujiet man izrunāt līdz galam. Jūs slepeni nodurat grāfieni, un visi ticēs, ka Gabricla pastrādājusi šo slepkavību tamdēļ, ka māte nav to pieņēmusi atpakaļ savā pilī. Abi testamenti atrodas tumšajā samta kastītē,kur glabājas ģimenes vērtslietas. Grāfiene vēl šodien nolika to uz apaļā galda savā istabā. Neaizmirstiet paķert līdzi šo kastīti — tā ir svarīgāka par visu. Kad testaments man būs rokā, es kļūšu pils un visas bagātības īpašnieks, lika ieies pilī kā baronese Rotcnausa. Kad jūs būsit ticis galā ar savu uzdevumu, es tūliņ ieradīšos notikuma vietā, likšu apcietināt mātes slepkavu, un lieta būs darīta!

Feits bija uzvarēts — vēlēšanās redzēt liku bagātu un laimīgu padarīja to piekāpīgu.

— Sīkākus norādījumus, kā šo lietu veikt, jums laikam gan nevajadzēs — jūs taču neesat iesācējs! — Rotenauss ņirdzīgi iesmējās. — Bet nu vairs nav ko kavēties, katra minūte mums dārga.

Abi nelieši tuvojās pilij. Rotenauss atslēdza mazās durtiņas, un Feits, neviena nepamanīts, iezagās pilī.

3 Salabšana

Grāfiene Brandcnfelsa bija iegājusi ēdamistabā, kas atradās līdzās viņas buduāram. Viņa gribēja mazliet atpūsties pēc pārdzīvotā uztraukuma, ko tai bija sagādājusi Gabrielas vēstule.

Te atvērās durvis, un istabā ienāca kāda sieviete.

Grāfiene stāvēja kā sastingusi, un sirds tai sāka strauji pukstēt. Viņai aizrāvās elpa. Vai tiešām šī nožēlojamā ubadze bija Gabricla — viņas vienīgā, skaistā meita? Ak Dievs, kā viņa bija pārvērtusies!

Grāfiene gribēja iekliegties, bet neviena skaņa nenāca tai pār lūpām, un viņa mēmi izstiepa meitai pretim abas rokas.

Gabricla ieslīga mātes skāvienos, un abas sievietes ilgi stāvēja klusēdamas, cieši piekļāvušās viena otrai.

—         Māt, mīļā māt! — Gabricla elsodama iesaucās un noslīga grāfienes priekšā ceļos.

Vecā dāma piecēla meitu un ilgi lūkojās tās bālajā, novārgušajā sejā.

Gabricla pazemīgi nolieca savu gaišo galviņu un tikko sadzirdami izdvesa:

— Un Roberts?

Grāfiene Brandcnfelsa sarāvās. Bet viņa tūliņ atkal pārvarēja sevi.

— Ved šurp savu Robertu, mans bērns, — esmu viņam piedevusi.

Gabricla uzgavilēja.

—           Māt, māt, visu mūžu mēs būsim tev pateicīgi!

Viņa gribēja steigties pie Roberta, lai paziņotu tam šo prieka vēsti, bet māte viņu aizturēja.

—  Paliec vēl brītiņu pie savas vecās mātes, mans bērns. Tik ilgi cs esmu bijusi viena, un nu Dieva žēlastība man atkal atdevusi tevi. Ļauj man tevi uzlūkot, glāstīt un skūpstīt, mans nabaga bērns. Nu sāksies jauna dzīve. Prieks un saule atkal valdīs mūsu pilī. Bet tagad pastāsti man, bērns, kā jūs varējāt aizbēgi, kur jūs slēpāties visu šo laiku?

Gabriclai asaras saskrēja acīs, un viņas balss trīcēja, kad tā atbildēja:

Tu prasi, lai cs pali izstāstu tev, kā esmu tevi pievīlusi? Bet tev ii tiesības uz lo. Nāc, māmiņ, apsēdīsimies mazajā nišā, kur senāk abas tik labprāt mīlējām kavēties, un cs izsūdzēšu tev visu, ko esmu pret tevi noziegusies.

Viņa uzmanīgi nosēdināja māti ērtajā atzveltnes krēslā, bet pati noslīga ccļos tai pie kājām.

Istabā brītiņu valdīja dziļš klusums. Abas sievietes kavējās pagātnes atmiņās.

Beidzot Gabricla vilcinādamās iesāka:

—  Vai atceries vēl to dienu tas bija pirms trim gadiem —, kad mēs abas sēdējām šeit, gluži tāpat kā tagad? Tu tāpat glāstīji manus matus, un cs atkal un atkal skūpstīju tavas mīļās rokas. O, es labi zināju, kamdēļ! Bet tu neko nenojauti no tās šausmīgās cīņas, kas norisinājās manā sirdī. Tu taču nevarēji zināt, ko es biju nolēmusi. Tev šķita, ka esmu slima, un tu pali mani noguldīji. Man gribējās kliegt aiz sāpēm, kad tu novēlēji man labu nakti. Es ilgi gulēju vaļā acīm un raudāju. Vienīgi Dievs zina, cik smagi man bija šķirties no tevis!

Elsas aizrāv a viņai balsi. Vecā grāfiene ļāva meitai mazliet nomierināties, tad maigi sacīja:

—  Man liekas, it kā tas būtu noticis tikai vakar, lai gan kopš tā brīža jau pagājuši trīs šausmīgi gari gadi. O, ko gan cs nedotu, ja varētu izdzēst šo laiku no manas dzīves! Bet nu turpini, bērns, es gribu zināt visu.

Klusu, it kā sarunādamās pati ar sevi, Gabricla atsāka:

—    Kad pilī viss b*ja apklusis, cs uzmanīgi piecēlos un steigā apģērbos. Uz pirkstgaliem nokāpu lejā un izgāju parkā, kur gaidīja Roberts. Arī viņš bija nepamanīts atstājis savu istabu. Nakts tumsāmēs devāmies prom no pils. Tuvējā ciemā mūs gaidīja pajūgs, ko Roberts jau iepriekš bija pasūtījis. Tas mūs nogādāja galvaspilsētā. Robertam bija pazīstami kādi labi, vienkārši ļaudis, pie kuriem es dzīvoju, kamēr viss bija sagatavots mūsu salaulāšanai. Svinīgo ceremoniju nakts laikā noturēja kādas mazas baznīciņas vecais mācītājs. Nu es biju Roberta sieva — Dieva un cilvēku priekšā. Tad mēs devāmies tālāk, pretim nezināmam liktenim. Mes ceļojām tikai naktīs, bet dienā slapstījāmies.

Gabricla apklusa. Vecā grāfiene bija dziļi aizkustināta.

—   Saki, Gabricla, kamdēļ tu atstāji senču pili, ne ar vārdiņu neatvadījusies no manis?

Jaunā sieviete nesaprašanā uzlūkoja grāfieni.

—  Kā, vai tad tu neatradi vēstuli, ko cs noliku uz mana rakstāmgalda? Šajā vēstulē cs taču izskaidroju tev visu un lūdzu piedošanu par to soli, kas man bija jāsper.

—   Vēstuli? Es neesmu to atradusi, kaut pārmeklēju visu tavu istabu. Toreiz, kad tu aizgāji no manis, man likās, ka es zaudēšu prātu aiz sāpēm un… aiz kauna. Sākumā cs nemaz nespēju ticēt, ka tas ir varējis notikt.

Gabriclas sejā atspoguļojās sāpes.

—  Vajadzīgos dokumentus cs jau iepriekš biju sagādājusi, tos man vajadzēja paņemt no tava rakstāmgalda slepenās atvilktnes.

—   To es redzēju, mans bērns, — grāfiene skumji pasmaidīja. — Savas ļaunās nojautas, kas drīz vien izrādījās rūgta patiesība, es atklāju vienīgi manai labajai Verncrai. Sākumā mēs divatā vien meklējām jūs, bet kad panākumu nebija, ziņoju policijai. Pagāja nedēļas, bet nojums nebija nekādu ziņu. Nelīdzēja ari sludinājumi, ko es ievietoju visās avīzēs. Tu biji aizmirsusi savu nelaimīgo māti, novērsusi no tās savu sirdi. Tikai pamazām cs samierinājos ar Dieva gribu un sāku ticēt, ka tu esi aizgājusi bojā.

Gabricla neaprakstāmi cieta, klausoties mātes vārdos.

—   Māt, — viņa bikli sacīja, — cs neesmu tavas mīlas cienīga un negribu arī mēģināt taisnoties, bet saki, vai tas tiešām iespējams, ka tu nebūtu atradusi manu vēstuli un ari turpmāk nebūtu saņēmusi nekādas ziņas no manis?

—  Nē, Gabricla, kopš tavas aiziešanas neesmu saņēmusi no tevis ne rindiņas. — Bet kamdēļ tu jautā? Kas tev noticis?

Gabricla uztraukta pietrūkās kājās.

—  Tur ir kāds noslēpums, māt! — viņa iesaucās. — Cik bieži es esmu tev rakstījusi, lūgdama, lai tu mums piedod. Bet tu neatbildēji. Un pēdējās divas vēstules es pat saņēmu atpakaļ neatplēstas. Te tās. ir. Un tu nebūtu tās redzējusi?

Viņa izņēma no kabatas divas vēstules un pasniedza tās mātei, kas izbrīnā uzlūkoja pastā apzīmogotās aploksnes ar viņas adresi.

—         Tā ir mīkla, kas mani uztrauc, — viņa sacīja. — Es nevaru iedomāties, kas gan būtu varējis mūs tik ļauni maldināt.

— Tad jau mēs esam kādas velnišķas nelietības upuri?

Grāfiene pamāja ar galvu.

— Ja arī tava pēdējā vēstule nebūtu nokļuvusi manās rokās, tad…

—          Tad tu būtu atradusi pils priekšā divus līķus, — Gabricla aizžņaugā balsī nobeidza.

Grāfiene sarāvās.

—         Bet Dievs negribēja, ka noziedznieks gavilē, mans bērns. Mums viņš jāatrod un jāizdibina tā plāni. Bet kur lai meklējam viņu?

Gabricla atsāka savu stāstu.

—         Kad bijām tik daudzkārt noraidīti, mēs vairs neiedrošinājāmies tev rakstīt. Divi gadi mēs vēl cietāmies, bet tad ilgas pēc dzimtenes lika mums ķerties pie šī pēdējā mēģinājuma. Nu tu zini visu, dārgā māte, — tiesā mūs!

—        Nē, nē, es jau sen vairs nedusmojos uz jums. Ja cs būtu zinājusi, ka nodevīga roka sēj nelaimi mūsu starpā, viss būtu cilādi. Un nu ej, mans bērns, un atved šurp savu Robertu… Bet nē, uzgaidi acumirkli: es gribu tev ko dāvināt šī brīža piemiņai.

To teikusi, viņa izgāja otrā istabā.

Arī vārtsarga mazajā mājiņā atkal ienācis prieks un cerība.

Laimīga un apmierināta Vernera kundze sēdēja starp saviem abiem bērniem — Robertu un Zuzannu.

Tas, par ko viņa neuzdrošinājās pat sapņot, nu bija kļuvis īstenība: Roberts pārnācis, un viss būs atkal labi.

—        Cik liela un skaista tu esi kļuvusi, mazā māsiņa, — Roberts teica, noglāstīdams pietvīkušās meitenes vaigu. — Nu, nu, ncsarksti jau tūliņ, kad brālis pasaka tev ko glaimojošu. Gan jau drīz to darīs kāds cits… Bet varbūt tev jau ir kāds sirdsdraudziņš?

—  Bet Robert! — Zuzanna samulsusi un nokaunējusies novērsās.

—         Laid viņu mierā, dēls, viņa vēl ir gluži kā bērns, kura galvā nav vietas mīlas domām, — māte nosacīja, starodama priekā.

—          Nu, bet kādēļ tad viņa tā nosarka? — Roberts smējās, vērīgi lūkodamies māsas sejā, kas pēkšņi bija kļuvusi nopietna.

—        Es iešu uz pili — gribu redzēt Gabriclu, — Zuzanna ātri atteica un, pamājusi mātei ar galvu, izsteidzās no istabas.

Māte un dēls klusēdami nolūkojās tai pakaļ.

—         Mīļa, laba meitene. Kaut viņa kļūtu patiesi laimīga, un kaut visas dzīves ciešanas viņu saudzētu! — Roberts sacīja sirsnīgā balsī.

4 Slepkavība

Nelaimīgās Brandcnfclsas pils sievietes! Kāds šausmīgs liktenis savelkas pār jūsu galvām!

Kā zibens no skaidrām debesīm slepkavas nesaudzīgā roka satrieks jūsu laimi, kuru jūs nupat tikai esat sākušas gaidīt.

Vai nojauta jums nesaka, kāds briesmīgs liktenis jums draud?

Vai nav neviena, kas varētu jūs brīdināt, kas varētu jūs glābt?

* * *

Gabricla palika viena istabā.

Viņas acu priekšā tēlojās spilgtas ainas no nākamās laimīgās dzīves. Viņa saņēma rokas, un karsta pateicības lūgšana pacēlās no viņas dvēseles pret debesīm.

Viņu iztraucēja kluss troksnis otrā istabā. Bija jau galīgi satumsis. Mēness slēpās aiz mākoņiem.

Vai dīvainā skaņa blakusistabā neizklausījās kā nomākts kliedziens? Kas tas bija? Vai tur kas smags nenokrita uz grīdas? Vai kaut kur tālumā ncnoklaudzēja durvis un steidzīgi soļi ncizgaisa attālajās telpās?

Arī māte arvien vēl nenāca. Gabricla pēkšņi sajuta dīvainas bailes.

—  Man taču jāredz, kas tur noticis.

Viņa izgāja cauri tumšajai ēdamistabai un, sataustījusi durvis, sauca:

Māt!

Gabricla atvēra durvis. Arī otrā istabā valdīja tumsa un klusums.

Pēkšņi viņa palika stāvam. Viņas kāja bija pieskārusies kam mīkstam.

Viņa pieliecās, bcl tūdaļ atkal ar skaļu kliedzienu atlēca atpakaļ — viņas rokas bija sataustījušas kādu lipīgu šķidrumu.

Šajā acumirklī mēness izpeldēja no mākoņiem. Tā spokainā gaisma apspīdēja mazo telpu līdz pat dziļākajam kakliņam.

Šausmās ieplestām acīm Gabricla stingu skatu lūkojās savā priekšā.

Pie viņas kājām lielā asiņu peļķē gulēja kāds nekustīgs stāvs.

Klusumu iztraucēja skaļš kliedziens.

Kā zibens ķerta Gabricla sabruka zemē. Briesmīgās sāpēs un izmisumā viņa saļima pār līķi, no kura krūtīm vēl arvien šļācās asinis.

—          Žēlīgais Dievs, mana māte noslepkavota! Nē, nē, tas nav iespējams, tas nav tiesa!

Pēdējiem spēkiem viņa piecēlās kājās.

Palīgā! Ļaudis, palīgā! — viņas kliedziens spalgi izskanēja pils klusumā.

Mirkli vēlāk atskanēja daudzu soļu troksnis, un vesels bars kalpol.iju ar svecēm un lāpām rokās sabruka istabā.

Visiem pa priekšu skrēja sarkanmatainā Ilka.

Žēlīgais Dievs!… Vecā grāfiene noslepkavota!… Redziet šo ubadzi!… Viņai visas rokas notraipītas asinīm!… — pūlī cita caur citu atskanēja uztrauktas balsis.

Rupjas rokas satvēra Gabriclu, kas izmisusi turējās pretī.

Vai esat prātu zaudējuši? Laidiet mani vaļā! Es taču esmu (iabriela Brandcnfelsa!

Pa daļai nobijies, pa daļai kurnēdams, pūlis mazliet atkāpās.

Te istabā ienāca Rotenauss.

Kas tas par troksni? Kas šeit notiek? Gabricla, tu?

Viņa skats krita uz mironi.

Skaļi elsodams, šis liekulis noslīga ccļos pie līķa. Bet drīz tas atkal pietrūkās kājās.

Mātes slepkava! — viņš uzkliedza Gabriclai. — Turiet viņu! Sasicnict šo briesmoni! Atvediet žandarmus!

Kurt, Dieva dēļ, ko tu runā? Es būtu savu māti…

Viņa nespēja aptvert šo apvainojumu, viņas nevainīgā dvēsele nodrebēja šīs šausmīgās ļaunprātības priekšā.

Viņa nupat man piedeva, — Gabricla raudādama stostījās.

Tu melo, nožēlojamā klaidone! Rotenauss kliedza. Tu gribēji ar varu iegūt to, ko biji pazaudējusi, aiziedama līdzi savam miļakajam pasaulē. Esi nolādēta, slepkava! Prom viņu, vediet to uz ciclumu! •

Bāla kā mironis Gabricla sarāvās no katra viņa vārda, it kā tic būtu sāpīgi pātagas cirtieni.

—          Vai tad jūs vairs neesat cilvēki? Esiet taisnīgi! Pie Pestītāja brūcēm — es neesmu to darījusi! Tikai šausmīga nejaušība novedusi mani šādās aizdomās…

—         Beidz zaimotics, nemēģini liegties! Ko tu vari iesākt pret šiem pierādījumiem? Redziet, ļaudis, šo sveci. Viņa to izrāvusi grāfienei no rokām un nometusi zemē. Redziet šo dunci, ar kuru viņa pastrādājusi šausmīgu noziegumu! Redziet viņas asiņainās rokas!…

—         Dievs mans liecinieks — cs neesmu vainīga! Viņš neatstās mani, viņš uzrādīs īsto vainīgo.

—  Sasieniet viņu! Rotenauss pavēlēja.

Šajā acumirklī ieradās žandarmi, lai apcietinātu mātes slepkavu.

—          Nepieskarieties man! — Gabriela lepni uzsauca tiem. — Vai tiešām gribat pāri darīt nevarīgai sievietei?

Tā bija Ilka, kas zobodamās iesaucās:

—  O, šī ubadze vēl grib izlikties lepna!

Un viņa gribēja to pagrūst.

Rotcnausa sakūdīti, ļaudis lādēdamies un draudēdami uzmācās nelaimīgajai sievietei.

Tad drūmais gājiens devās lejup pa kāpnēm.

Pusceļā tam pretim steidzās ārsts, kam jau bija paziņots par notikušo.

— Kur grāfiene? Vai viņa vēl dzīva? — viņš aizelsies jautāja.

Neviens nevarēja dot noteiktu atbildi.

—        Glābiet manu māti, doktora kungs! — Gabriela lūdzās un skumji piebilda: — Ja vien glābšana vēl iespējama.

Ārsts jau bija uzskrējis augšā.

Atrāvis durvis, viņš iegāja istabā.

Dažas sveces un lāpas apgaismoja telpu. Uz grīdas bija liela asins peļķe, bet ārsta skats velti meklēja grāfieni.

Viņš pārmeklēja visus kakliņus, tomēr nekā neatrada.

Grāfiene bija nozudusi…

* * *

Pa to laiku Gabricla, līdz nāvei nogurusi, streipuļoja trokšņojošā pūļa vidū.

Pēkšņi viņā iekvēlojās vājš cerības stariņš. Kā gan viņa bija varējusi piemirst Robertu?

Gājiens drīz nokļuva pils pagalmā.

—  Robert, palīgā! Robert!

Vernera kundze un tās dēls piegāja pie loga un izbrīnā sastinga.

—  Mans Dievs, tā taču Gabricla! — Roberts šausmās iekliedzās.

Viņa sauc mani palīgā.

Vienā lēcienā viņš bija pie durvīm un izskrēja ārā.

Ar spēku viņš atbrīvoja sev ceļu pie Gabrielas, kas bez samaņas ieslīga viņa rokās.

— Kam dzīvība dārga, lai nemēģina pieskarties viņai!

Neviens neiedrošinājās tuvoties.

—        Sasicnict viņu, atņemiet tam noziedznieci un iesēdiniet ratos — un tad prom uz cietumu! — Rotenauss pavēloši sauca.

—         Neiedrošinieties jūs, suņi! — Roberts uzkliedza pūlim. — Un ļus, Rotenaus, esat nožēlojams gļēvulis! Bet gan jūs to nožēlosiet!

—        Sasicnict to liclībnicku! — Brandenfclsasjaunais kungs pavēlēja ļaudīm.

Kādas divdesmit rokas reizē tvēra pēc Gabrielas. Roberts nespēja turēties pretī šādam pārspēkam. Gabriela tika izrauta tam no rokām, bet viņš pats saturēts.

Gabriclu iecēla jau aizjūgtos ratos. Rotenauss un žandarmi sekoja tai.

—        Cietumā mātes slepkavu! Uz ešafota tu satiksies ar savu sievu! barons izsmejoši uzsauca nelaimīgajam, kas stāvēja kā sastindzis.

Bet tad tas straujā kustībā izrāvās no pūļa rokām un skriešus devās pakaļ ratiem. Iesākās nikna skriešanās.

Kučicr, brauc, cik ātri vien vari! — Rotenauss uzsauca vedē-

jam.

Bet Roberts jau bija panācis ratus un veikli ielēca tajos.

Sitieni bira pār viņu kā krusa, tomēr viņš nekustējās no vietas. Aukstasinīgi izvilcis no kabatas revolveri un pavērsis tā stobru pret baronu, viņš palika stāvam aiz žandarmiem.

Rati joņoja uz priekšu. Roberts klusēdams stāvēja savā vietā, apsargādams savu sievu un tās ienaidniekus. Bet pēkšņi kāds neparedzēts šķērslis lika braucienam apstāties.

Zirgi saslējās pakaļkājās un, spēcīgas rokas savaldīti, palika stāvam.

Ieraudzījis lāpu gaismā kādu svešu sulaiņa livrejā ģērbtu vīrieti, Rotenauss uzsauca tam:

—  Kā jūs iedrošināties mūs aizturēt?

—         Jums būs brītiņu jāuzgaida, — sulainis atbildēja, izbrīnā vērodams dīvaino braucienu. — Ceļu aizsprosto grāfienes Holmsvīkas ekipāža, kurai salūza ritenis. Redziet, tur stāv pali grāfiene.

Rotenauss izlēca no ratiem un pasteidzās nozust tumsā. Uz ceļa stāvēja grezna ekipāža, ap kuru darbojās daži strādnieki. Grāfiene stāvēja tiem līdzās. Uzmetusi skatu ratiem un to pasažieriem, grāfiene Zigrīda Holmsvīka sarāvās un ātri pienāca tuvāk. Viņas skaistā, pareizā seja bija pēkšņi nobālusi, un tajā atspoguļojās dziļas sāpes.

Šajā acumirklī arī Gabricla atguva samaņu, un abu sieviešu skati satikās.

—         Ulrih! — Zigrīda sāpīgi iekliedzās. — Ulrih, tu šeit? Kas ir šī meitene? Tātad es atkal esmu pievilta, nodota?

Un, uzmetusi Robertam un Gabrielai vēl pēdējo, nicināšanas un naida pilno skatu, viņa steigšus iekāpa savā salabotajā karietē, kas. nākamā acumirkli nozuda tumsā.

—        Kas tā bija? — Gabricla iesaucās, pievērsdamas galīgi pārsteigtajam vīram. — Robert, ko tu esi man nodarījis? Tu esi pievīlis mani?

5 Sāpīgā šķiršanās

Aiz Brandcnfelsas ciema klinšainā pakalnē pacēlās augsti, pussagruvuši mūri — Spoku tornis.

Māņticīgi ļaudis vairījās no šīs vietas, jo daži apgalvoja, ka naktīs esot redzējuši starp drupām klīstam kādu baltu stāvu.

Vai ari šobrīd tur, starp kokiem, nepavīdēja balts tērps?

Tiešām, kāds stāvs lēnām tuvojās tornim un apstājās laukumiņā tā priekšā. Mēness,kas pašreiz izpeldēja no mākoņiem, apspīdēja jaunu, skaistu meiteni. Tā bija Zuzanna Vernera.

—  Dīvaini, viņš nav atnācis, — viņa sevi nomurmināja.

Bet tajā pašā acumirkli no koka ēnas iznāca mednieka tērpā ģērbies jauneklis. Zuzanna metās tam pretim.

—          Valdemār, kur tu tik pēkšņi gadījies — it kā no zemes būtu izlīdis?… Nu, nenospied mani pavisam! — viņa smiedamās piebilda un cicši piekļāvās jauneklim.

—        Vai tad es to nedrīkstu? — viņš pārgalvīgi atsaucās. — Esmu tik neizsakāmi laimīgs, ka atkal varu turēt tevi savos skāvienos… Bet kas lad tev, mīlulīt? Tik nopietna šodien, tik klusa? Un pat asaras aeis? Nāc, lai skūpstu tās, un nu pasaki, kas tevi nospiež?

Viņš maigi novilka jauno meiteni sev līdzās uz akmens sola, kas vēl bija saglabājies pie torņa sienas.

Zuzannai nāca atmiņā visas tās laimīgās stundas, ko viņi bija pavadījuši šeit divatā. Vai tiešām tam nu vajadzēja beigties?

Sāpīgi elsodama, viņa piespieda asarās mirkstošo seju pie mīļotā krūtīm. Valdemārs maigi glāstīja viņas kuplos matus.

—          Izraudies, mīlulīt, — viņš mierinošā balsi sacīja, — un tad pastāsti man, kas tevi apbēdina.

Zuzanna pacēla galvu.

—         Valdemār, mīļais… ak, kā lai pasaku tev to?… Valdemār, mēs šodien tiekamies pēdējo reizi!

—        Zuzīt, Dieva dēļ, ko tu runā? — jauneklis iesaucās, nesaprašanā un izbailēs vērodams viņas seju, ko skumjas šķita padarījušas vēl apskaidrotāku. — Vai tu vairs nemīli mani? Mani, kam esi zvērējusi mūžīgu uzticību?

—         Es tevi mīlu vairāk par visu pasaulē un būšu tev uzticīga līdz nāvei. Bet tomēr mums jāšķiras.

F — Zuzanna, cs tevi lūdzu: nemoki mani, paskaidro man savu briesmīgo lēmumu!

—        Labi. Klausies, mīļais, un nedusmojies uz savu mazo, nelaimīgo Zuzannu.

Nedaudz vārdos viņa izstāstīja Valdemāram par sava brāļa un svaines ciešanām un par pagājušās dienas briesmīgajiem notikumiem.

Ļaunais liktenis nav lēmis, ka mēs piederētu viens otram, — viņa nobeidza. — Tikai nemēģini pretoties, nepadari man šķiršanos vēl smagāku. Un ko gan tu iesāktu ar mani, nabaga meiteni no vārtsarga būdiņas — tu, bagātais grāfs Bergcrs, Solingcnas pils nākamais valdnieks? Tu driksti apprecēt tikai dižciltīgu sievieti, vai arī tev būtu jāzaudē mantojums. Tu nedrīksti tik dziļi sarūgtināt savus vecākus, kas levi mīl. Es tevi lūdzu: aizmirsti mani un mūsu mīlu, atmiņas par kuru man palīdzēs panest dzīvi… kad man vairs nebūs tevis.

Zuzes balss aprāvās, un viņa gandrīz salūza zem savas atteikšanās sāpju smaguma.

Valdemārs bija mēmi noklausījies viņas vārdos. Briesmīgais sitiens nāca tam pārāk negaidīti.

zuc, tā nevar būt tava nopietnība! Mēs satrieksim visus šķēršļus. ko nožēlojamie aizspriedumi veļ mums ccļā. Droši griezīsim krūtis pretim nežēlīgajam liktenim. Vai tu tik maz mani mīli, ka gribi atteikties no manis?

—     Valdemār, tieši tādēļ, ka mīlu tevi vairāk nekā dzīvību, ka negribu kļūt par tavas nelaimes cēloni, — tieši tādēļ man jāatsakās no tevis. Vai gan ar mums lai notiek tas pats, kas noticis ar Robertu un Gabriclu?

—   Zuzit, vienīgā, cs nevaru aiziet no tevis! Ko man līdz. bagātība bez tevis? Tevis dēļ esmu mierā panest pat vecāku lāstus. Lai viņi ieceļ par mantinieku manu brālēnu. Tevī man ir visa pasaule, un tevis dēļ esmu gatavs ziedot visu. Vai tiešām tu pati gribi izdzīt mani no šīs paradīzes?

Viņš apbēra Zuzannu kaisliem skūpstiem, it kā bīdamies, ka varētu to pazaudēt.

Nelaimīgā meitene cicta neizsakāmas mokas, tomēr viņas lēmums palika negrozāms. Viņa saudzīgi atraisījās no Valdemāra rokām.

—   Esi stiprs, mīļais, tāpat kā es. Visa dzīve tev vēl priekšā, un cs nedrīkstu ieraut tevi sev līdzi nelaimē. Vēlreiz paliec sveiks, paliec sveiks uz mūžu! Laiks dziedē visas brūces, arī tavas ciešanas viņš pārvērtis klusās skumjās. Nāc vēlreiz manās rokās; vēl pēdējo reizi būsim laimīgi un tad šķirsimies uz mūžu…

Valdemārs turēja savu mīļoto cieši apskautu, it kā nekad negribētu laist to prom. Un tomēr viņam bija jāatzīst, ka Zuzannai taisnība.

Pēkšņi viņa pievilka'Valdemāra galvu sev klāt un iečukstēja tam ko ausī. Viņš pārsteigts un aizkustināts vēroja tās mierīgo, skaidro seju. Tiešām, šajā maigajā augumā mājoja varonīga dvēsele. Kādus smagus pienākumus tā bija uzvēlusi saviem vājajiem pleciem!

—     Mums jādara tam gals, Valdemār, — viņa tikko sadzirdami izdvesa, izraisīdamās no jaunekļa skāvieniem. — Tu esi man parādījis, cik bezgala laimīgs var būt cilvēks. Tas man būs mierinājums visai turpmākai dzīvei. Un ja mēs vairs neredzēsimies šeit, tad tur mēs atkal tiksimies! — viņa piebilda, norādīdama ar roku uz skaidrajām, zvaigžņotajām debesīm.

Vēl pēdējais apskāviens, pēdējais karstais skūpsts.

—  Paliec sveiks — uz mūžu!

—  Zuzīt, mīļotā! — viņš izmisis nosauca tai pakaļ.

Bet jaunā meitene jau bija prom.

Valdemārs beidzot saprata, ka viņa vairs neatgriezīsies.

Neizsakāmās sāpēs viņš nokrita zemē un, seju sūnās iespiedis, sāka nevaldāmi elsot.

Zuzanna lēnām soļoja uz priekšu. Dzīve tai šķita tikpat tumša un lukša kā šī nakts. Asaras aizsedza tai skatu, un viņa bieži klupa pāi koku saknēm, kas aizsprostoja tai ceļu. I'ēkšņi viņa līdz ceļiem iestiga purva dūņās.

Dievs debesīs, es esmu pazudusi! — viņa iekliedzās.

Te divas stipras rokas viņu satvēra un izvilka no drausmā kapa.

— Tur, lejā! — kāda nepazīstama balss iečukstēja viņai ausi. Mēness uz mirkli apspīdēja glābēju, un Zuzanna ieraudzīja tā seju.

Itel jau nākamā acumirklī viņš nozuda krūmu biezoknī. Zuzanna nezināja, vai tas bija vīrietis vai sieviete. Pēkšņi viņas skats krita uz papīra gabaliņu, kas gulēja zemē tai pio kājām. Zuzanna noliecās un, pacēlusi zīmīti, vislielākā izbrīnā izlasīja tas saturu.

6 Cietumā

Rati, kas aizveda Gabriclu un tās dažādos sargus, nu varēja netraucēti turpināt ceļu.

Roberts nojauta, kas norisinās viņa sievas dvēselē, bet nespēja tai izskaidrot dīvaino starpgadījumu, jo arī viņam tā bija neatrisināma mikla. Gabriela redzēja viņa vilšanos un savās sirdsbailēs iztulkoja to iieļ&gt;areizi. Kad Roberts mēģināja viņu mierināt, tā izmisumā novērsās un jutās pavisam atstāta. Viņas Roberts, viņas viss bija to pievīlis kādas citas dēļ…

Beidzot jauns ģībonis atkal uz laiku atbrīvoja nelaimīgo sievieti no ciešanām. Viņa neredzēja, kā rati izbrauca cauri priekšpilsētai un apstājās kādas drūmas, iegarenas ēkas priekšā, pie kuras vārtiem slavēja sardzē divi kareivji.

uz žandarmu pieprasījumu smagie vārti atvērās, un tajos, vēl divu kareivju pavadīts, parādījās kāds cilvēks ar milzīgu atslēgu saišķi rok!

Kali dārdēdami ieripoja plašajā pagalmā. Visapkārt pacēlās cietuma augstie mūri ar šauriem, aizrestotiem lodziņiem.

Stipras rokas satvēra Robertu un to cicši sasēja.

Icrmlas cietuma inspektors.

—         Novediet apcietināto sieviešu nodaļā, — viņš pavēlēja. Lai vir.suzraudZe parūpējas par viņu — liekas, viņa ir slima. Vīrietim ierādiet mazo kameru apakšstāvā. Un jūs, mans kungs, sekojiet man, lai sniegtu tuvākus paskaidrojumus par notikušo.

Baronam divaini sažņaudzās sirds, kad tas sekoja inspektoram cauri gariem, drūmiem koridoriem.

Viņi iegāja kādā augstā istabā ar šauriem logiem un kailām sienām, kur bija tikai dažas vienkāršas mēbeles.

Inspektors uzaicināja Rotenausu sēsties un, nenovērsdams no tā acis, sāka viņu veikli iztaujāt. Barons jutās neveikli no šī vērīgā skata un centās atbildēt pēc iespējas īsāk.

Ierēdnis visu pierakstīja. Kad Rotenauss reiz pagrieza galvu, viņš pārsteigts ieraudzīja vēl otru cilvēku, kas arī rakstīja.

Beidzot nopratināšana bija galā. Kurts atviegloti uzelpoja, kad atkal izkļuva pagalmā. Inspektors lūdza viņu sekot.

Atvērās kādas kameras durvis, un barons pēkšņi stāvēja ienīstā Roberta priekšā.

Šī satikšanās nāca tik negaidīta, ka Rotenauss neviļus sarāvās un uzmeta savam ienaidniekam naidīgu skatu, kas nepalika nepamanīts inspektora vērīgajām acīm.

—          Noņemiet viņam važas, — ierēdnis pavēlēja. — Šis cilvēks ir brīvs.

Sargi tūlīt atbrīvoja Robertu no važām, kas žvadzēdamas nokrita uz akmens klona.

—        Ko tas nozīmē, inspektora kungs? — Rotenauss īgni iesaucās. — Šis cilvēks taču apdraudēja manu dzīvību!

—         Es pats atbildu par savu rīcību, — inspektors salti atbildēja. — Pateicos jums, arī jūs varat iet.

Barons bija atlaists. Izgājis no cietuma pagalma, viņš ielēca ratos, kas ātri aizripoja nakts tumsā.

* * *

Inspektors laipni uzlūkoja Robertu.

—         Nāciet man līdzi un pastāstiet visu, ko zināt šajā lietā, — viņš sacīja.

Tajā pašā istabā, kur vēl nupat Rotenauss bija sniedzis savas melu ziņas, Roberts izstāstīja inspektoram to mazumiņu, ko pats zināja.

—          Labi, — ierēdnis sacīja. — Ja gribat vēl redzēt savu sievu, sekojiet man.

Viņi uzkāpa augšējā stāvā, kur inspektors mirkli sarunājās ar vccījļU, labsirdīga izskata sievieti. Uz priekšnieka pavēli viņa atvēra vienas n&lt;&gt; neskaitāmajām durvīm, kas nepārtrauktās rindās stiepās abās pusēs garajai ejai.

' Abi vīrieši iegāja. No koka lāvas kameras kaklā piecēlās kāds stāvs.

Žēlastību, žēlastību! — Gabricla vaimanāja. — Es esmu nevainīga!

Robertam sažņaudzās sirds.

— Gabricla, — viņš iesaucās, — es taču esmu pie tevis!

—        Robert, tu nāci atbrīvot mani no šī šausmīgā stāvokļa? Tu taču ņemsi mani līdzi un nekad vairs neatstāsi mani?

Robertam likās, ka viņš to neizturēs.

—        Es nedrīkstu ņemt tevi līdzi, Gabriela, un arī pats nevaru palikt pie tevis, — viņš skumji atbildēja.

Man jāpaliek šeit? — viņa čukstēja, mulsu skatu lūkodamās visapkārt. — Ā, nu cs zinu: tu iesi pie viņas, pie tās skaistās, svešās sievietes, un man jāpaliek vienai manās bēdās un izmisumā!

Roberts aizkustināts apskāva sievu.

—        Gabricla, — viņš maigi sacīja, — vai tiešām tu vari šaubīties par mani? Dievs mans liecinieks — es nepazīstu to sievieti, redzēju viņu pirmo reizi! Tici man un nomierinies.

i — Robert, viņa neizskatījās pēc tādas, kas mck)tu. O, neliedzies, saki man taisnību! Apdomā, mēs varbūt nekad vairs neredzēsimies vai arī satiksimies tikai tiesā, pirms es nozūdu uz mūžu…

—         Zvēru tev pie visa, kas man svēts, — cs nekad neesmu tevi pievīlis, Gabriela! Ncnomoki sevi ar šo neprātīgo greizsirdību. Vai tu tiešām domā, ka cs varētu tevi tik nekrietni pievilt un šķirties no tevis ar šādu smagumu uz sirdsapziņas?

Gabriela jutās uzvarēta.

—         Piedod, cs nevarēju citādi, — viņa raudādama sacīja. — Bet nu cs atkal ticu tev, un šī ticība man palīdzēs pārciest visu! Un nu — dzīvo sveiks!

Viņa cicši piekļāvās vīram, it kā tai būtu jāšķiras no viņa uz mūžu.

—        Nepadodies izmisumam, mīļā, Roberts viņu mierināja. — Esi stipra! Dievs uzklausīs manas lūgšanas un vērsīs par labu arī šo pārbaudījumu.

Vēl pēdējais skūpsts, un Roberts bija prom.

Durvis aizkrita, un Gabricla elsodama sabruka savā guļasvietā.

Mirkli vēlāk Roberts jau stāvēja uz ielas.

Mans Dievs, vai tas tiešām bija iespējams? No laimes sliekšņa, no mīlošas, piedodošas mātes rokām — cietumā?

Nelaimīgais ilgi stāvēja nekustēdamies. Tad tas pacēla labo roku un iesaucās:

— Es zvēru, Gabriela, ka atriebšos, nežēlīgi atriebšos par tevi tam, kas vienīgais vainīgs lavā nelaimē!

7 Viltībā pārspēts

Pateicoties tumsai, Feits ar savu laupījumu nepamanīts pa slepenajiem vārtiņiem izkļuva no pils. Ar lielu līkumu viņš sasniedza savu pussagruvušo māla būdiņu. Iegājis tajā, viņš rūpīgi aizslēdza durvis un ar gultas segu aizklāja vienīgo lodziņu.

Viņa sirdsapziņa klusēja. Šī taču nebija viņa pirmā slepkavība, un vecais nelietis jutās apmierināts un priecīgs, ka tā tik labi izdevusies.

Nolicis nolaupīto kastīti uz galda, viņš sāka pārbaudīt tās saturu.

—         Pie velna! — Feits priecīgā pārsteigumā iesaucās, kad acīs tam iesitās dārgakmeņu apžilbinošais mirdzums. — Nu, tas tomēr atmaksājas. Ilka būs mierā ar savu vcco tēvu un, kļuvusi baronese, neaizmirsīs to. Bet kur tad testamenti? Es tos neredzu. Vai tad tiešām tikai šīs dažas rotas būtu visa alga par manu darbu?

Viņš apgāza kastīti, un daži gredzeni noripoja uz grīdas. Feits pacēla tos un smaidīdams uzlūkoja.

—         Šos nieciņus es labāk uzglabāšu pats, — viņš nomurmināja. — Rotenausam nevar uzticēties, un arī man taču jāsaņem kāds atalgojums par pūlēm. Šmeijc Finkcls labprāt atpirks no manis šos akmeņus.

Pēkšņi viņš klusi iesvilpās: kastītei bija divkāršs dibens, un šajā slepenajā nodalījumā Feits atrada divus salocītus dokumentus.

Iededzis mazu spuldzīti, vecais nelietis rūpīgi aplūkoja dokumentus. Viņš nebija maldījies.

—         Es būtu pēdējais nelga, ja atdotu baronam Šos papīrus, — Feits sevi sprieda. — Kamēr tie ir pie manis, viņš ir pilnīgi manā varā. Cik žēl, ka Ilka tik muļķīgi ieķērusies šajā puisī. Bet nekas, gan jau viņa pratīs parādīt tam zobus! Kas tur ir? — Feits īgni iesaucās, izdzirdis

klauvējienus pie durvīm. — Atdari, tēvs, tā esmu es, — Ilka aiz durvīm atlbildēja.

Veeis uzmanīgi pavēra durvis un tūliņ atkal noslēdza tās. I Jēzus, Marija! — Ilka pārsteigta iesaucās, sasizdama rokas. ' Klusāk, bērns! — Feits šņāca. — Tu laikam gribi, lai mani pakar? Ņem šis lietas un izrotājies, bet turi muli!

Ilkai tas nebija divreiz jāsaka. Nostājusies sadauzīta spoguļa priekšā viņa apkārās dārgakmeņiem.

No Gabrielas mēs nu esam vaļā, tēvs, — viņa sacīja, sajūsmā vērodama savu attēlu spogulī. — Viss izdevās lieliski. Un barons? — vecis glūnoši jautāja.

Tas droši vien atnāks, kolīdz būs novedis ubagu princesi cietuma, — Ilka zobojās. — Vai cs neesmu skaista, tēvs?

Kā eņģelis, Ilka, tev vajadzētu kļūt firsticnci!

Protams! Bet pagaidām apmierināsimies ari ar baroneses titulu.

Bet vai tad tu neaizmirsīsi savu veco tēvu? — Feits pazemīgā balsi ubagoja.

Ilka šovakar bija augstsirdīga, u Protams, nc. Tev vienmēr klāsies labi.

Laimē starodams, Feits parādīja meitai abus testamentus.

Ak, lai paliek, — viņa garlaikodamās ntvairījās. — Tā ir tava darīšana, tēvs.

Un viņa no jauna iegrima dārgo rotu aplūkošanā, sapņodama par laimīgo nākotni.

Pie durvīm atkal atskanēja klauvēšana. Feits tūliņ saprata, ka tam labūt baronam, un steigā noslēpa abus testamentus zem savas gultas maisa. Tad viņš uzmanīgi atvēra durvis un ielaida Rotcnausu.

Barons vāji apslēptā īgnumā uzlūkoja dārgakmeņiem izgreznoto liku, kas kā pāvs grozījās spoguļa priekšā. Bet, uztvēris Fcita glūnošo skatu, viņš ātri savaldījās.

Tā, Ilka, — viņšsacija, pieiedams pie galda un paņemdams rokā da ms rotas, — nu es tevi izgreznošu. Nākamai baronesei nepiedien i.i apk.irlics dārgakmeņiem.

Nevērigi noskūpstījusi mīļāko, sarkanmatainā meitene nozuda mazaja blakusistabiņā.

Abi blēži palika vienatnē.

Nu, vai viss izdevās labi, Feit? — barons jautāja.

Slepkava uzmeta savam līdzbiedram īgnu skatu.

es likai izdariju to, ko jūs no manis prasījāt, — viņš atrūca. — Ar pārejo tieciet galā pats.

Rotenauss ciniski iesmējās.

—         Labi, labi, esmu mierā ņemt visu vainu uz sevis, — viņš sacīja, bet tad atkal kļuva nopietns. — Nu vēl tikai jānogaida prāvas iztiesāšana, un cs būšu vienīgais valdnieks Brandcnfclsā. Arī jūs netiksil aizmirsts. Bet vispirms dodiet šurp testamentus.

Feits vienaldzīgi paraustīja plecus.

—          Man to nav, viņš atbildēja. — Acīmredzot grāfiene tos jau iepriekš izņēmusi no kastītes un noglabājusi citā vietā.

Barons uzmeta tam aizdomīgu skatienu.

—          Vai jūs esat traks, cilvēk? — viņš sašutis iekliedzās. — Tādā gadījumā viss darbs būtu velts! Ja kāds cits atrastu abus testamentus, es nedabūtu neko!

—          Nu, tad ejiet uz pili un pameklējiet tur tos papīrus, — Feits mierīgi pamācīja. — Bet tā jau ir vienmēr: izvelc suni no ūdens, un viņš tev iekož rokā, — Feits īgni piebilda.

—          Nerunājiet muļķības. Neaizmirstiet, ka arī Ilkas liktenis cieši saistīts ar manējo.

—         Nesaprotu, par ko jūs tā uztraucaties. Pameklējiet taču grāfienes istabā! Tur jūs droši vien atradīsit šos papīrus.

Rotenauss piegāja vecim cieši klāt un draudošā balsī sacīja:

—        Labi, cs iešu. Bet neaizmirstiet, ka jūs un jūsu meita esat manās rokās! Un cs nepazīšu žēlastības, ja jūs būsit mani piekrāpis!

—         Jūs neesat gudrs, iedrošinādamies man draudēt, — Feits salti atbildēja. — Neaizmirstiet, ka arī cs varu nodot jūs!

Rotenauss satrūkās.

—        Nu, neķildosimies savā starpā, vecais, — viņš mierinoši sacīja. — Sveiciniet no manis manu liku.

īsi atvadījies, viņš aizgāja. Feits apmierināts nolūkojās tam pakaļ.

—        Meklē vien, tu tikpat neko neatradīsi, — viņš, rokas berzēdams, nomurmināja.

Piegājis pie meitas istabas durvīm, viņš ieklausījās. Ilka gulēja.

Feits izņēma no maisa apakšas abus dokumentus un rūpīgi noglabāja tos savu skrandaino svārku kabatā. Nodzēsis spuldzīti, viņš uzmanīgi izslīdēja ārā. Visapkārt valdīja dziļš klusums un miers.

Neviena nepamanīts, Feits izgāja cauri visam ciemam un brīdi vēlāk sasniedza kādu nabadzīga izskata būdiņu, kuras logā spīdēja vāja uguntiņa. Viņš piegāja pie loga un ielūkojās tajā.

Pie galda, uz kura vēl mētājās vakariņu atliekas, sēdēja vecs, atbaidoša izskata vīrs. Istabas dibenā kustējās vēl kāds cilvēka stāvs, kas pustumsā nebija skaidri saskatāms.

i luns, kas gulēja vecim pie kājām, draudoši ierūcās. Vecis pacēla ■Nišu un, ieraudzījis aiz loga pazīstamu seju, atvēra durvis un ielaida 11 il ti istabā.

I l&gt;nz pēc tam logs tika aizklāts ar segu, un tikai neskaidras balsis ■OciiKija, ka būdiņā risinās dzīvas, uztrauktas sarunas.

8 Kāršu klubā

kozcnburgas augstākās sabiedrības klubā, neskatoties uz vēlo lltindu, vēl valdīja liela rosība.

IMašajā vidusistabā ap galdu sēdēja un stāvēja vairāki kungi, kas ■pClčja bakarā.

Sasprindzinātā uzmanībā visi sekoja spēles gaitai. Kāda spēlētāja pi iekšā jau bija sakrājusies liela zelta un papīrnaudas kaudze. Laimīgus vinnētājs izskatījis tik mierīgs, it kā viņam nebūtu nekādas daļas |ltr visu notiekošo.

Toties jo vairāk uztraucās viņa partneris — glits, elegants jauneklis ilvilā.

L Vēlreiz desmit tūkstoši marku! — viņš uzsauca bankas turētājiim.

; Jūs esat prātu zaudējis, Reišcnov, — kāds stalta izskata virsnieks ■Ontās nomierināt uztraukto jaunekli. — Vai tad vēl neesat diezgan paspēlējis?

Atstājiet mani mierā, Ridingen, šajā gājienā cs varu atgūt visu, un tad varēšu vēl šodien nokārtot savu parādu Ernshozcna kungam… I atari, baron Vcztorp, cs lieku desmit tūkstošus.

Labi, grāf Reišcnov…

Itankas turētājs izdalīja kārtis. Jauneklis atkal paspēlēja.

I i nshoz^ns piecēlās.

Man šķiet, mēs labāk turpināsim spēli rīt, mīļo grāf. Ir jau vēls.

Protams, baron. Un rīt cs atdošu jums arī tos piecdesmit tūkst ošus, ko šovakar esmu paspēlējis.

Leitnants fon Ernshozcns palocījās. Varēja redzēt, ka visa šī lieta tam nebija patīkama. Viņš bija ļoti bagāts un labi zināja, ka viņa pu linieks tikai ar pūlēm varēs sadabūt tik lielu summu. Bet ko tur vnri |ii darīl? Kāršu parāds — goda parāds…

Šajā acumirklī istabā ienāca Rotenauss.

—  Labvakar, kungi!

—  Pie velna, Rotenaus, kā tad jūs reiz nokļuvāt šurp?

Kurts sasveicinājās ar paziņām, kas apbēra to jautājumiem.

—         Vispirms ļaujiet man brītiņu atpūsties un mazliet atspirdzina ties, — viņš sacīja un, nosēdies pie galdiņa, pasūtīja vīnu un vakariņaļ

Rotenauss bija izsalcis, bet dīvainā kārtā nevarēja norīt ne kumosi Izdzēris dažas glāzes vīna, viņš atlaidās krēsla atzveltnī.

—         Tā, nu atkal esmu cilvēks, — viņš sacīja. — Bet tas jau arī bija šausmīgs uztraukums. Nāciet, cs jums pastāstīšu.

Barona paziņas ziņkāri pievirzījās tam tuvāk, un Rotenauss sāka stāstīt par savas krustmātes nāvi caur Gabrielas roku.

—          Es nupat nāku no cietuma, — viņš nobeidza, ar gudru ziņu noklusēdams savu tikšanos ar liku un tās tēvu.

Pēkšņi atvērās durvis. Rotenauss pavērsa galvu.

Kas bija šis cilvēks, kas nupat ienāca?

Salti sviedri pārklāja Kurta pieri, un viņš neviļus notrīcēja.

—        Kas jums notika, Rotenaus? Jūs izkatātics gluži slims aiz uztrau kuma! Dzeriet, — fon Mcinovs sacīja, pasniegdams tam glāzi ar vīnu

Barons iztukšoja t&lt;3 vienā rāvienā.

—         Kas ir tur tas kungs, Meinov? — viņš čukstēja, norādīdams uz ienākušo.

—         Jā, tiešām, kungi jau vēl nav pazīstami! — Mcinovs iesaucās. Zcmestiesas asesors grāfs Reišcnovs, barons fon Rotenauss.

Abi vīrieši palocījās.

Vēl brītiņu pasēdējis, Rotenauss izgāja. Drīz pēc viņa atvadījās ari rotmistrs fon Ridingens un leitnants fon Ernshozens.

—         Kas tas par cilvēku, šis Rotenauss? — grāfs Reišcnovs jautāja viņiem. — Viņš mani tik dīvaini uzlūkoja, it kā būtu ieraudzījis spoku.

—         Nu, viņš jau arī gandrīz noturēja jūs par parādību, — Ridingens iesmējās. — Iedomājieties, viņš apgalvo, ka jūs esat pārsteidzoši līdzīgs tam klaidonim, kas kādreiz aizvedis viņa māsīcu.

—         Viņš laikam ir prātu zaudējis vai arī piedzēries, — Reišcnovs vēsi piezīmēja.

—         Vai esat jau dzirdējis par briesmīgo notikumu ar veco grāfieni Brandcnfclsu, Reišcnov? — leitnants iejaucās sarunā.

—         Jā, šo to esmu dzirdējis. Gan jau vēlāk redzēšu, kā visa šī lieta atrisināsies. Bet nu laiks mājup iet, — grāfs piebilda. — Labu nakti, kungi.

I .abu nakli, grāf!

išenovs viens pats devās uz vecāku dzīvokli, kartiēr abi virsnieki |a pretējā virzienā.

9

Kur palika grāfiene Brandenfelsa?

IHavā rīta krēsla vāji apgaismoja Brandenfelsas pils kāpnes un fldorus.

I'ie vecās grāfienes istabas durvīm stāvēja divi vīrieši, kurus izmekiii.is tiesnesis bija nostādījis šeit sardzē.

Pēkšņi koridora līkumā parādījās kāds stāvs, kas nākamā acumirklī kal nozuda.

Abi sargi, kas bija to redzējuši, briesmīgās izbailēs aizbēga pretējā rzienā.

I )lvainajai parādībai, acīmredzot, piemita noslēpumainas spējas, biezās mūra sienas tai nebija nekāds šķērslis. No koridora tā bez ilain pūlēm iekļuva šaurā, tumšā telpā bez durvīm un logiem. I Mvamā būtne turēja rokā kaut ko noslēptu zem sava platā, tumšā RlCtcļa. Nu viņa sāka tumsā aptaustīt sienas. Uz acumirkli telpā li -.pielēja gaisma, un parādība atkal nozuda.

Kādā krēslainā telpā spoks apstājās un nometa segu.

I a bija Zuzanna Vernera.

I'iegājusi pie aizklātā loga, viņa vēlreiz aplūkoja saburzīto papīrīti, un atkal viņai bija jādomā par šis nakts piedzīvojumu. Kas gan varēja bill las noslēpumainais glābējs? Vai ari šī zīmite bija viņa rakstīta?

Sargies! — tur bija rakstits, — un vairāk nekā.

No kā sargāties? Zuzannai taču nebija neviena ienaidnieka.

Viņa nopūzdamās iebāza zīmīti kabatā.

Tagad nav laika mīklu minēšanai, — viņa murmināja. — Mans I &gt;ii'vs, kas gan notiktu, ja es būtu noslīkusi purvā? Nelaimīgā, kuru es izļ'labu, tad nomirtu badā.

Zuzanna uzmanīgi pacēla vienīgo durvju aizkaru un uz pirkstgaliem iegāja blakusistabā un klusām piezagās pie gultas, kur nckustigi C.iik ļ.i kāds sievietes stāvs.

Zuznnna noliecās pār gulošo sievieti un apmierināta izdzirda tās li'ntr. elpa-, vilcienus.

— Paldies Dievam, viņa vēl dzīva!

Zuzannai bija izdevies nepamanītai aiznest smagi ievainoto grāfieni un noslēpt to šajās telpās, par kurām nevienam, atskaitot pašu grāfieni un Zuzannu, nebija ne jausmas.

Jaunā meitene uzmanīgi pacēla segu. Cik šausmīga izskatījās dziļā brūcc nelaimīgās krūtis! Tomēr slepkavas nazis nebija skāris nevienu vārīgu orgānu, tikai sāpes un asiņu zaudējums bija laupījuši grāfienei samaņu.

Zuzanna uzmanīgi apmazgāja ievainojumu un to rūpīgi pārsēja.

Pēkšņi grāfiene atvēra acis un miglainu skalu uzlūkoja savu glābēju.

— Gabricla… — viņa tikko sadzirdami izdvesa.

Tad acis atkal aizvērās, un slimniece iegrima dziļā miegā.

Zuzannai asaras saskrēja acis.

—         Nabaga Gabricla, ja viņa zinātu, ka viņas māte vēl dzīva un ka es to kopju, cik labi vien protu! Bet cs nedrīkstu šeit ilgi kavēties, pils liek apsargāta… Vai lai atklāju mātei savu noslēpumu? Nē, viņa gribētu tūliņ atbrīvot Robertu un Gabriclu, grāfiene tiktu atrasta un viņu aiznestu no šejienes, bcl tā būtu viņas nāve — viņa vēl pārāk vāja. Kad gan mums reiz izdosies atrisināt šo mīklu?

Istabā bija kļuvis pilnīgi gaišs, ārā spīdēja saule.

—         Nu man jāiet, — Zuzanna čukstēja. — Grāfiene tagad gulēs, un vakarā es atkal atnākšu.

Viņa no jauna satinās mēteli. Vai blakusistabā kas nepakustējās? Viņa ieklausījās — nekas nebija sadzirdams. Un kas gan varētu šeit iekļūt? Nevienam cilvēkam taču nebija zināms mehānisms, kas atvēra ieeju šajās slepenajās telpās.

Pa lo pašu ceļu, pa kuru bija atnākusi, Zuzanna nokļuva parkā un atgriezās mazajā vārtsarga namiņā. Māte vēl gulēja, un jaunā meitene, neviena nepamanīta, klusu iezagās savā jumta istabiņā.

10

Grāfa Reiše'nova noslēpums

Galma maršals grāfs Reišcnovs ar sievu sēdēja pie brokastgalda. — Nesaprotu, kur paliek Ulrihs, — grāfiene nepacietīgi ieminējās. — Viņš taču zina, ka mēs viņu gaidām.

—         Viņš pārnācis tikai pulksten trijos rītā, — grāfs atbildēja, nepaceldams acis no avīzes.

—          Mans Dievs, kaut tikai viņš atkal nebūtu spēlējis! — grāfiene iesaucās. — Viņš mūs izputinās.

—         Neuztraucies, Klāra, cs neļaušu tam notikt, — viņas vīrs drūmi atbildēja. — Man vēl ir līdzekļi viņa savaldīšanai.

—  Ak, Herbert, es tevi lūdzu — neesi pārāk bargs pret viņu.

Grāfs pietrūkās kājās.

—        Tu velti lūdz, Klāra. Vienīgi stingrība šeit var līdzēt. Un es ccru, ka mūsu Ulrihs vēl labosies.

—  Protams, viņš taču ir tik labs un mūsu vienīgais dēls…

Grāfs novērsās.

—        Un tad, — vecā dāma turpināja, — cs daudz ccru ari no Zigrīdas iespaida uz viņu. Ari bez viņas lielās bagātības es nevarētu vēlēties mums labāku vedeklu par Zigrīdu.

—          Bet kas zina, vai lepnā Zigrīda maz gribēs Ulrihu? — grāfs ieminējās. — Viņā taču nav nekādas noteiktības, un pat savus jurista pienākumus tas neuzlūko nopietni.

—          Bet viņa mīl Ulrihu un piedos tam viņa trūkumus, — māte pārliecinoši sacīja.

—        Grāfiene Zigrīda Holmsvīka, — sulainis šajā acumirklī pieteica nupat pieminēto dāmu.

Galma maršals un viņa sieva sirsnīgi apsveica jauno meiteni.

—         Kamdēļ tu nebiji ieradusies ballē pie ministra, Zigrīd? — vccā dāma jautāja, kad apmeklētāja jau bija nosēdināta pie galda.

—  Ulrihs visu laiku nenovērsa acis no dunam, bet tu nenāci.

—         Ulrihs nemaz nemanīja manu prombūtni, viņam bija patīkamāka sabiedrība, — Zigrīda rūgti piezīmēja.

—        Bet viņš taču visu vakaru sēdēja kopā ar mums un gandrīz nemaz nedejoja, — grāfiene Rcišcnova aizrādīja.

—         Tu joko, mīļo krustmāt! Es taču satiku Ulrihu Brandcnfelsas mežā. Viņš lieliski kavēja sev laiku ar kādu skaistu meiteni, un mana negaidītā parādīšanās tos, jādomā, visai nepatīkami pārsteidza, — Zigrīda trīcošā balsī atbildēja.

Vecāki saskatījās.

—  Es tevi nesaprotu, mīļā, ko tu ar to domā? — grāfiene jautāja.

Šajā acumirklī atvērās durvis, un istabā ienāca Ulrihs.

—         Nu, lai tad viņš pats atbild! — Zigrīda iesaucās, cicši vērodama jaunekli.

Ulrihs laipni sasveicinājās ar viņu un noskūpstīja vecākiem roku.

—  Kas noticis? viņš jautāja, uztvēris māsīcas jautājošo skatu.

—         Neizliecies! viņa skarbi sacīja. — Vai aizvakar cs nesatiku tevi Brandenfelsas mežā kopā ar kādu jaunu meiteni? Nu?

Jaunais grāfs uzlūkoja drīz viņu, drīz vecākus.

— Mani vecāki tev pateiks, kur cs biju, — viņš vēsi atbildēja.

—          Ulrih, bet cs taču redzēju tevi! Zigrīda kaisli iesaucās un pastāstīja par dīvaino satikšanos ceļā.

—          Nezinu, ko tu esi redzējusi, — Ulrihs aizkustināts sacīja. — Ccru, ka tu taču ticēsi maniem vecākiem, ka tajā laikā cs biju ballē, kur šausmīgi garlaikojos.

Zigrīda to nesaprašanā uzlūkoja.

—          Mans Dievs, kas gan tad tas varēja būt? — viņa iesaucās, atcerēdamās Gabrielas pārmetošo skatienu.

—        Vispār pēdējā laikā es bieži tieku sajaukts ar kādu citu, — Ulrihs turpināja. — Kāds barons Rotenauss vakar klubā noturēja mani par kādu tur klaidoni, kas laikam esot iejaukts arī Brandenfelsas lietā. Vai esat jau dzirdējuši par šo notikumu? — Un viņš pastāstīja par noslēpumaino slepkavību Brandenfelsas pilī.

—         Ko tu pirms brīža teici par baronu Rotcnausu? — grāfs aizžņaugtā bals» jautāja, kad dēls bija beidzis savu stāstu.

Ulriham bija jāatkārto. Tēvs lūkojās viņā šausmās sast ingušu seju, bet tad pēkšņi piecēlās.

— Man vēl jāstrādā, — viņš sacīja un, steigšus atvadījies, izgāja.

—          Tad tas, kuru cs noturēju par tevi, droši vien bija grāfienes Brandenfelsas šķietamais vīrs? — Zigrīda uztraukti iesaucas. — Mans Dievs, kāda pārsteidzoša līdzība!

Grāfiene Rcišcnova pacēla galvu.

—         Tā laikam būs, — viņa piezīmēja. — Nu, patērzējiet savā starpā, cs drīz būšu atpakaļ. — Un viņa smaidīdama izgāja, atstādama jauniešus divatā.

Iegājis savā darbistabā, galma maršals smagi atslīga ērtajā krēslā pie papīriem apkrautā rakstāmgalda.

—        Jau visu laiku mani vajā atmiņas par šo sen nodarīto netaisnību, — viņš gurdi nomurmināja. — Vienmēr mani māc bailes, ka viņš ' pēkšņi varētu nostāties manā priekšā un prasīt no manis atbildību. Vai tas būtu iespējams,ka cilvēks, par kuru Ulrihs nupat stāstīja… Man jārunā ar Johanu — šī uzticamā dvēsele zinās atrast man padomu un mierinājumu.

Viņš pazvanīja, un istabā ienāca vccs sulainis, kas bija līdz nāvei uzticīgs savam kungam, kuru tas mīlēja kā dēlu.

—  Johan, man jārunā ar tevi, — grāfs iesāka. — Tu zini, tās ir tās pašas senās rūpes, kas vienmēr mani vajājušas un beidzot vēl padarīs mani traku.

—  Kas tad īsti noticis, grāfa kungs, ka sen pagājušais atkal atdzīvojas? — sulainis līdzjūtīgi jautāja.

—  Sirdsapziņa mani moka vairāk kā jebkad. Man ir tāda sajūta, it kā viņš man draudētu. Ulrihs nupat stāstīja par kādu paklīdušu cilvēku, kas, liekas, iejaukts arī Brandenfelsas slepkavības lietā. Kāds barons klubā apgalvojis, ka šim klaidonim esot pārsteidzoša līdzība ar manu dēlu.

Sulainis atviegloti uzelpoja.

— Ja tikvien nelaimes kā nejauša līdzība, tad jums nav iemesla velti uztraukties, grāfa kungs. Es arī neticu, ka tas puisēns būtu izaudzis par klaidoni. Viņš nokļuva labās rokās un baudīja rūpīgu audzināšanu, par ko es vairākkārt pārliecinājos.

— Jā, arī cs pūlos to sev iegalvot, bet tomēr nespēju atraisīties no kādas nojautas, kas saka man, ka nu, pēc divdesmit sešiem gadiem, mani sagaida sods par smago netaisnību.

— Tā nebija netaisnība, grāfa kungs, tā bija nepieciešamība.

—Nē, nē, ar to es vairs nevaru samierināties. Dienu un nakti sirdsapziņa saka man: kur ir tavs dēls? — Un nespēju tai atbildēt.

Grāfs ieslēpa seju rokās un sāka elsot.

Vecais sulainis bija dziļi-aizkustināts.

— Apdomājiet, grāfa kungs, kogancitujūstoreizbūtu varējis darīt, lai izkļūtu no kļūmīgā stāvokļa? Kad pēc gadiem ilgas gaidīšanas beidzot piedzima majorāta mantinieks, neviens vēl nenojauta, ka pusstundu vēlāk gaismu ieraudzīs vēl otrs dēls, viņa dvīņubrālis. (irāfiene bija ļoti vārga. Abi bērni gulēja vienā šūpulī un izskatījās tik vienādi, ka nebija iespējams tos atšķirt. Viens no puisēniem likās daudz vārgāks nekā viņa brālis. Es pats ieteicu jums atdot šo bērnu auklei, viņas nesen nomirušā dēla vietā. Jūs tikai vilcinādamies pieņemat manu padomu, kaut zinājāt, kamajorātu var mantot tikai viens no viņiem. Un ko gan būtu jutusi grāfiene, ja tai nāktos izšķirties starp saviem bērniem? Vēl šodien viņa tic, ka otrs bērns piedzimis nedzīvs. Viņa atrada sev mierinājumu Ulrihā, kas ir viņas lepnums, viņas laime. Vai gribat to tagad satriekt?

Dieva dēļ, vecais, tā būtu manas sievas nāve!

Tādēļ neraizējieties un centieties samierināties ar negrozāmo. Ari otrajam bērnam nekā netrūka. Viņš dabūja labu māti, saņēma liela pabalstu. Pēdējā summa pilnīgi nodrošināja tā nākotni.

—        Kaut arī tā, Johan. Tomēr pašu labāko cs esmu viņam nolaupījis: tēva mājas, tēva sirdi. Jo vecāks cs kļūstu, jo vairāk ilgojos viņu redzēt. Un man jānotrīc šausmās, iedomājoties, ka viņš varētu būt kļuvis… noziedznieks.

—        Grāfa kungs, jūs nedrīkstat viņu redzēt, un jūs arī neatrastu viņu. Jūs taču nevarat pateikt viņam, kas jūs esat, jo tad… — Vecais sulainis aprāvās.

—         Jo tad viņam vajadzētu ienīst savu tēvu, — grāfs skumji nobeidza.

Vecais sulainis enerģiski pakratīja galvu.

—          To viņš nedarītu. Pēc Annas izteicieniem, tas esot bijis labs puisēns.

— Johan, vai esi viņu atkal redzējis? — grāfs strauji jautāja.

—        Nē, grāfa kungs, pēdējo reizi redzēju viņu pirms desmit gadiem, kad aiznesu Annai naudu. Viņa gribēja aizbraukt no šī apvidus, un cs nezinu, kur viņa palikusi.

—         Mans Dievs, kaut tikai šis nožēlojamais klaidonis un mans dēls nebūtu viena un tā pali persona! — grāfs nopūtās.

—           Nē, grāfa kungs, labi audzināts bērns nekad nevar kļūt par noziedznieku. Jādomā, ka slepkavības prāva tiks iztiesāta tepat, tad jau ari mēs redzēsim šo nelaimīgo cilvēku.

Grāfs satrūkās.

— Jā, Johan, tev taisnība. Bet tad tev būs jānāk man līdzi.

—         Es nekad neatstāšu jūs, grāfa kungs. Un neaizmirstiet Ulrihu! Jums taču ir dēls.

Grāfs sarauca pieri.

—          No Ulriha man maz prieka. Viņš ir vieglprātīgs, spēlē kārtis, taisa parādus… Ilgi cs vairs nespēšu tos maksāt. Kas zina, vai otrais dēls, kuru cs pats atstūmu no sevis, nebūtu citādāks, labāks? Nu liktenis bargi atriebjas man. Es jau redzu tuvojamies baigus negaisa mākoņus, kas sagraus mūsu namu un apraks mūs visus zem tā drupām…

Pēkšņi grāfs sagrīļojās un zaudēja samaņu.

—         Jau atkal lēkme, — sulainis līdzjūtīgi nomurmināja un, noguldījis kungu dīvānā, ieberzēja tam deniņus ar stipri smaržojošu šķidrumu.

Kad grāfs atkal atvēra acis, Johans ieveda to guļamistabā,kur nelaimīgais tēvs tūliņ atkrita gultā un iegrima smagā miegā.

Vecais sulainis palika apsargāt sava kunga mieru, un drūmas domas jaucās viņa galvā.

Kvēla sirds

Liclcc|a malā, kas savienoja Brandcnfelsu ar Rozenburgu, atradās neliels namiņš. Gadiem ilgi tas bija stāvējis tukšs un tikai nesen bija ieguvis jaunus iemītniekus.

Dārza vidū pacēlās mazs paviljons, pa kura apsūnojušām kāpnēm šobrīd devās augšup kāda jauna sieviete melniem matiem un bālu seju.

Faustīna fon Lomc sarauktām uzacīm vērās vakara tumsa. I .ikās, viņa gaidīja kādu un tikai ar pūlēm apslāpēja savu nepacietību.

—          Viņa arvien vēl nenāk, un cs šeit mokos nezināšanā, — tā nomurmināja. — Vai viņa būs dabūjusi ko zināt? Ak, kad taču cs beidzot atkal redzēšu viņu! Viņš vēl nenojauš, ka esmu tik tuvu. Un nu viņš mīl citu — kādu meiteni no tautas. Smieklīgi! Gan jau viņš drīz aizmirsīs to un atkal būs manos skāvienos. Vēl man netrūkst skaistuma, lai viņu savaldzinātu! Un lai Dievs viņai žēlīgs, ja tā mēģinās traucēt manu laimi!

Šajā acumirkli viņa izskatījās kā tumsas dēmons, kas mežonīgā priekā satriec un iznīcina visu.

Sāka līt, un Lomcs kundzei bija jāatgriežas namā. Lielajā istabā jau bija iedegta spuldze.

Šo villu ar visu iekārtu Faustīna bija noīrējusi uz nenoteiktu laiku. Viņa bija bagāta un varēja apmierināt ikvienu savu iegribu.

Viņa pazvanīja, un istabā ienāca kāda vcca sieviete.

—  Vai Franciska vēl nav pārnākusi, Babct?

— Nē, baroneses kundze, — kalpone atbildēja.

Faustīna atlaida to un iegāja savā guļamistabā. Brīdi vēlāk pie durvīm atskanēja klauvēšana. Viņa atvēra tās.

— Ā, Franciska! — viņa iesaucās. Drīzāk nāc uri stāsti!

Viņa nepiegrieza nekādu vērību tam, ka jaunā meitene bija galīgi samirkusi un nogurusi.

—  Vai redzēji viņu? — Faustīna ātri jautāja.

Franciska pamāja ar galvu, uzmezdama savai kundzei dīvainu skalu, kas tai palika nepamanīts.

— Un arī to meiteni? — viņa turpināja jautāt. — Vaiviņairskaista?

—  Pat neparasti skaista, — Franciska ļaunā priekā apliecināja.

Faustīna aiz dusmām trīcēja.

—  Vai viņš to mii?

—  Viņš grib to apprecēt, — jaunā meitene mierīgi atbildēja.

—   Tu melo! — baronese iekliedzās. Brīdi skraidījusi šurp un turp pa istabu, viņa atkal apstājās Franciskas priekšā. — To es nepieļaušu, — viņa skarbi sacīja. — Un tu man palīdzēsi!

—   Tas nebūs vajadzīgs, — jaunā meitene mazliet zobgalīgi atbild ēja, — jo viņa pati negrib to precēt.

Faustīna sastinga izbrīnā. Viņa nespēja saprast, kā gan kāda tur vienkārša skuķe varētu atteikties no vīrieša, kuru viņa, baronese fon Lome, mīlēja ar dedzīgu kaisli.

Tad viņa ļauni iesmējās.

—   Jo labāk man… un arī viņai! — baronese sacīja, tad piebilda — Nu tu vari iet — pagaidām man tevis nevajag.

Franciska klusēdama izgāja. Pārģērbusies sausās drēbēs, viņa uzkāpa savā istabā un tāpat apģērbusies atkrita gultā.

Faustīna palika viena, atmiņās kavēdamās laimīgajā pagātnē.

—    Valdemār, — viņa čukstēja, un viņas lielās, melnās acis iekvēlojās. — Vai tiešām viņš būtu mani aizmirsis? Es nevaru tam ticēt. Man taču piederēja viņa sirds, viņa mīla. Tikai melus viņš nespēja man piedot, bet cs taču meloju vienīgi viņa dēļ. Kopš tā vakara, kad viņš mani atstāja, man vairs nav miera. Visu laiku esmu klīdusi pasaulē, velti meklēdama viņa pēdas. Bet nu man tomēr palaimējās to atrast un cs esmu viņa tuvumā. Un viņam atkal jākļūst manam! Bruno taču ir patiesi nomiris, un es esmu pilnīgi brīva. Es pazīstu Valdemāra labo sirdi, aiz līdzjūtības viņš piedos man. Un es pacietīgi gaidīšu, kamēr šī līdzjūtība atkal izvērtīsies mīlā.

Faustīna piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā, kur trakoja negaiss.

—   Tāds laiks bija arī toreiz, kad es pirmo reizi redzēju viņu. Un arī toreiz, kad viņš aizgāja no manis. Vai atkal viņš atgriezīsies šādā vētrainā naktī?

Viņa atvēra logu. Spēja vētras brāzma norāva viņai no pleciem vieglo mežģīņu lakatiņu un nosvieda to pašā ccļa vidū.

Šajā acumirklī atskanēja pakavu troksnis. Pa ceļu tuvojās kāds vientuļš jātnieks. Pēkšņi viņa zirgs saslējās pakaļkājās, vējš atkal bija satvēris zemē nokrilošo lakatu un aptinis to dzīvniekam ap galvu.

Jātnieks iztrūkās no saviem sapņiem un gribēja nomierināt pārbiedēto dzīvnieku. Velti! Pārlēcis pāri pārplūdušajam grāvim, zirgs ar tādu sparu trieca jātnieku pret dārza žogu, ka tas palika nekustīgi guļam. Nākamā acumirklī satracinātais zirgs nozuda nakts tumsā.

Faustīna uztrūkās kā no miega un sāka saukt kalpotājus. Nepiegriezdama vērību lietum un vētrai, viņa arī pati izsteidzās tiem līdzi.

Nelaimīgais gulēja ar seju pret zemi. Babete saudzīgi pagrieza to apkārt, kamēr viņas vīrs rādīja gaismu. No ievainojuma pierē tecēja ninis.

Ieraudzījusi viņa seju, Faustīna pēkšņi iekliedzās un nometās tam līdzās ceļos. Saņēmusi rokās svešinieka galvu, viņa pārklāja skūpsiiem tā bālo pieri. Te jauneklis atvēra acis un ielūkojās baroneses skumju aizplīvurotajā sejā.

I — Faustīna! — viņš izbailēs iesaucās, velti pūlēdamies atraisīties no tās rokām.

—        Ātrāk nesiet viņu namā! — baronese pavēlēja abiem vecajiem ļaudīm, kas mēmā izbrīnā vēroja notiekošo.

Faustīnas pavadīti, viņi ienesa nelaimīgo, kuru tie labi pazina, savas kundzes guļamistabā.

Palikusi vienatnē ar Valdemāru, Faustīna noslīga pie gultas ceļos, nenovērsdama no viņa skatienu, kurā atspoguļojās kaisle un sajūsma.

Vai tas bija sapnis? Viņš atkal bija pie viņas, gulēja viņas gultā! Viņa skūpstīja tā slaidās rokas un spieda tās pie pieres.

Valdemārs tikai pamazām atjēdzās. Faustīna pārsēja ievainojumu un pacietīgi gaidīja tā pirmo vārdu.

Jaunais grāfs nesaprašanā pavērās visapkārt. Nu viņa skats pievērsās sievietei, kas stāvēja gultas kājgalī. Viņa bālā seja pēkšņi pietvīka, un viņš strauji atrāva atpakaļ savas rokas.

— Kā tu nokļuvi šeit? — viņš nelaipni jautāja.

—        Es meklēju tevi, — Faustīna vienkārši atbildēja. — Pats liktenis atveda tevi pie manis.

— Tātad tev tomēr izdevies sadzīt manas pēdas? — viņš turpināja.

—        Valdemār, vai tu arvien vēl dusmojies uz mani? — viņa čukstēja, lūdzošu skatu vērdamās tajā. — Redzi, cs mīlu tevi vairāk par visu pasaulē — vairāk nekā manu bērnu…

Viņš sāpīgi novērsās.

— Kur tavs dēls, Faustīna? — viņš jautāja ar pēkšņām aizdomām.

—          Ērihs ir labās rokās… kādā zēnu pansijā… — viņa nedroši atbildēja.

—         Kā, tu esi aizgājusi no sava vienīgā bērna, kas tevi mīl vairāk, nekā tu esi pelnījusi? Vai tad tiešām visi labie gari tevi atstājuši?

Faustīna nokāra galvu vainas apziņā.

—        Es taču nevarēju ņemt viņu līdzi visos manos ceļojumos, — viņa mēģināja sevi attaisnot.

—  Vai viņš to mii?

— Viņš grib to apprecēt, — jaunā meitene mierīgi atbildēja.

—        Tu melo! — baronese iekliedzās. Brīdi skraidījusi šurp un turp pa istabu, viņa atkal apstājās Franciskas priekšā. — To cs nepieļaušu, — viņa skarbi sacīja. — Un tu man palīdzēsi!

—        Tas nebūs vajadzīgs, — jaunā meitene mazliet zobgalīgi atbildēja, — jo viņa pati negrib to precēt.

Faustīna sastinga izbrīnā. Viņa nespēja saprast, kā gan kāda tur vienkārša skuķe varētu atteikties no vīrieša, kuru viņa, baronese fon Lomc, mīlēja ar dedzīgu kaisli.

Tad viņa ļauni iesmējās.

—        Jo labāk man… un arī viņai! — baronese sacīja, tad piebilda — Nu tu vari iet — pagaidām man tevis nevajag.

Franciska klusēdama izgāja. Pārģērbusies sausās drēbēs, viņa uzkāpa savā istabā un tāpat apģērbusies atkrita gultā.

Faustīna palika viena, atmiņās kavēdamās laimīgajā pagātnē.

—         Valdemār, — viņa čukstēja, un viņas lielās, melnās acis iekvēlojās. — Vai tiešām viņš būtu mani aizmirsis? Es nevaru tam ticēt. Man taču piederēja viņa sirds, viņa mīla. Tikai melus viņš nespēja man piedot, bet cs taču meloju vienīgi viņa dēļ. Kopš tā vakara, kad viņš mani atstāja, man vairs nav miera. Visu laiku esmu klīdusi pasaulē, velti meklēdama viņa pēdas. Bet nu man tomēr palaimējās to atrast un cs esmu viņa tuvumā. Un viņam atkal jākļūst manam! Bruno taču ir patiesi nomiris, un cs esmu pilnīgi brīva. Es pazīstu Valdemāra labo sirdi, aiz līdzjūtības viņš piedos man. Un es pacietīgi gaidīšu, kamēr šī līdzjūtība atkal izvērtīsies mīlā.

Faustīna piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā, kur trakoja negaiss.

—        Tāds laiks bija arī toreiz, kad cs pirmo reizi redzēju viņu. Un arī toreiz, kad viņš aizgāja no manis. Vai atkal viņš atgriezīsies šādā vētrainā naktī?

Viņa atvēra logu. Spēja vētras brāzma norāva viņai no pleciem vieglo mežģīņu lakatiņu un nosvieda to pašā ceļa vidū.

Šajā acumirklī atskanēja pakavu troksnis. Pa ccļu tuvojās kāds vientuļš jātnieks. Pēkšņi viņa zirgs saslējās pakaļkājās, vējš atkal bija satvēris zemē nokritošo lakatu un aptinis to dzīvniekam ap galvu.

Jātnieks iztrūkās no saviem sapņiem un gribēja nomierināt pārbiedēto dzīvnieku. Velti! Pārlēcis pāri pārplūdušajam grāvim, zirgs ar tādu sparu trieca jātnieku pret dārza žogu, ka tas palika nekustīgi guļam. Nākamā acumirklī satracinātais zirgs nozuda nakts tumsā.

Faustīna uztrūkās kā no miega un sāka saukt kalpotājus. Nepiegriezdama vērību lietum un vētrai, viņa arī pali izsteidzās tiem līdzi.

Nelaimīgais gulēja ar seju pret zemi. Babete saudzīgi pagrieza to apkārt, kamēr viņas vīrs rādīja gaismu. No ievainojuma pierē tecēja asinis.

Ieraudzījusi viņa seju, Faustīna pēkšņi iekliedzās un nometās tam līdzās ceļos. Saņēmusi rokās svešinieka galvu, viņa pārklāja skūpstiem tā bālo pieri. Te jauneklis atvēra acis un ielūkojās baroneses skumju aizplīvurotajā sejā.

—         Faustīna! — viņš izbailēs iesaucās, velti pūlēdamies atraisīties no tās rokām.

—        Ātrāk nesiet viņu namā! — baronese pavēlēja abiem vecajiem ļaudīm, kas mēmā izbrīnā vēroja notiekošo.

Faustīnas pavadīti, viņi ienesa nelaimīgo, kuru tic labi pazina, savas kundzes guļamistabā.

Palikusi vienatnē ar Valdemāru, Faustīna noslīga pie gultas ceļos, nenovērsdama no viņa skatienu, kurā atspoguļojās kaisle un sajūsma.

Vai tas bija sapnis? Viņš atkal bija pie viņas, gulēja viņas gultā! Viņa skūpstīja tā slaidās rokas un spieda tās pie pieres.

Valdemārs tikai pamazām atjēdzās. Faustīna pārsēja ievainojumu un pacietīgi gaidīja tā pirmo vārdu.

Jaunais grāfs nesaprašanā pavērās visapkārt. Nu viņa skats pievērsās sievietei, kas stāvēja gultas kājgalī. Viņa bālā seja pēkšņi pietvīka, un viņš strauji atrāva atpakaļ savas rokas.

—  Kā tu nokļuvi šeit? — viņš nelaipni jautāja.

—        Es meklēju tevi, — Faustīna vienkārši atbildēja. — Pats liktenis atveda tevi pie manis.

— Tātad tev tomēr izdevies sadzīt manas pēdas? — viņš turpināja.

—        Valdemār, vai tu arvien vēl dusmojies uz mani? — viņa čukstēja, ludzošu skatu vērdamās tajā. — Redzi, cs mīlu tevi vairāk par visu pasaulē — vairāk nekā manu bērnu…

Viņš sāpīgi novērsās.

—  Kur tavs dēls, Faustīna? — viņš jautāja ar pēkšņām aizdomām.

—          Ērihs ir labās rokās… kādā zēnu pansijā… — viņa nedroši atbildēja.

—         Kā, tu esi aizgājusi no sava vienīgā bērna, kas tevi mīl vairāk, nekā tu esi pelnījusi? Vai tad tiešām visi labie gari tevi atstājuši?

Faustīna nokāra galvu vainas apziņā.

—         Es taču nevarēju ņemt viņu līdzi visos manos ceļojumos, — viņa mēģināja sevi attaisnot.

— O, tu ļaunā, savus pienākumus aizmirsusi sieviete! — Valdemārs uztraukts iesaucās. — Vai tiešām tu ccri mani atgūt, mīdama kājām mātes svētās jūtas? Vai tad tu vēl nezini, ka mīlēt var vienīgi to, pret kuru jūti arī cienību? — Viņš skaļi ievaidējās. — Un šo sievieti cs patiesi mīlēju, kamēr nepārliecinājos, ka tu esi negodīgi pievīlusi mani! Tu nebiji atraitne, kā apgalvoji man, bet vienīgi aiz grēcīgas iekāres piekrāpi savu cēlo vīru un mani. Kauns! Ar savu nodevību tu uz ilgu laiku nonāvēji manī ticību sievietei un patiesai mīlai…

— Valdemār, cs tevi lūdzu, beidz! — Faustīna izmisusi iekliedzās. — Jā, tev taisnība, un cs arī negribu izlikties labāka, bet neaizmirsti, ka mana mīla pret tevi bija īsta un patiesa, un arī vēl tagad tā ir vienīgais, kas manī labs. Atstum mani, un es aiziešu bojā. Vienīgi tu vēl saisti mani pie dzīves. Min mani kājām, sit mani, nicini mani, tikai ļauj man tevi mīlēt, ļauj man palikt tavā tuvumā, tevi redzēt — un cs būšu apmierināta!

Skaļi elsodama, viņa paslēpa seju uz Valdemāra krūtīm. Viņam trūka spēka viņu atgrūst, jo viņš to tomēr žēloja.

Faustīna to nojauta ar mīlošas sievietes instinktu, un cerība viņas krūtīs atkal uzliesmoja gaišāk.

—   Atved šurp Ērihu, Valdemārs sacīja. — Es negribu, ka nabaga zēns manis dēļ pazaudē māti.

— Tātad tu paliksi šeit? — viņa iegavilējās. — Tu vairs nebēgsi no manis? Mans mīļais bērns, cik viņš būs laimīgs!

—  Vai tad tu maz zini, ka viņš arī vēlas mani redzēt? — Valdemārs jautāja, labi saprazdams viņas rotaļu.

—  Nabaga bērns… Vai tiešām viņam jāatbild par mātes grēkiem?

—  Zuzanna, — viņš sevī domāja. Kā gan viņš bija varējis aizmirst viņu? Viņš bija nemierā ar sevi.

Viņš pievērsa seju sienai.

—  Ļauj man gulēt, — viņš nelaipni sacīja, — un ej ārā. Rīt agri cs atstāšu tavu namu.

—Ļauj man palikt šeit, Valdemār, — viņa lūdzās.

—   Nē, — viņš skarbi noraidīja, — citādi es nekavējoties iešu projām, kaut arī man būtu jānomirst uz ceļa.

Faustīna izgāja no istabas un nosēdās koridorā, durvju priekšā. Pagāja pusnakts, bet viņa arvien vēl sēdēja uz sliekšņa, vērīgi klausīdamās katrā skaņā. Beidzot viņa tomēr nenocietās un klusi ieslīdēja istabā.

Valdemārs gulēja drudzī un murgoja. Tikai reizi viņš klusām izdvesa vārdu:

—  Zuzanna…

Faustīnai sažņaudzās sirds. Kā viņa ienīda šo meileni!…

Istabene uzmanīgi vēroja savas kundzes seju, kurā atspoguļojās visi tās pārdzīvojumi.

Franciska ienīda baronesi, kas tik necilvēcīgi izturējās pret savu piecus gadus vcco dēlu, kuru viņa maigi mīlēja.

Bet baroneses domas kavējās vienīgi pie Valdemāra.

Te ārā atskanēja ratu rīboņa. Faustīna pietrūkās kājās.

—  Paldies Dievam, ārsts! — viņa iesaucās.

Mirkli vēlāk viņa atgriezās kopā ar ārstu, kas rūpīgi izmeklēja slimnieku.

—        Tas prasīs vismaz divas nedēļas, godātā kundze, — viņš sacīja. — Līdz tam laikam slimnieku nedrīkst pārvest.

—          Protams, grāfs paliks šeit! — Faustīna iesaucās, starodama laimē.

—         Es tūliņ paziņošu viņa vecākiem. Zināms, māte pali gribēs kopt savu dēlu, bet jums tomēr būs vēl kādu laiku jāpierāda sava viesmīlība, baroneses kundze, — viņš sacīja.

Faustīna satrūkās. Viņa māte?… Viņa iecirta zobus lūpā.

—         Jums taisnība, ārsta kungs, citādi nav iespējams, — viņa salti atbildēja.

Vērīgi noklausījusies ārsta norādījumus par slima kopšanu, viņa laipni atvadījās no tā.

Tad viņa pievērsās Franciskai un bez kāda ievada sacīja:

—         Rīt agri tu brauksi uz B. un atvedīsi šurp Ērihu. Viņam jāpaliek šeit.

Jaunā meitene strauji satvēra kundzes roku un to noskūpstīja.

—  Mūsu Ērihs atkal būs pie mums? — viņa līksmi iesaucās.

Abas sievietes jutās laimīgas, bet katra aiz sava iemesla.

Franciska steigā sakārtoja visu nepieciešamo un devās uz piestātni,

degdama nepacietībā redzēt mazo Ērihu, kuru tā bija sirsnīgi iemīlējusi.

Bet Faustīna pa to laiku sēdēja pie slimā gultas, kavēdamās sapņos par laimīgo nākotni, nenojauzdama, ka drūmi mākoņi jau savelkas pār viņas galvu.

Vienoti — un tomēr šķirti

Rūgti raudādama, Vernera kundze sēdēja dziļā atzveltnes krēslā pie krāsns. Pārāk daudz ciešanu bija uzreiz uzgūlušās viņas pleciem.

Ak, kaut viņa būtu jau toreiz drīkstējusi runāt, kad Roberts un Gabricla bija viens otru iemīlējuši! Bet ko nu vairs līdzēja nožēlošana?…

Pēkšņi atvērās durvis, un istabā ienāca Roberts.

—  Labā nabaga māmiņa, — viņš maigi sacīja, apskaudams māti.

—        Robert, kā tu izskaties! Tik noguris un skumjš! Kur Gabriela? — viņa nedroši jautāja.

Roberts gurdi atkrita krēslā.

— Cietumā, — viņš drūmi atbildēja.

Vernera kundze iekliedzās.

—          Nabaga bērns! Es nespēju to visu saprast! Šodien ieradīsies izmeklēšanas tiesnesis un nopratinās arī mani. Ko lai saku viņam? Es taēu neko nezinu…

Roberts centās viņu mierināt. Bet arī viņš nezināja atrisinājumu šai baigajai mīklai.

Pēkšņi logā parādījās kāds vīrietis. Viņš vērīgi nolūkojās jauneklī, kas nekustēdamies sēdēja dziļajā krēslā.

—          Jā, tas ir viņš, — vīrietis šausmās nomurmināja. — Drēbes saburzītas, sejā nogurums un izmisums… Ja nu viņš tiešām būtu kļuvis klaidonis?

Te Vernera kundze pagrieza galvu un ieraudzīja pie loga stāvošo vīrieti. Acis viņai iepletās.

Lielais Dievs! Johans Linge! Ko viņam vajadzēja šeit un tieši šajā brīdī?

Viņa piegāja pie dēla un strauji apskāva to.

—         Kas tas tāds? — Roberts jautāja, pārsteigts par mātes dīvaino izturēšanos un svešinieka negaidīto parādīšanos.

Vernera kundze bija pārāk uztraukta, lai atbildētu. Viņa pamāja svešajam, lai ienāk.

Nākamajā acumirklī Johans jau stāvēja zemajā istabā.

—        Anna, — viņš silti sacīja. — Desmit gadus neesmu tevi redzējis, un tu saņem mani tik… silti?

Viņa palaida Robertu un sniedza vecajam vīram roku.

—         Ak, — viņa skumji atbildēja, un acīs tai iemirdzējās asaras, — vai pēc visa tā briesmīgā, kas mūs piemeklējis, cs vēl drīkstu sagaidīt ko labu? — Tad viņa pievērsās dēlam Lūdzu, atstāj mūs vienus, Robert.

Pēdējais nesaprašanā izgāja no istabas. Viņš jutās visai pārsteigts, lomēr negribēja sāpināt māli, iztaujājot to.

—          Vai tu nāci grāfa uzdevumā, Johan? Vernera kundze rūgti jautāja. — Tikai nedomā, ka cs ļaušu atņemt man manu dēlu, jo tas taču ir mans bērns, kaut neesmu viņu dzemdējusi.

—       Neviens negrib tevviņu atņemt, Anna, — vecais virs laipni sacīja. — Gribēju tikai redzēt tevi… un viņu, par kuru dzird tik maz laba.

—        Kas iedrošinās viņu apvainot? — viņa sašutusi iesaucas. Viņš ir tikpat nevainīgs kā Gabricla!.„

Šajā acumirklī istabā ieskrēja Roberts.

—         Piedod, māt, — viņš uztraukti iesaucās, — bet, man šķicl, viņi meklē mani, cs redzēju policistus un dzirdēju tos runājam par mani…

— Ak Dievs, tad bēdz! Drīzāk, es tevi noslēpšu!

—  Nē, māt, — viņš cieti atbildēja, — mana sirdsapziņa ir skaidra.

Durvīs jau parādījās policistu stāvi.

—          Likuma vārdā, Robert Verner, jūs esat apcietināts! — kāda balss iesaucās, un nākamajā acumirklī Roberts jau bija sasiets.

Vernera kundze elsodama apskāva dēlu.

—         Neraudi, māt, — viņš to mierināja. — Mēs taču esam nevainigi un drīz vien atgriezīsimies pie tevis. Es eju pie Gabrielas. Un nu — paliec sveika! — Viņš noliecās un noskūpstīja to, tad mierīgi sekoja ierēdņiem.

Vernera kundze kā nemaņā nolūkojās pakaļ dēlam. Tad tā atcerējās apmeklētāju.

—  No kurienes tu nāc? — viņa jautāja.

—  No Rozcnburgas, Anna.

Vernera kundze skarbi iesmējās.

—  Ā, sirdsapziņa tomēr sākusi runāt? — viņa dzēlīgi jautāja.

Sulainis drūmi lūkojās grīdā.

—          Kamdēļ tu ienīsti grāfu, Anna? Vai tad viņš nav pienācigi rūpējies par tevi un par zēnu?

—         Ak jā naudas jau nekad nav trūcis, un es arī esmu pratusi to labi izmantot. Roberts ir saņēmis labu izglītību, un vēlāk viņam vajadzēja iegūt Lindcnhozas muižiņu, ko tagad pārvalda barons Rotenauss. Bet viss iznāca citādi…

—  Ceri, ka viss būs atkal labi…

—        BctkotudariRozcnburgā? — Anna viņu pārtrauca. Pamanījusi tā vilcināšanos, viņa iesaucās: — Ā, tātad grāfs tomēr grib atņemt man viņu? To es nepieļaušu! Vai viņš zina, kur Roberts atrodas?

—          Viņš to nojauš un bīstas, ka Roberts varētu būt kļuvis noziedznieks…

— Tas viņam laikam gan nebūtu pa prātam?

—         Es tevi nesaprotu, — vecais virs lēnīgi sacīja. — Tu taču mīli Robertu kā savu dēlu, kamdēļ tad tu ienīsti grāfu?

Vernera kundze mīklaini pasmaidīja.

— Tas ir mans noslēpums!

—        Anna, es lūdzu tikai vienu: nemēģini atriebties manam kungam. Robertam tas taču tikpat vairs nevarētu nākt par labu.

—          Ā, par to tu uztraucies? Nebīsties, no manis Roberts neko nedabūs zināt.

—         Lai Dievs tev to atmaksā, Anna! Redzi, es mīlu grāfu vairāk par visu pasaulē, un, lai iznīcinātu viņu, tev vispirms nāksies saplosīt gabalos mani.

Divas lielas asaras noritēja pār Johana Linges grumbainajiem vaigiem.

—         Tu, uzticīgā dvēsele! — Anna aizkustināta iesaucās. — Tevis dēļ, Johan, cs saudzēšu grāfu.

Vecais sulainis piecēlās.

—         Man nu jāiet, Anna, — viņš klusi tcica. — Grāfs pēdējā laikā ir tik vārgs, un cs vienmēr esmu tam vajadzīgs. Dzīvo sveika! Mūsu jaunais grāfs strādā tiesā. Varbūt viņš varētu kaut kādā veidā atvieglot apcietinātā stāvokli…

—        Grāfs Ulrihs dien tiesā? Cik dīvaini! Tad jau arī viņam būs jāņem dalība šis prāvas iztiesāšanā? Kāda liktenīga sagadīšanās!

Johans Linge un Vernera kundze stāvēja pie dārza žoga, kad Feitam gadījās iet šai vietai garām. Uzmetis sulainim neuzticīgu skatu, viņš mazliet pacēla cepuri.

—          Kas tas par cilvēku? — Lingc jautāja. Viņš izskatās visai aizdomīgs.

—         Tas ir kāds paklīdis dzērājs, vārdā Feits, — Vernera kundze vienaldzīgi paskaidroja.

Johans labi nojauta, kur kavējas viņas domas. Silti paspiedis nelaimīgajai sievietei roku, viņš lēnām devās prom.

Vernera kundze pat nepamanīja, ka tas jau bija ajzgājis.

—         Drīz viņš būs tur, — viņa sāpīgi domāja. — Nu viņi ir kopā un tomēr tālāk viens no otra kā jebkad! Mans Dievs, vai tad vienmēr nevainīgajiem jācieš citu vietā?… Kas tev notieis, Trcf? Viņa noliecās pie mazā brūnā sunīša, kas nepacietīgi raustīja to aiz svārku malas. — Ā, Lingc jau aizgājis, un cs nemaz nepamanīju…

Viņa pagriezās pret durvīm, kad pēkšņi šunelis steidzās tai pretim, nesdams zobos kādu raibas drānas gabalu. Vernera kundze paņēma to rokā.

—   Tas droši vien ir Lingcs lakatiņš, viņa nomurmināja, bet tad pamanīja vienā stūri iespraustu ļoti dārgu saktu. Laikam grāfa dāvana. Jāuzglabā, lai varu nākamā reizē atdot to Johanam atpakaļ.

Iegājusi tukšajā namā, viņa noglabāja atradumu šķir.ta un mirkli vēlāk jau bija to aizmirsusi.

13

Vecais grabažnieks

Rozcnburgas žīdu kvartālā bija vairākas šauras, līkumotas ieliņas, kur dzīvoja gandriz vienīgi vecu grabažu uzpircēji un lupatlaši. Vienas šādas tirgotavas izkārtne ziņoja, ka tās īpašnieks pārtiek no vecu lietu uzpirkšanas un pārdošanas.

Lamādamies un lādēdamies kāds vīrietis taustījās lejup pa izmītajām kāpnēm pagrabā, no kura sitās pretim mitruma un pelējuma smaka.

Lejā nokļuvis, viņš tumsā uzdūrās dažām grabažām, kas ar troksni aizripoja pa netīro klonu. Pagraba durvīs parādījās kāds dīvains stāvs ar pilošu lauku svcccs galiņu rokā.

—    Kas te tā kliedz? — viņš nelaipni iejautājās, bet tad, ieraudzījis nācēja seju, acumirklī pārmainīja toni: — Lielais Dievs! Piedodiet, grāfa kungs, ka vecais Šmcije jūs tūliņ nepazina. Lūdzu, lūdzu, grāfa kungs, icnācicl manā birojā!

—    Es jau baidījos, Finkcl, ka dzīvs vairs netikšu ārā no šī žurku slazda, — grāfs Reišcnovs atbildēja, uzmanīgi sekodams vecajam žīdam. — Pie velna, kur tad cs nu atkal esmu ieķēris?

—    Zaļo ziepju traukā, grāfa kungs, — grabažnieks pakalpīgi paskaidroja un, pavēris kādas zemas durvis, iesaucās: — Judīt, atnes ūdeni un dvieli!

Mirkli vēlāk istabā ienāca jauna meitene un nolika prasīto uz krēsla. Garāmejot pasveicinājusi grāfu, viņa atkal nozuda.

Reišcnovs stāvēja kā zibens ķerts. Kas gan varēja būt šī brīnišķā skaistule? Taču nc netīrā žīda meita?…

—          Skaista kā sapnis, — viņš sevī nodomāja, nolūkodamies tai pakaļ.

—          Nu, grāfa kungs, kam varu pateikties par šo godu? — Šmeije glūnoši jautāja.

Reišcnovs atmodās it kā no sapņa un nopūzdamies atsēdās piedāvātajā krēslā.

—  Man vajag naudu, Šmcije, daudz naudas,un tūliņ.

Zīda acis iemirdzējās. Bet tad tas skumji papurināja galvu.

—         Vēl tikai pirms divām nedēļām jūs dabūjāt divdesmit tūkstošus marku, grāfa kungs…

—          Jā, un nedēļu vēlāk atdevu jums šo summu ar piecdesmit procentu lielu piemaksu, vecais blēdi!

—  Ko lai dara, grāfa kungs, arī man taču mazliet jānopelna…

—           Lai tas paliek, — Reišcnovs viņu nepacietīgi pārtrauca. — Šmeije, man tūliņ vajag piecdesmit tūkstošus marku.

Vecais žīds nojauta izdevīgu veikalu.

—         Piecdesmit tūkstošus! — viņš iesaucās. — Ko gan jūs domājat, grāfa kungs, — vai cs esmu Rotšilds?

—         Bez kādas izrunāšanās! Ja negribat, gan jau atradīsies citi blēži no jūsu bandas, kas bez vārda runas uzticēs grāfam Rcišcnovam šo summu.

—         Nevajag taču tūliņ uztraukties, grāfa kungs, — augļotājs piekāpās. — Vecais Šmeije darīs visu, ko vien spēs. Es tūliņ palūkošos…

Viņš iegāja istabas tumšākajā kaktā un, atslēdzis naudasskapja durvis, sāka rakņāties tā plauktos.

Grāfs vairs nepiegrieza tam nekādu vērību. Viņa domas kavējās citur.

—        Cik žēl, ka tādai brīnišķai meitenei jānīkst šajā netīrajā apkārtnē, kur to galu galā droši vien apprecēs kāds no šiem augļotājiem, — viņš sevī domāja.

Vecais žīds jau atkal stāvēja viņa priekšā.

—  Es nevaru jums atsacīt, grāfa kungs. Jūs man patīkat…

—  Lai paliek šie glaimi! Cik dārgi man būs jāmaksā par tiem?

Augļotājs grozījās turp un šurp.

—  Nu, es nebūšu dārgs, teiksim — septiņdesmit picci procenti…

—         Vai esat prātu zaudējis, vecais skopuli? — Reišcnovs uztraucās. — Pēc divām nedēļām jūs dabūsit savu naudu atpakaļ ar piecdesmit procentu piemaksu, kā jau vienmēr. Ar to pilnīgi pietiek.

Zīds saķēra galvu.

—        Oi, jūs laikam gribat mani izputināt, grāfa kungs! Nu, manis dēļ pēc divām nedēļām, bet septiņdesmit pieci procenti.

Reišcnovs redzēja, ka augļotājs nepiekāpsies. Bet ko viņš varēja darīt? Goda parādi taču bija jānomaksā, lai tad notiek, kas nolikdams!

Satvēris spalvu, viņš parakstīja zīda pasniegto vekseli un neskaitīdams iebāza naudu kabatā.

Šmeije Finkcls apmierināts berzēja rokas.

—         Jums tur ir glīts briljants, grāfa kungs, — viņš sacīja, kāru skatu vērodams dārgo gredzenu, kas mirdzēja Rcišcnova pirksta. Ja jums kādreiz pietrūkst naudas — vecais Šmeije labprāt pērk šādas lietiņas.

Ulrihs Reišcnovs satrūkās. Šis gredzens bija mātes dāvana — nē, no tā viņš nešķirsies! Tad jau labāk lodi galvā!

Nu viņš varēja nomaksāt parādu baronam un svēti nozvērējās sevī nekad vairs nespēlēt.

Reišcnovs strauji piecēlās, lai ietu. Šmeije Finkcls pavadīja viņu līdz kāpņu pakājei.

—        Ja jums atkal kādreiz gadās kāda vajadzība, grāfa kungs, vecais Šmeije vienmēr centīsies jums pakalpot, — viņš sacīja, dziļi palocīdamies. — Nu, nu, kas tad tur vēl? — augļotājs pēkšņi iesaucās.

Jaunais grāfs pacēla galvai. Aiz kāda veca skapja stāvēja slaids meitenes slāvs.

— Judīt!… — žīds pasauca, izdzēsdams sveci.

Pagrabā iestājās pilnīga tumsa. Reišcnovs izdzirda klusus soļus. Finkcls kaut ko iečukstēja meitenei, un tā tumsā tuvojās grāfam.

—  Nāciet, — viņa sacīja, satverdama tā roku.

Reišcnovs sekoja viņai. Brīdi vēlāk viņi jau bija uzkāpuši augšā. Nu viņš atkal varēja saskatīt savas pavadones seju.

—        Nu jūs pats redzēsit ceļu, — viņa vienkārši sacīja, atlaizdama tā roku.

Šaurā koridora galā viņa atgrūda durvis, kas veda pagalmā.

Reišcnovs palika stāvam, ar neslēptu sajūsmu vērodams meitenes daiļo, viegli iedegušo seju, kas no šī skatiena neviļus pietvīka.

Pēkšņi viņš satvēra viņas šauro roku un, pirms vēl Judīte paguva atjēgties, godbijīgi piespieda to pie lūpām.Tad viņš ātri devās prom.

Judīte stāvēja kā pārakmcņojusics. Vai tas bija sapnis? Lepnais, skaistais grāfs bija skūpstījis viņas, nicinātas žīdietes, roku?

Lielas asaras ritēja viņai pār vaigiem, bet viņa to nemanīja. Nedomādama, kādēļ tā dara, viņa cieši piespieda pie lūpām to vietu savā rokā, kuru grāfs nupat bija noskūpstījis…

Te augļotāja ķērcošā balss iztraucēja viņu no sapņiem. Aizcirtusi durvis, Judīte steigšus devās atpakaļ piesmakušajā pagrabā.

14

Nodotā mīla

Baroneses fon Lomcs villas dārzā rotaļājās mīļš, apmēram piecus gadus vccs puisēns. Viņa zilās bērna acis staroja laimē. Līksmi gavilēdams, viņš svieda gaisā raibo gumijas bumbu, ko Franciska bija iedāvinājusi savam mīlulim.

Pēkšņi bumba novirzījās sāņus un, pārlidojusi pāri žogam, nokrita uz ccļa, bet no turienes ieripoja grāvī.

Puisēns sarūgtināts nolūkojās pakaļ raibajai paijiņai.

—  Mana skaistā bumba! Nu tā ir pagalam! — viņš iesaucās.

—         Kur tad viņa palika? — aiz žoga pēkšņi atskanēja kāda laipna balss.

—         Ieripoja tur, grāvī… Vai tu varētu man to pasniegt? — bērns lūdzoši sacīja.

— Labprāt, maziņais, tūliņ.

Nepazīstamā jaunā meitene drīz vien atrada bēgli. Erihs, laimē starodams, satvēra savu dārgumu, caur žogu ziņkāri vērodams laipno palīdzi.

— Kā tevi sauc? — viņš beidzot jautāja.

— Zuzanna, — viņa jautri atbildēja. — Un tevi?

—        Ērihs, Ērihs fon Lome, cs dzīvojušajā namā un man ir Franciska un skaista māmiņa, — mazais vīrs svarīgi paskaidroja.

Zuzanna vēl neko nezināja par villas jaunajiem iedzīvotājiem. Skaistais, drošais puisēns viņai uzreiz iepatikās.

—        Tēva man nav, tas ir miris, — Erihs turpināja. — Bet toties man ir krusttēvs, un viņš pašreiz ir ļoti slims, — viņš lepni piebilda. — Māmiņa priecājas, ka krusttēvs slims, jo tad tas var palikt pie mums.

Zuzanna, protams, neko nesaprata un gribēja jau iet tālāk, bet Ērihs to nelaida.

Krusttēvs nakti nokritis no zirga, un māmiņa likusi noguldīt viņu lina gultā. Un nu krusttēvs Valdemārs ir tik slims, ka nepazist pat mani, — viņš pļāpāja tālāk.

Zuzanna sarāvās.

Krusttēvs Valdemārs?

Nu jā — tā saue manu krusttēvu: grafs Valdemārs Bergers no '&gt;nlingcnas, — Ērihs paskaidroja. — Vai tad tu viņu nepazīsti?

Jaunā meitene neatbildēja. Valdemārs, viņas Valdi mars gulēja smagi slims kādas sievietes namā, kuru tas pazina… varbūt pat mīlēja! Vai tas varēja būt? Tātad viņš bija to vīlis?… Bet vai tad viņa pali nebija no tā atsacījusies?

Par ko tu raudi? — bērns nesaprašanā jautāja.

Tiešām, viņa raudāja! Viņa dēļ? Nē, tikai ne to! Zuzanna ātri Izslaucīja acis.

Nē, es neraudu, — viņa spītīgi atbildēja, uzlūkodama namu, I urā Valdemārs šobrīd atradās — kādas citas tuvumā.

-Ērih! — šajā acumirklī atskanēja klusa, patīkama balss. Verandā stāvēja slaida auguma, melnā tērpā ģērbusies sieviete.

Tā ir viņa! — Zuzanna nodomāja. — Cik viņa skaista, cik lepna! Kas gan cs esmu salīdzinājumā ar viņu?

Ґ Nāc, parotaļājies kopā ar mani, — Ērihs lūdza. — Tu man patīc.

Faustīna dzirdēja šos vārdus, un viņas lielās, melnās acis pievērsās pēkšņi nobālušajai meitenei. Zuzanna mēmi pakratīja galvu un pagriezās uz iešanu. Faustīna nekustējās. Ar sievietes instinktu viņa nojauta, kas ir šī meitene, un viņas melnās acis iekvēlojās uzvaras apziņā.

Arī Franciska, kas stāvēja pie loga, bija pazinusi Zuzannu, un viņas skatienā, kuru tā uzmeta savai kundzei, bija lasāms bezgalīgs naids.

Ērihs iesteidzās istabā un izstāstīja savai draudzenei visu, kas nupat bija noticis.

Franciska nu zināja pietiekami, un savā sirdī tā apņēmās darīt visu iespējamo Zuzannas labā. Saņēmusi Ērihu aiz rokas, viņa kopā ar to uzkāpa villas augšējā

stāvā.

Pēkšņi puisēns, kas bija piegājis pie loga, priekā iesaucās:

Palūkojies, Franciska, kāds skaists pajūgs nupat apstājās pie mūsu vārtiem!

Villas priekšā tiešām apstājās eleganta ekipāža, kurā sēdēja kāda vecīga dāma. Faustīna jau steidzās tai pretim un ar apburošu laipnību apsveica gaidīto viešņu, jau pirmajā acumirklī iekarodama Valdemā ra mātes sirdi.

Saņēmusi ziņu par vienīgā dēla pēkšņo slimību, grāfiene Bergera tūliņ bija steigusies pie tā. Pārsteigta par Faustīnas skaistumu, laip nību un viesmīlību, viņa sevī brīnījās, kā gan Valdemārs nekad agrāk nebija stāstījis par šo savu pazīšanos. Ar mātes aso skatu viņa tūliņ redzēja, ka baronese sevišķi dzīvi interesējas par Valdemāru, un nolēma pie pirmās izdevības noskaidrot, vai arī viņš jūt to pašu pret šo neparasti pievilcīgo skaistuli. Klusībā grāfiene jau loloja dažādus jaukus plānus par dēla nākotni.

Gudrā Faustīna saprata, ka šeit viņa jau uzvarējusi. Vai tiešām viņai neizdosies ar laiku iekarot arī Valdemāra sirdi?

Visu nakti viņa nosēdēja pie slimnieka gultas. Namā valdīja dziļš klusums. Atskaitot Faustīnu, visi gulēja ciešā miegā.

Te atvērās dārza vārtiņi, un pa tiem ienāca kāds svešinieks. Seko dams gaismas atspīdumam, viņš uzmanīgi iegāja istabā, kur pie Valdemāra gultas sēdēja Faustīna.

Viņa pacēla galvu un, ieraudzījusi ienācēju, kā vairīdamās izstiepa pret to abas rokas. Neviena skaņa nenāca pār viņas nobālušajām lūpām.

Ari svešinieks klusēja, bet toties jo skaidrāk runāja viņa kvēlojošā* acis, viņa bezgala nicīgais skatiens.

15

Gabrielas aizstāvis

Zvērinātais advokāts Normanssēdēja savā darbistabā pie rakstām-; galda, uz kura bija sakrauta liela aktu kaudze. Stikla durvis, kas veda šaurajā balkonā, stāvēja vaļā.

Izgājis balkonā, Ernsts Normans sāka domīgi lūkoties kanālā, kas tecēja pie mājas. Tad tas izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un steigā ierakstīja tajā dažas rindiņas.

Pēkšņi viņš mulsi iesmējās.

— Tev taču jāstrādā, nelga, jālasa akti, jāpārdomā aizstāvēšanas runa, nevis jādzejo, — viņš īgni nomurmināja.

Atgriezies pie rakstāmgalda, advokāts iedziļinājās aktu pētīšanā. Tie nebūt nebija tik garlaicīgi.

Viņam, dzejniekam un sapņotajam, ko visi atzina par ļoti vāju ļiiii .lu. bija uzticēta kāda lieta, kas tika uzskatīta par sevišķi vienkār|u.

Met vai viņa" uzdevums tiešām bija tik vienkāršs? Nē, cik būs viņa ipēkos, viņš nekādā ziņā nepieļaus, ka Gabriela Vernera tiek gadiem ili'i vārdzināta cietuma mūros!

Viņas vaina nebija pierādīta. Ja nu viņam, nicinātajam sapņotājam, lzdotos panākt tās attaisnošanu!

Normans pietrūkās kājās, un viņa acis iemirdzējās. I .is liecam bija viņa cienīgs uzdevums! Bet, lai to veiktu, viņam taču an pašam vajadzēja būt pārliecinātam par apsūdzētās nevainību.

Atri apņēmies, viņš devās uz cietuma biroju, kur lika pasaukt Inspektoru.

! Atvediet apsūdzēto Gabrielu Verneru! Es esmu viņas aizstāvis, ' viņš īsi sacīja.

Iegājis sieviešu nodaļā, inspektors uzmeklēja veco, labsirdīgo uzraudzi, kas bija ļoti iemīlējusi Gabrielu.

Viņa atslēdza kameras durvis.

Gabricla pat nepavērsa galvu. Ēdiens, ko uzraudze tai pirmīt bija lonesusi, stāvēja uz galda neaizskarts.

Ieraudzījusi inspektoru, viņa pietrūkās kājās. Tas droši vien nesa viņai ziņas no vīra, par kura apcietināšanu Gabriclai vēl nekas nebija teikts.

—         Vai atnācis mans vīrs? — viņa strauji iesaucās, un vājš sārtums Icšalca tās bālajos vaigos.

Inspektors uzmeta tai līdzjūtīgu skatu.

—          Drīz jūs redzēsit viņu, — viņš atbildēja. — Ir atnācis jūsu aizstāvis un vēlas ar jums runāt.

—        Mans aizstāvis? Tātad pasaulē tomēr vēl ir kāds cilvēks, kas vēl man labu!

Viņa sekoja ierēdnim, kas ieveda to aukstā, kailā istabā, un nostājās pie barjeras, aiz kuras stāvēja advokāts. Viņš pamāja inspektoram, un tas izgāja.

Normans izbrīnā vēroja šo skaisto, pievilcīgo seju, kurai skumjas un ciešanas bija piešķīrušas cēlu, aizkustinošu izteiksmi.

Gabriela nenovērsa acis no cilvēka, kura rokās bija nodots tās liktenis.

—         Lūdzu, sēdieties, — viņš sacīja. — Gabricla Vernera, dzimusi grāfiene Brandcnfelsa, jūs tiekat apsūdzēta savas mātes slepkavībā?

— Jā, — viņa atbildēja.

—  Ko jūs par to sakāt?

—  Dievs zina, ka cs neesmu to darījusi!

—          Izstāstiet man visu, kas jums zināms. Nenoklusējiet man neko, jo tikai jūsu pilnīgas uzticēšanās gadījumā cs varu ccrēt ko panākt jūsu labā. i

Gabricla bez mazākās vilcināšanās izstāstīja visu, sākot no salabšu nas brīža ar māti un beidzot ar mirkli, kad bija atradusi to guļam asiņu peļķē.

Advokāts vērīgi noklausījās viņas stāstā.

— Kā jūs pierādīsit, ka māte jums piedevusi?

—        Neviens to neredzēja un nedzirdēja, — viņa elsodama atbildēja — Māte bija vienīgā, kas varētu mani glābt, bet viņa apklususi uz mūžu… ]

—         Jūsu māte ir bez pēdām nozudusi, neviens nezina, kur tā pali kusi.

Gabricla to nesaprašanā uzlūkoja.

—         Māte — nozudusi? — viņa iesaucās. — Tātad nemaz vēl nav,1 pierādīts, ka viņa būtu mirusi?

Normans pamāja ar galvu.

—         Kad ārsts ieradies notikuma vietā, līķis tur vairs nav atradic Vai jūs pārliecinājāties par grāfienes nāvi?

—        Es? Mans Dievs, cs tikai redzēju viņu guļam asinīs un sāku saukt palīgā. Tad atnāca ļaudis un atveda mani šurp. Uz kāpnēm cs satiku' ārstu un lūdzu to darīt visu iespējamo. Bet kur gan māte varēja tik īs brīdī nozust, un kas būtu viņu aiznesis?

— Tas nav zināms. Vai jums ir kādas aizdomas?

Gabricla mēmi pakratīja galvu. Mātes noslēpumainā nozušana bija: atkal jauna mīkla.

— Kas bija pirmais, kurš izteica aizdomas pret jums?

Gabricla apdomājās.

—         Kāda meitene, kāda sarkanmataina meitene… Viņa draudēja man un grūstīja mani.

— Vai zināt viņas vārdu?

— Nē.

—  Vai jūs vēl pazītu to?

—  Katrā ziņā.

— Vai zināt, kas ir galvenais sūdzētājs?

—  Es to nojaušu — barons Rotenauss.

— Vai tad viņš arī jau senāk jūs ienīda?

— Neesmu nekā tamlīdzīga manījusi.

ļ — Kāda interese viņam būlu pierādīt jūsu vainu? f Tādā gadījumā viņš būtu vienīgais mantinieks, .Gabricla bez Apdomāšanās atbildēja. Pēkšņi viņai iekrita prāta kāda šausmīga (loma. — Vai drīkstu runāt?

Protams, es taču esmu jūsu draugs!

Viņa uzmeta tam pateicīgu skatu. Tad viņa pastāstīja par nozudušajam un atpakaļsaņemtajām vēstulēm, kā arī par mātes izteiktajām (lzdomām, ka kāds to visu darījis apzināti, ļaunprātīgā nolūkā.

Vai jūsu māte bija sastādījusi testamentu? — Normans jautāja, kad viņa apklusa.

f To cs zinu.

f Vai jūsu māte gribēja salabt arī ar jūsu vīru?

Jā, — Gabricla dedzīgi iesaucās, — jo citādi cs būtu atkal iiizgājusi. Ccru, ka arī Vernera kundze varēs apliecināt, ka māte bija mums piedevusi.

' Vai jūs runājāt ar Vernera kundzi? I Nē. Es devos tieši pie mātes. I Jūsu vīrs tiks nopratināts, tāpat arī viņa māte. 1 ■ Vai cs tagad vēl nedrīkstu redzēt savu vīru? viņa jautāja, un ■ļlmis acīs atspoguļojās tik aizkustinošs lūgums, ka advokāts jutās «zvarēts.

| Labi, jūs viņu redzēsit.

r — Pateicos jums! — Gabricla priekā iesaucās. — Es jau tūlīt lināju, ka jums ir laba sirds! Normans uzmeta tai nopietnu skatu.

Nu jums jāiet. Bet ceriet, ja jūs tiešām esat nevainīga, ko cs no sirds vēlos, tad taisnība uzvarēs!

Vēlreiz pateikusies aizstāvim,Gabricla nokārtu galvu sekoja inspektoram. Koridorā viņiem pretim sarunādamies nāca divi vīrieši. Gabriela pēkšņi iekliedzās:

Robert, tu beidzot tomēr atnāci! — viņa iegavilējās un, pirms vēl inspektors paguva to aizkavēt, dedzīgi apvija rokām grāfa Ulriha Rcišcnova kaklu.

Jaunais grāfs apjuka. Viņš momentā saprata, ar kuru šī skaistā cietumniece bija viņu sajaukusi.

Jūs maldāties, cs neesmu Roberts, — viņš laipni sacīja, saudzīgi izraisīdamies no viņas skāvieniem.

Gabriela griezīgi iesmējās.

Ā, es saprotu! Skaistā svešiniece ir tā, kas nolaupījusi manu viru… O, tad icslogiet mani un ļaujiet man aiziet bojā!

Inspektors nezināja, ko lai domā. Vai tiešam nelaimīgā bija zaudē jusi prātu?

Iegājusi savā kamerā, Gabricla raudādama atkrita guļvietā. Viņd apņēma nakts…

Reišcnovs ar savu pavadoni turpināja ceļu. Viņš bija ļoti pārsteigts Vai tad tiešām līdzība starp viņu un to noziedznieku bija tik liela, ka pat sieva varēja pārskatīties?

Viņš izklaidīgi atbildēja uz ziņkārā asesora jautājumiem.

Droši vien kāda bijusī mīļākā, — pēdējais nodomāja un nepētīja tālāk.

***

Advokāts Normans domīgs atstāja cietumu. Grūti, ļoti grūti bijq pierādīt Gabrielas nevainību, kaut pats viņš cieši ticēja tai. Bet viņa vajadzēja to glābt, lai viņa atkal kļūtu brīva un varētu baudīt laimi pi sava vīra sāniem.

Kādēļ šī doma nesagādāja viņam prieku? Viņš negribēja atbildēt uz šo jautājumu.

Lēnām viņš iegāja savā dzīvoklī un, nosēdies uz balkona margām sapņaini vēroja kanāla tumšos ūdeņus.

—  Gabricla…

Normans satrūkās. Vai viņš bija ko teicis?…

Viņš iegāja istabā, un mirkli vēlāk gaisu piepildīja maigas, skumja, vijoles skaņas.

16

Uz pēdām

Klusajā Brandenfelsas ciematā reti kad bija valdījis tāds uztraukums; kā pēc vccās grāfienes mīklainās slepkavības un nozušanas; Ļaudīs klīda vismistiskākās baumas. Daudzi ticēja dažādu pārdabis-j ku spēku līdzdarbībai, jo sargu stāsti par spokošanos notikuma vietas tuvumā deva bagātīgu vielu māņticībai. Neviens vairs neiedrošinājās tumsā tuvoties pilij.

Bija pusnakts. Pa vientuļu, kārkliem noaugušu taciņu pilij no otras puses tuvojās kāds stāvs. Tas tikai ar pūlēm virzījās uz priekšu, jo kājas

|| uz soļa līdz potītēm grima lietus izmērcētajā, purvainajā zemē un ļpruis vējš, kas pūta gājējam tieši krūtīs, traucēja iešanu.

Ilcidzot viņš sasniedza mazus vārtiņus, kurus tas pēc dažiem nem kmīgiem mēģinājumiem atvēra ar vienu no līdzpaņemtajām Ml'.lcgām.

Mazā laterna, ko noslēpumainais gājējs līdz šim bija slēpis zem mēteļa, vāji apgaismoja garo koridoru, mezdama savu atspīdumu arī neparastā apmeklētāja sejā.

Tas bija barons Rotenauss. i Pa šo eju līdz galam, — viņš murmināja, — tad augšup pa kāpnēm, cauri vecajai ieroču zālei un vēl vienam koridoram un es luīsu pils apdzīvotajā daļā. Cik labi, ka cs atradu Lindcnhozā pils vecos plānus, kas man dod iespēju nokļūt slepenajās istabās, no kurām viena ved vecās grāfienes darbistabā. Tādā kārtā sargi mani neredzēs, un cs netraucēts varēšu meklēt testamentus.

Izgājis cauri ieroču zālei, viņš jau gribēja to atstāt, kad pēkšņi tam aiz muguras ar lielu troksni nokrita no sienas kāda glezna.

Barons satrūcies palika stāvam. Mirkli klausījies, viņš piegāja pie nokritušās gleznas un pagrieza to apkārt, pats nezinādams, kāpēc tā ilara.

i Laternas blāvais atspīdums apgaismoja kādas vecas sievietes seju, kuras acis likās viņam draudam. Rotenauss uzreiz pazina šo ģīmetni, zem kuras bija parakstīts:

„Urzula fon Brandcnfelsa, dzimusi fon Ehcima, kuru noslepkavojis tās māsasdēls Kurts fon Prahts no Lindcnhozas 1632. gadā."

Rotenausam mati saslējās stāvus. No ģimenes hronikas viņš zināja, ka šis Kurts fon Prahts no Lindenhozas gribējis piesavināties mantojumu, kamēr toreizējā pils īpašnieka likumīgais pēcnācējs skaitījies it kā kritis karā. Bet vēlāk tas tomēr atgriezies, noziegums atklājies, un slepkava ticis pakārts. Karātavas vēl līdz pat šim brīdim bija saglabājušās nelielajā pakalnā, kas tika saukts par karātavu kalnu…

Dīvaini, ka tieši šī glezna viņu bija iztraucējusi! Vai tas bija biedinājums? Blēņas! Vai tad viņš bija noslepkavojis krustmāti? Nē, viņš brīvi varēja lūkoties visiem acīs! Bet kamdēļ tad viņu tik dīvaini nomāca līķa pēkšņā nozušana? Vai viņš baidījās, ka vecā grāfiene kādu dienu varētu dzīva nostāties viņa priekšā un to apsūdzēt?

Nē, viņu ne! Viņš taču nebija aizskāris tai ne matiņu!

Un tieši šajā acumirklī bija vajadzējis nokrist šai gleznai!

Rotenauss pasteidzās atstāt baigo z.iii

Nosvīdis un aizelsies, viņš beidzot palika siavam Viņa ccļamērķis vairs nebija tālu. Nu vajadzēja uzmanīt ii-.. i" pin I i i ■ i u bija saskatāms blāvs atspīdums. Tur stāvēja sargi.

Viņš ātri noslēpa laternu.

Gaisma tuvojās. Tātad tie nebija sargi.

Pēkšņi Rotenauss saskatīja kādu tumšu slavu, k.is ar aizdegtu laternu rokā nedzirdamiem soļiem slīdēja uz pi iekšu Pašreiz tas gāja viņam garām.

Rotenauss neiedrošinājās elpot. Pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma: vai šeit neslēpās vecās grāfienes nozušanas mīklas atrisinājums?

Viņš uzmanīgi sekoja dīvainajai parādībai. Nu la apstājās un ļāva gaismai slīdēt pār sienu.

Vienā lēcienā Rotenauss bija tai līdzās un satvēra to aiz rokas. Tā bija mīksta, apaļa roka.

Tātad sieviete?

šajā pašā acumirklī parādība strauji pagriezās, un barons ieraudzīja divas tumšas, sašutumā kvēlojošas acis.Gaisā pamirdzēja naža asmens. Viņš sajuta spēcīgu sitienu pret krūtīm un ievaidēdamies saļima zemē. Parādība bija nozudusi. Visapkārt valdīja tumsa un klusums.

Rotenauss ar pūlēm piecēlās un taustīdamies devās uz priekšu. Viņa laterna krītot bija saplīsusi, un pergamenta vīstoklis ar pils plānu — nozudis…

Nākamajā acumirklī dziļo klusumu iztraucēja šausmīgs, sirdi satricinošs kliedziens.

Sargi, kas pašreiz izdarīja pils apgaitu, izbailēs apstājās un saskatījās.

—         Kas tas bija? — viens no viņiem izdvesa, ciešāk sažņaugdams! rokā revolveri.

Viņa biedrs pacēla augstāk laternu.

—         Man jau pirmīt likās, it kā cs būtu pamanījis blāvu atspīdumu ; un dzirdējis vāju troksni.

Viņi devās atpakaļ, rūpīgi apgaismodami visus kaktus. Pēkšņi viens j no viņiem iesaucās:

—  Palūkojies, kas tas tur, uz. kāpņu margām?

— Mētelis! Mans Dievs, šeit kāds nokritis! Vai tur lejā kāds neguļ?

Tiešām, laternas gaismā abi sargi ieraudzīja kāpņu apakšējā telpā

guļam kādu tumšu masu. Sargi nosteidzās leja.

Tur aizvērtām acīm gulēja barons Rotenauss. Neviens no sargiem viņu nepazina un nespēja saprast, kādā veidā tas varējis iekļūt pilī. Viņš bija nemaņā, un krūtis tam vēl tikko manāmi cilājās.

Viens no sargiem palika pie ievainotā, bet otrs aizsteidzās pēc palīgiem.

Brandenfelsā tagad pastāvīgi uzturējās policisti. Ziņa par jauno nelaimes gadījumu pilī sacēla vispārēju uztraukumu.

Ciema vecākais ar žandarmu un dažiem kriminālicrēdņicm tūliņ steidzās uz pili, kamēr sargs aizskrēja pēc ārsta.

Ciema vecākais noliecās pār cietušo, bet jau tūliņ pārsteigts atlēca atpakaļ.

—        Tas taču barons Rotenauss! — viņš iesaucās. — Kā viņš nokļuvis šeit?

Mirkli vēlāk ieradās arī ārsts. Izmeklējis nelaimīgo, viņš paskaidroja, ka tam kritienā lauztas abas kājas un droši vien satricināti arī iekšējie orgāni.

Baronu noguldīja uz ātrumā pagatavotām nestuvēm.

—         Viņam nepieciešams pilnīgs miers un visrūpīgākā kopšana, — ārsts paziņoja.

—        Tādā gadījumā nogādāsim viņu tepat vārtsarga namiņā, — viens no kriminālicrēdņicm lika priekšā.

—         Vernera kundzei šis viesis gan nebūs visai patīkams, — ciema vecākais piezīmēja. — Viņai taču nav nc vismazākā iemesla mīlēt baronu, kura dēļ policija vēl vakar apcietināja tās dēlu.

Tomēr citas izvēles nebija, un drūmais gājiens devās uz vārtsarga mājiņu. Vernera kundze, trokšņa iztraucēta, jau bija piecēlusies.

—          Esmu spiests lūgt jūs pieņemt un Kopt kādu smagi ievainoto, Vernera kundze, — doktors Hcse griezās pie viņas. — Ja jūs mūs noraidāt — viņam neglābjami jāmirst.

—         Tas taču ir ikviena cilvēka pienākums, — vārtsardzc vienkārši atbildēja. — Nesiet vien viņu iekšā.

Bet tad tā ieraudzīja nelaimīgā bālo seju.

—          Barons Rotenauss? — viņa pārsteigta iesaucās. — Un es lai picņcrilu savā namā cilvēku, kas iegrūdis postā manus nevainīgos bērnus?

—         Vernera kundze, tas ir ikviena kristīga cilvēka pienākums, — ciema vecākais nopietni sacīja. — Neviens taču nezina, vai tiešām barons vainīgs jūsu bērnu nelaimē. Un Dievs saka: „Man pieder atriebība!"

Vernera kundze jutās uzvarēta.

—  Nesiet viņu turp — nejau mana dēla gultā, — viņa sacīja.

Ārsts sāka rīkoties ap ievainoto. Vernera kundze vērīgi noklausījās

sargu ziņojumā par notikumu.

—          Viņam laikam bijusi atslēga no vecajiem vārtiņiem pils otrā pusē, — viņa beidzot sacīja. — No turienes var iekļūt pils vecajā daļā.

—         Jūsu norādījumi ir ļoti svarīgi, — viens no kriminālicrēdņicm piezīmēja. — Bet kas gan baronam tur bija darāms? Un vai tas tiesa, ka pilī esot arī slepenas istabas?

—         Esmu gan dzirdējusi par to, bet nekā noteikta nezinu, — vārtsardze atbildēja.

Ārsts klusi iznāca no blakusistabas. Viņš izskatījās ļoti nopietns un norūpējies.

—         Baronam lauztas abas kājas un bojāti arī iekšējie orgāni. Ja viņš arī paliks dzīvs, tad tomēr būs uz mūžu kroplis. Par nopratināšanu pagaidām nevar būt ne runas, jo vismaz dažas nedēļas tam nāksies nogulēt nervu karsonī. Rīt atvedīšu no pilsētas līdzi kādu kolēģu — varbūt izrādīsies nepieciešama abu kāju amputācija.

Apsolījis otrā rītā atkal ierasties, doktors Hese aizgāja kopā ar pārējiem.

Anna iegāja slimnieka istabā. Rotenauss pilnīgi nevarīgs gulēja viņas priekšā. Tikai maza nolaidība ārsta priekšrakstu izpildīšanā nozīmētu viņa nāvi.

Vernera kundze tumši nojauta, ka Rotenauss ir kaut kā iejaukts grāfienes slepkavības lietā, un viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka tas ar nolūku cenšas vērst aizdomas pret Gabriclu..

Šīs pārdomas turpinājās tikai īsu mirkli. Tad labais viņā uzvarēja. — Man pieder atriebība, — viņa nomurmināja, iziedama no istabas.

—        Ko gan teiks Zuzanna? — viņa domāja. — Dīvaini, ka viņa nekā nav dzirdējusi. Būs jāuziet pie viņas.

Uzkāpusi augšstāvā, viņa brītiņu klausījās pie meitas istabas durvīm. Aiz tām valdīja pilnīgs klusums.

Vernera kundze uzmanīgi pavēra durvis un iegāja, turēdama rokā degošu sveci.

Kas tad tas? Vai acis viņu maldināja?

Zuzannas gulta bija tukša, pilnīgi neaizskarta — un nu jau pusnakts bija pāri!

Anna nolika sveci un apsēdās uzgultas malas. Viņu māca bailes un nemiers.

Kur bija palikusi Zuzanna?

Ilkas liksta

Ilka šausmīgi garlaikojās. Kas viņai no la lika, ka viņa bija barona mīļākā? Pēdējās dienās viņš vienmēr bija lik ļoti aizņemts un, kā likās, pat tīši izvairījās no viņas. Vai viņš varbūt bija nodomājis galīgi atraisīties no viņas?

Zināms, lai pielabinātu liku, viņš arvien vēl pirka tai dazadas sīkas dāvanas, labi pazīdams viņas greznošanās kāri, tomēr viņš bi|.i kļuvis apdomīgāks un nekad vairs nedāvināja tai vērtīgākās rolas no ģime nes dārglietām.

Ilka bija nemierā. Ko viņai līdzēja viss šis greznums, ja viņa nedrīkstēja to nevienam izrādīt! Un gaidīt, kamēr viņa būs kļuvusi baronese, — tas varēja vēl ilgi vilkties.

Un tā, ignorēdama visus aizliegumus, viņa visā spožumā bija izgājusi pastaigāties. Diemžēl neviens tomēr nebija viņu saticis. Turklāt, ejot gar vārtsarga namiņu un apstājoties tur mirkli paklausīties, viņa vēl bija pazaudējusi raibo lakatiņu ar brīnišķo sprādzi…

Ilka piegāja pie loga. Rotenauss arvien vēl nerādījās. Arī tēvs bija nozudis. Bet saule spīdēja tik jauki, un jaunais tērps izskatījās tik skaists, ka Ilka nenocietās. Izgājusi ārā, viņa lēnām devās prom pa ciema galveno ielu. Viņa redzēja zemnieču skaudīgās sejas logos un lepni atmeta galvu.

Pēkšņi viņa ieraudzīja staltu jaunekli skaistā medību tērpā, kas nāca tai pretim. Viņu pamanījis, nepazīstamais apstājās un, noņēmis platmali, uzrunāja jauno meiteni:

—          Vai jūs nevarētu man pateikt, jaunkundz, kur dzīvo ciema vecākais? %

Ilka nosarka. Par .jaunkundzi" viņš bija to nosaucis un uzrunājis uz „jūs"!

—          Man jāiet tieši gar viņa namu, — viņa vilcinādamās atbildēja, 'vērodama jaunekļa glīto, viegli iedegušo seju.

—  Vai atļaujat man iet reizē ar jums? — viņš pieklājīgi lūdza.

—  Protams, labprāt.

Ilkai sirds pukstēja priekā. Nu šīm vīzdegunīgajām zemnieku skuķēm atkal būs ko runāt un apskaust!

—        Kas tas par vecu torni? jaunais mednieks jau' in ar redzamu labpatikšanu uzlūkodams skaisto meiteni.

— Tas pieder pie pils, — viņa paskaidroja.

Zem kuplajām liepām ciema vidū jauneklis palika stāvam.

—         Vai jums ir kāds brītiņš laika? — viņš jautāja. — Šeit būtu tik patīkami pasēdēt.

Viņš nosēdās uz sola, bet Ilka palika tā priekšā stāvam. Beidzot ari viņa atsēdās tam līdzās.

—         Kādēļ jūs lūkojaties tik drūmi? — viņa jautāja un pati nobijās no savas balss neparasti maigās skaņas.

Jauneklis uzmeta tai neslēptas sajūsmas pilnu skatu.

—          Piedodiet, bet cs nekad vēl neesmu redzējis tik neparastu skaistumu, — viņš sacīja. — Vai drīkstu zināt, kas jūs esat?

Ilka satrūkās. Viņa taču bija izdaudzinātā dzērāja Fcita meita un barona mīļākā.

Bet kamdēļ viņa pēkšņi sajuta kaunu par to?

Viņa nevarēja un negribēja melot šim svešiniekam, kas uz to bija atstājis tik divainu, neizprotamu iespaidu.

Viņa mulsi rotaļājās ar savu kaklarotu, kuras sarkanās stikla zīlītes tā uzskatīja par īstiem rubīniem, un neatbildēja. Pēkšņi saite pārtrūka, un sarkanās bumbiņas nobira zemē, kā asiņainas asaras mirdzēdamas saules staros.

—         Cik žēl! — jauneklis iesaucās pieliekdamies, lai uzlasītu zemē nokritušos akmentiņus.

—         Lai paliek, — Ilka iesaucās, strauji satverdama viņa roku, un tālu no sevis aizsvieda saites atlikušo daļu it kā tā būtu riebīga čūska.

Mednieks izbrīnā uzlūkoja jauno meiteni. Tad viņš viegli saņēma tās pirkstus savā rokā un maigi jautāja:

—  Kas jums notika? Vai nepateiksit man savu vārdu?

Ilka iecirta baltos, asos zobus sārtajā lūpā.

—         Nē, nē, — viņa stostījās, — cs negribu, ka jūs mani ienīstu… Es nespēju to panest! Lai citi jums to pasaka… Ticiet visam, jo viņiem taisnība! Un nu ļaujiet man iet. Tur pretim ir vecākā pelēkais nams… Kad jūs nākamā reizē mani icraudzīsit, jūs noteikti paiesit man garām — to cs noteikti zinu!

Izmisums, sāpes un kauns atspoguļojās viņas sejā, un citkārt tik saltās, pavēlošās acis pildījās asarām — nožēlas asarām.

Mednieks bija piecēlies kājās un pieaugošā izbrīnā klausījās viņas vārdos. Viņš nemēģināja to aizturēt, kad tā neatvadījusies aizskrēja.

Domās iegrimis, viņš vēl brīdi stāvēja zem liepām, tad izņēma kabatas grāmatiņu un ierakstīja tajā dažus vārdus.

Kad viņš pacēla galvu, Ilka jau bija nozudusi.

—         Viņa ncbūl nav tik jauna, un īstenībā man viņas žēl, — viņš sevī nomurmināja, ieiedams Ilkas norādītajā namā, kuru tas jau labi pazina.

***

Ilka pa kādu šauru ieliņu nokļuva uz lauku ceļa, kas aizvijās gar zemnieku plašajiem dārziem. Viņa pat nesaprata, kamdēļ tā jutās tik dziļi nomākta.

Tur stāvēja viņas nožēlojamā būdiņa, kur tā dzīvoja kopā ai dzēr āju tēvu. Un šis skaistais tērps, ko viņa valkāja, bija alga par viņas neg&lt;&gt;du. Vai tad kāds brīnums, ka visi rādīja uz viņu ar pirkstiem?

Iegājusi būdiņā, viņa ar riebumu nometa greznās drēbes un mirdzošos gredzenus no pirkstiem un apģērba kādu vecu, apvalkātu tērpu.

Kamdēļ? Vai caur to viņa cerēja kļūt labāka?.

Pēkšņi istabā uztraukts ieskrēja tēvs.

—         Ilka, — viņš aizelsies sauca, — vai tu zini? Viņš cietis nelaimes gadījumā, pārlauzis abas kājas… nokritis no kāpnēm.

—  Kas, tēvs? Runā taču! — viņa izbijusies iekliedzās. .

—  Nu kas tad cits kā barons! Tikai ncnobīstics!

— Paldies Dievam! — Ilka apmierināta noteica.

Feits nesaprašanā uzlūkoja meitu.

—         Kas tev noticis? Vai tu nedzirdēji? Var gadīties, ka Rotenauss nomirst!

—  Lai jau!

Tādu vienaldzību Feits nebija gaidījis. Bet drīz viņam nācās vēl vairāk pabrīnīties.

Ilka pēkšņi apskāva rokām viņa kaklu, cicši piekļāvās tam un, nevaldāmi elsodama, sāka maigi glāstīt tēva spurainos matus.

Feita vecā sirds sāka pukstēt neminamā laimē"

—         Ilka, manu balodīt, manu cņģelīt, kas tev ir? Vai kāds tev ko nodarījis?

—         Nē, tēvs. Man tikai tik skumji un baigi… Tu saki — Rotenauss miris?

—          Nē, tikai smagi ievainots. Kāds viņu esot nogrūdis no pils kāpnēm.

—  Kā tad viņš nokļuvis tur?

— To neviens nezina.

—         Nu labi! Mums vairs nav nekā kopīga ar viņu. Es negribu viņu! Es viņu ienīstu! — viņa negaidot iesaucās.

Feits nesaprašanā to uzlūkoja. Vai tiešām viņa pūles bijušas veltas? Barona dēļ viņš nekad nebūtu to darījis. Un ja nu Rotenauss vēl nomirst, tad taču arī testamenti nevar atnest līkai nekādu labumu — vienalga, vai Gabrielu notiesā vai ne.

Ilka atkal piegāja pie tēva un lūdzoši satvēra tā cietās, raupjās rokas.

—          Aiziesim no šejienes, tēvs, — viņa sacīja. — Ko mēs vēl lai gaidām? Ar Rotcnausu viss ir galā, kaut tas arī paliktu dzīvs, jo kropli man nevajag. Pārdosim visu un aiziesim tālu, kur neviens mūs nepazīst, kur neviens mani nenicinās.

—         Vai viņas par tevi atkal zobojušās, šīs nekrietnās zemnieces? Pagaidi vien, kad tu dzīvosi pilī, gan tad tās visas tevi apskaudīs un locīsies tavā priekšā!

—       Es negribu pilī, es negribu baronu… nāc, iesim prom no šejienes! — Ilka tiepās.

—         Bet, bērns, tas jau izskatītos gluži pēc bēgšanas, mūs izsekotu un ieslodzītu cietumā, — Feits aizrādīja.

Jaunā meitene nokāra galvu. Protams, tēvam bija taisnība. *

— Tēv, — viņa klusi jautāja, — kas nogalināja grāfieni?

Feits sarāvās un novērsa acis.

— Nejautā, bērns, — viņš drūmi atbildēja. — To es nevaru teikt.

Ilka pētošu skatu vērās viņa sejā. Vai to bija izdarījis viņš vai

Rotenauss? Viņa karsti vēlējās, kaut tēva rokas būtu tīras no asinīm.

Feits nojauta, kas norisinās meitas sirdī. Viņš gurdi piecēlās.

—         Vēlāk, bērns, mēs varēsim atstāt ciemu. Vispirms mums jānogaida, kas notiks ar baronu.

Ilka pamāja ar galvu. Sasējusi jaunos tērpus un barona dāvanas aizsainī, viņa nometa to būdas tumšākajā kaktā.

Feits vēroja viņu un sevī domāja: — Ja Rotenauss izveseļosies, viņam vismaz būs jāsamaksā man krietna summa. Pagaidām man vēl pietiek ar to, ko ieņēmu par briljantiem. — Un viņš aptaustīja vcco kabatas portfeli, kas bija piebāzts naudaszīmēm.

lika likās pilnīgi pārvērtusies. Sameklējusi slotu, ūdeni un lupatu, viņa sāka pamatīgi tīrīt vecās būdas iekšieni un nelikās mierā, kamēr visi kakti bija iztīrīti.

Feitam tas viss bija neparasts, bet viņš tomēr jutās apmierināts. Tēvs ar meitu pašreiz ēda pusdienas, kad būdā ienāca Ansclms Bernts, ar kuru Feitam bieži gadījās kopīgi „veikali".

—        Kas noticis, Ansclm? — Feits jautāja, pamanījis veča uztraukumu.

—         Klusāk! — tas biedināja. — Noslēp visu lieko un nāc līdzi — nupat dzertuvē dzirdēju, ka viņi gribot tevi aizvest. Barons karsonī muldot visādus niekus.

Ilka satrūkās.

—         Kāds jauns kriminālierēdnis ieradies šeit. I s viņu redzēju un tūliņ pazinu, neraugoties uz tā mednieka tēt pu, Ansclms turpināja stāstīt.

Ilka griezīgi iesmējās.

—  O, arī cs viņu redzēju! Bet nekas, tēv, viņi nedabūs ne levi, ne

mani!

Abi vīrieši aizsteidzās, lika sekoja viņiem, bet driz vien pazaudēja tos no acīm.

Pēkšņi viņa izdzirda troksni un balsis, kas tuvojās būdai, un mirkli vēlāk ieraudzīja ari nācējus. To vidū bija arī viņš!

Ilka vairs negaidīja. Pārlēkusi pāri zemajam žogam un izskrējusi cauri kaimiņu mājas dārzam, viņa, neviena nepamanīta, nokļuva uz klusa lauku ceļa. Tālumā pa kreisi bija redzama pils, pa labi — zāģētava. Ilka skriešus devās turp. Domas par strautu vairs neizgāja lai no prāta.

Vienmuļi čalodams, ūdens vēlās pār dzirnavu lielo ratu.

Ilka palūkojās apkārt un kādas vientuļas milzīgas apses ēnā pamanīja tumšu stāvu. Kas tas varēja būt?

Viņa ātri pārkāpa pār tilta zemajām margām un nākamajā acumirklī nozuda ūdenī.

Vientuļais slāvs atdalījās no apses stumbra un steidzās uz tiltu. Vai straume jau būtu aiznesusi meitenes ķermeni? Ūdenī nekas vairs nebija saskatāms.

Tumšais stāvs noskrēja krastmalā un bez apdomāšanās metās ūdenī, kas šajā vietā jau bija daudz seklāks…

18

Atkalredzēšanās

— Viņai vajagbūt ļoti slimai, inspektora kungs. Cauru dienu tā vaļā acīm guļ gultā, uz jautājumiem neatbild, nekā neēd, — labsirdīgā cietuma uzraudze sūdzējās savam priekšniekam par Gabriclu.

—          Man jau ir dots rīkojums pārvest viņu labākā istabā. Bez tam viņa drīz redzēs savu viru.

Viņi iegāja Gabrielas istabā. Jaunā sieviete sēdēja gultā, vienaldzīgu skatienu lūkodamās ienācējos.

—           Vernera kundze, man jums kas labs sakāms, — inspektors iesāka. — Jūs tiksit pārvesta citā, daudz ērtāk iekārtotā telpā. Tas jūsu aizstāvja nopelns.

— Cik viņš labs.

Viņa sekoja inspektoram, kas to ieveda tīrā, gaišā istabā, kur vienīgi aizrestotais logs liecināja, ka šeit ir cietums.

Gabricla skumji pasmaidīja, kad uzraudze no ārpuses aizslēdza durvis. Kurp gan viņa lai bēgtu? Viņa taču bija pazaudējusi visu: māti, tēva mājas, vīru…

Te durvis atkal atvērās, un kāds ienāca.

Varenais Dievs! Tas bija Roberts! Roberts cietumnieka apģērbā!

Gabricla pieskrēja viņam klāt un apskāva to. Ilgi viņi stāvēja klus&lt;j4 dami, cieši piekļāvušies viens otram. Nu tie atkal bija kopā, kaut ari cietumā.

Roberts pirmais atguva valodu.

—         Mana vienīgā, mīļā Gabricla! — viņš čukstēja, glāstīdams tāi krāšņos matus. — Kā cs ilgojos pēc tevis!

Gabricla vērīgi to uzlūkoja.

—  Robert, kā tu tiki pie šī apģērba? — viņa nobijusies iesaucās.®

—        Nu, viņi saņēma arī mani, — viņš mēģināja jokot. — Es esot tevi ierosinājis pastrādāt noziegumu.

— Un tava māte?

— Viņa bija ļoti nelaimīga, nabadzīte.

— Un pie visa esmu vainīga es, pati to neapzinādamās.

— Mīļā, kā gan tu vari tā runāt? — Roberts maigi pārmeta.

Gabricla vērīgi pētīja viņa seju.

—         Nezinu, kas ar mani bija noticis, — viņa vilcinādamās sacīja. ■* Saki, vai tiešām es tevi jau pirmīt satiku koridorā, kad tu gāji kopā ar kādu svešu kungu? Bet tad tu biji citādāk ģērbies… Vai varbūt tā bijuj tikai mana slimīgā iedoma?

Roberts izbijies uzlūkoja sievu. Vai viņa tiešām bija slima?

Inspektors, kas visu laiku bija stāvējis pie loga, pievērsās viņiem.

—        Jūs neesat slima, Vernera kundze. Kungs, kuru jūs redzējāt, biji grāfs Reišcnovs, tiesas asesors.

—          Vai tiešām iespējama tik pārsteidzoša līdzība? — Gabriela izbrīnā iesaucās.

Nu arī inspektors vērīgi uzlūkoja Robertu.

—        Jūs tiešām esat apbrīnojami līdzīgs grāfam Reišenovam. Vienādos apģērbos būtu grūti atšķirt jūs vienu no otra.

Gabriela smējās un gavilēja aiz laimes.

—  Robert, kā tevi uzrunāja tā svešā dāma, — vai atceries?

— Liekas, par Ulrihu. Ko tu gribi ar to teikt?

—  Grāfu Reišcnovu sauc Ulrihs, — inspektors piezīmēja.

—        Tātad tā katrā ziņā bijusi viņa līgava, un arī viņa noturējusi tevi par grāfu! — Gabriela aplaimota iesaucās. — (), Robert, vai vari man piedot, ka esmu kaut bridi šaubījusies par tevi?

—         Mīļotā, tu tikai velti esi mocījusi sevi un mani. Es tomēr esmu laimīgs, ka nu tu atkal tici man, — Roberts viņu mierināja.

— Jums drīz būs atkal jāšķiras, — inspektors atgādināja.

Durvīs parādījās uzraudze.

— Advokāta kungs vēlas runāt ar Vernera kundzi, — viņa ziņoja.

Gabricla stāvēja roku rokā ar vīru un, laimīgi smaidīdama, lūkojās

pretim ienākušajam aizstāvim.

Normans palika pie durvīm stāvam, nopietni un domīgi vērdamies Robertā.

—         Nepateicieties man, — viņš noraidīja Gabrielas atzinības vārdus. — Redzu, ka jūs esat apmierināta, un vairāk man neko nevajag. Diemžēl pagaidām esmu spiests jūs traucēt, tomēr ccru, ka turpmāk varēsit satikties biežāk.

Viņš piegāja pie inspektora un sāka sarunāties ar to.

Gabriela un Roberts dedzīgi atvadījās. Normans pūlējās neko nedzirdēt, tomēr ikviens viņu vārds sāpīgi atbalsojās tā sirdī.

Beidzot Roberts saudzīgi izraisījās no sievas skāvieniem un, uzmetis advokātam pateicīgu skatu, sekoja inspektoram.

Normans palika divatā ar Gabriclu, kuras aizkustinošā piemīlība to tik īsā laikā bija galīgi uzvarējusi. Viņš mīlēja šo cietumnieci, cita vīra sievu! Viņš labi zināja, ka viņam nav nekādu cerību to iegūt, un tomēr bija apņēmies pielikt visas pūles, lai viņa tiktu brīva un varētu baudīt laimi… pie cita sāniem.

—         Izmeklēšana jūsu lietā diemžēl ieilgst, viņš iesāka, nosēzdamies Gabriclai pretim pie galda. — Jūsu brālēns, barons Rotenauss, pilī kritis no kāpnēm un pārlauzis abas kājas.

Gabriela šausmās pietrūkās kājās.

— Nelaimīgais! — viņa līdzjūtīgi iesaucās. — Cik tas briesmīgi!

—        Jūs viņu vēl žēlojat? — Normans izbrīnā jautāja. — Viņš taču izturas pret jums kā ienaidnieks.

—        Tomcr cs nevienam nevēlu ļaunu. Viņa nelaime taču nekā nevar man lidzēt.

—        Paredzams, ka ilgāku laiku nebūs iespējams baronu nopratināt. Vai jums ir kāda nojauta, ko viņš tik vēlā laikā būtu varējis meklēt pilī?

—  Nevaru iedomāties.

—         Karsoņa murgos viņš visu laiku runā par kādu meiteni, kas to esot nogrūdusi no kāpnēm, un arī par Fcitu un liku.

Gabricla kļuva uzmanīga.

— Kas tas par Fcitu? — viņa jautāja.

—          Tas ir sarkanmatainās meitenes tēvs. Vai jums zināmas pilī kādas slepenas istabas?

Gabriela mirkli apdomājās.

—          Atceros, ka reiz, vēl agrā bērnībā, māte mani ieveda kādā brīnišķi iekārtotā istabā. Vairāk neko nezinu.

— Vai citādi jūs labi pazīstat pili?

—  Ikvienu kaktiņu — arī tās neapdzīvotajā daļā.

—         Tādā gadījumā jums būs uz vietas jāiepazīstina izmeklēšanas komisija ar pili.

Gabriela ar prieku pieņēma šo priekšlikumu. Viņa atkal nokļūs mājās, kaut tikai uz dažām stundām!

Normans piecēlās un sniedza Gabriclai roku, kuru tā silti paspieda…

Līdz vēlai naktij viņš nosēdēja pie aktiem apkrautā rakstāmgalda, un Gabrielas skaistā, izteiksmīgā seja visu laiku tēlojās viņa acu priekšā.

19

Ceļmalā atrasta

Grāfiene Zigrīda Holmsvīka bija dzimusi Zviedrijā. Viņas māte, grāfienes Rcišenovas pusmāsa, bija mirusi drīz pēc Zigrīdas piedzimšanas. Zaudējis mīļoto sievu, viņas tēvs bija karsti pieķēries vienīgajai meitai. Zigrīda bija daudz ceļojusi. Viņai bija laba, pašaizliedzīga sirds, bet viņas valdonīgā rakstura dēļ tai bija maz draugu.

Pirms diviem gadiem viņa bija zaudējusi tēvu un palikusi viena. Viņas mātei piederēja neliela muiža Vācijā, Rozcnburgas tuvumā. Bagātā un skaistā Zigrīda atstāja dzimteni un pārnāca uz dzīvi šeit.

I )riz. vien viņa iemīlējās savā brālēnā Ulriha, kura vecāki labprāt būtu apsveikuši Zigrīdu kā savu vedeklu. Tomēr jaunais grāfs pagaidām ..ijuta pret viņu tikai radinieka mīlu. Bet Zigrīda nezaudēja cerības.

Arī šodien viņa bija apmeklējusi Ulriha vecākus. Jau metās krēsla, kad viņa lika piebraukt savu ekipāžu, lai dotos mājup.

—        Ulrihs tevi pavadīs un jāšus atgriezīsies mājup, vecā grāfiene lika priekšā.

Ulrihs labprāt piekrita. Viņš nemīlēja māsīcu, bet tomēr to labi ieredzēja. Un kamdēļ gan viņš to lai neapprecētu?

Ceļā viņi dzīvi sarunājās, un abi jutās apmierināti. Braucot pāri tiltam, zirgi sāka iet soļiem, jo satiksme šeit bija sevišķi rosīga.

Ulrihs turēja Zigrīdas roku savējā. Tomēr viņa domas nekavējās pie daiļās kaimiņienes. Pēkšņi viņš atlaida tās roku un noliecās uz priekšu. Sekojot viņa skatienam, Zigrīda ieraudzīja līdzās ratiem kādu brīnišķi skaistu meiteni melniem matiem un dziļi skumjām acīm smalkajā sejā. Viņa redzēja, kā šī meitene uzlūkoja Ulrihu, un tās sejā atspoguļojās reizē mulsums, izbailes un prieks. Arī Ulrihs, likās, nespēja novērst acis no viņas.

Zigrīda instinktīvi nojauta, ka šie divi cilvēki pazīst un mīl viens niru.

Pēkšņi zirgi sāka rikšot. Atskanēja sāpīgs kliedziens, un meitene bija nozudusi.

—         Zirgi viņu saminuši! — Ulrihs izbailēs iekliedzās. — Brauc mājup, Zigrīd, es nevaru tevi pavadīt!

Zigrīdas lepnums bija smagi aizskarts.

—         Skrien, — viņa nicīgi sacīja, — bet neiedrošinies man vairs tuvoties!

Ulrihs to vairs nedzirdēja. Izlēcis no ratiem, viņš iejuka ļaužu drūzmā, meklēdams Judīti.

Tā bija ar pūlēm piecēlusies un aizstreipuļojusi līdz tilta margām. Neviens nepiegrieza tai vērību. Vienā kājā viņa juta stipras sāpes. Bet vēl šausmīgākas sāpes plosīja tās sirdi.

Pēkšņi kāds nostājās viņai līdzās, un tā izdzirda balsi, kas sapņos un nomodā bija skanējusi viņas ausīs:

—  Judīt, tu esi ievainota? Viņa bija tuvu nemaņai.

—  Es gribu tikt mājās, tā nomurmināja. Ulrihs apturēja garāmbraucošo ormani un pateica tam kādas

priekšpilsētas ielas nosaukumu.

Iekams viņa vecāki bija pārnākuši uz. pilsētu, viņš bija dzīvojis šajā ielā un cerēja, ka viņa senais dzīvoklis vēl būs brīvs. Viņam likās neiespējami ļaut meitenei atgriezties vccā grabažnieka netīrajā alā.

Iecēlis Judīti ratos, viņš nosēdās tai līdzās un lēni saņēma tās roku. Judītei likās, ka tas viss ir tikai jauks sapnis, un viņa bez pretošanās ļāva visam notikt.

Kad rati apstājās norādītā nama priekšā, Ulrihs paņēma meiteni rokās un kā spalviņu uznesa augšā pa kāpnēm.

Brīdi vēlāk viņi jau atradās mazā, glīti iekārtotā dzīvoklī. Ulrihs nosēdināja meiteni dīvānā.

—  Grāfa kungs… — viņa bikli izdvesa.

Ulrihs cicši pievilka to sev klāt.

—         Nebīsties, Judīt, — .viņš čukstēja. — Tu esi man svēta. Ja vēlies, cs aiziešu un atstāšu tevi vienu, kamēr būsi tiktāl atspirgusi, ka varēsi atgriezties pie tēva.

Judīte uzmeta viņam uzticības un mīlas pilnu skatu.

—          Grāfa kungs, — viņa sacīja, — cs esmu vāja, neaizsargāta meitene.

—         Nesaki «grāfa kungs", Judīt, — viņš lūdzās. — Saki „Ulrih" — tikai vienu vienīgu reizi!

Jaunā meitene aizmirsa visu — savu kārtu, zemo stāvokli, svešo apkārtni. Viņa redzēja savā priekšā tikai vīrieti, kuru tā ļoti mīlēja.

—  Ulrih! — viņa iesaucās, ieslīgdama tā skāvienos…

Ulrihs bija laimīgs. Kas viņam par daļu tagad gar Zigrīdu, gar visu

pasauli? Viņš bija atradis pirmo meiteni, kuru mīlēja.

* * *

Zigrīda pavēlēja kučierim braukt ātrāk. Viņas sirdī plosījās žēlums un izmisums. Kamdēļ gan Ulrihs nemīlēja viņu? Vai tad viņa nebija tikpat skaista kā tā meitene?

Viņa apņēmās katrā ziņā izdibināt, kas ir tās laimīgā sāncense.

Pajūgs tuvojās dzirnavām. Zigrīda skumji lūkojās strauta viļņos, kas mirdzēja mēnesnīcā.

Kas stāvēja tur, viņā krastā? Zigrīda izslējās un sāka vērot. Arī kučieris un sulainis jau bija ko pamanījuši.

Zirgi pēkšņi apstājās, sabijušies no tumšā stāva, kas negribot paskrēja tiem cicši garām.

—         Tur kaut kas guļ, kundze, — sulainis iesaucās, norādīdams uz tumšu masu, kas bija saskatāma starp krasta akmeņiem.

i Z'igrīda izlēca no ratiem un steidzās turp. Arī kalpotāji sekoja tai. V Strauta krastā gulēja jauna sieviete, kuras sarkanie, samirkušie mali brīnišķi vizmoja mēnesnīcas blāvajā gaismā, f — Viņa ir noslīkusi, — Zigrīda līdzjūtīgi ieminējas. I — Vai arī noslepkavota, — sulainis piebilda. Jus taču redzējāt ln , kas nupat paskrēja mums garām?

ļf Jā, bet vai tas maz bija vīrietis? Un var jau būt, ka viņš tikai lzvilcis nelaimīgo no ūdens, — Zigrīda atbildēja.

Aizmirsusi savas skumjas, viņa nometās ceļos līdzās slikonei. ' Viņa vēl dzīva! — tā priekā iesaucās. — Ņemsim viņu lidzi.

Novilkusi savu grezno mēteli, viņa ietina tajā sievieti, un abi kalpolaji iecēla to ratos.

Dīvaina seja, — Zigrīda domāja, turēdama līkas galvu klēpī. Varbūt nelaimīga mīla arī šo skaisto meiteni pamudinājusi doties nivē…

Ekipāža drīz vien sasniedza grāfienes Holmsvīkas nelielo muižu.

Te cs atvedu tev kaut ko, Karīn, — jaunā grāfiene smaidīdama saiija labsirdīgajai saimniecības vadītājai, kas bija izsteigusics tai pretī.

Karīna bija zviedriete, tāpat ka istabene Ingeborga un kučieris, un neviens no šiem kalpotājiem neprata ne vārda vāciski.

Ilka tika ienesta saimnieces istabā un noguldīta tās gultā. Arī Zigrīda palika pie viņas, un abas sievietes tik ilgi pūlējās ap liku, kamēr tā beidzot atguva samaņu.

Atvērusi acis, Ilka nesaprašanā palūkojās visapkārt. Ieraudzījusi grāfienes un Karīnas labsirdīgās sejas, viņa acumirklī nomierinājās, un brīdi vēlāk tā jau gulēja ciešā, veselīgā miegā.

Arī Zigrīda jutās nogurusi un, laipni novēlējusi saimniecei labu nakti, aizgāja savā istabā. Tur viņa vēl ilgi stāvēja pie loga, lūkodamās zvaigznēs, un viņas lūpas karsti čukstēja:

—  Dievs debesīs, atdod man viņu!…

20

Visu uz vienas kārts?

Faustīna fon Lome plaši ieplestām acīm vērās vīrietī, kas kā zaglis bija ielauzies tās namā.

—  Bruno, tu? — viņa iesaucās.

Vīrietis pavērās slimniekā.

—         Valdemārs Bergers? Kā tad tas nokļuvis šeit? Varbūt viņš ir tavs vīrs?

Baronese mirkli apdomājās.

—  Netraucē viņu, viņš ir ļoti slims. Iesim prom no šejienes.

Dīvainais apmeklētājs sekoja tai lielajā salonā.

' Faustīna jau bija atguvusi pašsavaldīšanos. Viņa zināja, ka tūliņ iesāksies cīņa, kas izšķirs visu tās nākotni.

Viņas priekšā stāvēja Bruno fon Lome — tās likumīgais vīrs.

— Saki taču, kā tu gadījies šeit? Es tiešām noticēju, ka tu esi miris!

Viņš ironiski iesmējās.

—          Kā redzi, cs tomēr vēl neesmu tev par prieku šķīries no šīs pasaules!

—          Bet cs taču lasīju tavu vārdu bojā gājušo „Adrijas" pasažieru sarakstā!

—          Tas bija pārpratums. Mani izglāba zvejnieki. Tikai ar lielām pūlēm man beidzot izdevās sadzīt tev pēdas. Tu biji pārdevusi visus manus īpašumus, nekrietnā, un dzīvoji pārpilnībā no tā, kas tev nepieder, kamēr cs… Bet nu ir pienācis atmaksas brīdis!

—          Ko tu esi nodomājis darīt? Vai gribi šķirties no manis? — viņa jautāja, aizturējusi elpu.

Viņš uzmeta tai nicīgu skatu.

—         Tas nav vajadzīgs, — viņš salti sacīja. — Es vienkārši padzīšu tevi.

—           To tu nevari izdarīt, — Faustīna atbildēja. — Tev vispirms jāpanāk laulības šķiršana. Bet vienalga — cs aiziešu pati, tikai Ērihu es tomēr paturēšu sev.

Viņš palika tikpat mierīgs.

— Ja vien es gribētu, tev šajā pašā acumirklī būtu jāatstāj šis nams

—  tu, nožēlojamā krāpniece!

Faustīna nobāla.

— Žanete Divāla, — fon Lome turpināja, uzsvērdams katru vārdu,

—  kas Tulūzas cietumā izcietusi sodu par zādzībām! Mana laulība ar tevi ir nelikumīga, jo tu jau toreiz esi mani piekrāpusi. Dokumentus uz marķīzes Faustīnas Lomcs vārda, par kuru uzdevies, tu vienkārši nozagi īpašniecei!

Faustīna — īstajā vārdā Žanete — dobji ievaidējās. Viss bija pazaudēts.

—  Kā tu to zini? — viņa nedroši jautāja.

—   Kādas Parīzes viesnīcas viesu sarakstā cs nejauši izlasīju tavu fiktīvo vārdu, — barons paskaidroja. — Gadījums saveda mani kopā ar šī vārda īpašnieku, marķīzu Lomi. Protams, es sarunā ieminējos arī par tevi. Vari iedomāties, nekrietnā, cik pazemots es jutos, kad šis kungs, ieraudzījis tavu ģīmetni, bez mazākās šaubīšanās paziņoja, ka tu esi Žanete Divāla, viņa sievas kādreizējā istabene, kas vēlāk ielauzusies sava bijušā kunga namā un izlaupījusi tā naudas skapi. Dokumentu zādzība atklājusies tikai daudz vēlāk. Un es, nelaimīgais, apprecēju tevi vēl tajā pašā gadā, kad tu biji izbēgusi no Tulūzas cietuma, nenojauzdams, kādu noziedznieci uzņēmu sava nama!

Žanetes sirdi plosīja bezspēcīgas dusmas. Viņa saprata, ka tai atliek tikai viena izeja bēgt!

Bet Valdemārs? Vai tiešām viņai būs jāšķiras no tā? Un ja nu arī viņš vai viņa māte uzzina patiesību?

Nē, viņa nevarēja padoties bez cīņas, kamēr vēl nebija viss zaudēts!

—   Un ko ļaudis teiks, kad dabūs zināt, ka brīvkungs fon Lome apprecējis bijušo istabeni un ka viņa vienīgā dēla māte ir izbēgusi i ictumniccc? — viņa zobgalīgi jautāja.

Bruno fon Lome satrūkās. Savā taisnīgajā sašutumā viņš nebija par 10 iedomājies. Un ko viņš lai atbild šim nožēlojamajam bērnam, kad tas jautās par savu māti?

O, kā viņš ienīda šo sievieti, kas bija izpostījusi visu viņa dzīvi!

Faustīna redzēja viņa vilcināšanos un sevī jau gavilēja.

—  Tātad tu gribi mani, tava bērna māti, kā kašķainu suni aizdzīt no sava sliekšņa? — viņa turpināja. — Zināms, cs esmu noziegusies pret tevi, bet toreiz mana vienīgā vēlēšanās bija laboties, un tamdēļ cs aizgāju no senās dzīves. Es biju jauna un skaista, es gribēju dzīvot un baudīt laimi. Jā, es paņēmu tās sievietes dokumentus, jo bez tiem man nebija iespējams sākt jaunu dzīvi. Un tad mēs satikāmies, un tu iemīlējies mani — vai tā bija?

Bruno Lomcs sirdī pamodās it kā līdzjūtība pret šo sievieti.

—  Kāda tam visam vairs nozīme? — viņš drūmi sacīja. — Tu nebiji manas mīlas cieniga. Es biju tikai līdzeklis tavu godkāro mērķu sasniegšanai. Tu pievīli mani ar to vīrieti, kas pašreiz guļ tavā istabā, bet arī viņš drīz izprata tevi, un tas ir tavs sods. Viņš nekad neiemilēs tevi, jo neieredz melus un nelietību tāpat kā es. Un šī kaisle tevi pazudinās! Jau rīt pat tu atstāsi šo namu, un es pateikšu viņam visu.

— Bruno, labāk nogalini mani uz vietas!

Pēkšņi atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās grāfiene Bergera. Skaļā saruna bija viņu nobiedējusi, un nu tā izbrīnā uzlūkoja abus laulātos draugus.

Ar apbrīnojamu mieru un pašsavaldību Faustīna nolēma izspēlēt savu pēdējo trumpi.

—          Piedodiet, grāfien, — viņa sacīja, — ka iztraucējām jūs. Bet mans brālis nupat atgriezies pēc vairāku gadu ilgas prombūtnes. Es vairs necerēju viņu redzēt, un jūs sapratīsit manu uztraukumu un pārsteigumu, kad pēkšņi to atkal ieraudzīju.

Viņa tik cicši saspieda vira roku, ka tas sajuta sāpes. Faustīna uzmeta viņam neaprakstāmi lūdzošu skatienu.

Brīvkungs bija tā pārsteigts par šo negaidīto pavērsienu, ka tikai mēmi palocījās grāfienes priekšā.

Vecā dāma acumirklī nomierinājās.

—         Atvainojiet manu ielaušanos, mīļā baronese, — viņa sacīja. — Ceru, ka rīt varēšu labāk apsveikt jūsu brāļa kungu.

Viņa izgāja. Fon Lome skarbi iesmējās.

—         Komcdiantc, tu proti veikli rīkoties. Bet nepriecājies — vēl tu neesi uzvarējusi!

Un viņš ātri izgāja no istabas. Koridorā viņam pretim nāca Franciska, kas pārsteigta palika stāvam.

—         Mans Dievs! Godātais kungs! — viņa iesaucās. — Bet kundze i taču rādīja man jūsu vārdu sarakstā… Nu atkal viss būs labi. Tikai Ērihs ir saslimis, es nupat gribēju skriet pie godātās kundzes…

—         Paliec! — viņš cicši noteica. — Viņa nedrīkst ieiet pie bērna! Vai dzirdi?

Franciska saprata. Viņa devās atpakaļ bērnistabā, un mirkli vēlāk barons jau stāvēja pie sava mīļotā dēla gultiņas. Neraugoties uz karsoni, puisēns uzreiz pazina tēvu.

—         Tēt, mīļo tēt! — viņš iesaucās, strauji apskaudams aizkustinātā barona kaklu.

—         Manu dārgo puisēn, es palikšu pie tevis, un neviens vairs nei izšķirs mūs! Franciska!

Jaunā meitene pienāca tuvāk. Viņa raudāja aiz prieka.

— Tu taču paliksi pie Ēriha un brauksi mums līdzi?

Franciska nespēja atbildēt. Satvērusi barona roku, viņa karsti noskūpstīja to.

Bet Faustīna savā istabā lauzīja galvu, kā izkļūt no bīstamā stāvokļa. Likās, viņai vairs nebija nekādu cerību, un tomēr tā arvien vēl nedomāja padoties liktenim.

Mīklainais apmeklējums

Ievērodama vislielāko uzmanību, Zuzanna Vernera turpināja kopt ievainoto grāfieni Brandcnfclsu. Viņas uzdevums k|uva ar katru dienu grūtāks, jo pils tika rūpīgi apsargāta, un arī Vernera kundze viegli varēja pamanīt meitas biežo prombūtni. Tamdē| Zuzanna tagad mēdza ierasties pilī tikai naktī vai arī agrā rītā.

Vecā grāfiene vienmēr vēl gulēja nemaņā, un Zuzanna šaubī jās, vai maz izdosies glābt tās dzīvību. Plaši ieplestām, neko neredzošām acīm viņa gulēja savā gultā, un jaunā meitene izmisumā vēroja, ka visas viņas pūles palika bez panākumiem.

Ak, cik skumja un drūma bija dzīve! Šeit viņa sēdēja viena, bez cerībām, bez mierinājuma. Kā viņa bija cietusi, kad mazais puisēns tai bija pastāstījis, kur Valdemārs tagad atrodas!

Bet vai tad viņa pali nebija atsacījusies no tā? Vai tādēļ arī viņam vajadzēja uz mūžu alteiklics no visiem priekiem? Šīs skaistās, lepnās sievietes skāvienos viņš drīz aizmirsīs nabaga vienkāršo vārtsardzes meitu…

Noslīgusi ceļos pie slimās grāfienes gullas, Zuzanna raudādama iespieda seju tās segā.

Pēkšņi kāda roka viegli pieskārās viņas plecam.

Viņa izbijusies pietrūkās kājās un palūkojās atpakaļ.

Viņai pretim stāvēja kāds tumšā mētelī ietinies stāvs, kura seju sedza kapuce.

Zuzannu pārņēma dīvains sastingums. Noslēpumainā būtne pacēla kapuci, un Zuzanna ieraudzīja smalku, bālu sievietes seju.

—        Jumsscko, — viņa čukstēja. — Šo cs atņēmu jūsu vajātājam, kad tas satvēra mani aiz rokas. Ņemiet to.

Viņa iespieda Zuzannai rokā vccu, nodzeltējušu pergamenta vēstuli. Jaunā meitene mehāniski paņēma tīstokli, bet tūlīt izbailēs ļāva tam nokrist uz grīdas, jo šajā acumirklī koridorā atskanēja šausmīgs kliedziens.

Arī nepazīstamā sarāvās.

—         Tas bija viņš, — tā noteikti sacīja. — Vai viņam būtu notikusi kāda nelaime?

—         Par ko jūs runājat? Dieva dēļ, kas jūs esat? Kā jūs zināt manu noslēpumu?

—          Cilvēks, kas jums seko, ir barons Rolenauss. Ja cs nebūtu to aizkavējusi, viņš būtu atradis jūs un grāfieni. Jūsu noslēpumu es tikai nupat dabūju zināt, bet nebīstieties — cs jūs nenodošu… Klusu! Kas tas par troksni?

Brīdi bija dzirdami sargu soļi un balsis. Tad atkal viss apklusa.

—  Bet kas jūs esat? Es nekad neesmu jūs redzējusi!

—           Tomēr — vienreiz mēs jau esam tikušās, — nepazīstamā noslēpumaini atbildēja. — Bet man nav daudz laika. Tādēļ klausieties un ticiet man, jo… cs jūtu jums līdzi. Grāfs Valdemārs Bcrgcrs nemīl to dāmu, kuru jūs redzējāt, un nekad viņu nemīlēs, jo viņa ir ļauna un viltīga!

Zuzanna nesaprata, kas ar viņu notiek. Vai tiešām šī svešiniece zināja visus viņas noslēpumus?

—          Tātad jūs pazīstat viņus abus?… Bet kādreiz viņš taču ir to mīlējis?

Nepazīstamā noslēpumaini pasmaidīja un pakratīja galvu.

—          Nē. Bet baronese fon Lome ir bīstama sieviete. Sargieties no viņas!

Atkal tas pats biedinājums! Zuzanna strauji satvēra svešās roku.

—         Tātad jūs bijāt tā, kas izglāba mani no nāves purvā? O, sakiet, kamdēļ jūs tik ļoti rūpējaties par pilnīgi svešu meiteni?

Nepazīstamā palika atbildi parādā.

—  Dzīvojiet sveika! Mēs vēl redzēsimies. Nemēģiniet man sekot!

Viņa aizsteidzās, bet tūliņ atkal atgriezās.

—         Koridorā ir daudz cilvēku, — viņa sacīja. — Nāciet, cs zinu vēl citu izeju.

Zuzanna pārsteigta sekoja svešiniecei, un brīdi vēlāk abas sievietes jau stāvēja pils parkā. Vēl silts rokasspiediens, un Franciska nozuda koku ēnā.

Zuzannai šķita, ka viņa sapņo.

Sasniegusi vārtsarga namiņu, viņa tumsā uzmanīgi devās augšup pa kāpnēm.

Aizelsusies tā iesteidzās savā istabiņā un palika kā pārakmeņota stāvam.

Gultā sēdēja māte un rūgti raudāja.

—  Zuzanna, kur tu biji?

Jaunā meitene mulsi klusēja.

Nozieguma vieta

Grāfienes Brandenfelsas slepkavības lieta arvien vairāk sarežģījās. Grāfienes līķis vēl joprojām nebija atrasts. Barons Rotenauss bija cietis mīklainā nelaimes gadījumā. Varbūt šeit slēpās atkal jauns noziegums?

Feits un viņa meita bija atstājuši savu būdu un bez vēsts nozuduši.

Beidzot tika nolemts, ka īpaša komisija kopā ar Gabriclu izbrauks uz Brandcnfclsu, lai nopratinātu apsūdzēto tieši notikuma vietā. Prokurors cerēja, ka jau nozieguma vietas izskats pamodinās grēcinieces snaudošo sirdsapziņu un lauzīs tās spītību.

Arī aizstāvim tika atļauts piedalīties šajā izbraucienā. Normans cerēja, ka tagad tam izdosies iegūt jaunus pierādījumus Gabrielas nevainībai.

Pati Gabricla jutās dziļi nelaimīga. Viņa bijās no pūļa uzbrukuma. Likās, visi bija sazvērējušies pret viņu no prokurora līdz pat zemākajam kriminālicrēdnim.

Inspektors ienāca viņas istabā. Līdzjūtīgi viņš lūkojās nelaimīgās bālajā, gurdajā sejā, kurā atspoguļojās sāpes un ciešanas.

—        Es tik neizsakāmi baidos, — viņa sūdzējās. — Vai mans vīrs zina par šo braucienu uz Brandcnfclsu?

— Nē, viņam nekas nav teikts.

—        Cik labi! Tad viņš velti neuztrauksies, un man palīdzēt viņš tikpat nespētu.

—        Nu jums jānāk! Policisti jau gaida koridorā, — inspektors laipni atgādināja.

Gabricla trīcēja. Viņai likās, it kā to vestu uz ešafotu. Klusēdama viņa sekoja inspektoram. Te no koridora tumsas iznāca Normans.

—        Es jūs pavadīšu, grāfiene Gabricla, — viņš klusi sacīja. — Tikai neuztraucieties un neļaujiet sevi samulsināt.

—        Mīļais Normana kungs, kā lai jums pateicos? Jūs esat vienīgais, kas mani neatstāj. — Gabricla satvēra viņa roku un gandrīz vai kaisli to saspieda.

Advokāts bija dziļi aizkustināts. Vismīļāk viņš aizvestu Gabrielu tālu prom no šejienes, kur to neviens neapvainotu un neapgrūtinātu. Neprātīga iedoma! Viņa nemaz nesekotu tam!

Policisti gaidīja. Gabricla tikai ar pūlčm turējās kājās. Tc viņa sajuta dzelžu ledaino pieskārienu roku locītavām.

—          Tātad tomēr važas? — viņa šausmās iesaucās. — O, kāds negods!

Lielas asaras ritēja viņai pār vaigiem. Inspektors pasteidzās aiziet, it kā pats būtu vainīgs pie viņas ciešanām.

Policisti paraustīja plecus.

— Tā mums pavēlēts, — viņi īsi atteica.

Gabricla tika iesēdināta slēgtos ratos starp abiem policistiem. Logi bija aizklāti, un viņa neko neredzēja no apkārtnes, pa kuru brauca.

Rati šūpojās uz nelīdzenā bruģa. Tātad viņi jau bija sasnieguši ciemu. Gabricla dzirdēja skaļas, uztrauktas balsis. No visām pusēm bira lāsti, zobgalības, sašutuma saucieni: — Surp mātes slepkavu! — Ko gan viņa bija noziegusies pret šiem cilvēkiem, kas uzbruka tai kā vilku bars?

Pajūgs ieripoja pils pagalmā. Pūlis palika aiz žoga, jo policija stingri apsargāja visas ieejas, nciclaizdama nevienu nepiederīgo.

Zirgi apstājās. Ratu durtiņas lika atvērtas, un policisti palīdzēja Gabriclai izkāpt. Viņa stāvēja Brandenfelsas pils pagalmā.

Ciabriela pacēla galvu un palūkojās visapkārt. Viņa to drīkstēja, jo bija nevainīga. Viņa ticēja, ka pienāks diena, kad tā brīva un lepna atkal ieradīsies šeit.

Pēkšņi viņa izdzirda kādu balsi, kas sāpīgi sauca to vārdā. Tā bija Vernera kundze, viņas vīramāte. Aiz viņas, bāla kā mironis, stāvēja Zuzanna. Viņas nedrīkstēja pat apsveikt nelaimīgo.

Kāds komisijas loceklis tuvojās Gabriclai. Bet tajā pašā acumirkli viņa ieraudzīja arī Normana nopietno seju un no jauna jutās stipra.

—         Gabriela Vernera, dzimusi grāfiene Brandcnfelsa, — svešais kungs to uzrunāja, — jums jāaizved mūs tajā istabā, kur jūs tikāt pārsteigta pie jūsu mātes līķa.

Gabricla klusēdama devās uz priekšu. Komisija sekoja tai. No tālienes atplūda pūļa uztrauktās klaigas.

Gabricla lēnām devās augšup pa kāpnēm. Visapkārt stāvēja policisti un kriminālierēdņi, kas vērīgi uzmanīja ikvienu tās soli. Visas bailes un drūmās nojautas bija izgaisušas. Viņai likās, it kā aiz mātes istabas durvīm to sagaidītu glābiņš un attaisnošana.

Tiesas izpildītājs atslēdza durvis un ļāva Gabriclai ieiet. Pirmajā mirklī viņai bija jāaizver acis, jo to apžilbināja spilgta gaisma, kas ieplūda pa lielajiem logiem.

Nu viņa pacēla galvu, un skaļš kliedziens izlauzās tai pār lūpām.

Tur, dziļajā atzveltnes krēslā, sēdēja nozudusi, par mirušu turētā grāfiene Brandcnfelsa un plati ieplestām acīm lūkojās ienācējos!

Nākamajā acumirklī Gabriela jau nokrita ceļos pie mātes kājām. Viņa nevarēja to apskaut, jo važas neļāva viņai pakustināt rokas. Elsodama viņa prcklāva galvu mātes tērpam. Viņa bija dzīva, viņa nebija nogalināta! Vai tas jau nenozīmēja attaisnošanu un brīvību?

Tiesneši un ierēdņi kā pārakmeņojušies vēroja notiekošo. Kāda noslēpumaina vara šeit darbojas? Kamdēļ nozudusi no jauna atradās tieši šodien, šajā istabā? Tātad kāds bija zinājis, ka apsūdzētā šodien tiks atvesta šurp, lai iegūtu pret to vēl kādus pierādījumus!

Izmeklēšanas tiesnesis atradās nepatīkamā stāvokli. Viņu mulsināja vecās grāfienes dīvaini neizteiksmīgais skats.

— Jūs esat grāfiene Brandcnfelsa? — viņš vilcinādamies jautāja.

Nekādas atbildes. Truli un bezjūtīgi vecā grāfiene vērās pāri meitai

un visiem klātesošajiem. Likās, tas viss neatstāja uz viņu ne mazāko iespaidu.

Tiesnesis nesaprašanā pamāja tiesas ārstam.

—         Viņa laikam neko nedzird? viņš klusi jautāja. — Vai varbūt tā zaudējusi saprātu?

Arī Gabriclai uzkrita mālēs dīvaina izturešanās. Pacēlusi galvu, viņa nedroši jautāja:

—         Māt, mīļo māt, vai tu nemaz nepriecājies? Ak, runā taču kādu vārdu!

Atkal klusums. Tikai uz mirkli grāfienes sejā atplaiksnīja truls, vieglprātīgs smaids.

Gabriclu pārņēma dziļas skumjas. Izbailēs viņa uzlūkoja ārstu, kas noraizējies vēroja veco dāmu. Visā istabā valdīja dziļš, nospiedošs klusums.

Pēkšņi vecā grāfiene dziļi, sāpīgi nopūtās, un viņas galva nevarīgi nokārās.

—  Viņa mirst! — Gabricla iekliedzās. — Palīdziet taču, glābiet!

Ārsts un tiesnesis saturēja samaņu zaudējušo sievieti. Viņu noguldīja dīvānā, ārsts steigā atpogāja tās tērpu — un ieraudzīja pārsējumu.

—         Kāds ir viņu kopis, jāsaka, visai rūpīgi, — viņš teica, izbrinā kratīdams galvu, un pārgrieza apsēju. — Ievainojums dziļš, tomēr nav nāvīgs. Tikai bīstos, ka pārdzīvotās izbailes aptumšojušas viņas prātu.

Tiesnesis atzina, ka gadījums ar grāfienes mīklaino atrašanos vēl vairāk sarežģījies.

—          Vai jums šķiet, ka grāfiene visu mūžu paliks vājprātīga vai bērnišķa? — viņš uztraukts jautāja. — Ko mums palīdz galvenā lieciniece, ja tā nevalda pār savām garaspējām?

—          Pagaidām vēl nevaru to noteikt, — ārsts mierīgi atbildēja. — Vispirms jāsadziedē ievainojums, tad varēs slimnieci rūpīgi novērot. Nu viņai nekavējoties jātiek gultā. Kur vārtsardze?

Tiesnesis dziļi nopūtās. Tas nozīmēja, ka atkal jāgaida, varbūt pat ļoti ilgi. Viņa skats drūmi pārslīdēja Gabriclai, kas šausmās bija noklausījusies sarunā. Tātad māti noslepkavojusi viņa nebija, tas nu bija pierādīts. Tomēr slepkavības mēģinājumu viņa varēja būt izdarījusi.

Ieradās galīgi pārsteigtā Vernera kundze. Ieraudzījusi grāfieni, viņa satrūkās.

—  Ak, mana nabaga kundze! — viņa satricināta iesaucās.

— Jūs viņu kopsit, — tiesnesis sacīja. — Sagatavojiet viņai gultu.

—  O, labprāt! tā dedzīgi iesaucās. — Bet kas notiks ar baronu?

— Jums taču ir meita?

Vernera kundzes seja apmācās.

— Jā, bet…

—          Nu, tad jūs kopsit baronu, bet jūsu meita lai rīkojas šeit, — tiesnesis nolēma. — Kur viņa ir?

Atnāca Zuzanna. Viņa ar prieku pieņēma priekšlikumu. Tad tā pavērās Gabrielā.

—          Vai viņa tagad tiks atbrīvota? — Zuzanna nedroši un lūdzoši jautāja.

Tiesneša seja kļuva barga.

—        Tā nav jūsu darīšana, — viņš noraidoši sacīja. — Jūs tūlīt sekosit slimajai grāfienei.

Zuzanna apklusa.

Tiesnesis deva rīkojumu aiznest grāfieni.

—  Vai drīkstu viņu vēl redzēt? — Gabricla jautāja.

Tiesnesis skarbi noraidīja viņas lūgumu.

—          Bet jūs taču redzat, ka es neesmu viņu nogalinājusi! — viņa izmisusi iesaucās.

—         Apsūdzētā, cietiet klusu, kamēr jums jautās! — tiesnesis viņu apsauca.

Normans bija galīgi satriekts par šādu izturēšanos.

—         Izmeklēšanas tiesneša kungs, viņš dedzīgi sacīja, — es pieprasu, lai apsūdzētā tūliņ tiek atbrīvota no važām. Ka viņa nav noslepkavojusi grāfieni, tas taču acīm redzams. Apsūdzība nu iegūst pavisam citu virzienu.

—         To es zinu, advokāta kungs, — tiesnesis salti atbildēja. Viņa tiek apsūdzēta slepkavības mēģinājumā.

— Ari to jūs nevarat pierādīt.

—         Jūsu uzdevums ir pierādīt pretējo, advokāta kungs. Tomēr cs atļauju noņemt važas.

Gabricla uzmeta aizstāvim bezgala pateicīgu skatienu.

Važas tika noņemtas. Gabricla domīgi uzlūkoja sarkanās rievas, ko tās bija iespiedušas viņas roku locītavās. Nekad savā mūžā viņa neaizmirsīs tās.

—         Mūsu uzdevums šeit ir galā, — tiesnesis sacīja. — Apsūdzētā tiks nogādāta atpakaļ cietumā.

—  Atkal cietumā. Ak Dievs, kāpēc?

—         Jūsu nevainība līdz. šim vēl nav pierādīta, — tiesnesis skarbi atbildēja. — Grozījies tikai apsūdzības saturs.

Gabricla nokāra galvu.

Zuzanna un tās māte vairs nebija redzamas. Gabricla bez pretošanās sekoja policistiem. Ari parejie alstaja istabu. Pārsteigumi sekoja cits citam, kas gan vēl bija sagaidāms tin pin,ik?

Gabricla ar vienu policistu jau sēdēja ratos, kad durtiņas tika atvērtas un karietē iekāpa Normans. Pēc advokāta pavēles policists izkāpa un nosēdās līdzās kučierim uz bukas, un pajūgs tik straujā gaitā traucās cauri ciemam, ka ziņkārīgo pūlis izbailēs pašķīrās.

Normans sēdēja pretim Gabriclai, pūlēdamies to nomierināt. Gabricla pamazām jau bija pieradusi redzēt viņā savu vienīgo draugu.

—         Mans svarīgākais uzdevums pašreiz ir atrast īsto slepkavai, — Normans sacīja, — jo tikai tādā ccļā es varu pierādīt jūsu nevainību.

Gabriela nopūtās.

—         Es velti lauzu galvu. Pēc manām domām, tas ir bijis kāds svešs klaidonis, kas gribējis izdarīt zādzību.

Viņš pakratīja galvu.

—         Cik līdz šim noskaidrots, tad notikuma brīdī bez jums neviena cita nav bijis.

— Mans Dievs! Tātad es tomēr tikšu notiesāta?

—         Neraudiet, lūdzu, cs nevaru to redzēt, — Normans iesaucās. — Ticiet man, ka es darīšu jūsu labā visu, kas stāv manos spēkos, un cs ccru, ka tomēr izdosies jūs atbrīvot.

—          O, advokāta kungs, man jāpateicas jums par visu: par manu dzīvību, manu brīvību un manu laimi! Un, ja jums tiešām izdotos mani izglābt, kā gan es varčtu jums to atmaksāt!

Viņš maigi paspieda Gabrielas izstieptās rokas un tūlīt atkal atlaida tās.

—         Es ar prieku pildu savu pienākumu, — viņš klusi atbildēja. — Mana augstākā laime būtu jūsu laime.

—  Palieciet arī vēlāk mans draugs, — viņa sirsnīgi sacīja.

Normans satrūkās. Vai viņš varētu mierīgi nolūkoties, kā viņa

bauda laimi pie cita sāniem? Bet pasaule taču ir plaša — gan jau arī viņam, vientulim, atradīsies kāds kluss stūrītis tajā…

—  Jūs neatbildat? — viņa skumji jautāja.

—        Lai notiek, kas notikdams — cs vienmēr būšu jūsu draugs, laimē un nelaimē!

Viņi apklusa un iegrima drūmās domās par nākotni, kas solīja ikvienam no viņiem vienīgi skumjas un ciešanas.

23

Žīdu kvartālā

Feitam ar Ansclmu Berntu izdevās nepamanītiem sasniegt pēdējo zemo būdiņu.

Ansclms ciemā bija izdaudzināts kā paviegls un pilnīgi nekaitīgs cilvēks. Patiesībā tas bija veikls blēdis, uz kura sirdsapziņas gulēja jau dažs labs noziegums.

—  Māle, — viņš sauca, iegājis tumšajā istabā.

Neviens neatbildēja. Tomēr skaļā krākšana liecināja, ka sauktā guļ cicši aizmigusi.

Ansclms norūca kādu lāstu.

—         Nāc vien istabā, — viņš iečukstēja Feitam. — Es tūliņ iedegšu gaismu.

Feits iegāja zemajā istabā, kur uz smirdoša salmu maisa gulēja vēl diezgan jauna sieviete. Viņas izspūrušie mati bija piebiruši salmiem, uztūkuši, neizteiksmīgā seja izskatījās atbaidoša.

—          Tā vccā govs atkal picrijusics un nav lietojama, — Ansclms lamājās. — Nu jau viņa būs izlakusi visu degvīnu… Nu, kā tad — pudelē vairs nav ne pilītes!

Viņš drūmi ielūkojās tukšajā pudelē, ko bija izņēmis no vecā skapja.

—  Kas viņa īsti ir? — Feits jautāja.

—         Ak, kas tev daļas gar viņu! — Ansclms īgni atrūca. Labāk padomāsim, kurp tu lai ej, jo šeit palikt tu nevari.

—     Vispirms atdod man testamentus. Es jau zinu, kur varēšu palikt, Feits atbildēja.

Ansclms parakņājās skapja kaklā un izvilka abus dokumentus.

—        Te būs, — viņš sacīja. — Tikai uzmanies, ka tevi nenoķer, citādi tev ar šiem papīriem var iziet plāni.

Feits paraustīja plecus.

—  Gan jau es tos iznīcināšu.

—         Vai Rotenauss novāca veco grāfieni? — Ansclms glūnoši jautāja. — Vai varbūt tu pats…

—        Ciet klusu! Es neko nezinu! Un kas zina, vai viņa vispār nobeigta? Neviens taču nav viņu vairs redzējis, — Feits īgni atbildēja.

— Nu, kas man tur daļas! Bet tev jāpasteidzas, ka drīzāk tiec prom.

—        Jā, jā, un tu pielūko liku. Lai viņa nebaiļojas manis dēļ — csdrīz atnākšu tai pakaļ. Un nu cs eju. Tu šodien izdarī ji man lielu pakalpojiimu, Ansclm, to es neaizmirsīšu.

Viņš uzmanīgi izslīdēja pa durvīm. Ciema iela bija tukša. Feits

devās uz Spoku torņa pusi un drīz vien nozuda nakts tumsā.

* * *

Šmeije Finkcls stāvēja pagalmā un uztraukts gaidīja meitu, kad kāda roka viegli pieskārās tā plecam.

Vecais īgni apcirtās apkārt.

—  Nu, kas ir, Lēbcl Fciļšentāl? — viņš nelaipni jautāja.

Jaunais žīds neļāvās icbicdēlics.

—  Kur jūsu meita?

—         Kas jums daļas? — Šmeije atcirta. — Viņa izgāja pastaigāties un drīz būs mājās. Bet jūs jau tikpat viņu neredzēsit.

—         Es viņu jau redzēju, — Fcilšcntāls zobgalīgi atbildēja. — Viņa sarunājās ar kādu lepnu kungu, kristīto, un bija ļoti jautra.

—        Jūs melojat! — Finkcls sašutis iekliedzās. Jūs gribai aprunāt manu mcilu, tādēļ ka viņa jūs neievēro.

Lēbcls nicīgi iesmējās.

—          Viņa mani neievērojot! Nu, drīz vairs neviens godīgs žīds neskatīsies viņai virsū, tai palaidnei.

Vecais grabažnieks dusmās nobāla, un, pirms vēl jauneklis bija paguvis atjēgties, tas saņēma divus skaļus pliķus.

—        Nožēlojamo meli, nekrietno diedelniek, tas par tavu nekaunību! Taisies kā tiec, citādi cs palaidīšu suņus!

Vecais draudoši tuvojās būdai, kur saitē raustījās divi milzīgi suņi.

Lēbcls Fcilšcntāls deva kājām vaļu. Izkļuvis aiz pagalma vārtiem, viņš sauca:

—         To jūs nožēlosiet, vecais rīkļurāvēji… Un jūsu Judīte tomēr ir palaidne!

Vecais augļotājs iestreipuļoja namā. Fcilšentāla vārdi bija atstājuši uz viņu savu iespaidu.

—         Kādēļ viņa vēl nenāk? — viņš murmināja. — Ak, kaut cs labāk jau sen būtu atdevis viņu jaunajam Bārušām — tas ir krietns un bagāts vīrs. Bet kā lai es šķiros no viņas, no manas Rebckas vienīgā bērna!

Viņš iegāja istabā un nosēdās pie krāsns. Viņa nemiers auga arvien lielāks. Beidzot tam likās, it kā pagalmā būtu atskanējuši klusi soļi. Paņēmis sveci, viņš izgāja ārā.

— Judīt! — viņš sauca. — Nāc taču!

No tumsas iznāca kāds vīrietis.

— Ā, Feits! — Šmeije novilka. — Nu, vai ir kāds veikals?

— Klusāk, iesim istabā! Vai tur neviena nav?

Vecais nopūlās.

— Es esmu viens…

Feits sekoja viņam.

—  Vai varai dot man naktsmājas? — viņš klusi jautāja.

—         Kas tad īsti nolicis? — Finkcls izbrīnā jautāja, uzmezdams tam vērīgu skatu. — Vai policija sākusi meklēt briljantus?

Feits palūkojās apkārt.

— Kur jūsu meita? — viņš atbildes vietā jautāja.

Šmeije Finkcls samulsa.

—         Nezinu… — viņš atzinās. — Viņa izgāja pastaigāties un vēl nav pārnākusi.

—        Un jūs mierīgi sēdat un gaidāt, kaut pulkstenis jau pāri pusnaktij?

—        Jā, ko tad cs lai daru? — vecais žīds novilka nelaimīgā balsī. — Vēl jau viņa var pārnākt.

— Un, ja viņa nepārnāks ne šonakt, ne rīt, ko tad?

Finkcls satrūkās. Ja nu Fcilšcntāls tomēr būtu teicis patiesību?… Viņa acis iekvēlojās dusmās.

Feits to redzēja un pasteidzās novērst sarunu uz citām lietām.

—         Nu, gan jau viņa pārnāks. Starp citu, man tc ir kas smalks, to jūs varētu iedāvināt savai meitai.

Viņš izņēma no kabatas ļoti dārgu pērļu kaklarotu.

Šmcijcs acis kāri iemirdzējās.

—  Parādiet!

Viņš satvēra rotu un to vērīgi aplūkoja.

Abi vīrieši vēl ilgi kaulējās un ķildojās, nevarēdami vienoties. Beidzot Šmeije ieveda viesi kādā istabā.

— Jūtieties kā mājās, — viņš sacīja. — Ungulict labi manā pajumtē.

Feits palika viens. Kas gan bija noticis ar liku? Varbūt tā jau bija

apcietināta?

Bezmiegā viņš valstījās vecajā dīvānā. Jau ausa rīts, un blāva krēsla nomainīja nakts tumsu.

Pēkšņi viņam šķita, it kā ārpusē būtu noskanējuši klusi soļi. Feits piecēlās no dīvāna un uzmanīgi pavēra durvis.

—  Judīt! — viņš.čukstoši sauca.

Viņš izgāja tumšajā koridorā un pēkšņi ieraudzīja savā priekšā jauno meiteni. Ne vārda neteicis, viņš satvēra to aiz rokas un ievilka savā istabā.

—         Klusu! — viņš čukstēja, nosēdinādams pārbiedēto meiteni dīvānā. — Tēvs nedrīkst neko manīt! — Viņš līdzjūtīgi uzlūkoja Judīti, kas kaut kādā veidā atgādināja tam paša meitu. — Jums nav jāsaka, kur esat bijusi, bet vecais rāsies un izjautās jūs. Ienākot namā, cs redzēju pie vārtiem stāvam kādu jaunu žīdu, kas izkliedza visriebīgākos lāstus pārjums. Tādēļ uzmanieties!

Judīte nobijusies uzlūkoja Fcitu. Ko gan tas varēja zināt? Kādēļ viņš to brīdināja?

—          Es aizvedīšu jūs jūsu istabā. Neaizmirstiet: jūs jau sen esat tur un tikai negribējāt traucēt tēvu. Jūs esat izmežģījusi kāju — cs redzu, jūs klibojat —, un neviens nav jums palīdzējis pārkļūt mājās. Vai nav tiesa?

Judīte uzlūkoja viņu arvien lielākā izbrīnā. Viņas satriektā kāja tiešām vēl sāpēja. Vai Feits būtu viņu novērojis?

—  Kur jūsu istaba? — viņš čukstēja.

Judīte norādīja uz kādām durvīm. Feits iestūma viņu pa tām, un pats atgriezās savā istabiņā.

—        Pats par sevi saprotams, ka nabadzītei bijusi kāda mīlas dēka, — viņš līdzjūtīgi nodomāja.

Nu viņš mierīgi aizmiga.

Virs Juditcs galvas savilkās baigi mākoņi, taču viņa jutās bezgala laimīga. Viņa bija atdevusi Ulriham visu, visu. Bet kaut kur dvēseles dzi|umos jau modās kauns un bailes no soda un tēva atriebības.

Viņa bija tvērusi pēc zvaigznēm un nu krita atpakaļ baigajā bezdibenī.

24

Dīvaini atklājumi

Galma maršals grāfs Reišcnovs vairs neatspirga no pēdējā nervu satricinājuma. Visas viņa sievas un vecā Johana pūles palika nesekmīgas.

Viņam bija piešķirts atvaļinājums, un grāfiene centās to pierunāt kādu laiku pavadīt Itālijā. Grāfs ilgi pretojās, jo, neraugoties uz Johana apgalvojumiem, nojauta tomēr teica, ka viņa otrs dēls atrodas tepat tuvumā. Roberta un Ulriha pārsteidzošā līdzība, par kuru tas bija dzirdējis no dēla un Zigrīdas, viņam šķita jau pietiekams pierādījums. Viņa vienīgā vēlēšanās bija redzēt šo noslēpumaino Robertu Verneru. Viņš bija pārliecināts, ka pazītu savu dēlu, kaut nebija to tik ilgi redzējis.

Grāfs nolēma sagaidīt prāvas iztiesāšanu, lai tad personiski pārbaudītu savas aizdomas.

Grāfiene nesaprata sava vīra vilcināšanās iemeslu. Viņa bija ļoti noraizējusies par tā veselību.

Zigrīda kļuva ar katru dienu bālāka un nopietnāka. Viņa izvairījās runāt par Ulrihu un likās apmierināta, kad tas aizbildinājās ar neatliekamiem darbiem.

—  Arī cs gandrīz nemaz vairs neredzu viņu, — grāfiene sūdzējās. — Viņš taču atkal pārgājis dzīvot savā senajā dzīvoklī, kas atrodas tiesas tuvumā un tādēļ ir viņam ļoti parocīgs. Šī nelaimīgā Brandenfelsas prāva aizņem visu viņa laiku.

Zigrīda kļuva uzmanīga. Tātad pat atsevišķu dzīvokli viņš jau bija noīrējis?

—  Kur atrodas šī villa? — viņa jautāja, pūlēdamās izlikties vienaldzīga.

—  Tiesnešu ielā. Ja gribi, aizbrauksim pie viņa. Ulrihs droši vien priecāsies.

—          Nč, nč! — Zigrīda iesaucās, bet tad atjēgusies piebilda: — Ja jau Ulriham ir tik daudz darba, tad mans apmeklējums to tikai traucētu.

Atvadījusies no krustmātes, viņa nolēma apmeklēt arī veco grāfu, lai apjautātos par tā labklājību.

Viņa iegāja priekšistabā. Johans nekur nebija redzams. Bet otrā istabā, kuras durvis bija tikai pievērtas, viņa izdzirda grāfa un kādas sievietes balsis. Zigrīda neviļus palika stāvam.

Pēkšņi atskanēja steidzīgi soļi. Tur droši vien nāca Ulrihs, un Zigrīda nekādā ziņā negribēja satikties ar to vienatnē. Sekodama nejaušai iedomai, viņa ātri noslēpās aiz smagā loga aizkara.

Tajā pašā acumirklī kāds ienāca istabā. Arī šī persona palika stāvam. Zigrīda tikai tagad saprata, cik neveiklā situācijā tā nokļuvusi. Nu vairs nebija iespējams aiziet, un viņai negribot bija jāpaliek savā paslēptuvē…

Grāfs Reišcnovs gulēja ērtajā dīvānā. Viņa acis bija aizvērtas, bet tas tomēr bija nomodā.

Pēkšņi viņam likās, it kā tas būtu izdzirdis klusu drēbju šalkoņu. Tā droši vien bija viņa sieva.

Viņš gurdi pavēra acis un palūkojās visapkārt.

Lielais Dievs, vai tā bija parādība?

Līdzās viņa gultai stāvēja kāda sieviete. Viņš pazina to no pirmā acu uzmetiena: tā bija Anna Vernera!

Viņa stāvēja nekustēdamās, saltu un ciešu skatu vērdamās grāfa sejā.

— Anna, vai tiešām tu tā esi! Vai varbūt acis mani viļ?

—  Jūs ncviļatics — tā esmu cs.

—  Kur mans dēls? — grāfs nedroši jautāja.

—  Cietumā! — Anna īsi atbildēja.

Vājš kliedziens izlauzās pār grāfa lūpām.

—  Par ko? Mans Dievs, ko viņš noziedzies?

—  Viņš ir nevainīgs tāpat kā viņa sieva.

Viņš ir precējies? Ar ko?

—  Viņa sieva ir grāfiene Brandcnfelsa.

Grāfs satricināts jautāja:

— Tā pati, kas liek apvainota savas mātes slepkavībā?

— Jā. Un jums viņi abi jāglābj.

—          Anna, nesāpini mani. Man tiesā nav nekāda iespaida, vienīgi viņas nevainība var to izglābt.

—         Tātad jūs negribat? Tādā gadījumā cs pastāstīšu Ulriham, kas ir Roberts. Varbūt viņam būs vairāk līdzjūtības pret savu brāli.

—          Ko esmu tev nodarījis, ka tu gribi iznīcināt mani un manu ģimeni?

—  Kas izpostīja manu dzīvi? Kas nošāva manu vīru?

—        Tu to zini, Anna? Bet tad taču tu arī zināsi, ka viņš man uzbruka! Es rīkojos tikai pašaizsardzības nolūkā.

—  Pašaizsardzības nolūkā? — viņa šaubīdamās atkārtoja.

—          Jā. Viņš apgalvoja, ka cs esot tevi pavedis, un gribēja mani nošaut. Man nebija citas izejas, kā arī pašam pacelt ieroci pret viņu..

Anna skaļi elsoja. Grāfs uzlūkoja to sirsnīgā līdzjūtībā.

—         Es saprotu: tev vajag mani ienīst, — viņš klusi atsāka. — Bet saki, kamdēļ tieši tu pieņēmi manu bērnu?

Viņa uzmeta tam draudīgu skatu.

—         Tamdēļ, ka tā vislabāk varēju jums atriebties! Jūsu dēls ir mans bērns. Jūs ilgojaties pēc viņa, bet Roberts ar nicināšanu novērstos no jums, ja dabūtu zināt, ka vienīgi zemisku aprēķinu dēļ jūs esat atteicies pats no sava dēla. Es esmu viņam mātes un tēva vietā. Naudu, ko jūs priekš viņa devāt, es esmu droši noguldījusi. Tā kā viņš nav nabags, kaut pats to nezina. Manas atriebības stunda vēl nav situsi. Bet tā nāks!

—  Un ko tu gribi no manis? — grāfs jautāja, smagi elpodams.

—         To jūs savā laikā dzirdēsit, grāf Reišcnov!… Cik vecs jūs esat kļuvis! Jā, bēdas un sirdsapziņas pārmetumi neuztur jaunu.

—         Anna, apžēlojies par mani! Es vairs ilgi nedzīvošu. Ak, ļauj man tikai reizi viņu redzēt — tad cs labprāt miršu!

Galma maršals bez samaņas atslīga spilvenos.

Anna izbailēs noliecās pār viņu. Ko viņa lai dara?

Šajā acumirklī atvērās durvis, un ienāca grāfiene.

Nesaprašanā tā uzlūkoja svešo sievieti.

—         Mans vīrs — viņš ir ļoti slims! — viņa šausmās iesaucās. — Un kas jūs esat? Ko jūs šeit gribat? Mans Dievs, vai tiešām tā esi tu? Anna, mana labā Anna! Kā es priecājos tevi redzēt! Kādēļ tu nerunā?

Vernera kundze bija dziļi aizkustināta. Viņa strauji satvēra grāfienes sniegto roku, nespēdama izrunāt ne vārda.

Tc galma maršals atvēra acis un ieraudzīja abas sievietes.

Pa otrām durvīm ienāca Johans un steidzās pie sava kunga, it kā gribēdams pasargāt to no draudošās nelaimes.

—         Nu, jūs laikam vairs nepazīstat mūsu Annu? — grāfiene jautāja, caur asarām smaidīdama.

Mēmā aizkustinājumā Vernera kundze piegāja pie gultas un sniedza grāfam roku.

* * *

Kolidz Johans bija izgājis, Zigrīda steigā atstāja istabtr.

Tātad Ulriham bija brālis, bet ne viņš, ne arī viņa māte par to neko nezināja!

Kas bija tā sieviete?

Ulriham patiesībā nebija vairāk tiesību kā viņa brālim. Kāda bi ies mīga likteņa ironija, ka Robertam nevainīgam nācās smakt cietumā, kamēr viņa brālis neko nenojauta par to!

Domīga viņa brauca mājup. Kad rati bija sasnieguši viņas muižu, Zigrīdas pirmais jautājums attiecās uz liku:

— Vai viņa aizvien vēl tikpat klusa un atturīga?

—          Ak, komtes, — vecā saimniece sūdzējās, — tūliņ pēc jūsu aizbraukšanas viņa atstājusi savu istabu un vēl nav atgriezusies!

—          Kā, viņa ir prom? — Zigrīda satrūkusies iesaucās, jo Ilka, neraugoties uz savu nepateicību, bija tai iepatikusies. — Es iešu viņu meklēt.

To teikusi, viņa pagriezās un devās prom pa vicntu|o lielceļu.

25

Kādas noziedznieces sods

Faustīna bija pavadījusi šausmīgu nakti. Zibens no skaidrām debesīm pēkšņi bija iznīcinājis visas viņas cerības.

Viņa bija atmaskota, un tai nebija nekādu iespēju novērst draudošo nelaimi. Viņa labi pazina savu vīru un zināja, ka vēl šodien visi dabūs zināt viņas kaunu un negodu. Un Valdemārs? Kā riebīgu tārpu viņš nokratīs to no sevis, nesajuzdams ne mazāko līdzjūtību. Bet zaudēt Valdemāru — tas taču nozīmēja tikpat kā šķirties no dzīvības!

Dzīvei bez Valdemāra nebija nekādas vērtības. Faustīnai bija drošs ' un katrā brīdī pieejams līdzeklis bez sāpēm izbeigt visas ciešanas. Bet pagaidām viņa vēl nedomāja piekāpties.

Gurdiem soļiem viņa piegāja pie Valdemāra un noliekusies noskūpstīja tā bālo pieri. Viņas karstās asaras noritēja viņam uz rokām.

Tc Valdemārs sakustējās un, pacēlis roku, apvija to viņai ap kaklu. Laimē noreibuši, Faustīna sajuta viņa dedzīgos skūpstus uz sejas, j lūpām. Tad viņš atkal atlaida tās kaklu un ar svētlaimīgu smaidu ļ atslīga atpakaļ spilvenos.

Viņš mīlēja to atkal, viņš piederēja tai! Faustīnas sirds sita nevai-i dāmā prieka. Un tagad mirt? Nē, tas būtu ārprāts!

Viņa izņēma no kabatas mazu pudelīti. Tikai daži pilieni no tās — un visam beigas!

Viņā pamodās kāda baiga, tumša vēlēšanās.

—          Viņš vai cs! — viņa čukstēja, un acis tai iekvēlojās naidā. — Sargies, Bruno fon Lome! Tu gribi mani iznīcināt, labi — cs aizstāvēšos!

Viņa sēdēja pie loga un vēroja, kā pamazām atausa pelēks, miglains j rīts. Beidzot caur mākoņiem izlauzās pirmais bālais saules stars.

Namā iesākās rosība. Faustīna dzirdēja kalpotāju balsis. Franciskaj virtuvē pasūtīja brokastis godātajam kungam.

Baronese pietrūkās no krēsla. Viņa bija izšķīrusies.

Mierīgiem, noteiktiem soļiem viņa iegāja virtuvē, kur ap pavardu!] rīkojās vecā saimniece. Kafija jau stāvēja uz sudraba paplātes.

—         Labrīt, — Faustīna laipni sacīja. — Vai tu jau apsveici barona| kungu?

—         Ak, nē, godātā kundze, bet vēlāk cs katrā ziņā uzkāpšu augšā..1 Bet godātā kundze izskatās tik bāla un novārgusi. Mans Dievs, kasj jums ir?

Faustīna atkrita kādā krēslā.

—         Drīzāk atnes ožamo pudelīti no mana tualetes galdiņa! — viņa vājā balsī izdvesa.

Vecā sieviete nobijusies aizsteidzās. Tajā pašā acumirklī Faustīna pietrūkās kājās un, iepilinājusi no pudelītes kafijas traukā dažus pilienus bezkrāsaina šķidruma, atkal nosēdās vecajā vietā.

Saimniece atgriezās ar ožamo sāli.

—          Palīdzi man aizkļūt līdz dīvānam, — Faustīna sacīja, smagi atbalstīdamās pret veco sievieti, kas to saudzīgi noguldīja un rūpīgi apsedza.

Kāds skrēja lejup pa kāpnēm. Tā droši vien bija Franciska. Tad tā atkal lēnām uzkāpa augšā.

Faustīnu kratīja drudzis. Salti sviedri klāja tās pieri. Saimniece uztraucās. Baronesei vajadzēja būt ļoti slimai.

—         Paliec pie manis, — viņa klusi lūdza, un vecā sieviete pacietīgi gaidīja.

Faustīna vērīgi klausījās, kas notiek augšistabā. Tomēr viņa dzirdēja vienīgi mazā Ēriha sīko solīšu troksni un tā līksmos smieklus.

Baronese piecēlās.

— Es nevaru gulēt, — viņa sacīja. — Atnes ari man kafiju.

Viņa palika viena. Nu kauliņi bija mesli atgi iešanās vairs nebija.

Virtuvē bija dzirdamas Franciskas un saimnieci s balsis. Durvīm paveroties, Faustīna redzēja, ka istabene pašreiz mazga kafijas traukus. Tātad nu visas pēdas bija iznīcinātas.

Faustīna mierīgi dzēra kafiju, laipni sarunādamās .11 saimnieci, kas noraizējusies apjautājās par tās labklājību.

Pēkšņi augšā atskanēja skaļš šausmu kliedziens. Faustīna sali likusies nometa tasi un trīcošā balsi jautāja:

— Kas tas bija?

Abas sievietes metās uz durvīm. Kāpnēs viņām steidzās prelim Franciska.

—         Baroneses kundze, — viņa aizelsusies sauca, — barona kungs… mūsu mīļotais kungs!…

—  Kas noticis? Runā taču! Faustīna satvēra viņu aiz rokas.

— Nāciel drīzāk! Es bīstos viņš ir miris!

Faustīna ieskrēja istabā, l'z. grīdsegas pārgrieztām acīm, bez dzīvības gulēja viņas vīrs

—        Žēlīgais Dievs, laikam sirdstrieka! — viņa iesaucās, noslīgdama tam līdzās ceļos.

Viņa abām rokām pacēla vīra galvu, neiedrošinādamās ielūkoties tam sejā.

Franciska vaimanādama stāvēja līdzās kundzei. Viņa nespēja aptvert šausmīgo notikumu.

—         Drīzāk lieciet ataicināt ārstu! — baronese pavēlēja. — Varbūt vēl nav par vēlu!

Viņa palūkojās apkārt.

—  Kur Ērihs? — tā jautāja.

— Otrā istabā, — istabene raudādama atbildēja.

Faustīna piecēlās un, aizstreipuļojusi līdz durvīm, atvēra tās. Bet tajā pašā acumirklī pār viņas lūpām izlauzās necilvēcīgs kliedziens.

Aiz durvīm zemē uz muguras gulēja Ērihs — bez dzīvības!

Kad Franciska un saimniece iesteidzās istabā, viņas atrada savu kundzi nemaņā guļam līdzās dēla līķim.

Rotenausa nopratinašana

Pateicoties rūpīgajai kopšanai, barons Rotenauss atveseļojās daudz ātrāk, nekā ārsti bija pareģojuši.

Ārsts bija atsūtījis Vernera kundzei palīgā kopēju. Arī pie slimnieka gultas pastāvīgi dežurēja kriminālicrēdnis, kas atzīmēja ikvienu barona izrunāto Vārdu.

Ārstam bija izdevies sadziedēt kāju lūzumus, tāpēc amputēšana atkrita, tomēr izrādījās, ka nelaimīgais visu mūžu paliks klibs. Šī ziņa smagi satrieca baronu.

Beidzot ārsti atzina, ka pacienta veselības stāvoklis atļauj to nopratināt, un kādu dienu slimnieka istabā negaidīti ienāca vairāki kriminālicrēdņi.

Rotenauss neviļus nobāla, bet tūliņ tas atkal saņēmās un pieklājīgi atņēma tiesneša un tā pavadoņu sveicienus.

Ieraugot pēdējo ienācēju, viņš nespēja apspiest klusu pārsteiguma kliedzienu: Ulriha Rcišcnova pārsteidzošā līdzība ar Robertu viņu tomēr mazliet mulsināja.

—        Barona kungs, — tiesnesis iesāka, — cs esmu spiests uzdot jums dažus jautājumus un uzaicinu jūs atbildēt uz tiem pēc labākās sirdsapziņas. — Rotenauss pamāja ar galvu, un tiesnesis turpināja: — Kādēļ jūs nakts laikā icradātics pilī, kaut zinājāt, ka tas ir aizliegts?

Barons mirkli vilcinājās.

—          Es gribēju meklēt nozudušo grāfieni, — viņš beidzot klusi atbildēja.

— Jūs tātad domājāt, ka vccā dāma vēl atrodas pilī?

— Jā, cs ticēju, ka viņa ienesta vienā no slepenajām istabām.

—  Kur atrodas šīs istabas?

—         Es tās meklēju. Lindcnhozā man palaimējās atrast kādu vccu pils plānu.

—  Kur ir tas plāns?

—         Nozudis. Esmu pārliecināts, ka to man nozagusi meitene, kas pēc tam nogrūda mani no kāpnēm.

Tiesnesis un kriminālicrēdņi zīmīgi saskatījās.

— Sargi nav nevienu meiteni redzējuši.

—        To cs pilnīgi saprotu. Viņa droši vien jau bija nozudusi slepenajā istabā, pie kuras ieejas cs to panācu.

—         Tas izklausās diezgan brīnišķi, barona kungs. Vai jūs atrastu to istabu, ja jūs aizvestu turp?

—          Katrā ziņā, izmeklēšanas tiesneša kungs. Es satvēru meitenes roku tieši tajā mirklī, kad viņa sniedzās pēc slepena durvju mehānisma, kas noslēpts kādā sienas skapī. Bet nepazīstamā atgrūda mani ar lādu spēku, ka cs pakritu un sasitu savu laternu. Kad piecēlos, cs tumsā dabūju jaunu sitienu un nogāzos lejā.

Rotenauss runāja tik pārliecinoši, ka visi tam nolicēja.

—  Vai jūs pazītu lo meiteni, ja jums viņu uzrādītu?

Rotenauss noraidoši papurināja galvu.

—          Viņa bija tik cicši satinusies mētelī, ka redzēju vienīgi viņas slaido stāvu.

Tiesnesis iečukstēja dažus vārdus vienam no policistiem, un tas mirkli vēlāk ieveda Zuzannu Verneru.

—          Uzlūkojiet šo meiteni, barona kungs, — tiesnesis sacīja. Varbūt viņa ir tā noslēpumainā svešiniece?

—           Nē, — Rotenauss bez. apdomāšanās atbildēja. — Vernera jaunkundze tā nebija. Viņa ir ari daudz, mazāka augumā nekā tā.

Nabaga Zuzanna trīcēja aiz bailēm, nesāpi azdama, ko no viņas grib.

.— Kur jūs atradātics lajā bridi, kad barons lika atnesis jūsu nama?

— tiesnesis jautāja tai.

—  Savā istabā, cs gulēju, — viņa tikko sadzirdami atbildēja.

—         Labi. Jūs varat iet. — Tiesnesis laipni pamāja viņai ar galvu, un Zuzanna atvieglota izsteidzās no istabas.

Lai noteikti konstatētu, ka pilī bez barona neviena nebija, tiesnesis lika ataicināt arī Zuzannas māti.

—          Vernera kundze, kur atradās jūsu meita tajā brīdī, kad pilī ar baronu nolika nelaimes gadījums?

Anna nesamulsa.

—        Viņa gulēja savā istabā, — viņa mierīgi atbildēja. — Kad barons Rotenauss tika atnesis, es pati viņu uzmodināju.

—  Pateicos.

Vārtsardzc izgāja. Tiesnesis no jaunā pievērsās Rolcnausam.

—  Kādas ir jūsu attiecības ar liku, vecā Fcita meitu?

—  Viņa bija mana mīļākā, — barons mierīgi atbildēja.

—  Vai esat dāvinājis viņai arī tērpus, rotas un tā tālāk?

—  Protams.

—         Vai arī šie vērtīgie briljanti ir jūsu dāvināti? — tiesnesis jautāja, rādīdams dažas ģimenes rotaslietas.

Rotenauss nobāla. Vai lika būtu apcietināta un visu izpļāpājusi?

—        Nē, — viņš beidzot atbildēja. Ilkai es parasti dāvāju tikai lētas rotas — viņa taču tikpat nekā nesaprot no tām.

—  Vai šis lietas jums pazīstamas?

Rotenauss saprata, ka ikviens neapdomigs vārds varētu kļūt tam liktenīgs.

—          Jā, — viņš sacīja, — tās ir no Brandcnfclsu ģimenes rotu krājuma, ko nelaimigā krustmāte nodeva man uzglabāšanā.

— Kādā ceļā tad Ilka būtu varējusi šis lietas iegūt, ja ne nojums?

— Varbūt viņas tēvs tās nozadzis.

Arī tas izklausījās ticami.

— Vai kastes saturs jums bija zināms?

—  Diemžēl ne. Tomēr atsevišķus priekšmetus cs pazīstu.

—          Labi. Vai jūs vienmēr vēl esat pārliecināts, ka jūsu māsīca noslepkavojusi pali savu māti?

—  Pilī tobrīd neviena cita nebija.

—  Un kamdēļ viņa būtu to izdarījusi?

— Katrā ziņā aiz izmisuma par to, ka grāfiene nav viņai piedevusi.

—         Gabriela Vernera turpretim apgalvo, ka māte esot pilnīgi samierinājusies ar viņu.

—          Bet viņa taču tika atrasta viena pie līķa asinīm notraipītām drēbēm un rokām.

— Citu pierādījumu jums nav?

— Nē.

—         Nu tad dzirdiet: jūsu māsīca nav grāfieni noslepkavojusi! Tas ir neapgāžami pierādīts!

Grāfs iekliedzās.

— Viņa ne? Kas tad? Kādi tad ir pretpierādījumi?

Tiesnesis nenovērsa acis no viņa.

— Grāfiene Brandcnfelsa ir negaidot-atradusics. Viņa nav nonāvēta.

Tas Rotcnausam bija par daudz. Šausmās ieplestām acim viņš

uzlūkoja tiesnesi. Tad viņš abām rokām tvēra pie kakla, it kā to kāds žņaugtu, un bez samaņas nogāzās zemē.

Tiesnesis un ierēdņi pietrūkās kājās.

—         Tur tomēr kaut kas slēpjas, — tiesnesis nopietni piezīmēja. — Bez šaubām, viņš zina vairāk, nekā mēs nojaušam.

Nopratināšanu nācās pārtraukt. Tiesnesis devās uz pili, lai meklētu izdaudzinātās slepenās istabas.

Noslēpumainajai meitenei, par kuru Rotenauss bija stāstījis, nu vairs neviens neticēja.

Atriebība

Tas bija rītā, pirms grāfienes Zigrīdas Holmsvikas brauciena uz Rcišenovu villu.

Pēc ilga, atspirdzinoša miega Ilka atmodās spodii Ina gultā, kas

stāvēja mazā, mājīgā istabiņā.

Viņa ziņkāri pavērās apkārt.

Pēkšņi atvērās durvis, un istabā ienāca labsirdīga izskata sieviete ar paplāti rokās, uz kuras kūpēja smaržīga kafija un kairinoši pacēlās brīnišķu cepumu kaudze.

Ilkas acis iemirdzējās. Viņa pēkšņi sajuta šausmīgu izsalkumu. Ai savu apbrīnojamo ēstgribu viņa uzreiz ieguva labās Karīnas sirdi. No cepumiem un kafijas drīz vien nekā vairs nebija palicis pāri.

Beidzot Ilkai uzkrita, ka nepazīstamā vecīte nebija teikusi vēl ne vārda. Viņas izbrīns pieauga, kad saimniece tāpat klusēdama atkal izgāja, laipni pamājusi viņai ar galvu.

—        Vai viņa būtu mēma? Ilka nodomāja Kur gan cs vispār varētu atrasties?

Karīna bija atvilkusi loga aizkarus, un Ilka ielūkojās krāšņā, mazliet nolaistā augļu dārzā.

Viņa izlēca no gultas. Uz krēsla bija salikti vienkārši, bet glīti apģērba gabali.

Kur gan bija palikušas viņas vccās, netīrās drēbes?

Un pēkšņi viņa atcerējās notikušo. Viņa taču bija ielēkusi upē. Tātad sveši cilvēki bija to izvilkuši un atveduši šurp?

Un kādēļ viņa vispār bija gribējusi mirt? Ā, pareizi: svešā mednieka dēļ, kas bija gribējis viņu ar viltu iztaujāt, lai pēc tam apcietinātu.

—        Kas man daļas gar to cilvēku? — viņa tagad domāja ar sašutumu un nicināšanu. — Es esmu bijusi traka. Laime, ka viss vēl tik labi beidzies… Šeit arī gribēs zināt, kas cs esmu un kādēļ gribēju noslīcināties. Būs labāk, ja iešu atpakaļ. Man taču neviens neko nevar padarīt. Es nekā nezinu. Tēvs droši vien jau sen gabalā, un barons… Nu, tas vēl var justies laimīgs, ka cs vispār esmu mierā precēt kropli!

Viņa bija beigusi ģērbties, kad atvērās durvis un istabā ienāca grāfiene Holmsvīka. Ilka godbijīgi palocijās.

—          Nu, vai esat atkal vesela? — Zigrīda jautāja, ar labpatiku uzlūkodama izglābto. — Ka jūs sauc, mīļā?

Ilka pietvīka un novērsās. Viņa negribēja teikt šai lepnajai dāmai savu vārdu. Grāfiene saprata, kas norisinās viņas dvēselē.

—         Es negribu jūs iztaujāt, — viņa smalkjūtīgi turpināja. — Palieciet šeit, cik ilgi vien jums patīk — jums šeit nekā netrūks. Tikai neviens bez manis jūs nesapratīs, jo mani kalpotāji nerunā vāciski. Visās savās vajadzībās jums būs jāgriežas pie manis. Es esmu grāfiene I lolmsvīka, zviedriete.

lika satrūkās.

—           Vai tad es vairs neesmu savā dzimtenē? — viņa nobijusies jautāja.

Zigrīda pasmaidīja.

—        Neuztraucieties, jūs esat Vācijā. Un neviens arī nedomā vest jūs prom no šejienes. Jūs tikai vienu nakti esat pārgulējusi manā muižā, kas atrodas starp Rozcnburgu un Brandcnfclsu.

Ilkai kā akmens novēlās no sirds.

—          Jūs izglābāt man dzīvību, grāfienes kundze, — viņa sirsnīgā pateicībā iesaucās. — Kā lai es, nabaga meitene, pateicos jums! Es negribu jūs vairs ilgāk apgrūtināt un tamdēļ iešu savu ceļu.

—         Kurp jūs gribat iet? — Zigrīda norūpējusies jautāja. — Vai jums ir vecāki vai kādi piederīgie?

Ilka skumji pakratīja galvu. Par tēvu viņa negribēja stāstīt.

—         Tātad bārenīte? — grāfiene līdzjūtīgi turpināja. — Zināt ko, palieciet pie manis! Es aizvedīšu jūs līdzi uz Zviedriju, un tur jūs atradīsit sev jaunu dzimteni.

Ilka cīnījās ar sevi. Ko gan labāku viņa varētu vēlēties? Bet viņas klaidones daba pretojās tam. Kur tad paliks viņas neierobežotā, jaukā brīvība?

Ilka vilcinādamās uzlūkoja augstsirdīgo grāfieni.

—  Mans tēvs… — viņa tikko sadzirdami nomurmināja.

— Tātad jūs tomēr neesat viena? Kur tad ir jūsu tēvs?

—  Nezinu… varbūt — cietumā…

Zigrīda"saprata, ka šeit slēpjas kāda drūma traģēdija. Un tomēr viņai bija žēl šīs skaistās meitenes.

—         Nu, dariet, kā ieskatāt par labāku. Bet neaizmirstiet, ka manas durvis jums vienmēr būs atvērtas.

Viņa izgāja. Ilka gribēja tai steigties pakaļ, bet tad atjēdzās.

—         Man jāatgriežas pie tēva, jo es droši vien esmu viņam vajadzīga. Kolīdz satumsīs, cs nepamanīta varēšu aiziet no šejienes.

Beidzot pagāja diena un pienāca vakars. Ilka dienā bija pastaigājusies dārzā un rūpīgi pārdomājusi savu bēgšanu. Pa savas istabas logu viņa izlēca dārzā un, sasniegusi lielceļu, ātriem soļiem devās prom. Ejot pāri tillam, no kura tā vakar bija ielēkusi upē, viņa šausmās nodrebēja.

Netālu no Spoku torņa viņa izdzirda balsis un noslēpās ceļmalas krūmos, no kurienes tā varēja pārredzēt visu apkarini.

Pa ceļu tuvojās divi vīrieši, vienā no tiem Ilkas asais skats uzreiz pazina pārģērbto mednieku.

Viņas sirdī vairs nebija ne pēdas no simpātijām pret to. Viņa to ienīda. Šis cilvēks bija gribējis viņu pazudināt — par to viņai vajadzēja atricblics!

Neko nenojauzdami, abi policisti apstājās tieši pretim Ilkas paslēp tuvei. Viņa dzirdēja ikvienu vārdu, ko tic runāja.

—        Ganjau skuķe atkal pārnāks, — viens no viņiem smējās. Viņai taču nav ko grauzt, jo vecais aizbēdzis, bet barons guļ slims.

—         Diemžēl šoreiz viņa man izšmauca, kaut biju pārliecināts, ka tā man jau rokā, — viņa biedrs piezīmēja.

—         Nu, viņa droši vien ieķērās jūsu skaistajās acīs, jo nezināja, kas jūs esat.

—        Var jau būt, ka man būtu izdevies viņu apvārdot. Viņa nebūt nav tik liela muļķe un ari citādi nebūtu gluži zeme metama…

—         Picsargictics, ka to neizdzird jūsu mazā līgaviņa, citādi tā izskrāpēs jums acis!

—          Jā, uz to Grietiņa ir spējīga… Diezin, vai vecais maz nāks atpakaļ? Man šī gaidīšana sāk apnikt.

Otrs policists paraustīja plecus.

—  Var jau būt, ka…

Viņš nepaguva pabeigt, jo šajā acumirklī liels akmens izlidoja no krūmiem un atsitās pret viņa muguru. Viņš sagrīļojās un bez skaņas saļima zemē.

Viņa biedrs noliecās pār to, bet tajā pašā mirklī otrs vēl lielāks akmens ķēra viņu lik nelaimīgi, ka tas, gabaliņu pastrcipuļojis, sabruka ccļos.

Gaisu satricināja skaļi smiekli — tik zobgalīgi un mežonīgi, il kā visi Spoku lorņa gari būtu izkļuvuši brīvībā.

Divi brāļi

Roberts jau sen kā nebija redzējis savu Gabrielu. Pret viņu gan neizturējās kā pret parastu cietumnieku, tomēr tas bija nolemts mokošai bezdarbībai.

īgns viņš stāvēja pie savas istabiņas aizrestotā loga, no kura varēja pārredzēt daļu no cietuma pagalma, ko no visām pusēm ieslēdza augsti mūri ar šauriem, aizrestotiem lodziņiem.

Roberts notrīcēja. Aiz viena no šiem lodziņiem nevainīga smaka arī Gabricla. O, kaut viņš varētu tai palīdzēt, to mierināt! Bet arī viņš bija tāds pats cietumnieks…

Viņa drūmās pārdomas iztraucēja inspektora ienākšana.

—         Man jums jāpaziņo, ka jūs atkal esat brīvs, — viņš sacīja. — Tc būs jūsu papīri.

Roberts gandrīz neticīgi uzlūkoja ierēdni.

—  Es esmu brīvs? — viņš atkārtoja. — Un mana sieva?

—  Viņa vēl nav atbrīvota.

Roberta seja atkal apmācās.

—  Kāpēc tad es tieku izlaists? — viņš jautāja.

—        Ir pierādījies, ka jūs neesat piedalījies noziegumā. Arī jūsu sieva nu vairs netiek apvainota slepkavībā, bet gan slepkavības mēģinājumā, — inspektors paskaidroja.

Roberta sejā atspoguļojās bezgalīgs pārsteigums. Gabriclai nu vismaz vairs nedraudēja šausmīgais nāvessods.

—  Kā tas iespējams? — viņš jautāja.

—  Vccā grāfiene atrasta dzīva.

—         Kā, grāfiene dzīva? — Roberts nespēja to saprast. — Un mana sieva aizvien vēl tiek turēta cietumā? Vai tad grāfiene nav paskaidrojusi, kas viņai uzbrucis?

Inspektors līdzjūtīgi pakratīja galvu.

—         Grāfiene, liekas, ir ļoti slima, — viņš stāstīja. — Viņa nevienu nepazīst un nerunā ne vārda.

—         Zināms, izbailes uz kādu laiku laupījušas viņai sajēgu, — Roberts sacīja. — Bet viņa katrā ziņā izveseļosies, un tad tā pati pierādīs savas meitas nevainību, nosaucot vārdā nelietīgo uzbrucēju.

Roberts bija jauns, un jaunība tik labprāt ļaujas cerībām.

Vecais inspektors skumju skatu vērās viņā.

—  Priecājos, ka vismaz jūs nu esat brīvs, — viņš sirsnīgi sacīja. — Ārpus šiem mūriem jūs tomēr varēsit vairāk kaut ko darīt savas sievas nevainības pierādīšanai.

—   Pateicos jums, — Roberts silti atbildēja. Vai cs tagad varu satikties ar sievai?

—   Diemžēl tas nav atkarīgs no manis. ! tikai varu paziņot viņai par jūsu atbrīvošanu. Varat iedomāties, cik laimīga viņa būs par šo ziņu. Tā dos viņai jaunus spēkus un jaunas cerība-». I s dotu jums padomu aprunāties ar jūsu sievas aizstāvi — ari viņš it jir.u draugs, tāpat kā es.

—   Kāda laime, ka savās bēdās mēs tomēr vēl atrodam tik labus, sirsnīgus cilvēkus! Kas tad ir manas sievas aizstāvis?

—   Advokāts Normans, Kanāla ielā. Ap šo laiku jūs droši vien satiksit viņu mājās.

Pārģērbies savās drēbēs un vēlreiz silti pateicies inspektoram, Roberts atstāja drūmo cietumu. Domās iegrimis, viņš soļoja pa ielām. Viņš nu bija brīvs, bet Gabricla arvien vēl smaka aiz cietuma mūriem. Kad pienāks reiz tā diena, kad viņi atkal roku rokā stāvēs viens otram līdzās brīvi un laimīgi, attaisnoti tiesas un visas pasaules acīs?…

Viņš gāja gar kādu mazu skvēru, kur vas.u ,i mēdza rotaļāties bērni, bet kas šobrīd stāvēja kails un kluss. Roberts pēkšņi julās noguris un apsēdās kādā no soliem. Viņš sēdēja ilgi, kamēr iestājās krēsla un kļuva salti.

Viņš pašreiz gribēja celties un turpināt ceļu, kad divasmaigas rokas pēkšņi aizspieda tam acis un kāda silta seja glāstoši pieglaudās tā vaigam.

Roberts saprata, ka noticis pārpratums, un viņam bija žēl, ka tam nāksies sagādāt meitenei tik rūgtu vilšanos. Pirms viņš paguva izteikt kādu vārdu, nepazīstamā jau bija iesēdusies tam klēpī un, cicši apskāvusi tā kaklu, apbēra dedzīgiem skūpstiem viņa acis, vaigus, pieri un lūpas.

Tad viņa atlaida to un, ķircinoši smiedamās viņam tieši sejā, sāka nerātni plūkāt viņa brūnās cirtas.

Kas šai meitenei bija noticis? Viņa nemaz nesatrūkās, nesamulsa. Pamanījusi Roberta pārsteigumu, viņa izbrīnā jautāja:

—  Kas tev ir, Ulrih? Kāds tu dīvains. Runā taču! Vai tu dusmojies, ka liku tev gaidīt? Kolīdz tēvs bija izgājis, es tūliņ skrēju šurp, un nu tu esi tik salts…

Roberta stāvoklis bija ļoti neveikls. Viņš saprata, ka arī šī brīnumskaistā meitene viņu samainījusi ar grāfu Rcišcnovu, tāpat kā tas reiz jau bija noticis Brandenfelsas mežā ar lepno dāmu. Viņam ienāca prātā ari gadījums, kad pat Gabricla bija noturējusi grāfu par savu vīru.

Roberts piecēlās un saudzīgi izraisījās no meitenes skāvieniem. Tā satrūkusies lūkojās viņā. Ko gan tas nozīmēja?

Pēkšņi iečaukstējās zemē nobirušās lapas un Robertam līdzās, it kā no zemes izlīdis, nostājās kāds slaids stāvs. Tas bija Ulrihs Reišcnovs.

Roberts to zināja un cieši ielūkojās grāfa draudošajās acīs.

Judīte nesaprašanā uzlūkoja drīz vienu, drīz otru. Abi vīrieši uz mata līdzinājās viens otram.

—  Ulrih, ko tas nozīmē? — viņa izbailēs iekliedzās.

Roberts pirmais pārtrauca nepatīkamo klusumu.

—    Es esmu kritis par upuri kādam pārpratumam, grāfa kungs, — viņš sacīja. — Šī nav pirmā reize, kad mani samaina ar jums. Acīmredzot mēs izskatāmies ļoli līdzīgi.

Nu arī Ulrihs zināja, kas ir šis cilvēks. Viņš nejuta nc mazāko sašutumu pret to. Taisni otrādi — viņa sirdī uzreiz pamodās it kā draudzība pret savu līdzinieku.

—     Tā ir, — viņš apjucis nomurmināja. — Tā tiešām ir brīnišķa sagadīšanās. Es zinu, ka jūs esat izlaists no cietuma, un ccru, ka arī jūsu sieva drīz būs brīva. Ja kādreiz varu būi jums noderīgs, lūdzu, apmeklējiet mani! — Un viņš minēja savu vecāku villas adresi, kaut reti kad mēdza tur ierasties.

Roberts pateicās. It kā kādas augstākas gribas ierosināti, abi vīrieši gandrīz reizē sniedza viens otram roku siltam, draudzīgam spiedienam — grāfs Ulrihs Reišcnovs un viņa brālis, šķietamais vārtsardzes dēls.

Judīte pārsteigta nolūkojās Robertam pakaļ.

—    Piedod, mīļais, — viņa čukstēja, pieglauzdamās grāfam. — Es tiešām domāju, ka tas esi tu, un nevarēju saprast, kas ar tevi noticis. Viņš nepicskārās man ne ar pirkstu.

—    Goda vīrs no galvas līdz pat kājām. Bet nu nāc! Mēs ilgi neesam tikušies.

Ja Zigrīda šovakar būtu varējusi ielūkoties Ulriha Rcišenova dzīvoklī, viņa būtu uz mūžu zaudējusi cerības kādreiz iekarot mīļotā cilvēka sirdi.

Ulrihs mīlēja apburošo žīdieti un viņas skāvienos aizmirsa visu pasauli. Kādēļ domāt! Šiem diviem laimīgajiem nevarēja būt nākotnes. Viņu vienīgā vēlēšanās bija kaut ilgāk turpinātos šis laimes reibonis, kaut vairāk novilcinātos rūgtā, nenovēršamā atmoda!

Tuvāk bezdibenim

Fauslīnas fon Lomcs mazajā namā valdīja neaprakstāms uztraukums.

Uz vecās Babetcs skaļajām vaimanām beidzot atsteidzās ari dārznieks un pat grāfiene Bergera, kas tobrid bija apspriedusies ar atbraukušo ārstu par sava dēla veselību.

Faustīna vienmēr vēl gulēja līdzās Ēriha līķim. Otrā istaba uz grīdas bez dzīvības gulēja barons.

—         Dieva dēļ, kas šeit notiek? — grāfiene šausmās iesaucās. — Kas noticis bērnam?

Un viņa atkal izskrēja, lai pasauktu ārstu. Kad pēdējais mirkli vēlāk ieradās notikuma vietā, tam atlika tikai konstatēt barona un bērna nāvi.

Ārsts bija nolikts neatrisināmas mīklas priekšā. Viņš uzmeta pētošu skatu baronesei, kas pašreiz bija atvērusi acis un mulsi lūkojās. Franciska nenovērsa aeis no viņas.

— Vai barons un puisēns ko ēda vai dzēra? ārsts jautāja.

—  Viņi dzēra kafiju ar baltmaizi, — Franciska atbildēja.

—  Kur palika kafijas trauki?

— Es tos jau nomazgāju.

—  Vai vēl kāds ir dzēris to pašu kafiju?

—        Jā, godātā kundze, Babcte paskaidroja. — Viņa ēda brokastis savā istabā, un kafijas trauki vēl nav novākti.

—         Lai viss paliek tā, kā ir, kamēr ieradīsies policija, — ārsts deva rīkojumu.

Faustīna satrūkās, kaut zināja, ka inde neatstāj nekādu pēdu.

—          Policija? Ko tas nozīmē, doktora kungs? — viņa uztraukta iesaucās.

—         Man ir iemesls domāt, ka notikusi saindēšanās, — ārsts mierīgi paskaidroja.

—         Tātad jums šķiet, ka barons būtu noindējis sevi un bērnu? — Faustīna jautāja. Bet tad tai iešāvās prātā, ka viņai derētu izrādīt vairāk izmisuma, un viņa elsodama sabruka pār dēla līķiti.

Bērna nāvi viņa tiešām nebija gribējusi, un tāpēc pārmeta sev, ka nav rīkojusies apdomīgāk. Bet nu bija par vēlu nožēlot.

Ārsts klusēdams novēroja baronesi. Neraugoties uz tās skaistumu, viņš jau kopš pirmā acu uzmetiena sajuta pret to neizprotamas antipātijas.

Faustīna instinktīvi nojauta, ka ārsts tai neuzticas, un visiem spēkiem centās šo neuzticību izkliedēt. Līdz ar to viņa ar izbailēm domāja par gaidāmo izskaidrošanos ar Valdemāra māti, kas nu dabūs zināt, ka barons bijis nevis viņas brālis, bet gan vīrs.

Grāfiene Bcrgcra piegāja pie Faustīnas un mēmā līdzjūtībā apskāva to. Tad viņa izgāja, atstādama baronesi un ārstu divatā pie abiem līķiem.

Gik gausi vilkās laiks! Vismīļāk viņa būtu aizgājusi savā istabā, bet tas varētu izlikties aizdomīgi, tādēļ viņa palika.

Beidzot ieradās policija un sāka nopratināt visus šī nolikuma lieciniekus. Noskaidrojās, ka Franciska bija uzvārījusi kafiju un uznesusi to baronam, pēc tam uzreiz pati atkal izmazgājusi traukus. Arī baronese bija dzērusi to pašu kafiju, bet viņas traukos nekas aizdomīgs netika atrasts. Tālāk izrādījās, ka baronese brīdi bija palikusi virtuvē viena. Izmeklējot mirušo kuņģa saturu, ārsts neatrada neko aizdomīgu. Tēva un dēla nāve palika neizskaidrojams noslēpums. Savos izteicienos Faustīna izvairījās pieminēt ķildu ar viru, bīdamās, ka tā varētu atsegt viņu nevēlamā gaismā.

Tomēr neviens neturēja viņu aizdomās. Viņas izturēšanās bija tik mierīga un pārliecināta, viņas sāpes tik patiesas un dabiskas!

Turpretim Franciska ar savu atturīgo saltumu atstāja visnelabvēlīgāko iespaidu. Kaut Faustīna aiz aprēķina nodeva par viņu vislabāko liecību, policija tomēr atzina par vajadzīgu to slepeni novērot.

Istabene nojauta patiesību. Bet kā gan viņa būtu iedrošinājusies klaji izteikt savas aizdomas, kad tai nebija nekādu pierādījumu pret baronesi?

Policistiem beidzot neatlika nekas cits, kā aiziet, nekā neizdibinājušiem. Līķi lika aizvesti izmeklēšanai un nāves cēloņa noskaidrošanai. Atvadoties no dēla, Faustīna raudāja tik rūgtas asaras, ka visi jutās aizkustināti no viņas bēdām.

Miesīgi un garīgi salauzta, viņa pēc policijas aiziešanas atgriezās savā istabā. Faustīna pēkšņi jutās tik vientuļa, tik atstāta.

— Babcte! — viņa sauca. — Franciska!

Neviens nenāca. Visi vairījās no viņas.

Te pēkšņi verandā atskanēja klusi soļi. It kā neredzamas varas dzīta, Faustīna piecēlās un streipuļodama tuvojās verandas durvīm, kā nemaņā murminādama:

—      Ko tu gribi?… Es nebiju tā… nē, cs nc! …Nē, Ērih… to cs negribēju… Ā, bende… laid mani vaļā! Viņš sagrābj mani… un…

Šausmīgi iekliegdamās, Faustīna sabruka zemē kāda stāva priekšā, kas stāvēja verandas durvīs un nesaprašanā nolūkojās viņā.

Kad Zuzanna Vernera pacēla galvu, viņa ieraudzīja otrās durvīs stāvam grāfieni Bergcru, bet aiz tās, istabas dziļuma — Valdemāru, kas bija piecēlies gultā sēdus.

—  Zuzanna! — viņš iesaucās.

Jaunā meitene skriešus devās pie viņa, acumirkli aizmirsusi visu, un cicši piekļāvās tam.

Grāfiene bezgalīgā izbrīnā nolūkojās dēlā un svešajā meitene, kuru tā nekad vēl nebija redzējusi.

Tiešām, pārsteigumiem bagāta diena!

30 sagūstīta!

Barons Rotenauss uz paša vēlēšanos bija pārvests Linlī. Ārsts gan bija ieteicis viņam vislielāko saudzību un atturību, tomēr Rotenauss maz rūpējās par šo priekšrakstu pildīšanu.

Gulēdams dīvānā un izpūzdams gaisā cigāra dūmu gredzenus, viņš pārdomāja pēdējā laika notikumus. Pati galvenā lieta — grāfienes Brandenfelsas noslepkavošana bija cietusi neveiksmi. Ar savu izveicību un gudrību viņš pagaidām gan bija izvairījies no visām nepatikšanām, tomēr nebūt nejutās tik drošs, kā izlikās.

Viņa skats īgni pavērās grāfienes Brandenfelsas portretā, kas karājās tieši tam pretī. Ar niknu lāstu viņš nolēca no dīvāna, bet tūliņ, sāpīgi iekliegdamies, nokrita uz grīdas: viņš bija aizmirsis par savu slimo kāju, kas arvien vēl bija stīva. Smeldzošās sāpes gurnos gandrīz laupīja tam samaņu.

Sulaini viņš bija aizsūtījis prom, un nu nebija neviena, kas tam palīdzētu nokļūt atpakaļ dīvānā, jo ikviena kustība sagādāja neciešamas sāpes. Pilnīgi nevarīgs viņš gulēja zemē uz baltās lāčādas, nespēdams pakustināt ne locekli.

Pēkšņi aiz viņa atvērās durvis, un kāds klusi ienāca istabā.

—    Braun! — Rotenauss iesaucās. — Palīdzi taču man piecelties, muļķi!

Neviens neatbildēja. Te pēkšņi barons ieraudzīja ienācēju.

—          Kā jūs šeit gadījāties, Feit? — viņš nobijies iesaucās. — Vai gribat iegrūzt nelaimē sevi un mani?

Vienacainais klaidonis zobgalīgi iesmējās.

—  Manis dēļ neraizējieties, barona kungs, — viņš ironiski sacīja.

—  Kaut arī mani ieslodzītu cietumā, tur es vismaz būtu paēdis un zem jumta.

—         Kā, jūs ciešat trūkumu? Kādēļ tad tūlīt neteicāt, ka jums vajag naudu? — Rotenauss iesaucās, cerēdams ar naudu tikt vaļā no sava biedra.

Veča acis iekvēlojās mantkārē.

—        To cs ticu, ka baronam Rotenausam nepatiktu vis nokļūt cietumā par līdzdalību slepkavībā, — viņš nicīgi piezīmēja.

—         Neķildosimies, barons mierinoši sacīja. — Labāk palīdziet man nokļūt atpakaļ dīvānā.

Feitam ar lielām pūlēm izdevās iecelt smago vīrieti atpakaļ dīvānā, kur tas palika nekustīgi guļam. Klaidonis tikmēr piegāja pie maza galdiņa, uz kura stāvēja vīna un liķiera pudeles, un redzamā labpatikā izdzēra tās. Tad viņš mierīgi piebāza kabatas ar dārgajiem cigāriem.

—         Un nu pie lietas, — viņš beidzot atsāka, no jauna pievērsdamies baronam. — Pagaidām no mūsu kopējā veikala esmu ieguvis tikai tikdaudz, ka tagad esmu palicis uz ielas. Runāsim īsi un skaidri: man vajag naudu un jums tā ir — tātad šurp to!

. — Pasniedziet man mazo kastīti no skapja, — Rotenauss atbildēja.

— Jūs redzēsit, ka cs neesmu nepateicīgs.

Feits paņēma norādīto kastīti un, apmierināti smaidīdams, aplūkoja to.

—         Kā būtu, ja es paņemtu šo lietiņu līdzi? — viņš jautāja, glūnoši lūkodamies baronā.

—           Dieva dēļ, tad jau cs pats palieku pilnīgi bez naudas! — Rotenauss iztrūcies iesaucās.

—  Blēņas, kas tam ticēs! Jūs, Brandenfelsas kungs?

—          Bet vai tad cs tas esmu? Pateicoties jūsu gļēvulībai, grāfiene palikusi dzīva, un man arī turpmāk jāapmierinās ar pārvaldnieka lomu. Un tiesa arī prasa no manis norēķinus par pēdējo feniņu.

—         Nu, manis dēļ! Tātad sākumam dažus zelta vīstoklīšus. Ar to man pagaidām pietiks.

Rotenauss nopūzdamies atslēdza kastīti, bet Feits pēkšņi izrāva to viņam no rokām.

—          Dalīsimies godīgi — katram pusi, — viņš ņirgājās. — Un ko barona kungs darītu, ja cs paņemtu visu?

Rotenauss neatbildēja, bīdamies aizkaitināt veci, kura priekšā tas šobrīd bija pilnīgi bezspēcīgs. Vispirms vajadzēja iemidzināt tā aizdomīgumu.

—          Kur Ilka? — viņš jautāja. Viņas greznošanās kāre gandrīz pazudināja mani. Policija atradusi rotas…

—  Un barona kungs uzdevis mani par to zagli?

—  Ko citu es varēju darīt? Jums tas taču nevar kaitei.

—         Vai jums tā šķiet? Nu, mani tie suņi tik drīz vis nedabūs roka es palikšu šeit.

— Kā — manā namā? Jūs esat prātu zaudējis! Te jūs uzreiz atradis!

—  Neuztraucieties, gan cs pratīšu noslēpties!

—  Es jautāju par liku. Kamdēļ viņa nenāk?

—  Jūs laikam gribat, lai policija viņu noķer?

—         Manā namā viņai nedraud nekādas briesmas. Un viņa taču ir pilnīgi nevainīga. Vai viņa vispār zina, kas… to izdarījis?

—  Nē, un sargieties viņai to teikt! — Feits draudīgi atbildēja.

—           Nebīstieties, no manis viņa to nedabūs zināt. Bet kur viņa palikusi?

—  Gan jau viņa atnāks, kad pati gribēs, bet tikai kā oficiāli atzīta

līgava.

—           Vispirms mums jānogaida, kas notiks ar grāfieni… — Viņš pēkšņi aprāvās un nobāla. — Feit, vai redzat, kas tur nāk? Ārsts ar diviem policistiem. Taisieties drīzāk, ka tiekat prom!

—         Kur cs varētu noslēpties? — klaidonis uztraucās, jo viņš nebūt neilgojās pēc roku dzelžiem.

—         Ejiet tur, cauri mazajam koridoram, lejup pa šaurajām kāpnēm pagrabā. Dzelzs durvis ir tikai aizbultētas no ārpuses. Pa tām jūs nokļūsit vīna pagrabā. Izlauziet kādam logam sarūsējušos stieņus un bēdziet.

Feits nozuda aiz durvim, vēlreiz uzmetis baronam neuzticīgu skatienu.

—        Nu, tur viņš katrā ziņā nolauzīs kaklu, — Rotenauss apmierināts nomurmināja.

Pie durvīm atskanēja klauvēšana. Barons mierīgi lūkojās pretim ienācējiem.

—        Es nokritu no dīvāna, doktora kungs, — viņš vārgā balsī sacīja. — Un man ir šausmīgas sāpes.

—         Un jūs tomēr varējāt pats saviem spēkiem atkal piecelties? — ārsts izbrīnā jautāja.

Rotenauss kļuva vēl bālāks.

—         Tas man nenācās viegli, — viņš nomurmināja. — Bet tuvumā nebija neviena, kas varētu man palīdzēt.

—        Bet mēs taču nupat dzirdējām jūs sarunājamies ar kādu, — viens no žandarmiem ieminējās.

—        Jūs maldāties, cs tikai vaidēju aiz sāpēm, — barons aukstasinīgi meloja.

—         Kas tad tas? — otrs žandarms iesaucās, paceldams no grīdas raibu, netīru kabatas lakatiņu.

—          Tas laikam izkritis kādam no maniem kalpotājiem, — Rotenauss vienaldzīgi atbildēja.

Žandarms iebāza atradumu kabatā un, paaicinājis ārstu pie sevis, brīdi sačukstējās ar to, tomēr barons dzirdēja ārstu sakām:

— To nevar. Pašreizējā stāvoklī viņu vispār nav iespējams pārvest.

Šajā acumirklī dārza pusē atskanēja skaļa kņada un kliedzieni:

— Turiet viņu! Turiet!

Pār pagalmu klibodams nāca barona sulainis. Viens no žandarmiem atrāva logu un uzsauca tam:

—  Kas nolicis?

Sulainis piekliboja tuvāk.

—         Nupat es nācu pa Brandenfelsas ccļu cauri dārzam. Te redzu: pa pagraba logu grasās kāpt ārā kāds klaidonis. Es kliegdams metos turp, bet viņš jau izrāpies ārā un bēg. Es pakaļ. Te viņš ar loga stieni tik stipri ietriec man pa kāju, ka es pakritu, bet viņš pa to laiku pārlec pāri žogam un skrien prom. Un tā viņš aizbēga, kaut ari citi ļaudis dzinās tam pakaļ.

Pārējie kalpotāji, kas ari jau bija salasījušies pagalmā, apliecināja viņa vārdus. Tomēr neviens no viņiem nevarēja aprakstīt aizbēgušā klaidoņa ārieni.

Žandarms parādīja ļaudīm atrasto kabatas lakatiņu.

—  Kam tas pieder? — viņš jautāja.

Tomēr neviens no kalpotājiem neatzina to par savu.

—          Dīvaini, kā tad tas varēja nokļūt šeit? — žandarms domīgi piezīmēja. — Bet nu vispirms aplūkosim pagrabu, pa kura logu klaidonis izkāpis.

Viņš kopā ar Braunu, barona sulaini, nokāpa pagrabā, kamēr viņa biedrs palika istabā.

Kamēr ārsts vēlreiz rūpīgi izmeklēja Rotenausu, žandarms piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā. Tas bija tas pats jauneklis, kas reiz tik nelaimīgi bija tēlojis mednieka lomu, ka vēl tagad nesa roku saitē iekārtu.

Pēkšņi viņš satrūkās. Kas tur nāca pār pagalmu lepniem soliem un augstu paceltu galvu? Tā taču bija Ilka — tik ilgi meklētā, sarkanmatainā skaistule!

Policists ātri atgāja no loga, lai viņa to nepamanītu.

Brītiņu vēlāk atvērās durvis, un Ilka ienāca istabā. Uzmetusi jaunajam policistam saltu, augstprātīgu skatu, viņa devās tieši pie Rotcnausa.

Ārsts izbrīnā uzlūkoja jauno meiteni. Te policists pienāca viņai klat un skaļi sacīja:

— Jūs esat Ilka, Fcila meita — es jūs apcietinu!

Ilka strauji atgrūda viņa roku.

—         Neiedrošinieties man pieskarties! — viņa bezgala nicīgi iesaucās. — Barons fon Rotenauss gan pratīs aizstāvēt savu nākamo sievai pret šādiem apvainojumiem!

31

Gabrielas draugi

Pēc dīvainās satikšanās ar Judīti un tās mīļāko, Roberts domīgs devās uz advokāta Normana dzīvokli. Arī viņš sajuta siltas simpātijas pret jauno grāfu, kaut gandrīz nemaz to nepazina.

Roberts piezvanīja pie advokāta dzīvokļa. Durvis atvēra resna, vecīga sieviete:

— Jūs vēlaties runāt ar Normana kungu? — viņa jautāja.

— Jā, lūdzu.

Viņa paņēma nogaida sveci un gribēja parādīt apmeklētājam ccļu, bet pēkšņi ieraudzīja tā seju.

—         Ak, Dievs, piedodiet, grāfa kungs, ka uzreiz nepazinu jūs! — viņa iesaucās. — Es tūliņ pateikšu kungam.

Un, pirms vēl Roberts paguva ko iebilst, viņa jau bija izsteigusics no istabas. Mirkli vēlāk viņa atgriezās un aicināja Robertu advokāta darbistabā.

— Tas esat jūs, Vernera kungs? — Normans jautāja.

—   Atvainojiet, bet man neatlika laika noskaidrot ar saimnieci pārpratumu, — Roberts sacīja.

Advokāts pasmaidīja.

— Jūs tiešām esat pārsteidzoši līdzīgs grāfam Reišcnovam, — viņš apstiprināja. — Bet ar ko varu jums pakalpot?

—   Vispirms man jāizsaka jums sirsnīgākā pateicība, jo tas katrā ziņā ir jūsu nopelns, ka mani tik drīz atbrīvoja, — Roberts iesāka. — Ar prieku dzirdēju, ka grāfiene atrasta dzīva, un jau cerēju, ka Gabrielas nevainība nu noskaidrosies. Tomēr izrādās, ka viņai arvien vēl jāsmok cietuma mūros. Nu, kad esmu brīvs, es gribu pielikt visas pūles, lai atrastu īsto vainīgo, un lūdzu jūs šajā ziņā atbalstīt mani.

—   Esmu gatavs darīt visu, kas vien ir manos spēkos, — Normans dedzīgi atbildēja, ar varu nomākdams skaudības un greizsirdības jūtas, kas neviļus bija pamodušās viņā pret Gabrielas vīru. — Šī lieta ir tik sarežģīta, ka grūti panākt tajā kādu skaidrību. Vispirms jau šis Rotenauss, kuram es neuzticos, kaut pret viņu neko nevar pierādīt. Esmujau norīkojis vairākus slepenpolicistus dažādu apstākļu noskaidrošanai. Veiklākais un atjautīgākais starp viņiem ir Hcmpcla kungs, tādēļ viņam ierādīts arī svarīgākais uzdevums — novērot Lindcnhozu un tās iedzīvotājus. i

Pie durvīm klauvēja, un tajās parādījās Gebharda kundzes sirmā galva.

— Tur atnācis kāds Meijera kungs, — viņa noslēpumaini sacīja.

Normans izgāja un mirkli vēlāk atgriezās kopā ar kādu liela auguma plecīgu vīrieti, kura inteliģentajā sejā bija lasāma nesalaužama enerģija un savas vērtības apziņa.

—  Hcmpcla kungs, mūsu ģeniālākais detektīvs un Vernera kungs, manas klientes vīrs, — advokāts iepazīstināja.

Hcmpcla tēraudzilās saltās acis caururbjoši pavērās Roberta skaistajā sejā. Viņš neizrādīja ne mazāko pārsteigumu par Roberta līdzību ar Ulrihu Reišenovu, kas nebija palikusi noslēpta tā asajam skatienam.

Roberts uzreiz sajuta uzticību pret šo slaveno personību. Normans īsos vārdos iepazīstināja viņu ar lietas stāvokli. Noklausījies, detektīvs paziņoja, ka ir ar mieru strādāt kopā ar Robertu, protams, paturot savās rokās izmeklēšanas vadību.

— Vai ir kādas jaunas ziņas, Hempcla kungs? — advokāts jautāja.

Detektīvs izņēma no kabatas mazu, papīrā ietītu vīstoklīti.

—  Šo lietiņu es atradu netālu no Spoku torņa, dažus soļus no tās vietas, kur abi policisti tika apmētāti akmeņiem.

Viņš nolika uz galda vccu, brīnišķīgu saktu, uz kuras bija redzams raibā emaljā izveidots deviņžuburu kronis ar burtiem Z. H. zem tā.

Advokāts vērīgi aplūkoja rotu.

—          Z. H., — viņš domīgi nomurmināja. Ko gan tas varētu nozīmēt?

Pēkšņi viņš klusi iesaucās, bet tūliņ atkal aprāvās.

—         Vai jums kas iekrita prātā, Normana kungs? detektīvs ieinteresēts jautāja.

—         Man šķiet, es esmu šo ģerboni jau kādreiz redzējis, tikai neatceros, kur, — advokāts atbildēja. — Varbūt vēlāk man tas ienāks prātā.

Arī Roberts aplūkoja skaisto rotu.

— Tā taču pieder kādai dāmai? — viņš jautāja.

—         Katrā ziņā. Bet tas vēl nenozīmē, ka saktu pazaudējusi tieši tās īpašniccc. Varbūt tā viņai tikusi nozagta. Arī barons Rotenauss taču apgalvo, ka viņam esot nozagti briljanti.

—         Cik zinu, kastīte ar Brandcnfclsu ģimenes dārgumiem viņam tika atņemta, jo viņš pat nezina, kas īsti atradies lajā. Vai jūsu sievai ir zināms šīs dārglietu kastītes salūts, Vernera kungs?

—  Domāju gan, ka jā, Roberts atbildēja.

Viņi vēl sīki pārrunāja turpmākās ricibas plānu. Tad Roberts piecēlās.

—        Es nu iešu pie mātes, — viņš sacīja. — Viņa katrā ziņā priecāsies, mani atkal redzot.

—         Jums ir piešķirtas tiesības reizi nedēļā apmeklēt sievu, — Normaas paziņoja Robertam. — Arī cs jau rīt aiziešu pie viņas, lai ievāktu ziņas par dažām vecās grāfienes ieražām.

Vēlreiz pateicies viņam un atvadījies no abiem vīriešiem, Roberts devās lejup pa kāpnēm. Koridorā viņš redzēja stāvam kādu liela auguma cicši aizplīvurotu dāmu, kas, viņam garāmejot, novērsās.

—           Droši vien kāda no Normana kunga klientēm, — Roberts nodomāja, iziedams uz ielas.

Neraugoties uz lielo līkumu, viņš nolēma iet gar cietumu, lai kaut iztālēm uzmestu skatu mūriem, kas šķīra to no Gabrielas. Cietumā visi logi bija tumši. Tikai pagalmā vienmuļi klaudzēja sargkareivju smagie soļi. Brīdi pastāvējis un domās nosūtījis Gabriclai mīļu sveicienu, Roberts smagi nopūtās un turpināja ceļu.

Iegriežaties kādā šaurā priekšpilsētas ieliņā, viņš pēkšņi ieraudzīja novadgrāvī guļam kādu tumšu priekšmetu. Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka tā ir sieviete.

Acīmredzot viņa bija līdz nemaņai piedzērusies. Tuvējā dzertuvē, kuras slēģi bija cicši pievērti, bija dzirdams mežonīgs troksnis.

Tajā acumirklī, kad Roberts gāja gar dzertuvi, tās durvis atvērās un pa tām iznāca kāds vīrietis. Mēnesnīcā Roberts skaidri varēja saskatīt tā plecīgo stāvu un seju, kurā bija tikai viena acs. Ieraudzījis Robertu, nepazīstamais redzami satrūkās un steigšus iegāja atpakaļ dzertuvē.

—        īsts noziedznieka tips, — Roberts nodomāja. — Bet kādēļ viņš tā samulsa? Vai viņš mani pazīst?

Roberts jutās ļoti noguris. Līdz Brandcnfelsai vēl bija krietnas stundas gājiens. Viņš ari negribēja nakts laikā traucēt māti, tāpēc nolēma pārgulēt kādā vienkāršā viesnīcā, kas atradās turpat tuvumā.

Viņam nācās ilgi klauvēt, līdz beidzot samiegojies mājas puisis iznāca un paziņoja, ka neesot nevienas brīvas istabas.— Tad cs pārgulēšu krogus istabā, — Roberts noteikti paziņoja. — Man vairs nav spēka iet tālāk.

Brīdi vēlāk viņš jau gulēja uz cietā sola lielajā istabā, kur gaiss oda pēc tabakas dūmiem un alus.

— Gabricla! — bija viņa pēdējā doma. Tad tas cicši aizmiga.

32

Apcietināšana

Grāfiene Bergcra nespēja sev izskaidrot Zuzannas pēkšņo parādīšanos pie slimā Valdemāra gultas.

Ar īgnumu un sašutumu viņai bija jāredz, kā abi jaunieši cicši apskāvās, nepiegriezdami vērību viņas klātbūtnei.

—         Ko jūs vēlaties un kas jūs esat? — viņa uzsauca meitenei. — Vai jums nemaz nav kauna ielauzties svešā namā un krist ap kaklu slimam jauneklim?

Samulsusi un tumši pietvīkusi, Zuzanna izraisījās no Valdemāra skāvieniem. Viņa neuzdrošinājās uzlūkot aizkaitināto dāmu.

—        Nu, jūs ciešat klusu? Varbūt tu, Valdemār, paskaidrosi man, ko tas viss nozīmē?

Valdemārs smagi elpoja.

—         Zuzanna ir mana mīļākā, māt, un tu nedrīksti viņu apvainot, — viņš atbildēja.

—         Kā, tava mīļākā? Un viņa iedrošinās pat šeit tevi apmeklēt? Jā, no tāda radījuma jau var visu sagaidīt! — Viņa nieigi iesmējās.

Zuzanna aizklāja rokām seju un sāka rūgti raudāt. Tikai tagad Valdemārs saprata, kādā nozīmē viņa māte bija iztulkojusi vārdu „mīļākā".

—   Nē, māt, — viņš trīcošā balsi iesaucās, viņa ir mana līgava! Grāfiene pārsteigta uzlūkoja dēl u, bet (ad atkal skaļi, dzēlīgi

iesmējās:

—  Vēl jaukāk! Kā tad sauc šo jauno dāmu?

Bet, pirms vēl Valdemārs paguva atbildēt, Faustīna jau stāvēja līdzās pārbiedētajai Zuzannai un rupji satvēra to aiz rokas:

—         Ārā, nekauņa! — viņa ārprātīgās dusmās kliedza. šis ir mans nams! Lai mīlinātos, jūs varat pameklēt vairāk piemērotu vietu, nožēlojamā vazaņķe!

Zuzanna trīcēja no kauna un bailēm. Kādēļ viņai bija vajadzējis nākt šajā namā, kur pret to izturējās kā pret pēdējo palaidni? Valdemārs zaudēja pašsavaldīšanos.

—         Tūlīt laidiet vaļā manu līgavu, baroneses kundze! — viņš aizelsies iesaucās. — Jūs man esat pretīga!

Faustīna aizstreipuļoja nostāk, it ka to būtu ķēris pātagas sitiens. Grāfiene līdzjūtīgi saņēma tas roku savējā.

—  Valdemār, kā tu vari tā aizmirsties? — viņa šausmās iesaucās.

—  Vai esi prātu zaudējis?

—        Es nepalikšu mierā, kamēr Zuzanna netiks atzīta par to, kas viņa ir — mana līgava! — jaunais grāfs tiepās.

Faustīna bija mazliet atjēgusies.

—          Kāds negods! — viņa elsoja. — Un šis skuķes priekšā lai cs ļaujos tik briesmīgi pazemoties? Nč! Ārā — tur ir durvis!

—         Zuzanna, tu paliksi! — Valdemārs iesaucās. — Uzgaidi mirkli, mēs iesim reizē!

—  Valdemār!… — grāfiene un Faustīna vienā balsī iekliedzās.

—  Es negribu vairs ilgāk baudīt jūsu viesmīlību, kas.man pretīga,

—  Valdemārs sacīja. — Tad cs labāk saļimstu uz ceļa.

Bet pēkšņi viņu pārņēma tāds vājums, ka tas bez spēka atsliga spilvenos.

—         Zuzanna! —.Viņš tikko sadzirdami izdvesa, un jaunā meitene tūliņ steidzās tam palīgā.

Valdemārs pamazām atkal atspirga.

—  Māt! — viņš klusi pasauca.

Grāfiene maigi mīlēja savu vienīgo dēlu. Viņa piegāja pie gultas un, saņēmusi slimnieka roku, sāka to glāstīt.

—         Māt, Valdemārs turpināja, — es mīlu Zuzannu vairāk par visu un nespēju bez viņas dzīvot. Nepretojies — viņa ir mana līgava.

Grāfiene izmisusi pavērās Zuzannā.

—         Valdemār, — viņa lūdzoši sacīja, — tu taču nedrīksti apprecēt meiteni no pilsoniskām aprindām, jo tu esi nākamais majorāta kungs, mūsu vienīgais mantinieks. Un domā arī par savu veco tēvu — viņš to nepārdzīvos!…

—         Es nekad nestāšos viņam ceļā, grāfienes kundze! — Zuzanna viņu pārtrauca. — Valdemārs zina, ka cs pati esmu atsacījusies no viņa. Tikai baiļodamās viņa veselības dēļ, es atnācu šurp… — Viņa sāka klusi raudāt.

Grāfiene atviegloti uzelpoja, un viņas izturēšanās strauji pārvērtās.

—          Jūs esat laba un gudra meitene, jaunkundz, — viņa sirsnīgi sacīja. — Varu jums tikai izteikt savu apbrīnošanu un pateicību.

— Zuzanna, vai tā tava nopietnība? — Valdemārs sāpīgi iesaucās.

—          Tu zini manu lepnumu, Valdemār, — jaunā meitene skumji atbildēja. — Piedod, bet man vajadzēja tevi redzēt. Tikai vienu vēl gribu tev lūgt — atstāj šo namu!

Faustīna skaļi iesmējās.

—         Tātad jūs tomēr bīstatics no manis? Grāfs Valdemārs mīlēja mani jau tad, kad vēl nebija jūs redzējis, un solījās mani precēt. Vai tā nav, Valdemār?

Valdemārs nokāra galvu.

—          Jā, es viņu reiz mīlēju, bet drīz vien pārliecinājos par viņas viltīgo, ļauno dabu un atstāju to.

—  Vai tā ir tava pateicība, Valdemār?

—        Starp mums jau sen visam beigas, baroneses kundze, — viņš salti atbildēja. — Neklausies šajā sievietē, mīļā, vēl šodien es atstāšu šo namu.

—          Tas nav iespējams, Valdemār, tu vēl esi par nespēcīgu, grāfiene aizrādīja.

Viņai bija taisnība. Valdemārs pēkšņi nobāla un bez samaņas atkrita spilvenos.

—         Viņa to nogalinājusi! — Faustīna iekliedzās un gribēja mesties Zuzannai virsū, bet grāfiene aizstājās tai ccļā.

—        Savaldieties, baroncs, — viņa klusi sacīja, uzmezdama Zuzannai lūdzošu skatu. — Šī meitene aizies pati.

Zuzanna saprata šo skatienu. Ne vārda neteikusi, viņa pagriezās un izgāja.

Grāfiene gandrīz līdzjūtīgi nolūkojās tai pakaļ. Faustīna izgāja verandā un bezgalīga naida pilnu skatu pavadīja jauno meiteni. Šajā acumirklī durvīs parādījās Franciska.

—         Policija un ārsts atkal ieradušies, — viņa mierīgi sacīja. — Viņi grib runāt ar jums.

— Es eju.

Ārsts pašreiz darbojās ap Valdemāru, kas arvien vēl gulēja dziļā nesamaņā.

—         Nesaprotu, no kā viņa stāvoklis varējis tik strauji pasliktināties, — ārsts piezīmēja. — Drudzis atkal atjaunojies, un nu paies ilgāks laiks, kamēr viņš tiktāl atveseļosies, ka varēs celties no gultas.

Grāfiene izmisumā raudāja. Turpretim Faustīna nespēja apslēpt savu prieku par to, ka nu atkal varēs kopt savu mīļāko un pamazām atgūt tā uzticību.

—  Vai varu jums palīdzēt, doktora kungs? — viņa laipni jautāja.

—          Pateicos, godātā kundze. Līdz šim jūs gan esat nevainojami veikusi savus pienākumus, tomēr es kategoriski prasu, lai turpmāk par slimnieku rūpētos tikai mācīti kopēji.

Faustīna gandrīz iekliedzās.

— Kādēļ tad es to nevarētu, doktoi a kungs? viņa jautāja.

Ārsts izbrīnā uzlūkoja viņu.

—         Tas nav iespējams, godātā kundze, — viņš vēsi atbildēja. — Es nekādā ziņā nevaru uzkraut dāmai tos pienākumus, kādus prasa pacienta turpmākā kopšana.

—         Jums taisnība, doktora kungs, — grāfiene piekrita. — Mēs jau tā nekad nespēsim atlīdzināt baronesei to laipnību, kādu viņa mums parādījusi. Pats par sevi saprotams, mēs tūliņ ataicināsim divus kopējus, kas pēc kārtas rūpēsies par manu dēlu.

Faustīna i bija jāpiekāpjas. Kā viņa ienīda šo ārstu! Viņa labi saprata, ka tas ar nolūku'attālina viņu no Valdemāra. Tomēr ārsts nemaz neuztraucās par viņas dusmām. Viņš mierīgi turpināja:

—         Lai slimnieka ārstēšana būtu sekmīgāka, man jānosaka, ka viņa istabā drīkst ienākt tikai mātes kundze. Tādēļ būtu labāk, ja grāfiene turpmāk gulētu tepat blakusistabā. Un nu es lūgtu dāmas atstāt mani vienatnē ar pacientu.

Faustīna nopūzdamās paklausīja. Nu viņai bija atņemta katra iespēja būt Valdemāra tuvumā.

Bet nepatīkamajiem pārsteigumiem ar to nebija gals.

Faustīnai bija jāiztur vēl viena nopratināšana. Ierēdņu caururbjošie skati viņu nemulsināja.

— Kādas ir jūsu domas par jūsu istabeni Francisku?

—         Viņa jau kopš trim gadiem atrodas manā dienestā un ir pilnīgi uzticama.

— Vai viņai bija naidīgas attiecības ar baronu vai ar bērnu?

—Taisni otrādi: viņa dievināja manu dēlu un arī baronu ļoti cienīja.

—  Dīvaini, ļoti dīvaini… Es pateicos, baroneses kundze.

Faustīna apmierināta izgāja. Nevienam nebija aizdomas pret viņu.

Nu tika ataicināta Franciska.

— Jūsu vārds? — ierēdnis jautāja.

— Franciska Vintere.

— Vecums?

—  Divdesmit divi gadi.

— Kur dzimusi?

— Hamburgā.

—  Pastāstiet mums tuvāk par jūsu līdzšinējo dzīvi.

—         Man maz kas sakāms. Manu tēvu ķildā nodūra kāds matrozis, drīz pēc tam māte nomira ar dilēriju. Es klīdu no vienas ģimenes otrā, kamēr caur kādu vietu apgādāšanas biroju nokļuvu baroneses namā. Tas ir viss.

— Franciska Vintcre, man jūs jāapcietina.

Franciska neuztraucās, viņa jau bija to gaidījusi.

— Vai puisēns tiešām miris? — viņa atbildes vietā jautāja.

— Jā, viņš vairs nebija glābjams.

—          Ak, mans Erihs, mans vienīgais mīlulītis! — viņa elsoja. — Ļaujiet man vēlreiz, viņu redzēt!

Ierēdņi nesaprašanā saskatījās. Dīvaina meitene!

Kad Faustīnai paziņoja par viņas istabenes apcietināšanu, tā nobijās.

—         To cs nepieļaušu! — viņa uztraukta kliedza. — Es galvoju par viņu!

—          Pret viņu jau arī nav nekādu aizdomu, — ierēdnis mierīgi atbildēja. — Mums tikai jānoskaidro daži jautājumi attiecībā uz viņas pagātni.

Kad rati ar apcietināto un abiem ierēdņiem apstājās policijas ēkas priekšā, Franciska atkal sāka lūgt, lai ļauj tai vēl pēdējo reizi redzēt Ērihu. Beidzot viņu arī ieveda istabā, kur gulēja abi miroņi. Franciska saņēma bērna līķīli rokās, un viņas karstās asaras ritēja uz tā bālās sejiņas. Atkal un atkal viņa skūpstīja tā aizvērtās acis, nespēdama atrauties no mazā, nedzīvā ķermenīša.

.— Nāciet nu, — ierēdnis sacīja, arvien vairāk un vairāk brīnīdamies par jaunās meitenes neparasto izturēšanos. Viņš gandrīz jau sāka ticēt tās nevainībai.

Franciska saudzīgi noguldīja Ērihu un vēlreiz maigi noskūpstīja tā pieri.

Pēkšņi viņa satvēra ierēdņa roku un krampjaini saspieda to.

— Redziet, — viņa neaprakstāmā uztraukumā* uksteja. Redziet taču, viņa acu plakstiņi kustas! Viņš ir dzīvs! Paldii I )icvam, viņš ir dzīvs!

33

Liktenīgais pergamenta vīstoklis

Slimnieces istabas logi stāvēja līdz galam vaļā, lai ielaistu spirgto āra gaisu.

Grāfienes ievainojums ātri sadzija, spēki pamazām atgriezās, tikai viņas gars vēl arvien palika aptumšots.

Viņa apģērbusies sēdēja gulta un turēja roka asteru pušķi, ko Zuzanna tai bija atnesusi. Viņa pa vienai plūca no tā ziedlapiņas un

kaisīja tās uz gultas segas.

Grāfiene jau labu laiku bija nodarbojusies ar šo rotaļu, kad istabā ienāca doktors Hcsc kopā ar tiesas ārstu. Viņu sveicienu grāfiene atņēma ar laipnu galvas mājienu un tad ar apbrīnojamu ēstgribu sāka notiesāt Vernera kundzes atnestos ēdienus.

— Vai nekas vēl nav grozījies? — tiesas ārsts klusi jautāja.

' — Nekas, — doktors Hcse atbildēja. — Viņa ēd un dzer, bet nevienu nepazīst un vispār izturas kā bērns.

Vernera kundze bija apsēdusies uz gultas malas un maigi glāstīja grāfienes rokas, ko vecā dāma tai labprāt ļāva.

Ienāca ari Zuzanna. Pēdējā laikā viņa bija kļuvusi arvien klusāka un klusāka. Viņas apaļie, rožainie vaigi bija bāli un iekrituši. Anna bieži ar slepenām bažām novēroja meitu. Viņai šķila, ka Zuzanna kaut ko slēpj no viņas, ka viņu nomāc vēl kādas citas bēdas bez tām, ko sagādāja Gabrielas un Roberta ciešanas.

Nu viņa stāvēja līdzās grāfienei un sapņainu skatu lūkojās tālēs. Kaklā viņai bija grāfienes dāvinātā rota — rubīniem izgreznots mcdajļjons zcita saitē. Zuzanna neredzēja, ar kādu uzmanību grāfiene pēkšņi sāka vērot medaljonu.

Bet abi ārsti un Vernera kundze uzreiz pamanīja pārvērtību vecās dāmas sejas izteiksmē.

Zuzanna satrūkās, kad grāfiene pēkšņi satvēra medaljonu un tik strauji parāva to, ka saitīte atraisījās un rota palika viņas rokā. Grāfiene nenovērsa no tās skatu. Te kāds saulesstars krita uz vienu no rubīniem, kas sārti iekvēlojās. Grāfiene strauji satrūkās un, nometusi medaljonu, izbailēs iesaucās: — Urzula Prahta!… Lindenhozā… Rotenauss… Kurts… — Vārdi pārgāja nesaprotamā murmināšanā, un viņa gurdi atslīga atpakaļ.

Ārsti izbrīnā saskatījās. Ko tas nozīmēja?

—  Kas ir Urzula Prahta, Vernera kundze? — tiesas ārsts jautāja.

—             Neesmu tādu vārdu dzirdējusi, — Anna noteikti atbildēja, • uzmezdama slepenu skatu Zuzannai, kas pēkšņi bija novērsusies.

—  Un jus, Vernera jaunkundze? Vai arī jums šis vārds ir svešs?

Pilnīgi svešs, Zuzanna atbildēja, pūlēdamās noslēpt uztraukumu.

—         Kāds gan tam varētu būt sakars ar baronu RotcnausU Lindenhozā?

Zuzanna nojauta kādu šausmīgu sakarību. Rotenauss varbūt bija uzbrucējs, un grāfiene bija to pazinusi? Arī Urzulai Ehcimai senajā portretā bija kaklā tāds pats medaljons. Un arī Kurts Prahts, pēc hronikas ziņām, bija dzīvojis Lindenhozā.

—         Kaut kas tur tomēr slēpjas, — liesas ārsts apgalvoja. — Kairā ziņā šie grāfienes pirmie vārdi ir visai nozīmīgi. Varbūt mums tomēr nav iemesla atmest cerību, ka viņa ar laiku vēl atgūs prātu.

—        Lai Dievs dod, tādā gadījumā viņas pirmais darbs, protams, būs Gabrielas attaisnošana, — Vernera kundze pārliecinoši piezīmēja.

Ārsti klusēja. Anna kopā ar meitu izgāja.

—        Man šī Zuzanna reizēm šķiet visai dīvaina, nemaz kā nevainīga, līksma meitene. Tā vien liekas, it kā viņa bītos no kādiem nepatīkamiem atklājumiem, — tiesas ārsts klusi sacīja.

—         Ak, blēņas! Zuzanna ir labsirdīga, bikla meitene. Kā gan viņa varētu būt līksma, kad tās ģimeni piemeklējusi tāda nelaime? — Doktors Hcsc viņu aizstāvēja.

— Gan jau redzēsim. Es neticu, ka grāfiene Gabriela būtu vainīga.

— Tad jau jūs laikam domājat, ka noziedzniece ir Zuzanna?

—         Ko jūs.uztraucaties, kolēģa, mazā jums laikam patīk? — tiesas ārsts glūnoši jautāja.

Doktors Hese neviļus nosarka. Zuzanna bija atstājusi uz viņu dziļāku iespaidu, nekā viņš pats gribēja sev atzīties.

—          Es tikai tādēļ aizstāvu viņu, ka viņas šeit nav, — viņš sausi atbildēja.

—         Nu, es jau tikai izteicu minējumu. Un man, protams, nenāk ne prātā turēt Vernera jaunkundzi aizdomās. Lieta tik sarežģīta, ka pat neiespējamais reizēm šķiet ticams. Redzat, tur vēl guļ skaistās Zuzannas medaljons — viņa pat aizmirsusi to pacelt! Arī tas ir diezgan neparasti pie jaunās meitenes!

Doktors Hese sarauca pieri.

—         Liekas, jūs sākat nodarboties ar kriminālistiku, kolēģa, viņš gandrīz īgni sacīja. — Drīz jūs varbūt arī mani uzskatīsit par aizdomīgu indivīdu.

Viņš it kā neviļus ļāva medaljonam ieslīdēt kabatā. Tiesas ārsts to redzēja, tomēr neko neteica. Viņš omulīgi iesmējās un draudzīgi uzsita biedram uz pleca.

—         Neesiet nu tik jūtelīgs, mīļais draugs! Kas gan varētu jums to pārmest, ja jūs palūkotos saviem bērniem pēc jaunas mātes un sev pēc mīļas saimnieces? Zināms, jūsu svaine nu gan nebūs par to visai sajūmināta, jo viņa taču cerē uz jums.

Hese jutās nepatīkami aizskarts, ka kails svešs bija izteicis vārdos viņa slepenākās domas, par kurām tas arī pats vēl nebija skaidrībā.

—         Man šķiet, ka būtu labāk, ja slimniece tiktu pārvesta uz kādu klīniku, — viņš sacīja, novirzīdams sarunu uz citām lietām. — Es uzskatu, ka būtu nepieciešams viņu pastāvīgi novērot, un tas šeit pie vislabākās gribas tomēr nav iespējams.

—        Jums taisnība. Es ierosināšu šo jautājumu tiesā. Pacientes pašreizējais stāvoklis pilnīgi atļauj to pārvest.

Abi ārsti izgāja no istabas, atstādami grāfieni tās bērnišķi sapņainajā stāvoklī.

— Kas tad nu atkal noticis? Vai tur nenāk policisti, kolēģa?

—         Ak, tas vairs nav nekas jauns. Tos jūs tagad varat redzēt šeit ikdienas!

—  Un kas tad tas tāds? Skaistās grāfienes virs?

Tiešām, Roberts pašreiz soļoja caur mazo dārziņu, kur vēl ziedēja mēļās asteres.

Vernera kundze droši vien bija viņu ieraudzījusi caur logu, jo aizelsusies izskrēja no namiņa un jau nākamā acumirklī turēja Robertu savos skāvienos.

— Māmiņ, mīļo māmiņ! — viņš maigi atkārtoja, skūpstīdams to.

Anna vēl nespēja aptvert šādu laimi. Viņa trīcēja aiz prieka un uztraukuma.

—         Mans dēls, viņa čukstēja, — vai nu tu beidzot reiz paliksi pie savas mātes? Ak, kāda laime, kāds prieks! Es jau biju galigi izmisusi.

Viņa aizvien vēl turēja to apskautu, nenovērsdama acis no viņa skaistās sejas.

—  Bet māt, tu taču nebiji gluži viena. Tev lidzās bija Zuzanna.

Vernera kundze nopūtās.

—         Jā, protams, Zuzanna… — viņa izklaidīgi atbildēja. — Bet cs tomēr sāpīgi izjutu tavu trūkumu. Un Zuzanna ir ļoti pārvērtusies. Viņā vairs nav nc pēdas no senākās jautrības un sirsnības.

—  Viņa ir pārāk nobēdājusies, šī labā sirds.

—         Man šķiet, viņai ir kāds noslēpums no manis. Viņa izvairās no manis, cenšas nepaliki ar mani vienatnē. Kaut kas svešs ienācis starp mums. Reizēm viņa uzlūko mani tik dīvainu, sāpīgu skatu.

— Tātad viņa ļoti cieš. Tu taču esi mīļa un laba pret viņu, māt?

—  Ak, viņa negrib manu mīlu, — Vernera kundze skumji sacīja.

—  Man šķiet, tu esi netaisna pret viņu. Nāc, iesim pie viņas.

Viņi uzkāpa augšā, un Vernera kundze klusi atvēra meitas istabas

durvis. Zuzanna sēdēja pie loga un, seju rokās paslēpusi, klusi elsoja.

Māte un Roberts skumji saskatījās.

—  Zuzanna, — Roberts iesaucās. — Kas tev ir?

Viņa pietrūkās kājās un izbailēs uzlūkoja māti un brāli. Tad viņa pieskrēja pie Roberta un cicši piekļāvās tam, kamēr asaras turpināja nevaldāmi ritēt tai pār vaigiem.

— Tu esi atkal pārnācis, Robert? Un kur Gabricla?

—         Cietumā, — viņš drūmi atbildēja. Viņu tomēr pārsteidza tas, ka māsa tūliņ apjautājās par viņa sievu, turpretim māte bija domājusi vienīgi par viņu pašu.

—          Bet viņa drīz būs brīva. Tici man! — jaunā meitene ciešā pārliecībā iesaucās.

Roberts skumji pasmaidīja.

—         Mīļo, labo māsiņ, tas nebūt nav tik viegli izdarāms. Tiesa arvien vēl neuzskata viņas nevainību par pierādītu.

— Tas vairs neturpināsies ilgi. To cs noteikti zinu!

—         Labā meitene, vai varbūt tu gribi panākt viņas atbrīvošanu? — viņš jautāja, aizkustināts par viņas dedzību.

—  Kas zina… — Zuzanna noslēpumaini atbildēja.

Vernera kundze arvien vēl stāvēja pie durvīm.

—  Par ko tu nupat tik rūgti raudāji, Zuzanna? — viņa jautāja.

Zuzanna novērsās.

—  Vai tad tas kāds brīnums? — viņa nopietni ieminējās.

—         Zuzanna, tevi nomāc vēl kādas citas bēdas. Vai tiešām tev ir tik maz uzticības pret māli?

Jaunā meitene nobāla.

—         Tu taču tikpat nespētu man palīdzēt, viņa tikko sadzirdami nomurmināja. — Neviens nespēj man palīdzēt. Atstāj mani ar manām sāpēm un nejautā.

Viņa atcerējās šausmīgo pazemojumu baroneses nama, un viņas lepnums saslējās pret to.

—        Nu tas jau atkal pāri, — viņa sacīja. — Nerunāsim vairs par mani. Labāk domāsim par Gabriclu.

Vernera kundze neatbildēja. Viņai likās, it kā lejā tā būtu izdzirdējusi balsis un ieroču žvadzoņu.

—          Vai tur kāds ir? — viņa skaļi jautāja, noliekusies pār kāpņu margām.

—          Mums jārunā ar jums, Vernera kundze, — kāda sveša balss sacīja.

—          Uzgaidiet mani šeit, — Anna sacīja bērniem. Viņa negribēja teikt, ka redzējusi lejā policistu spožos tērpus. Viņu nomāca kāda tumša nelaimes nojauta.

Vernera kundze nokāpa lejā.

—  Ko vēlaties? — viņa pēc iespējas mierīgākā balsī jautāja.

—         Ļoti nožēlojam, bet mums jāpārmeklē jūsu nams, — ierēdnis atbildēja. — Te ir pavēle.

—         Kratīšana? — Vernera kundze izbailēs iesaucās. — Ko tad jūs gribat šeit meklēt?

—          Neuztraucieties, Vernera kundze, tā ir tikai formalitāte, — ierēdnis viņu mierināja. — Visa pils tiks pārmeklēta, jo baronam Rotcnausam nozudis vccs plāns.

Anna nicīgi iesmējās.

—          Un laikam mēs būsim viņam to nozaguši? Tad tāda ir viņa pateicība par manām pūlēm?

—          Arī viņš to negribēja, bet tā kā viņš apgalvo, ka dokuments nozudis pilī, tad mūsu pienākums ir pārmeklēt visas ēkas.

—        Te ir atslēgas, — Vernera kundze mierīgi sacīja un gribēja doties atpakaļ pie bērniem, lai pastāstītu arī tiem jaunāko ziņu.

—        Jūs pagaidām nedrīkstat atstāt šo istabu, — viens no policistiem aizrādīja.

—        Ak tā! Es laikam varētu paņemt dokumentu no paslēptuves un iznīcināt? — viņa zobgalīgi jautāja.

—         Mums jāpilda saņemtā pavēle, Vernera kundze, un jums nav iemesla justies par to apvainotai.

Annai bija jāatzīst, ka ierēdnim taisnība. Ar vāji slēptu īgnumu viņa vēroja, kā policisti izbīdīja un izrakņāja visas atvilktnes, pārvietoja mēbeles. Viņi pārmeklēja ikvienu kaktiņu, protams, bez jebkādiem panākumiem.

Tas pats atkārtojās abās guļamistabās.

Pēkšņi viens no ierēdņiem sarāvās un parādīja savam biedram kaut ko, par ko abi brītiņu dedzīgi sačukstējās.

—  Ko tad nu viņi tur atraduši? — Anna nesaprašanā nodomāja."

—         Kur jūs ņēmāt šo briljanta adatu, Vernera kundze? — ierēdnis jautāja, nenovērsdams no viņas acis.

Anna satrūkās, ieraudzīdama raibo zīda lakatiņu, ko suns tai bija pienesis toreiz, kad aizgāja Johans Linge. Viņa samulsa.

—         Tā nav mana, — viņa pasteidzās atbildēt. — Šo lakatiņu ar tajā iespraustu adatu suns pienesa man todien, kad tika apcietināts mans dēls.

—  Un kamdēļ jūs to paturējāt? Vai zināt, kam tas pieder?

—        Nē. Es noliku to un aizmirsu, jo biju pārāk uztraukta dēla likteņa dēļ, lai varētu domāt par ko citu.

Ierēdņi to saprata.

—          Mēs paņemsim šīs lietas līdzi, — viņi paziņoja. — Parādiet mums vēl citas telpas jūsu namā.

— Te ir virtuve un augšstāvā vēl divas jumtistabiņas.

— Lūdzu, vediet mūs turp.

Viņi uzkāpa augšā.

—          Kas tur ir? — viens no ierēdņiem jautāja, norādīdams uz Zuzannas istabas du rvim, aiz ku rām bija dzirdamas balsis.

— Mani bērni, — Anna īsi atbildēja.

— Lūdzu, ieiesim tur.

Anna atvēra durvis, un ierēdņi iegāja istabā.

Roberts bija pārsteigts. Ko tad policija šeit atkal meklēja?

Zuzanna bija atkritusi kādā krēslā. Viņas seju pārklāja nāves bālums. Vai tiešām viņas noslēpums bija nācis gaismā?

—         Policija meklē barona Rotcnausa plānu, — Vernera kundze paskaidroja. — Zuzanna, dod šurp savas atslēgas.

Jaunā meitene sastinga izbailēs. Pergamenta vīstoklis taču bija pie viņas! Kas nu notiks?

Māte un Roberts redzēja viņas izbailes un arī uztraucās. Zuzanna mehāniski piecēlās un atdeva atslēgas. Tad viņa bezspēkā noslīga uz palodzes, trulu skatu lūkodamās savā priekšā.

Ierēdņi klusēdami stājās pie darba.

Istabā valdīja kapa klusums. Ikviens nojauta, ka nakamā acumirklī notiks kas briesmīgs.

Ierēdņi meklēja un meklēja. Pēkšņi viens no viņiem pārsteigumā iekliedzās un izņēma no kāda šķirstiņa Rotenausam nozagto pergamenta vīstokli. Šis negaidītais atradums pārsteidza pat polii islus.

Zuzanna sēdēja kā bez dzīvības. Viņa bija pazudusi.

Vernera kundze skaļi iekliedzās un saļima pie meitas kajam. Ak, Dievs, kā gan viņa bija ieguvusi šo vīstokli? Vai tiešām viņa bija ta noslēpumainā persona, par kuru Rotenauss bija runājis ar tādu naidu?

—          Vernera jaunkundz, kur jūs ņēmāt šo veco plānu? — ierēdnis jautāja, no sirds vēlēdamies, kaut jaunā meitene varētu dot apmierinošu atbildi, nekaitējot sev. *

Zuzanna gribēja piecelties, bet bez spēka atkrita atpakaļ. Viņa gribēja ko teikt, bet nespēja izrunāt ne vārda.

Ierēdņi baidījās no visļaunākā. Viņiem nu bi ja skaidrs, ka Zuzanna satikusi Rotcnausu tā slepenajā gājienā. Vai viņa bija nogrūdusi to arī no kāpnēm?

Zuzanna pilnībā apzinājās, kādas briesmas tai draud. Tomēr viņa nevarēja un nedrīkstēja atzīties, kādā ceļā ieguvusi kļūmīgo dokumentu. Un neviens jau arī nebūtu viņai noticējis.

Izmisusi viņa uzlūkoja drīz vienu, drīz otru. Roberts bija satriekts. Cik šausmīgi liktenis vajāja viņa nelaimīgo ģimeni!

Ierēdnis gribēja nākt palīgā galīgi samulsušajai meitenei.

—       Jūs laikam būsit šo plānu kaut kur atradusi, Vernera jaunkundz? — viņš it kā nejauši iejautājās.

Zuzanna mēmi pakratīja galvu. Viņai nebija, ko atbildēt.

Policists pievērsās Vernera kundzei:

—  Kur jūsu meita tovakar atradās? Lūdzu, sakiet patiesību.

—         Viņa jau agri aizgāja gulēt, un es arī, — Anna atbildēja, gribēdama glābt meitu.

—          Kad barons tika atvests šurp, pusnakts jau bija pāri. Šajā laikā jūsu meita varēja būt pilī.

—        Mana meita ir godīga meitene. Viņa neatstātu naktī savu istabu, lai slepeni klīstu apkārt! Anna sašutusi iesaucās.

Ierēdnis no jauna griezās pie Zuzannas:

—          Man vēlreiz jājautā, Vernera jaunkundz. Kā šis pergamenta vīstoklis nokļuvis jūsu istabā?

Zuzanna neredzēja nekādu izeju.

—         Es nevaru, cs nedrīkstu to teikt! — viņa izmisusi iesaucās. — Ak, kaut es labāk jau gulētu kapā!

Ikviens nojauta, ka Zuzanna kritusi par upuri kādai kļūmīgai nejaušībai.

—        Tādā gadījumā esmu spiests jūs apcietināt, — ierēdnis aizsmakušā balsī sacīja.

Jaunā meitene pat nepakustējās. Nu bija noticis tas, ko viņa jau sen bija gaidījusi. Acīmredzot liktenis bija nolēmis iznīcināt visu viņu ģimeni. Nu bija pienākusi viņas kārta.

Klusi un padevīgi viņa nokāra galvu. Viņa ilgojās pēc miera un aizmirstības. Pasaulē taču tikpat vairs nebija nekā, kas saistītu viņu pie dzīves.

Bet Vernera kundze negribēja tik ātri piekāpties.

—         Es nedošu jums savu meitu, pirms nebūšu saplosīta gabalos! — viņa iekliedzās, aizstādamās Zuzannai priekšā. — Jūs gribat viņu apcietināt tikai tāpēc, ka šis nelietis iedrošinājies aptraipīt viņu savām netīrajām aizdomām!

—         Vernera kundze, es pilnīgi saprotu jūsu sāpes, bet jūs tikai vēl vairāk apgrūtināt mums jau tā smagā pienākuma izpildīšanu. Es pats no visas sirds vēlos, kaut jūsu meita varētu attaisnoties. Ja viņa ir nevainīga, tai nekādā ziņā nenāksies ciest.

—          Ari Gabriela cieš nevainīga, un nu arī manu nabaga bērnu sagaida tāds pats liktenis!

—         Ļauj man iet, māt, — Zuzanna lūdza. — Ierēdnis dara tikai to, kas viņam pavēlēts. Nedomā par mani ļaunu — mana sirdsapziņa ir tīra. Lai ko cs esmu izdarījusi, bet noziegums tas nav! Lai Dievs tevi sargā, māt. Aizlūdz par mani. Un arī tu, Robert. Mums nav lemts baudīt prieku — liktenis to negrib. Es eju pie Gabrielas.

Viņa sniedza tiem abiem roku. Vernera kundze skaļi elsoja. Meitas apcietināšana viņai nāca kā zibens no skaidrām debesīm. Mākoņi arvien draudošāk savilkās pār viņu galvām.

Zuzanna vēlreiz pārlaida skatu savai mājīgajai istabiņai. Kad viņa atkal pārkāps tās slieksni?

Nabaga Zuzanna!

Bez pretošanās viņa sekoja saviem pavadoņiem.

Smagu sirdi Anna bija padevusies nenovēršamajam. Ari Roberts saprata, ka šeit nekas nav līdzams. Nu arī viņa māsa nozudīs aiz cietuma mūriem, kas labprātīgi nevienu negribēja atdot.

Māte un dēls pavadīja nelaimīgo meiteni. Dārzā vēl stāvēja abi ārsti un izbrīnā vēroja drūmo gājienu. Viņi redzēja, kā policisti iesēdināja Zuzannu ratos, redzēja, kā Vernera kundze, smagi atbalstīdamās uz dēla rokas, elsodama iegāja atpakaļ namiņa.

—   Ko tas nozīmē? — doktors Hese beidzot icjaulajas, it kā neticēdams savām acīm.

—  Policija nupat apcietināja Vernera jaunkundzi, liesas ārsts mierīgi atbildēja.

34

Dēkains piedzīvojums

Dabūjusi zināt par līkas nozušanu, grāfiene Zigrīda Holmsvīka tūlīt devās to meklēt, bīdamās, ka jaunā meitene varētu atkārtot pašnāvības mēģinājumu.

Dziļā tumsā viņa devās prom pa kluso lielceļu.

Pēkšņi Zigrīda palika stāvam. Ceļmalā gulēja kāds tumšs, dīvainas formas priekšmets. Tuvāk pieejot, grāfiene ieraudzīja grāvja malā guļam kādu sievieti.

Nepazīstamā pacēla galvu, un Zigrīda šausmās ieraudzīja iekritušu, dzīvniecisku seju, kurā ļauni kvēloja divas ārprātīgas, stiklainas acis, un bezzobainu muti, no kuras plūda neciešama degvīna smaka. Izspūrušie mali nokarājās pār šo atbaidošo seju. Ar apbrīnojamu izveicību vecā sieviete pietrūkās kājās un nostājās līdzās Zigrīdai, kas, neraugoties uz savu aukstasinību, šausmās atrāvās atpakaļ.

Glūnošu, naida pilnu skatu nepazīstamā vēroja grāfieni, it kā novērtēdama tās spēkus. Velnišķā iekārē viņas dzeltenīgās acis aprija zelta pulksteņsaiti, kas karājās Zigrīdai kaklā. Zibens ātrumā viņa ar vienu roku tvēra pēc tās, kamēr otra cicši aizžņaudza jaunās sievietes rīkli.

Zigrīda tomēr nesamulsa. Ar spēcīgu sitienu notriekusi uzbrucēju gar zemi, viņa metās bēgt. Bet jau nākamā acumirkli viņa izdzirda aiz sevis vecenes soļus, kas skrēja lieliem, nedzirdamiem lēcieniem.

Bet turpat priekšā jau spīdēja viņas muižas apgaismotie logi. Saņēmusi pēdējos spēkus, Zigrīda turpināja skriet.

—    Karina! Torcnscn! — viņa iekliedzās, juzdama aiz sevis ārprātīgās smirdīgo elpu.

Pagalmā atskanēja uztrauktas balsis, suņu riešana…

Vecais Torcnscns palīdzēja grāfienei piecelties. Viņa bija paklupusi pret kādu sakni un kritusi tik nelaimīgi, ka sāpīgi sagrūdusi kāju.

Ar kalpotāju palīdzību Zigrīda nokļuva savā istabā, kur tai tūlīt bija jāliekas gultā, jo uztūkuši kāja stipri sāpēja.

—    Jūs vairs nekad nedrīkstat viena klejot apkārt, — vecā Karīna noraizējusies sacīja, rūpīgi sasegdama kundzi. — Ak, kaut mēs labāk būtu savā Zviedrijas pili! Tur nekad nenotiek tādas šausmu lietas kāšeit!

—  Vai tu ilgojies pēc dzimtenes, Karīna? — Zigrida klusi jautāja.

Saimniece ātri izslaucīja asaras, kas tai neviļus bija sakāpušas acīs.

—    Es kļūstu veca, komtes, — viņa it kā taisnodamās atbildēja. — Un nomirt cs gribētu tikai Zviedrijā.

—  Mēs drīz dosimies turp, Karīna. Ari cs ilgojos pēc mājām.

—     Mēs brauksim prom no šejienes, atpakaļ uz mūsu veco pili? — saimniece nevaldāmā prieka iesaucās. — O, tas man tūliņ jāpasaka Ingeborgai!

Un viņa kā jauna meitene izskrēja no istabas.

Zigrīda gulēja gultā un lūkojās līdz. galam atvērtajā logā, domādama par atgriešanos dzimtenē. Šeit viņu nekas vairs nesaistīja, neviens nejutīs viņas iztrūkumu. Viņai nebija ne vecāku, nc piederīgo, ne draugu.

Lepnā, bagātā grāfiene bija bezgala vientuļa. Vienīgais cilvēks, kam viņa ar prieku būtu ziedojusi mūžu, bija novērsies no viņas kādas citas dēļ. Viņa zināja, ka pazaudējusi to uz visu mūžu. Tad jau labāk prom no šejienes, lai nebūtu jāredz laimīgās sāncenses gaviles, lai nebūtu pastāvīgi jācieš briesmīgās greizsirdības sāpes.

Namā valdīja dziļš klusums. Kalpotāji jau bija aizgājuši pie miera. Zigrīdai kļuva vēsi. Viņa gribēja piecelties, lai aizvērtu logu, bet neciešamās sāpes kājā viņu no tā atturēja. Spēcīgs vēja pūtiens nodzēsa gaismu. Zigrīda negribēja traucēt kalpotāju miegu. Zobus sakodusi, viņa izkāpa no gultas un ar pūlēm aizkliboja līdz logam. Palūkojusies ārā, viņa pēkšņi izbailēs atrāvās atpakaļ.

No vītolu pudura, kas auga aiz žoga, atdalījās kāda tumša ēna un rāpodama tuvojās namam. Pie žoga tā apstājās un piecēlās kājās, un Zigrīda pazina tajā pirmītējo uzbrucēju.

Grāfiene satvēra skrotīm lādēto šauteni, kas karājās pie sienas. Viņa gribēja pārmācīt nekaunīgo vcccni. Atkāpusies istabas dziļumā un turēdama ieroci šaušanas gatavībā, viņa sāka gaidīt.

Pēkšņi logā parādijās vcccncs šausmīgā, akla naida izķēmotā seja. Zobos tā turēja spožu dunci, bet rokām pūlējās satvert palodzi.

Zigrīda nospieda atsperi. Norībēja šāviens — un briesmīgā sieviete nozuda.

Namā atskanēja balsis un kņada.

Mirkli vēlāk dārzā parādījās Torenscns, vienā rokā nesdams aizdegtu laternu, bet otrā turēdams saitē piesieto nikno suni, kas, dusmīgi riedams, metās virsū kādam tumšam slāvam, pūlēdamies noraut to no žoga.

—          Votan, atpakaļ! — Zigrīda iekliedzās, negribēdama, ka suns saplosa ārprātīgo sievieti.

—        Lai viņa skrien, viņai pietiek, — grāfiene mierīgi sacīja kučierim. — Palaidiet suņus vaļā, lai mūs neviens vairs netraucē. Labu nakti, Torcnsen.

Viņa aizvēra logu un no jauna apgūlās.

Otrā rītā kalpotāji atrada zem grāfienes loga kādu drēbju skrandu un dažus asins pilienus.

35

Vecā dziesma

Ielas bija apklusušas. Cita pēc citas namos izdzisa ugunis. Doma pulkstenis dobji nosita pusnakti. Ledains austrumu vējš dzenāja platajās ielās veselus vītušu lapu klēpjus.

Varenā tilta balsta aizvējā stāvēja novārgusi, nožēlojama sieviete un turēja sastingušajos pirkstos dažus pusnosalušu vijolīšu pušķīšus.

—         Pērciet vijolītes! — viņa trīcošā balsī uzsauca retajiem garāmgājējiem, kas, siltos kažokos satinušies, steidzās no lepnajiem restorāniem mājup, kur tos gaidīja māiīgas, patīkami sakurinātas istabas.

Tikai rets skatiens vienaldzīgi pārslīdēja nožēlojamās vijolīšu pārdevējas stāvam. Kas nu vairs pirks puķes?

Nespodrām, gurdām acīm viņa lūkojās vilinošajā ūdens līmenī.

—         Ak, ielēkt tur — un visam beigas! — viņa nopūtās. — Bet es to nedrīkstu. Es taču neesmu viena!

Viņa iekunkstējās kā nāvīgi ievainots dzīvnieks.

—         O, mans nabaga izsalkušais bērns, es vēlētos, kaut tevis vairs nebūtu! „Māmiņ, man salst, man gribas ēst," — cs vairs nespēju to dzirdēt! Naudas alkal nav, jau rīt mums būs jāpaliek uz ielas… Ak, Dievs, cik rūgta ir dzīve!

Sieviete izslējās un devās prom gar pašām tilta margām. Puķes viņa nevērīgi nometa zemē. Viņa nejuta, ka kāds tai seko.

Augstas, vientuļi stāvošas, kazarmveidīgas ēkas priekšā viņa apstājās un, izgājusi cauri diviem pagalmiem, nozuda pēdējā namā.

Smacīgs gaiss sitās viņai pretim. Šeit mājoja rūgtākā nabadzība, trūkums un netikums.

Sieviete kāpa arvien augstāk. Acīmredzot viņa ir visnabadzīgākā šo nabagu vidū. Bcidzot viņa atvēra kādas durvis un iegāja nožēlojamā jumtistabiņā. Pa šauru, zemu lūku šeit ieplūda gaisma. Kailās sijas spokaini rēgojās tumsā. Salmu maiss kaktā, veca kaste galda vietā un no dēļiem rupji sasista bērna gultiņa — tā bija visa iekārta.

Sieviete aizdedza sveces galiņu un ļāva liesmai krist pār gultiņu. Tur gulēja bērns. Viņa vaigi tvīka karsonī, bet krūtis cilājās smagi un nevienādi. Neprātīgās izbailēs sieviete noliecās pār nelaimīgo radījumu. Nu viņa baiļojās no tā, ko pirmīt izmisumā pati vēlējās. Bērns bija smagi slims.

Viņš atvēra lielās, grūtsirdīgās acis, kuru skats liecināja, ka tas jau mācījies pazīt trūkumu un ciešanas.

— Māmiņ, ēst! •

Sieviete noslīga ccļos. Viņai nebija nekā — ne maizes garoziņas. Savas sirds asinis viņa būtu varējusi atdot…

Sirdi plosoša skaņa izlauzās pār viņas lūpām. Piclickusi galvu grīdai, viņa mēģināja lūgt. Tas bija izmisuma kliedziens, kas nāca no bēdu sagrauztās mātes sirds:

—         Dievs, Dievs, ja tu patiesi esi — apžēlojies par manu nabaga bērnu!

— Elzbcle! — aiz viņas atskanēja dziļa, maiga balss.

Sieviete strauji apgriezās apkārt, un vājš cerību stariņš pārslīdēja viņas iekritušajai sejai. Tātad tomēr Dievs ir debesīs, ja jau kādā cilvēka parādīšanās no senajām, laimīgajām dienām viņai šķita kā Dieva žēlastība.

Vīrietis ienāca dziļāk nožēlojamajā jumtistabiņā. Viņam bija jāpieliecas, lai galva neatsistos pret sijām.

—         Šeit man tevi jāatrod? — viņš jautāja, pārlaizdams skatu bēdīgajai telpai.

Liekas, Elzbctc tikai tagad pazina negaidīto apmeklētāju. Aizkustināta viņa piecēlās.

—  Konrād Lcscn, tu? Tu nāc pie manis?

Viņš sniedza lai pretim abas rokas, un viņa ar klusām elsām satvēra tās.

—         Nabaga sieviete, kas tev bijis jāizcieš! Paldies Dievam, ka beidzot esmu tevi atradis! — viņš sirsnīgā līdzjūtībā iesaucās.

Viņa gurdi nosēdās uz cictā salmu maisa. Viņš noslīga tai līdzās ceļos, ncizlaizdams viņas vājos, kalsnos pirkstus no savām saltajām, dzīvības spēka pilnajām rokām.

—  Elzbet, kāpēc tu man to darīji? — viņš sāpīgā balsī jautāja.

Viņa izvairījās to uzlūkot.

—        O, Konrād, tas navjauns stāsts! Tu jau zini: es tiku pievilta, mana nevainīgā sirds bija viegli samulsināma… Kas pēc tam nāk — vienmēr ir viens un tas pats. — Viņa runāja gurdā, neskaņā balsī, it kā viņai nebūtu nekādas daļas par visu to.

—  Un… tavs bērns? — Cik grūti viņam bija izteikt šo jautājumu!

Viņa pietrūkās kājās.

—        Tur viņš guļ — mans vienīgais un mans viss, mans posts un tomēr mana laime. Palūkojies, cik viņš mīļš, cik viņš jauks!

Viņa aizvilka viņu pie gultiņas, kur gulēja bērns. Gaišbrūno matu cirtas krita pār balto pieri, zilās acis nopietni un vērīgi lūkojās svešiniekā.

—  Māmiņ, ēst! — viņš atkal lūdzās.

Konrāds satrūkās. Ātri pārvilcis ar roku pār acīm, viņš aizžņaugtā

balsī sacīja:

—        Tu cict trūkumu, Elzbet, un nabaga bērns ir izsalcis… Ak Dievs, kāpēc tu nekad nenāci pie manis?

—         Es lai būtu ubagojusi pie tevis? Nekad! Vai tiešām tu uzskati mani par tik nožēlojamu?

—         Elzbet, man likās, ka tev vajadzētu pazīt mani labāk… Bet nu ņem bērnu un nāc — šeit jūs nevarat palikt! — Un viņš notrīcēdams palūkojās apkārt.

Elzbctc pamanīja to un rūgti pasmaidīja.

—          Kurp lai mēs ejam? Šī istabiņa šodien pēdējo reizi ir mūsu patvērums, saimnieks vairs negrib gaidīt…

—         Kā, par šo žurku alu tas blēdis vēl prasa naudu? — jauneklis sašutis iesaucās. — Bet ko mēs vilcināmies! Es pagādāšu tev siltu istabu pie labiem ļaudīm, lai bērns šeit neaizietu bojā.

Stingu skatu Elzbctc vērās šķirbainajā grīdā. Viņā norisinājās smaga cīņa. Vai viņa lai seko šim cilvēkam, kuru tā reiz nonicinājusi? Nu tas sniedz viņai savu glābēja roku — viņai, apkaunotai un pazemotai. Vai viņa maz drīkst satvert šo tīro roku?

—         Domā taču par bērnu! — viņš neatlaidās. — Vai tiešām tas lai nobeidzas šeit badā?

Mazais klusi vaidēja savā aukstajā gultiņā. Konrāds noģērba mēteli un pārsedza to bērnam. Tā sejiņa kvēloja karsonī, bet mazie pirkstiņi nemierīgi taustījās pa segas virsu.

Konrāds satrūkās. Acīmredzot bērns ir nopietni slims. Vai viņu maz var nest saltajā nakts gaisā?

— Es atvedīšu ārstu, — viņš iečukstēja Elzbetci. — Uzgaidi mani.

—        No kā tu bīsties, Konrād? — viņa jautāja, uzmezdama tam baiļu pilnu skatu. — Ak, Dievs, atstāj man manu bērnu!

—  Nav jau nekas bīstams, tomēr cs labāk pajautāšu ārstam…

Viņš noskrēja lejā pa kāpnēm. Koridorā viņam nāca pretī kāds

vīrietis rīta svārkos un istabas kurpēs. Svešais uzmeta Konrādam aizdomīgu skatu.

Konrāds aizsteidzas pie tuvākā ārsta, no turienes — uz aptieku. Saiņiem un vīstoklišicm apkrāvies, viņš skriešus devās atpakaļ.

Uzkāpis augšā, viņš izdzirda Elzbctcs istabā uztrauktas balsis.

—        Tātad īsi un skaidri: neesiet tik stūrgalvīga, skaistā Elzbet. Tāds cilvēks kā cs nemēdz divreiz lūgt. Vai nu jūs rīt kļūstat mana saimniece un dzīvojat ar bērnu bez rūpēm, vai arī paliekat pie savas spītības un guļat ar savu puiku uz ielas!

—        Ārā — vēlreiz ārā! — tagad atskanēja Elzbctcs sašutumā trīcošā balss.

—         Oho, šī vazaņķe grib mani izsviest no mana nama, kur es tikai aiz žēlastības ļauju tai dzīvot! Nu labi, tad es pats paņemšu to…

Viņš nepaguva pabeigt, jo kāda spēcīga roka to satvēra aiz apkakles un izgrūda pa durvīm.

—         Kas bija tas nekaunīgais tēviņš? — Konrāds jautāja Elzbetei, kas trīcēja pie visām miesām.

—  Namsaimnieks, Konrād.

—        Tā, tā, viņai jau bijis norunāts ar kādu citu! — vīrietis rīta svārkoS lādējās, stāvēdams aiz durvīm. — Bet tādas lietas es necietīšu savā namā! Tūliņ iešu pēc policijas!

—        Atved vien policiju, blēdi, lai tā paņem līdzi tevi, kas tik nelietīgā veidā izmanto citu nabadzību! — Konrāds dusmās kliedza.

Saimnieks ieskatīja par labāku dot kājām ziņu un aizgāja, lādēdamies par nekaunīgajiem ubagiem.

—        Nabaga, nabaga meitene. Un šādas lietas tevjāpaeieš! Ak, kaut tu zinātu, kā es tevi meklēju — visur, dienām un naktīm, līdz beidzot tevi atradu! Bet nu drīzāk parūpēsimies par bērnu.

Viņš saudzīgi pacēla puisēna sakarsušo galviņu, kamēr Elzbctc uzmanīgi ielēja tam mutē dažus pilienus vīna. Lielas asaras lēnām ritēja viņai pār vaigiem.

Durvis atvērās, un ienāca ārsts. Pārsteigts tas palūkojas apkārt. Daudz trūkuma un rūpju viņš bija pieredzējis savā mūžā, bet tik kliedzošu postu nekad vēl nebija redzējis.

Viņš piegāja pie gultiņas un, atsedzis bērnu, aptaustīja tā novājējušo ķermeni.

—          Labu barību un svaigu gaisu, — viņš sacīja. — Bija jau arī pēdējais laiks.

—         Par to es parūpēšos. Vai varu mazo tūliņ ņemt līdzi? Konrāds jautāja.

—         Ja bērns būs rūpīgi ietīts, tad tas viņam nevar kaitēt, — ārsts atbildēja.

—  Nāc, Elzbet.

Viņa jutās kā noreibuši. Laime bija atnākusi pārāk pēkšņi.

—'Ak, kaut tikai bērns kļūtu vesels! — viņa čukstēja.

Ar vieglo nastu rokās viņa sekoja ārstam un Konrādam. Viņa nespēja izteikt ne vārda. Viss notiekošais tai šķita ka jauks sapnis. Vai tiešām pēc visiem-garajiem bēdu gadiem ari viņai vii uzsmaidīs saulainas dienas?

Klusēdama viņa sēdēja līdzās Konrādam ormaņa ratos un klusēdama sekoja tam mazajā priekšpilsētas namiņā, kura iedzīvotājus viņš pazina.

Labi ļaudis daudz nejautāja, un drīz vien bērns jau gulēja cicši aizmidzis baltā, tīrā gultiņā.

—         Kādēļ tu mani meklēji? — Elzbctc nedroši jautāja savam glābējam.

Konrāds saņēma viņas rokas savējās un ilgu skatu pavērās viņas skumjajās vijolīšu krāsas acīs.

—        Tamdēļ, ka arvien vēl mīlu tevi. Es nevaru tevi aizmirst, — viņš sacīja. — Es nekad neesmu ļaunojies uz tevi — arī toreiz ne, kad tu paklausīji tā nožēlojamā nelieša vilinājumiem. Tad tu smējies par maniem brīdinājumiem, pārmeti man savtīgumu…

—          Beidz, Konrād. O, ko es esmu izcietusi par savu neprātīgo stulbumu — sākot no tās dienas, kad viņš mani atstūma… tas, kuram es biju ziedojusi visu: manu mīlu, manu labo māti, manu vienīgo draugu un — manu godu…

—         Es atriebšu tevi, Elzbet! Nelietis neizbēgs pelnītam sodam! — Konrāds kaisli iesaucās.

—         Nč, — viņa lūdzās, — nedari to! Viņš ar suņiem aizrīdīs tevi no sava pagalma!

—  To viņš nedarīs! Un viņš ļāva tev ciest trūkumu, tas riebeklis? 1

—  Vai tiešām tu domā, ka cs būtu pieņēmusi no viņa kaut feniņu?

—         Elzbet, kaut tu zinātu, kā mana sirds asiņoja, kad cs, pārnācis no karadienesta, dzirdēju, ka tu esot bezvēsts pazudusi — varbūt jau pavisam noslīkusi vislielākās noziedzības un netiklības dūkstī…

—  Un tu varēji tam ticēt?

Viņš uzmeta tai lūdzošu skalu.

—          Trūkums salauž pal stipru cilvēku, Elzbet. Un tev taču bija bērns!

—         Tici man: cs drīzāk būtu ar manu dēliņu ielēkusi ūdenī, nekā darījusi to!

—  Paldies Dievam — cs atnācu īstajā brīdī.

— Jā, Konrād, cs tevi mīlu!

—         Beidzot! Beidzot! — viņš iesaucās, cieši spiezdams to sev klāt, it kā nekad vairs negribētu izlaist viņu no saviem skāvieniem.

—         Nāc, — viņa lūdza, vilkdama to sev līdzi pie gultiņas. — Tur guļ mans bērns, — viņa sacīja klusā, maigā balsī. — Vai gribi viņu mīlēt tāpat, it kā tas būtu tavs?

Viņš pamāja ar galvu.

— Jā, jo tas taču ir tavs bērns!

Elzbctc uzmeta viņam bezgalīgas mīlas un pateicības pilnu skatu un sniedza tam savu kalsno, sastrādāto roku, kuru Konrāds satvēra un noskūpstīja tik bijīgi, it kā tā būtu karalienes roka.

Elzbctc noslīga ccļos pie bērna gultiņas un ilgi, sirsnīgi lūdza Dievu.

Kad tā beidzot piecēlās, viņa bija skaidrībā ar sevi.

—  Rīt cs iešu uz Lindcnhozu. Tad viss izšķirsies!

—        Saki man vienu, Konrād: vai māte vēl dusmojas uz mani? Ja viņa arvien vēl nav man piedevusi, lai tad bērns aizlūdz par mani.

Konrāds novērsās.

—  Viņa vairs nedusmojas. Viņa piedevusi tev visu.

Elzbctcs sirds sažņaudzās ļaunā nojautā.

—         Ko tas nozīmē, Konrād? — viņa iekliedzās, izbaiļu pilnu skatienu vērdamās tajā.

Konrāds maigi saņēma viņas rokas savējās.

—          Neskumsti, mīļā. Viņa klusi šķīrās no šīs pasaules, visu tev piedevusi un tevi svētīdama. Vecais mācītājs, kas pasniedza tai svēto sakramentu, man pats to stāstīja.

Elzbctc rūgti raudāja. Konrāds to netraucēja. Viņš zināja, ka asaras atvieglos tai sirdi.

—         Tavi vārdi atdod man zaudēto mieru, Konrād. Un tomēr — vai vari saprast, cik ļoti mani sāpina doma, ka pārnāku mājās par vēlu?

—         Nabaga Elzbet! Es tevi saprotu! Arī cs esmu daudz zaudējis: mans tēvs dus kapsētā, netālu no lavas mātes, un mana māte ir akla!

—  Akla, Konrād? Ši spēcīgā sieviete? O, kāda nelaime!

—         Viņa vairs nav spēcīga. Tēva nāve salauza tās spēkus. Viņa grib dabūt sev palīgu plašajā saimniecībā.

—         Tad apprecies taču, Konrād, — Elzbctc sacīja, iegrimusi pārdomās.

—        To es darīšu, Elzbet, — viņš smaidīdams atbildēja. Ari tu viņu pazīsti.

—         Es? Kā gan cs varētu to pazīt? Es taču tik sen neesmu bijusi dzimtajā ciemā.

—        Nu tad klausies — cs klusiņām iečukstēšu tev viņas vārdu ausī. — Viņš pieliecās tai klāt un sirsnīgi čukstēja: — Elzbctc Borna!

Pārsteigta un samulsusi viņa lūkojās Konrāda uzticīgajās acīs.

—        Es? Nē, tas ir neiespējami, viņa skumji teica. — Vai gribi, lai ļaudis ar pirkstiem rāda uz tevi? Un tava maU '

Viņš bija nobālis.

—         Kas man daļas gar ļaudīm? Lai viņi runā, Elzbet! Es nejautāju tev par to, kas bijis. Es mīlu tevi tādu, kāda tu esi. Nāc pie manis un aizmirsti pagātni! Es darīšu tevi laimīgu, un… tavs bērns iegūs tēvu!

Viņa strauji apskāva rokām tā kaklu.

— Tad ņem mani! — viņa iesaucās, skaļi elsodama.

—         Tātad tu mīli mani, Elzbet? Ak, saki man to tikai vienu vienīgu reizi!

36

Feits nelaimē

Feits bija laimīgi izbēdzis saviem gūstītājiem. Ar sašutumu viņš domāja par Rotcnausu, kura pagrabā tas tikko nebija iekritis dziļā, ar ūdeni piepildītā bedrē. Tikai tajā nejauši ieripojis akmens bija viņu brīdinājis no briesmām un izglābis to no drošas nāves.

—          Nelieti! — viņš murmināja, draudīgi kratīdams dūri. — Tu gribēji ievilināt mani slazdā, lai nodevīgā kārtā tiktu no manis vaļā!

Mežs viņam bija visdrošākais patvērums. Feits tur zināja neskaitāmas paslēptuves, kur neviens žandarms to neatrastu. Kabatā viņam skanēja zelts, bet uz krūtīm čaukstēja testamenti — bīstams ierocis pret baronu, no kura tam turpmāk vajadzēja sargāties.

Ar parasto pārdrošību Feits vēl bija iegriezies savā būdā, kur sev par lielu prieku bija saticis liku. Viņa tūliņ bija sapratusi situāciju un nolēmusi izmantot to savā labā, piespiežot Rotenausu to apprecēt.

Feits šūpojās patīkamos sapņos. Meitu viņš jau redzēja kā baronesi — lepni izgreznotu, elegantā ekipāžā braucam caur ciemu. Gan jau viņa pratīs tikt galā ar Rotenausu! Un caur meitu viņš dabūs ienīsto pretinieku pilnīgi savās rokās.

Domās iegrimis, Feits pa klusām meža taciņām sasniedza lielceļu, uz kura tas izgāja netālu no Rozcnburgas. Dažas minūtes vēlāk viņš jau atradās priekšpilsētā un gribēja ieiet vienā no viszemākās šķiras dzertuvēm, kad kāds to uzrunāja. Tas bija jauns žīds neparasti lielām, ogļmclnām acīm dzeltenajā, kalsnajā sejā.

—         Jūs taču nesen bijāt pie vecā Šmcijcs Finkcla Zīdu ielā, — viņš iečukstēja tam ausī. — Nu, vai tā nav? — Un viņš uzmācīgā draudzībā satvēra Feitu zem rokas.

Feits īgni atraisījās no nevēlamā pavadoņa un nelaipni jautāja tam:

—  Ko jūs gribat no manis?

—         Nu, neesiet tik lepns, Feita kungs. Atcerieties skaisto briljanta rokassprādzi, ko jūs tik lēti pārdevāt viltīgajam Šmcijcm.

Feits palika stāvam un pārsteigts pavērās žīdā. Vai tiešām Finkcls būtu tam izpļāpājis viņu noslēpumu?

—          Es jau tūliņ zināju, ka jūs būsit prātīgs un negribēsit ar mani ķildoties, — jaunais žīds turpināja čukstēt. — Jūs varētu izdarīt man mazu pakalpojumu, un turpmāk mēs slēgtu daudz izdevīgākus veikalus par tiem, kuros Šmeije tik nekaunīgi jūs krāpj.

—  Runājiet taču, ko jūs īsti gribat? — Feits nepacietīgi jautāja.

—        Tikai bez uztraukuma! Man laika diezgan, un arī jūs būsit mierā ar Lēbclu…

Feits iesvilpās caur zobiem.

—  Nu cs sāku saprast. Ko tad īsti jūs gribat no manis zināt?

—  Nāciet man līdzi, tad jūs dabūsit redzēt, dzirdēt un…

—  Brīnīties, jūs gribat teikt? Par jūsu nekaunību vai?

—          Nu, ne tik strauji! Vai domājat, es neredzēju, kā jūs ielaidāt Judīti namā? Es zinu arī, kur viņa bijusi, un labi samaksāšu jums, ja pateiksit man tā jaunā kunga vārdu.

Stiprs dūres'trieciens lika Lēbclam atstrcipuļot atpakaļ, un Feits zobgalīgi nosmejas tam pakaļ, kad viņš ar pūlēm piecēlās no dubļainās notekas.

—        Tā tava alga par nekaunību! Es tomēr esmu par labu, lai nodotu tev godīgu meiteni, dzeltenais žīdu puika!

Un, vēl arvien smiedamies, Feits turpināja ceļu, kamēr beidzot sasniedza savu mērķi — dzertuvi ,,1'ie zilā mērkaķa".

Uzmanīgi iegājis, viņš sasveicinājās ar krodzinieku plecīgu, visai aizdomīga izskata vīru. Dažas lielas kārpas padarīja viņa sarkano, spīdīgo seju vēl nepievilcīgāku, un milzīgās dūres lieeinaja, ka tās viegli tiek galā ar nepatīkamiem viesiem.

Feits, likās, bija viņam labs paziņa, jo tas reizē ar degvīna glāzi saņēma arī draudzīgu, zīmīgu rokasspiedienu.

—         Vai daudz ir? — Feits jautāja, norādīdams ar īkšķi uz kādām durvīm.

—         Sen neesi redzēts, — saimnieks atbildēja. — Tāds bariņš jau ir sanācis — gan jau pats redzēsi. Tikai saturi kabatas, ja tajās kas ir.

— Nu, nu — kopš kura laika tad tā?

—        Tur ir kāda sieviete, kuru cs nepazīstu, tā sūc kā muca un, liekas, palaiž arī nagus.

Feits iegāja dibenistabā, kur mēdza sapulcēties tie viesi, kam bija iemesls nerādīties atklātībā. No šejienes pa lūku varēja nokļūt tieši vīna pagrabā, un dažs labs šādā veidā jau bija izbēdzis policijai.

Gaisu pildīja tabakas dūmi un alkohola smaka, tomēr viesi jutās visai mājīgi. Vicnacainais Feits tika apsveikts skaļiem saucieniem, jo visi pazina viņa devību un arī šoreiz cerēja iedzert uz viņa rēķina.

Līdzās kādam aizdomīga izskata tēviņam, ko policija jau sen meklēja, sēdēja šausmīgi pretīga izskata sieviete. Viņa skaļi trokšņoja un dzēra degvīnu kā ūdeni.

—  Šņabja Mālc maksā par visiem! — iereibušais milzis kliedza.

Feits izbrīnā pazina sievietē to pašu radījumu, ko bija redzējis

guļam uz salmu maisa Anselma Bernta būdas kaktā. Uzmetusi viņam ļaunu skatu ar savām dzeltenajām acīm, viņa iečukstēja dažus vārdus kaimiņam.

Tas grīļodamies piecēlās un, sniegdams Feitam degvīna glāzi, šļupstošā balsī sacīja:

—  Dzer, brāl, uz grāfienes Brandenfelsas veselību!

Feits satrūkās.

—          Ko tas nozīmē? viņš dusmās iekliedzās, izsizdams glāzi no rokas.

Milzis pacēla dūri sitienam, bet pārējie to savaldīja. Nikni iekaukdamās, Šņabja Mālc pielēca Feitam klāt, bet dabūja no tā tik smagu sitienu, ka pakrita.

Nu iesākās vispārēja izkaušanās. Iereibušie klaidoņi uzbruka cits citam, gaisā lidoja krēsli un alus pudeles, vietvietām jau iemirdzējās naži.

Saimnieks un krogus puisis metās pūlī un izšķīra kaušļus. Pēkšņi kāda balss griezīgi iekliedzās:

— Mana nauda! Kur mana nauda?

Acumirklī visi apklusa. Cietušais neuzticīgi pavērās visapkārt, tad saniknots metās virsū Mālci.

— Viņa to paņēma — cs pats redzēju. Pārmeklējiet viņu!

Mālc izmisumā sita uz visām pusēm, koda, skrāpēja un spārdījās. Tomēr nekas nelīdzēja. Apzagtais drīz vien atrada savu netīro naudasmaku un ar to pašu deva Mālci tādu sitienu sejā, ka tai sāka plūst asinis no degunā un mutes.

Sekoja neaprakstāmi riebīga scēna. Apzagt biedru — tas šeit skaitījās visapkaunojošākais darbs. Beidzot Mālc tika izmesta uz ielas, kur palika sadauzīta guļam notekā.

Feits ieskatīja par labāku nozust. Viņš uzmanīgi izgāja, lai uzmeklētu citu, mājīgāku krogu. Arī viņš cīņā bija dabūjis dažus belzienus, un pierē tam rēgojās liels puns.

Mālc vaidēdama arvien vēl valstījās dubļainajā notekā. Feits garāmejot iespēra tai ar kāju, bet pēkšņi pamanīja kādu spožu priekšmetu, kas rēgojās tai ārā no skrandām.

Feits ātri pieliecās un paņēma to. Tā bija eleganta rokassomiņa ar naudas maku, kas likās esam visai smags.

Feits apmierināts iebāza atradumu kabatā. Tomēr sieviete bija to pamanījusi, un, pirms vēl Feits paguva atjēgties, viņa pietrūkās kājās un zobiem iecirtās tā kreisajā rokā, no kuras izšļācās asinis.

Feits izgrūda mežonīgu lāstu un gribēja steigties projām, bet pēkšņi ieraudzīja kādu nākam. Tas bija Roberts. Iespiedies durvju ēnā, klaidonis nogaidīja, kamēr tas bija pagājis garām. Tad arī viņš mierīgi turpināja ccļu.

Pēkšņi viņam iekrita prātā dārgie testamenti. Pametis skatienu visapkārt, viņš iegrūda roku iekškabatā.

Tur bija vairs tikai viens dokuments! Feits palika kā pārakmcņojics stāvam.

Vai viņš bija to nozaudējis, vai arī tas viņam bija nozagts, kaujoties krogā?

Spoki

Ilkas negaidītā parādīšanās pārsteidza Rotenausu. Viņas vilinošais skaistums to kairināja, bet vienlīdz mulsināja tā drosme, &lt;u" kādu viņa bija stādījusies priekšā kā barona oficiāla līgava.

Lai nu kā, bet nekaunīgais policists tomēr bija jāpārmāca. Maigi saņēmis Ilkas roku savējā, Rotenauss rupji uzkliedza ierēdnim:

— Kā jūs uzdrošināties! Uzrādiet savas priekšniecības pavēli!

Policists nobāla. Pavēles viņam nebija, un liku viņš bija gribējis

apcietināt pats uz savu roku. Viņš nepaguva atbildēt, kad atgriezās tā biedrs kopā ar sulaini. Tic ziņoja, ka pagrabā atraduši aizbēgušā klaidoņa pēdas, un Brauns slepeni iečukstēja kungam, ka bedri tas paguvis aizsegt tā, ka žandarms neesot to pamanījis.

Nu Rotenauss sašutis pievērsās vecākajam ierēdnim:

—        Lūdzu uzrādiet man pavēli par šīs jaunas dāmas apcietināšanu. Pretējā gadījumā cs griezīšos pie tiesas ar sūdzību par jūsu biedra patvarīgo rīcību.

—        Kas nolicis? — ierēdnis jautāja, nesaprašanā uzlūkodams biedru.

—          Es gribēju apcietināt liku, vecā Fcita meitu, — tas nedroši atbildēja.

Vecākais žandarms jutās ļoti neveikli.

—          Tas ir pārpratums, — viņš atvainojās, lomēr viņa skatiens nesolīja biedram neko labu.

Abi ierēdņi drīz atstāja istabu, lai iztaujātu kalpotājus.

—        Vai mans līgavainis ļoti slims, doktora kungs? — Ilka noraizējusies jautāja ārslam.

—         Godātā jaunkundz, — tas nopietni atbildēja, — nevaru jums noslēpt, ka barona kunga stāvoklis ir ļoti nopietns.

—        Ak, manu Kurt! Manu nabaga Kurt! — viņa iesaucās, noslīgdama ceļos līdzās dīvānam.

—        Es darīšu visu, kas ir manos spēkos, — ārsts sacīja, aizkustināts no jaunās meitenes bēdām. — Būtujoti ieteicams, ja jūs varētu pēc iespējas biežāk apmeklēt slimnieku.

Ilka labprāt bija mierā to darīt, un ārsts godbijīgi atvadījās.

Rotenauss gulēja greznajā, mākslinieciskiem kokgriezumiem izrotātajā gultā, nemierīgi grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem.

Likās, viņš pat neredzēja liku, kas rīkojās istabā. Viņa acis dīvainās izbailēs vēroja zeltītos eņģelīšus, kas saturēja gultas aizkarus.

lika piegāja pie gultas un saltu, vērīgu skatienu ielūkojās mīļākā sejā. Ilgi tas droši vien vairs necietīs, tātad nedrīkstēja kavēties. Rotenauss gurdi pievērsa viņai seju.

—   Kurt, — viņa klusi jautāja, — vai tu pazīsti mani? Slimnieks lēnām piecēlās gultā sēdus, un viņa acīs pēkšņi parādījās

šausmu un naida izteiksme. Ilka nobijusies atkāpās.

—         Vai tu jau atkal esi šeit, nolādētā? — viņš šņāca. — Bet nu tu esi manā varā! Nu tu atbildēsi par visu, ko esi man darījusi!

Viņš satvēra Ilkas roku un saspieda tik cicši, ka viņa aiz sāpēm iekliedzās. Velti viņa pūlējās atbrīvoties. Izmisumā tā sāka kliegt:

—  Palīgā! Palīgā! Braun! Fridrih!

Neviens nenāca. Viņa bija viena ar slimnieku, kas šķita zaudējis prātu.

—  Laid mani! — viņa elsa. — Vai gribi mani nogalināt? Rotenauss tik strauji atlaida viņas rokas, ka tā gandrīz pakrita.

—         Nogalināt? — viņš šausmīgās izbailēs atkārtoja. — Nogalināt? Nē, tas nebiju cs — to izdarīja Kurts fon Prahts… Ko jūs gribai no manis?

Bezspēkā viņš atkrita spilvenos, un viņa karsonī pietvīkušo seju pārklāja nāves bālums.

Ilka neko nesaprata. Vai tiešām viņa murgiem būtu kāda apslēpta nozīme? Nekad viņa nebija dzirdējusi Kurta fon Prahta vārdu: Tātad grāfieni nebija nogalinājis ne viņas tēvs, ne arī Rotenauss?

Viņa uzmanīgi izslīdēja no istabas un ātri aizrāva aiz sevis durvis. Kas gan varēja galvot, ka Rotenauss karsoņa murgos ncuzbruks viņai?

»**

Bija vēla pēcpusdiena. Saule jau taisījās rietēt. Ilka gribēja nogaidīt tumsu, lai tad, neviena nepamanīta, aizskrietu līdz savai būdai.

Viņa garlaikojās un tādēļ nolēma pamatīgi aplūkot visu veco kungu namu.

Viss augšējais stāvs bija neapdzīvots. Viena no piebūvēm pirms daudziem gadiem bija nodegusi, bet otra tika uzskatīta par tik sa-

burbējušu, ka neviens neiedrošinājās tur ieiet.

Ilka izgāja dārzā un apgāja namam apkārt, tomēr neatrada nevienas ieejas, pa kuru varētu nokļūt piebūvē. Nostājusies zem kāda Ozola, viņa pārlaida skatienu vecajai celtnei.

Vai tur nupat nepakustējās kāda loga aizkari?

lika aizturēja elpu. Tiešām, aizkari atkal pašķīrās, un starp tiem parādījās kāda galva… divas acis… roka ar gariem nagiem… Tad atkal viss nozuda.

Ilkas ziņkāre bija atmodināta. Nogaidījusi tumsu, viņa uzmanīgi iegāja Rotcnausa darbistabā un ielūkojās tā ieroču skapī. Pēkšņi tā izdzirda soļus un steigā atgāja pie loga.

Nākamajā acumirklī durvīs parādījās kādas jaunas, tumšacainas sievietes taisnais stāvs. Pamanījusi liku, viņa jautāja:

— Kas jūs esat?

— Tas man jājautā jums, — Ilka mierīgi atbildēja.

—  Kur barons Rotenauss? Man ar viņu jārunā, — nepazīstamā

sacīja.

—  Ko vēlaties no barona?

Svešā sieviete uzmeta tai gandrīz līdzjūtīgu skatienu.

—        To es varu pateikt vienīgi viņam pašam, — viņa mierīgi paskaidroja.

—         Barons ir ļoti slims. Viņam ir tik stiprs karsonis, ka tas nevienu nepazīst. Ja vēlaties, varat pati par to pārliecināties.

Svešā pakratīja galvu, skumji uzlūkodama liku.

—          Nabaga meitene, — viņa līdzjūtīgi sacīja, — arī ar jums reiz notiks tas pats, kas notika ar mani. Vai jūs ncbīstatics, ka barons varētu jūs pamest?

Ilka augstprātīgi atmeta galvu.

—         Nerūpējieties manis dēļ. Es ieteiktu jums necelt nekādu neprātīgu prasību — jotas taču ir jūsu nolūks, vai nav tiesa? Varbūt jūs pat gribētu būt barona sieva? — viņa izsmejoši piebilda.

—         Viņa sieva? — nepazīstamā rūgti atkārtoja. — O, nekad, es viņu nicinu līdz sirds dziļumiem! Es tikai prasu, lai viņš liecinieku klātbūtnē atzīst savu solījumu.

38

Draudoši mākoņi

Ulriha Rcišcnova priekšpilsētas villā visu logu aizkari jau bija nolaisti.

Dārznieks, kas ar ģimeni apdzīvoja mazu namiņu pagalmā, pašreiz &lt; apsedza rožu kociņus pret gaidāmajām salnām. Sieva palīdzēja viņam i darbā, pasniegdama salmus. Pēkšņi viņus iztraucēja kāda ķērcoša, J nepatīkama balss:

—          Labvakar! Vai nevarat man pateikt, kam pieder šis skaistais ' nams?

Aiz žoga stāvēja jauns, nolaidīgi ģērbies vīrietis, un viņa ogļmclnās ļ acis aizdomīgi vēroja villas aizkārtos logus.

Dārzniece labprāt būtu patērzējusi ar svešo, bet vīrs izjauca šo ļ prieku, iedodams lai dažus darbarīkus.

—         Noliec tos šķūnītī, viņš sacīja balsī, kas necieta iebildumus, 1 un vecā sieviele atzina par labāku tūlīt paklausīt.

Lēbels Fcilšcntāls nevērīgi pielika roku pie cepures. Tad viņš | izņēma no netīras etvijas divus lētus cigārus un, iebāzis vienu no tiem 1 sev mutē, draudzīgi smīnēdams, sniedza otru dārzniekam. Tas izlikās | neredzam cigāru.

—         Ko lu te meklē, nekaunīgais žīdu puika? — viņš bargi jautāja, | nostādamies Lēbcla priekšā, kas nobijies atlēca atpakaļ. — Jau kopš | neilga laika tu ložņā šeit apkārt spiegodams. Mums nav vccu bikšu, . ko tev pārdot. Taisies kā tiec un nerādies vairs manās acīs!

Lēbels aiz žoga jutās drošībā, tādēļ tik drīz nesamulsa.

—         Domāju, ka jūs esat izglītots cilvēks, — viņš sacīja. — Nebūtu | ticējis, ka tik smalks kungs turēs sev tādu rupju dārznieku.

—         Nu, pietiek! Kas tev daļas gar manu kungu? Ja tu tūlīt neiesi… j Hektor!

Viņš iesvilpās, un tajā pašā acumirklī aizelsies atskrēja liels suns, | kas, likās, gaidīja tikai saimnieka pavēli, lai kluptu žīdam stilbos.

Lēbels redzēja, ka šodien tikpat nekā nepanāks. Viņš deva kājām J ziņu, tomēr vēl uzsauca dārzniekam:

—          Gan jau cs dabūšu zināt, kā sauc to lepno kungu, kas paved J skaistās ebreju meitenes!

Dārznieks jau gribēja ļaut Hcktoram vaļu, bet tad apdomājās un piesēja suni. Šajā brīdī ieskanējās vārtu zvans.

—          Nu, kas tad tur jau atkal nāk? — vecais vīrs īgni norūca un pārsteigts ieraudzīja aiz vārtiem stāvam kādu vecu, garos svārkos ģērbušos žīdu, kas pieklājīgi noņēma cepuri.

—  Vai varu runāt ar grāfu Rcišcnova kungu? — viņš jautāja.

— Grāfa kungs nav runājams, — dārznieks nelaipni atrūca.

—        Lūdzu pajautājiet, vai grāfa kungam nebūtu brītiņš laika sarunai ; ar Šmciji Finkclu, — žīds pazemīgi lūdza.

—          Uzgaidiet, cs pateikšu grāfa kungam, dārznieks jau mazliet piekāpīgāk atbildēja.

Viņš piegāja pie nama durvīm un piezvanīja. Brītiņu vēlāk iznāca Ulrihs Reišcnovs.

—         Piedodiet, grāfa kungs, tc nupat bija divi žīdi. Jaunāko no tiem cs jau aizdzinu, bet vecākais vēl gaida. Viņš gribot ar jums runāt…

—  Kā viņu sauc?

—  Liekas, Meijers Finkcls, vai tamlīdzīgi.

—  Meijers Finkcls? Tādu nepazīstu. Tas būs bijis Šmeije Finkcls.

—   Grāfs pēkšņi kļuva ļoti nopietns. Ka tikai Judītes tēvs nebija ko nojautis? — Uzgaidiet mirkli, — viņš pavēlēja dārzniekam, ieiedams atpakaļ namā.

Darbistabā sēdēja Judīte.

—         Nebīsties, mīļā, — Ulrihs sacīja, — tur atnācis tavs tēvs un grib ar mani runāt.

—         Tēvs? — jaunā meitene izbailēs iesaucās. — Ulrih, vai viņš ko zina?

—  Nē, nomierinies taču, mīļā.

—  Saki man, Ulrih, vai tu esi viņam parādā? — Judīte jautāja.

— Ak, lai tas paliek, mums taču ir patīkamākas lietas, par ko runāt,

— grāfs izvairījās.

—         Tu gribi man ko noslēpt. Bet uzmanies — tēvs ir cietsirdīgs un nežēlīgs pret saviem parādniekiem.

Ulrihs nopūtās. Ievedis Judīti guļamistabā, viņš to vēlreiz noskūpstīja un izgāja, lai pavēlētu dārzniekam ielaist žīdu.

—          Nāciet manā darbistabā, Šmeije, tur mēs varēsim netraucēti pārrunāt visu, — viņš aicināja, nevērīgi atbildēdams uz. augļotāja pazemīgo sveicienu.

Žīds sekoja viņam, vērīgi aplūkodams dzīvokļa grezno iekārtu.

—         Vai šis nams pieder grāfa kungam? — viņš iLkā nejauši iejautājās.

—         Nē, tikai iekārta, — Ulrihs atbildēja. — Bet nu pie lietas, vecais! Jūs laikam gribat savu naudu?

—         Piedošanu, grāfa kungs, es tikai gribēju apjautāties pēc procentiem.

—         Nu, tos taču jūs dabūsit reizē ar aizdevumu, — grāfs nepacietīgi iesaucās.

—         Rīt paiet norunātās četrpadsmit dienas… Zināms, es jau būtu mierā arī pagarināt termiņu…

—  Pret kādiem procentiem?

—   Nu, es tikai gribēju grāfa kungam pakalpot. Bet ja grāfa kungs var atmaksāt aizdevumu, tad, protams…

Reišenovam naudas nebija. Klubā viņš pēdējā faika nebija rādījies, jo visas viņa domas piederēja tikai Judītei. Kur nu lai ņem naudu, ko atdot viņas tēvam?

—  Ja rit es nevarēšu samaksāt, arī tad mums vēl atliks diezgan laika par to runāt, Šmeije, viņš sacīja, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs.

—   Ja grāfa kungs nevar naudu sadabūt, vecais Šmeije zina vēl citu izeju, — augļotājs glūnīgi sacīja. — Esmu dzirdējis, ka mātes kundzei esot lielāks lauku īpašums, Barnova, es to labprāt nopirkšu, kad būšu redzējis. Grāfa kunga vecāki tur tikpat kā nedzīvo, bet es gribu aiziet no pilsētas — arī Judītes dēļ, jo viņai vajadzīgs labs gaiss.

Ulrihs sakoda zobus. Ļaut aizvest prom Judīti?

— Ļaujiet man līdz ritam apdomāties, Šmeije. Rīt visu nokārtosim.

Zemu locīdamies, žīds atvadījās un izgāja, sevī murminādams: —

Var redzēt, ka viņam klājas bēdīgi, jo citādi tas būtu aiztriccis mani tūliņ, kolīdz ieminējos par lauku muižu.

Viņš tiešām bija nodomājis uz visiem laikiem atstāt pilsētu un meklēja saviem apstākļiem piemērotu lauku īpašumu. Viņu uztrauca dīvainā pārmaiņa, kas pēdējā laikā bija notikusi meitas raksturā, kā arī tumšās baumas, kas bija izplatījušās par tās sakariem ar kādu kristīgo.

Ieejot sava nama pagalmā, Šmeije Finkcls izdzirda aiz durvīm uztrauktas balsis. Judīte sarunājās ar kādu svešo!

—    Es tevi redzēju! — kāds ķērca. — Vēl cs esmu mierā tevi pieņemt, bet apdomājies drīz — citādi cs izstāstīšu visu vecajam!

Nākamajā acumirklī pagalmā izskrēja Lēbels Fcilšcntāls. Viņa seja aiz dusmām bija kļuvusi gluži zaļa. Durvīs stāvēja Judīte un bezgala nicīgu skatu nolūkojās tam pakaļ.

—  Nožēlojamais gļēvuli! — viņa tikai noteica.

—   Tu to nožēlosi! — Lēbels kliedza, draudēdams viņai ar dūri. — Pagaidi tikai!… —Viņš pieskrēja pie jaunās meitenes un apskāva to. Viņa karstā elpa jau skāra Judītes lūpas. Bet šajā mirklī gaisā noskanēja skaļš pliķis, un uzmācīgais jauneklis tika nosviests zemē.

Lēbels piecēlās un gribēja klupt virsū vecajam Šmcijcm, bet, redzēdams, ka Judīte pašreiz atraisa suni, ieskatīja par labāku bēgt. Gandrīz jau pie pašiem vārtiem viņš pēkšņi nokrita zemē un, pārgriezis acis, sāka spārdīties rokām un kājām, izgrūzdams mežonīgus rēcienus, kas īsā laikā sapulcināja visus žīdu kvartāla iedzīvotājus.

Judīte bija iesteigusies namā, bet vecais Šmeije arvien vēl stāvēja pagalmā.

—          Viņš ir nelabā apsēsts! — viņš sauca. — Viņam jau atkal uznākusi lēkme. Tas ir sods!

Daži kaimiņi pacēla slimo un ienesa to viņa dzīvoklī, kur krītamās kaites lēkme pamazām norima.

Vismaz uz divām nedēļām Lēbels Fcilšcntāls nu bija Judītei nekaitīgs.

***

Atgriezies guļamistabā, Ulrihs vairs neatrada tur Judīti. Uz galdiņa spoguļa priekšā gulēja zīmīte:

,, Es aizeju, mīļais, lai tēvs nepamanītu manu prombūtni. Gaidi mani

tīt tajā pašā laikā. Ar tūkstoš skūpstiem

Tara Judīte."

—         Viņa ir prom! — Ulrihs nopūtās, noglabādams zīmīti kabatā. — Kas tā par dzīvi! Man jāslēpj mana laime no visiem, it kā viņa nebūtu grāfa kroņa cienīga! Bet vecāki… Nē, to es nevaru: grāfs Reišcnovs un kāda žīdiete!… Tikpat viņa nespētu baudīt pelnīto laimi. Un tā mums jāslapstās arī turpmāk, it kā mūsu mīla būtu noziegums. Viņai jāmelo un jāliekuļo, lai varētu tikties ar mani. Un kādas ciešanas tas viņai sagādā!… Ak, jūs, cilvēki, ar jūsu mežonīgajiem, nežēlīgajiem aizspriedumiem! Cik daudz tīras laimes jūs jau esat bez žēlastības saminuši kājām!

Ulrihs sāpīgi ievaidējās. Velti viņš mēģināja atgaiņāt bailes no sava jaukā sapņa beigām.

—          Mēs aiziesim bojā, un nekas nespēs mūs glābt, — viņš gurdi murmināja. — Es nevaru dzīvot bez goda, un arī viņa nc !

Vēl ilgi viņš palika vienatnē ar drūmo atziņu, ka arī.visjaukākajam pasaulē reiz pienāk gals.

39

Nopratināšana

Cik drūmi un gausi vilkās dienas! Pateicoties advokāta gādībai, Gabrielai gan bija piešķirts labāks ēdiens un arī grāmatas lasīšanai, tomēr tas viss nespēja izkliedēt viņas izmisumu.

Vienīgais gaismas stariņš tai bija ziņa par Roberta atbrīvošanu. Vai tas jau nebija solis uz priekšu?

— Ak, kaut taču Roberts reiz atnāktu! — viņa nopūtās.

Durvis tika atslēgtas, un tajās parādījās inspektors. Gabriela steidzās tam pretī.

—         Cik labi, ka atnācāt! Jau divas dienas neesmu jūs redzējusi. Vai bijāt slims?

Inspektors nepaguva atbildēt, jo šajā acumirklī Gabricla ieraudzīja aiz tā Vernera kundzi un Robertu.

—          Vai tiešām tu esi atnācis, Robert? Un arī tu, mīļo māt! — Gabricla priecīgi iesaucās.

Viņa ieslīga vīra rokās, un asaras sāka nevaldāmi ritēt tai pār vaigiem.

—         Neraudi, dārgā, — Roberts viņu mierināja. — Mēs taču esam pie tevis!

— Kā klājas manai mātei? — viņa nedroši jautāja.

—         Nesen viņa izteica dažus nesakarīgus vārdus — tas ir viss, — Vernera kundze atbildēja. — Ārsti nolēma ievietot viņu kādā slimnīcā novērošanai. Ievainojums jau galīgi sadzijis.

—         Ak, Dievs, cik ilgi tas vēl turpināsies? Man vairs nav nekādu cerību… Bet kādēļ Zuzanna nav atnākusi jums līdzi?

Vernera kundze elsodama ieslēpa seju rokās.

— Viņa jau ir šeit — pavisam tuvu!

Gabriclai šķita, ka viņa nav pareizi sapratusi.

— Zuzanna cietumā? Žēlīgais Dievs! Par ko?

Roberts viņai visu izstāstīja.

—  Un kāpēc Zuzanna klusē?

— Arī mēs nevaram to saprast.

Inspektors, kas visu laiku bija stāvējis pie loga, pienāca tuvāk.

—         Noteiktais laiks pagājis. Nu jums jāatvadās. Bet jūs vēl varat runāt ar savu meitu.

Vernera kundze pietrūkās kājās.

—        Es drīkstu redzēt Zuzannu? Mans nabaga, nabaga bērns! Lūdzu vediet mani pie viņas! Nāc, Robert!

Roberts vismīļāk būtu palicis tepat.

— Ak, Gabriela, kad gan mēs atkal drīkstēsim būt vienmēr kopā?

Gabriela ciešāk piekļāvās vīram.

—         Ceri, — viņa sacīja. — Paļaujies uz manu nevainību, Dievs mūs neatstās.

Viņa atkal palika viena. Ak, cik mokoša reizēm bija šī vientulība! Viņai likās, it kā tā būtu atstāta viena tuksnešainā, neapdzīvotā salā, no kuras tā nekad vairs netiks projām.

—        Izmeklēšanas tiesnesis un doktors Normana kungs vēlas ar jums runāt, Vernera kundze, — aiz viņas atskanēja inspektora laipnā balss.

Mirkli vēlāk viņa jau stāvēja istabā, kur vairākkārt bija tikusies ar savu aizstāvi.

Tiesnesis sēdēja pie lielā rakstāmgalda. Doktors Normans stāvēja, atspiedies pret palodzi. Viņš godbijīgi pasveicināja CJabriclu, kamēr izmeklēšanas tiesnesis tikai nevērīgi pamāja lai ar galvu, uzaicinādams atsēsties sev pretim galda otrā pusē.

—         Vai pazīstai Brandcnfclsu ģimenes rotas, Vernera kundze? — viņš bez kāda ievada jautāja.

— Jā, esmu tās neskaitāmas reizes redzējusi.

—         Vai jūs varētu uzskaitīt visas? Palūkojieties, vai no šīs kastes satura kā trūkst?

—        Kastes vākā atrodas pilns satura saraksts, māte pati to sastādīja, — Gabriela atbildēja. — Ja atļaujat, es to izņemšu.

Tiesnesis izbrīnā vēroja, kā zem Gabrielas pirksta spiediena paveras kāda platīto kastes vākā, kurā kļuva redzams diezgan dziļš, slepens nodalījums. Tajā atradās daži nodzeltējuši papīri.

Tiesnesis izņēma kādu lielu, vairākkārt salocītu loksni.

—         Kas tad tas? — viņš pārsteigts iesaucās. — Tas taču pils plāns! Redziet, advokāta kungs, šeit ir apzīmētas divas slepenas istabas, kas tieši savienotas ar grāfienes istabu.

Doktors Normans vērīgi aplūkoja plānu, kas bija identisks tam, ko policija bija atradusi Zuzannas istabā.

—          Dīvaini, ļoti dīvaini, — tiesnesis nomurmināja. — Un šis te laikam ir kastes satura saraksts? — viņš turpināja, izņemdams no slepenā nodalījuma vēl otru, mazāku loksni. — Saraksts sastādīts pirms astoņiem gadiem. Vai kopš tā laika jūsu māte būtu atdāvinājusi vai pārdevusi kādus no šiem priekšmetiem?

—         Cik zinu, tas nav noticis, — jaunā sieviete mierīgi atbildēja. — Šīs rotas parasti mēdz pāriet galvenā mantinieka īpašumā, un nevienam nav tiesību tās atsavināt.

— Šajā gadījumā galvenā mantiniece būtu jūs?

— Pēc mātes nāves — protams.

—        Bet ja grāfiene būtu atņēmusi jums mantošanas tiesības, Vernera kundze?

— Par to man nekas nav zināms, un cs ari neticu, ka tas būtu noticis.

—          Kā jūs varat būt tik pārliecināta par to? — tiesnesis jautāja, nenovērsdams no viņas acis.

Gabricla nojauta, ka viņa nolūks ir padarīt viņas jau tā smago stāvokli vēl ļaunāku.

—         Es neko nezinu, cs tikai tā domāju. Tajā īsajā brītiņā, kamēr es biju kopā ar māti, mēs nerunājām par tādām lietām. Bet tā kā viņa arvien vēl mīlēja mani, tad man arī nav iemesla ticēt, ka viņa būtu izslēgusi mani no mantošanas tiesībām.

—  Liekas, šo jautājumu jūs jau esat pārdomājusi — vai nav liesa?

—         Esmu domājusi vienīgi par manu nabaga slimo māti. Es tikai atbildēju uz jūsu jautājumu.

—         Nu, gluži tik vienalga tas taču tomēr nav — vai kļūt par vienu no bagātākajām mantiniecēm visā apvidū, vai arī palikt pavisam bez līdzekļiem?

—           Ko man palīdzētu bagātība? Bez mātes svētības cs tikpat nespētu to baudīt.

—  Un ja grāfiene nomirtu?

Gabricla šausmās pietrūkās kājās.

— Mans Dievs, kādēļ jūs mani mokāt? — viņa raudādama iesaucās.

Normans tikai ar pūlēm valdīja sašutumu. Gabrielas ciešanas viņu

dziļi sāpināja, bet viņš pat nedrīkstēja iebilst ne vārda tās labā. Turpretim tiesnesim likās, ka tas viss ir tikai veikla izlikšanās.

—        Starp citu, pēc gada jūs kļūsit pilngadīga un iegūsit tiesības pati pārvaldīt savu mantojumu, — viņš nesaudzīgi turpināja.

—         Ko gan man palīdzētu šis mantojums — cietumā? — Gabricla rūgti piezīmēja.

— Tātad jums šķiet, ka pēc gada jūs vēl būsit šeit?

—        Ja vien nenotiks kāds brīnums, kas pierādītu manu nevainību, — kur gan citur cs lai būtu?

—          Nu, arī cietumā laiks paiet, savu sodu izcietusi, jūs tomēr vēl varētu izmantot bagātību.

—         Tātad par tik zemisku nelieti jūs mani uzskatāt? — Gabricla iesaucās, nespēdama vairs novaldīt sašutumu.

Tiesnesis neatbildēja.

—         Un nu pārbaudīsim kastes saturu pēc šī saraksta, — viņš mierīgi turpināja un sāka lasīt, salīdzinādams sarakstā minētos priekšmetus ar patiesībā esošajiem: — Rožainu pērļu kaklarota — nav, tātad nozagta. Briljantu rokassprādze čūskas veidā, galva ar smaragda acīm — arī nav.

Trūka ļoti daudz vērtīgu priekšmetu.

Tiesnesis paņēma no galda un atraisīja mazu vīstoklīli, kas saturēja pie līkas atrastās rotas. To izskats pilnīgi saskanēja ar sarakstā minētajām lietām. Tomēr dažu priekšmetu vēl trūka: pērļu kaklarota, briljantu rokassprādze un vairāki gredzeni nebija atrodami.

Beidzot tiesnesis izņēma no kabatas raibu zīda lakatiņu ar tajā iespraustu briljanta adatu. Izrādījās, ka arī tā ir minēta sarakstā.

—         Jūs pirmīt apgalvojāt, ka nekas no rotām nav ticis atdāvināts. Kādā ceļā tad šī adata būtu nokļuvusi vecās Vernera kundzes īpašumā?

— Šī adata bija pie viņas? Un ko viņa pali saka par to?

—          Viņa to izskaidro diezgan dīvaini: viņas suns esot atradis šo lakatiņu un ar visu adatu pienesis viņai…

—         Un šis lakatiņš pieder Ilkai! — Normans viņu pārtrauca, izvilkdams no kabatas otru, pilnīgi lādu pašu lakatiņu.

Tiesnesis pietrūkās kājās un salīdzināja abus lakatiņus.

—          Jums taisnība,— viņš piekrita. — Tātad aizdomas pret veco Vernera kundzi atkrīt.

—         Ilka pazaudējusi šo lakatiņu, un suns to atradis. Izskaidrojums ļoti vienkāršs, izmeklēšanas tiesneša kungs.

— Jā… protams.

—         Atliek vēl tikai jautājums: vai nozudušais Feits šis lietas nozadzis, vai arī barons Rotenauss tās iedāvinājis savai mīļākajai?

—         To viņš noteikti noliedz, advokāta kungs. Un kamdēļ gan mēs lai neticētu viņam? — tiesnesis dedzīgi sacīja.

—  Liegšanās taču vēl neko nepierāda.

—        Barona liecības līdz šim vienmēr izrādījušās patiesas, ko pierāda arī Zuzannas Verneras istabā atrastais pergamenta vīstoklis.

—         Derētu viņus konfrontēt, ari Ilka jānopratina. Starp citu, Vernera kundze pašreiz ir pie savas meitas. Es lieku priekšā nekavējoties ataicināt viņu un vēlreiz noklausīties tās paskaidrojumus.

—  Labi, advokāta kungs.

Tiesnesis deva rīkojumu, un brīdi vēlāk Vernera kundze jau stāvēja istabā.

—          Vai jūs arvien vēl uzturat spēkā savus paskaidrojumus par briljanta adatas atrašanu? — tiesnesis jautāja viņai.

— Jā,— viņa cieši atbildēja.

—  Pastāstiet mums vēlreiz visu, kas jums zināms.

Anna bez vilcināšanās paklausīja.

—  Pateicos, nu mēs zinām, kur šī adata gadījusies.

Vernera kundze uzmeta tiesnesim jautājošu skatienu. Vai tiešām viņš jau zināja par Johana Lingcs apmeklējumu?

—          Vai pazīstat šo rotu kasti, Vernera kundze? — tiesnesis jautāja.

—           Protams, pat ļoti labi, — viņa atbildēja. — Grāfiene man daudzkārt tika to rādījusi. Viņai vispār nebija noslēpumu no manis,

—  viņa lepni piebilda.

—  Vai atceraties, kur pēdējo reizi redzējāt šo kasti?

—         Protams, tā stāvēja grāfienes istabā uz apaļā galda todien, kad… kad viņa tika atrasta.

Doktors Normans kā elektrizēts pievērsās Annai.

—  Vai jūs to noteikti zināt?

—  Varu to apzvērēt.

Tiesnesis juta, ka viņa ciešā pārliecība sāk šķobīties.

—  Kas vēl atradās kastē? — viņš jautāja.

Anna mirkli apdomājās.

— Pašas grāfienessastādīts vērtslietu saraksts, rotas un testaments,

—  viņa atbildēja.

—        Testaments? — tiesnesis un Normans reizē iesaucās. — Kur tad tas palicis?

—  Vai tad slepenajā nodalījumā tā nebija?

Normans pievērsās tiesnesim:

—  Acīmredzot testaments izzagts reizē ar iztrūkstošajām rotām.

—         Varbūt grāfiene pati to jau iepriekš izņēmusi. Var gadīties, ka turpmāk mēs to vēl atradīsim pilī.

—         Es prasu noslēgt un pārmeklēt Lindenhozas muižu, izmeklēšanas tiesneša kungs.

Tiesnesis paziņoja, ka nopratināšana pabeigta. Anna sirsnīgi atvadījās no Gabrielas, ko inspektors aizveda atpakaļ tās istabā.

Doktors Normans brīdi nenovērsa acis no durvīm, pa kurām tā bija izgājusi. Šajā acumirklī viņš bija aizmirsis visu un zināja vienīgi to, ka no visas sirds mīl šo nelaimīgo sievieti un ka ir mierā darīt visu, lai pierādītu tās nevainību.

No šīm pārdomām viņu iztraucēja tiesnesis, kas visu laiku nebija novērsis acis no tā.

—  Reti skaista sieviete, — viņš it kā nejauši ieminējās.

—        Jā, — Normans nevērīgi atbildēja, tūliņ sapratis tiesneša aizdomas. — Kā redzams no Vernera kundzes liecības, tad vērtslietu kaste līdz pat pēdējam brīdim atradusies grāfienes istabā un nebūt nav tikusi nodota barona Rotenausa uzglabāšanā, kā viņš pats to apgalvo.

—     Šeit saduras divas pretrunīgas liecības, — tiesnesis apdomīgi iezīmēja.

—        Annas Vernera kundzes liecība ir neapšaubāma, bet par Rotenausu to vis nevar teikt. Bez tam Ilka pašreiz atrodas pie barona. Kur viņa bijusi līdz šim? Kur ir vecais Feits? Tic ir svarīgi jautājumi, kas katrā ziņa jānoskaidro.

— Tumša lieta, — tiesnesis īgni piezīmēja un, īsi atvadījies, izgāja.

Normans ielūkojās pulkstenī un tikai tagad atcerējās, ka mājās viņu

gaida kāda jauna kliente.

Ejot gar Gabrielas istabas durvīm, viņam likās, it kā aiz tām būtu izdzirdis klusu raudāšanu.

—         Kaut cs varētu nožāvēt lavas asaras, tu nelaimīgā, mīļotā sieviete! — viņš sevī domāja, steigdamies mājup. — Es atdotu savu dzīvību, ja ar to varētu pierādīt tavu nevainību un atriebties tiem, kas grib tevi pazudināt! Ar prieku cs kaut šodien ietu nāvē, lai tevi atbrīvotu!

40

Brīnišķās satikšanās

Grāfiene Zigrīda Holmsvīka bija cicši nolēmusi atgriezties dzimtenē. Viņa gribēja pārdot savu mazo muižu, lai tādā veidā sarautu ari pēdējās saites, kas to vēl vienoja ar šo apvidu, kur tā bija tik daudz pārcietusi.

Viņa nejauši bija iepazinusies ar doktoru Normanu, un šis cilvēks ar sapņainajām acīm, kurā tā nojauta sev radniecīgu dvēseli, uzreiz bija ieguvis viņas uzticību. Viņa jau bija to lūgusi parūpēties par piemērota pircēja atrašanu.

Advokāts neatrada par iespējamu noraidīt šo lūgumu, kaut las viņu ļoti traucēja. Viņu mazliet pārsteidza grāfienes neparastā prasība, ka, atskaitot pašu pircēju, neviens nedrīkst zināt par viņas muižas pārdošanu. Šodien Normans bija uzaicinājis viņu ierasties dažu jautājumu pārrunāšanai, un Zigrīda arī bija atnākusi kājām vecā Torenscna pavadībā. Kučierim viņa bija pavēlējusi gaidīt kādā viesnīcā.

Grāfiene jau tuvojās vecajam namam Kanāla ielā, kad pēkšņi ieraudzīja pretim nākam to meiteni, kuru tā reiz bija redzējusi uz. tilta, īsu mirkli viņa sajuta pret to naidu un greizsirdību, bet tad viņas cēlā daba ieguva virsroku pār visām zemajām jūtām. Šo meiteni viņš mīlēja! Bet vai tā arī prata cienīt savu laimi?

Zigrīdu pēkšņi sagrāba neprātīga vēlēšanās iepazīties ar viņ Judīte, kas tagad steidzās pie mīļotā, bija jau pagājusi grāfien garām, to nepazinusi.

Zigrīda pagriezās un steidzās pakaļ Judītei, kuras soļi kļuva arvie gausāki, arvien smagāki. Neciešamu sāpju mocīta, viņa aizvilkās līd kanāla margām. Nākamajā acumirklī Zigrīda jau stāvēja tai līdzās.

—   Vai esat slima? — viņa līdzjūtīgi jautāja, biklu skatu vērdama jaunās meitenes sāpju pārvērstajā sejā.

Judīte gurdi pacēla galvu un, pazinusi grāfieni, spēji satrūkās.

—  Nezinu, — viņa mulsi atbildēja, spiezdama rokas pie krūtīm, bet viņas acis lūdzās: „Palīdzi man!"

Ne vārda neteikusi, Zigrīda aplika roku viņai ap vidu un aizveda to pie tuvējā sola. Veikli viņa atraisīja tās apģērba cicši savilktās saites, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Judīte nepretodamās ļāva visam notikt.

Viņa jutās pārāk nespēcīga, lai ko iebilstu.

Nu viņa atviegloti uzelpoja un ielūkojās Zigrīdas bālajā, uztrauktajā sejā. Pēkšņi viņa strauji apvija rokām tās kaklu, it kā meklēdama aizsardzību pie šīs lepnās, cēlās sievietes krūtīm. Viņas ķermenis raustījās nevaldāmās cisās.

Zigrīda saprata visu. Jā, Ulrihs mīlēja šo meiteni, un šī mīla tai solīja vienīgi nelaimi, bet tomēr viņa apskauda to.

Beidzot Judīte daudzmaz nomierinājās. Viņa atlaida Zigrīdas kaklu, nesaprazdama, ko nu iesākt.

Pulkstenis tuvējā tornī nosita trīs. Zigrīdai jau vajadzēja būt pie advokāta, un bez sevišķi svarīga iemesla tā nevarēja likt viņam velti gaidīt.

—  Nu man jāiet, — viņa ar patiesu nožēlu sacīja. — Vai jūtaties pietiekami stipra, lai varētu viena pati nokļūt mājās?

—   Jūs esat tik laba, — Judīte klusi nomurmināja. — Es nekad neaizmirsīšu, ko jūs esat manā labā darījusi. Jūs novēlat man manu īso laimi… un kad manis vairs nebūs — nepārmetiet viņam nekā. Viņš meklēs jūs. — Viņa strauji pieliecās un, noskūpstījusi Zigrīdai roku, aizsteidzās.

Grāfiene lēnām piecēlās. Vai tas bija sapnis? Viņa mīļākā vēl nupat bija sēdējusi tai līdzās… un kādus tumšus vārdus tā bija izteikusi? Tas izklausījās gandrīz kā novēlējums. Nu viņa bija jau nozudusi, un Zigrīda nezināja pat tās vārdu. Ši žīdu meitene gāja pretim savam liktenim, viņas vienīgajai, augstākajai laimei bija lemts kļūt par tās pazudinājumu…

Zigrīda piezvanīja pie doktora Normana durvīm. Laipnā saimnicicvcda viņu darbistabā un lūdza apsēsties. Advokāta kungs vēl Bcesot pārnācis, bet kuru katru mirkli tam vajagot būt mājās.

Grāfiene nosēdās ērtajā ādas krēslā un pārlaida acis papīriem piekrautajam rakstāmgaldam. Pašā galda malā gulēja maza, sarkanos vākos iesieta grāmatiņa. Neko nedomādama, Zigrīda paņēma to un saka šķirstīt. Tic bija tik dziļi izjusti, tik spēcīgi un kvēli uzrakstīti dzejoļi, ka viņa neviļus aizrāvās un iegrima to lasīšanā.

Vai tās nebija viņas pašas ciešanas, kas izskanēja šajās sirdi aizkustinošajās rindās par mīlu bez cerībām?

Kurai bija veltīta šī kaisle?..

Zigrīda pēkšņi pietvīka. Ko viņa bija izdarījusi? Ielauzusies cita dvēselē, noklausījusies tā sirds slepenākās domas un jūtas!

Steigā noslēpusi grāmatu zem papīriem, viņa apsēdās cietajā dīvānā, it kā bīdamās tikt notverta nozieguma vietā.

Bija arī pēdējais laiks, jo nākamajā acumirklī Dr. Normans ienāca istabā un pasveicināja grāfieni ar viņam piemītošo kautrību.

Atpogājusi mēteli un novilkusi cimdus, Zigrīda nosēdās pretim Normanam un gribēja tam ko jautāt, bet pēkšņi pamanīja bezgalīga pārsteiguma izteiksmi tā skatienā.

— Kas jums nolika? — viņa izbrīnā jautāja.

—         Atvainojiet, grāfien, kas tas par zīmoggredzenu jūsu kreisās rokas pirkstā?

Viņa smaidīdama nomauca to no pirksta un pasniedza advokātam.

—          Tā ir piemiņa no tēva. Redzat šo kalnraču cirvi? Tas ir mūsu ģerbonis, jau kopš gadsimtiem mūsu ģimenei pieder lielas kalnraktuves.

Dr. Normans uzreiz pazina to pašu ģerboni, kādu bija redzējis detektīva atrastajā saktā.

—  Vai jums ir vēl citas šādas rotas?

—        Jā. Diemžēl man pazudusi kāda sakta ar ģerboni un kroni virs tā. Man šķiet, cs pat zinu, kur tā palikusi.

Un viņa pastāstīja Normanam par savu dēkaino satikšanos ar ārprātīgo sievieti, kas to uz ccļa aplaupījusi.

Advokāts ar redzamu interesi noklausījās viņas stāstā. Tad viņš piegāja pie rakstāmgalda un izņēma no lā atvilktnes kādu priekšmetu.

—          Mana sakta? — Zigrīda pārsteigta iesaucās. — Kā gan tā nokļuvusi šeit?

Normans tikai paskaidroja, ka kāds cilvēks to atradis netālu no Spoku torņa uz ceļa. Zigrīda sirsnīgi pateicās par tik negaidītā veidā atgūto piemiņu.

—         Vai manai muižai jau gadījies kāds pircējs? — viņa jautāja. -« Es gribētu pēc iespējas drīzāk nokārtot šo lietu, lai varētu aizbraukt

—         Līdz šim pieteicies tikai viens pircējs, bet to cs jums neieteiktu, kaut viņš ir maksātspējīgs.

—  Kāpēc tad nc?

—         Tas ir kāds žīdu augļotājs, kas nodarbojas ar visādiem tumšiem veikaliem. Viņš grib iegūt kādu prāvāku lauku īpašumu, lai apmestos tur uz pastāvīgu dzīvi kopā ar savu slimīgo meitu… Nu, kas tur ir? — Normans pievērsās saimniecei, kas parādījās durvīs.

—  Grāfs Rcišcnova kungs, — viņa čukstot atbildēja.

Zigrīda pietrūkās kājās.

—           Izlaidiet mani, cs negribu, ka viņš mani šeit redz! — viņa uztraukta čukstēja. — Sakiet, kur es varētu iziet?

Normans izbrīnā uzlūkoja viņu.

—  Lūdzu, nāciet.

Viņš ieveda Zigrīdu kādā mājīgi iekārtotā telpā.

—  Jūs taču nenodosit mani? — viņa lūdzoši jautāja.

—        Jūsu vēlēšanās man ir pavēle, grāfien. Grāfs Reišcnovs nedabūs zināt par jūsu apmeklējumu.

Viņš izgāja. Zigrīda atkrita kādā krēslā un gurdi aizvēra acis.

Ulrihs Reišcnovs pacietīgi gaidīja. Viņam likās, it kā tas būtu dzirdējis sievietes balsi, un tas viņu mazliet pārsteidza.

Beidzot ienāca Normans. Viņš izskatījās stipri samulsis.

—  Piedodiet, ka liku jums tik ilgi gaidīt, grāfa kungs.

—  Jums laikam bija kāds apmeklētājs?

—         Apmeklētājs? Nē,— advokāts stostījās, izvairīdamies no grāfa skatiena.

—         Nu, tādā gadījumā esmu maldījies, — Ulrihs mierīgi sacīja.— Es gribēju lūgt jūsu padomu kādā neparastā lietā…

Viņš aprāvās un, viegli smaidīdams, uzlūkoja uz rakstāmgalda gulošo dāmas cimdu. Arī Normans jau bija pamanījis un pietvīcis iebāza to svārku kabatā. Gaisā izplūda maiga vijolīšu smarža, kas Ulriham šķita dīvaini pazīstama.

—          Kādu padomu jūs vēlētos? — Normans jautāja, cenzdamies izkliedēt nepatīkamo situāciju.

Ulrihs iesmējās.

—          Jā, tas ir dīvains gadījums: cs pēkšņi saņēmu naudu un pats nezinu, no kā.

—  Nu, tad taču jums jāpriecājas, — advokāts mēģināja jokot.

—     Lūdzu, izlasiet šo vēstuli un tad spriediet. — Grāfs Reišcnovs nsniedza viņam kādu papīra lapu.

Pasla zīmogs bija gandrīz nesalasāms, un rokraksts neapšaubāmi n.irrozīts. Aploksnē atradās simts naudas zīmju, katra tūkstoš marku Vērtībā.

—         Nezinu, kā to lai izskaidroju, — Reišenovs turpināja. — Šo vēstuli dārznieks šorīt atnesa man kopā ar citām, ko tas bija izņēmis no pastkastes.

Normans pacēla aploksni un brīdi vērīgi aplūkoja to pret gaismu.

—           Vēstule sūtīta no Rozcnburgas, un tā nodota pastā vakar pēcpusdienā, — viņš beidzot sacīja. — Apsveicu jūs, grāfa kungs, ar lik patīkamu pārsteigumu. Šo naudu droši vien sūta jums kāds vecs parādnieks?

—         Nē, man neviens nav parādā, un nu es nezinu, vai man maz ir tiesības šo naudu paturēt?

—  Vai jums varbūt draudēja kādas nepatikšanas?

— Jā, pat ļoti lielas, jo esmu nokļuvis vecā Šmeijcs Finkcla nagos.

—  Kā, šī nekrietnā augļotāja?

Ulriha skaistā seja bija kļuvusi ļoti nopietna. Viņš īsos vārdos izstāstīja advokātam par savām attiecībām ar-veco grabažnieku.

—        Tādā gadījumā šī nauda, kas jums nozīmē atbrīvošanos no visām saistībām, var būt vienīgi kāda drauga dāvana un jūs nekādā gadījumā nedrīkstat to noraidīt, — Normans beidzot sacīja.

—  Bet tā taču ir vesela bagātība.

— Acīmredzot dāvinātājam šī summa tomēr nav šķitusi pārāk liela.

—        Tātad jums liekas, ka es drīkstu izlietot šo naudu mana parāda nomaksai?

—        Jā, ko gan citu jūs varētu ar to iesākt? Jūs taču nezināt pat to, kas naudu sūtījis?

—         Nē. Mans glābējs katrā ziņā ir kāds cēls cilvēks, kam es varu pateikties par visu manu turpmāko dzīvi, jo pretējā gadījumā man būtu atlikusi tikai viena izeja…

Otrā istabā ar skaļu troksni apkrita kāds krēsls.

—        Kas tur ir? — Reišcnovs izbijies jautāja. — Vai kāds ir dzirdējis mūsu sarunu?

—        Nē, tā droši vien ir mana saimniece, — Normans atbildēja, kaut arī viņu troksnis bija nobiedējis.

Šajā acumirklī pie durvīm atskanēja nepacietīga zvanīšana, un brītiņu vēlāk uz sliekšņa parādījās galīgi apjukusi saimniece.

—         Mans Dievs, tur atkal atnācis grāfs Reišcnovs, un es taču viņu vēl nemaz neesmu izlaidusi! — vecā sieviete nobijusies iesaucās. 1

—  Kādas blēņas! Es iziešu pats.

Normans izsteidzās ārā. Tur stāvēja Roberts Verners.

— Ā, es jau tūlīt domāju, ka tas esat jūs! — advokāts iesaucās, ļ

—        Vai grāfs Reišcnovs ir šeit? — Roberts klusi jautāja. — Vai varu ar viņu runāt?

—  Lūdzu, nāciet.

Viņš ieveda Robertu istabā, kur grāfs ar to sirsnīgi apsveicinājās, pats nesaprazdams, kādēļ šis jauneklis viņam tik simpātisks.

Roberts bija redzami uztraukts.

—         Nāciet man tūlīt līdzi, grāfa kungs, — viņš sacīja. — Nupat mani atkal noturēja pārjums, bet tas bija labi. Netālu no jūsu dzīvokļa cs redzēju, ka kāds vīrietis uzmācās jaunai meitenei, kas bija tik ļoti nobijusies, ka pakrita turpat uz ielas. Es aiztriecu to tēviņu un ienesu jauno dāmu jūsu namā. Jūsu kalpotājs nodomāja, ka tas esat jūs. Piedodiet, bet cs nevarēju citādāk.

Reišcnovs pietrūkās kājās.

—         Judīte! — viņš iesaucās. — O, pateicos jums! Vai viņa slima? Runājiet taču!

Viņš satvēra Robertu aiz rokas, un viņam ienāca prātā, ka kuru katru mirkli var ierasties Šmeije Finkcls. Viņš bija pavēlējis dārzniekam ielaist veco žīdu. Ja nu tas ieraudzītu Judīti!

Normans bija smalkjūtīgi izgājis otrā istabā, kur sēdēja Zigrīda. Judītes vārdu viņi abi bija dzirdējuši.

—         Pasteigsimies, Vernera kungs. Lūdzu, nāciet man līdzi! Varbūt man būs vajadzīga jūsu palīdzība. Kur palika advokāts?

Viņš ātri atvēra durvis, un Zigrīdai tikko atlika laiks nostāties kāda skapja ēnā. Normans, kā sargādams, aizstājās tai priekšā.

Grāfs samulsis aizvēra durvis. Viņš nebija māsīcu pazinis, bet Roberts uzreiz bija to saskatījis, un grāfienes atrašanās šajā namā to ļoti pārsteidza.

Advokāts pavisam apjucis iznāca no blakusistabas.

—         Mans Dievs, ko gan jūs nu domāsit par mani, Norman! — grāfs iesaucās. — Bet es esmu tik ļoti uztraukts… Man tūliņ jāiet un Vernera kungam arī. Uz redzēšanos.

Viņš izsteidzās no Istabas. Roberts tikai ar pūlēm varēja viņu panākt.

Kad saimniece brīdi vēlāk iegāja darbistabā, tur neviena nebija. Bet otrā istabā bija dzirdamas kādas sievietes elsas un doktora Normana mierinošā balss.

i Vecā sieviete nopūzdamās pakratīja galvu. Viņa nespēja saprast šo Jiuīnlaiku pasauli. Viņas jaunības dienās viss bija daudz jaukāk un labāk.

41

Noziegums atriebjas

Faustīnas namā valdīja nospiesta jutoņa.

Grāfienes Bcrgcras labie ieskati par namamāti tomēr bija mazliet satricināti. Viņa labprāt būtu atstājusi šo namu, ja vien to atļautu dēla veselības stāvoklis. Valdemārs gulēja gultā pilnīgi nejūtīgs pret visu. Uz mātes jautājumiem viņš atbildēja tikai ar gurdu smaidu un nekad nejautāja par Faustīnu. Kopēji bija loti mierā ar savu pacietīgo pacientu un saskaņā ar ārsta rīkojumu ne uz mirkli neatstāja to vienu.

Faustīna nerādījās. Viņa bija ieslēgusies savā istabā un, kā likās, neinteresējās par to. Liktenis bija pārvilcis krustu visām viņas cerībām. Nevainīgā bērna tēls, ko tā bija netīšām noslepkavojusi, ne dienu, ne nakti nedeva viņai mieru. Un aiz šī tēla draudīgi rēgojās ešafots…

Bēdas un sirdsapziņas pārmetumi bija padarījuši viņu par gadiem vecāku. Viņas seja bija novājējusi, acis iekritušas un zaudējušas mirdzumu.

Ārā plosījās vētra, un lietus gāza kā ar spaiņiem. Faustīna vairs nevarēja izciest savas istabas vientulību. Kā trenkāta viņa izskrēja no nama un lietū un vētrā skriešus devās cauri dārzam uz lielceļa. Te viņas kāja atsitās pret ko mīkstu, un viņa gandrīz paklupa.

Tā bija liela gumijas bumba, ar ko Ērihs vēl nesen bija rotaļājies.

It kā kāds to būtu notriecis no kājām, Faustīna nokrita piemirkušajā zemē un, abām rokām satvērusi bumbu, cieši piespieda to sev klāt. Dobjš, aizsmacis vaids izlauzās viņai pār lūpām.

— Ērih! — viņa kliedza tik skaļi, ka aizmigušie putni izbiedēti pacēlās gaisā. — Ērih, mans bērns, nāc atpakaļ pie manis! Mans bērns, mans bērns!

Arī namā bija izdzirduši kliedzienu. Vecie kalpotāji izskrēja dārzā, viņiem sekoja grāfiene un viens no kopējiem.

Viņi atrada baronesi sēdam uz samirkušās zemes un maigi sarunājamies ar gumijas bumbu, ko tā ne mirkli neizlaida no rokām. Tikai ar lielām pūlēm izdevās piecelt viņu no zemes un ienest atpakaļ namā.

Verandā stāvēja ārsts, kas iztālēm bija novērojis visu šo gadījumu Viņš tūlīt redzēja, ka šoreiz baronese neizliekas un neliekuļo, be tiešām cieš neaprakstāmas mokas.

Labā grāfiene bija ļoti uztraukta. Viņa sirsnīgi nožēloja nelaimīgo sievieti un ar prieku būtu tai palīdzējusi.

Savā istabā Faustīna drīz atguva samaņu un tūlīt aizraidīja no sevi, visus, atstādama istabā vienīgi veco Babeti. Iztaujājot veco sievieti, viņa dabūja zināt visu, kas noticis, un viņu sagrāba šausmas. Vai tas jau bija ārprāta sākums? Vai liktenis jau tik drīz atriebjas viņai? Tomēr viņa arvien vēl nedomāja gļēvi padoties, bet nolēma cīnīt' līdz pēdējam.

Caurām naktīm viņa bez miega bija vārtījusies gultā. Par laimi, viņai bija miegazāles, kas palīdzēja tai kaut uz brīdi aizmirst šausmīgo īstenību.

Izraidījusi arī Babeti, viņa iedzēra zāles un drīz vien iegrima dziļā, smagā miegā.

Pa to laiku ārsts sarunājās ar grāfieni. Viņš bija atvedis tai sveicienus no vīra, ko ziņa par dēla slimību bija ļoti satriekusi.

—          Man tomēr būs jābrauc uz Solingcnu, — grāfiene sacīja. — Ccru, ka dēla stāvoklis jau ir tiktāl uzlabojies, ka varu bez bažām atstāt to uz dažām dienām?

—          Katrā ziņā, grāfienes kundze. Vispār esmu pārliecināts, ka slimnieks jau pēc dažām dienām būs tiktāl atspirdzis, ka to varēs pārvest mājās.

—         Paldies Dievam! Man bija tik ļoti nepatīkami apgrūtināt nelaimīgo baronesi, kas vienā dienā zaudējusi brāli un dēlu.

—          Par kādu brāli jūs runājat, grāfienes kundze? — ārsts izbrīnā jautāja.

—  Nu, par baronu, kas taču nomira reizē ar bērnu.

— Tas bija šis dāmas vīrs.

—  Nevar būt! Viņa taču pali man to stādīja priekšā kā savu brāli.

—         Tas ir ļoti interesanti. Vai nepastāstīsit man tuvāk par šo gadījumu, grāfienes kundze?

Grāfiene pastāstīja viņam, ko bija redzējusi un dzirdējusi naktī pirms mīklainā nelaimes gadījuma.

Ārsta aizdomas arvien vairāk apstiprinājās.

—  Un kur palika nelaimīgā istabene? — grāfiene jautāja.

—         Viņa tika apcietināta, bet drīz atkal atbrīvota. Un iedomājieties — bērns ir dzīvs, viņam bija uznākuši tikai stinguma krampji. Bet baronese vēl nedrīkst to zināt, un tāpēc cs jūs lūdzu nestāstīt viņai par io. Un nu man jāiet. Ja vēlaties, grāfienes kundz.e, es varu savos ratos «izvest jūs uz Solingenas pili, — ārsts piedāvāja.

—        Ar prieku pieņemu jūsu piedāvājumu, doktora kungs. Ceru, ka mans dēls atrodas labās rokās.

Brīdi vēlāk ārsts un grāfiene atstāja mazo villu.

Drīz pēc tam pie vārtiem apstājās vienkāršs lauku pajūgs, no kura izkāpa divi braucēji. Babete atvēra tiem durvis un pārsteigta ieraudzīja Francisku un kādu policistu.

—        Jūsu kundze nedrīkst neko zināt par mūsu ierašanos, — ierēdnis iečukstēja vecajai sievietei. — Aizvediet mūs bērnistabā.

Babete trīcēdama paklausīja un, paņēmusi aizsegtu gaismekli, devās augšup pa kāpnēm. Policists un Franciska, kas vēl nebija izrunājusi ne vārdu, sekoja viņai.

Policists un Franciska divi vien iegāja Ēriha istabā.

—         Pagaidām paņemiet tikai visnepieciešamāko, — ierēdnis klusi sacīja. — Vēlāk mēs atbrauksim šurp vēlreiz.

Istabene izņēma no skapja dažus Ēriha apģērba un veļas gabalus. Tad tā atkal izgāja kopā ar policistu, kas pavēlēja Babetei paliki virtuvē un gaidīt, kamēr viņš atgriezīsies.

Tad tas pavadīja Francisku līdz ratiem, kur sēdēja vēl otrs policists.

No jauna atgriezies namā, policists paskaidroja abiem vecajiem kalpotājiem, ka viņš palikšot šeit pa nakti, un piekodināja tiem izturēties klusi un mierīgi, lai kas arī noliktu.

Tad viņš iegāja slimnieka istabā un, uzrādījis apliecību, pieteica arī kopējiem izturēties mierīgi un tikai uz viņa aicinājumu steigties pie tā. Šeit viņš uzzināja par grāfienes Bcrgeras aizbraukšanu.

Vecās dāmas istabai bija trīs izejas: vienas durvis veda koridorā, otras — slimnieka istabā, bet trešās — ēdamistabā, kas atradās līdzās Faustīnas istabai.

Ierēdnis palika grāfienes istabā. Visā namā valdīja dziļa tumsa. Vienīgi līdzās Valdemāra gultai bija maza spuldzīte. Kopēji sēdēja ēnā, viņi bija tik uztraukti, ka miegs tiem nenāca ne prātā.

Policists bija ērti novietojies lielā atzveltnes krēslā un turēja gatavībā aizdegtu slepenu laternu.

Pusnakts jau bija pāri, kad viņš pēkšņi izdzirda klusu troksni, it kā kāds uzmanīgi vērtu durvis.

Viņš vērīgi klausījās. Otrā istabā bija dzirdami basu kāju soļi, kas apdomīgi tuvojās durvīm. Tad tās klusi atvērās, un uz sliekšņa parādījās kāds balts stāvs. Tā bija Faustīna.

Policists aizturēja elpu. Ko baronese gribēja darīt?

Brīdi klausījusies, Faustīna piegāja pie slimnieka istabas durvīm un, noliekusies pie atslēgas cauruma, ielūkojās tajā. Vēl mirkli vilcinājusies, viņa tikpat uzmanīgi atvēra arī šis durvis.

Policists bija piecēlies un nedzirdamiem soliem sekoja viņai. Sargi nekustēdamies sēdēja atgaismas ēnā un izlikās snaužam.

Faustina lēnām tuvojās gultai. Viņas kuplie mati krita pār tās balto naktstērpu, bet ogļmelnās acis bālajā sejā kvēloja. Nu viņa stāvēja līdzās gultai, nenovērsdama skatu no Valdemāra sejas. Tad tā nometās ceļos un piespieda pieri viņa rokai, kas nokarājās pār gultas malu. Valdemārs nepakustējās.

Faustīna no jauna piecēlās un vērīgi palūkojās visapkārt. Uzgaida stāvēja divas pa pusei piepildītas alus glāzes, no kurām sargi vienmēr mēdza dzert. Faustīna piegāja pie galda un iepilināja kādu šķidrumu abās glāzēs. Tad tā izslīdēja grāfienes tumšajā istabā un palika tur pie durvīm klausoties.

Brītiņu vēlāk arī policists dzirdēja, ka slimnieka istabā kāds piecēlās un piegāja pie galda. Vēl dažas minūtes nogaidījusi, Faustīna atkal atvēra durvis. Bet tajā pašā acumirkli kāda spēcīga roka satvēra baroneses elkoni, kamēr otra roka cicši aizspieda tai muti.

Tas notika tik pēkšņi, ka Faustīna pat nemēģināja pretoties. Uz policista saucienu atsteidzās arī abi sargi.

— Gaismu! — viņš pavēlēja. — Un turiet viņu cicši!

Ieraugot trīs vīriešus, Faustīna sāka aiz dusmām griezt zobus. Neraugoties uz viņas pretošanos, policists sasēja tai rokas uz muguras.

—  Lomcs kundze, cs jūs apcietinu! — viņš paziņoja.

—          Ko nozīmē šis uzbrukums manā namā? — Faustīna trakās dusmās kliedza. — Es prasīšu gandarījumu par šo apvainojumu!

— Ko jūs nupat iepilinājāt glāzēs? Kas tā bija par indi?

Baroneses seja kļuva pelēka. Viņa bija pazudusi.

—        Tā nav inde — tikai miegazāles, — viņa iesaucās. — Nomaucicl spiedoga gredzenu no manas kreisās rokas pirksta — tajā ir caurums.

Ierēdnis nomauca gredzenu, tomēr neiedrošinājās to atvērt, bīdamies no kādas apdullinošas indes.

—  Kādēļ jūs gribējāt aizmidzināt kopējus?

Faustīna klusēja. Viņa taču nevarēja atzīties, ka gribējusi tikai netraucēti izrunāties ar Valdemāru, tikpat neviens viņai nebūtu noticējis.

— Jums tūlīt jāapģērbjas un jānāk man līdzi, — policists turpināja.

— Tagad, nakts vidū?

Viņa ar šausmām domāja par cietumu, kurp to vedīs, un par vienīgo līdzekli izbēgt šim kaunam — par nāvi.

— Laidiet mani, es iešu apģērbties,— viņa gurdā balsi sacīja.

Ierēdnis mirkli apdomājās. Viņš negribēja atstāt baronesi vienu,

bīdamies, ka tā varētu sev ko izdarīt.

Te notika kas negaidīts.

Faustīna iekliedzās un kā triekas ķerta nokrita uz grīdas, nenovērsdama šausmās ieplestās acis no kāda loga. Sekojot viņas skatienam, policists pārsteigts ieraudzīja aiz loga kāda vīrieša seju, kas bija cieši piespiesta rūtij. Tad aiz tās parādījās vēl otra klaidoņa seja, kuru ieraugot, Faustīna izbailēs atkal iekliedzās.

—          Šie tēviņi droši vien nodomājuši šeit ielauzties, — policists iečukstēja kopējiem. — Palūkojieties, vai viņu tur ir daudz.

Viens no kopējiem — milzīga auguma vīrs — izskrēja otrā istabā un, atrāvis logu, izlēca pa to dārzā. Nākamā acumirklī atskanēja mežonīgs kliedziens, tad šāviens un steidzīgi soļi, kas drīz apklusa tālumā.

Policists satrūkās. Kaut tikai kopējam nebūtu nolikusi kāda nelaime!

Viņš uzlūkoja Faustīnu, kas bija zaudējusi samaņu.

—        Es ieslēgšu viņu otrā istabā, — ierēdnis nomurmināja. — Sasietām rokām viņa taču tikpat nevar aizbēgt.

Ienesis baronesi ēdamistabā, viņš noguldīj'a to dīvānā un, rūpīgi noslēdzis visas durvis, pats caur verandu izgāja dārzā..

Kolīdz viņš bija izgājis, no istabas tumšā kakta iznāca kāds stāvs un lēnām tuvojās Faustīnai. Tā bija plecīga auguma sieviete sirmiem matiem un atbaidošu seju. Izvilkusi no kabatas pudeli ar degvīnu, viņa ieberzēja ar to baronesei pieri un deniņus.

Faustīna mulsi atvēra acis.

—         Hermanija, tu? Dieva dēļ, kā tu gadījies šeit? — viņa izbailēs iekliedzās.

— Klusu! Kur nauda?

—        Guļamistabā, tualetes skapītī. — Viņa zināja, ka pretošanās šeit nelīdzēs. — Tur, pa labi, ir slepenas durvis. Piespied tikai sienu tajā vielā.

Vecene nozuda. Faustīna pacēla galvu. Viņa dzirdēja soļus. Tas bija policists. Veikli kā kaķe viņa noslīdēja no dīvāna un nozuda aiz slepenajām durvīm.

Gandrīz tajā pašā mirklī atgriezās arī policists. Istaba bija tukša. Viņš pārmeklēja visus kakliņus, visus skapjus — baronese bija pazudusi.

Ierēdnis pasauca kopēju, kas visu laiku bija sēdējis pie slimnieka gultas. Tas ienāca, trīcēdams pie visām miesām.

—         Kur mans biedrs? — viņš jautāja, noklausījies policista stāstā par apcietinātās mīklaino nozušanu.

—        Tur jau viņš nāk. Viņš aiztrieca tos neliešus, kas bēgot izšāva uz viņu, bet lode neķēra to. Viņam pat izdevās atņemt vienam no četriem klaidoņiem revolveri.

Atgriezās kopējs ar iegūto ieroci rokā.

—        Šī batida bija nodomājusi ielauzties namā. Mēs esam ielenkti no visām pusēm, un mums nu jārūpējas dabūt palīgus… Jā, bet kur tad baronese?

—         Prom, nozudusi! — policists pukojās. Velns zina, kā viņa to izdarījusi! Mums jāpārmeklē viss nams.

—         Tā jau sen ir pāri kalniem, — kopējs atbildēja. — Šāda sieviete ir spējīga uz visu.

Šajā acumirklī policists atrada zem tapetēm noslēptās durvis. Visi trīs vīrieši iesteidzās guļamistabā. Acīmredzot te kāds vislielākajā steigā bija savācis kopā visu bēgšanai nepieciešamo. Galda atvilktnes bija izbīdītas, skapji izvandīti. Istabas vidū gulēja virve, ar ko policists bijasējis Faustīnu. Tā bija pārgriezta ar nazi. Logs, pa kuru bēgle bija izlēkusi, vēl stāvēja vaļā.

—         Viņa aizbēgusi, un kāds tai palīdzējis! — policists iesaucās. — Redziet, zem loga zemē iespiedušās kāju pēdas! Bet viņai taču bija daudz mazākas kājas… Kāds viņu aizvedis?

42

Piekrāptais blēdis

Ilka ļaunā priekā uzlūkoja bālo sievieti, kas prasīja, lai barons atdod tai nolaupīto godu.

—         Nezinu, kā jūs domājat to sasniegt, — viņa nevērīgi sacīja. — Ja jums ir kādi pierādījumi — nāciet klajā ar tiem!

Elzbcte neizsakāmi cieta. Vai tiešām viņa būtu velti nākusi šo smago ccļu pie sava pavedēja?

—  Kur ir barons? — viņa jautāja.

—         Tepat līdzās. Viņš katrā ziņā ļoti priecāsies par jūsu apmeklējumu!

Ii.lzbclc klusēdama pagāja garām Ilkai un iegāja istabā, kuru apjūsmoja sārta spuldzes gaisma. Tur gulēja šis cilvēks, kas pirms trim ('.uliem bija tik nežēlīgi izpostījis viņas jaunību, saminis kājām viņas dārgāko mantu — godu!

Rotcnauss bija aizmidzis. Elzbctc vērīgi ielūkojās tam sejā. Un šo vīrieti viņa reiz bija varējusi mīlēt? Izbrīnā viņa jautāja sev, kā gan tas bijis iespējams. Nu viņa sajuta pret to vienīgi dziļu runāšanu.

Viņš izskatījās novārdzis un novecojis. Tātad dzīve pati jau atriebās viņam!

Elzbctc klusi sauca viņu vārdā:

— Kurt fon Rotcnaus! Kurt!

Barons gurdi pavēra acis un nesaprašanā uzlūkoja jauno sievieti. Vai tas bija sapņu tēls? Viņš pastiepa roku, lai pārliecinātos, ka nesapņo, bet Elzbctc steigā atrāvās atpakaļ. Nekad vairs šī roka nepieskarsics viņai!

—         Elzbctc… viņš vārgā balsī izdvesa. Elzbctc Borna? Ko tu meklē pie slimā kropļa gultas, Elzbct?

—        Es meklēju savu godu, ko tu esi man nolaupījis, — viņa skarbi un nesaudzīgi atbildēja.

— Mīļais bērns, tu taču zini, ka šādas lietas vairs nav atgūstamas.

Viņa iesmējās tik rūgti un reizē zobgalīgi, ka Rotcnauss satrūkās.

—         Nav atgūstamas? (), tu, nodevīgo pavedēj, palūkojies, ko tu esi izdarījis ar mani! Ar nicināšanu tu atstūmi mani, kad es ccļos lūdzos, lai tu atzīsti mani par savu sievu! Kā pēdējo vazaņķi tu izmeti mani aiz durvīm pēc tam, kad biju atdevusi tev visu, kas manī bija svēts un labs. Ar savu mīlu tu apgānīji mani, lai tad pamestu mani kaunā un negodā!

—        Mīļā, ko tu uztraucies? Tu taču redzi: es esmu nevarīgs un slims. Ko gan es spētu darīt lavā labā? Vai tu varbūt gribi, lai barons Rotcnauss, nākamais Brandcnfclsas grāfs, apprec kritušo būdnieka meitu Elzbcti Bornu? Smieklīgi!

—         Tu smejies, bet man asiņo sirds. Vai tu neskaitāma? reizes nesolījies mani precēt?

—        Tādas lietas nekad netiek runātas nopietni — to iegaumē turpmākiem gadījumiem. Tu aizvien vēl esi skaista, un tev nebūs grūti atrast kādu mīļāko. Un kas zina, cik pēcnācēju man jau nav bijis!

Elzbctci acis iekvēlojās dusmās.

—         Tu vēl iedrošinies mani apvainot, tu — nožēlojamais? — viņa sašutusi sauca.

Rotenausa seja pietvīka trakās dusmās.

—          Ārā! — viņš iekliedzās. — Ārā, nekaunīgā vazaņķe! Es neko i nezinu par tevi un par tavu bērnu! Ja tu būtu bijusi prātīga, cs varbūt būtu tevi pabalstījis. Bet nu vari justies laimīga, ka nelieku kalpotā® jiem izsviest tevi no šī nama!

Neviena nepamanīta, Ilka bija ienākusi istabā. Viņa bija dzirdējusi | visu.

Elzbcte izslējās.

—         Esi nolādēts, Kurt fon Rotenaus! Ilgi tu vairs negrēkosi. Tev vairs nebūs neviena mierīga brītiņa. Vēl tavā pēdējā stundā — un tā vairs nav tālu — tevi vajās visu to nelaimīgo sieviešu tēli, ko tu esi pavedinājis un pazudinājis!

Viņa apklusa un, neuzmetusi Rotcnausam vairs ne skatu, izgāja no istabas.

, Barona seja bija kļuvusi pelnu pelēka. Trīcošu roku viņš spieda zvana podziņu, kamēr durvis parādījās Brauns.

—        Kur tu kavējies? — Rotenauss uzkliedza tam. — Svied viņu ārā! Ridi tai suņus pakaļ! Vai dzirdi?

—          Godātais kungs grib rīdīt nabaga sievietei suņus virsū? — 5 Brauns izbrīnā jautāja, tad nekaunīgi piebilda: — Suņi neko nedarīs Elzbctei Bornai — viņi taču pazīst to.

Rotenauss trakoja aiz dusmām. Vai tad visi bija sazvērējušies pret viņu?

— Pātagu! — viņš kliedza. — Manu jājamo pātagu, nelieti!

Viņš ievaidēdamies atkrita spilvenos. Brauns ar ļaunu prieku no-ī lūkojās viņā. Ilka bija nobijusies, viņa nekad vēl nebija redzējusi baronu tik dusmīgu. Viņa mēmi pamāja sulainim un kopā ar to izgāja no slimnieka istabas.

— Vai baronam bieži uznāk šādas dusmu lēkmes? — viņa jautāja.

—         (),jā — pat vēl ļaunākas, — Brauns atbildēja, kāri uzlūkodams 1 skaisto sievieti.

Ilka bija pārāk gudra, lai nesaprastu šī skatiena nozīmi. Tātad atkal viens vīrietis, kas viņu iekārojis! Atkal jauna viņas skaistuma uzvara! Viņai taču vajadzēja tikai Rotenausa vārdu, stāvokli un bagātību. Bet viņa mīla… nē, mīlu viņa atradīs citur!

Ilka apburoši pasmaidīja un nekautrēdamās atlažčlās dīvānā. -9

—         Es palikšu šeit, Lindenhozā, — viņa sacīja. — Tuvākajās dienās ii pieņemšu sev kompanjoni, lai nevienam nebūtu iemesla mani aprunāt. Un jūs taču apsargāsit mani? — Viņa uzmeta sulainim tik vilinošu skatienu, ka tas noreiba.

—           Katrā ziņā, godātā jaunkundze! — viņš čukstēja. — Es esmu ļļtlsu kalps, jūsu vergs!

Ilka juta, ka šis vīrietis tai patīk arvien labāk. Un Ilka nebija salta — viņa gribēja baudīt visu, ko vien dzīve spēj sniegt, i Viņa gurdi piecēlās un nevērīgi jautāja: [ — Vai jums ir kāda istaba, kur cs varētu palikt?

Brauns notrīcēja priekā.

—  Protams. Vai drīkstu jūs pavadīt?

Ilka pamāja ar galvu. Viņš paņēma no galda sudraba svečturi un gāja pa priekšu.

Koridora galā Brauns atslēdza divas istabas. Gaiss šeit bija smacīgs, sastāvējics. Nolicis sveci uz galda, sulainis piegāja pie loga un atvēra to, ielaizdams telpā spirgto, svaigo nakts gaisu.

Ilka pavērās visapkārt. Šeit valdīja izšķērdīga greznība. Visur mīksti sēdekļi, smagi zīda aizkari, biezas grīdsegas, dārgas mēbeles un brīnišķas gleznas, kas visas rādīja dažādas mīlas scēnas. Viss šeit izstaroja apslēptu kvēli. Kas gan šeit bija dzīvojis, mīlējis?

Ilka iegāja guļamistabā, kuras sienas bija noklātas ar mazliet izbalējušu zīdu. Gulta ar baltajiem spilveniem bija īsts mākslas darbs.

Brauns sekoja viņai, nenovērsdams no tās acis. Pagriezusi atpakaļ galvu, Ilka viegli nodrebēja. Šis cilvēks nebūt ncatgādināja.vcrgu, bet drīzāk gan pavēlnieku, kam tiesības prasīt.

Bet Ilka tomēr jutās stiprāka, viņa apzinājās savu varu.

—  Lūdzu, iededziet gaismu, — viņa mierīgi sacīja.

Brauns klusēdams aizdedza četras resnas dzeltena vaska sveces, kas bija iespraustas uz tualetes galda noliktajā baznīcas svečturī. •

—  Pateicos.

Sulainis izgāja. Bet Ilka zināja, ka aiz durvīm tas paliks stāvam. Viņa pārmeklēja milzīgo drēbju skapi, kas bija piepildīts brīnišķiem, dārgiem tērpiem, un izvēlējās sev krāšņu balta zīda naktstērpu ar platām piedurknēm. Viņa nedomāja par to, kam šis tērps kādreiz piederējis.

Nostājusies liela spoguļa priekšā, viņa atlaida savus kuplos matus, kas kā zelta straume izlija pār viņas balti tērpto stāvu, sniegdamies gandrīz līdz zemei.

Tad viņa iegāja otrā istabā. Tur Brauna nebija. Ilka klusi pavēra koridora durvis, un viņš tūliņ parādījās uz sliekšņa.

—         Ko pavēlēsit? — viņš jautāja, gandrīz satrūkdamies no šī starojošā skaistuma.

Ilka atmeta galvu un iesmējās tā, ka kļuva redzami viņas pērļu balti zobi sārto lūpu starpā.

—         Vai gribat padarīt mani ārprātīgu? Brauns čukstēja, nervozi saspiezdams viņas maigo, rožaino roku.

Ilkai sāpēja, bet viņa smējās vēl vairāk pārgalvīgi, bezbēdīgi.

— Tu nelga…— viņa tikai izdvesa, uzlikdama roku uz tā elkoņa.

Brauns gandrīz, streipuļoja.

—         Ilka! viņš kaisli čukstēja, satverdams to savās stiprajās rokā un paceldams no zemes.

Ilka bija uzvarējusi.

43

līkas pateicība

—          Un es tev saku, ka arī es esmu pie tevis apzagts! — Fcits jau trešo reizi īgni pārmeta „Zilā mērkaķa" saimniekam.

—         Nu, kas tad tev paņemts — nauda vai kas cits? — krodzinieks ziņkārīgi jautāja.

—         Nauda ne. Tā ir tāda lieta, kas citam tikpat neder. Kopš kura laika pie tevis nāk tādi salašņas?

—        Salašņas? Tic jau bija tikai Kapu Edis un Šņabja Mālē, kas savu tiesu arī dabūja, tā ka nu vairs savas ribas nevar saskaitīt.

—          Kapu Edis? Vai tas bija tas garais tēviņš? Viņš laikam nupat tikai iznācis no cietuma?

—         Nē, viņš jau labu laiciņu dzīvojis „zaļajā muižā". Šņabja Māle to pieņēmusi — viņai jau vienmēr kādu vajag.

Fcits domīgi lūkojās savā degvīna glāzē. Viņš bija diezgan pieklājīgi apģērbies, un ari naudas tam pagaidām netrūka: pie Mālcs atrastajā makā bija izrādījusies prāva summa.

—        Es gribu palikt kādas naktis šeit, August. Tev taču vēl būs priekš manis brīva gulta?

—         Protams. Vai tad tu vairs nedzīvo Brandenfelsā? Vakar lasīju avīzē, ka viņi meklējot tevi.

—          Lai meklē! — Fcits iesmējās, tīšām izlikdamies nedzirdējis pirmo jautājumu.

Arī saimnieks vairs neieminējās par to.

—         Tu vari dabūt augšstāva istabu zini, to ar divkāršajām durvīm, — viņš sacīja.

Feits apmierināts pamāja argalvu. Šo istabu viņš jau vairākkārt bija apdzīvojis, kad ziemā zeme tam zem kājām bija kļuvusi par karstu.

—          Liekas, kāds nāk, — viņš iečukstēja krodziniekam. — Ielaid mani nodalījumā aiz starpsienas un atnes man ko uzkost — esmu

izsalcis.

Saimnieks ielaida viņu mazajā telpā, ko tikai plāna dēļu siena šķīra no lielās istabas. Šeit varēja dzirdēt un pa šķirbu redzēt visu, kas noliek krogus zālē.

Elsdama un pūzdama dzertuvē ienāca Šņabja Mālc. Neseno kāvienu viņa, liekas, jau bija aizmirsusi. Netīro skrandu vietā tā šoreiz bija ģērbusies labās, acīmredzot zagtās drēbēs, kas tai bija pārāk platas un garas.

Aizstreipuļojusi līdz cietajam ādas dīvānam, viņa izstiepās visā augumā, un drīz vien skaļa krākšana liecināja, ka Mālc jau aizmigusi.

Feitam pēkšņi ienāca prātā pārliecināties, vai nozagtais testaments nav pie viņas. Pamājis saimniekam klusēt, viņš uzmanīgi tuvojās dīvānam. Tomēr Mālc izdzirda viņa soļus un, strauji pictrūkusics kājās, ļaunām dzeltenām acīm uzlūkoja Fcitu. Viņa gribēja mesties tam virsū, bet krodzinieks atgrūda viņu atpakaļ.

—         Tu laikam atkal gribi gulēt notekā? — viņš rājās. — Kaušanās un tamlīdzīgas lietas man nepatīk. Saprati?

Uzmetusi viņam niknu skatu, Mālc nosēdās pie galdiņa.

—        Atnes man ko ēst! — viņa uzkliedza, naidīgi nolūkodamās pakaļ Feitam, kas atkal nozuda aiz letes.

Brīdi vēlāk dzertuvē ienāca vēl kāds viesis — Kapu Edis.

Kad nebija paredzama neviena ienesīga ielaušanās zādzība, viņš mēdza nodarboties ar līķu aplaupīšanu kapsētās, par ko liecināja arī viņa palama.

Viņš pamirkšķināja Mālci ar acīm un nosēdās pie tās galdiņa.

—  Kurvienacis? — Edis jautāja saimniekam.

—  Aizgāja nez' kur, — tas vienaldzīgi atbildēja.

—          Mēs šodien paliekam tepat, Mālc iesaucās, savas maksātspējas pierādīšanai nomezdama uz galda smagu naudas maku.

—          Viss aizņemts, — Augusts mierīgi atbildēja. No šiem viesiem viņš gribēja pēc iespējas ātrāk tikt vaļā.

—         Tam es netieu! — Mālc aizkaitināta iekliedzās. — Bēniņi taču ir brīvi?

—         Nekā nebūs! Policija jau tā vazājas katru dienu, un tur augšā nav, kur paslēpties, — krodzinieks nelaipni atrūca.

Māle turpināja lādēties, bet tas viņai neko nelīdzēja.

Tad viņa sāka sačukstēties ar savu biedru. Acīmredzot tie apspriedās par kādu jaunu ielaušanos.

Māle, kas dzērumā bija aizmirsusi uzmanību, beidzot sāka runāt pilnā balsī:

—         Nams atrodas pavisam nomaļā vietā… Tikai trīs veci cilvēki un divas jaunas skuķes. Grāfiene ir ļoti bagāta. Tai reiz jāiepazīstas ar Māli. Es viņu bez žēlastības… — Viņa izteiksmīgi pamāja ar roku, un riebīgs smīns atplaiksnīja viņas jau tā atbaidošajā sejā.

Fcits kļuva uzmanīgs. Par ko viņi tur runāja?

— Divi vien mēs tomēr neliksim ar viņiem galā, — Edis šaubījās.

—         Blēņas! Mēs divi esam tikpat kā četri citi, — Māle lielījās. — Viņa gan labi šauj, bet es zinu, kā mēs lo izdarīsim: vispirms pielaidīsim uguni!

Viņa apklusa, bet tad domīgi turpināja:

—         Tikai nezinu, kā lai tiekam galā ar suņiem — tic tagad brīvi skraida apkārt.

—  Noindēt! — Edis īsi ieminējās.

— Es jau mēģināju, bet viņi neko neēd, ja svešs tiem ko nomet.

Balsis atkal kļuva tik klusas, ka Fcits vairs neko nesaprata. Viņam

tikai likās, it kā tas būtu dzirdējis minam Lindcnhozas vārdu.

Māle un tās jaunākais pielūdzējs drīz piecēlās un, samaksājuši rēķinu, aizgāja.

Fcitam nu vairs nebija miera. Māle bija spējīga uz visu. Varbūt viņa zināja, ka Ilka tagad dzīvo Lindenhozā un gribēja aiz atriebības nodedzināt šo muižu.

Kad Fcits brīdi vēlāk izgāja no dzertuves, noziedzīgais pārītis nekur vairs nebija redzams. Viņš zināja, cik bīstami tam ir rādīties Brandenfelsā, tomēr rūpes meitas dēļ lika viņam aizmirst visas briesmas.

Bija jau vēls vakars, kad viņš beidzot sasniedza ciemu. Viņa būdas logā spīdēja gaisma. Tātad Ilka bija mājās, nevis Lindenhozā. Feits atviegloti uzelpoja.

Uzmanīgi pielīdis pie loga, viņš ielūkojās būdā. Tikai ar pūlēm viņš apslāpēja izbrīna kliedzienu — tik ļoti viņu pārsteidza tas, ko viņš ieraudzīja: Ilka sēdēja, maigi apskāvusics ar kādu jaunu vīrieti, kurā Fcits no pirmā acu uzmetiena pazina Rotcnausa sulaini!

Jauks pārsteigums. Ka Ilka pievīla baronu — tam nebija nozīmes, bet ka tieši ar šo cilvēku, kuram viņš nedrīkstēja rādīties!…

Viņš dzirdēja Braunu runājam, bet nevarēja saprast ne vārda. Beidzot tas piecēlās un maigi atvadījās no Ilkas, kuru tas, likās, nemaz vairs negribēja izlaist no rokām.

Cik līksmi viņa smējās! Vai viņa zobojās par savu mīļāko? Viņa vārda tiešā nozīmē izstūma to pa durvīm, jo citādi viņš droši vien vēl nebūtu gājis. Fcits cicši piespiedās būdas sienai. Brauns pagāja viņam garām, to nepamanījis.

Ilka nolaida loga aizkaru un aizbultēja durvis.

Brīdi vēlāk Fcits skaļi pieklauvēja pie loga un gaidīja, vai meita atsauksies vai ne. Būdā bija tumšs un kluss. Acīmredzot viņa negribēja dzirdēt.

Viņš pieklauvēja vēlreiz, stiprāk un redzēja, ka Ilka atbīdīja aizkarus no loga.

—  Ilka, — viņš čukstēja, — tas esmu es, tavs tēvs!

Neraugoties uz tumsu, viņa bija to pazinusi. Viņa atvēra durvis un

ievilka tēvu būdā.

—        Tu, tēvs? No kurienes tik vēlu? — viņa izbrīnā jautāja, aizdegdama uguni un vērīgi lūkodamās klaidoņa sejā.

—        Nesāc tu man niekoties ar to cilvēku, Ilka, — Fcits atbildes vietā sacīja. — Tas varētu tev kaitēt.

—          Tas? Ak nē, tēvs, — ļauj man tikai vaļu. Viņš man patīk. Rotcnauss ir slims un vārgs, un es paturēšu arī Braunu, viņš ir padevies man ar miesu un dvēseli.

—         Varbūt esi viņam solījusi, ka apprecēsi to pēc Rotcnausa nāves, ko? — viņš ironiski jautāja.

—  Cik gudrs tu esi — tādi solījumi taču nekad netiek pildīti!

—          Protams, ne, bet tu netiksi vairs no viņa vaļā. Nu, kā klājas Rotenausam?

—        Ak, tas jau kļūst garlaicīgi. Viņš vienmēr ir slims, guļ karsonī un murgo visādas nejēdzīgas lietas. Reizēm man pat sametas bailes. Šorīt tur bija atnākuši daži kungi no tiesas, bet Rotcnauss bija tik vārgs, ka ar tiem nevarēja runāt. Es visu laiku bīstos, ka viņš varētu nomirt.

—         Man ir svarīgas ziņas tev, Ilka. — Viņš atstāstīja to sarunu, ko bija* noklausījies dzertuvē, un nobeidza ar nopietnu brīdinājumu uzmanīties. ^

—         Rozenburgā tie salašņas nerādīsies, — Ilka nicīgi piezīmēja. — Tur ir pārāk daudz ļaužu, un arī mūsu suņi nelaistu nevienu tuvumā. Es labprāt gribētu reiz redzēt to sievieti.

—  Un ja nu viņi nāk šurp? — Feits noraizējies ieminējās.

Viņa iesmējās.

—  Mums taču nekā nav, un viņi meklē vienīgi laupījumu, tēvs.

—  Vai policija vēl nav tev uzmākusies?

Ilkas sejā atspoguļojās ļauns prieks.

—         Tas, kurš mēģināja to darīt, jau dabūja mācību. Es vispār nemaz vairs neesmu viņu redzējusi.

—  Vai tev vajag naudu, mcitiņ? — Feits maigi jautāja.

—  Tu esi ļoti augstsirdīgs, tēv. Vai esi taisījis labus veikalus?

Viņš lepni pamāja ar galvu un izvilka no kabatas Mālci atņemto

sudraba naudasmaku.

Ilka ieplestām acīm lūkojās lajā.

—  Rādi šurp! — viņa iesaucās. — Kur tu to ņēmi?

Fcitu pārsteidza meitas neparastā ziņkāre, un viņš sīki izstāstīja tai par savu atradumu, kā viņš pats izteicās.

Ilka nenovērsa acis no viņa.

—  Vai tā ir patiesība? — viņa lēnām jautāja, pētīdama tā seju.

Feits to apliecināja, kaut meitas jautājums tam šķita visai neparasts,

citkārt viņa nekad nemēdza interesēties par šādām lietām

Viņa izbēra naudu uz galda un saskaitīja to. Tad iebāza maku kabatā un noteikti paziņoja:

—         To cs paturu sev. Vai tu to atradi tādu, vai arī esi jau paguvis kādu daļu iztērēt?— Nevienu feniņu. Bet nu izskaidro taču, ko tas nozīmē? Es neko nesaprotu.

Ilka pasmaidīja.

—          Es taču drīkstu cerēt, ka tu pats neesi aplaupījis šīs naudas īpašnieci?

Fcita izbrīns auga arvien lielāks.

—  Tici man, es viņu pat nepazīstu. Un tu?

—         Viņa dabūs savu naudu atpakaļ par to tu vari būt drošs, tēv, — viņa nopietni atbildēja.

—  Vai esi prātu zaudējusi, meitēn? Ko tas viss nozīmē?

— Tu taču negribēsi apzagt sievieti, kas izglābusi mani no nāves?

—  Kā to lai saprot? Kas izglāba tevi no nāves? — viņš iesaucās.

—  Nu tad klausies.

Dažas minūtes vēlāk Feits jau zināja visu. Klausoties stāstā par Ilkas pašnāvības mēģinājumu, viņš nobāla. Šo bērnu tas tikko nebija pazaudējis! Viņam likās, it kā tas stāvētu bezdibens malā un lūkotos dziļumā. Feits skaļi ievaidējās.

—         Ilka, paliec pie manis! — viņš lūdzās. — Vai gribi nokaut savu tēvu? Kas gan būtu mana dzīve bez tevis?

Viņš sāka skaļi elsot, iedomājoties, ka viņa meita būtu varējusi nomirt tik šausmīgā nāvē.

Tēva mīlestība dziļi aizkustināja liku. Viņi taču piederēja viens otram. Lai kā — tas tomēr bija viņas tēvs.

—  Kas bija tā augstsirdīgā dāma? — viņš pēkšņi jautāja.

—  Kāda zviedru grāfiene, viņa dzīvo netālu no šejienes.

—  Vientuļā muižā, kopā ar trim veciem ļaudīm?

— Jā, bet kā tu to zini? Tu taču nebūsi tur bijis?

—         Nē, nē, bet tā ir viņa, par kuru Māle un Edis runāja! — Fcits iesaucās, pictrūkdamics kājās. — Viņi grib uzbruki tavai grāfienei un to aplaupīt — varbūt pat noslepkavot!

—         Dieva dēļ, kolu saki! Tad nāc taču drīzāk! Mums viņa jābrīdina, ja vien nav jau par vēlu!

Ilku bija pārņēmis neaprakstāms satraukums. Viss labais vēl viņā nebija miris, tas tikai gulēja aprakts zem bezgalīgas godkāres un patmīlības kārtas. Viņa jau sen gribēja izdarīt augstsirdīgajai grāfienei kādu lielāku pakalpojumu, un te nu bija vislabākā izdevība pierādīt tai savu pateicību.

Fcits nevarēja vien beigt brīnīties.

— Tagad, nakts vidū, tu gribi iet? — viņš neticīgi jautāja.

Viņa piecirta kāju.

—          Ja negribi nākt līdzi — labi, es eju viena! — viņa nepacietīgi iesaucās, siedama galvā lakatu. Tad tā izsteidzās no būdas. Fcits tikko jaudāja tai sekot.

—         Uzgaidi taču, — viņš elsa. — Es neļaušu tev vienai iet naktī un miglā!

Viņi klusēdami steidzās uz priekšu. Priedes mežā drūmi šalca, it kā par kaul ko sūdzēdamās. Ilkai bija jāapstājas, lai atvilktu elpu.

—          Kaut tikai viņi nebūtu jau tur, tic blēži! — viņa čukstēja. Grāfiene guļ augšistabā gluži viena.

—  Bet suņi, Ilka?

—  Nu, jā… Bet palūkojies, tēv! Kas tad tas?

Viņa cieši saspieda tēva roku un norādīja uz izcirtumu, kur blāzmoja dīvains sārts atspīdums.

—         Deg! — viņa iekliedzās. Grāfienes muiža deg! Mēs nākam par vēlu!

Nedaudz lēcieniem viņi sasniedza mežmalu.

Viņu priekšā ceļu krustojumā stāvēja mazā muižiņa, ko spilgti apgaismoja kāda šķūņa degošais jumts. Suņi žēli gaudoja. Bija redzami daži cilvēki, kas neprātīgā uztraukumā skraidīja šurp un turp.

Grāfienes Holmsvīkas muiža atradās atstatu no lielceļa, pašā meža vidū. Līdz tuvākajam ciemam bija vismaz stundas ceturksnis ko iet, bet līdz Brandenfelsai un Rozcnburgai — pusstundu ilgs gājiens.

Kamēr ziņa par ugunsgrēku nokļūtu turp, muiža jau sen būtu pārvērtusies pelnu kaudzē.

Ilka pārlēca pāri grāvim un ieskrēja pa vārtiem pagalmā. Feits sekoja tai.

Vējš nesa uguni uz kungu nama pusi, un bridi vēlāk arī tas jau stāvēja liesmās.

Abi vecie sulaiņi un Karina pusapģērbušies skraidīja pa pagalmu, kad tur iesteidzās Ilka ar tēvu.

Jaunā meitene uzreiz tika pazīta. Karīna pieskrēja tai klāt un draudīgi pacēla pret to dūri. Viņai likās, ka uguni pielaidusi Ilka.

Neviens nemēģināja dzēst liesmas.

Bet kur tad bija grāfiene?

Ilka ar varu izrāvās no Karinas rokām un skaļi sauca grāfieni. Kungu nams jau dega kā lāpa.

Izbaiļu pilnām acīm Ilka lūkojās liesmās, kas bez žēlastības turpināja savu iznīcīgo darbu.

Vai tur, dārza pusē, divi tumši stāvi nezagās uz pagalma ieeju, ko uguns vēl nebija skārusi?

Tie taču bija abi dedzinātāji!

Ilka pēkšņi pacēla galvu. Vai tur kāds nupat nebija saucis viņu vārdā?

Lielais Dievs! Tur, augšstāva logā, stāvēja Zigrīda — naktstērpā, klaidā izlaistiem matiem. Liesmām nojumta drīz vajadzēja aizsniegt arī šo logu. Galveno ieeju aizsprostoja necaurredzama dūmu siena.

Uz ceļa atskanēja ratu rīboņa, tuvējā ciema iedzīvotāji bija atstcigušies ar šļūteni dzēst uguni. Pusceļā tie bija satikuši Ingcborgu, kas pirmā bija aizskrējusi meklēt palīgus.

—        Palūkojies, Ilka, — Feits pēkšņi iesaucās, — tur augšā ir vēl divi cilvēki — tur, tajā istabā!

Ilka pavērās tēva norādītajā logā. Tad tā skaļi iekliedzās un nākamā acumirklī nozuda namā.

—         Mans bērns, mana meita! — Feits izmisis iekliedzās un gribēja steigties tai pakaļ, bet stipras rokas viņu saturēja — tur nekas vairs nebija glābjams!

Dzēsēji vērsa šļūtenes strūklu pret abiem logiem. Pēkšņi nojumta izšāvās vesela liesmu jūra. Ar apdullinošu troksni sagruva sijas, logi ar visiem rāmjiem šķindēdami nogāzās pagalmā.

Feits plosījās kā ārprātīgs un sauca liku.

Pēkšņi visi ar ncaprakslāmām šausmām ieraudzīja vienā no spilgti apgaismotajām istabām vairākus cilvēkus. Te logā parādījās kāds stāvs ar lielu nastu rokās.

Tajā pašā acumirklī, kad iebruka istabas griesti, Ilka, turēdama rokās samaņu zaudējušo Zigrīdu, nblēca pagalmā.

44

Mežsarga meitiņa

Bija uzkritis pirmais sniegs. Pēc neparasti siltā rudens pēkšņi bija iestājies stiprs aukstums, un koki vienā naktī bija ieguvuši brīnišķus, žilbinoši baltus tērpus, kas ziemas saulē mirdzēja un laistījās kā tūkstošiem briljantu nosēti.

Tālu no visas pasaules, dziļi mežā ieslēpusics, atradās vientuļa mežsarga mājiņa. Pagalmā uz. izmīto akmens kāpņu apakšējā pakāpiena stāvēja mīlīga, gaišmataina meitene. Saltais, spirgtais gaiss bija nokrāsojis viņas vaigus koši sārtus.

Mežsarga meitiņa baroja iemīļotos baložus un vistu saimi, atmezdama pa saujai graudu ari pļāpīgajiem zvirbuļiem. Šķīvis jau bija tukšs, un spārnoto viesu bars pamazām izklīda, bet jaunā meitene arvien vēl stāvēja turpat, ilgu pilnu skatu vērodama lielceļu, it kā cerēdama ieraudzīt tur kādu nācēju.

Beidzot viņa nopūzdamās pagriezās un iegāja atpakaļ namā. Zemajā istabā plata, zaļa podiņu krāsns izplatīja patīkamu siltumu.

Margrieta nosēdās kurvjkrēslā pie loga un gribēja ņemt rokās atlikto rokdarbu, bet bija jau krēsla, un viņa vairs nevarēja darbu saredzēt.

Vai tikai krēslas dēļ? Ak, nē — viņas gaišpelēkās stirnas acis bija asaru pilnas. Noliekusi galvu uz platās palodzes, viņa sāka rūgti raudāt.

Cik ļoti viņai pietrūka pāragri nomirušās mātes! Viņai nebija neviena cilvēka, kam tā varētu izkratīt savu sirdi.

Tēvs jau bija ļoti labs, bet asaras tas nevarēja ciest. Viņš dēvēja meitu par savu mazo smieklu dūjiņu, par savu dziedātājputniņu.

Ak, Margrieta gandrīz jau bija aizmirsusi smieklus un dziesmas! Viņas maigā balss un sirsnīgie smiekli vairs nepiepildīja skaņām kluso mežsarga mājiņu.

Kamdēļ Fēlikss jau kopš divām nedēļām nerakstīja vairs ne rindiņu? Kamdēļ viņš nemaz vairs nerādījās mežsarga mājā, kaut citkārt mēdza pavadīt šeit gandrīz katru brīvo dienu? Viņš vairs nemīlēja viņu, viņš bija to aizmirsis! Ak, vasara, jaukā vasara bija pagājusi! Kur bija palikuši tie svētlaimes brīžr, ko viņi bija kopā pavadījuši ārā, mežā? Garajās, siltajās jūlija naktīs viņi bija divatā sēdējuši lapenē, cicši apskāvušies. Sapņaini klusēdami, viņi bija klausījušies dabas mēmajās balsīs, savu siržu balsīs… Un nu tas viss, viss bija pagājis! j

Puķes jau sen bija noziedējušas, kokiem lapas nobirušas, un zemi klāja baltais sniega palags.

Margrietai kļuva salti siltajā istabā.

Fēlikss vairs nenāca. Mīlas un laimes sapnis bija izsapņots. Ledaini vēji šalca ap mežsarga mājiņu, tie bija nonāvējuši arī viņas mīlu.

— O, ziema, ļaunā ziema!

Cik tumšs jau bija. Istabā vairs nevarēja neko saredzēt. Vienmuļi tikšķēja vecais sienas pulkstenis, un melnais runcis labpatikā mala pie krāsns, no kuras istabā ieplūda ceptu ābolu smarža.

Arī tēvs vēl nenāca.

Pēkšņi viņa izdzirda ārā sausu klepu un līdzās gausiem soļiem kruķa skarbos piesitienus.

Margrieta zināja, kas tur nāk.

Tā bija Zāļu Gustc. Jaunā meitene steigā izslaucīja asaras no acīm. Šī sieviete nedrīkstēja redzēt, ka viņa raudājusi! No tās viņa uzzināja visu — par mīļotā neuzticību, par viņa nodevību.

Durvis atvērās, un tajās parādījās maza auguma sieviete ar grozu rokā.

—         Ko tad tu viena dari šajā tumsā? — viņa jautāja smalkā, ķērcošā balsī.

—  Labvakar, Guste, — Margrieta nevērīgi sacīja.

—          Vai tad tev vairs nav lāsītes kafijas vecajai Gustci? Nāku no tālienes ar jaunām ziņām. Jā, jā, pasaulē iet arvien raibāk. — Un, atbildes nesagaidījusi, viņa turpināja pļāpāt. — Nu, uzdedz taču uguni, bērniņ. Ko, jau atkal raudājusi? Nabaga sirsniņa! Lai taču viņš skrej! Ir taču papilnam citu — skaistu, bagātu kungu, kas izskata acis pēc princeses mežsarga mājiņā, hi, hi, hi! Es jau zinu gan! — Viņa zīmīgi pasmējās.

—         Ciet klusu, Guste, — jaunā meitene rājās. — Kas tev daļas par manām asarām? Un par taviem skaistajiem kungiem cs neko negribu dzirdēt!

— Ir jau labi, bērns. Vecā Gustc tev vēl tikai labu.

—   Man nevajag neviena līdzjūtības. Nāc virtuvē — tur kafijas

diezgan.

— Tev laba sirds, Grictiņ, — vecene glaimoja. — Jā, jā, vccāGuste tālu nākusi — no Rozcnburgas caur Brandcnfclsu līdz Vulzcrsrodai… bet ko gan cilvēks visu nedara!

Grictiņa stāvēja pie pavarda. Virtuvē viss mirdzēja un laistījās. Neraugoties uz jaunību, viņa bija lieliska saimniecības vadītāja tēva prāvajā mājturībā.

Kalpones un puiši uzturējās saimes istabā. Kalpones plucināja spalvas, bet abi puiši laboja zirglietas.

Smagiem soļiem, cepuri pakausī atbīdījis un ncizlaizdams pīpi no zobiem, virtuvē ienāca Johans, zirgu puisis, bet, ieraudzījis Zāļu Gusti, atkal steigā izgāja, nomurminājis dažus nesaprotamus vārdus.

—   Karsta kā elle, melna kā velns un salda kā mīla, — vecene piezīmēja, saņemdama no Margrietas kafijas tasi. — Tikai nezin kāpēc velns mīlu vienmēr zīmē sarkanmatainu.

—   Nepļāpā, Guste, '— meitene viņu skarbi pārtrauca. — Labāk parādi, ko esi man atnesusi.

Zāļu Guste, kas nodarbojās arī ar dažādu uzdevumu pildīšanu un sīktirdzniccību, sāka rakņāties grozā.

—    Te būs adatas un priekšauta drāna, — viņa sacīja, — Arī mežģīnes atradu īsti piemērotas. Bet ko tas viss līdz — lavas kāzas jau es tikpat nesagaidīšu. Žēl gan. Margrieta Rumbe un Fēlikss Rcmcrs — kas tas būtu par staltu pāri! Cik tas muļķīgi no viņa puses — atstāt šādu jauku, debešķīgu meiteni kādas tur sarkanmatainas, viltīgas kaķes dēļ! Bet neraudi, Grictiņ, tu dabūsi daudz labāku vīru… Vai Dieviņ, laidiet taču mani vaļā! — viņa pēkšņi iekliedzās, mēģinādama izraisīties no kādas spēcīgas vīrieša rokas, kas negaidot bija satvērusi to aiz apkakles.

Margrieta bija bāla kā mironis un bikli atkāpās negaidītā apmeklētāja priekšā.

—  Savaldi savu nelietīgo mēli, viltīgā čūska! Kādus melus tu jau esi paguvusi šeit iesēt?

Fēlikss draudoši norādīja uz durvīm. Viņa acis kvēloja dusmās un sašutumā. Guste steigā sakārtoja grozu un, uzmetusi jauneklim ļaunu skatu, bez sveiciena izslīdēja no virtuves. Viņa bija tā nobijusies, ka aizmirsa pat lietot kruķi.

Abi jaunieši brīdi klusēdami stāvēja viens otram pretī. Grictiņa vismīļāk būtu kritusi mīļotajam ap kaklu un pārklājusi tā seju skūpstiem. Bet to viņa nedrīkstēja: viņš taču bija to pievīlis un nodevis!

—          Vai tev nav neviena apsveikuma vārda man, Grietiņ? — viņš beidzot jautāja klusā, trīcošā balsī.

Viņa stāvēja, abām rokām atspiedusies pret galdu un lūkojās tam garām.

—  Nē! — viņa skarbi atbildēja.

—        Grietiņ, vai tas var būt? Tu tici šīs nekrietnās sievietes ļaunajiem meliem?

Viņa sāka skaļi elsot.

—         Kā lai neticu? — viņa izmisumā iesaucās. — Kādēļ tu nenāci, kādēļ nerakstīji? Atbildi!

Fēlikss novērsa skatu grīdā.

—          Es nedabūju atvaļinājumu, — viņš stostījās, — un rakstīt es negribēju.

—         Tā! — viņa rūgti iesmējās. — Tev neatlika laika apmeklēt savu līgavu?

—         Tici man, Grietiņ: neviens netika laists atvaļinājumā. Bet kopš vakardienas es esmu… atlaists, — viņš klusi nobeidza.

Viņa satrūkās.

— Tu esi atlaists — tu, tik uzcītīgs, tik labi ieredzēts ierēdnis?

—         Man gadījās nelaime, — viņš mulsi paskaidroja. — Es gribēju apcietināt kādu sievieti, kaut man nebija vajadzīgās pavēles. Viņas līgavainis — kāds lepns, bagāts kungs — mani apsūdzēja, un nu es esmu palicis bez darba.

Grietiņa neviļus sajuta dziļu žēlumu pret nelaimīgo jaunekli, kura neuzticība tai bija sagādājusi tik bezgalīgas ciešanas.

Fēlikss drūmi lūkojās pavarda liesmās un skumji turpināja:

—         Pat roku tu man nesniedz? Vai tiešām tik ļoti nicini mani? Ko esmu tev nodarījis?

—         Ko tu esi man nodarījis? Un tu vēl vari jautāt? Tev neatlika pat tik daudz laika, lai man atrakstītu kaut dažus vārdiņus. Tad cj taču, cj pie savas sarkanmatainās līkas! — viņa sāpēs iekliedzās, sākdama nevaldāmi raudāt.

Fēlikss stāvēja kā zibens ķerts. Viņš nevarēja noliegt, ka lika bija atstājusi uz viņu neizprotamu, apburošu iespaidu, bet vai viņas dēļ tas kaut uz mirkli būtu varējis aizmirst savu brīnišķo, mīļoto Grictiņu?

—         Pirms nolādi, uzklausi mani! — viņš iesaucās. — Šī sarkanmatainā Ilka jau tieši bija tā sieviete, kuru es gribēju apcietināt!

Margrieta uzlūkoja to plaši ieplestām acīm.

—           Kā, lātad viņas dēļ tu esi pazaudējis vietu? — viņa neticīgi jautāja. — Tu viņu nemīli? Bet tu taču pastaigājies kopā ar viņu pa cicmu un pat vēlā vakarā esi gājis uz satikšanos ar to!

—         Cik sīki tu esi informēta, — viņš rūgti atbildēja. — Tikai tu esi sajaukusi manus dienesta pienākumus ar mīlas dēkām, par kurām tev stāstījušas visādas mēlneses.

Margrieta cīnījās ar sevi. Cik labprāt viņa būtu noticējusi tā vārdiem! Lēnām viņa pacēla uz to savas skaistās stirnas acis un klusi jaulāja:

—  Fēliks, vai tiešām tu vēl mīli mani, esi bijis man uzticīgs?

Viņš ātri piegāja lai klāt un dedzīgi apskāva to.

—         Tu vairs netici man, Grictiņ? Es nekad neesmu beidzis tevi mīlēt! Un vēl šīs sarkanmatainās, vieglprātīgās Ilkas dēļ! Grictiņ, esi alkal mana senā, uzticīgā līgaviņa! Vai tad tu maz vari bez manis dzīvot?

Margrieta maigi piekļāvās viņam.

—        Nē, nē — es būtu nomirusi aiz ilgām pēc tevis! — viņa čukstēja. — Un tas viss taču ir nepatiesība? Tu vienmēr vēl mīli mani?

—         Vienmēr un mūžīgi — tikai tevi! Bet saki, kas gan notiks ar tavu greizsirdību vēlāk, kad būsi kļuvusi mana sieva?

Viņa tumši pietvīka.

—         Ak, cik ļoti es nomocīju sevi ar savām muļķīgajām aizdomām! Es visu laiku redzēju tevi tās sievietes skāvienos… Saki, vai viņa ir skaista?

—         Skaista? Nezinu, katrā ziņā diezgan glīta… Bet es pazīstu tikai vienu skaistu meiteni — un tā esi tu! — Viņš noskūpstīja Margrietu, un tā atkal jutās laimīga.

—         Nāc, iesim istabā. Nezinu, kur tēvs šodien tik ilgi kavējas. Viņš kopā ar palīgu aizgāja gūstīt meža zagļus, kas pēdējā laikā kļuvuši pārāk nekaunīgi.

—         Vai tava tēva palīgs arvien vēl ir tas pats garais Ādams? Nepatīkams cilvēks!

— Tēvs viņu ļoti ciena. Viņš ir centīgs un ļoti uzticams.

— Jā gan — tevis dēļ, Grictiņ!

Viņa līksmi iesmējās.

—  Liekas, mans dārgumiņš ir greizsirdīgs? viņa ķircinājis.

—         Greizsirdīgs — uz to? O, nē, viņš nicīgi atbildēja. — Esmu pilnīgi pārliecināts par savas Grictiņas uzticību. Bet man netīk, ka citi vīrieši uzlūko tevi iekārē.

—         To Ādams nekad nedara. Viņa godīgās acis vienmēr lūkojas manī tik labsirdīgi un padevīgi.

—  Jo labāk. Bet nu iesim istabā.

Viņš satvēra jauno meiteni savās stiprajās rokās un, ienesis dzīvojamā istabā, nosēdināja to tēva ērtajā atzveltnes krēslā.

Šajā acumirklī pagalmā atskanēja suņu riešana.

— Tēvs! — Grictiņa iesaucās, pietrūkdamās kājās.

Viņa satvēra Fēliksu aiz rokas un izvilka to sev līdzi ārā.

Durvīs viņiem jau nācā pretim mežsargs. Tas bija liela auguma

plecīgs vīrs, zem kura kuplajām uzacīm mirdzēja divas jauneklīgi spirgtas, zilas acis.

Draudzīgi paspiedis jauneklim roku, viņš pievērsās meitai.

—         Grietiņ, tur Ādams ar Sparu nes kādu nelaimīgu sievieti, kas pagaidām paliks pie mums. Vēlāk pastāstīšu visu — te jums būs laba izdevība pierādīt savas spējas, Rcmcra kungs!

Fēlikss un Grictiņa izbrīnā uzlūkoja vcco vīru. Bet viņu pārsteigums vēl vairāk pieauga, kad tie ieraudzīja abus vīriešus, kas nesa kādu šķietami nedzīvu sievieti.

—  Viesistabā! — mežsargs īsi pavēlēja. — Gulta taču sakārtota?

—  Protams, tēvs. — Margrieta ar Fēliksu sekoja tēvam.

—         Kas ir šī sieviete? — Margrieta klusi jautāja. — Viņa taču vēl ir dzīva?

Vīrieši nolika nesamo spodrajā gultā un izgāja.

Tikai plāns, balts tērps sedza nelaimīgās pa pusei sastingušo ķermeni. Viņas mazās kājas bija kailas un ledaini saltas.

—         Jā. Bet vispirms parūpējies par siltu veļu un karstu tēju. Lai Berta tev palīdz viņu kopt. Nāciet, jaunais draugs, izdzersim pa glāzītei punša, un tad es pastāstīšu jums abiem visu.

Abi vīrieši izgāja no istabas, bet Margrieta ar Bertu sāka rūpēties par nelaimīgo. Ar lielām pūlēm abām meitenēm izdevās uzģērbt svešajai sievietei siltu veļu un ieliet tai mutē tasi karstas tējas. Beidzot viņa atvēra ogļmcļnās acis un izbrīnā pavērās apkārt.

Faustīna fon Lome nezināja, kur tā atrodas. Tomēr viņa juta, ka šeit tai vairs nedraud nekādas briesmas. Atviegloti uzelpojusi, viņa no jauna aizvēra acis un iegrima dziļā, mierīgā miegā.

45

Jauna mīkla

Baroneses fon Lomcs mazais namiņš gulēja dziļā sniegā. Kopš namamātes mīklainās pazušanas tur valdīja vēl lielāks klusums nekā citkārt.

Plašā, gaišā slūra istaba, ko senāk bija apdzīvojusi Faustīna, nu bija pārvērsta bērnistabā. Gultā gulēja mazs, bāls puisēns — Ērihs.

Jā, viņš bija palicis dzīvs, lai gan tikai pateicoties Franciskas pašaizliedzīgajai kopšanai izdevās izraut viņu nāvei no rokām.

Franciskas nevainība bija drīz noskaidrojusies. Dienā pirms nelaimes gadījuma bērns jau bija juties slims, un nebija nekāda pamata domāt, ka stinguma krampjiem par cēloni būtu bijis kāds noziegums.

Nelaimīgā barona līķis bija apbedīts. Ārsti bija atzinuši, ka tas miris ar sirdstrieku, tādēļ aizdomām pret Faustīnu nebija vairs nekāda pamata. Viņas dīvainā izturēšanās un mīklainā nozušana drīzāk lika domāt, ka šeit darīšana ar pēkšņu prāta aptumšošanos.

Vai viņa pati bija aizbēgusi, vai arī to bija ar varu aizveduši līdzi nezināmie uzbrucēji — tas palika nenoskaidrots. Namu un baroneses plašos naudas līdzekļus pagaidām pārvaldīja tiesa.

Valdemārs Bergcrs bija slimnieku ratos pārvests atpakaļ tēva pilī. Viņš ne reizi neieminējās par Faustīnu, un arī grāfiene izvairījās par to runāt.

Sevī noslēdzies, Valdemārs domāja vienīgi par Zuzannu, par kuras likteni tam nebija nekādu ziņu.

Baroneses Lomcs nama priekšā apstājās vienkāršs pajūgs, un no tā izkāpa Dr. Hese. Uz kolēģa lūgumu viņš bija uzņēmies mazā Ēriha ārstēšanu. Arī tiesas ārsts laiku pa laikam ieradās pārbaudīt mazā slimnieka stāvokli.

— Kā klājas mūsu pacientam? — Dr. Hese jautāja Franciskai.

—         Ak, viņš aizvien jautā pēc Zuzannas, — viņa sūdzējās. — Man šķiet, viņš atspirgtu daudz ātrāk, ja viņa atnāktu.

— Zuzanna? ārsts izbrīnā jautāja. — Kas tā par Zuzannu?

—        Kāda skaista gaišmataina meitene, ar kuru Ērihs reiz sarunājies pār dārza žogu.

—         Varbūt tā ir Zuzanna Vernera? — Dr. Hcscs balss ietrīcējās, pieminot šo vārdu.

Franciska to skaidri zināja, tomēr negribēja atzīties.

—        Zinu tikai viņas priekšvārdu, kaut esmu to vairākkārt redzējusi, — viņa sacīja un sīki aprakstīja Zuzannas ārieni.

—        Tā ir viņa, Zuzanna Vernera, ārsts apstiprināja. — Diemžēl mums nav iespējams atvest viņu šurp, jo viņa šobrīd atrodas izmeklēšanas cietumā.

—         Cietumā? Par ko? — Franciska iesaucās, izbailēs nomezdama zemē glāzi.

Dr. Hese to izbrīnā uzlūkoja.

—          Vai jūs tik ļoti interesējaties par meiteni, ko esat tikai dažas reizes redzējusi?

Franciska noliecās savākt glāzes drumstalas, lai ārsts neredzētu tās seju.

—        Tas tāpēc, ka Erihs viņu tik ļoti iemīlējis, — viņa nomurmināja. — Bet sakiet, par ko gan viņa nokļuvusi cietumā?

—         Nezinu, vai esat ko dzirdējusi par Brandcnfclsas slepkavības lietu, — ārsts piezīmēja. — Ari šī apcietināšana ir sakarā ar to.

Franciska satrūkās.

—  Esmu lasījusi par to avīzēs, — viņa atbildēja.

—         Tad taču būsit arī dzirdējusi par kādu baronu Rotenausu, kas pilī cietis nelaimes gadījumā?

Viņa tikai pamāja ar galvu. Kā gan lai viņa to nezinātu!

—        Nu, noslēpumaino pergamenta vīstokli, kas baronam tonakt bija nozudis, policija atradusi pie Vernera jaunkundzes, un tāpēc tā arī apcietināta.

Franciska cieši sažņaudza pirkstiem krēsla atzveltni. Tātad viņa bija vainīga Zuzannas nelaimē?

—  Vīstoklis! — viņa izdvesa. — Un par to viņa apcietināta?

Ārsts izbrīnā vēroja viņas uztraukumu, kuram tas neatrada izskaidrojumu.

—         Viņa tiek apvainota arī par to, ka tā esot nogrūdusi baronu no kāpnēm.

—         Nav tiesa! Viņš pats nokrita! — Franciska dedzīgi iesaucās, bet tūliņ atkal apklusa.

—        Kojūs teicāt, Vintcrajaunkundz? — Dr. Hcse uztraukumā cicši satvēra tās roku.

Tikai tagad Franciska saprata savu kļūdu. Vai tiešām viņa varētu pakalpot Zuzannai, ja izstāstītu visu?

Ārsts nojauta, kāda cīņa norisinās jaunās meitenes dvēselē.

—        Uzticieties man, — viņš saudzīgi sacīja. Es redzu, ka jūs zināt daudz vairāk, nekā gribat izteikt. Mans nolūks nav jums kaitēt, Vintcrajaunkundz, — es tikai gribu palīdzēt.

Franciska mirkli apdomājās.

—         Es labprāt pateiktu visu, ko zinu, — viņa beidzot sacīja, — bet es bīstos, ka mani atklājumi varētu nelaimīgajai meitenei vienīgi kaitēt. Kaut es varētu runāt ar Zuzannu, viena es neiedrošinos neko iesākt.

— Tātad jūs viņu tomēr pazīstat?

— Jā, bet viņa mani ne, kaut ir mani redzējusi un ar mani runājusi.

—        Jau atkal jauna mīkla? — Dr. Hese sapīcis iesaucās. — Saprotiet taču, ka jūsu tiepīgā klusēšana nekādā ziņā nevar viņai palīdzēt!

Franciskai uzkrita ārsta dedzīgais tonis. Vai viņai maz bija tiesības runāt par Zuzannas mīlu pret grāfu Bergeru? Viņa sajuta pret ārstu uzticību, bet nezināja, vai arī Zuzanna domā tāpat.

—         Vai esat ar mieru dot savu godavārdu, ka bez manas vai Zuzannas piekrišanas neteiksit nevienam nc vārda par to, ko jums pastāstīšu? — viņa beidzot jautāja. — Bet vispirms — kā klājas grāfienei?

—         Viņa nodota novērošanai kādā privātā slimnīcā. Bet kāpēc jūs to jautājat?

—         Tādēļ, ka grāfiene pati vislabāk varēs pateikt, kas gribēja viņu nonāvēt, kas viņu pēc tam izglāba un paslēpa.

—        Es saprotu jūs arvien mazāk. Kāpēc tad jūs, kas izliekatics zinām tik daudz, negribat atklāt patiesību?

—        Es nepazīstu slepkavu, bet zinu vienīgi glābēju. Un kas gan ticētu man, nabaga nepazīstamai meitenei? Jums es gribu visu atklāt, bet vienīgi tad, ja apsolāties to neizpaust tālāk, jo tas varētu Zuzannai tikai kaitēt.

Dr. Hese bija spiests piekāpties.

—         Kad būs pienācis īstais brīdis, cs pati sākšu runāt, — Franciska apgalvoja. — Un jūs būsit pirmais, kas dabūs visu zināt. Varbūt cs varēšu dot jums izdevību atbrīvot Zuzannu, un caur tojūs izpelnīsities viņas mūžīgo pateicību. Ja barons apgalvos, ka Zuzanna'viņu nogrūdusi no kāpnēm, cs darīšu visu, kas stāv manos spēkos, lai novērstu no viņas vismaz šo nepamatoto apsūdzību.

— Jūs runājat tā, it kā pati būtu bijusi tur klāt, Vintcra jaunkundz.

—         Nejautājiet, doktora kungs, — viņa lūdza. — Ticiet man: tas nenotiek manā labā, ja cs pagaidām vēl cicšu klusu!

Ārsts nopūzdamies novērsās.-Šajā acumirklī aiz durvīm atskanēja kluss troksnis.

—         Kas tur ir? — Franciska nobijusies iesaucās. — Vai jūs neko nedzirdējāt?

—         Jā, cs tūliņ palūkošos. — Viņš pavēra durvis. Aiz tām neviena nebija.

Pēkšņi Franciska iesaucās:

—         Redziet, tur kāds aizskrien caur dārzu! Kāds svešs vīrietis! Nu viņš pārlec pār žogu!

Dr. Hese izskrēja verandā. Tiešām, kāds aizdomīga izskata vīrietis pašreiz nozuda mežā.

—         Mans Dievs, tic droši vien ir tic paši noziedznieki! — Franciska vaimanāja.

Ari ārsts bija noraizējies.

—         Es tūliņ nosūtīšu kučieri uz pilsētu ar ziņojumu policijai. Kamēr tā ieradīsies, es palikšu šeit, — viņš mierinoši sacīja.

—          Kas tur uzrakstīts, doktora kungs? — jaunā meitene pēkšņi iekliedzās, trīcošu roku norādīdama uz durvīm, uz kurām neveiklā rokrakstā bija lasāmi daži vārdi:

,.Gan tnēs tevi tomēr atradīsim, Žanete Divāla!

Tulūzas biedri."

Ārsts un Franciska mēmi saskatījās. Ko nozīmēja šie noslēpumainie vārdi? Kas bija Žanete Divāla? Kas bija Tulūzas biedri?

46

Nomaldināts no ceļa

Pēc satikšanās ar jauno grāfieni Judīte turpināja ceļu. Kas ar viņu tagad notiks? Vai viņa maz drīkstēja vairs pacelt acis no zemes? Vai viņas negods jau tagad nebija lasāms tās bālajā sejā un biklajā, sāpju pilnajā skatienā?

Viņā modās jauna dzīvība, kas prasīja savas tiesības. Kādēļ viņa jau uzreiz nebija ielēkusi tumšajos viļņos, kamēr vēl ļaudis nerādīja uz viņu pirkstiem? Un viņš? Kā gan lai viņa tam to pasaka? Viņu mīla taču bija netaisnīga, grēks… un tomēr tā bija tik skaista, laba!

Un tēvs? Tas viņu nositīs, kad dabūs zināt patiesību!

Bet vēl viņai atlika īss laimes brīdis, un to viņa gribēja izmantot pilnībā, bez apdomāšanās, bez rūpēm par rītdienu!…

Judīte jau bija sasniegusi pazīstamo villu un gribēja atvērt tās mazos vārtiņus, kad kāds rupji satvēra to aiz rokas.

—         Vai nu reiz esmu tevi pieķēris, vazaņķe? — Lēbela Feilšcntāla balss ķērca viņai pie pašas auss. — Tu gribēji slepeni iezagties pie sava mīļākā! Tūliņ nāc man līdzi, vai arī cs izstāstišu visiem, kas tu esi!

Bet pēkšņi viņš atstrcipuļoja atpakaļ, jo spēcīgs dūres trieciens bija ķēris tā seju.

—         Laid mierā meiteni, nekaunīgais nelieti! — Roberts Verners no jauna pacēla roku sitienam.

Bcl Lčbcls jau bija gabalā. Notālēm viņš vēl kliedza:

—        Novēlu labu izpriecu lepnajam kungam, kas nekautrējas pavest zIdu meiteni! — Zobgalīgi smiedamies, viņš nozuda.

Roberts atbalstīja trīcošo, gandrīz samaņu zaudējušo Judīti.

—  Vai grāfs dzīvo šeit? — viņš klusi jautāja.

Judīte to tūlīt pazina un pateicīgi spieda tam roku.

— Jā, — viņa elsodama atbildēja.

— Es jūs pavadīšu, — viņš līdzjūtīgi sacīja.

Bet šajā acumirklī spēki atstāja Judīti. Roberts saudzīgi saņēma to rokās un uznesa pa nedaudzajiem pakāpieniem. Uz viņa zvanu iznāca vecais dārznieks, kas bez mazākā izbrīna atvēra durvis un iededza istabās gaismu. Roberts saprata, ka sulainis noturējis viņu par grāfu, un nolēma izmantot šo apstākli.

Noguldījis jauno meiteni Ulriha gultā, Roberts pievērsās kalpotājam. Viņš labprāt būtu apjautājies, kur atrodas grāfs, bcl tas nebija iespējams. Tomēr dārznieks pats izglāba viņu no nepatīkamās situācijas.

—         Kamēr grāfa kungs bija pie advokāta, šeit neviens nav bijis, — viņš ziņoja.

Roberts pamāja ar galvu. Tātad Ulrihs bija aizgājis pie doktora Normana.

—  Es vēl mazliet iziešu, bet drīz būšu atpakaļ, — viņš sacīja.

Dārznieks nodomāja, ka grāfs grib ataicināt ārstu. Roberts steidzās

uz Normana dzīvokli, kur tam palaimējās salikt Ulrihu.

—         Jūs esat izdarījis man lielu pakalpojumu, un to cs nekad neaizmirsīšu! — grāfs aizkustināts sacīja, cicši spiezdams viņam roku. Viņš nedomāja par to, ka Roberts tam ir pilnīgi svešs cilvēks, taisni otrādi — viņš sajuta atvieglojumu par to, ka var runāt ar viņu par Judīti. — Nedomājiet par mani ļauni tāpēc, ka slepeni mīlu žīdu meiteni. Šī ir mana pirmā un vienīgā mīla, un e.s biju par vāju, lai spētu no tās atsacīties. Lai Dievs man to piedod!

Roberts viņu pilnīgi saprata.

Drīz viņi sasniedza grāfa villu.

—           Kaut tikai vecais vēl nebūtu atnācis! Ulrihs noraizējies čukstēja. — Lūdzu, ienāciet man līdzi, Vernera kungs, — es nojaušu, ka jūsu palīdzība man vēl būs nepieciešama. Uzgaidiet mirkli, kamēr es aizsūtīšu kalpotāju.

Atstājis Robertu vienu, viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm un piezvanīja. Vecais dārznieks atvēra durvis.

—         Zīds jau atnācis, un cs viņu ielaidu, kā jau grāfa kungs man bija pavēlējis.

—  Kur jaunkundze? — Ulrihs steigā jautāja.

—  Neesmu guļamistabā bijis, grāfa kungs.

—  Labi. Jūs varat iet.

Kad dārznieks bija aizgājis, viņš ielaida Robertu namā un ieveda

to kādā telpā, kas atradās starp darbistabu un guļamistabu.

—          Lūdzu, uzgaidiet šeit, — viņš klusi sacīja un atstāja Robertu vienu.

Darbistabā viņu gaidīja vecais Šmcijc. Acīmredzot tas neko nenojauta, jo viņa izturēšanās pret grāfu bija tikpat suniski pazemīga kā vienmēr.

Ulrihs atviegloti uzelpoja. Nevērīgi atbildējis uz veča godbijīgo sveicienu, viņš izņēma kabatas portfeli un, noskaitījis žūksnīti naudas zīmju, nevērīgi nometa tās vecajam žīdam uz galda.

—  Ņemiet — un pazūdiet! — viņš īsi noteica.

Zīds gandrīz neticīgi paņēma naudu un rūpīgi pārskaitīja to.

—         Viss kārtībā, grāfa kungs. Kas attiecas uz muižu, par kuru vakar runājām, cs labprāt to nopirktu, ja grāfa kungam kādreiz atkal vajadzēs naudu. Esmu ar mieru labi samaksāt.

Reišcnovs neklausījās. Mehāniski viņš paņēma žīda pasniegto vekseli un saplēsis iemeta to kamīnā.

— Kas vēl? — viņš īgni jautāja, redzēdams, ka Finkcls netaisās iet.

—         Es tikai gribēju pateikt grāfa kungam, ka vienmēr esmu gatavs pakalpot, ja viņam atkal kādreiz vajadzētu naudu, — Šmcijc sacīja un, padevīgi atsveicinājies, izgāja.

—         Es tikai gribētu zināt, kas tā bija? — viņš sevī domāja, soļodams mājup. — Es taču skaidri dzirdēju sievietes balsi: viņa klusu iekliedzās aiz šausmām un aizbultēja durvis, kad cs gribēju ielūkoties

guļamistabā… Nu, bet kas man daļas gar augstu kungu izpriecām!

* * *

Ulrihs tūlīt devās guļamistabā, kur atrada Judīti vislielākajā uztraukumā.

—          Vai viņš tiešām aizgājis, mīļais? — viņa jautāja, aiz bailēm trīcēdama. — Mans Dievs, kas gan notiktu, ja viņš redzētu mani šeit!

—         Kā gan tās būtu varējis nolikt? — Ulrihs mierinoši sacīja. — Vai tad tu nepaliki šajā istabā?

—        Es visu laiku biju šeit. Bet viņš laikam gribēja arī te iekļūt, jo cs tik tikko paguvu aizbultēt durvis, kad viņš jau mēģināja tās atvērt.

—  Kāda nekaunība! Bet nu mēs esam drošībā, mīļotā.

—         Bet viņš pāries mājās un neatradīs mani, un Lēbels Fcilšcntāls mani uzreiz nodos! — viņa izmisusi iesaucās.

—        Tā tas vairs nevar turpināties, Judīt, — Ulrihs sāpīgā balsī sacīja. Šeit tu nevari palikt. Bet cs nogādāšu tevi kādā drošā vietā, kur neviens tevi neatradīs. Zināms, tik bieži mēs tad nevarēsim būt kopā, bet tev tad vairs nebūs jābīstas no visādām nejaušībām.

—  Kā gan cs varēšu dzīvot bez tevis? Un tēvs mani tomēr atradīs!

—         Ļauj man visu nokārtot, mīlulīt. Šodien cs vismīļāk vēl paturētu tevi šejt.

—         Klusu! Tur kāds nāk! — viņa pārbijusics čukstēja. — Aizslēdz durvis — drīzāk!

Ulrihs izdzirda steidzīgus soļus. Darbistabā Rībcks, vecais dārznieks, sarunājās ar kādu dāmu.

— Mana māte! — Ulrihs sacīja, cicši saspiezdams Judītes roku.

—        Ļauj man iet, dārgais, — viņa klusi lūdzās. — Tava māte nedrīkst zināt, ka tu neesi viens. Vai dzirdi — viņa jautā pēc tevis! Ej drīzāk!

—        Jā, grāfienes kundze, grāfa kungs ir mājās, — Rībcks ar nolūku skaļi sacīja.

Grāfiene pašreiz jau iegāja tajā istabā, kur sēdēja Roberts. Viņam neatlika laika izvairīties no satikšanās, un viņš droši gāja tai pretim.

—          Brauc man tūlīt līdzi, Ulrih! — vecā dāma sacīja, sniegdama viņam roku. — Tēvs ir slimāks kā jebkad, un es esmu ļoti noraizējusies viņa dēļ. Pēdējā laikā tu tik reti esi redzams… Kādēļ tu tik dīvaini uzlūko mani?

Roberta situācija nebija apskaužama. Viņš nezināja, ko lai iesāk. Grāfiene turpināja:

—         Kāpēc tu neatbildi, mans dēls? Ulrih, es redzu — tevi nomāc kādas rūpes! Vai tev atkal bijuši zaudējumi? Es gribu tev palīdzēt, kamēr vien vēl spēju. — Viņa saņēma tā rokas savējās un cicši ielūkojās viņam acīs. — Ulrih, tu arvien vēl nerunā? Vai tad tu mani nemaz vairs hcmīli? — Asaras sakāpa viņai acīs.

Roberts pats nesaprata, kas viņā norisinās. Kas tas bija par brīnišķu, noslēpumainu spēku, kas neatvairāmi vilka viņu pie šīs svešās sievietes, kas vienā acumirklī tam šķita kļuvusi tuvāka nekā māte.

Grāfiene redzēja viņa dziļo saviļņojumu, bet izskaidroja to pavisam citādāk.

—          Manu miļo zēn! — viņa sacīja maigā balsī, kas aizkustināja Robertu līdz sirds dziļumiem.

Viņš pēkšņi nokrita ceļos un ieslēpa seju tās apģērba krokās. Strauji satvēris smalko roku, kas glāstīja viņa matus, viņš bikli un godbijīgi to noskūpstīja, un karsta asara noritēja uz tās. Grāfiene izbijusies atrāva roku.

— Tu raudi? Mans nabaga bērns, kas tev kaiš?

Tc Roberts pietrūkās kājās un, uzmetis viņai dīvainu, neizprotamu skatienu, izskrēja no istabas.

Grāfiene palika kā pārakmcņojusics stāvam. Tik savāds viņas dēls nekad vēl nebija bijis. Lēnām viņa piegāja pie loga. Gar to šobrīd pagāja garām kāds liela auguma vīrietis, kas tumsā izskatījās gandrīz kā Ulrihs…

Šajā acumirklī atvērās durvis, un istabā ienāca Ulrihs.

—          Tu teici, tēvs esot ļoti slims, — viņš uztrauktā balsī sacīja, izvairīdamies uzlūkot māti. — Brauksim tūlīt pie viņa!

—         Jā, Ulrih, nāc — cs esmu ļoti noraizējusies, — viņa atviegloti atbildēja, klusībā brīnīdamās par šo pārvērtību.

Viņa cerēja, ka Ulrihs pats paskaidros, kas īsti noticis, bet tas visu ceļu sēdēja viņai līdzās kluss un domīgs. Viņu tomēr ļoti pārsteidza tas, ka pat māte bija noturējusi Robertu par savu dēlu.

Vai tāda nejauša sagadīšanās maz bija iespējama? Viņš tumši nojauta kādu liktenīgu sakaru, kas saistīja to ar Robertu.

Klusēdams viņš satvēra mātes roku un to cicši saspieda. Lai kas ari

notiktu — māte vienmēr atradīs viņā drošu atbalstu!

* * *

Grāfs Reišcnovs ar māti pašreiz tuvojās tēva pilij, kad pie mazās priekšpilsētas villas vārtiem kāds vīrs nepacietīgi raustīja zvana rokturi.

Brīdi vēlāk Rībcks lādēdamies parādījās aiz vārtiem.

—  Kas noticis? — viņš īgni jautāja. — Ko jūs atkal gribat?

Šmcijc Finkcls dūrēm dauzīja vārtus.

—          Atslēdziet! — viņš aizelsies kliedza. — Tūlīt vediet mani pie grāfa, vai arī cs atsaukšu policiju!

— Jūs esat traks? — Rībcks lamājās. — Taisieties, ka tiekat prom!

—         Man jātiek namā, citādi cs sacelšu tādu troksni, ka visa pilsēta saskries! — Šmcije plosījās.

Dārznieks saprata, ka lieta grozās ap Judīti, un gribēja katrā ziņā novērst skandālu.

Te iznāca ari viņa sieva.

—         Kas tur kliedz kā negudrs? — viņa jautāja virām, no tā sejas izteiksmes uzreiz saprazdama, ka vajag būt notikušam kam sevišķam.

—         Šis cilvēks ar varu grib ielauzties namā, — Ribeks paskaidroja sievai, tad no jauna pievērsās žīdam: — Jūs taču pirmīt jau bijāt pie grāfa. Vai esat tur ko piemirsis?

—         Piemirsis? — Šmeije brēca. — Jā, es esmu piemirsis sargāt savu namu un godu!

—         Šis cilvēks taču ir traks! — dārznieka sieva iesaucās. — Ko tad viņš īsti grib?

—         Kur grāfs? Tūlīt pasauciet viņu! Es gribu redzēt, vai viņš iedrošināsies izraidīt veco žīdu, kuru tas apzadzis! — augļotājs kā neprātā kliedza.

Tuvējos namos jau sāka atvērties logi. Rībcks jutās pavisam nelaimīgs.

—         Turi muti un nāc iekšā! — viņš šņāca, atslēgdams vārtus. — Ja jūs tūliņ neapklusīsiet, tad cs pasaukšu policiju. Redzēsim gan, ko teiks par šo lietū grāfs, kad tas pārnāks!

—  Kā, vai tad grāfa šeit nav? Kur viņš ir?

—         Viņš tūlīt pēc jūsu aiziešanas aizbrauca kopā ar grāfieni pie vccā grāfa… Bet nu sakiet īsi un skaidri: ko jūs gribat?

Viņš saņēma žīdu aiz rokas un ieveda to namā. Šmeije samulsa. Kā, grāfs jau tik sen bija prom? Vai tiešām viņš būtu izdarījis lielu muļķību, noticēdams Lēbclam? Bet Judītes taču nebija mājās! Kur gan viņa varēja būt? Un sievietes balss, ko viņš pirmīt bija dzirdējis grāfa guļamistabā? Vai tā tomēr bija Judītes balss?

Dārznieks pamāja sievai ar galvu uz pagalma izeju, kur atradās viņa mājiņa, un vccā sieviete tūlīt aizgāja.

—  Kur palika jūsu sieva? — Šmeije aizdomīgi jautāja.

—        Kas jums daļas par manu sievu? — Rībcks tam rupji uzkliedza. — Jau tā esmu bijis pārāk iecietīgs pret jums. Vai nu reiz runāsit?

Vecais žīds sāka plēst matus.

—        Mana meita! Kur mana meita? Viņa ir šeit, grāfs nolaupījis man manu vienīgo bērnu! Lai Dievs soda viņus abus!

—          Vai jūs patiesi esat traks? — Rībcks uzkliedza tam. — Savu meitu jūs meklējat šeit? Kas to lai zina, kur viņa ir! Neiedrošinieties vairs runāt nc vārda, citādi uzreiz aizlidosit pāri žogam!

—         Bet viņa bija šeit! Jūs tikai gribat mani piekrāpt! Jūs, kristīgie suņi! Lēbels viņu šeit redzējis!

Dārznieka sieva atkal parādījās durvīs. Viņa bija dzirdējusi žīda pēdējos vārdus.

—  Kas par Lēbelu? — viņa izbrīnā jautāja.

—         Kāds tur Lēbels esot teicis, ka šī vecā žīda meita esot pie mūsu kunga! — Rībeks sašutis iesaucās, icgrūzdams Šmeijcm pamatīgu dunku ribās.

—           Kāpēc tu nesvied to nekaunīgo tēviņu ārā? Mūsu grāfs lai ielaistos ar kādu tur žīdieti? Kāda nejēdzība! Bet nu pietiek. Man vēl jānoplūc tā zoss, ko pirmīt man atnesa.

Viņa pagriezās uz iešanu, bet tad, it kā ko atcerējusies, pēkšņi palika stāvam.

—          Kā tad izskatās jūsu meita? — viņa jautāja. — Vai viņai nav melns tērps un granātu auskari ausis?

—        Granāti? žīds nicīgi iesaucās. — Nē, tie ir rubīni — īsti rubīni, par kuriem cs samaksāju dārgu naudu… Bet kur jūs redzējāt manu meitu?

Dārzniece sāka skaļi smieties.

—         Nu, ja tā ir jūsu meita, tad viņa tiešām bija šeit! Bet neuztraucieties — neviens šeit viņu nav aizticis! Viņa piedāvāja man zosi, un es to arī nopirku.

Šmcijc izskatījās diezgan nožēlojams. Viņš zināja, ka Judīte nodarbojas ar putnkopību un bieži mēdz pārdot vistas un zosis.

Rībeks bija ļoti mierā ar sievu.

—        Tātad tā bija viņa? — nu arī viņš iesaucās. — Nu, tad klausieties! Kad tā meitene gribēja ienākt dārzā, pie viņas piegāja kāds garš un tievs žīdu puisis ar riebīgu purnu un tādām acīm kā riteņi. Tas neķītri uzmācās meitenei, tāpēc viņa sāka skaļi saukt palīgā. Tajā acumirklī mūsu grāfs, kam gadījās iet gar vārtiem, ar vienu sitienu notrieca nelieti zemē, un meitene varēja mierīgi ienākt dārzā. Un tā nu ir jūsu pateicība par grāfa kunga laipnību? Ārā — tūlīt ārā!

Bet Šmcijc arvien vēl stāvēja kā sastindzis. Pēkšņi viņš iesita ar roku sev pa pieri.

—         Tātad šis suns, šis Lēbels Feilšentāls viņu apmelojis? — viņš iesaucās. — Un kur viņa palika?

—          Kad sieva to bija mazliet nomierinājusi, viņa atkal aizgāja, laikam taču mājās, — dārznieks mierīgi meloja.

—           Viņa nav pārnākusi mājās! Ak Dievs, kur gan viņa varēja palikt?

—          Nu tad pajautājiet tam nelietim, kas citus apmelo, bet pats uzmācas meitenei! — dārznieks zobojās.

Smcijc Finkcls vārījās dusmās. Jā, šiem ļaudīm bija taisnība: Lēbels bija uzkūdījis viņu grāfam, lai novērstu aizdomas no sevis!

Neteicis vairs ne vārda, vecais augļotājs skriešus devās prom. Lēbclam vajadzēja izjust viņa dusmas.

Rībcks mēmi saskatījās ar sievu.

—        Paldies Dievam, nu viņš ir nost no mūsu kakla! Tam žīdu puisim nemaz nekaitēs, ja viņu iekaustīs. Bet grāfs jābrīdina. Un ko mēs nu lai iesākam ar jauno meiteni?

Dārzniece mirkli apdomājās.

—         Lai viņa pagaidām paliek pie mums, jo citādi kāds tai varētu uzglūnēt, — viņa beidzot nolēma, jo ari viņa bija paguvusi iemīļot skaisto, laipno meiteni ar skumjajām acīm.

47

Lindenhozā

Lindenhozas pagalmā ieripoja rati, no kuriem izkāpa trīs eleganti ģērbušies kungi: prokurors, tiesas ārsts un grāfs Ulrihs Reišcnovs.

Brauns stāvēja pie darbistabas loga. Turpat līdzās gulēja barons Rotenauss, pie kura šobrīd bija ieradies ārsts.

Sulainis tūlīt steidzās ziņot kungam par negaidīto apmeklētāju ierašanos.

—         Mans Dievs, — Rotenauss īgni iesaucās, — es taču vēl esmu tik vārgs. Doktora kungs, lūdzu parūpējieties, lai liek mani mierā.

Ārsts izgāja otrā istabā, kur Brauns pašreiz ieveda ierēdņus.

—          Man jārunā ar baronu ļoti svarīgā lietā, doktora kungs, — prokurors sacīja.

—         Barons ir ļoti slims, un man jālūdz, lai jūs pēc iespējas saudzējat viņu, — ārsts atbildēja.

Visi iegāja slimnieka istabā. Rotenauss tiešām izskatījās tik vājš, ka prokurors uzreiz nolēma atsacīties no tā apcietināšanas.

—         Ļoti nožēloju, ka esmu spiests jūs apgrūtināt, barona kungs. Vispirms man jāpaziņo, ka nozudušais pergamenta vīstoklis atrasts. Lūdzu aplūkojiet, vai šis ir tas pats?

Rotenauss mazliet pacēla galvu, bet tā uzreiz atkal gurdi atslīga spilvenos.

—         Tātad tomēr? — viņš redzami apmierināts iesaucās, trīcošie pirkstiem atritinādams vīstokli. — Jā, tas ir tas pats. Vai esat atradu, arī to meiteni?

—        Jā gan, barona kungs, — prokurors lēnām atbildēja. — Šis plāns tika atrasts Zuzannas Verncras istabā.

Rotcnauss uzmeta tam neticīgu skatienu.

—         Tas nav iespējams! — viņš dedzīgi iesaucās. — Varu apzvērē ka tā sieviete nebija Vernera jaunkundze. Kaut pilī bija tumšs, viņu cs uzreiz būtu pazinis.

—  Bet vīstoklis taču atrasts pie viņas!

—         Nevar būt, prokurora kungs. Ko gan Vernera jaunkundze būtu meklējusi pilī, un kāds tai varētu būt iemesls izturēties tik naidīgi pret mani?

—         Jūs visai dedzīgi aizstāvat šo meiteni, barona kungs, — prokurors zīmīgi pasmaidīja.

Rotcnauss nobāla.

—         Es jūs lūdzu: nepārprotiet mani! Manās acīs šī nevainīgā meitene ir tikpat kā bērns — ne vairāk. Es negribu, ka manis dēļ viņai būtu netaisni jācieš. — Lai cik nožēlojams arī bija viņa raksturs, šai meitenei viņš negribēja kaitēt.

Prokurors bija mazliet pārsteigts.

—          Vernera jaunkundze atsakās sniegt jebkādus paskaidrojumus par šo vīstokli, tomēr viņa nenoliedz, ka tovakar bijusi pilī.

Rotcnauss pēkšņi saprata visu: Zuzanna bija noslēpusi grāfieni. Bet tā sieviete, kuru viņš bija salicis pils koridorā, tomēr bija kāda cita. Acīmredzot viņas nolūks bijis aizkavēt Rolcnausu atklāt šo noslēpumu.

—          Vernera jaunkundzi cs pilī neesmu saticis. Tā bija kāda cita, daudz lielāka auguma sieviete, — viņš noteikti apgalvoja.

Prokuroram arvien vairāk zuda pārliecība par Rotcnausa līdzdalību noziegumā.

—         Jūs apgalvojat, ka rotu kasti grāfiene pati nodevusi jums glabāšanā? — viņš jautāja.

—  Protams, — barons bez vilcināšanās atbildēja.

—  Kad tas notika?

—  Skaidri neatceros, mana atmiņa kritienā tomēr mazliet cietusi.

—         Bet Anna Vernera kundze vēl nozieguma dienā redzējusi kasti grāfienes istabā uz galda!

Rotenauss tomēr neapmulsa.

—         Viņa kairā ziņā maldās. Es palieku pie saviem izteikumiem, — viņš cieši noteica. — Un kādā gan cilā ceļā cs būtu šīs vērtslietas ieguvis? — viņš mierīgi piebilda.

—          Tas jau ir pats svarīgākais jautājums, barona kungs, kas jums jāpierāda.

—         Kamēr grāfiene pati nav spējīga to apliecināt, prokurora kungs, man grūti nāktos to pierādīt, — Rotenauss nekaunīgi atbildēja, paļaudamies uz vecās grāfienes gara aptumšošanos.

—         Mēs ceram, ka nelaimīgā dāma ar laiku atgūs runasspējas, — prokurĀrs piezīmēja. — Viņa jau izteikusi dažus vārdus.

Barons neviļus sarāvās.

—          Un ko viņa tcica? — viņš jautāja, pūlēdamies piešķirt balsij līdzjūtības izteiksmi.

—        Par to cs tieši gribēju ar jums runāt, barona kungs. Kas ir Urzula Prahta, par kuru grāfiene runājusi?

—         Urzula Prahta… — Rotenauss mehāniski atkārtoja. — Urzula Prahta? — Viņš griezīgi iesmējās, un stiprs drudzis sāka to kratīt. — Ko viņa grib? Ņemiet viņu prom — drīzāk! Viņa nožņaugs mani! — Viņš satvēra rokām kaklu, it kā neredzami pirksti to jau žņaugtu.

Prokurors nesaprašanā uzlūkoja ārstu.

—  Kas tad nu atkal? Vai viņš ir slims?

Ārsts paraustīja plecus.

—        Karsonī barons pastāvīgi murgo par kādu sievieti, kas to vajājot, — viņš paskaidroja.

—         Kas tad īsti ir šī Urzula Prahta? Verneri viņu nepazīst, barons satrūkstas, dzirdot viņas vārdu — galu galā būs jājautā galvenajai apsūdzētajai.

Rotenauss arvien vēl murgoja. Prokurors nopūzdamies pagriezās uz iešanu. Viņš atkal bija cietis neveiksmi.

Tiesas kungi devās atpakaļ uz pilsētu. Ikviens no tiem bija klusībā sastādījis savu spriedumu par Rotenausu. Prokurors bija ļoti noraizējies, uz viņu gūlās vislielākā atbildība, bcl lietas apstākļi arvien vairāk sarežģījās.

* * *

Lindcnhozas pārvaldniekam bija vienam pašam jāpārzina plašā muiža. Arī ziemā darbu nelrūka. Turklāt kalpotāji pēdējā laikā bija pavisam izlaidušies, un saimes istabās nekad netrūka vielas visnejēdzīgākajām tenkām.

Bija launaga laiks. Kamēr pārējie kalpotāji ļaužu virtuvē dzēra kafiju, abi jaunpieņemtie parka strādnieki bija palikuši ārā.

Viņi sēdēja vecā akmens solā zem verandas jumta paspārnes. Pērnās lapas gandrīz visas jau bija sagrābtas un sakrautas vezumā.

—          No ļaudīm neko lielu nevar izvilkt, Hcmpcl, — mazākais no strādniekiem sacīja savam biedram.

—         Es jau esmu sācis lakstoties ap resno kūts kalponi, — Hcmpels smējās. — Viņa nav pārāk atturīga, un ar kādas lētas rotas palīdzību cs ceru vēl vairāk iegūt tās uzticību.

—  Un ko tad viņa pastāstīja?

Abi detektīvi, kas bija pieņēmuši strādnieku vietas Lindenhozā, ciešāk pievirzījās viens otram.

—         Minna stāsta, ka barons esot liels sieviešu cienītājs. Viņa pat nezina, cik upuru tam jau esot bijis, bet no viņas vārdiem cs sapratu, ka viena no šīm nelaimīgajām — kāda vājprātīgā — vēl šodien tiekot slēpta pilī. Un ari pagrabā esot kāda dziļa bedre…

—          Kurā viņš jau esot iemetis dažu labu, ko? — Vihcrts skaļi iesmējās.

—         Protams, šie nostāsti ir stipri pārspīlēti, bet kur dūmi, tur arī uguns.

—         Tādā gadījumā mēs to arī atradīsim. Nams ir ļoti plašs, derētu to kādreiz slepeni pārmeklēt. Tūkstoš marku lielā atlīdzība par Brandcnfclsas noziedznieka atrašanu taču nav nieka lieta!

—         Un to jūs gribat nopelnīt šeit? Tikdaudz taču mēs visi zinām, ka barons Rotenauss nav vainīgs.

— Jā gan, bet man ir citas aizdomas…

—         Vihert, palūkojieties, kas tas — pēdējā augšstāva logā pa labi, gandrīz pie paša torņa? — Hcmpels uztraukts satvēra biedra roku.

—        Mans Dievs, jā — tur tiešām pakustējās loga aizkars! — pēdējais satrūcies čukstēja. — Un man šķita, ka tur neviens vairs nedzīvo!

Abi detektīvi nenovērsa acis no loga. Dzeltenie aizkari atkal sakustējās, un starp tiem kļuva redzama kāda roka… Nē, kāda ķetna.

—          Kas tas varētu būt? — Hcmpels čukstēja. — Taču kāds cilvēks?

Aizkari pavērās vēl plašāk, un uz īsu brīdi logā parādījās dzeltena galva ar dīvaini kvēlojošām acīm.

Slepenpolicisti mēmi saskatījās.

—        Tas taču bija kāds dzīvnieks milzīgi liels kaķis… Vai redzējāt, Vihert?

Tas pamāja ar galvu.

Mums jāizdibina, kas tur īsti notiek.

Vēl brīdi viņi stāvēja un lūkojās logā, tomēr tur nekas vairs nebija saskatāms.

48

Nodomātais uzbrukums

Grāfienes Holmsvikas mazā muiža bija gandrīz visa nodegusi. Visapkārt bija redzamas kūpošu pelnu un gruvešu kaudzes. Vispārējā uztraukumā neviens nebija ievērojis, ka notikuma vietā ieradies arī meklētais Feits ar savu meitu.

Varonība, ar kādu lika bija izglābusi jauno grāfieni, izsauca vispārēju apbrīnošanu. Arī bīstamais lēciens no augšstāva loga bija beidzies laimīgi. Ilka tikai mazliet bija sagrūdusi kāju, bet grāfiene bija palikusi neievainota.

Skatītāji, kas aizturētu elpu bija vērojuši abu meiteņu lēcienu, tūlīt steidzās tām klāt. Redzēdams, ka viņa dievinātā meita palikusi dzīva, Feits aiz prieka sāka lēkāt kā negudrs. Un cik lepns viņš jutās! Viņa Ilka taču bija izglābusi kāda cita dzīvību, pašaizliedzīgi likdama ķīlā pati savējo! Vai tagad vēl atradīsies kāds, kas iedrošināsies to nicināt vai pat zoboties par to? Vai pasaulē vispār bija vēl otra meitene, kas varētu sacensties ar viņu skaistumā, augstsirdībā un varonībā?

Zigrīdai steigā tika iekārtota pagaidu guļasvieta zem kāda kupla skābarža, kur tā drīz atguva samaņu. Mirkli nolūkojusies varenajās liesmās, kas nesaudzīgi iznīcināja visu savā ccļā, viņa vispirms apjautājās par kalpotājiem. Paldies Dievam, tie visi bija dzīvi un veseli!

Karīna bija nometusies ceļos līdzās kundzes gultai. Zigrīda maigi glāstīja uzticamās saimnieces sastrādātās rokas. Tad viņa piecēlās sēdus, cenzdamās saskatīt pūlī savu drošsirdīgo glābēju, kuru tā vēl pēdējā apziņas mirklī bija pazinusi.

Bet kur tad Ilka bija palikusi?

Viņa stāvēja koka ēnā, kautrīgi slēpdamās aiz citiem. Viņa tikai gribēja redzēt, vai viņas darbs izdevies, untad klusi nozust.

Tomēr Zigrīdas asais skats jau bija to pamanījis, un viņa mēmi sniedza tai pretim abas rokas. Ar klusu sajūsmas kliedzienu Ilka pieskrēja pie grāfienes un ieslīga tās skāvienos.

—         Pateicos jums! — Zigrīda aizkustināta sacīja. — Ja jūs nebūtu mani izglābusi, cs būtu palikusi liesmās, vai arī kritusi no slepkavu naža. Kā lai pateicos jums?

Ilka pakratīja galvu.

—          Es tikai atmaksāju to, ko jūs man dāvinājāt, — viņa vienkārši sacīja. — Un jūsu dzīvība taču ir daudz vērtīgāka par manējo.

—  O, nē! Jūs esat tik laba un varonīga!

—         Es laba? — Ilka sāka skaļi elsot. — Ja jūs zinātu, kases esmu, jūs atstumtu mani no sevis… Bet nē — jūs nc! Jūs esat labāka par visiem citiem! Tas, ka jūs nosaucāt mani par labu — tā man ir augstākā alga! Dzīvojiet laimīga, jo esat to pelnījusi, un dažreiz atcerieties arī nabaga liku!

Viņa vēlreiz paspieda grāfienei rokas un tad kā zibens nozuda naktī.

Zigrīda skumji nolūkojās lai pakaļ.

—         Brīnišķīga mt ilene! viņa sevī domāja. — Kas zina, kas slēpjas viņas dvēselē!

—  Kur mēs nu paliksim, kundze? — Karīna jautāja.

Zigrīda paraustīja plecus.

—          Viss nodedzis. Vai tas nav kā mājiens, ka man šeit vairs nav vietas?

Viens no dzēsējiem ziņoja, ka izdevies pasargāt no liesmām kādu mazu dārza mājiņu. Tāpat bija laimējies izglābt zirgus un suņus, par ko grāfiene sevišķi priecājās.

—         Man pat nav ar ko atalgot dzēsējus, — viņa sacīja. — Viss, kas man šeit piederēja, aizgājis bojā liesmās.

—           Tas bija tikai cilvēka pienākums, grāfienes kundze, — ugunsdzēsēju vadītājs sirsnīgi atbildēja. — Mēs vienmēr esam gatavi palīdzēt kaimiņiem.

Zigrīda pateicībā spieda viņa cicto roku.

—        Ganes tomēr pratīšu jums visiem vēl pierādīt savu pateicību, — viņa aizkustināta piezīmēja.

Šajā acumirklī ļaudis izvilka no drupu apakšas kādu līdz nepazīšanai pārogļojušos līķi.

Zigrīda notrīcēja šausmās un riebumā.

—         Tas ir viens no dedzinātājiem, — viņa klusi sacīja. — Tur bija viens vīrietis un viena sieviete. Viņi gribēja mani noslepkavot. Bēgot no viņiem, cs ieskrēju degošā istabā, no kurienes tā meitene mani izglāba pēdējā brīdī. Bet kur palicis otrs dedzinātājs?

— Tas vēl nav atrasts. Jādomā, ari viņš atradis nāvi liesmās.

— Ak Dievs, kāds šausmīgs sods! — Zigrīda iesaucās.

Kalpotāju pavadībā viņa devās uz mazo dārza namiņu. Viņa gribēja

no rīta pārcelties uz dzīvi pie saviem attāliem radiniekiem pilsētā, lai tad visā drīzumā atgrieztos Zviedrijā.

Pats liktenis to tā bija gribējis.

* * *

Ilka soļoja līdzās tēvam caur tumšo mežu. Viņa jutās tik nogurusi, ka vismīļāk būtu apgūlusies zem pirmā koka. Bet nakts bija auksta, un ledains vējš šalca koku kailajos zaros.

Ilkai bija izdevies nemanot nolikt Zigrīdai līdzās tās sudraba somiņu ar naudu. Nu viņa jutās viegla un mierīga.

—        Vai tu paliksi ciemā, tēvs? — viņa jautāja, kad tālumā jau pacēlās Spoku torņa tumšais siluets.

—         Es aiziešu pie Anselma Bcrnta. Gan tas pagādās man naktsmājas.

—         Es iešu tev līdzi, jo negribu šonakt palikt viena mūsu būdā, — Ilka sacīja.

—         Gan jau atradīsies vieta arī tev. — Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka tieši pie Anselma tas pirmo reizi bija redzējis Šņabja Māli. Ko tas nu teiks?

Feits uzticēja savas rūpes meitai.

—          Nestāsti viņam neko par to nožēlojamo sievieti, — līķa deva padomu. — Gan jau viņš pats dabūs zināt par tās nāvi, un mēs tad varēsim pateikt, ka neesam neko zinājuši.

Feitam bija jāatzīst, ka tā būs vislabāk. Nu viņa domas atkal pievērsās nozudušajam testamentam. Vai tas bija sadedzis kopā ar Māli? Viņš vispār vēl nebija pārliecinājies, kurš no abiem testamentiem tam palicis, un apņēmās jau rīt to noskaidrot.

—         Es laikam nemaz vairs ncatgriezīšos mūsu vecajā būdā, — lika sacīja. — Esmu jau pieņēmusi sev kompanjoni un tādēļ droši varu palikt dzīvot Rotcnausa namā, neviens nevarēs par mani zoboties.

— Tātad viņš jau ir apsolījis tevi precēt? — Feits pārsteigts jautāja.

—          Apsolījis? — Viņa īsi iesmējās. — Rotenauss ir tik vārgs, ka nespēj pateikt ne jā, nc nē. Tomēr mans tuvums viņam sagādā redzamu prieku, un gan jau cs mācēšu izmantot savu varu. Man nebūs grūti paātrināt viņa galu, viņa turpināja. — Ārsts viņam parakstīja miegazāles, ko cs laiku pa laikam iedodu tam. Viņš ir tik slims, ka tam gribot negribot jāuzticas man, un par tālāko gan jau cs pati parūpēšos. — Viņas lūpās atplaiksnija velnišķs smaids.

Feits satrūcies klusēja. To viņš nebija gaidījis. Ilka gribēja aukstasinīgi nonāvēt baronu! Viņš vairs nesaprata savu meitu. Nupat tā ar vislielāko pašaizliedzību bija izglābusi kādu dzīvību, bet tagad mierīgi sprieda par kādas citas iznīcināšanu!

Priekšā jau pacēlās cicma zemās ēkas. Tālumā bija saskatāma Brandcnlelsas pils.

—        Tur cs gribu dzīvot! — Ilka cieši sacīja. — Es nenorimšu, kamēr nebūšu sasniegusi savu mērķi. Vai esi ko dzirdējis par Verneriem?

—  Zuzanna apcietināta Rotcnausa lietā.

—  Tā viņai vajag — lai neceļ degunu tik augstu. Un Gabricla?

Feits sarauca pieri. Šie jautājumi tam bija nepatīkami.

—  Vai es zinu! — viņš atcirta. — Neesmu par to neko dzirdējis!

Ilka uzmeta tēvam ātru skatu. Viņa taču cerēja, ka viņš nav bijis

uzbrucējs. Bet kādēļ tas bija tik atturīgs?

—          Mums jāuzmanās — tagad visur klejo slepenpolicisti, — viņa klusi sacīja. — Iesim labāk pa lauku taciņu, tur mūs neviens nepamanīs.

Viņi atradās jau netālu no pils, kad Ilka pēkšņi satvēra tēvu aiz piedurknes.

—  Palūkojies, tēv! Tur kaut kas kust!

Fcits pavērās turp. Gar parka žogu uzmanīgi līda kāds tumšs stāvs.

—        Tur ir vēl arī citi, — viņš iečukstēja meitai. — Kas tic varētu būt? Varbūt policisti?

Pie parka žoga nu jau bija redzami četri stāvi. Likās, tie visi vērīgi lūkojās vārtsarga namiņa virzienā.

—          Tie nav policisti, tēvs, tie ir klaidoņi, — Ilka čuksfēja, acīm urbdamās tumsā.

—  Arī man tā šķiet. Ko gan viņi varētu tur meklēt?

Četri vīrieši cits aiz cita pārgāja pār ceļu un iznāca uz taciņas, arī viņi devās uz Anselma būdas pusi.

Feits palika kā pārakmeņojies stāvam.

—  Ko tas nozīmē? — viņš čukstēja.

—  Gan jau dzirdēsim.

Nepazīstamie nu jau bija sasnieguši būdu un drīz nozuda tajā.

—          Nāc, — Feits sacīja. — Mums jāzina, kas tur notiek. Būdas dibensienā ir lūka, kas aizsista plāniem dēļiem. Caur to mēs varēsim visu noklausīties.

Viņi uzmanīgi apgāja apkārt mājiņai un pielīda pie lūkas, caur kuras plāno dēļu šķirbām spiedās ārā gaisma.

Ansclms stāvēja istabas vidū, samiegojies berzēja acis un neslēpa pārsteigumu par vēlīno apmeklējumu.

—          Sen neredzēti viesi — ko, Ansclm? — kāds milzīga auguma tēviņš ar uztūkušu seju un zilgansarkanu degunu smējās.

—        No kurienes tad tu, CJarais Jēkab? Vai no tērauda aizkariem? — Bernts jautāja, vērodams milzi.

—          Klusāk, cilvēk! Te jau visas malas mudžot no zilsvārčiem un slepenajiem. Gan jau tic vēl īstā laikā dabūs zināt, ka esmu izlaidies no būrīša.

Bernts acīmredzot pazina visus.

—         Nu, vispirms iedzersim uz tām bailēm, — viņš sacīja, izņemdams no skapja degvīna pudeli. — Kopš Māle ir prom, man vienmēr turas kas krājumā. Velns zina, kur tā trakā palikusi! Bet gan jau viņa atkal pārnāks, kad tai vairs nebūs ko grauzt.

—         Es redzēju Māli kopā ar Kapu Edi. Tiem laikam bija labi ķēries, jo viņi mētājās ar naudu kā ar spaļiem, — viens no klaidoņiem stāstīja.

Garais Jēkabs viņu nepacietīgi pārtrauca:

—        Redzi, Bcrnt, mums ir padomā kāds lielisks ķēriens. Tu vari nākt talkā, jo tev kā pauniniekam viegli visur iekļūt… Tu taču vēl staigā zilajā kreklā?

—          Un kā vēl! — Ansclms iesmējās. — Vienīgi no tā taču cs pārlieku!

—         Zinām jau!… Tātad — tā ir maza villa lielceļa malā, kur dzīvo tikai sievietes un kāds vecs vīrs. Baronese ir ļoti bagāta. Vari piedāvāt tur bērnu paijiņas, jo namā ir arī kāds slims bērns.

Bernts mirkli apdomājās, tad sacīja:

—         To namu cs zinu. Liekas, tur jau ir kas noticis, jo policija to pastāvīgi uzmana. Tomēr esmu mierā visu izpētīt.

—         Labi. Sīkāk šo lietu pārrunāsim „Zilajā mērkaķī", kur cs tagad dzīvoju, — Garais Jēkabs piebilda.

Saruna būdā kļuva tik klusa, ka aiz sienas nekas nebija sadzirdams.

Pēc brīža Sirmis — vēl gluži jauns, bīstama izskata vīrietis, kas stipri šķielēja, — pēkšņi iejautājās:

—  Vai tu pazīsti baronu Rotenausu, Anselm?

— Jā, bet viņš šobrīd ir slims un neiziet no istabas.

—  Esmu par to dzirdējis. Vai muižā daudz ļaužu?

—  Vesels bars, tur neko nevar uzsākt!

—         Nu tad es aizrakstīšu viņam, gribu sagādāt tam mazu prieku, — Sirmis smējās.

—  Jā? Ko tu esi nodomājis?

Sirmis izņēma no kabatas kādu vairākkārt salocitu papīra loksni.

—         Glīta lieta, — viņš lielījās. — Ar šo papīrīti varu zvejot no viņa velns zina cik daudz naudas!

—        Grāfienes Brandenfelsas testaments! — Bcrnts pārsteigts iesaucās. — Cilvēk, kur tu to dabūji?

Sirmis pavīpsnāja.

—         Tā mana darīšana, — viņš noslēpumaini atbildēja. — Žēl, ka nevaru pats izrunāties ar baronu. Bet cs rakstīšu viņam un pieprasīšu par šo papīru piecus tūkstošus marku. Ja viņš negribēs maksāt — nodošu testamentu tiesai.

— Tad jau tevi pašu noturēs par slepkavu!

—  Nu, tik traks cs taču neesmu! Es tikai pabiedēšu baronu.

—          Rotenauss, mans mīļais, ir viltīgs kā lapsa. To tu tik viegli vis nepiešmauksi!

—         Nebīsties, gan jau tikšu ar viņu galā! — Sirmis lielīgi noteica. — Strādājot advokāta Normana birojā, esmu daudzko iemācījies. Žēl, ka viņš tik drīz mani padzina!

Ieraugot testamentu, Feits tikai ar pūlēm apvaldīja pārsteiguma kliedzienu.

—          Šo puisi mēs dabūsim rokā, — viņš iečukstēja meitai, kas piekrītoši pamāja ar galvu.

—         Šī lieta man nemaz nepatīk, Sirmi, — milzis piezīmēja. — Tu tikai velti iekritīsi.

Ansclms arī pievienojās viņa domām. Viņš zināja, kam testaments iepriekš bija piederējis, un klusībā jau uztraucās par Fcita ilgo nerādīšanos.

—          Dod man kādu no saviem zilajiem krekliem, Bcrnt, — Garais Jēkabs lūdza. — Cietuma drēbēs cs taču nevaru rādīties ļaudīs. Parūka man jau apgādāta, seju nokrāsošu ar valriekstu eļļu, un klibot arī cs protu — lai tad kāds nu pazīst Garo Jēkabu!

Viņš iegāja mazajā dibenistabā un brīdi vēlāk atgriezās pilnīgi nepazīstams. Visi smējās par viņa pārvērtību. No vienas kabatas rēgojās dažādi atslēdznieka darbarīki. Šo amatu viņš reiz bija izmācījies, bet tad drīz nokļuvis uz slidena ccļa.

—          Dažās dienās lieta būs nobriedusi, — viņš mierīgi sacīja. — Tātad rīt „Zilajā mērkaķī", Bcrnt.

Ansclms apsolījās ierasties, un Garais Jēkabs ar diviem biedriem aizgāja. Sirmis gribēja pārgulēt nakti pie Anselma.

Pavadījis viesus, Bcrnts atgriezās būdā. Izbijušais advokāta rakstvedis viņam nebija pa prātam. Viņš gudroja, kā varētu atņemt tam testamentu. Viņš bija pārāk gļēvs, lai rīkotos ar varu, un tāpēc vienmēr centās panākt savu ar viltību.

—          Jums būs jāguļ dibenistabiņā, citu telpu man nav. Pie manis nevienam neienāks prātā meklēt ko aizdomīgu, viņš laipni sacīja.

—         Man jāguļ šajā suņu būdā? — Sirmis norūca, ar riebumu ielūkodamies tumšajā, piesmakušajā istabiņā.

Ansclms uzmeta tam ļaunu skatienu.

—          Man nekā labāka nav, — viņš īgni atbildēja. — Ja mana būda jums par vienkāršu — varat gulēt ārā.

Sirmim nebija izvēles.

—         Nu tad būs vien jālien šajā zālē, — viņš mēģināja jokot. Bet vai cs iznākšu no tās dzīvs?

—         Kas gan jūs lai aiztiktu? Šeit jūs neviens nemeklēs, un tās dažas peles nekož.

Jaunais noziedznieks nopurinājās.

—           Vispirms vēl vienu malku, lai nepietrūktu drosmes, — viņš lūdza, un Bernts bez iebildumiem pasniedza tam pudeli.

Sirmis bez kautrēšanās izsūca to līdz dibenam.

—          Nu tad labu nakti, — viņš sacīja un mirkli vēlāk vaidēdams apgūlās uz vecā salmu maisa.

Viņa skaļā krākšana drīz vien liecināja, ka alkohols jau sācis darboties.

Fcits nolēma, ka pienācis laiks rīkoties.

Apgājis apkārt būdai, viņš trīs reizes īsi pieklauvēja pie loga.

—         Kas tur nu atkal? — Ansclms īgni atsaucās, bet, pazinis Fcitu un liku, tūlīt ielaida tos.

—         Beidzot tu nu esi atnācis! Bernts čukstēja. — Bet klusāk — tur otrā istabā kāds guļ!

Fcits drūmi pamāja ar galvu.

—          To puisi es tieši meklēju, — viņš sacīja. — Viņš atdos man testamentu, vai arī…

—  Tikai bez trokšņa, Fcit. Tas jau guļ kā nosprādzis!

—         Ļauj tēvam pašam tikt ar viņu galā, — Ilka mierinoši sacīja. — Mēs abi neko neredzam un nedzirdam.

Ansclms klusēja.Viņš zināja, ka visi vārdi šeit būtu lieki.

Fcits izņēma no kabatas garu dunci un, bridi klausījies pie durvīm, nozuda tumšajā istabā.

Ansclms bija bāls kā mironis. Viņš trīcēja pie visām miesām un vērīgi klausījās katrā skaņā, kas nāca no dibenistabas.

Turpretim Ilka palika pavisam mierīga. Viņa ar nicināšanu nolūkojās būdas saimniekā.

Beidzot Feits atkal iznāca. Mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, viņš nosēdās piegaida. Bcrnts uzmeta tam nedrošu, jautājošu skatienu.

—        Viss kārtībā, — Feits aukstasinīgi sacīja. — Nebīsties, tavs nams ir tīrs.

Viņš mierīgi piecēlās un plaši atvēra virtuves durvis. Ansclms ar šausmām ielūkojās tumšajā telpā, bet tad pārsteigts pietrūkās kājās: netīrais salmu maiss stāvēja savā parastajā vietā, bet uz tā neviena nebija!

—  Vai viņš ir prom… aizbēdzis? — Ansclms vilcinādamies jautāja.

Feits zīmīgi pasmaidīja.

— Jā, viņš ir prom… Un ja tev kāds jautā — tu neko nezini!

— Tātad tomēr?.. — Bcrnts nomurmināja.

Feits uzsita tam uz pleca.

—          Un nu nedomā vairs par to. Tā bija mana personīgā liela, un mēs paliekam draugi tāpat kā līdz šim!

Ansclms ielika savu roku biedra izstieptajā plaukstā. Galu galā tā taču nebija viņa darīšana, kas īsti noticis ar bijušo rakstvedi.

—         Vai tev šeit nav nekas stiprāks? — Feits jautāja, palūkodamies apkārt.

—         Ir gan pat kaut kas smalks! — Ansclms apmierināts iesmējās un ienesa no virtuves divas apputējušas veca portvīna pudeles.

—  Acīmredzot pauninieka darbs ir ļoti ienesīgs, — Feits jokoja.

Bcrnts jutās glaimots.

— Nūjā, cs mazliet atviegloju kādas vecmeitas pagrabu Rozcnbur-

gā-

Feits izdzēra pielieto glāzi.

—           Viņai laba garša, tai vecajai, — viņš atzinīgi piezīmēja. — Klausies, vai tur nevar ko izdarīt, vecais draugs?

—         Par to csjau sen domāju. Ja gribi — samctīsimics kopā. Kā būtu, ja Ilka mēģinātu iekļūt viņas dienestā?

—         Nē, lika nepiedalīsies, — Feits nolēma. — To lietu mēs paveiksim ari bez viņas.

Ilkai tas bija gluži pa prātam. Viņa nemīlēja tīši doties briesmās, ja vien tēvs varēja iztikt bez viņas palīdzības.

—  Kā sauc to veco grabažu? — Feits jautāja.

—         Amanda Kusmaula, sešdesmit astoņus gadus veca, neprecējusies, pasakaini bagāta, — Bcrnts smaidīdams nobēra.

Nu, Amanda, lai tad dzīvo tavi mantinieki! Fcits smiedamies iesaucās, un visi trīs saskandināja glāzes, kurās vīns dzirkstīja kāasinis.

49

Prieki un bēdas

—         Cik ilgi cs jau esmu šeit? — Gabricla nopūtās, skumju aizplīvurotām acīm lūkodamās ziemas pelēkajās debesīs. — Cik ilgi viņi vēl turēs mani ieslodzītu šajos drūmajos mūros? Ak, cik mokoši gausi velkas stundas! Kaut varētu iemigt, vismaz uz dažām stundām iegrimt aizmirstībā!

Viņa atgāja no loga un gurdi atslīga gultā.

—         Ak, Robert, Robert! Cik briesmīga ir šī vientulība! Es vēlētos, kaut nāve mani atpestītu!

Ieslēpusi seju spilvenos, viņa nedzirdēja, kā atvērās kameras durvis. Pēkšņi tā izdzirda maigu, rūpju pilnu balsi:

— Gabricla, mīļā, vienīgā!

Laimē iekliegušies, viņa apsviedās apkārt.

—         Robert! — viņa iesaucās. — Robert, beidzot tu esi atnācis! Ak, nu es atkal varu cerēt!

Viņa cieši piekļāvās vīra krūtīm. Vienīgi tur tā jutās laimīga, no visām briesmām pasargāta.

— Nabaga mīļā Gabricla! — Viņš maigi glāstīja tās krāšņos matus.

—  Bet ar ko tad tu šeit nodarbojies? — viņš pēkšņi jautāja, norādīdams uz iesākto šuvekli, kas gulēja uz palodzes.

Maigs sārtums icŠalca Gabriclas bālajā sejā, padarīdams to vēl piemīlīgāku. Izņēmusi no groza dažus veļas gabalus, viņa izklāja tos Roberta priekšā uz galda, tie bija pavisam mazi krekliņi un svārciņi. Roberts pārsteigts vēroja drīz šos nieciņus, drīz atkal sievas seju, kurā atspoguļojās kluss prieks.

—  Vai tiešām šis darbs tevi izklaidē, mīlulīt? — viņš maigi sacīja.

— Bet vai tu pie tā nepārpūlē acis?

Gabricla vēl ciešāk piekļāvās viņam.

—          Tas man ir vismīļākais darbs manā vientulībā, — viņa klusi sacīja. — Strādādama cs jau redzu savā priekšā mazo radībiņu, kuras maigos loccklīšus reiz apsegs šie apģērba gabaliņi…

Viņa apklusa, un lielas asaras sāka ritēt pār viņas vaigiem. Roberts cicši saspieda tās roku savējā.

—  Gabricla, — viņš satrūcies iesaucās. — Gabricla, vai tu runā par… mūsu bērnu?

Šis negaidītais atklājums viņu dziļi satricināja un aizkustināja. Bērns — viņa bērns… Un cietumā vajadzēja atskanēt tā pirmajam kliedzienam? Viņš nezināja, vai priecāties par šo ziņu vai skumt.

— Robert, vai tu esi laimīgs? — Gabricla jautāja, paceldama galvu.

— Mīļā, mana vienīgā Gabriela — vai esmu laimīgs? — viņš trīcošā balsī iesaucās. — Ak Dievs, mūsu bērns… tavs bērns… Es nemaz nespēju to aptvert!

—   Un kaut šim nabaga radījumam būs lemts piedzimt cietumā, mīlas tam nekad netrūks! — viņa elsoja. — Beidzot taču reiz pienāks diena, kad es atstāšu šo namu, kas, neraugoties uz visām ciešanām un bēdām, tomēr būs devis man visaugstāko laimi manā dzīvē — manu bērnu!

Roberts izbrīnā uzlūkoja sievu. Cik stipra ticība, cik liela paļāvība, kāds nesalaužams gribasspēks mājoja šajā trauslajā sievietē! Viņš pats pie labākās gribas nespēja pilnībā dalīties viņas laimē, jo skaidri apzinājās, kāds smags pārbaudījums Gabriclai būs tas, kas citkārt mēdz būt sievietes augstākā laime. Ak, kaut viņa jau pirms tam varētu atgūt brīvību! Kaut drīzāk noskaidrotos viņas nevainība!

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, un istabā ienāca inspektors.

—   Diemžēl esmu spiests atkal nolaupīt jums jūsu viru, Vernera kundze, — viņš atvainojās. — Bet man jāievēro priekšniecības pavēles, jo citādi var gadīties, ka man jāaiziet no šejienes, un tad manā vietā atnāktu kāds cits ierēdnis.

—  Dieva dēļ, tikai ne to, inspektora kungs! — Gabriela izbailēs iekliedzās. — Neviens cits nebūtu tik laipns un iecietīgs pret mani, un kas gan tad ar mani notiktu?

Vecais inspektors sirsnīgi paspieda viņas mazo roku.

—    Ceriet, — viņš vienkārši sacīja. — Taisnībai tomēr beidzot jāuzvar!

Vēl pēdējais glāsts, pēdējais skūpsts, un Roberts gandrīz ar varu atraisījās no sievas skāvieniem. Noskumis viņš sekoja inspektoram, kas aicināja to uz brītiņu iegriezties viņa dzīvoklī.

—   Vai jums kas zināms par manu māsu, inspektora kungs? — Roberts jautāja.

—  Tieši par to es gribēju ar jums runāt, Vernera kungs. Jaunā meitene kļuvusi tik grūtsirdīga, tik vienaldzīga pret visu, ka tikai ar pūlēm var sagaidīt no tās atbildi uzjautājumicm. Caurām dienām viņa nepakustēdamās sēd kamerā, trulu skatienu lūkodamās sienā. Pēdējā laikā viņa pat ne reizi nav apjautājusies par saviem tuviniekiem.

Roberts dziļi nopūtās. Zuzannas izturēšanās arī viņam bija neatrisināma mīkla.

—  Vai cs drīkstu viņu apmeklēt? — viņš lūdza.

—  Protams, nāciet vien man līdzi.

Zuzanna sēdēja kamerā pie galda, ar muguru pret durvīm. Viņa pat nepagrieza galvu, lai palūkotos, kas ienācis. Roberts piegāja viņai klāt un maigi uzlika roku tai uz galvas.

—   Zuzanna, kur kavējas tavas domas? — viņš klusi jautāja. Jaunā meitene lēnām piecēlās. Brāļa sejas skumjā izteiksme, likās,

tomēr bija viņu aizkustinājusi.

—  Mīļā, labā māsa, — un šeit mēs atkal tiekamies?

—         Jā, Robert, šeit — cietumā, — viņa bezgala grūtsirdīgā balsī atbildēja.

— Zuzanna, uzticies man. Es taču esmu tavs brālis, — viņš lūdzās.

—  Varbūt es varēšu tev palīdzēt, ja tu izstāstīsi man visu, kas nomāc tavu dvēseli.

— Man spēj palīdzēt vienīgi brīnums… Vai «ii nāve, viņatikko

sadzirdami izdvesa.

—         Dieva dēļ, tu taču pati pazudini sevi, Zuzī! — Roberts izmisis iesaucās. — Kā gan tu vari gribēt, lai tev tic, ja tu pati nesaki ne vārda!

—         Tikpat neviens man neticētu, Robert. Mans stāsts izklausītos kā pasaka. Es neesmu glābjama. Un kāda gan arī nozīme manai nožēlojamajai dzīvei. Tas taču gluži vicnlaga, vai es lēnām novīstu mājās, starp jums, vai arī atrodu drīzu nāvi šeit!

—        Es tevi vairs nesaprotu, Zuzanna! Kas tev noticis? Uzlūko mani un saki: tu mīli kādu bez laimes, bez cerībām?

Viņas novārgušo seju pēkšņi pārklāja tumšs sārtums.

— Tātad cs tomēr esmu uzminējis, — Roberts līdzjūtīgi turpināja.

— Tad tādēļ šī vienaldzība pret visu? Nabaga, nabaga meitene! Zuzanna, skaļi elsodama, noslīga pie brāļa krūtīm. Roberts ļāva tai

izraudāties, viņš vairs nejautāja tai neko. Varbūt tomēr vēl bija kāds līdzeklis izkliedēt viņas drūmo jutoņu, aizdzīt šo bezcerību stingumu.

—         Es nāku no Gabriclas, viņš klusi sacīja. — Tu nemaz nejautā par viņu?

—         Ak, piedod! Cik bezjūtīga es esmu! Bet tam jākļūst citādi — to es tev apsolu! O, Robert, mīļobrāli, kaut cs spētu viņuglābt! Bet mana atzīšanās viņai nevar neko līdzēt. Klausies, Robert, un dari tad, kā gribi. Es toreiz, noslēpu ievainoto grāfieni! — viņa klusi iečukstēja tam ausi.

Roberts sarāvās.

—        Neiespējami! — viņš iesaucās. — Vai tādā gadījumā tu neredzēji arī uzbrucēju?

Viņa skumji pakratīja galvu.

—         Nē, un tas ir pats ļaunākais! Galu galā viņi vēl teiks, ka cs pali esmu lo izdarījusi, un pēc tam noslēpusi savu upuri, lai varētu visu noklusēt. Bet cs tā nebiju! Robert, tu taču tici man! — viņa izmisusi iekliedzās.

—          Nabaga meitene! Kā gan cs varētu turēt tevi tik nekrietnās aizdomās?

—          Mums visiem jāaiziet bojā, Robert, — viņa truli sacīja. — Nelaimīgais pergamenta vīstoklis mani iznīcina — un tomēr cs neesmu baronu Rotenausu pilī redzējusi.

—        Mīklas, visapkārt tikai tumšas, neatrisināmas mīklas! — Roberts sarūgtināts iesaucās.— Un noziegumu skaits arvien vairāk pieaug!

— Kas tad vēl noticis, Robert? Tu mani biedē!

—          Ai, Zuzī, tu jau tāpat nepazīsti to cilvēku, kaut varbūt esi redzējusi namu, kur tas dzīvoja. — Viņšgri.bēja novērst tās domas uz citām lietām. — Kāda baronese fon Lome tika turēta aizdomās vīra un bērna noindēšanā. Vēlāk izrādījās, ka noticis tikai pārpratums. Šī sieviete nozudusi un vēl nav atrasta.

—          Viņa nozudusi? Ak, nožēlojamā! — Zuzanna kaisli iesaucās, pārsteigumā aizmirsdama visu apdomību.

— Tu pazīsti to sievieti? — Roberts izbrīnā jautāja.

Zuzanna neprata melot.

—         Es izstāstīšu tev visu, visu! — viņa pēkšņi apņēmusies čukstēja un cicši piekļāvās brālim.

Un tā Roberts dabūja zināt par viņas nelaimīgo mīlestību pret Valdemāru, par dziļo pazemojumu, ko tai nācies pārciest no Faustīnas, un par brīnišķo tikšanos ar Francisku, kuras vārdu viņa nezināja.

Kad viņa beidzot apklusa, Roberts strauji piecēlās.

—          Nabaga mazo māsiņ! Protams, plaisa, kas tevi šķir no grāfa Bcrgera, ir pārāk dziļa. Bet neaizmirsti, ka dzīvē tevi vēl gaida pienākumi… un arī prieki, Zuzī!

Zuzanna neticīgi nogrozīja galvu. Kā gan viņa vēl drīkst cerēt uz priekiem!

Te Roberts pieliecās un iečukstēja viņai ko ausī.

Zuzanna strauji pacēla galvu.

— Ak, laimīgi nelaimīgā Gabricla! — viņa iesaucās. — Jā, Robert, tev taisnība: pasaulē vēl ir prieki, tikai jāprot tos redzēt un saprast! Kā cs viņu mīlēšu, jūsu mazo, brīnišķīgo bērniņu! Pateicos tev, mīļo brālīt! Jā, arī cietumā vēl iespējama Dieva saule!

50

„Kurš ir mans tēvs?"

Anna Vernera vientuļa sēdēja savā istabiņā. Viņai bija papilnam laika nodoties drūmām domām. Tik tukšs un kluss bija viņas mazais namiņš. Kāpnēs vairs neskanēja Zuzannas vieglie, steidzīgie soļi. Viņas gaišā, līksmā balss vairs ncsaccntās dziedāšanā ar mazo, dzelteno putniņu būrītī. Arī tas nu bija nokāris spārniņus un klusēja, kopš Anna bija to nonesusi lejā. Viņai nebija spēka iet meitas istabiņā, kur viss tik dzīvi atgādināja pazaudēto.

Robertam bieži nācās būt pilsētā, tagad viņu nodarbināja arī rūpes par māsas atbrīvošanu. Nekad viņš nezaudēja drosmi. Viņa sveiciens vienmēr skanēja tikpat sirsnīgi, jā, viņš mīlēja māli tāpat kā senāk.

Māti? Viņa taču nebija māte — nē, tā, kam bija tiesības uz šo svēto vārdu, vēl bija dzīva! Tikai Roberts neko nenojauta…

Anna Vernera neko nezināja par Roberta dīvaino tikšanos ar grāfieni Rcišenovu. Viņa ticēja, ka Roberts mīl vienīgi viņu, un bija laimīga šajā ticībā.

Ar kādām ilgām viņa vēlējās, kaut Gabriclas nevainība nāktu gaismā! Tad mīļotā dēla acis atkal starotu priekā un laimē.

Un Zuzanna? Ko viņa slēpa no mātes? Apvainota, smagi aizskarta Anna bija šķīrusies no meitas, jo tā bija stūrgalvīgi klusējusi, neraugoties uz visiem mātes lūgumiem.

Nu viņa, protams, domāja citādi. Cik ļoti nabadzītei vajadzēja cicst tādēļ, ka viņa nedrīkstēja uzticēties savai pirmajai, patiesākajai draudzenei — mātei!

Ak, viņa sāpīgi žēloja savu nelaimīgo meitu. Cik daudz asaru viņa bija izlējusi tās dēļ!

Viena, visu atstāta viņa sēdēja šeit — plosošo bēdu upuris. Šis īsais laiciņš bija cauraudis viņas skaistos, gaišos matus sidraba pavedieniem.

Jā, rūpes dara vecu! Šos vārdus viņa pati jau bija reiz kādam teikusi.

Ari grāfs Reišcnovs bija diezgan cietis.

Anna piegāja pie kumodes un izbīdīja tās atvilktni, kur glabājās dažādas piemiņas lietiņas no sen pagājušajiem laikiem, daža laba laimes brīža liecinieki: viņas bērnu pirmās kurpītes, rotaļlietiņas, Roberta skolas apliecības, Zuzannas pirmais zobiņš, un tur, pašā dibenā — viņas pašas līgavas vainags.

Savītušu, bezkrāsainu lapiņu sauja — mirtes, kas reiz bija rotājušas viņas lepni pacelto galvu.

Un tas, kuru viņa bija mīlējusi, — viņas vīrs — jau sen, sen miris.

Zvanu skumjās skaņas kā kluss atgādinājums ieplūda istabā.

Mirušo piemiņas diena!

Pirmo reizi viņa bija to piemirsusi savās bēdās. Viņa noslīga ccļos, un karstas asaras sāka ritēt uz savītušā līgavas vainaga. Ardievu jaunība, mīla, laime!…

—         Māt, mīļo māmiņ! — aiz viņas atskanēja Roberta maigā balss. Viņš bija klusi ienācis un nometies ceļos līdzās rūgti raudošajai sievietei.

Aizkustināts viņš uzlūkoja savītušo līgavas vainagu, un dziļa līdzjūtība pret smagi piemeklēto māti atspoguļojās viņa acīs. Viņš satvēra Annas roku un cicši piespieda to pie lūpām.

Tad viņš saudzīgi piecēla viņu no zemes un aizveda pie vccā dīvāna.

— Kādēļ tu nekad nerunā par manu tēvu? — viņš klusi jautāja.

Anna uzlūkoja viņu plati ieplestām acīm. Ko lai viņa tam saka?

—          Par tavu tēvu? — viņa satrūkusies atkārtoja. Jā, viņam bija tiesības uzdot šo jautājumu. Cik ilgi vien spēdama, viņa bija iA'āirījusics par to runāt. Bet tas taču bija tik dabiski, ka dēls gribēja dzirdēt par savu tēvu!

—         Mans pirmais vīrs, kā tev zināms, jau sen miris, — viņa, mirkli klusējusi, iesāka. — Tikai vienu gadu mums bija lemts baudīt laimi. Viņš dabūja galu kādā nelaimes gadījumā, medīdams kopā ar savu kungu. Asinīm pārplūdušu viņu pārnesa pie manis. Viņš nespēja vairs izrunāt nc vārda… viņa lūpas bija apklusušas uz mūžu. Dažas dienas vēlāk piedzimi tu. Drīz pēc tam arī cs atstāju līdzšinējos kungus un dabūju jaunu vietu firsta Z. ģimenē. Tur cs iepazinos ar savu otro vīru, Zuzannas tēvu. Viņš bija daudz vecāks par mani un arī drīz nomira. Tad man palikāt vienīgi jūs — tu un Zuzanna.

—        Tomēr par tēvu tu pateici visai maz, māmiņ. Pat viņa ģīmetni cs neesmu redzējis. Vai tev nekad tā nav bijusi?

Annai bija pirmā vīra ģīmetne, bet to viņa bērniem nekad nebija rādījusi.

—         Diemžēl man nav… cs nevaru parādīt tev viņa ģīmetni, — viņa nopūzdamās atbildēja.

—  Vai cs atgādinu tēvu? Kā viņš izskatījās?

—         Tas bija skaists vīrietis, liela un stalta auguma. Vienu gadu mēs nodzīvojām ļoti laimīgi — tad visam pienāca gals.

—  Nabaga māt, cik smagi liktenis tevi piemeklējis!

—         Ak jā, mans dēls. Bet jūs abi vēl bijāt man palikuši. Jūs bijāt mana saule, kas apgaismoja manu drūmo dzīvi.

—          Pie kā tu toreiz dienēji, māt? Vai tie bija kādi augsti, bagāti ļaudis?

Te nu tas bija, šis bīstamais jautājums! Atrunām šeit nebija vietas, jo Roberts taču varēja gluži nejauši dabūt zināt patiesību. Un ko tad viņš domātu par māti?

—        Tas bija kāds grāfs Reišcnovs, — viņa diezgan vienaldzīgi sacīja un gribēja sākt runāt par ko citu.

—        Grāfs Reišcnovs? — Roberts viņu izbrīnā pārtrauca. — Vai tas ir Ulriha Rcišcnova tēvs?

—  Kā, tu viņu pazīsti? — Anna pārsteigta iesaucās.

—        Veco grāfu cs neesmu redzējis, bet pazīstu viņa dēlu, — Roberts atbildēja, neminēdams ne vārda par šīs iepazīšanās apstākļiem.

—         Kā tad tas gadījās? Vai tad jaunais kungs neizturējās ļoti augstprātīgi pret tevi? — Annas balsī bija dzirdams viegls izsmiekls.

Roberts nesaprašanā uzlūkoja māti.

—        Kādēļ lai viņš būtu augstprātīgs? Taisni otrādi — tas ir ļoti laipns cilvēks, un man viņš ļoti patīk.

Anna arvien vairāk satraucās.

—  Kur tad tev bija izdevība tik sīki izdibināt viņa labās īpašības?

—         Māt, cs tevi nesaprotu! Vai tad tev varētu būt kādi iebildumi pret Ulrihu Rcišenovu?

—         Viņš ir liels kāršu spēlmanis… un ari citādi — lepnais grāfs Reišcnovs nav piemērota sabiedrība vienkāršajam Robertam Verneram!

Roberts pasmaidīja. Tātad māte tikai baiļojās no ļauna iespaida, kādu uz viņas dēlu varētu atstāt uzdzīvotājs, kaut Ulrihs tāds nemaz nebija.

—          Tu maldies, māmiņ. Grāfs nav vieglprātīgs jauneklis, bet gan kluss un nopietns cilvēks. Bez tam mēs jau esam paguvuši kļūt draugi, un viņš jau šajās dienās mani apmeklēs, kas tev, protams, nebūs nepatīkami.

Annai likās, it kā zeme līgotos zem viņas kājām. Ulrihs Rcišenovs apmeklēs savu miesīgo brāli viņas namā!

—         Tu neko neatbildi, māt? Varbūt tev ir kāds iemesls dusmoties uz Ulriha vecākiem, jo viņš pats taču nevar būt izpelnījies tavu naidu?

—        Jauno grāfu nekad neesmu redzējusi. Tūlīt pēc viņa piedzimšanas cs atstāju viņa tēva namu.

—        Nu, tad varu tev pastāstīt, ka grāfs un cs izskatāmies pārsteidzoši līdzīgi, kas daudziem jau uzkritis.

—         Tā? Tas jau dažreiz gadās… Tātad žēlīgais kungs ir nodomājis mūs aplaimot ar savu apmeklējumu?

—        Nē, māt. Ulrihs Reišcnovs apmeklēs mani kā draugs, — Roberts uzsvēra.

—        Nu, labi. — Viņa īsi iesmējās, tad domīgi piebilda: — Cik dīvaini: tava sieva ir grāfiene, tavs draugs — grāfs…

—        Mana nabaga Gabricla! Ko gan viņai palīdz grāfienes tituls? Tas taču nespēja izsargāt viņu nc no briesmīgajām aizdomām, ne arī no cietuma!

Roberts pats nezināja, kas tas bija, kas neļāva viņam pastāstīt mātei par Gabrielas cerībām.

Pēkšņi viņš pietrūkās kājās. Zvārgulīšiem skanot, durvju priekšā apstājās trijjūgs, ko vadīja Ulrihs Reišcnovs. Pasviedis zirgu puisim pavadu, viņš izlēca no kamanām.

Roberts izskrēja no istabas apsveikt jauno grāfu, bet Vernera kundze palika pie loga sēdam. Viņa redzēja, cik sirsnīgi Roberts sasveicinājās ar Ulrihu, un smagi nopūtās.

—          Tik drīz?… — viņa nomurmināja. — Jā, jā, līdzība tiešām pārsteidzoša — pat es gandrīz nevarētu tos atšķirt.

Nu viņš jau stāvēja durvīs — šis nelaimes nesējs, kā Anna viņu klusībā nosauca. Laipni smaidīdams, viņš tuvojās tai.

—         Mīļā Vernera kundze, cs atvedu jums sirsnīgus sveicienus no saviem vccākicm. Viņi liek jautāt, kādēļ jūs pēc sava pēdējā apmeklējuma nemaz vairs nerādāties mūsu namā.

Anna redzami samulsa. īsi pateikusies, viņa drīz izgāja no istabas.

Roberts jutās pārsteigts. Kādēļ māte nebija stāstījusi viņam par šo apmeklējumu Rcišcnovu namā?

Abi jaunekļi trieca kā vcci draugi. Anna otrā istabā dzirdēja viņu balsis, un viņas naids pret Ulrihu arvien vairāk pieņēmās.

Līdz šim Vernera kundze bija pratusi saistīt savus bērnus vienīgi pie sevis. Vai nu tam bija lemts kļūt citādi? Ulrihā Rcišcnovā viņa redzēja vislielākās briesmas, kas apdraudēja Roberta mīlu pret viņu kā māti.

Bridi vēlāk Roberts pavēra durvis un paziņoja, ka gribot mazliet pavizināties kopā ar grāfu.

— Aiz nejaušības jūs esat kļuvis par mana noslēpuma līdzzinātāju,

— Ulrihs iesāka, kad kamanas jau slīdēja pa sniega pārklāto lielceļu.

—  Kaut mēs bijām sveši, es tūlīt sajutu pret jums vissiltākās simpātijas un dziļu uzticību. — Viņš cieši paspieda Roberta roku, tad turpināja:

—   Es meklēju Judītei kādu patvērumu, kur tā varētu justies droša pret visiem vajātājiem. Pie tēva viņa nedrīkst atgriezties, jo vecais, kā liekas, jau kļuvis aizdomīgs. Surpbraucot cs redzēju ceļmalā kādu vientuļu villu, pie kuras vārtiem piesists paziņojums, ka tā izīrējama. Atbrauciet man līdzi šo namu aplūkot un apsoliet man, ka šad un tad apmeklēsiet tur manu Judīti.

—         Manī jūs atradīsit patiesu draugu, grāfa kungs. Ar prieku izpildīšu jūsu vēlēšanos.

Trijjūgs apstājās pie baroneses fon Lomcs villas. Babete atslēdza vārtus un pasauca Francisku.

—         Tā ir viņa, — Roberts nodomāja, ieraudzījis slaido, tumšmataino meiteni ar nopietnu seju un brīnišķīgām acīm.

Franciska sāka izrādīt namu. Pie Ēriha istabas durvīm viņa palika stāvam.

—         Mazais ir ļoti slims, — viņa sacīja. — Istaba ir tikpat liela kā augšējā stāvā, un no tās durvis ved tieši verandā.

—         Ar to pilnīgi pietiek, jaunkundz. Mēs nebūt negribam bērnu traucēt, — grāfs atbildēja. — Esmu ar mieru šo villu noīrēt. Vai varam tepat visu nokārtot?

—         Nē, mans kungs. Jums jāgriežas liesā, kas uzņēmusies aizbildniecību par bērnu.

—         Pateicos. Bet sakiet: kādēļ tieši tagad, bērna slimības laikā un ziemas salā, jūs gribat atstāt šo namu?

—          Šeit ir pārāk vientuļi, — Franciska izvairīdamās atbildēja. — Bērns paliks tepat tuvumā. Grāfiene Bcrgcra laipni piedāvāja mazajam un arī man patvērumu ziemā savā Solingcnas pilī.

—         Vai pārējie kalpotāji būs ar mieru palikt arī villas jaunā īpašnieka dienestā? — Ulrihs jautāja.

— To cs nezinu, mans kungs.

Grāfs bija nolēmis nekavējoties noīrēt villu, kuras vientulīgais stāvoklis tam šķita visai izdevīgs. Viņš lūdza Francisku tūliņ noņemt no vārtiem paziņojumu, ko tā arī apsolīja.

Pavadījusi abus kungus līdz vārtiem un tos noslēgusi, Franciska atgriezās namā. Bet jau dažas minūtes vēlāk atkal ieskanējās vārtu zvans. Franciska piegāja pie loga un palūkojās ārā. Pie vārtiem stāvēja kāds plecīgs vīrietis zilā uzsvārcī ar aizsainīti rokā.

Šoreiz Franciska pati iznāca pie tā.

—         Ko vēlaties? — viņa jautāja svešajam, kas izskatījās pēc strādnieka, tikai viņa acīm piemita kāds ļauns, glūnošs skatiens.

— Man jānoņem mērs jaunajiem logu slēģiem, kas mums pasūtīti.

Kaut kas šī cilvēka izskatā modināja Franciskā neuzticību.

— Šodien, svētdienas dienā, un vēl tik vēlu? — viņa izbrīnā jautāja.

—  Nē, nāciet rīt. Namā ir slims bērns, un tam nepieciešams miers.

Strādnieks sapīka.

—         Neviens taču nevar prasīt, lai cs velti skraidu tādā aukstumā! Dodiet man vismaz ko siltu ieēst, es esmu galīgi nosalis!

Franciska mirkli apdomājās, tad mierīgi sacīja:

—  Labi, jūs dabūsit sasildīties.

Viņa redzēja, ka svešā acis iemirdzējās.

Franciska klusi iesvilpās, un tajā pašā acumirkli divi milzīgi suņi pieskrēja viņai klāt.

Ieraudzījis bīstamos dzivniekus, strādnieks izbailēs atlēca atpakaļ.

—         Nāciet vien, — Franciska mierīgi sacīja, atvērdama vārtus. — Bez manas pavēles suņi nedarīs jums neko ļaunu.

Strādniekam gribot negribot bija jāseko Franciskai, jo suņi lūkojās viņā tik draudoši, ka tas neiedrošinājās nepaklausīt.

Jaunā meitene ieveda strādnieku virtuvē. Vienu no suņiem tā bija atstājusi ārpusē sargāt durvis, bet otrs arvien vēl turējās cicši līdzās svešajam.

—  Babctc, iedod šim cilvēkam kafiju, — viņa sacīja.

Steigā izdzēris tasi un nenovērsdams acis no niknā suņa, strādnieks piecēlās un sniedzās pēc darbarīkiem, ilgodamies pēc iespējas drīzāk tikt prom no šīs bīstamās vietas.

Šajā acumirkli koridorā atskanēja daudzu soļu troksnis. Svešais pēkšņi nobāla. Bet Franciska smaidīdama atvēra durvis un sacīja ienākušajiem policistiem:

—         Te ir viens no bandas locekļiem. Viņš gribēja iekļūt namā, lai izspiegotu apstākļus nodomātajam uzbrukumam. Tikai uzmanieties

zem uzsvārča tam ir revolveris.

Ar niknu kliedzienu noziedznieks metās uz durvīm. Bet tajā pašā brīdī viņš sajuta uz pleciem suņa smagās ķetnas. Viens no policistiem satvēra svešinieku, otrs atbruņoja, un mirkli vēlāk viņš jau bija cicši sasiets.

—         Skat, tas taču Zcisu Kārlis! — viens no policistiem iesaucās. — Labs ķēriens! Tevi mēs jau sen meklējam. Ar ko tu strādā šeit kopā, vecais draugs?

Noziedznieks neatbildēja, tikai viņa naidā zvērojošās acis uzlūkoja drīz policistus, drīz Francisku, drīz suni.

Policisti aizveda apcietināto, atstādami vienu no saviem biedriem namā, jo pēdējā laikā apkārtnē bieži bija manīti aizdomīgi klaidoņi. Dārzā vairākās vietās bija izlikti kāju slazdi, un drošības dēļ arī abi suņi tika atstāti nepiesieti.

Franciska vēl brīdi sarunājās ar ierēdni, paskaidrodama tam, ka esot nodomājusi jau rīt pārvest slimo Ērihu uz Solingcnas pili.

Pēkšņi nošķindēja loga rūts, un prāvs akmens ar troksni nokrita jaunajai meitenei pie kājām. Franciska klusi iekliedzās. Arī Babete, kas virtuvē bija izdzirdusi troksni, nobijusies iesteidzās istabā.

Policists pacēla akmeni. Tas bija ietīts papīra lapā, uz kuras neveikliem burtiem bija rakstīts:

„Žanete Divāla, noliec rītvakar JO 000 marku zem lielā akmens aiz

paviljona, vai ari gaidi mūsu atriebību.

Tulūzas cietumnieki."

—         Jau atkal tas pats rokraksts! — Franciska iesaucās. — Mans Dievs, kas tad ir šī Žanete Divāla?

Ierēdnis paraustīja plecus.

—         Kas zina — varbūt nozudusi baronese vislabāk varētu mums to pateikt. Vai viņa nav francūziete?

—         Jā gan, bet augstdzimusi dāma — marķize. Vai neesat redzējis viņas dokumentus?

—  Jā, bet dokumenti var būt viltoti vai arī — zagti!

—  Bet jūs taču nedomāsit…

—          Ka baronese būtu Žanete Divāla? Nu, nogaidīsim — varbūt mums izdosies notvert kādu no šiem Tulūzas biedriem!

51

Faustīna mežsarga namā

Jau vairākas dienas Faustīna fon Lome dzīvoja klusajā mežsarga mājiņā. No gultas viņa varēja tālu pārredzēt zem sniega segas sastingušo ainavu. Šad un tad ķērkdama garām aizlaidās kāda vārna, vai arī nekaunīgs zvirbulis ziņkāri ielūkojās caur logu istabā.

Faustīna jutās ļoti vārga. Viņa tikai ar pūlēm varēja pacelt galvu no spilveniem. Līdz šim neviens vārds vēl nebija nācis pār viņas lūpām. Uz visiem apburošās kopējas jautājumiem viņa tikai gurdi pakratīja galvu. Neviens nedrīkstēja zināt, kas viņa ir, kamēr tai nebūs radusies izdevība slepeni atstāt šo viesmīlīgo namu. Bet pagaidām par to vēl nevarēja domāt.

Pamazām viņa mēģināja noskaidrot, kur tā atrodas.

Grictiņa nenojauta, kādas briesmīgas atmiņas slēpjas aiz šīs augstās, skaidrās pieres, kādi jauni, nemiera pilni plāni nodarbina šo garu. Ar visu sirdi viņa nodevās nepazīstamās kopšanai, netraucēdama to liekiem jautājumiem.

Kas bija noticis ar baronesi kopš viņas mīklainās nozušanas?

Viņa ar šausmām domāja par to, un saltas trīsas kratīja viņas ķermeni, atceroties pārciestās briesmas.

Hcrmanija bija aizbāzusi viņai muti un, neraugoties uz baroneses pretošanos, aizvedusi sev līdzi.

Viņas locekļi gandrīz sastinga asajā aukstumā. Mežā Hcrmanija un tās laupījums tika apsveikti skaļām gavilēm. Žanete Divāla nu atkal atradās savu senāko biedru, Tulūzas cietumnieku vidū. Tas bija daudz ļaunāk, nekā nokļūt cietumā, no kurienes tā tomēr būtu varējusi kaut kā izmeloties, lai tad atkal ieņemtu baroneses fon Lomcs stāvokli sabiedrībā. Bcl šeit?… Viņu sagrāba šausmas un riebums, redzot netīro, piesmakušo alu, kur viņas senie biedri bija atraduši sev patvērumu.

Uz visām zobgalībām un divdomībām viņa atbildēja tiem ar ledainu klusēšanu.

—   Oho, šī skuķe, kā liekas, kļuvusi mums par lepnu? — kāds bandas loceklis zobojās. Nu, gan mēs viņu padarīsim gluži maziņu! Un nauda viņai jāgādā, citādi… — Runātājs draudīgi tuvojās viņai, bet Hcrmanija aizstājās tam ceļā.

—   Laidiet viņu mierā! — viņa norāja vīriešus. — Žanetei vispirms jāizguļas. Gan jau viņa rīt atkusis!

Noguldījusi līdz nāvei nogurušo sievieti uz smirdošas salmu un savītušu lapu kaudzes, viņa pārklāja to ar vecu, skrandainu zirga segu.

Banda vairs nepiegrieza tai nekādu vērību, bet sāka mieloties ap sazagtajiem gardumiem un vīnu. Alkohola iespaidā zuda katra apdomība. Visapkārt skanēja lāsti, rupjības, neķītras dziesmas.

Bet pamazām troksnis norima. Galīgi noreihušie bandīti pakrita kur kurais, un drīz vien visi jau gulēja smagā, ciešā miegā.

To tikai Faustīna bija gaidījusi. Ar pūlēm piecēlusies no nožēlojamās guļasvietas, viņa pārvarēja riebumu un līdz dibenam izdzēra kādu zemē nomestu vīna pudeli.

Viņa juta, ka alkohols icšalc tai dzīslās jaunu dzīvību. Cieši satinusies zirga segā, viņa uzmanīgi izlīda no alas un kailām kājām skrēja prom caur piesnigušo mežu, nolēmusi labāk mirt, nekā palikt šajā sabiedrībā.

Kājas drīz pietūka un sāka asiņot, bet viņa tikai steidzās uz. priekšu. Beidzot viņa ieraudzīja izcirtumā ko tumšu, četrstūrainu. Varbūt tā bija būda, ko malkas cirtēji uzcēluši darbarīku novietošanai. Kaut tikai varētu nokļūt pajumtē un atgulties!

Tumšais siluets bija nojume meža dzīvnieku barošanai, kur mežsargs ik dienu mēdza novietot svaigu sienu, lai dzīvnieki ziemas salā neaizietu bojā.

Faustīna ielīda pajumtē un, nokritusi sienā, zaudēja samaņu.

Šeit viņu sastingušu, gandrīz jau bez dzīvības bija atradis vecais mežsargs.

Fēlikss Rcmcrs, bijušais krimināipolicists, ar lielu interesi bija noklausījies mežsarga stāstā par nepazīstamās atrašanu. Tā kā mežsargs viņu bija uzaicinājis ilgāku laiku paliki tā namā, tad viņš ņēma dzīvu dalību slimnieces liktenī, kuras noslēpums to ieintriģēja. Viņš labprāt būtu gribējis to redzēt, bet Grictiņa tik enerģiski noraidīja šo vēlēšanos, ka viņš vairs neiedrošinājās par to runāt.

Viņš sēdēja kopā ar līgavu krēslainajā istabiņā. Grictiņa bija nemierā ar savu saderināto, viņa klusēšana tai nepatika, bet viņa jautājumi par slimnieci to kaitināja.

—  Nu, Grictiņ, vai viņa aizvien vēl ir mēma? — Fēlikss jautāja.

—         Ak debess! Kāpēc tu vienmēr runā tikai par viņu? — Grictiņa sašutusi iesaucās.

—         Tādēļ, ka cs nojaušu kādu noslēpumu, kuru cs labprāt gribētu atrisināt, mīlulīt. Varbūt tas palīdzētu man tikt atpakaļ vietā un maizē.

—        Tātad tu domā, ka mana slimniece ir kāda noziedzniece? — viņa smējās.

—  Kas to var zināt? Kā viņa varēja nokļūt meža būdiņā?

— Jādomā, ka kāds viņu vajājis.

—  Labi, bet kādēļ?

—        Ak, dārgumiņ, runāsim taču reiz par ko citu! — Grictiņa rājās. — Tu domā vairs tikai par šo svešinieci.

Fēlikss maigi pievilka to klāt un noskūpstīja.

—         Mazā greizsirdībiņa! — viņš jokoja. — Es taču domāju vienīgi par tevi!

Grictiņa nomierinājās. Istabā bija iestājusies jau pilnīga tumsa.

— Aizdedz uguni, dārgumiņ, — viņa lūdza līgavaini.

Uz galda gulēja avīze. Jauneklis mehāniski paņēma to un sāka izklaidīgi šķirstīt. Pēkšņi viņa dzīvajās acīs atspoguļojās uzmanība, pārsteigums.

—         Te, Grietiņ, izlasi šo, — viņš sacīja, norādīdams uz kādu vietu avīzē.

Meitene skaļi lasīja:

„Mūsu laikrakstā jau vairākkārt minētā baronese Faustīna fon Lome naktī no 12. uz LI novembri pēkšņi nozudusi no savas villas. Cik zināms, visai nepietiekami ģērbusies. Lielā nekārtība, kas valdīja viņas guļamistabā, liek nojaust noziegumu. Noziedznieki, ko redzējuši daži kalpotāji un aiī kāds policists, iebēgttši tuvējā mežā. Par baroneses likteni līdz šim tnīkst jebkādu ziņu."

Grictiņa nolaida roku ar avīzi klēpī.

—         Tev šķiet, ka šī baronese varētu būt mūsu slimniece? — viņa satrūkusies jautāja.

—  Protams, tā ir viņa! — Fēlikss uztraukts iesaucās.

—          Un tu gribi tūlīt ziņot par to? Mans Dievs, bet viņa taču ir tik slima!

—        Tam nav nozīmes. Bet vispirms cs gribu mēģināt vēl ko izdibināt, un ja manas nojautas apstiprināsies, mana laime būs nodrošināta!

Grictiņa klusēja. Viņai bija žēl svešās sievietes. Un tomēr arī viņas karstākā vēlēšanās bija, kaut Fēlikss tiktu atpakaļ darbā.

Jauneklis čukstošā balsī pastāstīja viņai visu, ko zināja par notikumiem baroneses fon Lomcs namā. Grictiņa pārsteigta klausījās. Viņa savā meitenes nevainībā nespēja saprast, kā vispār kāda sieviete varētu būt iejaukta tik tumšās lietās.

—           Grietiņ, tev jāpalīdz man, — Fēlikss lūdzoši sacīja, maigi spiezdams tās roku.

—          Man? Mans Dievs, kā gan cs varētu tev palīdzēt? — viņa nobijusies jautāja.

—        Šī sieviete taču tikai izliekas, it kā tā nevarētu runāt. Viņa bīstas sevi nodot. Tev viņa slepeni jānovēro un jāpastāsta man par visu, ko būsi pamanījusi.

—          Hm… Saki, vai tu nevari pagādāt man nozudušās baroneses ģīmetni vai vismaz tās ārējo aprakstu?

—          Es zinu ko labāku. Šajā pašā lietā tika apcietināta vēl kāda persona, bet vēlāk to atkal atbrīvoja. Es paziņošu viņai vai— vislabāk — atvedīšu viņu šurp.

— Kas tā tāda ir?

—        Kāda jauna meitene, kuru cs nekad neesmu redzējis, mīlulīt. Bet mums, kriminālicrēdņiem, visa šī lieta, protams, bija zināma. Ja mūsu slimniece tiešām ir meklētā baronese — cs būšu daudz ieguvis. Priekšniecība būs man pateicīga, un tad viss atkal būs labi!

—        Es tūlīt iešu pie viņas. Man liekas, ka nu tai vajadzētu izskatīties pavisam citādākai, — Grictiņa sacīja un, vēlreiz noskūpstījusi līgavaini, uzskrēja augšup pa kāpnēm.

Jumtistabiņā, kur Faustīna bija novietota, valdīja dziļš klusums. Pēkšņi Grictiņai iešāvās prātā kāda doma, ka&amp;tai šķita lieliska.

Viņa klusi iegāja istabā un uzdedza gaismu. Slimnieces lielās, ogļmclnās acis neizprotamā izteiksmē pavērās mežsarga meitas sejā.

Grictiņa neprata liekuļot un slēpt savas izjūtas. Viņa uzreiz samulsa un apjuka.

Faustīnas asais skats redzēja visu. Viņa saprata, ka jaunā meitene dabūjusi par viņu ko zināt un grib pārliecināties par savas nojautas patiesību. Viņa mierīgi gaidīja.

Un te jau arī atskanēja Grictiņas gaišā —protams, šoreiz visai nedrošā — balss:

—  Vai baroneses kundze ko vēlas?

Faustīna mierīgi pievērsa viņai skatu un gurdi, vienaldzīgi jautāja:

— Kā jūs zināt, kas es esmu?

Grictiņa uzlūkoja viņu izbrīnā ieplestām acīm. Svešā atbildēja, nemaz ncsatrūkusics. To viņa nespēja saprast!

—        Es to dabūju zināt gluži nejauši, — viņa mulsi stostījās, it kā tai būtu jāatvainojas.

Faustīna viegli pasmaidīja.

—        Lūdzu, nāciet tuvāk. Runāšana mani nogurdina. Jā gan, es esmu baronese fon Lome — vēl šodien es gribēju jums to atklāt un pateikties jums.

Viņa aizkususi apklusa un sniedza Grictiņai savu mazo, šauro roku. Viņas sejā atspoguļojās tik bezgalīga laipnība un maiga atzinība, ka jaunā meitene uzreizjutās uA'arēta.

Līdzjūtības un aizkustinājuma asaras sakāpa viņas biklajās stirnas acīs. Viņa maigi spieda nelaimīgās roku. Nē, nevienam viņa neļaus darīt tai pāri!

—          Lūdzu esiet pilnīgi mierīga, — viņa sirsnīgi sacīja. — Šeit, Vulzcrsrodas mežsarga mājā, jūs varat justies pilnīgā drošībā.

—          Es gribētu aizrakstīt savai istabenei, lai tā brauc šurp, viņa klusi, ar redzamu piespiešanos sacīja, — bet cs vēl esmu pārāk nespēcīga.

Grictiņa bija cieši pārliecināta, ka šī sieviete ir nevainīga svētā, kas tiek nepatiesi vajāta un apmelota. Bez vismazākā mulsuma viņa bija pateikusi, kas tā ir. Ko nu Fēlikss teiks par to?

—          Ja jūs man pateiktu, ko lai rakstu, cs to labprāt izdarītu, — Grictiņa sacīja.

—          Rīt, mīļā jaunkundz, šovakar man vairs nav spēka. Vai jūs nepasauktu šurp savus vecākus?

—         Man ir tikai tēvs, bet viņš patlaban ir mežā. Kad viņš pārnāks, es tam pateikšu.

—        Jā, lūdzu, dariet to. Viņam taču jāzina, ko viņš izglābis no nāves. Un vēlāk cs pati mēģināšu pierādīt viņam savu pateicību.

—  Nē, nē, nekādu pateicību, par to tēvs negribēs ne dzirdēt.

—  Krietni, cēli cilvēki! — Faustīna liekulīgi čukstēja.

—          Nu cs jūs atkal atstāšu, baroneses kundze. Novēlu juras drīz atspirgt mūsu namā.

—  Mīļā meitene! Lai Dievs jums visu atmaksā!

Grictiņa skriešus devās lejup pa kāpnēm.

Mežsargs jau bija pārnācis un, neticīgi galvu kratīdams, noklausījās sava nākamā znota aizdomās.

Un te jau arī Grictiņa nāca klajā ar jauno vēsti:

—         Tēvs, baronese fon Lomc lūdz, lai tu uzejot pie viņas, viņa grib ar tevi runāt!

—  Kā — tad tomēr tā ir viņa? — abi vīrieši vienā balsī iesaucās.

—         Jā gan, un to viņa tūlīt pati pateica man, — Grictiņa atbildēja, uzmezdama līgavainim triumfējošu skatienu.

Vecais mežsargs mierīgi devās augšup pie slimnieces, kamēr Grictiņa uztraukta sāka stāstīt līgavainim, ko bija piedzīvojusi. Fēlikss drūmi klausījās.

Loms bija izslīdējis viņam no rokām!

Teva nama

Ulriham Rcišcnovam nozudušās baroneses villa arvien vairāk iepatikās. Sapņojot par netraucētu laimi ar Judīti, viņš negaidot jautāja Robertam, kas klusēdams sēdēja tam līdzās kamanās:

—  Kā tev šķiet, vai tas nebūs jauki?

Roberts pārsteigts pavērās viņā.

—  Par ko jūs runājat, grāfa kungs?

Ulrihs atjēdzās.

—          Piedodiet, cs pats nezinu, kādēļ uzrunāju jūs uz tu, — viņš samulsis nomurmināja. Mirkli vērīgi nolūkojies Robertā, viņš atsāka: — Cik ļoti jūs līdzināties manai mātei, un acis jums taisni tādas pašas kā man un manam tēvam. Jūs nevarat iedomāties, cik dīvaini mani saviļņoja tas, ka mālc toreiz noturēja jūs par mani, vēl šodien viņa nezina, ka bija pārskatījusies. Vai tiešām tā būtu tikai akla nejaušība?

—          Ko jūs ar to domājat, grāf Reišcnov? — Roberts uztraukts iesaucās, domādams par savu māli, kuras gods tam šķita svēts.

—         Dieva dēļ, nepārprotiet mani. Es pārāk cienu Vernera kundzi, lai domātu par viņu ko ļaunu. Bet man tomēr šķiet, ka šeit slēpjas kāda man neizprotama mīkla.

Roberts stingu skatienu vērās tumsā, un tūkstošiem baigu jautājumu modās viņa apziņā: — Kas cs esmu? Kas ir mans tēvs, mana māte? Vai māte tomēr ko slēpj no manis?

Arī Ulrihs lauzīja galvu, meklēdams izskaidrojumu savai līdzībai ar Robertu un šķietami nepamatotajām simpātijām pret to.

—         Man ir tā, it kā līdz ar jums manā dzīvē būtu ienācis kas jauns, ārkārtīgi svarīgs, — viņš silti sacīja. — Jau kopš mūsu pirmās tikšanās esmu jūs iemīļojis gandrīz kā brāli.

—         Jūs izsakāt tieši to, ko sajūtu ari es, grāfa kungs. Ja man būtu brālis, tam vajadzētu būt tieši tādam kā jūs, Roberts atbildēja.

Gluži nemanot viņi jau bija sasnieguši Brandcnfclsu. Vārtsarga namiņa durvis viņus sagaidīja Vernera kundze.

—        Jums pienākušas divas telegrammas, grāfa kungs, viņa sacīja, pasniegdama tam abus formulārus.

Ulrihs izbrīnā paņēma telegrammas un uzplēsa vienu no tām. To bija sūtījusi viņa māte.

—        Ierodies tūlīt — tēvs ļoti slims, — viņš skaļi izlasīja, tad uztraukts sacīja: — Es nekavējoties braucu mājup.

Mehāniski viņš atplēsa arī otru telegrammu, bet, to izlasījis, pēkšņi nobāla.

—         Lasiet, — viņš nomurmināja, pasniegdams telegrammu Robertam, kas izlasīja:

,,Jaunkundze smagi saslimusi. Steidzieties.

Rībeks."

Roberts saudzīgi saņēma grāfu zem rokas un aizveda pie kamanām.

—  Es pavadīšu grāfu, māt, — viņš sacīja.

—        Robert, ko tu gribi darīt? — Vernera kundze šausmās iesaucās. — Nē, to tu nedrīksti!

—         Es esmu ļoti pateicīgs Vernera kungam par viņa laipnību, — Ulrihs iebilda, pārsteigts par Vernera kundzes izturēšanos.

Viņas uztraukums arvien vairāk pieņēmās.

—        Tādā gadījumā ari cs braucu līdzi, — viņa beidzot nolēma. — Vai drīkstu?

—          Protams, Vernera kundze, manai mātei jūsu apmeklējums sagādās prieku, — Ulrihs laipni atbildēja.

Anna iesteidzās namā pēc mēteļa.

—          Pie jūsu dzīvokļa cs izkāpšu un palūkošos, kas jaunkundzei noticis, — Roberts iečukstēja grāfam. — Vēlāk paziņošu jums.

Ulrihs mēmā pateicībā spieda tā roku.

Iznāca Vernera kundze. Viņa bija tik cieši aizplīvurojusies, ka tās seja nebija saskatāma. Nākamajā acumirklī trijjūgs kā bulta aizjoņoja pa sniegoto ccļu.

Annu mocīja bailes no visļaunākā — no patiesības atklāšanās. Kas notiktu, ja grāfs vēl pirms nāves noveltu smago slogu, kas visu mūžu spiedis viņa sirdi, un Roberta klātbūtnē atklātu savu noslēpumu? Varbūt viņai būs jāstāv malā un asiņojošu sirdi jānolūkojas, kā citi atņem tai visdārgāko pasaulē? Karstas asaras ritēja pār viņas vaigiem, bet biezais plīvurs noslēpa tās abu jaunekļu acīm.

Roberts domāja par to, ka vēl šodien redzēs sievieti, pie kuras to vilka kāda neizprotama vara.

Trijjūgs iejoņoja Rozcnburgā un apstājās Ulriha villas priekšā. Vernera kundzei par lielu pārsteigumu, Roberts, ne vārda neteicis, izkāpa no kamanām, kas tūliņ atkal devās tālāk.

—  Ko tas nozīmē, grāfa kungs? — Anna izbrīnā jautāja.

—         Jūsu dēls manā vietā nokārtos kādu svarīgu lietu, jo man pašam jāsteidzas pie tēva, — Ulrihs laipni paskaidroja.

Annai tas bija ļoti pa prātam. Viņa cerēja, ka varbūt izdosies izkārtot tā, lai Roberts nemaz nesatiktos ar saviem vecākiem.

Brīdi vēlāk trijjūgs apstājās pie galma maršala Rcišcnova lielās pils.

Ulrihs skriešus devās augšup pa platajām marmora kāpnēm. Grāfiene noraudājusies jau steidzās tam pretim.

—          Paldies Dievam, ka esi šeit, Ulrih, — viņa elsoja. — Tēvs ik mirkli jautā pēc tevis.

—  Vai viņš ļoti slims, māt?

—          Ak, viņš ir tik vārgs un visu laiku karsonī murgo par tevi un Annu… Cik labi, ka arī jūs esat atbraukusi, mīļā Vernera kundze!

Šajā acumirklī iznāca arī vecais Lingc.

—         Lūdzu, žēlīgā grāfiene, nāciet taču… A, cik labi, ka arī jaunais kungs ieradies… Anna, tu — šeit?

Grāfiene ar dēlu jau bija aizsteigušies. Anna palika stāvam.

—         Jā, cs, Linge, — viņa mierīgi atbildēja. — Es gribu novērst no jūsu nama lielu nelaimi.

—  Kur Roberts? — Lingc jautāja.

—          Viņš izkāpa pie grāfa villas. Kopš kura laika starp viņiem nodibinājusies šī sirsnīgā draudzība? Tas mani biedē.

—         Vecais grāfs nedrīkst viņu redzēt, — Johans iečukstēja Annai, — citādi cs neatbildu ne par ko. — Viņš sāka rūgti raudāt, jo šis cilvēks tiešām bezgalīgi mīlēja savu kungu un tomēr negribēja pildīt tā pēdējo vēlēšanos: vēl pirms nāves redzēt dēlu.

—         Nu man jāiet, Anna, — vecais vīrs sacīja. — Esi uzmanīga — viss atkarīgs vienīgi no tavas uzmanības.

Viņš nozuda aiz durvju aizkariem, bet Anna palika priekšistabā stāvam.

Pagāja labs laiks. Roberta arvien vēl nebija. Arī Lingc vairs nerādījās. Beidzot kāpnēs atskanēja pazīstamie, vingrie soļi, un Roberts aizelsies iesteidzās istabā.

—          Tu gaidi mani, māt? Kur Ulrihs? Kā klājas vecajam kungam? — viņš jautāja.

—         Vispirms nomierinies taču mazliet un atpūties, tu esi pavisam aizelsies, — Anna sacīja, pūlēdamās novirzīt sarunu uz citu pusi.

Virs kamīna karājās grāfienes Rcišcnovas portrets, kur tā bija gleznota jaunībā kopā ar sešus gadus vcco Ulrihu.

—         Cik skaista un laba viņa izskatās, — Roberts sacīja, nenovērsdams skatu no gleznas, bet tad pēkšņi iesaucās: — Māt, vai redzi šo kaklarotu, kas mazajam kaklā? Bčrnibā taču arī man tāda bija! Kur tā vēlāk palika?

—        Man tā vēl ir. Grāfs tev to uzdāvināja, kad tu vēl biji gluži mazs, — Anna aizžņaugtā balsī atbildēja.

—        Nesaprotu, māt, kādēļ tu nekad neesi runājusi par grāfa ģimeni. Un kāpēc tu neteici, ka esi reiz jau bijusi šeit?

Anna tikai ar pūlēm valdīja asaras.

—         Nemoci mani, Robert! — viņa iesaucās. — Kādreiz tev pastāstīšu, kamdēļ esmu tā rīkojusies.

Viņš pārsteigts klusēja. Māte bija tik neizprotama.

Tieši pretim grāfienes portretam karājās galma maršala ģīmetne. Roberts nekad nebija grāfu redzējis, tomēr gleznā uzreiz to pazina: šīs acis — tās taču bija Ulriha… un viņa paša acis!

Anna nenovērsa no viņa skalu. Viņa redzēja Roberta pārsteigumu, redzēja tā domīgo sejas izteiksmi — un tomēr klusēja.

Te atvērās durvis, un grāfiene Rcišcnova ienāca istabā. Kā pārakmeņojusics viņa palika stāvam, lielām, izbrīna pilnām acīm lūkodamās Robertā.

Roberts strauji sakustējās, it kā gribētu steigties tai pretī. Bet viņš uzreiz atkal atjēdzās un dziļi, godbijīgi paklanījās.

Anna smagi piecēlās no krēsla.

—  Mans dēls, — viņa nomurmināja, norādīdama uz Robertu.

—  Jūsu dēls? — grāfiene atkārtoja un ātri piegāja tam klāt.

Roberts godbijīgi noskūpstīja grāfienes pasniegto roku, kaut vismīļāk būtu kritis tai ap kaklu. Vecā dāma bažīgi lūkojās viņā.

—          Kādēļ jūs nekad neesat mums parādījusi savu dēlu, Anna? — viņa ar vieglu pārmetumu jautāja. — Jūs taču zināt, ka es vienmēr esmu interesējusies par jums — jau tādēļ vien, ka jūsu dēls taču piedzima tikai dažas dienas pirms maniem abiem puisēniem.

Anna satrūkās. Nu tas bija izteikts — ko nu Roberts domās? Rīkle viņai bija kā aizžņaugta.

Roberts strauji pacēla galvu. Kā, tātad Ulriham bija arī brālis?

—          Godātā grāfiene runā par diviem bērniem? — viņš uztraukts jautāja.

Grāfiene pamāja ar galvu.

—         Jā gan man bija divi puisēni, dvīnīši, — viņa nopūzdamās atbildēja. — Viens no viņiem nomira tūlīt pēc piedzimšanas.

Roberts strauji elpoja. Annas mulsums bija uzkrītošs, viņa līdzība ar Ulrihu — pārsteidzoša… Viņā atkal pamodās baigais jautājums:

kas cs esmu?

Ari Rcišcnova kundzi bija pārņēmis neizprotams uztraukums. Viņā sāka mosties kāda tumša nojauta, kuru tā neiedrošinājās izteikt vārdos.

Ulriha ienākšana pārtrauca smago klusumu, kas bija iestājies istabā.

—        Ā, te jau jūs esat! — viņš iesaucās, draudzīgi kratīdams Roberta roku, tad viņš pievērsās mātei: — Tēvs aizmidzis, drudzis norimis. Tu varētu ieiet pie viņa, ārsti ir ļoti apmierināti ar viņa stāvokli.

—         Paldies Dievam! — grāfiene aizkustināta iesaucās. — Nāciet, Anna. Šonakt jums jāpaliek šeit — un ari jūsu dēlam.

—        Roberts nāks man līdzi, — Ulrihs nolēma tādā balsi, kas nccicta iebildumus.

Anna bez pretošanās sekoja grāfienei. Pats ļaunākais, no kā viņa bija baiļojusies, tomēr nebija noticis… un nekad ari nenotiks!

— Kas ir ar Judīti? — Ulrihs nepacietīgi jautāja.

—        Tas laikam aiz uztraukuma un pastāvīgajām bailēm, — Roberts pēc iespējas saudzīgi atbildēja. — Viņai bija uznākušas dažas ģībšanas lēkmes — tas arī viss.

Jaunais grāfs atviegloti uzelpoja.

—         Paldies Dievam! Vēl dažas dienas, tad viņa būs drošībā. Uzgaidiet mirkli — iesim reizē.

Roberts atkal palika viens. Viņa skats apstājās pie grāfa ģīmetnes, un pēkšņi viņam ienāca prātā dīvaina vēlēšanās: kaut viņš varētu redzēt Ulriha slimo tēvu!

Gandrīz neapzināti viņš piecēlās un izgāja blakusistabā. Tā bija tukša, tāpat arī nākamā. Šeit durvis bija tikai pievērtas un aizsegtas smagiem aizkariem. Viņš atbīdīja tos — un pēkšņi atradās galma maršala guļamistabā.

Vecais grāfs aizmidzis gulēja gultā.

It kā neredzamas varas saistīts, Roberts palika stāvam netālu no gultas. Pēkšņi slimnieks atmodās un pavērsa galvu pret viņu. Vājš smaids atplaiksnīja grāfa iekritušajā sejā.

—          Mans dēls… — viņš tikko sadzirdami izdvesa, tad tas atkal aizmiga.

Roberts tikai ar pūlēm savaldījās un gandrīz skriešus atgriezās priekšistabā. Atkritis krēslā, viņš rokām aizsedza seju.

—         Ulrih, kas tev ir? — viņš pēkšņi izdzirda kādu līdzjūtīgu balsi, un divas rokas saudzīgi apskāva viņa galvu.

Roberts pārsteigts pacēla acis un ieraudzīja savā priekšā Zigrīdu.

— Jūs maldāties, grāfien, — viņš mulsi stostījās, — cs neesmu Ulrihs.

Zigrīda atlaida viņa galvu.

—         Roberts… — viņa tikpat klusi nomurmināja. — Es noturēju jūs par Ulrihu. Rīt cs aizbraucu no šejienes. Kamdēļ — to varbūt varat uzminēt pats… — Viņa apklusa.

Robertam iekrita prātā advokāts Normans. Bet Zigrīda turpināja:

—         Jūs pazīstat Judīti. Esiet nomodā par viņu… un Ulrihu, viņiem abiem draud briesmas.

—  Kā jūs to zināt, komtes? — viņš pārsteigts jautāja.

—         Tam nav nozīmes, pietiek ar to, ka zinu visu. Vai apsolāt man to, ko lūdzu?

Viņš strauji satvēra tās sniegto roku.

—  Paļaujieties uz mani! — viņš vienkārši atbildēja.

Viņa uzmeta tam pateicīgu skatienu, tad turpināja:

—          Es noteikti zinu, ka redzamies pēdējo reizi šajā dzīvē. Tādēļ klausieties, ko jums teikšu, — šie vārdi domāti vienīgi jums.

Viņa piecēlās un, uzlikusi abas rokas Robertam uz pleciem, nopietni un svinīgi čukstēja:

—  Dzīvo sveiks, Robert Rcišenov! Tu atrodies sava tēva namā! '

Roberts sajuta uz pieres viņas skūpstu, un nākamajā acumirklī tā

jau bija izslīdējusi no istabas.

Roberts stāvēja kā pārakmeņojics. Tad viņš lēnām pacēla galvu. Ko viņa bija teikusi?

—  Zigrīda! — viņš skaļi iesaucās. — Zigrīda, nāc atpakaļ!

Tomēr viss palika kluss.

Beidzot atgriezās Ulrihs. Viņš nerunāja ne vārda. Saņēmis Robertu aiz rokas, viņš kopā ar to nokāpa lejā.

Pēkšņi Roberts palika stāvam un bez kāda ievada jautāja Ulriham:

—  Kādēļ Zigrīda tik negaidot atstāj Vāciju?

—           Viņas muiža nodegusi līdz pamatiem, arī viņa pati gandrīz dabūjusi galu, — Ulrihs atbildēja. Viņš bija redzējis Robertu stāvam cieši līdzās Zigrīdai, bija dzirdējis viņu sačukstēšanos un Roberta pēdējo saucienu. Tas viss viņu zināmā mērā pārsteidza, tomēr ņš negribēja neko jautāt.

—         Betmanvēlreizjārunāarviņu! — Roberts iesaucās. — Kad viņa aizceļo?

—         Rīt, pulksten desmitos no rīta, — Ulrihs atbildēja, arvien vairāk brīnīdamies par šo kluso, atturīgo cilvēku, kas nu pēkšņi nemaz vairs nepūlējās slēpt savas kaislās jūtas pret grāfieni.

—         Tādā gadījumā cs viņu pavadīšu, — Roberts noteica tik cieši, ka Ulriham vairs nebija ko atbildēt.

Klusēdami viņi turpināja ceļu.

Menesnīcas feja

Ilka jutas kā valdniece Lindenhozā, un neviens, sākot no Rotcnausa un beidzot ar pēdējo kalponi, neiedrošinājās runāt tai pretī.

Kādu dienu viņa ieradās pie Rotenausa, ģērbusies vienā no skapī atrastajiem tērpiem, un paziņoja, ka esot pieņēmusi sev kompanjoni.

Rotenauss uzlūkoja viņu, it kā tā būtu ieradusies no citas pasaules.

—  Kur tu ņēmi šo tērpu? — viņš šausmās jautāja.

—         No skapja, — viņa zobgalīgi atbildēja. — Vai domā, ka cs bīstos no tavām bijušajām mīļākajām? Man kā baronesei Rotenausai tā taču neklājas!

Rotenauss bija mēms. Viņš neiedrošinājās sacelties pret šo sievieti, jo viņa gribasspēks bija galīgi salauzts.

—        Es taču esmu tik slims, Ilka, — viņš beidzot nopūzdamies sacīja. — Kā gan es tagad varētu tevi apprecēt?

Tomēr Ilkas glāsti drīz vien pārvarēja viņa novājināto gribu, un viņš nevarīgi nomurmināja:

— Dari, ko gribi, Ilka, — esmu mierā ar visu, tikai paliec pie manis!

—Tātad jau rīt cs nokārtošu visu! — viņa iegavilējās. — Arī tēvam jānāk.

Viņš tikai mēmi pamāja ar galvu. Šis uzdzīvotājs, kas citkārt bez

žēlastības bija pametis savas iekāres upurus vislielākajā nelaimē, nu bija kļuvis tik mīksts kā vasks Ilkas rokās, un tā varēja to veidot pēc sava prāta.

Ilka jutās apmierināta. Drīz viņa būs sasniegusi visu, pēc kā ilgojusies: varu, stāvokli sabiedrībā, bagātību, mirdzumu un mīlu.

Jā, arī mīlu! Viņa domāja vienīgi par savu kaislo mīļāko, kura reibinošajos skāvienos tā aizmirsa visu…

Ejot gar ieroču skapi, Ilka ieraudzīja kādā plauktā dīvaini veidotu atslēgu saišķi. Viņai pēkšņi ienāca atmiņā redzētā parādība, un viņa nolēma izdibināt šo noslēpumu.

Iebāzusi atslēgas kabatā un paņēmusi no savas istabas aizdegtu svcci smagā svečturī, viņa uzkāpa augšējā stāvā.

Garš koridors šķīra namu divās gandrīz līdzīgās daļās. Koridora galā atradās durvis, kas, pēc Ilkas aprēķiniem, veda vecajā piebūvē. Viņa drīz vien atrada vajadzīgo atslēgu un, atslēgusi durvis, uzmanīgi iegāja lielā istabā, kuras logi bija parka pusē. Visas mēbeles šeit bija pārsegtas baltiem pārvalkiem.

Ilka apstājās un brkli klausījās. Visapkārt valdīja kapa klusums. Viņa no jauna paņēma atslēgas un sāka tās izinčģināt nākamajās durvīs. Vēl tikai viena istaba viņu šķīra no tās, kuras logā viņa bija redzējusi noslēpumaino parādību.

Arī šīs durvis atvērās bez mazākā troksnīša. Ilka no pirmā acu uzmetiena redzēja, ka šī istaba ir apdzīvota, kaut neviena cilvēka tajā nebija.

Pēkšņi otrā istabā atskanēja arfas sidrabotās skaņas, un kāda maiga balss sāka dziedāt svešā valodā.

Tātad tur bija kāda sieviete? Drošsirdīgā Ilka juta, ka tai pārskrien salti drebuļi. Uz pirkstgaliem viņa piezagās pie durvīm un, noliekusies pie atslēgas cauruma, ielūkojās tajā. Bet tūlīt viņa atkal atlēca ro durvīm un skriešus devās prom, it kā kāds to vajātu.

Durvis ar troksni aizcirtās aiz viņas. Viņa steidzās prom, piemirsdama tās aizslēgt. Skrienot svccc nodzisa, un nu viņa palika dziļā tumsā.

Viņa dzirdēja aiz. muguras klusu troksni, it kā kāds lieliem, mīkstiem lēcieniem dzītos tai pakaļ.

Vēl viena istaba — vēl tikai viena. Viņa dzirdēja atveramies aiz sevis durvis un šausmīgās izbailēs svieda turp smago svečturi. Tas skaļi noklaudzēja pret grīdu, un tajā pašā mirklī bija dzirdama nikna šņākšana.

Trīcošām rokām viņa aizcirta durvis un sāka meklēt vajadzīgo atslēgu. Drausmīgā radījuma smagā elpa jau bija dzirdama turpat aiz durvīm, kad Ilkai beidzot izdevās atrast atslēgu un aizslēgt durvis. Tad viņa skriešus devās prom pa garo koridoru uz kāpnēm, kur tā bez samaņas ieslīga kādam rokās.

Viņa nezināja, kas to nonesa lejā.

***

Minna stāvēja pie lielās stikla verandas parka pusē un bija iegrimusi dziļā sarunā ar šķietamo dārza strādnieku Hempclu.

—   Vai jūs neko nedzirdējāt? — viņa pēkšņi pārtrauca vienu no saviem mazliet juceklīgajiem nostāstiem par barona mīlas dēkām.

Arī Hcmpclam likās, it kā tas būtu izdzirdis kādu troksni, kas šķita nākam no neapdzīvotā augšējā stāva.

—  Mūsu namā reizēm spokojas, — Minna nobijusies čukstēja, cicši piekļaudamās viņam. — Arī Betija, kas vienmēr gribēja izlikties gudrāka par citiem un par to tikai smējās, nu vairs nesmejas. Viņa pat grib jau pirms Ziemassvētkiem aiziet no šejienes.

—         Tā? Un kādēļ viņa vairs nesmejas? — Hempels jautāja, turpinādams vērīgi klausīties, kas notiek namā.

—         Nesen ļaužu istabā iznāca runa par to, ka vecajā piebūvē spokojas, — Minna stāstīja. — Betija tikai pasmējās par to, un, kad mēs teicām, lai viņa pati uziet augšā, viņa arī gāja. Bija jau tumšs — tāpat kā tagad. Stundas ceturksni vēlāk viņa atkal ieskrēja pie mums. Jūs neticēsit, kāda viņa izskatījās: viņa trīcēja pie visām miesām, un zobi tai klabēja kā drudzī. Bet viņa nesaka, ko augšā redzējusi. Brīdi vēlāk atskrēja vecais Vcrings un lamājās un kliedza kā negudrs.

— Un ko tad Betija bija redzējusi? — policists gribēja izdibināt.

—         Dzirdiet! — Minna atbildes vietā čukstēja. — Kāds logs nodžinkstēja.

Hempels ar varu izrāvās no pārbiedētās meitenes rokām un skriešus devās uz pagalma durvīm. Uzskrējis augšā, viņš ieraudzīja kādu ballu slāvu, klaidā izlaistiem matiem, kurš šausmīgās izbailēs steidzās lam pretī un bez samaņas ieslīga viņa izplestajās rokās. Tā bija Ilka.

Minna, kas bija palikusi kāpņu lejā, metās bēgt, pilnā balsī kliegdama:

—  Mēnesnīcas feja!

Šķietamais strādnieks nonesa liku lejā, kur satika Braunu, kas arī bija izdzirdis Minnas kliedzienu.

—         Kas šeit notiek? — viņš uzsauca strādniekam, bet tad pazina liku. — Mans dievs, jaunkundz!

Paņēmis no Hcmpcla rokām savu slepeno mīļāko, viņš ienesa to viņas istabā. Viņš tūdaļ nojauta, kas noticis.

—         Nāciet līdzi! — viņš pavēlēja Hcmpclam. — Izstāstiet, kas īsti atgadījies?

—          Kā tad cs lai zinu! — detektīvs īgni norūca. — Es dzirdēju troksni un kliedzienu un, uzskrējis augšā, satiku jaunkundzi.

— Tā? Kas vēl to dzirdēja?

—  Minna turpat šķipelēja sniegu. Viņa tūlīt aizbēga.

—         Cietiet par to klusu, citādi jūs tiksit atlaists no darba, sapratāt? Jaunkundze kā nākamā muižas īpašniece gribējusi aplūkot namu, bcl tumsā sabijusies. Te būs par jūsu pūlēm!

Hempels paņēma pasniegto dālderi un, kaut ko nesaprotamu norūcis, izgāja.

—        Tas puisis zina daudzko, — viņš sevī nodomāja. — Vajadzēs to uzmanīt.

Arī Brauns tāpat domāja par viņu.

Beidzot Ilka atguva samaņu un atvēra izbaiļu pilnās acis. Ieraudzījusi mīļākā seju, viņa uzreiz nomierinājās.

— Kas tā tāda ir? — viņa klusi jautāja, ar roku norādīdama augšup.

Tātad viņa tomēr bija redzējusi visu!

—  Ilka, ko tu dari? Kāpēc tu tīši dodies briesmās?

Viņa nodrebinājās.

—        TasbijašausmīgiJŠiebricsmīgic, dzeltenie kaķi — kā viņi dzinās man pakaļ!

—         lika, neviens nedrīkst nojaust, ka tu ko zini, — sevišķi viņš ne, citādi…

—  Vai viņa ir ārprātīga? — Ilka jautāja.

—          Jā, jā. Bet, Dieva dēļ, nejautā neko, arī cs nevaru tev nekā pateikt!

Ilka cieši piekļāvās tam un uzmeta lūdzošu skatienu.

—         Es būšu klusa kā kaps, — viņa čukstēja. — Ja cs zināšu visu — viņš vēl vairāk būs manā varā.

— Arī cs nezinu, kā viņu sauc, — Brauns, mirkli vilcinājies, sacīja.

— Toreiz, kad viņa vēl bija dzīva, tā tika dēvēta par Mēnesnīcas Feju.

—  Bet viņa taču arī vēl tagad ir dzīva! — Ilka nesaprata.

—          Visi to uzskata par mirušu. Vai redzēji viņas matus, kas vizmo kā sudrabs vai kā mēnesnīca? Viņa bija ļoti skaista, bet baronam tā drīz apnika tāpat kā visas citas. Nu viņa dzīvo tur augšā kopā ar savām mirtēm, ko tā audzē līgavas vainagam, un abiem kaķiem, kas kavē viņai laiku un reizē arī apsargā to. Reizēm viņa spēlē arfu un dzied, bet citādi ir klusa un nekaitīga.

—  Un kas rūpējas par viņu?

—  Vecais Vcrings.

—          Nabaga radījums! Man viņas ļoti žēl. Nu, mani tas nelietis vis nepadarīs nelaimīgu! Starp citu — cs jau rīt pat likšu, lai mūs uzsauc baznīcā.

— Tu proti veikli rīkoties, Ilka, — Brauns apbrīnodams piezīmēja.

—  Bet tici man: vienīgi slimība dara viņu tik piekāpīgu.

Ilka noslēpumaini pasmaidīja. Viņa labi zināja, kādēļ Rotcnausa spēki tik strauji zūd.

—          Man viņa vēlreiz jāredz, — Ilka domīgi sacīja. — Tur augšā palika arī mans svečturis un atslēgu saišķis.

—         Tos cs tev rīt atnesīšu, bet pati tu nekad vairs nedrīksti iet turp! Apdomā taču — ja vecais tevi tur redzēs… Dusmās viņš ir šausmīgs.

Ilka klusēja. Viņas skatiens domīgi klīda pār istabu, it kā viņa redzētu to tikai pirmo reizi. Tad viņa uzmeta skatu savam baltajam, dārgajam tērpam. Pēkšņi viņa pietrūkās kājās un izstiepa uz priekšu abas rokas, it kā atgaiņādama kādu neredzamu tēlu.

— Saki, kas dzīvoja šajās telpās? — viņa jautāja, un viņas balsī izskanēja apslēptas bailes. — Vai viņa?

54

Solingenas pilī

Franciska ar Ērihu jau kopš dažām dienām dzīvoja Solingenas pilī. Baroneses fon Lomcs villu Dr. Normans bija noīrējis kāda sava klienta uzdevumā.

Mazais Ērihs arvien vairāk atspirga, un drīz vien tas jau bija kļuvis visu pils iedzīvotāju mīlulis. Dīvainā kārtā viņš nekad nejautāja pēc mātes un pat nepieminēja tās vārdu.

Franciska klusībā bija pārliecināta, ka šī viltīgā sieviete kādu dienu atkal parādīsies.

. Grāfs Valdemārs pēc atveseļošanās vēl vairāk nekā senāk izvairījās no visiem un tika uzskatīts par savādnieku.

Par Faustīnu viņš nekad nerunāja. Vccā grāfiene bija atstāstījusi viņam visu, kas norisinājies villā, tomēr viņš, neraugoties uz antipātijām pret skaisto sievieti, nespēja ticēt, ka baronese, kuru tas reiz bija mīlējis, būtu noziedzniece.

Pret Ērihu viņš bija tikpat maigs kā vienmēr, un arī puisēns ar visa sirdi pieķērās viņam. Likās, it kā ar šo bērnu pilī būtu ienācis miers un klusums.

Franciska, kam ik dienu bija izdevība novērot Valdemāru, vienīgā zināja, cik ļoti tas cieš, un zināja ari kamdēļ. Sirds viņai sažņaudās sāpēs, un tai bija jādomā par kādu klusu, bālu meiteni, kas aiz cietuma mūriem nonīka tādās pašās ciešanās.

Cik briesmīgi bija apzināties savu bezspēcību palīdzēt! Bet viņas palīdzība varēja atnest vienīgi ļaunumu. Valdemāram līdz šim vēl nekas nebija zināms par Zuzannas likteni. Savā vienaldzībā pret visu viņš nelasīja pat avīzes, bet pavadīja laiku vai nu rotaļās ar Ērihu, vai arī spēlējot ar tēvu šahu, — pret tēvu tas pēdējā laikā izrādīja sevišķu maigumu.

Vecajam grāfam bija tikai viena vēlēšanās: vēl pirms nāves redzēt dēlu apprecējušos. Bet šajā ziņā visas pūles palika veltas — Valdemārs noteikti pretojās šādiem nodomiem, aizbildinādamies ar to, ka laika vēl esot diezgan.

Dr. Hcsc bieži iegriezās pili aplūkot Erilui. Kādu dienu tas ieradās sevišķi uztraukts un promejot jautāja Franciskai:

—  Vai esat jau dzirdējusi, Vintera jaunkundz?

Franciska satrūkās.

—  Kas noticis?

—           Vernera jaunkundze ievietota novērošanai kādā vājprātīgo slimnīcā, jo viņas dziļā grūtsirdība dod iemeslu bīties par visļaunākajām sekām.

Franciska atkrita krēslā un sāka nevaldāmi raudāt.

—         O, mana nojauta! — viņa iesaucās. — Es zināju, ka vēl šodien dabūšu dzirdēt ko briesmīgu!

—         Tajā pašā iestādē atrodas arī grāfiene Brandenfelsa, — ārsts turpināja.— Es mēģināšu stāties sakaros ar slimnīcas ārstiem.

—         Cik labi būtu, ja jums tas izdotos! — Franciska iesaucās. — Varbūt tad mēs varētu kopīgi spert kādus soļus viņas atbrīvošanai.

Dr. Hcsc klusēja. Ar kādu prieku viņš būtu palīdzējis Zuzannai! Bet viņa rokas bija saistītas… Viņš nenojauta, ka viņas sirds jau pieder kādam citam.

Kad viņš bija aizgājis, Franciska netraucēta ļāvās bēdām. Viņa izdomāja vienu plānu pēc otra, lai nākamajā acumirklī tos visus atkal atmestu.

Ērihs jau gulēja. Franciska sēdēja otrā istabā pie galda un tukšu skatu lūkojās savā priekšā, kad pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvēšana. Uz viņas aicinājumu istabā ienāca grāfs Valdemārs. Viņš izskatījās bāls un satriekts.

Franciska piecēlās. Varbūt viņš nejauši bija dabūjis zināt par Zuzannas likteni?

—          Franciska, — viņš mazliet mulsi iesāka, — mēs esam pazīstami jau vairākus gadus. Uzticieties man un pasakiet man visu, kas jums zināms par Zuzannu Verneru? Es esmu tuvu izmisumam. Zuzanna, šī meitene, ko es mīlu vairāk par visu, ieslodzīta cietumā, un nu vēl pat vājprātīgo iestādē!

Viņš apklusa un, nosēdies pie galda, paslēpa seju rokās.

Franciska mirkli vilcinājās. Vai viņas atklājumi šeit vispār varēja ko līdzēt? Vai tie nepadarītu Zuzannas stāvokli vēl sarežģītāku, vēl ļaunāku? Un tomēr viņa nedrīkstēja noslēpt Valdemāram patiesību.

Klusā balsī, ncizlaizdama nevienu sīkumu, viņa izstāstīja tam visu. Kad viņa apklusa, pār Valdemāra lūpām izlauzās sāpīgs vaids.

—          Nē, — viņš skumji sacīja, — jūsu atzīšanās nevarētu palīdzēt Zuzannai, tā tikai padarītu viņas stāvokli vēl ļaunāku. Cik tas ir šausmīgi, šausmīgi!

Franciska nemēģināja viņu mierināt. Ko gan vārdi spēja palīdzēt šādās ciešanās? Likās, it kā pats liktenis būtu nolēmis pazudināt nelaimīgo Zuzannu.

Beidzot Valdemārs piecēlās.

—         Mēs esam draugi, Franciska, — viņš silti sacīja, sniegdams tai roku.

—         Visu jums un Zuzannai! — Franciska dedzīgi iesaucās, satverdama viņa roku.

Brīdi vēlāk istabā ienāca sulainis. Viņš bija redzējis jauno grāfu izejam no Franciskas istabas un nekaunīgi smīnēja. Šī īpatnēji skaistā, klusā un atturīgā meitene viņam patika.

Franciska jau gribēja doties pie miera, kad pārsteigta ieraudzīja savā priekšā uzmācīgo kalpotāju.

— Ko jūs iedrošināties? — viņa sašutumā iesaucās. — Tūliņ aizejiet!

—         Nu, piedodiet, jaunkundz, — viņš lielīgi atbildēja. — Neesiet nemaz tik lepna. Tās, kas izliekas tik lielas, vienmēr kļūst maziņas, kad kungiem tās jau apnikušas!

—        Nekauņa! — Franciska iesaucās. — Ne vārda vairs, vai ari jums būs jāatstāj sava vieta!

—         Oho, vai jau tiktāl esat ieguvusi kunga labvēlību? Nu tad — daudz laimes! Un te ir vēstule, droši vien no kāda senāka mīļākā.

Viņš nometa vēstuli uz galda un, satvēris Franciskas roku, kaisli piespieda to pie lūpām. Bet tajā pašā acumirklī jaunā meitene ar brīvo roku iecirta viņam sejā skaļu pliķi.

Sulainis nobāla aiz dusmām.

—         Pagaidi! To cs atmaksāšu! — viņš šņāca, draudīgi tuvodamies viņai.

Franciska skaļi iekliedzās un tvēra pēc spuldzes. Sulainis metās bēgt, bet durvīs ieskrēja krūtīs grāfam Valdemāram, kas bija dzirdējis Franciskas kliedzienu. Viņš uzreiz saprata, kas nolicis. Atgrūdis sulaini ar lādu sparu, ka tas visā augumā izstiepās koridorā uz grīdas, viņš aizvēra durvis un tuvojās meitenei, kas rūgti raudāja aiz uztraukuma un kauna.

—         Tas nelietis jau rīt atstās pili, — viņš mierinoši sacīja. — Viņš nekad vairs jūs neapgrūtinās.

—        Pateicos jums, — Franciska atbildēja. — Es tikai nesaprotu, kā šis cilvēks varēja nākt uz tādām domām.

— Ko tad viņš gribēja tik vēlu?

—        Viņš ienesa man šo vēstuli. Nezinu, kas gan varētu man rakstīt. Es taču nevienu nepazīstu.

Viņa uzplēsa vēstuli un sāka to lasīt. Pārsteigums, izbailes un raizes atspoguļojās viņas sejā. Tad tā pasniedza vēstuli grāfam. \par—  Lūdzu, izlasiet.

Valdemārs lasīja:

„ Franciska!

Vienīgi caur bitumu esmu izglābusies no nāves un atradusi patvērumu pie labiem ļaudīm. Tūlīt paziņo policijai un apmeklē mani pie

maniem glābējiem Vulzersrodas mežsarga namā.

Faustīna, baronese fon Lome."

Viņa roka ar vēstuli noslīga uz galda.

—         Viņa ir dzīva, — viņš nomurmināja. — Es nevēlu viņai ļaunu, tomēr biju cerējis, ka liktenis nekad vairs nekrustos mūsu ceļus.

—         Un Ērihs? — Franciska elsodama jautāja. — Ko viņa nolems ar bērnu?

—          Ērihs paliks šeit. Baronese vēl nekad nav pretojusies manai gribai, un arī šoreiz viņa to nedarīs.

—         Jūs gribat atšķirt bērnu no mātes? Ja viņa dabūs zināt, ka Erihs palicis dzīvs, viņa nekādā gadījumā to neatdos.

Valdemārs pārdomāja. Faustīna viņa tēva pilī? Nepanesama doma! Un tomēr viņš taču bija pateicību tai parādā. Tāpat domāja arī viņa māte — to viņš noteikti zināja.

Tā bija kļūmīga situācija.

—         Aizrakstiet baronesei, kur jūs atrodaties, — viņš beidzot nolēma. — Lai tad Viņa pati izšķiras.

Franciskai iešāvās prātā Tulūzas cietumnieki. Varbūt tie bija nolaupījuši baronesi?

Smagu sirdi viņa apsvēra, kādi soļi tai turpmāk jāsper.

Valdemārs atvadījās, un Franciska noslēdza aiz viņa durvis, I. varētu justies droša no nepatīkamiem pārsteigumiem. Bija jau vēls, kad viņa nopūzdamās atlaidās gultā. Viņu biedēja nākotne. Ilgi viņa nevarēja aizmigt, un ausa jau rīts, kad viņas nogurušie plaksti beidzot aizvērās, un viņa iegrima smagā, nemierīgā miegā.

Pirmās grāmatas beigas

Anna Ēbenšteina

BRANDENFELSAS PILS NOSLĒPUMI

Otrā grāmata

…

55 Solis uz priekšu

Gabriela nolika šuvekli groziņā un maigi noglāstīja to. Laimīgs smaids rotājās viņas lūpās, un acte pateicībā pievērsās debesīm. Jauna dzīvība kustējās viņā, uzliekot tai ari jaunus pienākumus.

Viņas personiskais liktenis šķita kļuvis niecīgs, mazsvarīgs. Vienīgi rūpes par mātes veselību tai sagādāja dažu labu rūgtu brīdi.

Viņa gaidīja Dr. Normanu un tādēļ jau bija nolikusi darbu pie malas. Uz galda viņas priekšā smaržoja balto nagleņu buķete. Viņa domāja, ka to atsūtījis viņas vīrs, un nenojauta, kas bija šo puķu dāvinātājs. Izņēmusi vienu ziedu, viņa piesprauda to pie krūtīm.

Gandrīz tajā pašā acumirklī durvis atvērās, un kamerā ienāca Dr. Normans. Gabricla laipni sasveicinājās ar to un piedāvāja viņam krēslu. Viņš bija atnesis jaunas grāmatas un tik draudzīgi un nepiespiesti sarunājās ar Gabrielu, ka neviens nebūtu nojautis viņos apsūdzēto un tās aizstāvi.

— Jūsu māte fiziski atspirgst acīm redzami, — viņš stāstīja.

—         Un arvien vēl nekāda uzlabošanās garīgajā ziņā? — Gabricla jautāja.

—         Diemžēl nekāda. Es runāju ar ārstiem, arī viņiem nav daudz cerību. Tomēr var gadīties, ka kāds spēcīgs saviļņojums spētu tai atdot zudušo atmiņu.

—         Spēcīgs saviļņojums? Vai tas varētu būt arī patīkams? — viņa uztraukta jautāja.

—          Kāpēc gan ne? Vai arī jums pašai tas kādreiz jau ienācis prātā?

—        Jā gan, — viņa atbildēja, tumši pietvīkdama. — Tomēr vēl mums jānogaida.

Normans uzmeta viņai vērīgu skatienu un pēkšņi saprata visu.

Tātad tur slēpās cēlonis viņas klusajai laimei, kuru tas līdz šim nebija varējis saprast?

Dr. Normanam tas bija kā sitiens sejā. Gabricla līdz ar to pēkšņi viņam bija kļuvusi neaizsniedzami tāla.

Tomēr neprātīgā sirds arī vēl tagad negribēja palikt mierā, tās slepenākajos dziļumos arvien vēl kvēloja kāda dzirkstelīte, kas nebija nodzēšama.

Nepanesamo klusumu pēkšņi pārtrauca inspektora balss:

— Vernera kundze tiek lūgta pie izmeklēšanas tiesneša.

Dr. Normans piecēlās un pārvilka ar roku pār pieri, it kā gribētu aizdzīt kādu uzmācīgu domu.

—         Es jūs pavadīšu, — viņš sacīja Gabriclai, kas atbildēja tam ar pateicīgu skatu.

—         Ko gan es iesāktu bez jums? — viņa silti sacīja, soļodama tam līdzās uz nopratināšanas istabu. — Jau jūsu tuvums man iedveš jaunu spēku un jaunu enerģiju.

Normans aizkustināts spieda tās roku.

—        Vernera kundze, es gribētu dzirdēt nojums paskaidrojumus par dažiem slimās grāfienes izteicieniem, — tiesnesis iesāka, cieši vērdamies tai sejā. — Lūdzu, sēdieties.

— Mana māte ir runājusi? — Gabricla dedzīgi iesaucās.

— Jā gan. Vai pazīstat kādu Urzulu Prahtu, Vernera kundze?

Urzula Prahta? Gabricla mirkli apdomājās. — Šis vārds sastāv no divām atsevišķām personām, kas jau sen mirušas. Urzula Brandcnfclsa bijusi kāda no manām sencēm, ko savā laikā noslepkavojis kāds Kurts fon Prahts no Lindcnhozas.

—         Dīvaini. Tātad starp dzīvajiem nav neviena ar šādu vārdu, kam varētu būt kāds sakars ar grāfieni?

—         Neviena. Minētais Kurls fon Prahts bija savas cilts pēdējais loceklis.

— Un kāds sakars šim vārdam ar Lindenhozu?

—         Lindcnhoza jau toreiz, trīsdesmitgadu kara laikā, piederējusi Brandcnfclsai, un to pārvaldījis Kurts fon Prahts. — Gabricla izstāstīja visu, ko bija lasījusi par šo gadījumu senajās hronikās.

Kad viņa bija beigusi, tiesnesis jautāja:

—        Tātad vēsturē jau bijis gadījums, kad kāds jūsu ģimenes loceklis kritis no tuva radinieka rokas?

—        Jūs maldāties, — Gabriela lepni atbildēja. — Minētais gadījums tā arī palicis vienīgais.

—        Tādā kārtā šim vēsturiskajam notikumam būtu zināma līdzība ar mūsu gadījumu, — tiesnesis turpināja, atstādams viņas piezīmi bez ievērības. — Tikai šeit samērā laimīgais uzbrukuma iznākums pa daļai mīkstina noziedznieka vainu.

Gabrielas sašutums arvien vairāk pieauga.

— Tie ir visnepamatotākie apvainojumi, kurus es kategoriski noraidu! — viņa iesaucās, ar pūlēm valdīdama dusmas.

Pēkšņi viņa abām rokām satvēra krūtis un, klusi ievaidēdamās, atslīga krēslā. Dr. Normans piesteidzās un pasniedza tai glāzi ūdens, ko Gabriela izdzēra vienā paņēmiemā.

—         Vernera kundze šķiet tik stipri uztraukusies, ka nāksies atlikt nopratināšanu uz citu, piemērotāku laiku, — tiesnesis piezīmēja, piemiegtām acīm vērodams apsūdzēto un tās aizstāvi.

— Vernera kundze ir slima, — advokāts atbildēja, uzmezdams tiesnesim drūmu skatienu.

—Jūs varat iet, Vernera kundze. Ceru, ka rit tiksim soli uz priekšu.

Gabricla neatbildēja. Klusēdama viņa sekoja ienākušajam inspektoram, likko pamādama tiesnesim ar galvu.

— Sīs sievietes lepnums nav salaužams, — tiesnesis īgni norūca. — Jūsu uzdevums taču ir nevis salauzt šīs sievietes lepnumu, bet gan atrast patieso noziedznieku, — advokāts dedzīgi sacīja. — Līdz īim viņas vaina ne ar ko nav pierādīta!

—        Tāpat kā viņas nevainība. Vispār, liekas, jūs sevišķi interesējaties par savu aizstāvamo, advokāla kungs.

—         Tas ir mans pienākums, kuru es pildu ar vislielāko prieku, jo esmu cieši pārliecināts par manas klientes nevainību.

—        Tāpat kā es par viņas vainu. Ari es tikai pildu savu pienākumu lin esmu pārliecināts, ka viņas notiesāšana nebūs viena rfo daudzajām tiesas kļūdām.

—         Bet aizdomas vismaz tikpat lielā mērā vēršas ari pret baronu Retcnausu, — Normans aizrādīja. — Arī attiecībā uz rotu kasti viņa izteicieni nekādā ziņā nevar tikt atzīti par apmierinošiem. Viņa atrašanās iemesli pilī pašā pusnaktī nav noskaidroti. Un viņš redzami satrūkās, dzirdot, ka grāfiene sāk atgūt runas spējas. Varbūt viņas atveseļošanās tomēr apdraud barona personisko drošību!

—         No barona apcietināšanas man jāatsakās jau viņa slimības dēļ, kas tajā pašā laikā laupa viņam katru iespēju aizbēgt.

—          To es zinu. Bet ari barona raksturs runā viņam par ļaunu. Apkārtnē klīst visšausmīgākās baumas par Rotenausa izrēķināšanos ar viņa agrākajām mīļākajām, kad tās viņam apnikušas.

—         Tas vēl nenozīmē, ka viņš būfu noziedznieks. Neviena no šīm meitenēm nav par viņu sūdzējusies, un ari tā dedzība, ar kādu viņš aizstāv Zuzannu Verneru, runā viņam par labu.

Abi vīrieši piecēlās un reizē atstāja cietumu.

—           Policijas komisārs fon Ende šorīt stāstīja man par dīvainu notikumu, — tiesnesis sacīja. — Kāds vecs žīds iesniedzis viņam ziņojumu par meitas nozušanu, izsakot aizdomas, ka to esot nolaupījis vai nu kāds žīdu grabažnieks, vai ari — grāfs ReiŠenovs!

Normans neviļus palika stāvam. Viņš tūlīt saprata, kas noticis.

— Grāfs Rcišenovs? — viņš atkārtoja. — Tas taču smieklīgi — visi viņu pazīst kā lielu sieviešu pretinieku.

—         Protams, tās ir blēņas, tiesnesis smiedamies atbildēja un, atvadījies no advokāta, aizgāja.

Normans viens turpināja ceļu. Nu viņš zināja, kādam nolūkam Ulrihs bija noīrējis Faustīnas fon Lomcs villu, un nolēma jauno grāfu brīdināt no briesmām, kas tam draudēja.

Robertu Verneru viņš pēdējā laikā nebija redzējis, toties tas bija saņēmis ziņas no Hempcla, kas viņu arvien vairāk pārliecināja par Rotcnausa līdzvainību Brandcnfclsas noziegumā.

Mājas saimniece nodeva Normanam dažas vēstules. Vienu no tām bija rakstījusi Zigrīda Holmsvīka, viņa pateicās advokātam par tā pūlēm muižas pārdošanā un sirsnīgiem vārdiem atvadījās no viņa.

—        Nabaga krietnā meitene! — viņš sevī nodomāja. — Kādēļ gan Reišcnovs viņu nemīl?… Bet vai tad kāds no mums spēj pretoties mīlas aklajai varai?

Izklaidīgi viņš atplēsa kādu lielu apzīmogotu vēstuli un pārsteigts to izlasīja, bet tad sāka tik ironiski un griezīgi smieties, ka saimniece nobijusies ieskrēja istabā.

—         Ko nu man vairs palīdz bagātība? — viņš drūmi iesaucās. — Trīssimttūkstoš marku man atstājis šis vecais savādnieks un savu namu ar visu iekārtu — ko es ar to lai iesāku?… Bet Gabricla… Varbūt tomēr šī bagātība man vēl var noderēt?

Mēmās, bezcerīgās ilgās viņš izstiepa rokas istabas tumsā. Bet neviens nesatvēra šīs rokas, neviens neatsaucās uz viņa mīlā nomocītās sirds kliedzienu.

Normans nosēdās vecajā, cietajā kurvjkrēslā un gurdi aizvēra acis. Viņa straujā, nevaldāmā sirds vēl sita tik skaļi un stipri.

Vai nekad viņš neturēs mīļoto savos skāvienos? Vai stingās, saltās lcduspuķcs nekad neizplauks raibiem, krāšņiem ziediem?

Te pēkšņi lejā uz ielas atskanēja smalka, vāja bērna balstiņa, kas dziedāja kādu vecu, sen aizmirstu Ziemassvētku dziesmiņu.

Normans klausījās šajās skaņās, kamēr dziesma apklusa tālumā. Tad viņš aizsedza seju rokām, un viņa stāvu sāka kratīt sausas, mokošas elsas.

56 Adventes burvība

Vienkāršās ciema baznīciņas apgaismotie logi mirdzēja tumsā. Neraugoties uz stindzinošo aukstumu, dievnams bija pārpildīts līdz pēdējai iespējai.

Pašā dibenā, vistumšākajā kaktiņā, sēdēja kāda dāma, kas bija tik cieši satinusies drēbēs, ka viņas seja nemaz nebija saskatāma.

Viss šeit bija tāpat kā senāk — un tomēr pavisam citādi.

Kādreiz viņa, mazā Elzbele, bija sēdējusi tur priekšā, līdzās mātei, un viņas skaņā balss bija svinīgās lūgšanās pacēlusies pret debesīm.

Un šodien? Baznīcas kaktiņā slēpās bikla, dzives salauzta sieviete. Tur ārā, dziļi zem sniega, viņas māte atdusējās pēc visiem dzīves smagumiem.

Dievkalpojums beidzās. Ļaudis cits pēc cita atstāja mazo bazniciņu, kur kļuva arvien tumšāks. Elzbele vēl aizvien tupēja uz ceļiem, atspiedusi galvu pret lūdzamo pulti, un karstas asaras ritēja viņai pār vaigiem.

Dažs labs nicīgs skats pārslīdēja viņas stāvam, un ārpusē atskanēja skaļas piezīmes, kas svētajā vietā nebija iedrošinājušās izlauzties pār lūpām.

Elzbctc zināja, ka labās kaimiņienes, neraugoties uz auksto laiku, ārpusē gaida viņu iznākam.

Sievas sabāza galvas kopā un sačukstējās:

—         Jā, kad nu ar savu palaidnību novedusi māti kapā, tad skaistā Elzbctc atkal pārnākusi. To jau tūlīt varēja domāt, ka tā lieta labu galu neņems. ,

— Konrāds Lesens gribot viņu precēt! Tāds nelga!

— Nevar būt! Tādu jau var dabūt ari bez precēšanās!

—        Nu, lai viņa tikai pamēģina laulāties vainagā un plīvurā — gan mēs tad piekārsim tai pie vārtiem salmu grīsti!

Sarunas kļuva arvien skaļākas un dzēlīgākas.

—        Kāpēc viņa nenāk? Ha, ha, viņa baidās, šī skaistā Elzbete! Ko tā nekaunīgā vazaņķe meklē baznīcā? Jāvelk tikai ārā!

Tomēr šādam solim šīm sašutušajām, tikumīgajām dvēselēm trūka drosmes. Tādēļ viņas nolēma pacietīgi gaidīt.

Te iečīkstējās kapsētas vārtiņi, un pa tiem iznāca liela auguma vīrietis. Mēteļa apkakli viņš bija uzsitis un rokā nesa divus egļu skuju vainagus.

—          Konrāds Lescns! — zemnieces sačukstējās, urbdamās viņā ziņkāriem skatieniem.

Jauneklis bez sveiciena pagāja tām garām. Viņš zināja, kāds noskaņojums pret Elzbcti valda ciemā, un dziļi nicināja šīs seklās, liekulīgās dvēseles.

Brītiņu vēlāk baznīcas durvis atkal atvērās, un pa tām iznāca Elzbete, viņai vienā pusē soļoja Konrāds, otrā — vecais mācītājs. Cienīgā garīdznieka acis stingri un skumji vēroja ziņkāro sievu pūli, kas pamazām izklīda, jo ieskatīja, ka šoreiz tomēr nebūtu izdevīgi skaidrot grēciniecei savus ieskatus par tikumību.

Netālu no baznīcas pacēlās divas kapu kopiņas. Melnajā marmora krustā, kas rēgojās ārā no sniega, Elzbete izlasija mātes vārdu. Skaļi elsodama, viņa noslīga ceļos un, paņēmusi no Konrāda vienkāršo skuju vainagu, uzkāra to uz krusta.

Jauneklis nolika otru vainagu uz sava tēva kapa.

Vecais mācītājs un Konrāds pacietīgi gaidīja, kamēr Elzbete, atvieglojusi sirdi lūgšanā un asarās, pati pifccēlās kājās.

Klusēdami visi trīs atstāja kapsētu. Sirsnīgi atvadijics, garīdznieks nogriezās pa sniegā iemīto taciņu uz mācītāja namu, bet Konrāds un Elzbete pa apklusušo ielu devās mājup.

—        Cik labs tu esi, Konrād, — Elzbete sirsnīgi sacīja, cieši piekļaudamās tam. — Nekad es nespēšu tev atlīdzināt tavu mīlu un tavas rūpes par mani.

—        Tomēr, Elzbet, kad būsi kļuvusi mana, jau tavs tuvums vien mani bagātīgi atalgos par visu, — viņš maigi atbildēja.

—        Ak, Konrād, jau tevis dēļ es-uevaru panest, ka visi mani nicina un nievā. Kā gan tu vari apprecēt sievieti, kuras gods uz mūžu aptraipīts!

—         Nedomā vairs par to, Elzbet. Es pazīstu šos ļaudis pārāk labi, neviens no viņiem neiedrošināsies aprunāt bagātā Lcsena sievu.

Viņi iegāja Elzbetcs zemajā namiņā. Silti sakurinātajā istabā mazais puisēns rotaļājās ar Konrāda dāvinātajām paijiņām, apbērdams neskaitāmiem jautājumiem vcco Ģertrūdi, kas čakli adīja.

Viņš līksmi pietrūkās kājās un apskāva māli, kas cieši piespieda to sev klāt.

—         Doktora bērni brauca garām, iejūguši kamanās ēzelīti. Viņi aicināja mani vizināties, bet Trūdc mani nelaida, — viņš dzīvi stāstīja, iesēdies Konrādam klēpi. — Vai ari es kādreiz dabūšu tādas kamaniņas un ēzelīti, krusttēv?

Konrāds noskūpstīja bērnu.

— Protams, mīlulīt, tu dabūsi visu, ko vien gribēsi.

Mazais Valters jutās laimīgs. Viņš noslīdēja no Konrāda ceļiem un, priekā starodams, steidzās pie mātes.

—         Vai dzinēji, māmiņ? Ak, krusttēvs ir tik labs — lai taču viņš vienmēr paliek pie mums!

Elzbete cieši piekļāva puisēnu sev klāt. Lai ļaudis met akmeņus uz viņu, bet savam dēliņam viņa neļaus pāri darīt!

Konrāds saprata, kas viņā norisinās. Viņš piegāja pie Elzbetes un apskāva to un bērnu.

—        Mēs vienmēr paliksim kopā. Nekas nespēs mūs izšķirt — vai nav tiesa, Elzbet?

Viņa pamāja ar galvu. Acis tai mirdzēja asaras.

—         Mana māte gaida tevi, Elzbet. Ari Valteram jānāk līdzi. Mēs viņu silti satīsim.

—        Konrād, viņa mūs pieņem — mani un manu bērnu? Mans Dievs, kā lai tev pateicos! — Elzbctc priekā starodama iesaucās.

—        Mana māte vairs nav tā bargā sieviete, kāda viņa bija senāk. Viņa grib vienīgi manu laimi, un tā esi tu!

Brīdi vēlāk viņi jau bija sasnieguši lielo, smago ēku ar plašo dārzu un daudzajām saimniecības celtnēm, kas liecināja par Lesenu turību.

—        Tava jaunā dzimtene, Elzbct, — Konrāds sacīja, kad viņi gāja caur dārzu. — Kaut tu justos šeit laimīga!

Paņēmis bērnu vienā rokā, bet otrā turēdams Elzbctcs trīcošo roku, viņš iegāja namā. Plašajā, ar senlaicīgām, mākslinieciski grieztām mēbelēm iekārtotajā zālē stāvēja veca, neparasti liela auguma sieviete. Viņas pareizi veidotajā sejā atspoguļojās tā meklējošā izteiksme, kas piemīt visiem neredzīgajiem. Pēc soļiem viņa pazina ienācējus, un viņas dziļā balss viegli trīcēja, kad tā sacīja:

— Lai Dievs tevi svētī, Elzbct, tavā nākamajā namā!

Elzbctc paspēra dažus soļus uz priekšu un, noslīgusi ceļos, ieslēpa seju vecās zemnieces zīda tērpa krokās.

Brigita Lcsena pieliecās un noglāstīja tās kuplos matus.

—         Piecelies, mana meita, pari manu Konrādu laimīgu, un mana svētība tevi pavadīs.

Elzbctc lēnām piecēlās un saņēma vecās sievietes roku savējās.

Valters bija palicis pie durvīm stāvot, bikli lūkodamies visapkārt. Konrāds saņēma to aiz rokas un pieveda pie mātes. Aklā neredzēja viņa acu starojošo skatu, bet viņa sajuta tā siltās rociņas pieskārienu un izdzirda mazā smalko balstlņu, kas jautāja:

— Kas tu esi?

—         Vecmāmiņa, manu sirsniņ, — Brigita Lesena aizkustināta atbildēja, paceldama bērnu no zemes un piespiezdama sev klāt.

Konrāds, dziļi saviļņots, pateicās mātei. Vēl ilgi šie četri cilvēki sēdēja kopā. Brigitas kundze runāja par tuvāko nākotni, un pati iztēloja to tik jaukos un siltos vārdos, ka Elzbetes mīla un cienība pret šo brīnišķo sievieti arvien vairāk auga augumā.

Konrāds sēdēja starp abām sievietām. Tik laimīgs un apmierināts viņš sen nebija juties. Kas viņam daļas vairs gar pasauli?

Bērns bija aizmidzis turpat uz brūnās lāčādas, kur tas vēl nupat bija līksmi rotaļājies. Vecais pulkstenis nokūkoja divpadsmito stundu, un tūlīt arī baznīcas torņa pulkstenis iezvanīja pusnakti.

Mēness maigi ielūkojās logā. Brīnišķs gaišums pārklāja tumšās debesis.

Konrāds un Elzbete stāvēja pie loga un lūkojās ārā. Viņu sirdis trīcēja dīvaini baigā un tomēr līksmā nojautā.

Likās, it kā arī neredzīgā māte bija izjutusi to pašu. Viņas balss skanēja dziļā aizkustinājumā, kad tā klusi sacīja:

— Adventes burvība!

57 Slepena mīla

Tumša un klusa ceļmalā gulēja mazā villa. Neviens gaismas stariņš neliecināja, ka tur kāds dzīvotu. Abi milzīgie suņi slēpās savās būdās, jo visapkārt valdīja miers un klusums.

Judīte staigāja šurp un turp pa spilgti apgaismotajām istabām. Ikviens nieciņš šeit liecināja par Ulriha mīlu un gādību.

Pēkšņi noklaudzēja ārdurvis. Judīte apstājās — viņa pazina šos soļus. Mirkli vēlāk Ulrihs jau turēja viņu savos skāvienos, apklādams tās skaisto seju karstiem skūpstiem.

—          Kādēļ tu šodien esi tik nopietna, mana Judīt? — Viņš maigi jautāja.

Jaunā meitene uzmeta tam bezgala skumju skatu.

—        Es eju bojā, Ulrih, es eju bojā! Ne debesīs, ne zemes virsū nav nevienas palīdzīgas rokas, kas spētu mani glābt! — viņa izdvesa.

Ulrihs piespieda savu karsto pieri viņas saltajām rokām.

—        Lai viņš nāk un samin mūs, šis nežēlīgais liktenis, kurā esmu tevi ierāvis aiz apstulbuma, aiz mīlas! Es zinu, ka tu man piedosi, jo cs biju tava laime, tāpat kā tu mana. Kā mēs esam kopā dzīvojuši un mīlējuši viens otru, tā kopā ari nomirsim — pat nāve nespēs mūs šķirt!

—        Nē, Ulrih, nē — tu nedrīksti! Ļaiļj man nomirt tavās rokās — tā ir mana pēdējā vēlēšanās.

Viņš skūpstīja tai asaras no acīm un lūdza to nomierināties.

—        Vēl gals nav pienācis, vēl mēs piederam viens otram, — viņš kaisli čukstēja. — Aizmirsīsim visu, baudīsim laimi, kamēr vien vēl spējam.

Cieši apskāvušies, viņi sēdēja platajā, zemajā dīvānā. Ulrihsnoslīga viņas priekšā un, noāvis kurpi no viņas kailās kājas, pārklāja to dedzīgiem skūpstiem.

—        Tu skaistā, brīnišķīgā sieviete! — viņš iesaucās, Judītes daiļuma apreibināts. — Un tevi man jāslēpj no citu acīm? Tevi es nedrīkstu rādīt atklātībā kā savu līgavu, kā savu sievu? Kāds es gļēvulis — es neesmu šīs laimes cienīgs! Judīte, tevis dēļ es uzņemšos šo ciņu! Kaut viņi, ceļos krizdami, mani lūgtu! Es nicinu titulu, stāvokli sabiedrībā un bagātību!

— Un tavs tēvs? Tava māte?

— Mani vecāki!… Bet viņi taču mīl mani vairāk par visu!

—         Viņi vairs nav jauni, Ulrih. Neraugoties uz mīlu pret tevi, viņi tomēr nespēļu uzreiz atsacīties no visiem saviem pasaules uzskatiem. Apdomā taču: grāfs un židiete, turklāt vēl nicināta augļotāja meita!

—         Vai tad tā tava vaina? Vai tu neesi tikpat tīra uņ neaizskarama kā jebkura grāfiene?

—         Tavu vecāku un tavas šķiras piederīgo acis — nē. Viņi nekad nespētu man to piedot. Nē, nē — es nevaru pieļaut, ka manis dēļ tu sagādā viņiem tik daudz ciešanu!

—         Ak, kādēļ es esmu viens? Kaut man būtu brālis — tad es bez mazākās nožēlošanas varētu novelt no sevis šo slogu, kādu man uzliek mans tituls!

—Tam nav lemts tā būt, mīļais. Samierinies ar to… Vai tur kāds nāk?

Koridorā kāds sarunājās ar Rībeku, kas kopā ar sievu pārvaldīja

namu:

— Tas ir Roberts, — Ulrihs sacīja un izgāja tam pretī.

Roberts ienāca un sirsnīgi sasveicinājās ar Judīti.

Viņš jutās satriekts un nelaimīgs. Zigrīdas liktenīgie vārdi arvien vēl skanēja tam ausīs. Zigrīda otrā rītā bija aizbraukusi jau ļoti agri, un viņš vairs nebija to saticis. Tuvu izmisumam viņš kopā ar māti bija atgriezies Brandenfclsā.

Nu viņš sēdēja līdzās savam brālim. Jā, viņš dziļāk kā jebkad sajuta, ka viņi sader kopā. Domās iegrimis, viņš sapņainu skatienu vērās Judītes tumšajās acīs. Kāda nozīme bija visām šīm ciešanām? Viņš taču būtu varējis kļūt laimīgs, un Ulrihs arī… Kādēļ viņš bija ticis atstumts? Vai viņa vecāki'vispār zināja, ka viņš vēl dzīvs? Kādam noziegumam viņš bija ticis upurēts?…

Ulrihs un Judīte brīnījās par viesa neparasti skumjo jutoņu. Beidzot jaunais grāfs sacīja:

— Zigrīda atrakstīja vēstuli.

Roberts kā elektrizēts pietrūkās kājās.

— Viņa'atrakstījusi? Kam? Vai jums ir tā vēstule?

Judīte un Ulrihs saskatījās, tad pēdējais atbildēja:

— Viņa raksta mātei, ka esot laimīgi sasniegusi ceļamērķi.

— Vai arī man viņa sūta sveicienus?

— Viņa raksta: sveicinu visus manus mīļos.

—         Man jāraksta viņai — vēl šodien pat. Varbūt varu to izdarīt tepat? — viņš pievērsās Judītei, kas klusā izbrīnā vēroja tā neparasto uztraukumu.

—        Protams, — viņa atbildēja. — Otrā istabā uz rakstāmgalda jūs atradīsit visu vajadzīgo.

—         Pateicos, — Roberts sacīja, tad jautāja Ulriham: — Zigrīdas adresi es taču dabūšu nojums zināt? Gribu tūlīt pats aizvest vēstuli uz Rozenburgu.

—         Tik vēlu? Tad jau labāk iedodiet to man, es to rīt nosūtīšu, jo šonakt palikšu šeit.

—         Nē, pateicos, es nedrīkstu zaudēt ne mirkli, — Roberts atbildēja, izsteigdamies otrā istabā.

—         Vai tu to saproti? — Judīte izbrīnā jautāja. — Kur viņā pēkšņi radusies šī neparastā interese par grāfieni Holmsvīku?

—        Ari es nespēju to izskaidrot, mīļā. Es cienu Robertu augstāk par visiem, bet kā gan šis vīrietis, kas taču mīl savu sievu, pēkšņi varējis nok|ūt tik dedzīgas kaisles varā?

—        Vai viņš jau sen pazīst grāfieni? Vai tad viņš nemaz vairs nedomā par savu nelaimīgo sievu?

—        Tas jau ir tas, ko es nevaru saprast. Viņš taču ik dienu apmeklē to cietumā, visiem spēkiem rūpējas par viņu… Un Roberts nav spējīgs liekuļot — to es zinu.

— Vai arī grāfiene Holmsvīka mīl viņu?

—         Tā liekas. Bet Roberts nekad nebija par to runājis, un nu viņš tik klaji izrāda savas jūtas pret manu māsīcu.

— SI nabaga sieviete cietumā — ja viņa to nojaustu!

—         Tā būtu viņas nāve! Liekas, viņa nebija maldījusies, kad tā reiz jau nojauta Zigrīdā savu sāncensi.

—         Bet ari viņš neizskatās visai laimīgs, taisni otrādi — pavisam izmisis un satriekts.

Roberts atgriezās ar vēstuli rokā un lūdza Ulrihu pateikt adresi.

—          Ceru jau pēc dažām dienām saņemt atbildi, — viņš sacīja, noglabādams vēstuli kabatā. — Ja man nebūtu jāpaliek šeit manas nabaga Gabriclas dēļ, cs tūliņ pats steigtos pie Zigrīdas.

— Vai tad grāfienes atbildei tik liela nozīme? — Judīte jautāja.

—         Ņo šīs atbildes atkarīgs viss mans liktenis! — Roberts izmisis iesaucās. — Ak, kādēļ viņa aizbrauca!… Bet ir jau vēls — man jāiet.

īsi atvadījies, viņš aizsteidzās.

—          Roberts ir pārsteidzoši pārvērties, — Ulrihs sacīja, domīgi kratīdams galvu. — Tas ir labi, ka Zigrīdas vairs nav šeit.

Viņš gulēja dīvānā, ielicis galvu Judītei klēpī. Tā pieliecās un noskūpstīja viņu.

— Ak, kādēļ viss nevar palikt tā, kā ir? — viņa nopūtās.

—         Nejautā! Nāc, paudīsim, ko sniedz mums šis mirklis, — atmoda jau tā pienāks agri diezgan!

—         Pārāk agri! O, Ulrih, kad tevis šeit nav, mani vienmēr sagrābj izmisums. Man liekas, tūlīt ienāks tēvs — un tad…

—         Nemoki sevi bez vajadzības, mīlulīt. Šis nams ir tikpat kā mazs cietoksnis, un neviens nevar tajā iekļūt. Un kā gan tavs tēvs varētu tevi atrast?

—         Es nezinu, bet kāda nemaldīga nojauta man saka, ka reiz viņš pēkšņi ieradīsies un nonāvēs mani. Ak, neej prom, neatstāj mani, vai Јrī tu kādu dienu atradīsi šo namu tukšu!

—        Nomierinies, mīļā — cs taču esmu pie tevis. Pēc dažām dienām mani vecāki aizbrauks uz mātes muižu Barnovu. Tad es katru dienu būšu pie tevis.

Viņa laimīgi pasmaidīja.

— O, tad es vairs nebīstos ne no kā, — viņa čukstēja.

Pulkstenis nosita divpadsmit.

— Nāc, mīļotā, — Ulrihs čukstēja. — Nāc, būsim laimīgi! Saņēmis Judīti rokās, viņš klusi aizvēra aiz sevis verandas istabas durvis un apgrieza tajās atslēgu.

58 aizlaidies!

„Zilā mērkaķa" šaurajā dibenistabā, dedzīgā sarunā iegrimuši, sēdēja Garais Jēkabs, Anselms Bcrnts un Feits. Vienīgi Feits bija drošs un mierīgs, abi pārējie likās nospiesti.

—        Zcisu Kārli viņi atkal noķēruši, — Garais Jēkabs klusi sacīja. — Arī no Sirmja neko nedzird — tas ir kā zemē iegrimis.

Anselms un Feits gan zināja, kur tas bija pazudis, tomēr neko neteica.

—         Villai mums jāatmet j.p roku, — Anselms pēc brīža atsāka. — Tās senākie iedzīvotāji izvākušies, un es pat nezinu, kas tur tagad dzīvo. Kad šorīt aizgāju piedāvāt preces, man kāds sirms tēviņš uzkliedza, lai lasoties drīzāk prom. Bez tam pagalmā staigāja divi milzīgi, nikni suņi, un žogam iekšpusē priekšā aizvilktas divas kārtas dzeloņdrāšu,

Feits staigāja šurp un turp pa istabu, sūkdams pīpīti. Viņu nodarbināja pavisam citas domas: viņš bija nolēmis beidzot izmantot savus testamentus un klaji uzstāties pret baronu.

Lielajā krogus istabā pēkšņi atskanēja skaļas balsis. Saimnieks, kā likās, ar kādu ķildojās. Pēkšņi atsprāga durvis, un istabā, dusmās pietvīcis, ieskrēja Kapu Edis. Ieraudzījis Fcitu, viņš rēkdams metās tam virsū. Pārējie tikai ar pūlēm savaldīja piedzērušo.

— Tu, suns! — viņš aizelsies kliedza. — Tu, suns!…

Šajā acumirklī nobijies atskrēja saimnieks.

— Policija! — viņš čukstēja. — Pazūdiet drīzāk!

Feits steigā pacēla gridā ierīkotās lūkas vāku un nozuda tajā. Garais Jēkabs sekoja viņa piemēram. Vienīgi Anselms palika mierīgi sēžot pie savas glāzes.

Kapu Edis redzēja, ka abi biedri pēkšņi nozuduši. Arī viņš gribēja tiem sekot; bet bija tā apskurbis, ka aiz pārskatīšanās atrāva otras durvis un izstreipuļoja istabā.

Augusts stāvēja aiz letes un mierīgi skaloja glāzes. Pie galdiņiem sēdēja daži viesi un klusēdami ēda vakariņas.

Nākamajā acumirklī atvērās durvis, un dzertuvē ienāca četri policisti. Nams bija ielenkts no visām pusēm. Viesi palika mierīgi sēdam.

Tobrīd nevienam no viņiem nebija iemesla izvairīties no satikšanās ar policiju.

Vecākais no ierēdņiem vērīgi aplūkoja viesus. Uz viņa mājienu divi policisti satvēra Kapu Edi un tūliņ to sasēja. Viņš bija tik pārsteigts, ka pat nemēģināja pretoties. Beidzot viņš saprata savu stāvokli un sāka skaļi elsot.

—         Es tas nebiju! Mālc pielaida uguni, viņa gribēja arī jaunkundzi… — Viņš pēkšņi aprāvās, saprazdams, ka ir sevi nodevis.

—        Jaukas lietas! — viens no policistiem piezīmēja. — Par ko tas puisis runā?

Edis nicīgi iesmējās.

— No manis jūs nedzirdēsit ne vārdiņu!

— Nav jau arī vajadzīgs, veco zēn, Mālc pati izstāstīja visu.

Edis kā ārprātā uzlūkoja policistu.

—         Mālc? — viņš stostījās. — Hā, vai tad viņa nesadega ugunsgrēkā?

— Nemaz. Viņa dzīvo jautri un pastāstīja mums visu.

— Vecā ragana! Un man viņa neko neatdeva! — Edis plosījās.

—         Tātad jūs abi nodedzinājāt grāfienes Holmsvīkas muižu? Tu taču nupat atzinies.

— Es nē — tas viss bija Mālēs darbs!

—         Bar vēlu, puis! Tu arī tur biji. Māle jau saņēmusi savu sodu — viņa sadegusi!

Edis saprata, ka pats sevi iegāzis. Bet nu nekas vairs nelīdzēja, un viņš nolēma turpmāk stūrgalvīgi klusēt. Mirkli vēlāk policisti viņu iznesa no dzertuves un aizveda.

Pa to laiku ierēdņi jau bija iekļuvuši dibenistabā. Tā bija tukša, arī Bcrnls jau bija paguvis nozust. Policisti pārmeklēja visu namu, bet neatrada vairs nekādas aizdomīgas pēdas.

* * *

Fcits un Garais Jēkabs bridi nogaidīja. Viņi dzirdēja virs galvām dobju troksni, kas nāca no lielās istabas. Mirkli vēlāk ari Bernts pievienojās viņiem.

—          Vai tad šim caurumam nav nevienas citas izejas? — Jēkabs jautāja, tumsā taustīdamies gar sienām.

—         Ir gan, — Feits tikpat klusi atbildēja. — Bet pagaidām mēs nevaram aiziet — mums jāgaida, kamēr atnāks Augusts.

Laiks vilkās bezgala gausi. Gaiss pagrabā bija mitrs un sasmacis. Feits, kas pat aukstā laikā mīlēja uzturēties āra gaisā, kļuva nepacietīgs. Viņš uzrāpās augšā un, piespiedis ausi lūkai, ieklausījās.

—         Tur kāds klepo, viņš čukstošā balsī paziņoja biedriem. — Vismīļāk es jau tūliņ būtu atstājis šo riebīgo bedri.

—        Vai esi prātu zaudējis? — Jēkabs šņāca. — Es labāk nosēžu šeit visu nakti, nekā tīšu prātu ieskrienu policijai rokās!

Brīdi valdīja klusums.

—        Es vairs nevaru to izciest! — Feits beidzot norūca un atbīdīja no sienas kādu vecu skapi. Mūri kļuva saskatāms četrstūrains caurums. — Priekšpagrabs, — Feits paskaidroja. — Ārdurvis tikai pievērtas. Es eju — kas nāks līdzi?

— Nenāk ne prātā, — Jēkabs atrūca, un arī Bcrnts nekustējās.

—          Nu labi, — Feits noteica un nākamajā acumirkli jau bija pazudis.

Bcrnts un Garais Jēkabs aizturēja elpu. Tomēr augšā viss palika klusu. Tātad Fcitam acīmredzot bija izdevies laimīgi aizbēgt.

Vēl brīdi nogaidījuši, ari viņi pa to pašu ccļu sekoja biedram.

59 Tu — vai es!

—        Es vairs ilgāk nevaru paciest šādu bezdarbību, doktora kungs, — Roberts ļoti noteikti paziņoja sievas aizstāvim.

Pēdējās dienās viņa uztraukums bija sasniedzis augstāko pakāpi. Veltīgi viņš bija gaidījis atbildi uz savu vēstuli. Izrādījās, ka Zigrīda bija uzkavējusies savā dzimtenē tikai divas dienas un tad devusies tālākā ceļojumā nezināmā virzienā.

—         Ko tad jūs domājat darīt? — Normans jautāja. — Mēs taču netiekam no vietas, kamēr grāfiene Brandcnfclsa turpina klusēt.

Roberts nebija stāstījis advokātam par Zuzannas atklājumu, jo šaubījās, vai tas varētu atnest Gabrielai kādu labumu. Viņš nolēma uzmeklēt Francisku un izdibināt no tās visu, kas noticis pilī, varbūt viņa pat zināja, kas bijis slepkava.

—         Vai tiešām nav nekādas iespējas atbrīvot manu sievu? — viņš jautāja aizstāvim. — Viņas pašreizējā stāvoklī_prct drošības naudu.

—        Ļoti šaubos, vai tiesa piekristu viņas atbrīvošanai pret drošību, katrā ziņā tā pieprasītu visai lielu summu.

—         Man šķiet, es varētu sagādāt nepieciešamo naudu, — Roberts sacīja. Viņš taču bija grāfs Reišenovs, un vai šo apstākli tas nevarēja izmantot Gabriclas atbrīvošanai?

Katrā ziņā tā bija ļoti pārdroša ideja. Vai viņš varēja vienkārši aiziet galma maršala pilī un pateikt grāfienei: es esmu jūsu dēls? Atskaitot pārsteidzošo ģimenes līdzību un Zigrīdas īso apgalvojumu, viņam taču nebija nekādu pierādījumu. Bet vienalga — šo ceļu viņš tomēr apņēmās iet.

Normanam bija jāatzīst, ka Robertam ir vislielākās tiesības rūpēties par sievas atbrīvošanu, tomēr šī atziņa viņu slepeni sāpināja.

—        Es tūlīt ierosināšu jautājumu par jūsu kundzes atbrīvošanu pret drošību, — viņš sacīja. — Ja jums tomēr nebūtu iespējams vajadzīgo naudu sagādāt — es ar prieku jums palīdzētu.

Izklaidīgi pateicies par advokāta augstsirdīgo piedāvājumu, Roberts steidzās mājup. Nekad vēl ceļš līdz Brandenfelsai viņam nebija licies tik bezgala garš. Beidzot viņš sasniedza pili.

Mierīgi viņš iegāja mazajā namiņā, kur dzīvoja tā, kuru tas tik ilgi bija uzskatījis par savu māti. Bet šoreiz viņš bija apņēmies būt nesaudzīgs pret to, jo lieta taču grozījās ap Gabriclas glābšanu!

Vernera kundze sēdēja pie rokdarbu galdiņa, uz kura tā bija nolikusi Roberta ģimetni. Cik smags viņam tomēr bija šis solis!

Anna strauji pievērsās viņam. Kaut kas Roberta sejā saistīja tās vērību.

— Labvakar, — viņš sacīja, lēnām tai tuvodamies.

Anna sarāvās. Kādēļ viņš neteica — māt? Viņas sirds sažņaudzās baigā nojautā.

Roberts saņēma viņas abas rokas un cieši ielūkojās tai acis. Tad viņš bez kāda ievada jautāja:

—        Kādēļ tu mani — grāfu Reišcnovu, Ulriha dvīņubrāli — uzaudzināji kā savu dēlu?

Anna bez spēka atslīga krēslā, ui* pār viņas lūpām izlauzās tikai dobjš vaids. Beidzot viņa atkal pacēla seju un uzlūkoja Robertu plaši ieplestām, nāves baiļu pilnām acīm.

—        Tu zini… tu zini visu? — viņa iesaucās. — Kas tev to teica? Vai esi jau runājis ar… grāfieni?

—        Tu uzdod man jautājumu, kaut tavs pienākums būtu ar vaļsirdīgu atzīšanos griezt par labu to, ko esi… noziegusies pret mani!

Viņa vārdi krita kā pātagas cirtieni. Un tā bija pateicība par visu viņas mīlu, par viņas pašaizliedzību un rūpēm?

—        Robert, nenolādi mani! — viņa dziļās sāpēs iekliedzās. — Vai tu kādreiz esi izjutis mātes trūkumu? Visu savu mūžu esmu ziedojusi tev! Un tā tu pateicies savai mātei?

—         Mana māte ir grāfiene Reišenova, kuras bērns ticis nekrietnā veidā nozagts. Grāfu kapličā apbedīts kāds cits puisēns — droši vien tavs dēls! Ko tur spēj grozīt visa mīla, kas īstenībā taču izskaidrojama vienīgi ar bailēm un mūžīgiem pašpārmetumiem?

Roberts bija tik ļoti uztraukts, ka nemaz nepūlējās atrast saudzīgākus vārdus. Anna saprata, ka ir pazaudējusi dēlu, kas nu ar visu sirdi pievērsies savai īstajai mātei, kaut to nemaz nepazina. Asiņu saites tomēr izrādījās stiprākas par visām citām jūtām.

Sāpes, kauns, nožēlošana un neprātīga greizsirdība plosīja Annas dvēseli.

—         Neesi tik nežēlīgs, Robert, tu mani nonāvēsi, — viņa, rokas lauzīdama, lūdzās. — Lai ko es būtu izdarījusi — tev tāpēc nav bijis jācieš.

—       Kā, vai tiešām tu nevari vai arī negribi atzīt, ko esi man laupījusi? īstās mātes mīla, tēva svētīgā vadība, tas viss, ko spēj dot vienīgi tēva nams — vai tad tas nav nekas?

—        Mātes mīlas tev nekad nav trūcis, un tēvs… tavs tēvs taču bija tas, kas pats atsacījās no sava bērna! — Anna griezīgi iesmējās.

—         Mans miesīgais tēvs būtu mani atstūmis? Nē, tas nevar būt! Kādēļ gan viņš būtu rīkojies tik pretdabiski?

—        Kādēļ? Tādēļ, ka tu stāvēji viņam ceļā! Ej taču, pajautā viņam pats! Viņš neiedrošināsies noliegt tev patiesību, kaut tava nicināšana viņu, protams, nonāvēs!

— Kāpēc tad tu ņēmi dalību šādā noziegumā?

—          Kāpēc? Manu vīru nošāva tavs tēvs; mans bērns piedzima nedzīvs, tajā pašā laikā grāfienei piedzima dvīnīši — tu un tavs brālis. Man atdeva tevi mana bērna vietā, jo tēva pilī tev nebija vietas — kurš gan no abiem dēliem lai būtu kļuvis nākamais majorāta mantinieks? Es ilgi nedomāju, un tu pats zini, cik ļoti es mīlēju šo svešo bērnu. Ar laiku es pilnīgi aizmirsu, ka tats nav mans dēls. Vai tiešām mans noziegums bija tik liels? Apžēlojies, Robert, neatstum mani!

Roberts smagi ar sevi cīnījās.

—       Nabaga sieviete, — viņš beidzot klusi sacīja, — es negribu tiesāt. Bet es iešu pie viņa un jautāšu tam…

—          To jūs nedrīkstat darīt! — aiz viņa pēkšņi atskanēja kāda uztraukumā trīcoša balss.

Roberts strauji pagriezās. Tas bija Lingc, kas nepamanīts bija ienācis istabā.

—        Jūs laikam gribat mani aizkavēt prasīt manas tiesības? — Roberts nicīgi jautāja vecajam.

—        Ja gribat nokaut savu tēvu — ejiet, bet vispirms novāciet mani no ceļa! — Lingc droši atbildēja.

—        Tēvu tas nenonāvēs, bet padarīs veselu. Viss smagums novelsies no viņa sirds, ja dēls tam sniegs roku, — Roberts dziļā pārliecībā sacīja.

— Un grāfiene? Vai lai viņa ienīst savu vīru?

— Mana labā, cēlā māte piedos viņam — tāpat kā es!

—         Un kā gan jūs gribat pierādīt savas tiesības? — Linge jautāja, arvien vēl nezaudēdams cerības.

—        Kas jums daļas par to? — Roberts sašutis iesaucās. — Nemēģiniet mani aizkavēt, ar to jūs izpelnītos maz pateicības! Mans tēvs būs laimīgs, ja varēs apskaut savu dēlu!

—        Jūsu paļāvība ir apbrīnojama, jo jūs taču nemaz nepazīstat grāfu. Ja cerat, ka šādā kārtā jums izdosies atgūt mantojuma tiesības uz majorātu…

—     Cietiet klusu! Kā jūs uzdrošināties mani tā apvainot? Vienīgi jūsu uzticīgā kalpošana manam tēvam ļauj man aizmirst jūsu vārdus! Ko gan spētu man sniegt tituls? Bet es neatteikšos no vārda, kuru man tiesības nest, jo mana tēva varā stāv atbrīvot manu Gabrielu.

—    Tātad vienīgi tādēļ? Nekāda pasaules vara nespēj glābt jūsu kundzi, tikai vienīgi viņas nevainība!

—   To rādīs nākotne! Tātad — ar Dieva palīgu! Manu vecāku namā mēs atkal redzēsimies. — Roberts izskrēja no istabas.

Līdz nāvei nobijusies, Anna nolūkojās tam pakaļ, kamēr vecais vīrs sevī norūca:

— Redzēsim, kurš uzvarēs: tu — vai es!

—   Kotusaki,.īohan? — Anna šausmās iesaucās. — Tu taču negribi viņam kaitēt?

Viņš uzmeta tai drūmu skalu.

—    Kaitēt? O nē, es tikai gribu novērst briesmīgu nelaimi un atdot tev tavu dēlu, Linge, dīvaini smaidīdams, atbildēja un steidzīgi aizgāja, atstādams Annu vienu.

—    Dievs, sargi manu Robertu! — tā bija viņas vienīgā apzinātā doma. — Liec man ciest, bet palīdzi viņam, dari viņu laimīgu!

Anna nespēja nosēdēt istabā. Izgājusi uz lielceļa, viņa skriešus devās prom, neievērodama smagās sniega pārslas, kas ietina viņu arvien ciešāk un ciešāk. Ko viņa gribēja? Panākt Lingi vai pat Robertu? Neprātīga iedoma!

Te tālumā viens pēc otra norībēja divi šāvieni. Annu pēkšņi sagrāba tāds vājums, ka tā nespēja paspert vairs ne soli.

—   Robert! Robert! — viņa čukstēja, saļimdama mežmalas baltajā sniegā.

Sniegputenis arvien vairāk pieņēmās, pārklādams visu zemi ar baltu autu.

Lingc brauca mazās kamaniņās, ko tas pats vadīja. Viņam bija ļoti jāuzmanās, lai sniegputeni nepazaudētu ceļu. Sirds viņam bija bezgala smaga.

Pēc divām dienām Reišenovu ģimene gribēja aizbraukt no šejienes, jo ārsts bija ieteicis vecajam grāfam gaisa pārmaiņu. Līdz tam laikam viņam vajadzēja Robertu atturēt no nodoma izpildes — vienalga, ar viltību vai ar varu!

Kamanas gausi slīdēja uz priekšu. Ceļa vienā pusē bija tumšs mežs, bet otrā pletās bezgalīgi, balti lauki.

Pēkšņi zirgs satrūkās un palika stāvam. Lingc izkāpa no kamanām, lai palūkotos, kas noticis. Pa kreisi bija saskatāmas kādas ēkas tumšās kontūras. Lingcm likās, it kā tas būtu dzirdējis nočirkstam sniegu zem steidzīgiem soļiem, tomēr putenis bija tik biezs, ka pat dažu soļu attālumā neko nevarēja saredzēt.

Vecais sulainis jau gribēja no jauna sēsties kamanās, kad turpat priekšā norībēja divi revolvera šāvieni. Izbiedētais zirgs izslējās pakaļkājās un strauji metās uz priekšu.

Linge skriešus devās tam pakaļ. Ceļa līkumā kamanas atsitās pret akmeni un apgāzās. Kad vecais vīrs panāca zirgu, tas stāvēja līdzās apgāztajām kamanām un trīcēja pie visām miesām. Linge lādēdamies sakārtoja aizjūgu un, no jauna aizdedzis laterftu, jau gribēja sēsties kamanās, kad pēkšņi viņa kāja sniegā atdūrās pret kaut ko mīkstu. Viņš pieliecās, bet tūliņ atkal atlēca atpakaļ — sniegā gulēja kāds cilvēks!

Linge paņēma no kamanām laternu un ielūkojās gulētājam sejā. Lielais Dievs — vai tas bija Ulrihs vai Roberts?

No viņa krūtīm sniegā pilēja asinis, un tikai tagad Linge pēc mēteļa pazina nelaimīgo — tas bija Roberts. Vai viņš vēl bija dzīvs? Kas bija to sašāvis?

Linge nometās ceļos un, piespiedis ausi viņa krūtīm, ieklausījās. Sirds vēl vāji sita.

Vecais sulainis jau gribēja pacelt smago ķermeni un novietot to kamanās, bet te viņam iešāvās prātā kāda briesmīga doma: atstāt Robertu šeit. Tu taču neko nezin!. Pats liktenis to tā lēmis!

Johans brīdi cīnījās ar sevi. Bet tad viņa seja pieņēma saltu, nežēlīgu izteiksmi.

— Tu — vai cs! — viņš nelokāmā apņēmībā nočukstēja un, iekāpis kamanās, uzsita zirgam. s

Mirkli vēlāk viņš jau bija nozudis nakts tumsā. Bet sniega pārslas turpināja virpuļodamas krist uz balto zemi.

60 Viltīga kā čūska

Fēlikss Remcrs arvien vēl dzīvoja Vulzersrodas mežsarga namā. Ar nodomāto lielas noziedznieces atklāšanu viņam nebija laimējies, un viņš jau bija atmetis cerību tikt atpakaļ senākajā darbā. Vecais mežsargs gribēja izmācīt viņu par krietnu lauksaimnieku. Šim nolūkam viņa māja vasarā bija vispiemērotākā vieta.

Grictiņa jutās neizsakāmi laimīga. Viņas mīļotais nu paliks pie viņas, un tā taču bija viņas vienīgā vēlēšanās!

Viņa turpināja pašaizliedzīgi kopt eleganto slimnieci, cenzdamās nolasīt tai katru vēlēšanos no lūpām.

Kādu dienu no pilsētas ieradās svešs kungs un ilgi sarunājās ar mežsargu un tā meitu. Baronese nedrīkstēja par to zināt, viņš gribēja to slepeni novērot.

Faustinu uztrauca Franciskas ilgā klusēšana. Tomēr beidzot pienāca tās atbilde. Reizē ar to Faustlna saņēma vēl otru vēstuli, kuru tā ilgi spieda pie lūpām. Tad viņa kāri izlasīja nedaudzās rindiņas:

„Faustīna!

Patcicictics Dievam par viņa žēlastību, kas lčmis Jums palikt dzīvai, neraugoties uz daudzajiem pārbaudījumiem. Kad būsit atspirgusi, es lūgšu Jūs pārnākt dzīvot manu vecāku pil], kur atrodas ari aiz pārpratuma par mirušu noturētais Erihs. Turpmāk Jūs caur Francisku kārtīgi saņemsit ziņas par Jūsu dēla labklā jību.

Valdemārs, grāfs Bcrgers."

Faustīna vīlusies nolaida vēstuli klēpi. Cik salti, cik vienaldzīgi viņš rakstīja.

Tikai vēlreiz pārlasot vēstuli, viņa aptvēra tās galveno saturu. Ērihs bija dzīvs! Tātad viņa nebija sava dēla slepkava! Nu tā bija brīva no visām aizdomām.

Un Ērihs atradās pie viņa. Caur šo bērnu viņa no jauna iekaros Valdemāra sirdi…

— Ā, — viņa čukstēja, — nu es zinu, kā iegūšu viņu! „ Faustīna pazvanīja un, palūgusi Grietiņu atnest papīru un tinti, rakstīja:

„Tava vēstule, Valdemār, saviļņo ja mani līdz sirds dziļumiem. Līdz ar bērnu Tu atdod man arī manu dzīvību. Un par to es gribu Tev pateikties ar visaugstāko, kas man ir. Es nevaru un nedrīkstu vairs ilgāk klusēt.

Valdemār, šis bērns, kuru — es to zinu — Tu mīli, ir Tavs bērns! Atceries tos laimīgos brīžus, kas nu jau sen aizmirsti. Esmu vēl par nespēcīgu, lai rakstītu plašāk, un vārdiem taču ari nebūtu vairs nekādas nozīmes. Esmu laimīga, zinādama, ka mūsu bērns atrodas sava tēva rokās.

Tava Faustīna."

Viņa pārāk labi pazina Valdemāru, lai šaubītos par savas zemiskās viltības panākumiem.

Faustinai bija laika diezgan visos sīkumos pārdomāt savas atbildes uz tiesas un policijas varbūtējiem jautājumiem, kas to vairs nebiedēja. Viņa nojauta, ka tiek novērota, un prata izturēties pret visiem brīvi un nepiespiesti. Viņas laipnība jau bija apbūrusi visus mežsarga nama iedzīvotājus, atskaitot vienīgi Ādamu, kas tai neuzticējās. Grietiņa bija parūpējusies, lai Faustinai būtu viss, kas nepieciešams smalkai, izlutinātai dāmai. Bet visvairāk baroneses skaistums un piemīlība apbūra Fēliksu

Remcru. Viltīgā sieviete, protams, uzreiz redzēja, kādu iespaidu tā atstājusi uz vieglprātīgo jaunekli, un nolēma to izmantot saviem nolūkiem. Turklāt mežsarga nama klusā, mierīgā dzīve viņai šķita nepanesami garlaicīga. Un kādēļ viņa lai atsacītos no mazas izklaidēšanās, ko tai solīja Grictiņas greizsirdība?

Sākumā viņa izlikās nepiegriežam Fēliksam nc mazāko vērību, kas dziļi aizskāra glītā, sieviešu izlutinātā jaunekļa godkāri. Viņš divkāršoja savu uzmanību pret baronesi, cicši apņēmies iegūt šo kārdinošo uzvaru.

Pamazām arī Faustīna kļuva žēlīgāka pret dedzīgo pielūdzēju, atļaudama tam pakavēt sev laiku, kamēr Grictiņa bija aizņemta saimniecībā. Un bijušais kriminālicrēdnis arī godam veica savu patīkamo uzdevumu.

—  Drīz man nāksies atstāt šo viesmīlīgo namu, — Faustīna kādu vakaru skumji sacīja Fēliksam, kas stāvēja, atspiedies pret palodzi.

—  Jūs gribat aiziet no šejienes? — viņš nobijies jautāja, pēkšņi nobālis.

Faustīna ar dziļu apmierinātību vēroja savu vārdu iespaidu.

—  Jau tā pārāk ilgi esmu izmantojusi savu augstsirdīgo glābēju laipnību, viņa silti turpināja.

—  Nē, jūs vēl nedrīkstat atstāt mūs! — Fēlikss dedzīgi iesaucās. Viņš bija pienācis un nostājies aiz Faustīnas krēsla, uzlicis roku uz tā atzveltnes tā, ka viņas kuplie mali skāra viņa pirkstus. Faustīna it kā nejauši ļāva noslīdēt vienai kurpei, atsegdama savu graciozo, ažūra zeķē ietērpto kāju.

Fēlikss nometās ccļos, lai no jauna uzautu nepaklausīgo kurpi, bet pēkšņi satvēra Faustīnas gandrīz kaili) kāju un pārklāja to kaisliem, dedzīgiem skūpstiem. Faustīnas rokas maigi uzgūlās viņa pleciem. Fēlikss strauji apskāva jauno sievieti un cieši piekļāva galvu tās krūtīm. Viņa arvien vēl klusēja, jo zināja no piedzīvojumiem, ka vārdi tikai traucē šādu mirkļu burvību.

Fēlikss bija zaudējis pēdējo apdomību. Šī sieviete viņu mīlēja! Viņš pacēla galvu un gandrīz noslāpēja Faustīnu saviem dedzīgajiem skūpstiem, uz kuriem viņa tikpat dedzīgi atbildēja. Šis jauneklis viņai tiešām patika. Viņa taču bija tik bagāta — vai tiešām tai būtu jāmīl tikai viens?

Savā kaisles neprātā viņi nemanīja, ka atvērās un atkal aizvērās durvis. Beidzot Faustīna atraisījās no viņa skāvieniem.

— Ko mēs esam izdarījuši! — viņa iesaucās un, it kā kaunēdamās, ieslēpa seju rokās.

Arī Fēlikss uz mirkli atjēdzās, un viņa sejai pārslīdēja tumšs mākonis. Bet tad tas enerģiski pakratīja galvu.

—  Neko tādu, ko mums vajadzētu nožēlot! — viņš čukstēja, noskūpstīdams liekulīgās asaras no Faustīnas sejas.

—        Bcl Gricliņa? — viņa nomurmināja. — O, cik ļauna cs esmu… Bet tas tikai tādēļ, ka mīlu tevi! Tomēr vēl nav par vēlu. Es aiziešu no šejienes, un tu mani aizmirsīsi, kļūsi laimīgs…

—        Nekad es tevi neaizmirsīšu! Kamēr vien dzīvošu, ikviena mana doma piederēs tev!

—         Nē, Fēliks, to tu nedrīksti. Domā taču par Grictiņu — par šo mīļo, nevainīgo meiteni! Es vairs nedrīkstēšu viņu uzlūkot… Ak Dievs, vai tiešām mans noziegums ir tik liels?

Jauneklis pūlējās viņu nomierināt.

—        Nu man jāiet, — viņa beidzot sacīja. — Man jābūt vienai. Rīt atkal redzēsimies.

Kā noreibis Fēlikss palika stāvam. Tad viņš atslīga tajā pašā krēslā, kur nupat bija sēdējusi Faustīna, un iegrima laimīgās pārdomās, sapņainu skatienu lūkodamies sev priekšā.

Mirkli vēlāk atvērās durvis, un istabā ienāca Ādams.

—         Rcmcra kungs, — viņš dobji sacīja, drūmu skatu lūkodamies Fēliksā, — man jārunā ar jums.

Fēlikss īgni pacēla galvu.

—        Tas jau izklausās visai svinīgi, — yiņš ironiski piezīmēja. — Ko gribat no manis?

—        Jūsneesat pelnījis,kaGrictiņa dāvājums savumīlu, — mežsarga palīgs iesaucās, zaudēdams pašsavaldīšanos. — Jūs nododat viņu šīs

'-Viltīgās sievietes dēļ, kas taču drīz jūs atkal pametīs!

—       Jūs esat spiegojis? — Fēlikss sašutis pietrūkās kājās. — Kas jums daļas gar mani?

—        Es necietīšu, ka jūs padarāt Grietiņu nelaimīgu! Jūs esat bezgodis! — Ādams kliedza.

Fēlikss pacēla roku sitienam, bet Ādama stiprie pirksti satvēra to kā dzelzs spīlēs. Fēliksam tomēr izdevās izrauties, un viņš trakās dusmās metās virsā savam pretiniekam. Te durvis tika atrautas, un Grietiņa ieskrēja istabā — tieši tajā mirklī, kad Ādams izvilka savu mednieka nazi.

—         Mans Dievs, kas šeit notiek? — viņa šausmās iekliedzās un, pieskrējusi pie Fēliksa, cieši piekļāvās tam. — Duriet, — viņa uzsauca Ādamam, — bet vispirms nonāvējiet mani!

Nobālis kā mironis, mežsarga palīgs aizstreipuļoja atpakaļ.

—          Grietiņas jaunkundz… tas bija… jūsu dēļ… — viņš ar pūlēm izdvesa. — Dzīvojiet sveika — uz mūžu! — Un viņš izskrēja no istabas.

Grietiņa arvien vēl glāstīja līgavaiņa nobālušo seju. Bet tad viņa sāka skaļi elsot.

—         Viņš gribēja tevi nonāvēt! — viņa iesaucās. — Ak Dievs, tu saķildojies ar viņu… manis dēļ?

Viņš mēmi pamāja ar galvu un atstūma jauno meiteni no sevis. Viņa acis zem sarauktajām uzacīm kvēloja naidā un dusmās.

—        Ļauj viņam iet! — Grictiņa nobijusies lūdzās. — Es zinu — viņš labi šauj!

— Arī cs protu šaut, — viņš drūmi atbildēja.

Ne vārda ncpicbildis, viņš pagāja tai garām un nozuda aiz durvīm. Grictiņu sagrāba šausmīgas izbailes.

— Fēliks! Fēliks! — viņa kliedza, steigdamās tam pakaļ.

Bet viņš jau bija nozudis.

Grictiņa iegāja savā istabiņā un elsodama iekrita gultā. Viņa nesaprata, kas Fēliksam noticis. Viņš negribēja savaldīt savas dusmas viņas dēļ, negribēja atteikties no atriebības, kaut viņa to lūdza?

Ne mirkli viņai neienāca prātā, ka mīļotais varētu būt kļuvis tai neuzticīgs.

Kamēr viņa raudādama iegrima miegā, Fēlikss uzmanīgi iezagās Faustīnas istabā.

Čūskas viltība un dūjas nevainībā vienā pajumtē!

61 Tumšie godavīri

Šmeije Finkels bija ieslēdzies savā tā sauktajā kantorī un pārskaitīja savu brīvo naudu. Citkārt šis darbs viņam sagādāja vislielāko prieku, bet šodien viņš drūmi uzlūkoja savas bagātības. Viņš beidzot bija apņēmies izsludināt pateicības algu par meitas atrašanu. Šmeije tikai arvien vēl nevarēja vienoties ar sevi par summas lielumu.

—         Ja teikšu simt markas, — viņš nopūtās, — visi mani lamās par sīkstuli un skopuli. Simt markas par manu meitu! Viņa ir miljonu vērta! Bet kā lai tīšu prātu met naudu zemē? Ak, Judīt!

Viņš jau gribēja no jauna ieslēgt naudu skapī, kad pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvēšana.

— Kas tur ir? — vecais augļotājs satrūcies jautāja.

— Ielaidiet! Tas esmu es, Feits.

Vecais žīds atslēdza durvis. Feits viņam vienmēr bija gaidīts viesis.

—         Kur jūs bijāt tik ilgi nozudis? — viņš jautāja, ielaizdams apmeklētāju.

—         Vai esat noilgojies pēc manis, veco zēn? — Feits smējās. — Kur jūsu mcita?-

—         Prom, viņa ir prom! — žīds vaimanāja. — Nozagta, nolaupīta mana Judīte!

— Nu, un kas tad to būtu izdarījis?

— Vai es zinu? Lēbels Fcilšcntāls vai varbūt grāfs Rcišcnovs!

— Jūs esat traks, Šmeije! Grāfs taču neies pīties ar žīdu skuķi!

— Bet LēbeLs redzējis Judīti grāfa namā! — Finkels kliedza.

—         Un jūs ticat kādam tur Lēbclam? Viņš taču pats gribēja dabūt jūsu meitu! — Feits zobojās. Sevi viņš tomēr bija pārliecināts, ka Judīte tiesām atrodas grāfa namā, un nolēma izsist sev divkāršu peļņu no šī veikala. — Ko jūs man dosit, ja atradīšu jūsu meitu? — viņš jautāja.

—        Dot, vienmēr tikai dot! — Šmcijc norūca. — Vispirms atvediet man Judīti, tad runāsim par maksu!

—        Nu tad pameklējiet kādu lielāku muļķi, — Feits mierīgi noteica, nosēzdamies pie krāsns.

—Nu, nu — ne tik strauji! — žīds sacīja. — Teiksim — simt markas.

—        Ko — simt markas? — Feits smējās līdz asarām. — Simts markas par savu miesīgo meitu!

— Jā, cik tad es lai dotu?

— Vismaz tūkstoti!

Šmcijc tikko nenokrita uz dibena.

— Tūkstoš marku! — viņš murmināja. — Tūkstoš marku!

Bet tad tam iekrita kas prātā.

—         Ja viņa pati no manis aizbēgusi — lai pati ari maksā! — viņš gandrīz līksmi iesaucās. — Māte viņai atstājusi diezgan, un es kārtīgi ik gadu esmu iekasējis procentus. Tepat jau ir viņas papīri.

Viņš piegāja pie naudas skapja, kur dzelzs kastītē glabājās Judītes Vērtspapīri un rotas, starp kurām atradās arī Brandenfclsu pērļu kaklarota. Bridi meklējis skapī, žīds pievērsa Fcitam savu pēkšņi nobāl ušo seju.

— Kastīte… — viņš murmināja. — Kur kastīte?

—         Viņa paņēmusi to līdzi, — Feits aukstasinīgi paskaidroja. Gudra skuķe!

Augļotājs bez spēka atkrita krēslā.

—        Prom… — viņš tikko saprotami murmināja. — Viss prom… Viņa mani apzagusi! Kaut velns parauju viņu un viņas nolādēto mīļāko! Bet mana nauda! Tā man jādabū atpakaļ!

Feits lieliski uzjautrinājās par vecā augļotāja dusmām un izmisumu.

—         Man liekas, jūs teicāt, ka tā esot jūsu meitas nauda? — viņš ieminējās.

—         Viņas mantojums no manas Rcbekas. Bet kā viņa drīkstēja to ņemt bez manas atļaujas?

—        Ko tad jūs vēl gribat? Viņa taču var darīt ar savu mantu, kas tai patīk!

Vecais žīds tiešām izskatījās nožēlojams.

—         Feit, ja esat mans draugs, — palīdziet man! — viņš elsa. — Atnesiet man manu naudu — un jūs tūliņ dabūsit tūkstoš marku!

— Cik tad tur pavisam bija? — Feits atbildes lietā jautāja.

—        Ap divdesmit tūkstošiem marku, bez tam vēl rotas, pērļu kaklasaite…

—        Esmu mierā ar desmit procentiem no tā, cik atradīšu, — Feits mierīgi paziņoja.

—         Atnesiet visu — un jūs dabūsit desmit procentus, — Šmeije izmisumā apsolīja.

— Labi, uzrakstiet man to uz papīra.

Vecais kunkstēdams un vaidēdams uzrakstīja prasīto nolīgumu. Feits to pārlasīja un. pamājis ar galvu, iebāza kabatā.

—        Vai zināt kādu, kas nodarbojas ar tieslietām? — viņš it kā nejauši iejautājās.

Šmeije apdomājās.

—        Jā, Melhiors Dirnke, Vītolu ielā 17. Veikls puisis, — viņš atbildēja.

Feits atzīmēja adresi un atvadījās no vecā augļotāja. Izgājis uz ielas, viņš smīnēdams izņēma no kabatas dažus zelta naudas gabalus, ko tas nemanot bija savācis no galda.

—        Vecais nelga! — viņš nomurmināja. — To skuķi es atradīšu, bet vecajam par to nekas nav jāauna. Viņa nebūs skopa, un ari grāfs neskoposies. Vispirms tikai jāizdibina, kur viņa ir.

Domās iegrimis, viņš soļoja tālāk, bet drīz vien tika iztraucēts.

—         Labdien, Fcita kungs! — kāds draudzīgi sveicināja, saņemdams viņu zem rokas. Feits izbrīnā ieraudzīja sev līdzās Lēbclu Fcilšcntālu. — Kādēļ jūs vienmēr ejat pie mana konkurenta? Ienāciet taču kādreiz ari pie manis — es maksāju visaugstākās cenas un pārdodu lētāk par visiem.

Feitam ienāca prātā, ka no Lēbcla viņš varbūt varētu dabūt kādas ziņas par nozudušo Judīti. Tamdēļ viņš diezgan laipni atbildēja:

—        Varam ieiet kaut tūliņ. Man pašreiz tieši vajadzīgs kāds siltāks apģērba gabals.

Lēbels ieveda negaidīto pircēju dzīvokli un pacienāja to ar ķiršu degvinu.

—        Es jums ko teikšu, — viņš noslēpumaini sacīja, ielējis viesim otru glāzi un pievirzīdamies ar savu krēslu tam tuvāk. — Vai vecais Šmeije arvien vēl domā, ka esmu aizvedis viņa Judīti? Nu, vai zināt — viņš varētu man piemaksāt, un arī tad es pateiktu: nē, paldies par lietotu mantu! — Viņš nicīgi nospļāvās caur zobiem.

Feits mierīgi izdzēra otru glāzi.

—         Jūs jau izturaties tā, it kā zinātu, kur šl meitene ir, un ko tā dara, — viņš ieminējās, vērodams Lēbela uztraukto seju.

—        Un to es ari zinu'— noteikti zinu! — Feilšentāls lielījās, no jauna piepildīdams glāzi. — Vai zināt grāfa Reišenova villu Tiesas ielā? Tur viņš noslēpis Judīti. Bet dārznieks tur īsts asinssuns, un arī grāfam pašam ir smaga dūre.

—     Vai esat to jau izbaudījis? — Feits skaļi iesmējās. — Kādēļ tad jūs neatmaksājat šim cilvēkam, kas nozadzis jums jūsu meiteni un jūs pašu apvainojis?

—     Kādēļ cs neatmaksāju? — Lēbels atkārtoja, un viņa acis pieņēma dīvainu, baigu izteiksmi.

Pēkšņi viņš sakustējās, pilnā degvīna glāze apgāzās, un biezais, sārtais šķidrums izlija uz galda, apšļākdams arī viņa uzvalku.

—    Noskaudāt! Noskaudāt! — Fcilšcntāls šausmās kliedza, norādīdams uz sarkanajiem traipiem.

—      Ko jūs uztraucaties — tās taču nav asinis, — Feits sacīja, nenovērsdams no viņa acis.

—     Asinis? Kas runā par asinīm? — Lēbels iekliedzās un pēkšņi saļima uz grīdas, noraudams sev līdzi galdu ar visu, kas atradās uz tā. Brītiņu viņš vēl raustījās krampjos, bet tad palika mierīgi guļam, un tikai baiga krākšana izlauzās no viņa krūtīm.

Feits nepakustināja ne pirkstu, lai viņam palīdzētu.

— Tam sirdsapziņa nav gluži tīra, — viņš sevī nomurmināja.

Paņēmis zemē nokritušo pudeli, viņš izdzēra to līdz pēdējai lāsītei. -

— Nav nekā labāka par kārtīgu malku, — viņš apmierināts piezīmēja.

Feits izgāja tirgotavā un, paņēmis no sienas pirmo mēteli, kas

izskatījās daudzmaz glītāks, apģērba to. Tad tas mierīgi atstāja pagrabu. idzertais degvīns un mētelis lieliski sildīja, un Feits nolēma tūliņ uzmeklēt Melhioru Dimki.

—    Smalks apvidus, — viņš nodomāja, tuvodamies ceļamērķim. — Nesaprotu, kādēļ šī iela tiek saukta par Vītolu ielu — šeit taču nav neviena kociņa.

Nams Nr. 17 visai izdevīgi atšķīrās savu nožēlojamo, pussagruvušo kaimiņu vidū. Tas bija par veselu stāvu augstāks un lepojās ar jaunu krāsojumu, kam dienasgaismā vajadzēja izskatīties spilgti zilam.

Zirggaļas pārdotava un Vīnes maizes ceptuve, kas atradās nama apakšējā stāvā, gādāja par tuvējās apkārtnes miesīgo labklājību.

Feits aizdomīgi ielūkojās abu tirgotavu logos. Viņš juta stipru izsalkumu, bet neiedrošinājās nogaršot nevienu no gardumiem, ko piedāvāja šie veikali.

Beidzot viņš pamanīja ielas pretējā pusē sarkanu laternu. Feits devās turp. „Kafē Angelika" — lieliem burtiem bija rakstīts uz loga, ko aizsedza sarkans aizkars. Iekšā dārdēja noskaņojušās klavieres, kas pilnīgi apmierināja Fcita muzikālo gaumi.

Viņš atgrūda durvis un iegāja.

Pie viena no galdiņiem sēdēja divi pilnīgi pretēja tipa vīrieši: viens vecīgs, paklīdušu izskatu un otrs gluži jauns, ar apbrīnojami biklu sejas izteiksmi. Starp viņiem sēdēja kāda meitene uzkrītoši raibā, dziļi dekoltētā tērpā. Viņa bez pārtraukuma dzēra un ķircinājās ar abiem vīriešiem.

— Nu, vai tad cs neko nedabūšu? — Feits jautāja, nostājies istabas vidū un žvadzinādams saujā naudu.

Abas viesmīles, kas garlaikodamās sēdēja pie bufetes, saprotoši saskatījās. Viena no viņām — glīta, pilnīga auguma tumšmate — tūliņ pienāca pie Feita un glauzdamās uzlika roku tam uz pleca. Feits tik stipri ieknieba viņai sānos, ka tā skaļi iekliedzās.

— Vīnu! — viņš uzsauca. — Un ko ēst!

Viesi un meitenes smējās līdz asarām.

Kāds šaubīgs šķidrums tika ieteikts par vissmalkāko sarkanvīnu. Izdzertais ķiršu degvīns jau bija stipri novājinājis Feita garšas spējas. Melnā Roze bez mitēšanās pildīja savu un Feita glāzi un skaļi smējās par piedzērušā klaidoņa rupjajiem jokiem.

Beidzot tika atnestas pasūtītās vakariņas. Sajēga uz mirkli atgriezās Feita smadzenēs, un, apostījis pasniegto ēdienu, viņš neuzticīgi apjautājās:

— Tas laikam nācis no tās tirgotavas, pāri ielai?

Roze to, protams, noliedza. Lai pierādītu, ka ēdiens lietojams, viņa pasūtīja to pašu ari sev. Bet, kad tas tika atnests, Feits, pārējiem viesiem par lielu prieku, vicnķārši pārmainīja šķīvjus, un piešmauktajai skaistulei gribot ncgribftl bija jāapēd viesim nolemtais.

—  Labu apetīti, mazā! — Feits smējās. — Tikai nenorij aiz pārskatīšanās kādu pakava naglu!

Roze sākumā gribēja apvainoties, bet, kad Feits nometa uz galda divdesmitmarku gabalu „izmainīšanai", viņa driz vien atkal nomierinājās.

Feits bija līdz nesamaņai piedzēries. Beidzot viņš uzaicināja visu sabiedrību sēsties pie viņa galda. Viņš jutās kā firsts un kaisīja naudu saujām.

— Dejot! — viņš pēkšņi iekliedzās, satverdams Rozi.

Jautrība pieņēma arvien mežonīgāku raksturu. Beidzot pat Roze, kas nebūt nebija izlutināta ar maigu apiešanos, vairs nespēja to paciest. Viņa ar varu noguldīja Fcitu cietā dīvānā, kur tas drīz vien sāka skaļi krākt.

Viņš neredzēja, kā pārējie viesi pamazām izklīda, un nejuta, ka kāds viņu ievilka otrā istabā un nometa tur tumšā kaktā kā tukšu lupatu maisu.

Otrā rītā ziemas saule jau gaiši iespīdēja istabā, kad Feits beidzot atmodās. Galva tam neciešami sāpēja, bet visi locekļi bija smagi, it kā ar svinu pielieti. Viņš izberzēja acis un nesaprašanā palūkojās visapkārt. Pamazām viņš sāka atcerēties, kas vakar noticis. Apgriezis visas kabatas, viņš beidzot atrada vienā no tām grasi. Feits nožāvājās.

— Tīrais brīnums, ka viņi nav atraduši ari to, — viņš nomurmināja. Tad tas sāka atcerēties, ko īsti meklējis šajā pilsētas nomalē.

—          Ā, testamenti! — viņš beidzot atjēdzās un sāka meklēt pa kabatām dārgos dokumentus.

Abi testamenti bija pazuduši! Feits saprata — tie bija nozagti.

Viņam pārskrēja saltas trīsas. Ja nu atradējs aiznes tos policijā un nodod viņu? Viņa ģīmetne jau bija noziedznieku albumā, un katrs viņu uz vietas pazītu — jau viņa vienīgās acs dēj.

Viņu sagrāba trakas dusmas. Izskrējis krogus istabā, kur miegainās apkalpotājas snauda pie bufetes, viņš sacēla negantu troksni, uz kuru no virtuves tūliņ iesteidzās arī pats saimnieks.

—         Mani testamenti! — Feits kā negudrs kliedza. — Mani testamenti nozagti!

Saimnieks un apkalpotājs sāka smieties.

— Kā, vai tad jūs likāt uzrakstīt vairākus reizē? — krodzinieks jautāja.

—        Norakstiet arī man ko, — Melnā Roze lūdzās, maigi pieglauzdamās Fcitam, bet tas viņu rupji atgrūda no sevis.

— Kur mans mētelis? — viņš rūca.

Bet visi pakaramie bija tukši.

— Tātad arī tam izaugušas kājas, — Feits īgni turpināja.

Viņš izskrēja no dzertuves un ar tādu sparu aizcirta durvis, ka loga stikls šķindēdams izbira.

Saimnieks ar abām meitenēm lādēdamies dzinās viņam paka], tcynēr Feitam izdevās aizbēgt, un bridi vēlāk viņš jau sasniedza krogu „Zilais mērkaķis". Tur viņš satika Ansclmu Berntu, kas tikko bija nosprādzējis savu pauninieka somu.

— Amanda meklē jaunu šveicaru, — viņš iečukstēja Feitam.

— Kas tā par Amandu? — Feits jautāja.

—         Nu, tā bagatā vecmeita, par kuru runājām, Amanda Kusmaula. Vai esi jau aizmirsis? Tagad vislabākā izdevība viņ„u mazliet aptīrīt. Tu tūliņ aizej un piesakies uz šveicara vietu. Dokumentus es tev jau sagādāju. . .

Feitsbija mierā. Viņš izstāstīja draugam savu pagājušās nakts dēku, neslēpdams arī abu testamentu nozušanu.

Feits jutās bezgala noguris. Pieprasījis sev istabu, viņš atvadījās no Anselma un tūliņ likās gulēt, bet viltus pauninieks no jauna devās savās izlūka gaitās. ,

62 Vājprātīgo namā

Privātā vājprātīgo iestāde, kur bija ievietota grāfiene Brandcnlelsa. atradās netālu no Rozenburgas kupla dārza vidū. Slimnieki mitinājās villu veidā celtās ēkās un bija sadalīti pēc sava veselības stāvokļa vairākās grupās.

Vidējā nama plašajā zālē ērtā atzveltnes krēslā gulēja vecā grāfiene. Viņa skaitījās pilnīgi nekaitīgo slimnieku grupā. Viņa arvien vēl neatbildēja uz jautājumiem un caurām dienām sēdēja vai gulēja ar apmierināta bērna smaidu lūpās.

Kādu dienu arī Zuzanna Vernera tika pārvesta no cietuma uz slimnīcu un ievietota vienā nodaļā ar grāfieni. Kopēja, kas viņas abas novēroja, nevarēja pamanīt to rīcībā nekā sevišķa.

Grāfiene Brandcnfclsa sākumā izrādīja pret Zuzannu pilnīgu vienaldzību, bet drīz vien tik ļoti pierada pie tās, ka viņas prombūtnē kļuva redzami nemierīga un beidzot pieņēma ēdienu vairs vienīgi no jaunās meitenes rokām. Arī Zuzannai tik ļoti iepatikās kopējas loma, ka viņa sevī nolēma pēc atbrīvošanas kļūt par žēlsirdīgo māsu, lai pašaizliedzīgā darbā mēģinātu aizmirst savas personīgās ciešanas.

Viņa stāvēja līdzās grāfienes krēslam un skumju skatu lūkojās logā, aiz kura pletās sniega pārklātais dārzs.

—  Vēl tikai reizi viņu redzē* im tad nozust no pasaules, — tā bija viņas vienīgā doma, vienīgā vēlēšanās.

—  Vernera jaunkundze, — aiz viņas atskanēja māsas Zolastikas maigā, līdzjūtīgā balss, — šodien ieradīsies prokurors, advokāts un divi ārsti, lai pārbaudītu grāfienes veselības stāvokli. Arī jūs tiekat lūgta būt klāt pie izmeklēšanas.

Zuzanna dziļi nopūtās.

— Ak, kaut taču grāfienei reiz izdotos atgūt atmiņu, — viņa skumji sacīja. — Bet es jau sāku zaudēt cerību.

Drīz vien gaidītie kungi ienāca zālē un sasveicinājās ar grāfieni un Zuzannu. Prokurors nodeva tiesas ārstam zināmo rotu kastīti, kuru tas nolika grāfienes priekšā uz galdiņa, lūgdams slimnieci to atvērt. Dr. Hcse, kas ari bija aicināts piedalīties komisijā, ar siltu rokas spiedienu apsveica Zuzannu un palika stāvam tai līdzās. Viņš jutās laimīgs, redzot jauno meiteni tik apmierinātu ar savu stāvokli.

Visu skati nu pievērsās grāfienei, kas sākumā vislielākā izbrīnā uzlūkoja kastīti un, likās, gribēja to noglāstīt, bet tad viņas roka atkal nevarīgi noslīga atpakaļ klēpi.

Viņa nerunāja ne vārda un nepiegrieza klātesošajiem ne mazāko vērību. Beidzot viņas sejā atplaiksnīja it kā atmiņu smaids, un viņa lēnām pacēla kastītes vāku. Bet tad viņa strauji satvēra kastīti un izbēra tās saturu uz galda. Viņas pirksti nepacietīgi rakņājās dārgo rotu kaudzē — acīmredzot viņa tur kaut ko meklēja. Beidzot tā izvilka no kaudzes smalkā zelta saitītē piestiprinātu zelta medaljonu un atvēra to. Medaljonā atradās divas miniatūrģīmetnes: vienā no tām bija tēlota Gabricla, otrā — viņas tēvs.

Grāfiene brīdi skumji aplūkoja abas ģīmetnes, bet tad viņas meklējošais skals pievērsās apkārlstāvošajicm.

— Gabricla, — viņa tikko sadzirdami izdvesa.

Pēkšņi viņa piecēlās un, piegājusi pie Zuzannas, uzkāra medaljonu tai kaklā. Ar apmierinātu smaidu viņa atgriezās pie kastītes un atvēra tās slepeno nodalījumu. Tas bija tukšs.

Redzami vīlusies, grāfiene novērsās no kastītes un uzmeta Zuzannai sāpīgu skatu. Pēkšņi viņa izstiepa abas rokas un bezgalīgās šausmās iekliedzās:

— Tur, tur, Gabricla!.. Palīgā!

Zuzanna piesteidzās un satvēra veco dāmu, kas bez spēka atslīga, krampjaini turēdama jaunās mcilcncs roku savējā.

Zuzanna un kopēja aizveda grāfieni, bet prokurors ar saviem pavadoņiem palika zālē. Viņš izskatījās ļoti nopietns.

—  Ko jūs par to sakāt? — viņš jautāja ārstiem. — Acīmredzot kastītes izskats pamodināja grāfienē kādas atmiņas, kas varbūt saistītas ar uzbrukumu viņai.

— Bez šaubām, slimniece meklēja kastītē ko tādu, kas saistīja viņas atmiņu ar zināmo noziegumu, — tiesas ārsts apstiprināja.

— Pēc manām domām, šī kastīte uzbrukuma momentā stāvējusi uz galda grāfienes priekšā, — advokāts Normans piezīmēja. — Viņa gribējusi izņemt no tās kādu dāvanu savai pārnākušajai meitai, un šī nodomātā dāvana droši vien bija medaljons, kuru tā nupat uzkāra Vernera jaunkundzei kaklā.

— Bet tikpat labi var būt, ka viņas kliedzienu: „Palīgā, Gabriela!" ierosināja pēkšņa atcerēšanās, ka meita stāvējusi tai pretim ar paceltu nazi rokā, — prokurors iebilda.

— Jūsu minējums man šķiet diezgan neticams, — advokāts atbildēja. — Lai kā, bcl viens nu ir skaidrs: uzbrukuma brīdī kastīte ar rotām atradusies grāfienes istabā. To apstiprina arī Vernera kundzes liecība, turpretī barons Rotcnauss ar savien apgalvojumiem vērš pret sevi smagas aizdomas.

—  Es nebūt nepiekritu jūsu uzskatam, ka kastīte uzbrukuma brīdī būtu stāvējusi grāfienes istabā, — prokurors noraidoši sacīja. — Varbūt tikai meitas un mirušā vīra ģīmetnes bija tās, kas pamodināja slimniecē sāpīgās atmiņas.

— Man tomēr šķiet, ka grāfiene meklēja kastītē abus testamentus un sava mirušā vīra vēstules, par kurām viņas meita stāstīja.

—  Var jau būt. Tomēr meitas prombūtne, cik redzams, nemaz neskumdina grāfieni. Viņa ir pilnīgi apmierināta ar Vernera jaunkundzes tuvumu. Bet noklausīsimies arī ārstu domas.

— No notikušā grūti izdarīt kādu spriedumu, prokurora kungs, — tiesas ārsts atbildēja. — Šo pēkšņo atmiņas atgūšanu es tomēr uzskatu kā zināmu soli uz priekšu slimnieces veselības stāvokļa uzlabošanā, jo šī ir pirmā reize, kad viņa'izrāda par kaut ko tik dzīvu interesi.

—          Vai nebūtu ieteicams atvest apsūdzēto šurp? — prokurors jautāja. — Varbūt grāfiene pazītu savu meitu.

—        Tām es nekādā ziņā nepiekrītu, — Normans dedzīgi protestēja. — Šādssatricinājumsvarētuatstātuzjaunodāmuvisainclabvēlīgu iespaidu, jo pašreizējā stāvoklī viņai nepieciešams pilnīgs miers.

Prokurors mazliet ironiski pasmaidīja.

—        To lai izšķir ārsts, — viņš vēsi piezīmēja. — Nu mums vēl jārunā ar Vernera jaunkundzi. Uz mani viņa nebūt neatstāja nedziedināmi grūtsirdīgi slimnieces iespaidu.

—         Pēc mūsu domām, jaunā dāma vispār nemaz nav slima, — iestādes ārsts paskaidroja. — Arī par noziedznieci mēs viņu neuzskatām. Acīmredzot viņa ir nelaimīgu apstākļu sagadīšanās upuris. Viņas atrašanās pilī varbūt izskaidrojama tādā kārtā, ka viņa ieradusies tur uz satikšanos ar kādu. Tur viņa satikusi baronu, kas izbailēs nometis zemē pergamenta vīstokli, ko Vernera jaunkundze pacēlusi un aiznesusi pie sevis.

Komisijas dalībnieki ar dzīvu interesi sekoja ārsta ziņojumam.

—        Tas tomēr būtu dīvaini, Ja viņa būtu ieradusies uz satikšanos ar savu mīļāko tieši pili, — prokurors domīgi piezīmēja.

Dr. Hcsc tikai ar pūlēm valdīja uztraukumu. Viņu šausmināja doma, ka Zuzannai varētu būt slepens mīļākais. Viņš jau tā bija gribējis runāt ar jauno meiteni vienatnē, nu viņš nolēma to darīt katrā ziņā, lai nodomātā nopratināšana nenāktu tai pilnīgi negaidīta.

Tobrīd garām gāja māsa Zolastika. Dr. Hcse panāca to un uztraukts jautāja:

— Kur Vernera jaunkundze? Prokurors grib ar viņu runāt.

—        Es viņai pateikšu to, doktora kungs, — māsa atbildēja un atvēra kādas durvis. — Ā, tepat jau viņa ir.

Zuzanna stāvēja pie loga. Izdzirdusi balsis, viņa pagrieza galvu un jautājoši uzlūkoja ārstu.

Dr. Hese piegāja viņai klāt un saņēma tās roku savējā. Māsa bija aizgājusi pie grāfienes.

—        Zuzannas jaunkundz, — ārsts čukstēja, — prokurors tūlīt iztaujās jūs. Pret jums nav gandrīz vairs nekādu aizdomu, kaut lieta arvien vēl ir tikpat mīklaina kā līdz šim. Bet es atnesu jums sveicienus no Eriha un Franciskas.

Zuzanna strauji atrāva roku un satrūkusies uzlūkoja ārstu.

—Jūs zināt? Un svešo sauc Franciska? Mans Dievs, kas viņa tāda ir?

Zuzanna bija bezgala nobijusies. Vai ārsts ko zināja par viņas mīlu

pret Valdemāru? Vai viņam bija zināms, kas noticis slepenajā istabā?

—        Franciska ir baroneses fon Lomcs, Eriha mātes, istabene. Viņa ar puisēnu pašreiz uzturas grāfa Bergera pili.

— Un kur baronese? — Zuzanna dedzīgi jautāja.

—Tas ir garš stāsts, un acumirklī mums nav laika par to sīkāk runāt.

Zuzanna satvēra viņa roku.

— Vai arī viņa ir grāfa pilī?

— Nē, — Dr. Hcsc atbildēja. — Vai jūs pazīstat to dāmu?

—          Viņas tur nav? Paldies Dievam! — Zuzannas balsī izskanēja gaviles. Ārsta jautājumu viņa atstāja neatbildētu. — Ko Franciska jums teica, doktora kungs? Kā jūs vispār zināt par mūsu satikšanos pilī?

—        Viņa mdn stāstīja par to. Zuzannas jaunkundz, uzticēties taču man! Sakiet, ko jūs tonakt darījāt pilī?

Viņa mirkli apdomājās, bet tad atzinās:

—         Es kopu grāfieni, kuru biju ievietojusi slepenajā istabā. Vai nu varat dot man kādu padomu?

—         Jā gan. Vai spējat aptvert, kādas šausmīgas aizdomas kristu uz jums, ja prokurors vai aizstāvis dabūtu to zināt?

—        Protams, mani noturētu par uzbrucēju, kas beigās gļēvi noslēpusi savu upuri. Vienīgi grāfiene pati varētu šo noslēpumu atrisināt, bet viņa cicš klusu. Atstājiet mani šeit. Es nemaz neilgojos pēc brīvības, un arī grāfienei cs esmu kļuvusi nepieciešama.

—          Vai tiešām gribat gadiem sērot šeit, pavadīt šeit visu jauko jaunību? — Dr. Hese iesaucās.

~ — Kas gan tādēļ ciestu? — viņa rūgti jautāja. — Manai mātei taču ir viņas dēls.

— Bet ir taču kāds, kas jūs mīl, kura dzīvi jūs spētu izdaiļot?

—         Ak jā — es zinu, — viņa sapņaini nopūtās, domādama par Valdemāru.

—         Jūs zināt? — Hese iegavilējās. — Jūs to nojaušat, Zuzanna? Sniedziet man roku, un es vedīšu jūs prom no šejienes jaunā, skaistā dzīvē, kur jūs aizmirsīsit visu pārciesto! Ienesiet atkal sauli manā drūmajā dzīvē, apžēlojieties par maniem bērniem, kas ilgojas pēc mātes mīlas!

Zuzanna paslēpa seju rokās un sāka rūgti raudāt. Šis krietnais, godīgais cilvēks piedāvāja tai savu roku un sirdi! Viņš ticēja, ka viņa to mīl! Un nu viņa lai galīgi satriec tā cerības, noved viņu izmisumā?

—         Vai drīkstu ccrēt, Zuzanna? — Dr. Hcsc maigi jautāja. — Es neprasu atbildi tūliņ. Ar prieku esmu gatavs gaidīt, kamēr jūs pati sacīsit man: esmu mierā.

Zuzanna silti paspieda viņam roku un uzmeta tam ilgu, sāpīgu skatienu.

—        Ļaujiet man apdomāties, — viņa lūdza. — Es taču esmu cietumniece, un kas zina, kad man vēl atvērsies vārti uz brīvību. Tomēr es sirsnīgi pateicos jums, un sveiciniet no manis savus bērnus.

Šajā acumirklī ieradās arī prokurors ar saviem pavadoņiem.

—   Ar prieku dzirdu, ka jūs šeit jūtaties labi, Vernera jaunkundz, — prokurors sacīja. — Varbūt nu jums būs vairāk uzticības pret mani un jūs atklāti pasacīsit, kādā nolūkā tonakt atradāties pilī?

Zuzanna klusēja. Prokurors bija neparasti laipns. Viņš pamāja saviem pavadoņiem, un tic izgāja no istabas.

—    Iedomājieties, ka es esmu jūsu draugs, kas labprāt gribētu jums palīdzēt, viņš gandrīz sirsnīgi turpināja. Sakiet, vai tā varbūt bija mīla pret kādu vīrieti, kas jūs spieda spert šo bīstamo soli, kura kļūmīgās sekas jums nu nākas cicst? Es pat nejautāju jums viņa vārdu, jo ceru, ka viņam pašam būs pietiekoši daudz goda jūtu, lai kādu dienu atnāktu pie manis un ziņotu par visu.

Zuzanna strauji satrūkās.

—   Mans Dievs, viņš taču ir slims uņ pat nezina, kur es atrodos! — viņa neapdomādamās iesaucās.

Prokurors viņu pārsteigts uzlūkoja. Viņa pat nemēģināja liegties, kaut Rotcnauss bija tik spītīgi klusējis, jo šis noslēpumainais mīļākais, kas gulēja slims, katrā ziņā tačuvarēja būt vienīgi viņš. Prokurors priecājās, kā ar savu asprātību izvilinājis Zuzannai šo svarīgo atzīšanos. Rotcnausa un Zuzannas,nevainība nu bija skaidri pierādīta, visas aizdomas krita vienīgi uz'Gabriclu.

—     Labi, jaunkundz, pateicos jums, — viņš Joti laipni sacīja. — Diemžēl man tomēr jāsaka, ka jūsu mīļākais nebūt nav tik uzticīgs jums, kā jūs būtu to pelnījusi: viņš mīl kādu citu un ir nodomājis to apprecēt.

Zuzanna pavērās viņā plaši ieplestām acīm.

—    Viņš mīl viņu un precēs to?… Bet — es taču pati viņu atstūmu no sevis, un man nav tiesību viņam pārmest! — viņa sūdzējās, aizmirsusi, ka viņas priekšā stāv pilnīgi svešs cilvēks.

—     Aizmirstiet viņu, viņš nav jūsu mīlas cienīgs, — prokurors mierinoši sacīja. — Jūs esat vēl jauna un katrā ziņā atradīsit savu laimi pie cita, uzticīgāka vira sāniem.

Zuzanna drūmi pakratīja galvu.

—     Aizmirst? Nē, nekad! — viņa skumji nomurmināja. Tad tā atkrita dīvānā un sāka nevaldāmi raudāt.

Prokurors klusi izgāja un pievienojās pārējiem kungiem.

—    Viņa atzinās visā. Viņas nevainība nu ir pilnīgi pierādīta, tāpat arī barona Rotenausa nevainība. Bet jūsu klientes stāvoklis kļūst arvien ļaunāks, advokāta kungs.

—    Vai kāds no ārstu kungiem neienāktu pie jaunkundzes? Liekas, viņa ir nopietni slima, — māsa Zolastika sacīja, iesteigdamās istabā.

Dr. Hese tūlīt sekoja viņai un palīdzēja tai atmodināt jauno meiteni no dziļā ģīboņa. Zuzanna atvēra acis un, ieraudzījusi ārsta uzticīgo skatienu, acumirkli atcerējās visu.

— Prom no šejienes! — viņa izmisusi iesaucās. — Ņemiet mani

līdzi! Aiziesim tālu, kur neviens mani nezina, kur cs mēģināšu visu aizmirst!

—        Zuzanna, tu gribi kļūt mana? — Dr. Hcsc jautāja, laimē starodams. — Ak, kā lai pateicos tev? Mani nabaga bērni — nu tie atkal iegūs māti!

Viņš vētraini apskāva to, un viņa ļāvās sevi noskūpstīt.

Māsa Zolastika bija smalkjūtīgi atgājusi pie loga.

—        Apsvcicict mani, māsa! — ārsts uzsauca lai. — Un saudzējiet manu līgavu, kamēr cs atnākšu tai pakaļ.

Māsa jutās ļoti pārsteigta, tomēr no sirds priecājās par Zuzannas laimi.

—         Nu man jāiet, mīļotā, — Dr. Hcsc beidzot sacīja. — Kā mani bērni priecāsies, kad pastāstīšu tiem, ka nu viņiem atkal būs māmiņa!

Zuzanna bija kā noreibuši. Viņa vēl nespēja aptvert jauno stāvokli. Valdemārs precēs baronesi, un viņa jau bija cita līgava! Bet atkāpties bija par vēlu.

—        Sveicini un noskūpsti bērnus no manis, — viņa sacīja, sniegdama ārstam roku un ilgodamās pēc miera un vientulības.

Dr. Hese izgāja viegliem soļiem un lepni paceltu galvu. Vai viņš nebija apskaužams?

—          Apsvcicict mani, kungi! — viņš gandrīz pārgalvīgi uzsauca mazajai sabiedrībai, kas to sagaidīja. — Zuzanna Vernera jaunkun-

« dze ir mana līgava!

Visi sirsnīgi spieda viņam roku, bet patiesībā jutās atviegloti, kad tas drīz aizgāja.

—         Tiešām nezinu, vai nožēlot viņu vai apskaust, — tiesas ārsts domīgi piezīmēja.

Advokāts Normans nopietni klusēja.

—          Cerēsim, ka viņi abi būs laimīgi, — prokurors sacīja. — Šī Zuzanna ir tikpat apburoša, cik nevainīga, neraugoties uz viņas pagātni…

63 Kaktu apikāts

Barons Rotenauss jau trešo reizi pārlasīja ar rīta pastu saņemto vēstuli. Viņš gulēja dīvānā un nāvīgi garlaikojās. Ilka pēkšņi bija kļuvusi apbrīnojami tikumīga un apmeklēja slimnieku vienīgi savas jaunās kompanjones — stīvas, uzpūtīgas vccmcitas — pavadībā. Tā ka Rotenauss bija laimīgs, kad Ida Vezerleina ar nākamo baronesi beidzot bija atkal prom.

—  Ko tas tēviņš grib no manis? — Rotcnauss sevī domāja. — Melhiors Dimke, padomi tiesu lietās… Varbūt atkal kāda sena mīļākā mēģinās no manis ko izspiest? Nu, gan jau redzēsim, kādi būs šie Dimkcs kunga ..neatsveramie pakalpojumi". Galu galā viņš tikpat izlidos pa durvīm, un šajā briesmīgajā garlaicībā arī tā ir izprieca. — Viņš ielūkojās pulkstenī. — Jau četri? Godājamam Dimkcs kungam tātad drīz jābūt šeit. Brauna, zināms, nav mājās — tam jau atkal atvaļinājums. Bet ko lai dara — jāpaciešas ar viņu. Anžela… ak, tā tomēr bija skaistākā no viņām visām! Bet es neuzdrošinos viņu pat iztālēm uzlūkot — kas var galvot par ārprātīgu sievieti… Kas tur nāk bez pieteikšanas? Kāda nekaunība! Vering, tu? Kas noticis?

Vecais piegāja pavisam tuvu pie dīvāna. Viņš viss trīcēja aiz bailēm.

— Žēlīgais kungs, — viņš aizelsies stostījās, — tur augšā kāds bijis!

—  Ko tu muldi? — Rotcnauss viņam uzkliedza. — Vai tavas neuzmanības dēļ man būs jāiet cietumā?

— Es taču sargāju dienām un naktīm, bet nevaru jau vienmēr stāvēt tur klāt, — Vcrings taisnojās. — Jau pirms kāda laika es reiz satiku Betiju kāpnēs, kad tā kā negudra skrēja lejup.

— Un viņa vēl dzīva? Tu esUraks, vecais! Kur tā meitene palika?

—  Viņa šodien aizgāja no mums, barona kungs, — vecis pazemīgi atbildēja. — Viņa bija pārāk nobijusies, lai kādam stāstītu, ko redzējusi.

—  Kopš kura laika tu uzticies sieviešu klusuciešanai? Viņai vēl tagad jāsaņem sods par tās ziņkāri vai saprati?

— No viņas mums nav jābīstas, barona kungs. Kaut es tikai zinātu, kas vēl tur ir bijis. Kad es nesen uzkāpu pie viņas, visas durvis bija vaļā, atskaitot vienīgi pašas pēdējās. Priekšpēdējā istabā uz grīdas gulēja sudraba svečturis, un kaķi brīvi skraidīja pa visām telpām.

Rotcnauss paķēra kādu biezu grāmatu un svieda ar to Veringam, kas ātri noslēpās aiz dīvāna.

— Žēlastību! — viņš smilkstēja. — Žēlastību, kungs!

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, un Brauns pabāza galvu istabā. Vcrings izmantoja šo mirkli un veikli izslīdēja pa durvīm.

—   Pārnāci gan? — Rotenauss dusmās uzkliedza sulainim. — Laikam nesatiki savu mīļāko mājās? Citādi jau tu nebūtu tik drīz atpakaļ!

Brauns noslēpumaini pasmaidīja. Viņa mīļākā taču dzīvoja tepat līdzās.

—  Tur atnācis kāds žīds un apgalvo, kā jūs viņu gaidot, — viņš ziņoja.

—  Lai viņš ienāk, — Rotcnauss pavēlēja, pieceldamies sēdus un paņemdams no smēķējamā galdiņa cigareti. Tad viņš atkal atlaidās dīvānā, nepiegriezdams nekādu vērību apmeklētājam, kas palika pie durvīm stāvam.

—    Nu, ko gribat? Rotenauss beidzot jautāja, nevērīgi norādīdams uz krēslu.

Dimkc palocījās un apsēdās. Tas bija prāva auguma vīrietis ar tumšu pilnbārdu un tumšzilām brillēm, kas noslēpa tā acis. Ģērbies viņš bija ar kliedzošu eleganci un centās izturēties kā ļoti izglītots cilvēks.

—     Nāku pie jums kādā lielā, barona kungs, kas katrā ziņā saistīs jūsu uzmanību, — viņš iesāka. — Kā jau minēju savā vēstulē, tas ir ārkārtīgi svarīgs gadījums. Tas, ko gribu jums piedāvāt, bez šaubām ir neatsverams pakalpojums, kuru ar prieku pieņemtu arī citi — piemēram, tiesa.

Rotenauss uzmeta apmeklētājam vērīgu skatu.

—     Nesaprotu, — viņš pēc iespējas vienaldzīgākā balsī sacīja. — Runājiet skaidrāk.

—    Barona kungs ir iejaukts Brandcnfclsas prāvā, — Dimke turpināja. — Jums kā tuvam radiniekam droši vien zināms, ka grāfiene bija likusi uzrakstīt divus testamentus. Šie dokumenti atrodas manās rokās…

—    Kā, jums ir grāfienes Brandcnfclsas testamenti? — Rotenauss pārsteigts iesaucās.

—    Jā gan, barona kungs. Es gribēju jums tos piedāvāt, bet nu, kad redzu, ka jūs šī lieta neinteresē, esmu nodomājis nodot tos tiesai. Piedodiet, ka traucēju.

Viņš piecēlās un tvēra pēc platmales.

—     Lūdzu, palieciet vēl brītiņu, — Rotenauss strauji iesaucās un, satvēris cigāru kastīti, visai pieklājīgi sniedza to apmeklētājam. — Vai drīkstu jums piedāvāt cigāru?

Dimkc aizsmēķēja. Viņš saprata, ka ir kļuvis situācijas valdnieks.

—    Jūs maldāties, Dimkcs kungs, ja domājat, ka testamenti mani neinteresē, — barons atsāka. — Tomēr es vispirms gribētu šos dokumentus redzēt.

—    Lūdzu, barona kungs, — Dimke izņēma no kabatas vairākkārt salocītu, mazliet jau nodzeltējušu papīra lapu un iztālēm parādīja to Rotenausam.

Tas bija testaments, ar kuru grāfiene iecēla Gabrielu par savu vienīgo mantinieci.

—    Un te ir otrs dokuments, barona kungs, kas ieceļ jūs par universālmantinieku gadījumā, ja viena gada laikā grāfienes meita nav atgriezusies un visu nožēlojusi. Pēc dažām dienām šis gads jau būs notecējis.

—     So testamentu cs redzu pirmo reizi, — Rotenauss saviļņots sacīja, jo par otro testamentu Viņš gan bija dzirdējis no krustmātes, bet redzējis to vēl nebija.

—          Šos dokumentus esmu mierā nodot jusu rīcībā, protams, pret pieklājīgu atlīdzību, — kaktu advokāts piebilda un, pieliecies baronam tuvāk, iečukstēja tam ausi: — Es tos ieguvu no jums labi pazīstamas personas — no Feita. Kā redzat, es zinu visu. Un jūs taču pats sapratīsit, kas noliktu, ja es nodotu tos tiesai. Bet nebīstieties, barona kungs. Man nav ne vismazākā nolūka to darīt. Un arī Feits jums vairs nav bīstams, ja esat atguvis šos papīrus.

Rotcnauss pielika visas pūles, cenzdamies izlikties mierīgs.

— Un ko jūs prasāt par šiem dokumentiem? — viņš jautāja.

— Nu, teiksim: divdesmit tūkstošus marku, barona kungs, — Dimke diezgan aukstasinīgi atbildēja.

, — Jūs uzskatāt mani par bagātāku, nekā esmu, Dimkes kungs. Lindcnhoza man maz ienes, un acumirkli man nav tik lielas summas.

—  Bet jums taču uzticēta visu grāfienes īpašumu pārvaldīšana, barona kungs, un pie tik lieliem ienākumiem divdesmit tūkstoši marku ir tikai sīkums.

— Bet jūs aizmirstat, ka tā nav mana nauda un ka man jāatbild par to, — Rotcnauss aizrādīja.

—Tas man vienalga, barona kungs. Ja jau jums šķiet, ka testamenti nav tik daudz vērti, man atliek tikai atvainoties, ka traucēju…

—  Nē taču, — Rotcnauss viņu nepacietīgi pārtrauca un, izskrējis otrā istabā, brītiņu vēlāk atgriezās ar banknošu žūksnlti rokā. — Te jums būs nauda, un dodiet šurp dokumentus.

Dimke rūpīgi pārskaitīja naudu un, atdevis baronam abus testamentus, steigšus atvadījās. Rotcnauss apmierināts uzlūkoja savu ieguvumu.

— Lai tas tēviņš tikai parādās man acīs, — viņš norūca. — Es vairs nepazīstu nekādu Melhioru Dimki. Tagad jārīkojas apdomīgi. Šim testamentam, kas ieceļ par vienīgo mantinieci manu dārgo māsīcu, jāpazūd. Otro es slepeni iedabūšu atpakaļ pilī, un viss pārējais tad nokārtosies pats no sevis.

Viņš piegāja pie kamīna un, iemetis tajā minēto dokumentu, nolūkojās, kā tas sadeg.

— Nu es esmu brīvs, — viņš apmierināts nomurmināja, sajaukdams pārogļoto papīru ar pelniem. — Manis dēļ viņi nu var nākt. Kaut viņi notvertu to nekrietno nelieti Feitu — to es viņam ar prieku novēlu. Drīz atbrīvojos ari no Ilkas. Es jau jūtu, ka līdz ar drošības apziņu manī atgriežas ari senākie spēki. Laiks padomāt par sava stāvokļa nostiprināšanu ar piemērotu laulību. Tikai iepriekš jānokārto visi vecie rēķini.

Klusi svilpodams kādu dziesmiņu, viņš smaidīdams staigāja šurp un turp pa istabu. Viņš nenojauta, ka Dimke tobrīd priecājas par savu viegli iegūto laupījumu. Rolcnausam nenāca ne prātā, ka abi testamenti, par kuriem tas bija samaksājis tik daudz naudas, patiesībā nebija nekas vairāk kā tikai veikli un bezvērtīgi viltojumi.

64 Liktenis klauvē pie vārtiem

Garā ziemas nakts tuvojās beigām. Austrumos debesis jau metās gaišas. Sniegputenis bija pārgājis, un visu apkārtni ietina salta, pelēka migla.

No meža iepretim baroneses fon Lomes villai, kur visi vēl gulēja, iznāca trīs aizdomīga izskata slāvi. Viens no tiem — milzīga auguma vīrietis devās pāri ccļam un, piegājis pie vārtiem, ielūkojās Caur tiem dārzā. Bet jau nākamajā acumirklī abu suņu niknā riešana piespieda viņu atkāpties un bēgt.

Trokšņa iztraucēts, no nama iznāca Rībcks ar smagu rungu rokā, Apsaucis suņus un pārliecinājies, ka tuvumā nekā aizdomīga nav, viņš iegāja atkal atpakaļ.

Migla bija tik bieza, ka bēglis tajā nemaz nebija saskatāms. Viņš turpināja skriet un pašreiz jau gribēja lēkt pāri ceļmalas platajam grāvim, kad pēkšņi tam paslīdēja kāja, un viņš nokrita sniegā. Bet jau pēc brīža viņš izbailēs pietrūkās kājās un sauca biedrus. No mežmalas atdalījās daži tumši stāvi un skriešus devās pāri piesnigušajam laukumam uz ccļa.

—  Te guļ kāds cilvēks, — milzis čukstēja, alkārpīdams sniegu. — Viņš laikam nosalis.

Pacēluši nelaimīgo, bandīti ienesa to mežā. Viņi noguldīja atrasto uz vcca mēteļa, un Garais Jēkabs nometās tam līdzās ceļos. Viņš atpogāja nelaimīgā mēteli, bet tad strauji atrāva rokas atpakaļ.

— Asinis! — viņš nomurmināja. — Šis cilvēks nošauts!

Pārējie palīdzēja noģērbt nelaimīgajam samirkušās drēbes un ieraudzīja tā krūtīs mazu brūci, no kuras vēl sūcās asinis.

—   Debess un elle! Tas taču grāfs Rcišcnovs, no tiesas! — Garais Jēkabs pārsteigts iesaucās.

—  Grāfs Rcišcnovs? viens no viņa pavadoņiem atkārtoja. — Vai viņš bagāts?

—   Un kā vēl! Bet palūkosimies, vai viņš vēl dzīvs. Par viņu mēs dabūtu krietnu pateicības algu! *

Garais Jēkabs noliecās un, piespiedis ausi nelaimīgā krūtīm, brīdi klausījās. Tad viņš sāka berzēt tam krūlis ar sniegu, un arī pārējie biedri viņam cītīgi palīdzēja. Jēkabs izņēma no kabatas degvīna pudeli un iepilināja mazliet no tās cietušajam mutē.

Tas palīdzēja. Domātā grāfa lūpas mazliet pakustējās, un no viņa krūtīm izlauzās klusa nopūta. Beidzot viņš lēnām atvēra acis un nesaprašanā palūkojās visapkārt.

Garais Jēkabs pieliecās viņam cieši klāt.

— Grāfs Rcišcnovs? — viņš klusi jautāja.

Roberts tikai pamāja ar galvu. Viņu bija pārņēmusi pilnīga vienaldzība pret visu, kas ap to notiek.

Noplēsis Roberta kreklam platu strēmeli, Garais Jēkabs ar to, kā nu prazdams, pārsēja ievainojumu.

— Kas šāva uz jums, grāfa kungs? — viņš jautāja.

Roberta lūpas lēni kustējās, bet pār tām nenāca neviena skaņa. Viņš gurdi aizvēra acis un no jauna zaudēja samaņu.

Neparastie glābēji brītiņu apspriedās, kā izsist no šī gadījuma pēc iespējas lielāku peļņu. Tic visi bija bīstami puiši, kas neatzina nekādus likumus. No viņu svešādās izrunas varēja spriest, ka tic ir francūži. Garais Jēkabs bija iepazinies ar viņiem „Zilajā mērkaķī" un tūliņ tiem piebiedrojies. Viņi bija,nolēmuši izdarīt uzbrukumu baroneses villai, bet Faustīna bija nozudusi bez vēsts. Šādos apstākļos negaidītais atradums bandai bija īsta debesu dāvana. Viņi bija pārliecināti, ka jaunā grāfa vecāki ar prieku samaksās sava dēla glābējiem ikvienu summu, ko tic prasīs.

Pēkšņi pašķirās krūmi, un no tiem iznāca kalsna, kaulaina sieviete melniem, izspūrušiem matiem ,i&gt;n tumšām, tramīgām acīm. Vienā rokā viņa turēja revolveri, bet ar otru rādīja uz plato grāvi lielceļa viņā malā. Viņa pasniedza ieroci Jēkabam, kas to aplūkoja.

— Šeit viņš nevar palikt, — viņš sacīja, kad visi bija vienojušies par pieprasāmās atlīdzības lielumu un sadalīšanu. — Viņš var nosalt, un tad mēs vairs nedabūsim par viņu nc kailu hclleru.

Bija jau ataususi drūma, miglaina decembra diena. Bandīti ar savu nesamo gandrīz nepamanīti sasniedza „Zilo mērkaķi", kur novietoja nemaņā gulošo Robertu vēl tukšās krogus istabas cietajā dīvānā. Ari Augusts uzreiz pazina viņā jauno grāfu Rcišenovu, kuru tas vairākkārt bija redzējis tiesas sēdēs.

Brīdi atpūties, Jēkabs devās ceļā uz galma maršala pili. Nepamanīts viņš iegāja un uzkāpa augšā pa platajām marmora kāpnēm, apņēmies izspiest no grāfa mātes pēc iespējas liclākupatcicības algu un lauvas tiesu no tās paturēt sev.

Te atvērās kādas durvis, un tajās parādījās jauna, glīta istabene. Viņa satrūkās un gribēja skriet atpakaļ, bet Jēkabs to aizturēja, noslēpumaini uzspiezdams pirkstu lūpām.

—   Ko jūs gribat, kā jūs šeit nokļuvāt? — meitene nobijusies jautāja.

— Man tūlīt jārunā ar grāfieni, — Jēkabs atbildēja. — Paziņojiet to viņai, bet citam nevienam nesakiet nc vārda.

— Kas tad īsti noticis? — istabene nesaprašanā jautāja.

— Nelaime — liela nelaime, — Jēkabs atbildēja. — Bet to es varu pateikt vienīgi pašai grāfienei.

Meitene iesteidzās istabā, un Jēkabs sekoja tai pa pēdām.

—         Palieciet tepat! — viņa čukstēja, apstādamās pie kādām durvīm. — Es jūs tūliņ pieteikšu grāfienei.

—         Blēņas! — Jēkabs norūca, rupji pagrūzdams to pie malas, un atvēra durvis.

Istabene ar šausmām nolūkojās viņam paka], neiedrošinādamās tam sekot.

Grāfiene pašreiz sēdēja tualetes spoguja priekšā. Izdzirdusi troksni, viņa pagrieza galvu un, ieraudzījusi svešo klaidoni, gribēja saukt kalpotājus. Bet zvana podziņa atradās līdzās durvīm, tāpēc viņa bija spiesta mierīgi palikt savā vietā.

Jēkabs noņēma cepuri un neveikli palocījās.

—         Es neesmu ne ubags, ne ari zaglis, žēlīgā grāfienes kundze, — viņš mierinošā balsī iesāka. — Es tikai nesu jums kādu ziņu, kas attiecas uz jauno grāfu.

—         Kas noticis manam dēlam? — grāfiene iesaucās un, aizmirsusi visas bailes, ātri piegāja pie bīstamā apmeklētāja.

—        Viņam gadījusies nelaime, — tas bez kāda ievada atbildēja. — Viņš ir nošāvies.

Nelaimīgā māte bez skaņas sa|ima uz grīdas. Šausmīgā ziņa viņu satrieca kā zibens spēriens.

— Viņš miris? — viņa ar pūlēm izdvesa. — Mans vienīgais dēls!

—           Nē, viņš vēl dzīvs, es ar lielām pūlēm viņu atdzīvināju, — Jēkabs '"pasteidzās atbildēt.

Grāfiene kā elektrizēta pietrūkās kājās.

—Viņš dzīvs? — viņa iegavilējās. — Runājiet taču! Jūs viņu izglābāt?

—        Es atradu viņu pa pusei nosalušu gu(am sniegā ar šāviena brūci krūtīs un tikai ar lielām pūlēm to atdzīvināju.

—        Kur viņš ir? Vediet mani pie viņa — tūlīt! — grāfiene iesaucās, paķerdama mēteli un uzmezdama to pāri rītasvārkiem.

Jēkabs mulsi kasīja aiz auss. Bet grāfiene nc]āva tam apdomāties. Viņa nospieda zvana podziņu, un nākamajā acumirklī durvis parādījās istabenes pārbiedētā seja.

—         Ātrāk, Licij! — grāfiene viņai uztraukti pavēlēja. — Lieciet piebraukt zirgus un uzposiet mana dēla guļamistabu.

Istabene nozuda.

—         Tūliņ brauksim… Bet es jau vēl neesmu jums pateikusies par mana dēla izglābšanu! Prasiet, ko vien gribat!

Atbildi nenogaidījusi, viņa pieskrēja pie neliela skapīša un izņēma no tā kaut ko.

—         Te — ņemiet! — viņa sacīja, izbērdama kādas kastītes saturu Jēkaba lielajās saujās.

Viņš stāvēja kā pārakmeņojics, nenovērsdams acis no zelta un papīra naudas gabaliem. Te bija vairāk, nekā viņš būtu iedrošinājies ; sapņot. Neveikli pateicies, viņš rūpīgi noglabāja naudu kabatā.

—         Zirgi piebraukti, grāfienes kundze, — istabene ziņoja, plati atvērdama durvis.

Grāfiene steigā izgāja no istabas. Jēkabs sekoja tai. Kāpnēs jau bija sapulcējušies vairāki kalpotāji, kas ziņkāri aplūkoja savas kundzes neparasto pavadoni. Iekāpusi ratos, grāfiene pamāja Jēkabam sēsties līdzās, ko tas bez vilcināšanās arī darīja, un zirgi strauji devās uz priekšu.

Netālu no „ZiIā mērkaķa" Jēkabs lūdza apstāties un sūtīt sulaini viņam līdzi, lai tas palīdzētu iznest ievainoto.

Fridrihs negribīgi sekoja šaubīgajam klaidonim dzertuvē, kur dīvānā bez samaņas gulēja Roberts, kamēr pārējie bandīti ar nepacietību gaidīja sava biedra atgriešanos. Uzmanīgi un saudzīgi vecais sulainis pacēla savu šķietamo kungu un ar Jēkaba palīdzību iznesa to ārā.

Ieraugot nācējus ar dārgo nastu, grāfiene tikai ar pūlēm apvaldīja sāpīgu kliedzienu.

— Ulrih! — viņa čukstēja. Dieva dēļ — vai viņš vēl dzīvs?

Sulainis tikai pamāja ar galvu.

Beidzot nelaimīgais bija noguldīts ratu sēdekli, Grāfiene turēja tā' galvu klēpi, uzmanīgi skūpstīdama aizvērtās acis un nobālušo seju. Ekipāža sāka lēnām ripot. Nelaimīgajai mātei ceļš likās bezgalīgs. Beidzot brauciens tomēr sasniedza pili, kur kalpotāji baigās gaidās jau bija sapulcējušies durvju priekšā. Neviens nezināja, kas īsti noticis, bet visi nojauta kādu nelaimi.

Dziļā klusumā šķietami nedzīvais ķermenis tika izcelts no ratiem un ienests pilī. Grāfiene ar zemu nokārtu galvu sekoja gājienam.

Kāpņu augšgalā stāvēja Johans Lingc. Viņam bija jāpieturas pie margām, lai ncsaļimtu. Tas, kuru viņš tik cietsirdīgi bija atstājis drošai nāvei, nu tika ar vislielāko saudzību ienests savu vecāku pilī…

—        Lingc, — grāfiene tikko saprotami sacīja, — mans virs nedrīkst neko zināt, tas varētu viņu nonāvēt.

Linge mēmi palocījās. Jā, viņai bija taisnība — tikai pavisam citā nozīmē, nekā viņa to domāja!

Mirkli vēlāk Roberts jau gulēja sava brāļa gultā. Grāfiene sēdēja tam līdzās. Viņa bija aizraidījusi visus kalpotājus, lai viena pati dzirdētu dēla pirmos vārdus.

—         Mans dēls, mans mīļais dēls, — viņa čukstēja, glāstīdama un skūpstīdama to.

Beidzot Roberts gurdi atvēra acis. Ieraugot pār sevi noliekušos grāfienes seju, viņš laimīgi pasmaidīja.

— Māt, — viņš, dziļi aizkustināts, izdvesa, — mīļo māt!

Grāfiene nezināja, kamdēļ dēla balss to šoreiz tik dziļi saviļņoja.

Viņa noslīga pie gultas ceļos un piespieda vēso pieri Roberta drudžaini karstajai rokai.

Roberta skatiens īsu brīdi kavējās pie mātes sejas. Tad vājums no jauna pārvarēja viņu, un viņa plaksti atkal aizvērās.

Pēkšņi atvērās durvis, un istabā ienāca Ulrihs.

— Māt! — viņš klusi iesaucās.

Grāfiene pārsteigta pacēla galvu. Viņas acis nesaprašanā uzlūkoja drīz Ulrihu, drīz atkal Robertu.

—        Māt, es taču esmu Ulrihs, tavs dēls, — viņš sacīja, pieceldams veco dāmu. Un pēkšņi viņa iesaucās bezgalīgā priekā, nevaldāmās gavilēs:

— Arī viņš ir mans dēls!

Durvis klusi pavērās un atkal aizvērās, tomēr viņi neko neredzēja ūn nedzirdēja.

Bet otrā istabā vecais Linge galīgi satriekts aizstreipuļoja līdz tuvākajam krēslam un bez spēka atslīga tajā.

—         Viss velti, viss pagalam! — viņš dobji ievaidējās, noslēpdams seju rokās.

Milzīgi liels un draudošs liktenis nostājās viņa priekšā, prasīdams no vccā vīra gandarījumu par nedzirdēto pārdrošību, par viņa iejaukšanos tā negrozāmajos lēmumos.

65 Atkal mājās

Jau agrā rītā kāds sparīgi zvanīja pie Normana durvīm. Veca saimniece tās pavēra un pārsteigta sasita rokas.

—        Tētiņ, grāfa kungs! — viņa iesaucās un veda apmeklētāju darbistabā, kur advokāts pašreiz sakravāja ceļasomu.

— Kā, jūs gribat aizejot? — Ulrihs izbrīnā jautāja.

— Jā, bet kas jūs tik agri atvedis pie manis?

—         Piedodiet, cs pat aizmirsu sasveicināties, bet mans… Roberts Verners atrasts pusnosalis netālu no manas villas ar šāviena brūci krūtīs.

Normans nespēja izrunāt ne vārda. Beidzot viņš ar pūlēm izsacīja:

— Vai viņš… miris?

—        Nē, paldies Dievam — viņš ir dzīvs. Bet tur katrā ziņā slēpjas kāds noziegums. Es jau biju pie prokurora.

Abi jaunie vīrieši bija tik uztraukti, ka nemaz neievēroja viens otra neparasto dedzību.

—          Viņš ir pārpratuma upuris, — Ulrihs pēc īsas klusēšanas atsāka. — Lode katrā ziņā bija domāta man.

Normans ātri pacēla galvu.

— Kādēļ jums lā šķiet?

—         Esmu pārliecināts, ka lieta šeit grozās ap atriebību — Judītes dēļ, — grāfs klusi sacīja.

Advokāts pamāja ar galvu.

— Jā, lā laikam ir. Vai runājāt par to ari ar prokuroru?

—         Nē, lad taču man būtu jānodod mans noslēpums. Norman, es nāku pie jums kā pie drauga, nevis jurista.

Aizstāvis sniedza viņam roku.

—        Paļaujieties uz mani, Rcišcnov, — viņš sacīja. — Bez jūsu gribas neviens vārds nenāks pār manām lūpām.

— Kurp jūs pošaties?

—         Man jāaizceļo saņemt kādu mantojumu. Kāds attāls radinieks atstājis man visu savu mantu, — Normans atbildēja.

— Tad jau jūs laikam metīsit advokatūru malā?

—         Nekādā ziņā, jūtos laimīgs savā darbā. Starp citu, kur tagad atrodas Vernera kungs?

— Manu vecāku namā, — Ulrihs mazliet mulsi atbildēja.

— Vai viņa mātei tas zināms?

Ulrihs klusēja. Viņam bija ^nepatīkami melot. Tomēr advokātam tas neuzkrita. Viņš domāja $ār Gabriclu, un viņa seja apmācās.

—        Jūs taču paziņosit to grāfienei Gabriclai pēc iespējas saudzīgi? — Ulrihs lūdza.

Normans sarāvās.

— Es? Es lai viņai to pasaku?

—        Jūs taču ik dienu esat tur. Es viņu nemaz nepazīstu, un man ari nebūtu drosmes viņai to pateikt, jo patiesībā man tagad vajadzētu gulēt tur, kur guļ viņš! — Ulrihs sāpīgi iesaucās.

—          Tas bija likteņa lēmums. Kas zina, varbūt tā arī labāk, — Normans domīgi piezīmēja.

—        Bet ja nu viņš nomirst manā vietā! Kā gan es tad varēšu rādīties viņa nelaimīgajai sievai?

—         Gabriela nekad neko nedabūs zināt! — Normans kaisli iesaucās.

Ulrihs viņu izbrīnā uzlūkoja.

—         Bet jums tas jādara, advokāta kungs. Kas gan cits lai viņai to paziņo?

Normans neatbildēja. Viņš lieliem soļiem staigāja pa istabu un pēkšņi palika Ulriha priekšā stāvam.

—        Es cerēju aiznest manai klientei priecīgu ziņu un nu lai ierodos pie tās kā nelaimes vēstnesis? Nē, to es nevaru! — viņš aizžņaugtā balsi sacīja.

—        Kāduganpatīkamuziņujūsvarētunabadzltciaizncst? — Ulrihs šaubīdamies jautāja.

— Viņas atbrīvošanu no cietuma, — Normans īsi atbildēja.

—         Kā, tātad grāfienes nevainība pierādīta? Ak, kāda laime! Tas palīdzēs Robertam atgūt veselību! — grāfs dedzīgi iesaucās.

—        Jūs mani pārprotat, Rcišcnov. Grāfiene Gabricla tiek atbrīvota pret trīssimt tūkstošu marku lielu drošību.

Ulrihs izbrīnā sarauca pieri.

—         Kā tas iespējams? — viņš jautāja. — Kur radusies šāda ievērojama summa? Bez tam — apvainojumi pret viņu taču tik smagi…

—          Kā redzat, mans lūgums tomēr ticis ievērots, par ko nupat saņēmu paziņojumu. Vēl pirms aizceļošanas gribu to nodot prokuroram. Apsūdzētā tūlīt tiks atbrīvota, jo nauda jau pārvesta telegrāfiski.

Reišcnovs ar dziļu prieku izlasīja rīkojumu par Gabriclas atbrīvošanu. Kā Roberts priecāsies, kad dabūs to zināt!

—          Vai tad Verneru ģimene tik bagāta, ka var iemaksāt šādu summu? Vai Robertam tas jau zināms?

—        Vernera kunga uzdevumā es iesniedzu lūgumu. Apsūdzētā vēl neko nezina par to. Toties jo lielāks būs viņas pārsteigums.

Par naudu viņš neteica nc vārda, it kā tā būtu blakuslieta. Arī Ulrihs vairs neatkārtoja savu jautājumu. Viņam ienāca prātā lielais mantojums. Katrā ziņā advokāta interese par savas aizstāvamās likteni bija visai uzkrītoša.

Ulriham nebija laika pārdomām. Galva viņam griezās riņķī. Viņš bija atradis brāli, kad tas jau stāvēja kapa malā. « — Man jāiet, Norman, — viņš sacīja, iztrūkdamies no domām. — Vispirms iešu pie Annas Vcrncras kundzes. Pieņemiet mūsu pateicību par visu to, ko esat darījis… nabaga apsūdzētās labā.

Advokāts palika viens.

—        Kādēļ viņš vienmēr runā par „mūsu" pateicību un par Robertu? — viņš sevi nodomāja. — Dīvaina draudzība!

Tad viņš nopūzdamies pievērsās saviem pienākumiem.

Viņš nolēma pagaidām nestāstīt Gabrielai par tās vīra nelaimi, bet paziņot tai vienīgi patīkamo vēsti, to viņš negribēja atstāt nevienam citam.

Paķēris mēteli un platmali, viņš atstāja dzīvokli.

Prokurors pašreiz gribēja iet brokastīs, kad tam tika pieteikts Dr. Normana apmeklējums. Paņēmis jaunā advokāta pasniegto dokumentu, viņš to vērīgi izlasīja, un viņa sejai šad un tad pārslīdēja tumša ēna.

—         Nu, cs gan neticēju, ka jūsu iesniegumam būs kādi panākumi, kaut jūs darījāt visu iespējamo, lai tas tiktu ievērots. Lai nu kā, jūsu kliente tomēr ir brīva — pagaidām, — viņš ļoti vēsi piebilda. — Varbūt jūs pats gribat paziņot viņai priecīgo vēsti?

Normans izlikās, it ķā nebūtu sadzirdējis vieglo izsmieklu prokurora balsī.

—        Katrā ziņā, — viņš mierīgi atbildēja. — Tas taču mans pienākums.

—        Jo vairāk tādēļ, ka jūs pats sagādājāt drošības naudu, — prokurors dzēlīgi papildināja. %

—         Kā jūs to zināt, prokurora kungs? — Normans, nepatīkami pārsteigts, jautāja.

—         Nu, tas taču viegli saprotams. Jūs nesen mantojāt summu, kas ir taisni tikpat liela kā piedāvātā drošība. Vernera kundzes virs taču nav tik bagāts. Bet ko jūs sakāt par pēdējo tumšo notikumu? Vai tad Vernera kungam bija kādi ienaidnieki?

—        Var jau būt, ka uzbrukums izdarīts laupīšanas nolūkā, — Normans izvairīdamies sacīja.

—Vai jūs nepaziņosit to jūsu klientei? — prokurors glūnigi jautāja.

—        Laikam gan, — advokāts mierīgi atbildēja. — Mēģināšu to viņai pateikt pēc iespējas saudzīgāk.

īsi atvadījies, viņš steidzās uz cictumu. Vecais inspektors izlasīja atbrīvošanas pavēsti, un viņa labsirdīgās acis kļuva mitras.

—          Jūs esat izdarījis cēlu darbu, advokāta kungs, — viņš silti sacīja. — Es nekad vēl neesmu bijis tik laimīgs kā šodien. Bet kādēļ vīrs nav atnācis viņai preti?

—        Vai tad jūs vēl neko nozināt? — Un advokāts pastāstīja viņam šausmīgo notikumu.

—          Mans Dievs, vai tiešam pati nelaime vajā šo nabadzīti? — inspektors iesaucās.

Viņi jau bija sasnieguši Gabriclas kameras durvis. Inspektors atslēdza tās, un Normans iegāja.

Gabricla sēdēja pie loga. Likās, viņa jau bija samierinājusies ar savu likteni. Domas par gaidāmo bērnu lika tai aizmirst vasas ciešanas un pārestības!

Normans pienāca tai klāt un saņēma viņas rokas savējās. Viņa strauji pacēla galvu.

—          Pēc jūsu sejas es redzu, ka nesat man labas ziņas! — viņa iesaucās. — Jel sakiet taču! Varbūt mana māte sākusi runāt?

—        Gabriclas kundze, — Normans sacīja, un viņa balss uztraukumā trīcēja, — es nesu jums brīvību!

Gabricla atlaida viņa rokas un atkāpās soli atpakaļ.

—        Brivibu? — viņa iegavilējās. — Brīvību! Mans Dievs, vai tiešām es atkal esmu briva? Vai tiešām drīkstu aiziet no šejienes?

Viņa palūkojās apkārt. Šeit viņa bija pavadījusi tik ilgu laiku, šeit tā bija pirmo reizi sajutusi sevi jauno dzīvību. Un nu viņa drīkstēja atstāt šos mūrus, drīkstēja atgriezties dzīvē pie citiem dzīviem cilvēkiem!

—         Kā tas varēja tik pēkšņi notikt? — viņa jautāja. — Vai mana nevainība beidzot pierādīta?

Advokāts pakratīja galvu.

—        fJcjautājiet tagad vēl ne, — viņš sirsnīgi sacīja. — Jūsu virs ir panācis jūsu atbrīvošanu, pateicieties viņam.

—         Roberts, mans dārgais Roberts! Bet kādēļ tad viņš pats nav atnācis?

—        Viņam tas nebija iespējams, un tādēļ cs viņa vietā paziņoju jums šo patīkamo vēsti, — Normans nedroši atbildēja.

— Cik jūs esat labs! Tiešām nezinu, kā lai jums pateicos!

Normans noraidīja katru pateicību. Nu bija jānāk šausmīgajam

jautājumam. Ko lai viņš atbild uz to?

—        Ko Roberts darīja? Es neko nesaprotu — tas viss nāk man tik pēkšņi, tik negaidīti!

Advokāts sāka stāstīt par Roberta pūlēm sievas atbrīvošanas labā un par drošības iemaksu. Ne ar vienu vārdu viņš neieminējās par to, ka lielo summu iemaksājis viņš pats. Laimīgā kārtā Gabricla nejautāja par summas lielumu. Viņai pietika ar to, ka viņas Roberts panācis tās atbrīvošanu.

— Vediet mani pie viņa, — Gabricla lūdza.

Normans atradās šausmīgā situācijā. Viņš nevarēja izpildīt tās vēlēšanos. Viņa domāja vienīgi par savu viru, bet viņam kā ubagam bija jāstāv ceļmalā un jānoskatās. Viņš būtu varējis raudāt aiz bczccribas un izmisuma.

—        Nāciet, — Gabriela atkal lūdza, — jūs taču pavadīsit mani? Visu laiku jūs tik gādīgi esat rūpējies par mani, nu jums jādalās ar mums arī priekos, mūsu laimē!

« — Es nevaru jūs pavadīt. Kādas svarīgas darīšanas dēļ man uz dažām dienām jāaizceļo. Mans vilciens atiet jau pēc'stundas, — Normans atbildēja, priecādamies, ka atradies pietiekams iemesls atteikties no Gabriclas uzaicinājuma.

—         Cik žēl! Bet tur nu nekas nav darāms. Tomēr ccru redzēt jūs Brandcnfelsā tikpat bieži kā šeit. Vai mans vīrs jau zina, ka viņa pūlēm bijuši tik lieliski panākumi?

— Nē, viņš vēl neko nezina.

—        Ā, tad es viņu pārsteigšu gluži negaidot! — Gabriela līksmi iesaucās. — Nevaru sagaidīt to mirkli, kad viņu redzēšu — redzēšu mājās!

Viņas līksmība sāpināja Normanu. Cik drīz tai bija atkal jāpārvēršas skumjās un izmisumā!

Gabricla steigā savāca savas nedaudzās lietas. Normans domīgu skatienu sekoja viņas kustībām. Vai viņam izdosies atklāt īsto noziedznieku, vai arī Gabrielai atkal būs jāatgriežas šajos drūmajos mūros?

Viņš atvēra durvis un pamāja inspektoram un laipnajai uzraudzei, kas sirsnīgi atvadījās no Gabriclas, novēlēdami tai visu labāko.

Tad Normans pavadīja viņu līdz ratiem, kam vajadzēja nogādāt to mājās.

—          Apmeklējiet mūs labi driz, cik driz vien iespējams, labais draugs, — viņa silti sacīja. — Man būs smagi, ja dienām neredzēšu jūs.

Zirgi devās uz priekšu, un Gabricla vēl ilgi māja ar roku saviem trim draugiem, kas nolūkojās tai pakaļ, kamēr vien rati vēl bija saskatāmi.

Gabricla gurdi atlaidās sēdekļa atzveltnē un aizvēra acis. Viņa gribēja atvērt tās tikai tad, kad būs jau Brandenfclsā.

Beidzot pajūgs apstājās pils vārtu priekšā. Gabricla izkāpa un atlaida vedēju. Plašais dārzs stāvēja kluss un vientuļš zem baltās sniega segas. No vārtsarga namiņa skursteņa cēlās gaisā baltu dūmu strūkliņa.

Gabricla atvēra vārtiņus un iegāja mazajā pagalmā. Strauji pukstošu sirdi viņa nospieda durvju rokturi un iegāja zemajā, tik pazīstamajā istabā.

Pie loga kurvjkrēslā sēdēja kāda sieviete sniegbaltiem matiem. Gabricla pēkšņi palika stāvam. Kādēļ viņu uzreiz pārņēma tik neizprotamas bailes?

Anna Vernera pagriezās pret atnācēju. Kas bija šī sieviete tumšajā mētelī, kas tik dīvainu skatienu vērās viņā?

Pēkšņi viņa iekliedzās un, pieskrējusi pie Gabriclas, strauji apskāva to -

— Mana nabaga, nabaga meita! — viņa elsodama izdvesa.

— Māt, kur Roberts?

Anna pacēla asarās mirkstošo seju. Viņa taču nevarēja uzreiz pateikt Gabriclai, ka jau kopš iepriekšējā vakara nav Robertu redzējusi!

Kā tu nokļuvi šeit? — viņa atbildes vietā jautāja. — Vai tiešām tas nav sapnis, bet patiesība, ka tu stāvi šeit?

—        Es esmu brīva, māt! Tikai šodien es dabūju to zināt, — Gabricla atbildēja, glāstīdama vīramātes sirmos matus.

Anna vēl nespēja to aptvert.

— Kā tas iespējams? — viņa jautāja.

—        Roberts to panācis — mans mīļais, labais Roberts. Bet nu saki drīzāk — kur viņš ir?

—         Viņa šeit nav, bet viņam drīz jābūt. Nebaiļojies taču tik ļoti. Dzirdi, tur brauc kādas kamanas — tas droši vien būs viņš.

Gabricla gribēja steigties ārā, bet Anna to atturēja. Viņa jau bija pazinusi grāfa Rcišenova kučieri un gribēja vispirms pati dzirdēt, kas noticis.

Tomēr Gabricla nespēja nosēdēt istabā. Viņa sekoja mātei un pagalmā satika Ulrihu, kas uzlūkoja to dziļā līdzjūtībā.

—        Priecājos redzēt jūs šeit, grāfien, — viņš silti sacīja. — Jūs gan cerējāt ieraudzīt savu viru, bet man jāsagādā jums rūgta vilšanās: viņš nenāks! ,

—         Viņš nenāks? — Anna un Gabriela reizē iesaucās, baigas nojautas pārņemtas.

Ulrihs maigi saņēma Gabriclas roku un ieveda viņu istabā.

—         Kur mans dēls? Kādēļ viņš nenāk? — Anna iesaucās, kamēr Gabricla mēmās izbailēs sažņaudza Ulriha roku.

—        Jūsu dēls? — grāfs gandrīz skarbi atbildēja, uzmezdams Annai draudošu skatu. Tad viņš no jauna pievērsās Gabrielai: — Saņemieties, grāfien, un nenobistietics: jūsu vīrs ir slims. Ak, neraudiet taču, gan jau viņš atkal izveseļosies, viņam jākļūst atkal veselam!

—        Mans Dievs, kas tad īsti noticis? — Gabriela izmisumā iekliedzās. — Vai viņam gadījusies kāda ņelaime?

' — Viņš bija pakritis sniegā un apsaldējies, — Ulrihs izvairīgi atbildēja, negribēdams uzreiz izstāstīt visu patiesību.

Tomēr Gabriclu šī atbilde neapmierināja.

—        Jūs man ko slēpjat! — viņa iesaucās. — Jūs nesakāt visu, lai mani saudzētu. Bet es gribu zināt patiesību. Kur Roberts? Es gribu pie viņa!

—         Roberts ir pie mums, pie manas mātes, — Ulrihs sacīja. — Nāciet man līdzi, ja vēlaties.

— Pie jums? To es nesaprotu. Kā tas varēja gadīties?

Anna zināja pietiekami. Viss bija atklājies. Tikai viena doma viņu neizsakāmi mocīja: kas Robertam bija noticis?

Ulrihs slepus pamāja viņai, likdams saprast, ka grib tai ko teikt vienatnē.

—           Ja gribi grāfu pavadīt, tad apģērbies siltāk, — viņa sacīja 'Gabrielai un izveda to otrā istabā.

Mirkli vēlāk viņa atkal atgriezās. Ulrihs piegāja tai cicši klāt un klusi sacīja:

— Viņš atrasts sniegā gandrīz nosalis ar šāviena brūci krūtīs.

Anna atstreipuļoja atpakaļ.

— Linge, — viņa tikko sadzirdami izdvesa.

Ulrihs strauji satvēra tās roku.

—          Ko jūs teicāt? Tūlīt atzīstieties, kāds sakars Lingcm ar šo notikumu? Vai jūs ari turpmāk gribat kopā ar viņu piekopt savas noziedzīgās gaitas?

—        Cik ļauns jūs esat! Ak, es esmu to pelnījusi, bet es taču gribēju viņam vienīgi labu, jo mīlu to kā savu miesigu bērnu.

Viņš atlaida tās roku.

— Atbildiet taču: ko jūs zināt par Lingi?

—         Neko, neko es nezinu, — viņa stostījās. — Vai redzat manus baltos matus? Tie nosirmoja tonakt, kad es tumsā un sniegputenī skrēju pakaļ savam dēlam. Es pakritu sniegā un gulēju tur līdz rītam, kamēr atmodos. Kaut es labāk būtu tur sastingusi!

—        Nerunājiet par jūsu dēlu, — Ulrihs skarbi sacīja. — Jau tā esat sagādājusi diezgan posta un nelaimes. Viss mana tēva mūžs bija vienas vienīgas ciešanas, kas beidzot salauza viņa spēkus.

—        Jūsu tēvs pats taču bija visas nelaimes ierosinātājs. Vai tad es slepus nozagu Robertu?

Ulrihs nokāra galvu un dziļi nopūlās. Jā, viņš nevarēja tēvu attaisnot, un tas viņu dziļi sāpināja. Un ši sieviete — vai ari viņa nebija darījusi visu iespējamo, lai izpirktu savu noziegumu?

Bet Lingc ari šoreiz likās iejaukts notikumā. Anna droši vien nojauta kaut ko, bet viņa cicta klusu.

Šajā brīdi ienāca Gabricla, un sarunu nācās pārtraukt.

— Vai tad tu nenāksi, māt? — viņa pārsteigta jautāja.

Anna uzmeta Ulriham jautājošu skatu. Grāfs tikai mēmi palocīja galvu, un bridi vēlāk viņi visi trīs atstāja mazo namiņu.

Klusēdami viņi sēdēja kamanās, iegrimuši katrs savās pārdomās.

Drīz vien kamanas nozuda tumsā, un tikai zvārgulīšu skaņas vēl bridi trīsēja saltajā ziemas gaisā. Te no milzīga ozola, kas auga līdzās vārtsarga namiņam, atdalījās kāda ēna un ātri ieslīdēja namā.

Uztraukumā Vernera kundze bija piemirsusi aizslēgt durvis. Tumšais stāvs uzmanīgi devās augšup pa kāpnēm. Taustīdamies tas sasniedza Zuzannas istabas durvis un palika pie tām stāvam. Visapkārt valdīja dziļš klusums un pilnīga tumsa.

Nepazīstamais atvēra durvis un nozuda Zuzannas istabā. Mirkli vēlāk viņš atkal izslīdēja no tās un tāpat taustīdamies devās lejup pa kāpnēm.

Lejā tas vēlreiz apstājās un, bridi ieklausījies, apdomīgi izgāja no nama, rūpīgi aizvērdams aiz sevis durvis.

66 Kādas nelaimīgās gals

Ilka bija šķīrusies no savas kompanjones. Pēdējā laikā viņa bija pilnīgi iejutusies nākamās baroneses lomā, un zemnieces ar skaudību noraudzījās tai pakaļ, kad viņa, lepni atlaidusies kamanu sēdeklī, brauca cauri ciemam.

Rotenausa stāvoklis kļuva arvien nepatīkamāks. Kaut viņam vairs nebija iemesla bīties no Feita, viņš tomēr neiedrošinājās liku vienkārši izmest pa durvīm. Viņš pat mierīgi pacieta viņas uzkrītošo atturību, nenojauzdams, ka aiz muguras viņa ar savu mīļāko smejas par to.

Arī Brauns nejutās visai laimīgs, jo Ilkas kaisle pret viņu šķita jau stipri atsalusi. Viņa kļuva arvien atturīgāka pret to, modinādama viņā reizē dusmas, greizsirdību un iekāri.

Ilka labprāt būtu gribējusi tikt vaļā no mīļākā, kam patika tēlot kunga un pavēlnieka lomu, jo viņa necieta nekādu svešu varu pār sevi.

Tomēr viņa bija pārāk gudra, lai klaji izrādītu viņam savu nepatiku.  Vispirms tai bija jākļūst par likumīgu baronesi, gan tad viņa pratīs] atraisīties no nevēlamā pielūdzēja.

Rotenauss jau vairākus vakarus no vietas bija piemirsis ieņemt ļ miega dzērienu, ko parasti mēdza sagatavot pati lika. Viņš ievēroja, ļ ka bez šīm zālēm viņš gulēja daudz mierīgāk un, arī nomodā esot, ļ vairs nejuta šausmīgo smagumu visos locekļos un galvā.

Pats būdams nelietis, kas savu mērķu sasniegšanai neatteicās ne no : kādiem līdzekļiem, viņš tūlīt nojauta ko ļaunu.

—        Viņa grib dabūt mani prom no ceļa, viņš sevī nolēma. — Žēl meitenes, viņa ir tikpat gudra, cik skaista, tomēr ar mani viņa nevar sacensties. Bet Ilkas mērs vēl nav pilns, un šāda pārdrošība prasa sevišķu sodu. Un to viņa pati sev izpildīs.

Viņš nosēdās pie rakstāmgalda un paņēma rokā mazu, asu dunci, kura sudraba spals bija izrakstīts dīvainām zīmēm.

—        Bīstams papīrnazis, cs nevienam neieteiktu sevi ar to ievainot, — viņš nomurmināja.

Pie durvīm klauvēja, un uz Rotenausa uzaicinājumu istabā ienāca vecais Vcrings.

— Nu, kas tad atkal noticis? — Rotenauss nepacietīgi jautāja.

— Labs un slikts, kungs, — vecais atbildēja.

— Arī labs? Es tiešām kļūstu ziņkārs.

— Šorīt no dzirnupītes izvilkts Betijas līķis.

—         Tātad noslīkusi? To tu esi labi izdarījis, vecais, — Rotenauss atzinīgi piezīmēja.

Verings noraidoši pacēla roku.

—         Barona kungs maldās — cs tur neko neesmu darījis, — viņš dedzīgi taisnojās.

— Nē? Nu, man tas vienalga, bet tā ir labi. Un kas vēl?

— Tagad cs zinu, kas bijis tur augšā, barona kungs.

— Taču beidzot. Tad jau tu zini, kas darāms.

—         Piedodiet, barona kungs, bet cs gan ieteiktu atturēties… hm… Tā bijusi līkas jaunkundze.

Rotenausa seja kļuva bāla. Viņa acis ļauni iekvēlojās.

—         Tās ir beigas, — viņš izdvesa, tad turpināja: — Nē, nekādu žēlastību, vecais! Bet tur tu nebūsi man vajadzīgs.

Vcrings atviegloti uzelpoja. Kas viņam nebija jāzina, gar to tam arī nebija nekādas daļas.

—        Bez jaunkundzes tur bija vēl viens — lielā parka strādnieks. Es neuzticos tam puisim. Pēc tam viņš pēkšņi nozuda, un neviens nezina, kur tas palicis. Bīstos, vai tikai viņš nav pārģērbies policists.

— Dieva dēļ! Vai viņš būtu ko redzējis? Kā tu zini, ka viņš bijis tur?

—        Man stāstīja resnā Minnc. Jaunkundze pusdzīva noskrējusi lejā pa kāpnēm, un strādnieks to ienesis viņas istabā.

— Tas jau vēl nenozīmē, ka viņš būtu ko redzējis.

—         Bet kādēļ tad viņš uzreiz nozuda? Acīmredzot viņā tomēr pamodušās kādas aizdomas.

Rotenauss mirkli apdomājās.

—         Pasauc Minni, viņš pēkšņi sacīja. — Šī govju kūts skaistule jau sen kopš nav pakavējusi man laiku.

Vecais Vcrings steidzās izpildīt kunga pavēli. Brītiņu vēlāk Minne bez pieklauvēšanas ienāca istabā. Viņa jau pazina sava kunga dīvai; nlbas un nebrīnījās par tā neparasto gaumi…

Kad Minne pietvīkusi pēc brīža atstāja istabu, viņa apmierināta uzlūkoja zelta naudas gabalu saujā.

Rotcnauss arvien vēl gulēja dīvānā.

—        Man atkal jāsāk dzīvot, — viņš sacīja sev. — Bet nu pie darba! Neviens mani netraucēs. Vispirms to, tad liku. Jāsmejas, ka viņa nodomājusi katrā ziņā mani apprecēt. Pagaidām man vēl jāpaciešas, lai to neizbiedētu. Viņai jādomā, ka es turpinu dzert miegazāles, ko viņa tik gādīgi man pasniedz. Kaut drīzāk parādītos avīzēs ziņa, par kuru es jau iepriekš priecājos! Un tad — pēc divām nedēļām es jau būšu Brandenfelsā!

Viņš pazvanīja. Ienāca Brauns un uz kunga mājienu piegāja cieši tam klāt.

—        Es nevēlos, ka mani traucētu, — Rotenauss čukstēja. — Neviens nedrīkst zināt, ka manis šeit nav, vai saproti? Ja atnāk kāds, kas mani nepazīst, — uzdodics tu par mani un rīkojies manā vārdā. Par algu nebēdā. Še, uzvelc manus rītasvārkus un nekādā gadījumā neatstāj šo istabu, ja vien es pats tevi nesaucu.

Viņš nometa rītasvārkus uz krēsla un apģērba to vietā žaketi. Tad tas paņēma no ieroču skapja pielādētu revolveri un no rakstāmgalda atvilktnes kādu dīvainas formas atslēgu.

Brauns izlikās neko nenojaušam, tomēr viņš skaidri redzēja, ka barons iebāza kabatā paplrnazi. Bet kas viņam daļas, ko kungs nodomājis darīt?

«Bet ja nu jaunkundze jautā pēc kunga? Viņai drīz jābūt mājās, — viņš nedroši ieminējās.

Rotenauss uzmeta tam ironisku skatu.

—        Liekas, tu esi nobijies? Tiec pats ar visu galā, tev taču nav jālaiž viņa istabā. — Viņš ielūkojās pulksteni. — Pēc stundas būšu atpakaļ. Pielūko, ka manas pavēles tiek kārtīgi izpildītas!

Viņš piespieda kādu neredzamu podziņu sienā un nozuda aiz slepenajām durvīm, kas tūliņ atkal aizvērās.

īsā ziemas diena jau bija pārgājusi nakti. Garais koridors spokaini vientuļš aizstiepās Rotenausa priekšā. Atvēris kādas durvis, viņš nokļuva istabā, kas atradās līdzās verandai. No turienes Rotenauss izgāja parkā. Smidzināja smalks sniedziņš, kas tūliņ aizputināja viņa' pēdas. Nogriezies ap stūri, viņš nozuda pils vecākajā daļā. Vecā torņa pagrabā atradās pils ciclums, un senajos laupītāju laikos tur bija smacis dažs labs nelaimīgais.

Šaurās kāpnes veda slāvus augšup. Visapkārt valdija dziļš klusums, un degunā spiedās smaga pelējuma dvaka,

Rotenauss uzmanīgi devās augšup pa apsūbējušiem kāpieniem, turēdamies pie vecajām margām. Beidzot viņš sasniedza augšējo stāvu un aizelsies apstājās zemu durtiņu priekšā. Tās atslēdzis, viņš iegāja plašā, augstā istabā.

Abi dzeltenie kaķi — īsti briesmoņi — nikni metās viņam virsū. Rotenausa roka apbrīnojami veikli pazibēja gaisā, un nākamajā acumirkli abi dzīvnieki jau gulēja uz grīdas beigti. Rotenauss izsvieda tos aiz durvīm. Istabas vidū stāvēja skaisti noaugusi sieviete brīnišķiem, gandrīz sidrabmirdzošiem matiem, kas sniedzās tai līdz papēžiem. Lielās, neparasti gaišās acis pievērsās durvīm. Cik tukšs un stings bija viņas skats!

Sieviete bija akla. Rotenauss nevaļus nodrebēja. Tas bija viss, kas bija palicis pāri no sievietes, kuru viņš reiz bija tik kaisli mīlējis.

—        Anžcla! — viņš sacīja, un viņa balss skanēja gandriz tikpat maigi un silti kā kādreiz senāk.

Sievietes aizkustinoši skaistajā sejā atplaiksnija neaprakstāmi svētlaimīgs smaids.

—        Kurt! — viņas melodiskajā balsi izskanēja reizē šaubas, bailes un gaviles.

Kāds neatvairāms spēks vilka Rotcnausu pie šis nelaimīgās, kurai tas bija nolaupījis visu: vecākus, godu, laimi.

— Kurt, tu tiešām esi atkal atnācis? Tu vēl mīli nabaga Anželu?

Viņa maigi piekļāvās savas dzīves izposlītājam.

—        Anžcla… — Rotenauss ar pūlēm izdvesa, atraisīdamies no viņas skāvieniem.

—         Viņš teica — Anžela! — nelaimīgā bērnišķā priekā iesaucās, sizdama plaukstas. Bet pēkšņi tā apklusa un piegāja pie augstā, aizsegtā loga, kur stāvēja liela, brīnišķi izrotāta arfa.

Rotenauss bija atslīdzis kādā krēslā. Uzlūkojot šo aizkustinoši mīlīgo radījumu, viņā pēkšņi pamodās visas sirdsapziņas mokas, kas līdz šim bija snaudušas tā samaitātajā dvēselē.

Ieskanējās stigas, un nelaimīgā sāka dziedāt klusā, melodiskā balsī kādu senu dziesmiņu:

„Dusi, bērniņ saldais, Mīlulīti mans…"

Rotenauss bija nometies ceļos un paslēpis seju Mēnesnīcas fejas baltā tērpa krokās.

Beigusi dziedāt, viņa lēnām piecēlās.

— Viņš guļ, mans mīļais bērniņš, — viņa klusi izdvesa un, iegājusi istabas kaktā, sāka tur ko meklēt. Tad viņa izmisusi pievērsās Rotenausam.

— Kur viņš ir? — viņa jautāja, un viņas balss trīcēja aiz bailēm. Tad lā dziļās sāpēs iesaucās: — Viņš ir prom, mans bērns! Viņi atņēmuši man to!

Pēkšņi viņa metās virsū Rotcnausam. Ar šausmīgu spēku viņa satvēra rokām tā kaklu un sāka žņaugt. Bet jau nākamajā mirklī gaisā pazibēja papīrnaža spožais asmens, un viņa bez skaņas sabruka zemē.

Mēnesnīcas feja bija beigusi cicst.

Skaļi elsodams, Rotenauss saļima līdzās nedzīvajam ķermenim uz grīdas. Nožēlojamās sāpju un baiļu asaras aizskaloja no viņa dvēseles visu, kas tajā vēl bija atlicis no cilvēcīguma.

Vecais Vcrings klusi aizvēra durvis un, tikpat uzmanīgi kā nācis, atkal nokāpa lejā. Viņš bija redzējis visu.

Bcidzol barons piccēlās un, paņemdams kādu segu, rūpīgi ietina tajā līķi, izvairīdamies to uzlūkot. Tad viņš saņēma to rokās un devās atpakaļ cauri garajai istabu rindai pa to pašu ceļu, pa kuru reiz bija gājusi ari lika.

Nonācis pie kāpnēm, viņš apstājās un ieklausījās. Viņam likās, it kā tas būtu dzirdējis uztrauktas balsis. Vai tur Brauns nesauca palīgā? Bet nē — viņš droši vien bija maldījies.

Ar šausmīgo nastu rokās viņš taustīdamies sāka kāpt lejup. Kad līķis būs nobēdzināts, lai tad nāk, kas grib, — viņš pats izrādis policijai visu pili. Lai viņi meklē!

Rotcnausam bija ar vienu foku jāturas pie kāpņu margām. Mēnesnīcas fejas garie, zīdmīkstic mati pieskārās viņa sejai. Rotcnauss šausmās notrīcēja.

Salts pelējuma gaiss iesitās viņam sejā, kad tas atvēra pagraba durvis. Cik sen viņš nebija tur bijis — kopš tās dienas, kad tas ar daudz vieglāku nastu bija nokāpis pagrabā, bet toreiz nesamais viņam bija šķitis tik neizsakāmi smags…

Nolicis līķi zemē, viņš apdomīgi rāpās uz priekšu, jo nu bija jāuzmanās, ja arī pats negribēja zaudēt dzīvību. Ar lielām pūlēm viņš nobīdīja pie malas smago akmens plāksni, kas aizsedza bedres ieeju.

Līķis jau bija atdzisis un sastindzis, bet Rotcnausam tomēr likās, it kā viņa rokas būtu pieskārušās sakarsētai dzelzij. Salti sviedri pārklāja viņa pieri. Bet tad viņš pārvarēja acumirkļa vājumu un ar spēcīgu grūdienu atbrīvojās no nedzīvā ķermeņa. Lejā dobji nošļakstēja ūdens, un daži pilieni iešļācās viņam sejā.

Rotcnauss šausmās atrāvās atpakaļ. Vai kāds viņu nevilka lejup briesmīgām, mitrām rokām?

Viņam nepietika spēka uzvelt bedrei akmeni. Pie visām miesām

trīcēdams, viņš rāpās atpakaļ uz izeju. Viņam likās, it kā no visiem kaktiem to uzlūkotu baigas, ļauni smīnošas sejas.

Beidzot viņš tomēr sasniedza kāpnes un ar tādu sparu aizcirta aiz sevis pagraba smagās durvis, ka troksnis dobji atbalsojās visā namā. Kā fūriju pajāts, Rotcnauss skriešus devās augšup pa kāpnēm.

67 Goda atriebējs

Uz vecās zemnieces vēlēšanos Elzbctc bija palikusi tās namā.

Viņu dziļi aizkustināja citkārt tik stingrās sievietes sirsnīgā laipnība, uz kuru tā atbildēja ar meitas maigumu, ccnzdamās uzminēt ikvienu nākamās vīramātes vēlēšanos.

Tomēr viņa vēl nejutās pilnīgi laimīga. Viņa nespēja aizmirst savu dziļi aizvainoto godu un samierināties ar domām, ka viņas dzīves izpostītājs turpina dzīvot nesodīts. Elzbctc negribēja kļūt bagāt= zemnieka sieva, kamēr nebūs atguvusi savu godu.

Skumju skatu viņa lūkojās plašajā pagalmā, kur viņas dēliņš līks rotaļājās savā nodabā.

«; — Jau atkal tik drūma, Elzbct? — Konrāds Lcscns maigi jautāja uzlikdams roku tai uz pleca. Kādēļ tu negribi uzticēties man? T taču zini, ka mana sirds pukst vienīgi tev. Pēc dažām nedēļām tu kļūs mana mīļā sieviņa. Nekas vairs nespēj mūs šķirt. Aizdzen taču šr drūmās ēnas, kas aptumšo mūsu laimi! Atvieglo savu sirdi un paša* man, kas viņš bija? Es nejautāju aiz ziņkāres, mīļā, bet gribu to nclie pārmācīt pēc nopelniem. Tad tu varēsi brīvi uzelpot, jo viņš b~ spiests tev apliecināt, ka nelietīgi izmantojis tavu naivumu, solīdamic tevi precēt.

—  Lai pasaku tev, kas viņš bija? — Elzbctc iesaucās, aizsegdam seju rokām. — O, man būtu aiz kauna jāiegrimst zemē!

—  Nabaga mīļo Elzbct, — Konrāds sirsnīgi sacīja, — es negrib zināt neko citu, tikai pasaki man viņa vārdu, ja tu mani tiešām mīli. Viss bijušais lai paliek aizmirsts un aprakts. Manās acīs tu esi tā pat! tīrā, nevainīgā meitene, kuru es vienmēr esmu mīlējis. Visam pārējar nav nozīmes. Tādēļ nemoki sevi ar pašpārmetumiem. Manis un š nevainīgā bērna dēļ pārvari savu kautrību. Neslēp man vairs ilgāk — kas viņš ir?

Elzbctc neizsakāmi cieta. Bet viņa taču mīlēja šo krietno jaunekli gribēja darīt to laimīgu un arī pati baudīt tīru laimi pie viņa sāniem.

Viņa piecēlās un uzlika abas rokas tam uz pleciem. Viņas vijolīšzi lajās acīs mirdzēja lielas asaras.

—       Jā, cs pateikšu tev to, — viņa čukstēja. — Un ja tu mani pēc tam nicināsi — cs klusi aiziešu. Bet bērnu, Konrād, manu bērnu tu paturi… un aizmirsti mani.

—        Nerunā tā, mīļotā. Vai vārds, kuru tev tik smagi izrunāt, varētu grozīt manas jūtas pret tevi? Nē, nekad cs nelaidīšu tevi projām, jo bez tevis es nespēju dzīvot!

Elzbete iesliga viņa skāvienos un piekļāva seju tā krūtīm. Tad viņa pievilka Konrāda galvu sev klāt un klusi iečukstēja tam ausi vienu vienīgu vārdu.

Lesens vēl ciešāk apņēma jauno sievieti. Viņa skatiens drūmi un draudīgi vērās tālē.

— Ko tu domā, Konrād? — Elzbete bikli jautāja.

—         Ak, šis nožēlojamais blēdis! Bet pacictics, mīļotā. Atmaksas bridis tuvojas. Tu neredzēsi mani, pirms viņš nebūs saņēmis pelnīto sodu un nožēlojis savu nelietību.

—        Konrād, tu viņu nepazīsti! Viņš ir briesmīgs, rupjš un nepiekāpīgs…

—        Es nebīstos no viņa dusmām. Tu runāji par kādām vēstulēm, mīļā?'

—Jā, man tās vēl ir.

—         Iedod man tās. Es piespiedīšu viņu apstiprināt kādreiz doto solījumu, bet tad nosviedīšu šo solījumu viņam pie kājām.

— O, Konrād, cik labs tu esi!

—        Klusē, nekādu pateicību! Paliec sveika, mīļā! Kad tu mani atkal redzēsi, tavs gods būs nomazgāts tīrs, un ļaunajām mēlēm būs jāapklust.

— Es tevi lūdzu, Konrād, — esi uzmanīgs!

—         Es netīkoju pēc viņa dzīvības, jo negribu aizsteigties priekšā liktenim, kas viņu reiz pārmācis par visām nelietībām.

Vēlreiz cieši noskūpstījis Elzbcti, viņš aizgāja. Viņa nolūkojās tam pakaļ, kamēr vien bija saskatāms tā slaidais, spēcīgais stāvs. Tad viņa noslīga ccļos un sāka sirsnīgi lūgt Dievu.

* * *

Konrāds Lcscns ātriem soļiem devās uz priekšu, laipni saņemdams pretimnācēju godbijīgos sveicienus. Viņš bija viens no bagātākajiem lauku īpašniekiem visā apvidū un ar savu taisno, godīgo raksturu bija iemantojis vispārēju cieņu.

Viņš cieši sažņaudza rokā jājampātagas sudraba rokturi. Lidz Lindcnhozai bija diezgan tālu, bet viņš gribēja nokļūt tur nepamanīts un tādēļ gāja kājām.

Lesens labi apzinājās, cik bīstams bija viņa nodoms. Baronu Rotenausu viņš jau gadiem ilgi nebija redzējis un tikai neskaidri atcerējās 4ā izskatu, bet par barona netiklo, izlaidīgo dzīvi viņš bija daudz dzirdējis. Un nu izrādījās, ka ari meitene, kuru viņš jau sen mīlēja, ir viens no Rotenausa upuriem.

Viņam nenāca ne prātā tādēļ atteikties no Elzbctcs. Viņš mīlēja to pārāk dziļi, lai varētu iedomāties dzīvi bez viņas. Viņa cēlais raksturs nepazina aizspriedumus.

Beidzot Lesens sasniedza Lindcnhozu. Pagalmā viņš salika veco Veringu, kas to godbijīgi sveicināja, domādams, ka bagātais zemnieks ieradies, lai nokārtotu kādu darījumu ar baronu.

—  Ļoti nožēloju, Lcscna kungs, — viņš laipni atbildēja uz jaunekļa jautājumu, — bet barona kungs ir ļoti slims un nevienu nepieņem.

— Mani viņš tomēr pieņems, — Konrāds vēsi atbildēja. — Esmu atnācis pie jūsu kunga kādā svarīgā, neatliekamā lietā…

Vcrings atradās neapskaužamā stāvoklī. Viņš taču zināja, ka barons nav savā istabā un bija piekodinājis to netraucēt.

Bet tad Vcringam iešāvās prātā kāda jocīga doma, un tikko manāms smīns pārslīdēja viņa lūpām. Uz Braunu viņš jau sen neturēja labu prātu, jo tas ar katru dienu kļuva iedomīgāks un pat pret viņu gribēja tēlot kungu. Un jājampātaga Konrāda rokā lika viņam nojaust, ka tas nebūt nav nācis draudzīgos nolūkos.

— Vienu mirkli, Lcscna kungs, — viņš sacīja. — Es pieteikšu jūs barona kungam, varbūt jūsu dēļ viņš tomēr taisīs izņēmumu.

Brītiņu vēlāk vecis atkal iznāca un aicināja apmeklētāju ieiet. Lesens klusēdams pagāja viņam garām, cieši aizvērdams aiz sevis durvis.

Brauns laiski gulēja sava kunga dīvānā un omulīgi smēķēja vienu no tā dārgajiem cigāriem. Viņš labprāt bija mierā kaut reizi mūžā tēlot īsta kunga lomu. Lcscnam ienākot, viņš mierīgi palika guļot, jo uzskatīja to par augstdzimtības pazīmi: Lcscnu, kas bija radis, ka visi vienmēr izturas pret to ar cienību, šāda nevērība dziļi aizskāra.

—  Liekas, jūsu sulainis nav mani pareizi picteicis, baron Rotenaus! — viņš skarbi sacīja un, nenogaidījis uzaicinājumu, nosēdās pretim viltus muižniekam.

Brauns neviļus satrūkās un piecēlās.

— Ko tad jūs īsti vēlaties, Lcscna kungs? — viņš jautāja, cenzdamies runāt pēc iespējas augstprātīgākā tonī, kas iznāca diezgan smieklīgi.

Lcscnu arvien vairāk pārsteidza smalkā kunga nejēdzīgā uzvešanās.

—  Vai tiešām jūs nekad vēl nebūtu dzirdējis manu vārdu? — viņš jautāja, rotaļādamies ar jājampātagu un draudīgu skatienu vērodams nekaunīgo sulaini.

BraUnam kļuva pavisam neomulīgi. Šī cilvēka izturēšanās viņam nemaz nepatika. Un kādēļ tas turēja rokā pātagu?

—        Jums būs jārunā mazliet skaidrāk, — viņš vīzdegunīgi sacīja. — Es nemīlu minēt mīklas.

Konrāds izņēma no kabatas dažas vēstules.

— Vai pazīstat šo rokrakstu? — viņš pieceldamies jautāja.

Arī Brauns piecēlās. Nu viņš saprata, ko šis apmeklētājs gribēja. Viņš palūkojās apkārt pēc kāda ieroča, bet tuvumā nekā piemērota nebija.

—         Nē, — viņš droši meloja, kaut no pirmā acu uzmetiena bija pazinis Rotcnausa rokrakstu.

—         Tātad jūs vēl gļēvi liedzaties? — Konrāds kvēlojošām acīm icsaucās.

Brauns nebija gļēvs, un šāds apvainojums dziļi aizskāra tā patmīlību.

—         Apsveriet rūpīgāk savus vārdus, — viņš sašutis iesaucās, — citādi…

—         Nu — citādi? Kādēļ jūs neturpināt? Varbūt jūs gribat noliegt arī to, ka esat pavedis Elzbcti Bornu?

Sulainis nekaunīgi iesmējās.

—         Pavedis? Lieliski! Tas nemaz nebija tik grūti izdarāms, mans mīļais. Jūs darītu prātīgi, ja npHktos par šo skuķi nc zinis!

—         Nekauņa! — Konrāds dusmās iekliedzās un tik stipri iecirta ar jājampātagu Braunam sejā, ka tas atstrcipuļoja atpakaļ.

Braunu sagrāba trakas dusmas. Viņš gribēja mesties virsū Lesenam, bet pātaga turpināja kapāt viņa galvu, seju un kaklu, lā ka beidzot viņš bija spiests meklēt patvērumu aiz rakstāmgalda un skaļi saukt palīgā. Tomēr neviens nerādījās. Vcrings aiz durvīm apmierināti smaidīja. Viņš labprāt novēlēja Braunam šo pārmācību.

—          Žēlastību! — sulainis smilkstēja, bīdamies, ka Lesens savā atriebībā varētu salauzt tam visus kaulus. — Žēlastību!

Konrāds nicīgi iesmējās.

—          Vai nu tu atzīsies, ka esi pievīlis Elzbeti Bornu ar melīgiem solījumiem? Vai atzīsies, ka esi solījies vii)u precēt?

— Jā, jā, atzīstos! — Brauns bez apdomāšanās atbildēja.

—         Labi, tad sēdies un raksti, ko es diktēšu! — Lesens pavēlēja, atgrūzdams Braunu rakstāmgalda sēdeklī.

Pārbiedētais sulainis neiedrošinājās pretoties. Trīcošu roku viņš rakstīja, ko Lesens tam diktēja:

«Atzīstos, ka esmu nekrietnā veidā pavedis Elzbcti Borna jaunkundzi, kad tai vēl bija tikai sešpadsmit gadu, un vairākkārt esmu arī solījies viņu apprecēt. Tālāk atzīstos, ka visi šie solījumi bijuši tikai nekaunīgi meli, jo cs nekad neesmu domājis tos pildīt. Ar šo apliecinu, ka Borna jaunkundzes dēls ir mans bērns, kādēļ esmu ar mieru viņu apprecēt un dot bērnam savu vārdu…"

—        Nu, ko jūs vēl kavējaties? — Konrāds jautāja, draudīgi uzlūkodams Braunu, kas vilcinājās rakstīt pēdējos vārdus.

— Es lai apprecu viņu? — sulainis šausmās iesaucās.

—        Protams, tas taču ir vienīgais līdzeklis, kā nelaimīgajai meitenei atkal atdot tās nolaupīto godu.

Pātaga draudoši pacēlās gaisā, un Brauns steigā uzrakstīja prasīto.

—        Tā, un nu vēl parakstu: Kurts, barons fon Rotenauss, Lindcnhozā.

Brauns nopūzdamies uzrakstīja arī to un tad noguris atlaidās krēsla atzveltnē. Bīstamais apmeklētājs nu beidzot, kā likās, bija apmierināts. Viņš rūpīgi noglabāja p'apīru kabatā un tad ironiski uzlūkoja platās, sarkanās svītras, kas bija šausmīgi pārvērtušas šķietamā barona seju. .

—        Ja jums patīk, varat mani iesūdzēt, — Lesens mierīgi sacīja. — Labprāt esmu ar mieru apliecināt, ka šīs pārmācības pēdas jūsu sejā esmu atstājis es. Prasīt nojums gandarījumu — to cs uzskatu priekš sevis par pazemojumu. Es aptraipītu Lcscnu tīro vārdu, ja duelētos ar tādu nelieti, kāds ir pēdējais barons Rotenauss!

Brauns dusmās trīcēja, tomēr neiedrošinājās neko iebilst.

—        Beigās varu jums paziņot, ka Borna jaunkundze atsakās no jūsu vārda, viņai vajadzīgs tikai rakstisks apliecinājums tam, ka esat ar mieru viņu apprecēt. Tikai neiedrošinieties runāt ko ļaunu par manu nākamo sievu, citādi cs izpliķēšu jūs uz klajas ielas. Sapratāt?

—          Eš cietīšu klusu, — Brauns nomurmināja. — Bet mēs vēl tiksimies, un pēdējais barons Rotenauss pratīs atrast ari citu līdzekli, lai atmaksātu jums par šo pazemojumu.

Konrāds uzmeta viņam nicīgu skatu un neatvadījies izgāja no istabas. Klusībā viņš tomēr brīnījās par Rotenausa necerēti drizo piekāpšanos, jo viņš bija sagaidījis no tā daudz lielāku pretošanos.

Ātriem soļiem Lesens devās mājup. Viņš jau priecājās, ka nu Elzbctc'atkal atgūs pazaudēto mieru un jautrību. Jau notālēm viņš ieraudzīja Elzbcti ar bērnu stāvam pie loga un apsveica tos, mādams ar cepuri.

Mirkli vēlāk Elzbete jau dlisēja viņa skāvienos. Neviens no viņiem nerunāja ne vārda. Viņu aizkustinājums bija pārāk dziļš, un ikviens skaidri lasīja otra sejā tā patiesās jūtas.

Tikai tagad viņi bija pilnīgi un galīgi atraduši viens otru.

68 Zibens no skaidrām debesīm

Prokurors bija tā apkrauts ar darbiem, ka tikai ar pūlēm tika ar visu galā. Brandcnfclsas prāva arvien vairāk sarežģījās. Arī ar galvenās apsūdzētās atbrīvošanu viņš nebija apmierināts, jo vairāk tādēļ, ka Zuzannas Vcrncras nevainība nu bija pilnīgi pierādīta. Atkrita katras aizdomas arī pret baronu Rotenausu.

Turpretim par Gabriclas vainu viņš bija pilnīgi pārliecināts. Visi apstākļi runāja viņai par ļaunu. Visaugstākā mērā aizdomīgs prokuroram šķita ari Roberta Vernera pašnāvības mēģinājums, par kādu Ulrihs Rcišcnovs bija šo gadījumu iztēlojis.

Sapņainais dzejnieks pēkšņi bija pārvērties dedzīgā, sajūsmas pilnā juristā — tur katrā ziņā kaut kas slēpās.

Tās visas bija smagas rūpes. Tomēr prokurors bija cicši apņēmies katrā ziņā atmaskot neparasti veiklo noziedznieci, par kādu tas uzskatīja Gabriclu.

Kaut tikai viņa, neraugoties uz lielo drošības naudu, neaizbēgtu kopā ar savu aizstāvi, kuru tā acīmredzot bija pratusi galīgi savaldzināt un pakļaut savai gribai. Viņš taču bija bez apdomāšanās iemaksājis viņas dēļ veselu bagātību, kuru tas tikai nupat bija ieguvis.

Tātad bija jārīkojas drīz. Tomēr vajadzēja uzmanīties, lai neciestu arī nevainīgs cilvēks, jo Normana līdzdalība noziegumā taču bija vēl tikai minējums. Vispirms prokurors gribēja noskaidrot, vai Robertam vispār bijis kāds iemesls doli6š pašnāvībā. Uz šo jautājumu vislabāk varēja atbildēt, protams, viņa māte — Anna Vernera kundze. Ka cietušais uzņemts grāfa Rcišcnova pilī, tas prokuroru nepārsteidza, jo Ulrihs bija pratis atrast tam pietiekamu izskaidrojumu. Labsirdīgā grāfiene sākumā bija aiz pārpratuma noturējusi Robertu par savu dēlu, un vēlāk tai sirdsapziņa neatļāva izraidīt nelaimīgo no sava nama.

Prokurors devās uz Brandcnfelsu, lai negaidot pārsteigtu Annu Verneru un nedotu tai laiku sagatavoties nopratināšanai. Viņš sevišķi neuzticējās visai šai ģimenei, atskaitot vienīgi Zuzannu.

Beidzot rati apstājās. Prokurors izkāpa un, pavēlējis vedējam gaidīt, devās uz vārtsarga namiņu. Nesagaidījis atbildi uz saviem klauvējieniem, viņš atvēra durvis un iegāja. Pirmā istaba bija tukša, un arī nākamajās nebija neviena cilvēka. Vai tiešām Gabriela jau būtu paguvusi aizbēgt?

Viņš izgāja priekšnamā un klausīdamies palika slāvam pie kāpnēm, kas veda augšējā stāvā. Vai tur kāds klusi neraudāja?

Viņš uzmanīgi uzkāpa augšā. Kādas durvis bija vaļā, un istabā sēdēja Vernera kundze. Viņa izskalijās ļoti nobijusies un turēja rokās lielu papīra loksni. Pēkšņi viņa ļāva tai izslīdēt no pirkstiem, un pati saļima zemē.

Prokurors piesteidzās viņai klāt un piecēla to. Tieši tobrid viņa skats nejauši pievērsās papīram. Vai tas varēja būt? Vai acis viņu nevīla?

Viņš paņēma dokumentu un sāka to steigā lasīt:

,Ja mana meita Gabricla gada laikā neatgriezīsies pie manis un nenožēlos savu nepaklausību, tad viņa zaudē visas mantojuma tiesības, kas tādā gadījumā pāriet uz manu vienīgo radinieku, baronu Kurtu fon Rotenausu Lindcnhozā, kas pēc manas nāves iegūst grāfa Brandenfelsa vārdu un kļūst par manu vienīgo mantinieku…"

Prokuroram likās, ka viņš sapņo. Viens no nozudušajiem testamentiem nu bija atradies — šeit, vārtsarga namiņā, ko apdzīvoja Verneru ģimene!

Šajā mirkli Anna atguva samaņu un iekliegdamās pietrūkās kājās. Viņa pazina prokuroru, redzēja svarīgo dokumentu tā rokās, un visa pasaule sāka griezties viņas acu priekšā. It kā no milzīga attāluma viņa dzirdēja prokurora balsi:

— Kā šis dokuments nokļuvis jūsu dzīvokli?

—  Es atradu to šeit, kad uznācu manas meitas istabā, gribēdama mazliet atpūsties, — viņa aizžņaugtā balsi atbildēja. — Zvēru jums, ka nezinu, kā šis nelaimīgais papīrs šeit nokļuvis — es tikai nupat to ieraudzīju!

Prokurors sajuta līdzcietību pret šo nelaimīgo sievieti, kuras vārdi skanēja tik pārliecinoši. Bet pienākums prasīja no viņa cietu sirdi un skaidru, nelokāmu prātu.

—  Tas noskaidrosies, vai esat teikusi patiesību, — viņš diezgan saudzīgi sacīja. — Acīmredzot jūs labi apzināties, kāda nozīme ir šī dokumenta nokļūšanai manās rokās, jo citādi jūs taču tik ļoti neuztrauktos. Kas gan cits, ja nc jūsu vedekla būtu šo papīru šeit noslēpusi? Jādomā, ka viņreiz policija nav to pamanījusi un jūs tikai nupat esat to atradusi, jo citādi taču jūs, lai glābtu savas ģimenes piederīgo, būtu šo testamentu katrā ziņā iznīcinājusi. Vai nav tiesa?

Anna mehāniski pamāja ar galvu. Viņa nupat sāka kaut ko nojaust, kas tai šķita daudz briesmīgāks par prokurora izteiktajām aizdomām. Varbūt šis dokuments atradies Zuzannas rīcībā? Bet kā gan tas tādā gadījumā būtu varējis nokļūt šeit uz galda?

— Jūs tātad piekrītat man, un tas ir ļoti prātīgi darīts, — prokurors apmierināts turpināja. — Es varu iedomāties, kā tas noticis: jūsu vedekla vai nu ar, vai arī bez jūsu meitas ziņas noslēpusi testamentu viņas istabā, lai viņa to iznīcinātu. Varbūt atradīsies vēl arī otrs testaments.

Vernera kundze sāka pamazām saprast viņa vārdu nozīmi. Tātad viņš uzskatīja Gabrielu par rūdītu noziedznieci, kas spējīga uz visu, lai tikai glābtu sevi!

—   Šo testamentu cs katrā ziņā atradu nejauši, — viņa dedzīgi atbildēja. — Bet cs to neesmu meklējusi. Kad ienācu istabā, tas jau gulēja uz galda.

—        Kā, tas klaji mētājās šeit uz galda? Neiespējami! — prokurors aizkaitināts iesaucās. — Nestāstiet taču man pasaciņas!

—        Zvēru pie Dieva, ka tā ir! Papīrs gulēja uz galda, it kā kāds steigā būtu to tur nolicis. — Viņa pēkšņi apklusa un kļuva domīga.

—         Vernera kundze, jūs prasāt no manis pārāk daudz! Tam taču neviens neticēs. Es labprāt ticu, ka šis atradurtis jūs pašu nobiedēja — to es ari redzēju. Bet sakiet man patiesību: kur jūs atradāt šo papīru?

—        Kaut man būtu jāmirst, es tomēr varu atkārtot tikai to, ko jau teicu: man ienākot, dokuments jau gulēja šeit uz galda!

—         Nu, lai tas paliek. Vārdu sakot, es atrodu nozudušo testamentu jūsu namā otrā dienā pēc jūsu vedeklas atbrīvošanas no cietuma. Kur apsūdzētā pašreiz atrodas?

—         Viņas šeit nav. Viņa ir pie sava vīra, grāfa Reišenova namā, — Anna nobijusies atbildēja.

— Vai esat pārliecināta, ka viņa vēl atrodas tur?

Anna viņu izbrīnā uzlūkoja.

—         Protams, kur gan citur viņa varētu būt? Manai vedeklai taču nekādā ziņā nevarētu ienākt prātā bēgšanas domas. No tām viņu attur nc vien savas nevainības apziņa, bet ari vira slimība un viņas pašas pašreizējais stāvoklis.

— Tātad tas tomēr ir patiesība, ka jūsu vedeklai gaidāms bērns?

—        Jā gan. Nabadzīte! Cik laimīga viņa pārnāca no cietuma, bet cik drīz rūgtā patiesība aizdzina viņas prieku!

Prokurors ieskatīja, ka no Annas viņš pašreiz neko vairāk neizdibinās. Bet vai tad viņš nevarēja būt pilnīgi apmierināts ar sava apmeklējuma necerēto iznākumu?

Gabriclas brīvībai, protams, nu bija beigas. Prokurors atzina par vajadzīgu to tūliņ atkal apcietināt.

— Cik ilgi jūsu vedekla uzturējās pie jums? — viņš jautāja.

—         Tikai īsu brīdi — varbūt nepilnu stundu, jo tad ieradās grāfs Rcišenovs ar nelaimīgo ziņu, un mēs visi trīs aizbraucām uz Rozcnburgu.

—        Vai visu laiku viņa bjja kopā ar jums, vai arī kādu brīdi uzkavējās šajās telpās viena?

— Tikai dažas minūtes manā guļamistabā.

— Ar to pilnīgi pietiek.

—          Prokurora kungs, tas nav iespējams, ka mana vedekla būtu nolikusi šeit šo testamentu. Tad taču viņai vajadzētu būt ārprātīgai.

—         Nepūlieties, Vernera kundze, viņa darīja to pilnīgi apzināti, jo gluži pareizi uzminēja, ka jūs ienāksit šeit. Ja es būtu ieradies tikai dažas minūtes vēlāk — no dokumenta vairs nebūtu ne miņas. Tā ir mana pārliecība. Jūs taču nemēģināsit apgalvot, ka nebūtu šo bīstamo papīru iznīcinājusi?

Anna klusēja. Viņai nebija ko atbildēt.

—   Bet nu jūs pati redzat, ka apsūdzētās viltīgais nodoms nav izdevies. Tagad man vairs nav nc vismazāko šaubu par viņas vainu. Gan mēs vēl piedzīvosim, ka kādu dienu ari otrs testaments pēkšņi atradīsies tādā vielā, kur nevienam no mums neienāktu prātā to meklēt.

īsi atvadījies, viņš izgāja un, iekāpis ratos, lika kučierim braukt.

—  Šis Gabrielas liktenīgais skaistums jau nodarījis pārāk daudz nelaimju, — viņš domāja. — Vispirms viņas noziedzīgajai dabai par upuri krita Roberts Verners. Zināms, viņš ir skaists vīrietis, un nav brīnums, ka viņa to kādreiz arī mīlējusi. Bet, kad trūkums kļuva pārāk smags, šī mīla bija galā. Pat pret savu māti viņa pacēla roku, lai tiktu pie bagātības! Un nu šis sapņotājs Normans ļāvies apburtics no viņas skaistuma un liekuļotās tikumības. Bet ar to vēl nepietiek: viņa bez apdomāšanās novāc no ceļa savu viru un mierīgu sirdi cenšas vērst visas aizdomas pret nabaga Zuzannu. Par to es tagad esmu pilnīgi pārliecināts. Šī čūska jāpadara nekaitīga. Kaut tikai es nenokļūtu galā par vēlu! Vai Normana aizceļošana būtu veikla izdoma, lai palīdzētu viņai aizbēgt? Varbūt tie abi jau sen ir pāri kalniem, un man atliks tikai noplātīt rokas. Bet, ja viņa vēl ir tur, es viņu bez žēlastības apcietināšu tieši pie slimā vīra gultas. Es visiem atvēršu acis, un viņš var justies laimīgs, ka palicis dzīvs. Šī fūrijā, šis dēmons eņģeļa izskatā! Nu bet mani viņa nepievils. Piecpadsmit gadi cietumā viņai nodrošināti!

Bija jau vakars, kad pajūgsbeidzot iebrauca Rozcnburgā. Pie tiesas nama viņš izkāpa un brītiņu vēlāk atgriezās kopā ar diviem tiesas sulaiņiem, no kuriem viens nesa līdzi roku dzelžus.

Pajūgs devās tālāk un drīz apstājas grāfa Reišcnova lepnās pils priekšā. Uzkāpis augšā, prokurors pavēlēja sulainim:

—   Pasakiet jaunajam grāfam Rcišcnovam, ka prokurors vēlas runāt ar viņu ļoti steidzamā lietā!

—   Ar ko varu pakalpot, prokurora kungs? — viņš jautāja, ar slepenām bailēm vērodams sava priekšnieka nopietno seju un tā pavadoņus.

— Mīļo grāf, mans amats atkal uzliek man kādu ļoti smagu pienākumu, — prokurors iesāka, sekodams viņam istabā. — Man pat jāsagādā jums zināmas nepatikšanas, jo esmu ieradies apcietināt Vernera kundzi. Viņa taču vēl ir šeit?

Ulrihs satrūkās.

— Mans Dievs, vai tas var būt? Viņa taču nupat tika atbrīvota! Vai tad šī pavēle būtu atkal atcelta? — viņš izmisis jautāja.

— Nē. Bet es esmu ieguvis pret viņu jaunus tik pārliecinošus pierādījumus, ka jūtos spiests nekavējoties to atkal apcietināt. Jūs dzirdēsit par to Vernera kundzes klātbūtnē. Lūdzu, vediet mani pie viņas.

—         Prokurora kungs, esiet taču līdzjūtīgs! Viņa nevar bēgt un nebēgs, viņas virs ir ļoti slims, un mēs visi galvojam par viņu! — Ulrihs lūdzās. .

—         Ļoti nožēloju, ka nevaru jūsu vēlēšanos izpildīt, grāfa kungs. Jūsu labā, cēlā sirds jūs vada — jo kā gan citādi jums varētu ienākt prātā aizstāvēt svešu sievieti? Bet vispirms noklausieties, kas man kļuvis zināms, un jūs pats atzīsiet, ka viņa nav jūsu līdzjūtības cicniga!

—         Tā būtu viņa nāve! Mans… draugs jūtas tik apmierināts, tik laimīgs, redzot savu sievu brīvu. Es uzņemos katru atbildību, es nevedu jūs pie viņa!

—         Ascsora kungs! Vai gribat man spītēt? Neaizmirstiet, ka esmu jūsu priekšnieks!

Ulriha seja kļuva gluži pelēka. Ak, kaut viņš būtu to nojautis! Viņš taču varēja noslēpt Gabriclu pie Judītes.

—         Ļaujiet man vismaz sagatavot nabadzīti! Esiet līdzcietīgs pret slimnieku! Ikviens uztraukums var to nonāvēt.

—        Es negribu kaitēt Vernera kungam. Bet jūs taču tikpat nevarēsit viņam noklusēt, kas noticis. Tomēr — lai notiek, kā vēlaties: esmu ar mieru apcietināt viņu šajā istabā. Dodiet man savu godavārdu, ka ataicināsit apsūdzēto šurp, nesakot tai, ap ko lieta grozās.

Ulriham nebija citas izejas. »

—        Dodu jums savu godavārdu, prokurora kungs, — viņš aizžņaugtā balsi sacīja un steigā atstāja istabu.

Klusiņām viņš iegāja slimnieka istabā. Roberts bija viens. Viņa mierīgie elpas vilcieni liecināja, ka tas iegrimis atspirdzinošā miegā.

Pēkšņi kāds viegli pieskārās viņa plecam. Aiz viņa stāvēja māte ar bailēs pārvērstu seju.

—        Es dzirdēju visu, — viņa čukstēja. — Es aizvedu Gabrielu savā istabā. Prokurors nedrīkst to apcietināt — tā būtu viņas nāve.

—        Māt, ar to mēs tikai kaitētu viņai, — Ulrihs atbildēja. — Un cs taču devu prokuroram godavārdu. Man šķiet, viņš jau nāk šurp.

Tiešām otrā istabā vērās durvis. Grāfiene ātri izgāja un, it kā sargādama, aizstājās priekšā slimnieka istabas durvīm.

Prokurors godbijīgi sveicināja.

—        Godātā grāfienes kundze, — viņš sacīja, — man ļoti nepatīkami traucēt jūsu nama mieru, tomēr ccru, ka jūs netraucēsit man pildīt manus smagos pienākumus.

Grāfiene nevarīgi nokāra rokas.—Tā, kuru jūs meklējat, nav šajā istabā, prokurora kungs. Bet jūs nedrīkstat viņu tagad apcietināt. Vai esat mierā uzņemties atbildību, ja viņa jau ccļā uz cietumu… dzemdētu bērnu?

Prokurors nebija to gaidījis. Tomēr viņš nepiekāpās.

—        Es pasūtīšu slimnīcas ratus, lai apsūdzētās pārvešana nevarētu tai kaitēt.

— Vai tad tiešām jums nemaz nav sirds? Nelaimīgā taču nevar un arī negrib bēgt. Mēs visi galvojam par viņu, ja jau jūs negribat ticēt grāfienei Brandenfelsai.

—        Man šeit nav nekādas grāfienes Brandcnfclsas, bet ir tikai smaga noziedzniece, kuras noziegums tagad pilnīgi pierādīts, — prokurors uztraukts atbildēja.

Grāfiene pagriezās uz iešanu.

— Jums taču nav nekas pretī, ja es pati viņu atvedu?

Prokurors mēmi palocījās.

Brītiņu vēlāk grāfiene ieveda istabā Gabrielu, kas tikai ar pūlēm turējās kājās. Ieraugot prokuroru un tiesas kalpus, viņa saprata visu.

Pat prokuroram kļuva viņas žēl.

—         Man jūs no jauna jāapcietina, Vernera kundze, — viņš sacīja, izvairīdamies to uzlūkot. — Annas Vernera kundzes namā es atradu testamentu, ar kuru grāfiene Brandcnfelsa ieceļ baronu Rotenausu par savu vienīgo mantinieku. Protams, šo dokumentu jūs tur bijāt noglabājusi, vai nu cerēdama, ka jūsu vīramāte to iznīcinās, vai arī — kas vēl ļaunāk — gribēdama novērst aizdomas uz nevainīgu cilvēku!

Gabricla klausījās, sastingusi no pārsteiguma un šausmām. Grāfiene sašutusi izslējās.

—        Tas taču kas nedzirdēts! — viņa dedzīgi iesaucās. — Jūs nedrīkstat nelaimīgo apcietināt uz tik nejēdzīga apgalvojuma pamata!

—          Es tikai pildu savu pienākumu, — prokurors vēsi atbildēja. — .Apsūdzētā, sekojiet man!

Grāfiene raudādama apskāva Gabrielu, kas trulu skatu lūkojās grīdā, it kā viņai gar visu to nebūtu nekādas daļas.

—        Viņa sekos jums, bet nejau jūsu nožēlojamajā īrētajā pajūgā, — grāfiene sarūgtināta sacīja. — Liec aizjūgt manu ekipāžu, Ulrih. Es taču drīkstu viņu pavadīt?

—        Jūs rūpējaties par apsūdzēto, it kā tā būtu jūsu tuviniece, godāto grāfien. Nevaru noraidīt jūsu augstsirdīgo lūgumu, tikai, protams, tādā gadījumā jums jāļauj arī man braukt jūsu ekipāžā!

— Rati jau piebraukti, māt, — Ulrihs atgriezies ziņoja.

Grāfienes un Ulriha atbalstīta, Gabricla atstāja namu, kur viņas

vīrs mierīgi gulēja, neko nenojauzdams.

—        Robert! — viņa pēkšņi iekliedzās, it kā tikai tagad būtu sapratusi savu šausmīgo likteni. — Ak, Robert, kāda gan būs tava atmoda, kad tu vairs neredzēsi mani?

Prokurors pamanīja, ka grāfiene viņai ko iečukstēja ausī, kas redzami to nomierināja. No kalpotājiem neviens nebija redzams. Ulrihs bija tos visus aizraidījis.

Uz slēgtās ejcipāžas bukas sēdēja Linge. Viņam bija nācies atstāt slimo kungu, lai izpildītu Ulriha skarbo pavēli.

Prokurors nosēdās pretim abām sievietēm. Tiesas sulaiņi novietojās īrētajos ratos. Ulrihs atvadoties sniedza svainei roku. Ko gan teiks

Roberts un advokāts Normans, kad dabūs zināt par viņas apcietināšanu?

Ulrihs lēnām kāpa augšup, lai ielu brāļa istabā.

Pajūgs apstājās cietuma pagalmā.

—         Atvadieties no savas augstsirdīgās labdares, — Gabrielu no drūmajām pārdomām iztraucēja prokurora balss.

—         Kā, vai tad cs nevaru iet līdzi un redzēt, kur jūs novietosit nabadzīti? — grāfiene sašutusi iesaucās.

—          Nē, tas nav iespējams. Jūs, godātā grāfiene, nezināt, kas ir cietums, un pēc manas izturēšanās jūs varētu iegūt pilnīgi nepareizu priekšstatu par mani.

—         Jūs taču ncicslodzīsit viņu kādā nožēlojamā kamerā ar cietu lāvu?

—         Jūsu uzskati par valsts cietumu ir pavisam aplami. Protams, mīkstu mēbeļu un ērtu gultu tur nav.

—         Un nelaimīgajai būs jāpaliek vienai šaurā, tumšā telpā šādā stāvoklī?

—         Tas gadās diezgan bieži. Bet neraizējieties, viņai tiks sniegta nepieciešamā palīdzība. ,

Grāfiene gandrīz raudāja. Viņa ienīda prokuroru, kura nežēlība tai šķita neizprotama. Gabricla klusēja, it kā šī saruna nemaz neattiektos uz viņu.

Uz prokurora mājienu abi liesas sulaiņi pienāca pie ratiem.

— Aizvediet apcietināto B. korpusā, — prokurors pavēlēja.

Gabricla aizkustināta noskūpstīja grāfienei roku.

—        Pasakiet jūs to viņam, — viņa lūdza. — Es zinu, jūs atradīsit īstos vārdus. Un aizlūdziet par mani, man liekas, it kā jūsu lūgšanas spētu darīt brīnumus, un vienīgi brīnums vēl var mani glābt.

Viņa izkāpa un gurdiem soļiem sekoja tiesas sulaiņiem. Grāfienei asaras saskrēja acīs.

—        šai sievietei tiek nodarīta nelabojama netaisnība! — viņa kaislā sašutumā iesaucās. — Prokurora kungs, vai jūs uzņemsities atbildību par visu, ja viņas nevainība reiz nāks gaismā?

Prokurors paraustīja plecus.

—          Es rīkojos pēc nešaubīgas pārliecības, — viņš mierīgi atbildēja. — Par visu, ko daru, es esmu mierā atbildēt Dieva un cilvēku priekšā.

Grāfiene redzēja, ka būtu velti mēģināt pārliecināt šo cietsirdīgo cilvēku. Vēsi atvadījusies, viņa pavēlēja Lingcm braukt mājup.

Prokurors iegāja cietumā, kur to sagaidīja kāds inspektors. Tas nebija tas, kura uzraudzībā Gabriela līdz šim bija atradusies. Prokurors ar nolūku bija pārvedis to citā nodaļā.

—        Kur apcietinātā? — viņš jautāja ierēdnim, kas izskatījās drūms un saīdzis.

—        32. kamerā. Viņa visu laiku smilkst un nemaz neklausās manos aizliegumos.

Prokurors samulsa. Tātad grāfiene laikam tomēr bija runājusi patiesību.

—         Tādā gadījumā viņa tūlīt jāpārved slimnieku istabā. Jūs taču redzat, kas par lietu? — viņš uzsauca inspektoram.

Tas vienaldzīgi paraustīja plecus.

—        Nu jau būs par vēlu, viņš atbildēja. Lai viņa labāk paliek turpat. Liekas, viņai jau sākušies krampji.

Prokurors dusmās, piecirta kāju.

—        Tūliņ atsauciet kādu, kas viņai palīdz! — viņš kliedza. — Vediet mani pie viņas!

Inspektors atslēdza kādas durvis.

—        Kas tas par gaisu? — prokurors turpināja kliegt. — Kopš kura laika šeit nav tīrīts? Tūliņ pārnesiet apcietināto citā kamerā!

— Visas aizņemtas, prokurora kungs.

—         Lai velns jūs parauj, ja jūs nekavējoties nesavedīsiet šeit visu kārtībā! — prokurors lādējās. — Gaismu šurp — cs neko neredzu!

Kāds sargs atnesa spuldzi, kuru tas nolika uz grīdas, jo galda kamerā nebija.

Gabricla gulēja kameras kaktā uz cietas lāvas. Smagajā, smirdošajā gaisā viņa bija zaudējusi samaņu.

« — Ko jūs vēl stāvat, muti ieplētis? prokurors no jauna uzbruka inspektoram. Tūlīt atvediet kopēju ūn gādājiet, lai šeit viss tiek iztīrīts!

Inspektors nesteigdamies izgāja. Ccjā viņš satika kādu apkopēju un pavēlēja tai uzpost Gabriclas kameru.

Prokurors vēl nopūlējās ap samaņu zaudējušo, kad kopēja ar ūdensspaini un slotu rqkās ienāca kamerā. Ieraugot prokuroru, viņa pārsteigta palika stāvam.

—        Mans Dievs, tur taču viņa nevar palikt! — kopēja iesaucās. — Šīs kameras līdzšinējā iedzīvotāja nomira ar diloni. Pat viņas asiņainā sega vēl nav pārmainīta.

Prokurors šausmās uzlūkoja tumšos traipus gultas vecajā segā. Bridi vēlāk atgriezās arī inspektors kopā ar kādu vecāku sievieti. Tā piegāja pie Gabrielas un ielūkojās viņai sejā. Tad viņa pārlaid^ nosodošu skatu telpai, ko apkopēja tikai pavirši bija izmazgājusi.

— Pat galda nav, — viņa īgni norūca. — Arī veļas neviena gabala!

—         Tas viss tiks sagādāts, — prokurors piezīmēja. — Šādiem gadījumiem taču ir attiecīgi rīkojumi? — Mirkli apdomājies, viņš pavēlēja: — Lieciet pasaukt A. korpusa inspektora sievu!

—          Vai tad apcietinātā kādreiz jau bijusi šeit? — vecā sieviete jautāja.

— Jā, tā taču ir bijusī grāfiene Brandenfelsa.

Šajā brīdī Gabriela sakustējās un atvēra acis. Viņas sejā bija redzamas bailes un sāpes.

— Ejiet, prokurora kungs, — kopēja sacīja. — Tikai atsūtiet man palīgā kādu sievieti, jo viena es nevaru viņu panest, un uz cietās lāvas viņa nevar palikt guļam.

Gabricla nekā nesaprata. Neciešamās sāpCs gandrīz laupīja tai apziņu. Prokurors izgāja. Nu viņš redzēja, ka Gabriela tiešām nebūtu varējusi aizbēgt. Bet vai tad viņš varēja to iepriekš zināt? Uh viņš taču bija izpildījis tikai savu pienākumu.

Ap pusnakti cietuma drūmajā kamerā atskanēja Gabrielas puisēna pirmais vājais brēciens.

69 Divējādas Ziemassvētku svinības

—  Paliec sēdot un nobeidz uzdoto, Irmela! Heinrih, nešūpojies krēslā! — Aurēlija Vismuta jaunkundze dusmīgi rājās.

Tā bija Dr. Heses svaine, kas kopš viņa sievas nāves vadīja tā saimniecību. Viņa bija daudz vecāka par savu mirušo māsu, un kopš tās nāves bija cieši satvērusi savās rokās visu mājturību.

Pirmajās bēdās ārsts nebija piegriezis tam vērību, bet pamazām viņš ievēroja, ka viņa ģimenē viss bija pārvērties. Arī bērni bija zaudējuši savu senāko līksmību. Viņiem vienmēr vajadzēja uzvesties" klusi un rātni, skaļus smieklus un trokšņus krustmāte Aurēlija necieta. Visā namā valdīja priekšzīmīga kārtība uri tīrība. Un tomēr, neraugoties uz silti sakurinātajām istabām, doktoram kļuva salti ik reizes, kad tas pārnāca mājās. Pamazām viņš gluži neapzināti sāka ienīst svaini tās priekšzīmīgās, nevainojamās garlaicības dēļ.

Aurēlija bija apņēmusies katrā ziņā kļūt Dr. Hescs sieva. To, ka viņš vēl kavējās viņu uzrunāt, Aurēlija izskaidroja ar svaiņa kautro dabu un nolēma nākt viņam palīgā. Jau ilgāku laiku viņa nepārprotami izrādīja ārstam savu labvēlību, bet doktors izlikās to nemanām, kaut patiesībā šis atklājums pildīja viņu ar šausmām un riebumu.

Kādu vakaru viņš nāca ar paziņojumu, kas dziļi apvainoja un sadusmoja Aurēliju. Ar parasto pašsavaldību viņa noklausījās svaiņa vārdos par gaidāmajām pārmainām tā namā, tomēr, dzirdot savas laimīgās sāncenses vārdu, viņa tikko nepaģība. Viņš gribēja precēt kādu tur vārtsardzes meitu, kas sēdējusi cietumā, un atsacīties no viņas, Aurēlijas, kas taču būtu to aplaimojusi!

Viņa piecēlās un aizskarta izslējās.

— Izvēlieties starp mani un viņu! — viņa traģiskā balsī iesaucās.

Un viņš izvēlējās — to, otro!

—         Tajā dienā, kad viņa pārkāps ši nama slieksni, cs aiziešu, — ļ Aurclija piedraudēja.

Šis apstulbotais — viņš pat nemēģināja to atturēt! Ar melnu nepa-j teicibu viņš atalgoja tās rūpes un gādību.

Aurclija nu stāstīja bērniem par jauno pamāti, kas driz ieradīsies, ļ lai mērdētu viņus badā un turētu ieslodzītus istabā. Tomēr bērni] neticēja viņai. Pēc tēva jūsmīgajiem nostāstiem viņi bija guvuši pavi-ļ sam pretēju priekšstatu par jauno māli un jau tagad mīlēja viņu un ] gaidīja to ar nepacietību.

Rīt vajadzēja nākt Ziemassvētku vecītim, tāpēc bērniem grūti bija] mierīgi nosēdēt bargās krustmātes uzraudzībā.

Pēkšņi nama priekšā apstājās kamanas. Acumirklī viss respekt bija aizmirsts. Irmcla nometa zemē adīkli, kas tik bieži bija sarūgtinājis viņas jauno mūžu, uņ kopā ar Hcini pieskrēja pie loga, kuru ta atrāva līdz galam vaļā.

Izlēcis no kamanām, Dr. Hcsc picnāca pie loga un izcēla abu līksmi gavilējošos bērnus ārā, izpelnīdamies no Aurēlijas nosodoši] skatienu. Kas gan pie šādas audzināšanas varēja no bērniem iznākt?

Un nu viņš ienāca istabā — kažoku mugurā, sniegainiem zābakien kājās!

—            Es likšu klāt galdu, — Aurēlija cienīgi sacīja.  — Pateicos, bet es jau paēdu, — Dr. Hese atbildēja līksmā balsī.

Viņa sastinga. Viņš ēdis kur citur!

— Vai es lai ēdu viena? — viņa dzēlīgi jautāja.

Ārsts jautri jokoja ar bērniem un nemanijā svaines ignumu.

— Lūdzu — manis dēļ nekautrējies, — viņš laipni atbildēja.

Viņa miers un jautrība vēl vairāk saniknoja Aurēliju. Tad iegāja salonā, aizdedza visas sveces lielajā kroņlukturi un, nosēdies pie klavierēm, sāka spēlēt Ziemassvētku dziesmas.

— Bērniem jāiet gulēt, — viņa pēkšņi sacīja.

Mazie nobijušies piekļāvās tēvam.

—         Nē, viņi vēl var palikt nomodā, — viņš mierīgi atbildēja. — jau tā tik maz esmu kopā ar viņiem.

Aurēlija trīcēja aiz dusmām. Bet viņš aizsmēķēja cigāru, neraugoties uz logu sniegbaltajiem aizkariem! Kažoku viņš bija nevērīgi nometis uz krēsla, bet zābakus nolicis pašā istabas vidū, kur no tiem jau bija satecējusi maza peļķīte.

Aurēlija ieskatīja, ka pienācis laiks izspēlēt savu pēdējo trumpi Viņa gandrīz draudoši uzlūkoja svaini.

—         Man tev vēl kas jāsaka, — viņa iesāka. — Ja es aiziešu no  nama, tad zini, ka tavi bērni nedabūs ne hellera no mana prāvā mantojuma!

— Par to es nekad neesmu domājis, Aurelij. Es pats rūpēšos par saviem bērniem. Savu naudu vari novēlēt, kam vien gribi.

Aurēlija nobāla aiz dusmām un izskrēja no istabas, ar troksni aizcirzdama durvis.

* * *

Svinīgā nakts bija nolaidusies pār zemi. Ārā valdīja dziļš miers un klusums. Solingenas pils spilgti apgaismotie logi tālu spīdēja nakts tumsā.

Vidējā zālē stalti lepojās divas eglītes. Neskaitāmas svecītes mirdzēja to zaros. Sidrabotie eņģeļmati vizuļoja un laistījās, un dzidrās lāstekas zaļo skuju starpās izskatījās tik dabīgas, it kā tās nupat būtu nolauztas no jumta notekas.

Mazais Erihs līksmi lēkāja ap eglītēm. Viņš lāgā nezināja, kuru lai apskauj pirmo: labo, veco grāfu ar laipnajām, gaišajām acīm, vecmāmiņu, kā viņš mēdza dēvēt grāfieni, krusttēvu Valdemāru, Francisku vai māti?

Jā, ari Faustīna stāvēja pie Ziemassvētku eglītes Solingenas pilī. Viņa bija atstājusi mežsarga kluso namu, kur tagad kāds vīrietis ar kvēlām ilgām domāja par viņu, pūlēdamies neizpostīt savas pieviltās līgavas laimi.

Cik kautra un piemīlīga Faustīna izskatījās! Šeit, grāfa pils greznībā, viņa jutās īstajās mājās. Viņa tik vētraini apmīļoja Erihu, ka tas nobijies izraisījās no mātes skāvieniem.

Veco grāfu pāris aizkustināts nolūkojās šajā skatā. Gudrā sieviete strauji bija iekarojusi viņu sirdis. Grāfienes neuzticība drīz vien bija izzudusi, un vccaiz grāfs bija pilnīgi sajūsmināts par šīs burvīgās sievietes skaistumu un aso prātu. Viņi no sirds vēlējās, kaut Faustīna vienmēr paliktu šeit. Otru tādu sievu Valdemārs vairs neatrastu.

Viņa gan izlikās visai atturīga pret Valdemāru, tomēr vecais grāfs zināja no sievas, ka Faustīna mii viņa dēlu.

Dziļās domās iegrimis, Valdemārs stāvēja pie loga. Viņš nespēja priecāties — pat šovakar ne, kad visur valdīja līksmība un miers. Jau sen viņam nebija ziņu par Zuzannu. Franciska droši vien kaut ko zināja, bet viņa redzami vairījās no tā. Viņš zināja vienīgi to, ka Zuzanna atzīta par nevainīgu. Pat nevienu sveicienu viņa tam nebija atsūtījusi…

Un nu arī Faustīna bija šeit. Vai viņai nebija tiesības uz viņu — svētas tiesības? Jā, viņam bija jāatsakās no Zuzannas, jāaizmirst kopā ar viņu izbaudītie svētlaimes brīži.

— Kādēļ tu nemaz nesmejies, krusttēv Valdemār? — viņam līdzās pēkšņi atskanēja Eriha līksmā balss. — Tu pat neesi uzcēlis mani šūpuļzirga mugurā.

Valdemārs maigi noglāstīja puisēna cirtaino galviņu.

— Labi, Erih, nu es atkal rotaļāšos ar tevi, — viņš sirsnīgi atbildēja.

—         Redzi, tur brauc kādas kamanas, krusttēv. A, tas taču ir mūsu doktors, un viņam līdzās sēd krustmāte Zuzanna! — mazais sajūsmināts iesaucās.

Valdemāram likās, ka viņš sapņo. Vai tiešām tā bija Zuzanna, kas sēdēja kamanās roku' rokā ar Dr. Hcsi? Sirds viņam sažņaudzās sāpēs. Kamanas jau sen bija nozudušas tumsā, bet viņš arvien vēl lūkojās tām pakaļ.

Franciska līdzjūtīgi nolūkojās Valdemārā. Viņa jau sen to zināja, bet bija gribējusi pasargāt viņu no veltām ciešanām.

Grāfiene jau no rīta bija saņēmusi iespiestu paziņojumu par saderināšanos. Viņa to uzskatija par vislaimīgāko atrisinājumu un no sirds novēlēja Zuzannai šo laimi. Negribēdama sabojāt dēlam Ziemassvētku prieku, viņa bija noklusējusi tam jauno ziņu.

Faustīna tomēr neatstāja šo gadījumu neizmantotu.

—        Kas tur pabrauca garām, sirsniņ? — viņa jautāja, maigi pievilkdama Erihu sev klāt.

— Krustmāte Zuzanna un krusttēvs doktors, — mazais atbildēja.

—        Ak jā doktors saderinājies ar kādu Zuzannu Vernera jaunkundzi, — vecais grāfs piezīmēja.

Valdemārs sarāvās. « — Saderinājies? Doktors Hcsc? — viņš iesaucās.

—         Nu jā — kas tur sevišķs? Viņš taču jau kopš septiņiem gadiem ir atraitnis, un viņa svaine ir īsts pūķis, kam nav nc vismazākās sajēgas par bērnu audzināšanu. Tāpēc es no sirds novēlu krietnajam doktoram labu sievu. Cerēsim, ka viņa ir arī jauna un skaista.

— Jā, tāda viņa ir, — Valdemārs rūgti piebilda.

—         Jo labāk. Tad jau tūliņ varam saskandināt uz mūsu doktora un viņa līgavas veselību.

Grāfs pamāja sulainim pasniegt vīnu un sparīgi saskandināja glāzes ar Valdemāru.

— Lai dzivo doktors Hcsc un apburošā Zuzanna!

—          Bet, grāf, jūs taču nezināt, vai viņa maz ir tik apburoša, — Faustīna viltīgi piezīmēja.

—         Toties mans dēls liekas to zinām! — grāfs smiedamies atbildēja.

Valdemārs izmantoja pirmo izdevību iziet otrā istabā un lika pasaukt Francisku. Faustinai tas nepalika apslēpts. Viņa jau bija pilnīgi pārliecināta par savu uzvaru un klusībā cerēja, ka Valdemārs vēl šovakar to uzrunās.

—         Cik laimīga es tomēr esmu, — viņa silti sacīja, nenovērsdama no vecā grāfa savas lielās, melnās acis. — Visur mani, svešinieci, saņem ar mīlestību. Bet nu man būsjādodas uz dienvidiem un jāmēģi&lt; na atrast tur jaunu dzimteni. Es nekad neaizmirsīšu savus labdarus, un arī Erihs vienmēr dzirdēs no manis, kādas siltas, mīlošas sirdis mēs esam šeit atstājuši.

—        Kā — jūs gribat aiziet no mums? — grāfs nobijies iesaucās. — Nē, to jūs nedrīkstat darīt! Nelaupiet taču mums jūsu bērna jaukos smieklus un jūsu tuvuma burvību!

—         Ak, jūs esat pārāk labi pret mani! — Faustīna asarām acīs iesaucās. — Nepadariet manu šķiršanos pārāk smagu — tam taču reiz tāpat jānotiek!

—         Es negribu prom, māmiņ. Paliksim pie krusttēva Valdemāra, viņš mūs mīl. Tu taču nelaidīsi manu māmiņu prom, krusttēv Valdemār, vai nav tiesa?

Valdemārs stāvēja durvīs. Viņš uztvēra Faustīnas skatienu un saprata lūgumu, kas lajā slēpās. Jā, šī sieviete mīlēja viņu vairāk par visu pasaulē. Un bērns, viņu abu bērns — vai tas nebija tilts, kas viņus vienoja? Zuzanna bija viņu aizmirsusi — jau tik drīz. Nu viņa dusēja cita skāvienos. Vai viņš nebija nelga, tik ilgi skumdams šīs neuzticīgās meitenes dēļ? Nē, to viņa lepnums nevarēja pieļaut!

Viņš paspēra dažus soļus uz prit^ešu un, sniegdams baronesei roku, klusi sacīja:

— Faustin, paliec šeit — uz mūžu!

Viņa skaļi iegavilējās un kaisli apvija rokām tā kaklu.

— Beidzot! Beidzot! — viņa neizsakāmā priekā izdvesa.

Viņas kvēlā kaisle aizrāva arī Valdemāru. Viņš cieši piekļāva Faustīnu sev klāt un noskūpstīja to.

Dziļi aizkustināti, viņa vecāki nolūkojās savas slepenās vēlēšanās piepildījumā. Viņi apbēra Faustīnu glāstiem.

—        To tu esi labi izdarījis, mans dēls, — vecais grāfs līksmi sacīja, noskūpstīdams Valdemāru. — Kaut nu tikai Dievs ļautu man piedzīvot, ka nākamos Ziemassvētkos varu skatīt savu mazdēlu.

Viņš skaļi iesmējās un noglāstīja Faustīnas pietvīkušos vaigus. Tad tas lika ataicināt visus pils kalpotājus.

— Lai visi priecājas līdz ar mums, — viņš piebilda.

Kad ziņkārā saime jau bija piepildījusi visu zāli, vecais kungs pacēla savu glāzi un svinīgi sacīja:

—        Saskandiniet ar mani uz mana vienīgā dēla un mantinieka, grāfa Valdemāra, un viņa līgavas, baroneses fon Lomes, veselību!

Vai Valdemārs tiešām bija laimīgs līgavainis, kad tas smaidīdams pieņēma neskaitāmos apsveikumus?

Gandrīz tā likās.

Laimē starodama, Faustīna cicši turēja viņa roku savējā. Dabūjis zināt, ka krusttēvs Valdemārs turpmāk būs viņa tēvs, Erihs skaļi iegavilējās. Valdemārs viņu cicši apskāva. Sis bērns bija alga par viņa upuri.

Kad gaviles bija mazliet norimušas un arī Franciska gandrīz līdzjūtīgi paspiedusi Valdemāra roku, vecais grāfs pēkšņi ieminējās:

—          Doktors Hcsc šorīt paziņoja mums par savu saderināšanos. | Tagad arī mēs viņam sagādāsim patīkamu pārsteigumu.

Valdemārs neviļus satrūkās, bet Faustīna klusībā gavilēja. Vecais ļ kungs steigā uzrakstīja jautrā tonī ieturētu apsveikumu, ko visiem vajadzēja parakstīt.

—          Zem jūsu vārdiem paraksti: „laimīgic saderinātie", — viņš pamācīja, un Valdemārs mehāniski to izdarīja.

Vecais grāfs pats iznesa vēstuli nosūtīšanai un brīdi vēlāk atgriezās j ar brīnišķu ceriņu buķeti, kuru tas pasniedza starojošajai Faustinai.

—        Arī mūsu labā doktora līgavai es nosūtīšu tādu pašu buķeti, — viņš smaidīdams paziņoja.

Braukdams kopā ar līgavu garām apgaismotajai pilij, doktors Hese j smaidīdams piezīmēja:

—        Tur mums rīt būs jāiet vizītē, mīļā. Es jau kopš daudziem gadiem I esmu grāfa ģimenes ārsts un draugs, un arī tevi viņi sagaidīs atplestām j rokām.

Zuzanna satrūkās. Kā viņa lai nostājas Valdemāra priekšā kā cita ļ Jīgava? Tomēr viņa neiedrošinājās pretoties. Viņa taču bija apņēmuj sies kļūt uzticīga sieva šim krietnajam cilvēkam un mīloša māte viņa j bērniem. Tomēr viņa negribēja to vilt. Asarām acīs viņa bija atzinu-! sies viņam, ka tās sirds piederējusi kādam citam. Dr. Hese kļuva] skumji nopietns, tomēr viņš pārāk mīlēja Zuzannu, lai spētu no tāsj atsacīties. Viņš bija pilnīgi pārliecināts par viņas uzticību un cerēja] ar laiku iemantot ari tās mīlu.

Kamanas apstājās ārsta nama priekšā. Dīvainā kārtā tas gulēja ļ kluss un tumšs, kaut apkārtējās zemnieku mājās visur mirdzēja eglīšu ļ svecītes un skanēja līksmas bērnu balsis.

—         Ko tas nozīmē? — ārsts nesaprašanā iesaucās, izlēkdams no ļ kamanām. — Nāc, Zuze, mana vismīļākā. Ar tavu ierašanos mūsu namā atspīdēs jauna gaisma. Neļaujies samulsinātics ar šādu sagaij dišanu.

Viņš izcēla to no kamanām un ienesa namā.

—         Nes mums mieru, un mēs tevi svētīsim, — viņš svinīgi sacīja, ļ noskūpstīdams līgavu uz pieres.

Zuzanna mēmi apsolīja to arī pati sev.

Ārsts lūdza viņu mirkli uzgaidīt, jo visapkārt valdīja tumsa. Taustīdamies viņš sasniedza virtuves durvis.

— Kas tad īsti noticis'.' viņš īgni jautāja.

Paulīne un Berta rauc Ja nas piecēlās.

—         Jaunkundze noslēdza visas istabas, arī spuldzi viņa mums atņēma.

— Un kur bērni?

—        Tic sēžjaunkundzcs istabā un raud. Viņa tos ieslēgusi — šodien, svētajā vakarā!

— Un kur tad viņa pati?

— Viņa bija baznīcā, bet pēc tam vairs nav redzēta.

—. Ņācict, apsvcicict savu jauno kundzi, — viņš sacīja. — Un pēc tam svinēsim Ziemassvētkus.

Kalpones ar prieku paklausīja.

Zuzanna arvien vēl stāvēja tumšajā priekšnamā, brīnīdamās par sava saderinātā svaines dīvainībām.

Pēkšņi ārdurvis lika atrautas, un pa tām ienāca kāda tumši ģērbusies sieviete. Ne vārda neteikusi, viņa aizdedza sveci. Šajā acumirklī priekšnamā iznāca arī ārsts ar abām kalponēm. Zuzanna stāvēja līdzās kādam lielam skapim. Aurclija viņu nepamanīja, un viņas seja noskaidrojās.

—         Ko tas nozīmē, Aurclij? — doktors sašutis jautāja. — Tu esi icslodzījusi bērnus un noslēgusi visas durvis, tā ka cs netieku savā dzīvoklī. Visā namā valda tumsa.

Viņa klusēdama izņēma no kabatas lielu atslēgu saišķi un gribēja atslēgt durvis, bcl Dr. Hese nepacietīgi izrāva atslēgas tai no rokām un pats ātri atvēra visas istabas.

— Gaismu! — viņš isi pavēlēja. — Visur jābūt gaismai!

Aurclija bija nozudusi savā istabā. Ārsts izvilka Zuzannu no paslēptuves un ieveda tt&gt; savā istabā.

—          Piedod to vasu, — viņš sirsnīgi lūdza. — Tu redzi, cik viņa dīvaina.

Zuzanna novalka mēteli un pārlaida skatu mājīgajai telpai.

— Ej, atved bērnus, — viņa klusi sacīja.

Kad ārsts brītiņu vēlāk atgriezās ar abiem bērniem, kuru saraudātās sejiņas no jauna staroja priekā, Zuzanna jau bija aizdegusi svecītes eglītē un pati stāvēja tai līdzās.

Viņa izstiepa rokas, un bērni pieskrēja tai klāt Viņi uzreiz sajuta pret to uzticību, un Zuzanna atbildēja viņiem ar siltiem glāstiem.

Dziļi aizkustināts, Dr. Hese palika uz sliekšņa stāvam, vērodams jauko bariņu zem eglītes..

Pie pretējās sienas karājās ārsta agri mirušās sievas ģīmetne.

— Uzlūko viņu, mīļā, — viņš klusi sacīja.

Zuzanna uzmeta ģīmetnei domīgu skatienu, un viņu pārņēma klusas skumjas.

—         Mēs kopā aiznesīsim viņai puķes, — viņa sacīja, un asaras tai sakāpa acīs.

Šajā mirkli durvīs parādījās Aurēlija — tumša, drūma un draudoša.

—        Nepietiek vēl ar to, ka barona Rotenausa bijusī mīļākā nekaunīgi ielaužas šajā godīgajā namā! — Aurēlija dusmās kliedza. — Viņa vēl grib apgānīt manas nelaimīgās māsas kapu!

Dr. Hese satvēra viņas roku un tik cieši saspieda to, ka Aurēlija sāpēs iekliedzās.

—          Ņem atpakaļ savus vārdus, nožēlojamā! — viņš iesaucās, to purinādams.

Viņa izrāvās un zobgalīgi iesmējās.

—         Pajautā taču viņai pašai! — viņa dzēlīgi atcirta. — Palūkojies, kā viņa nobāla!

Līdz nāvei nobijusies, Zuzanna bija atkritusi kādā sēdeklī. Bērni raudādami piekļāvās viņai. Bet tad tā piecēlās un mierīgā, dziļas nicināšanas pilnā balsī sacīja:

— Es neturu par vajadzīgu atbildēt uz tik nekaunīgiem meliem.

— Tev taisnība, Zuzanna. Bet viņa ilgāk vairs neapgrūtinās tevi.

—         Es aizeju, es atstāju šo namu, kur manas māsas piemiņa tiek kājām mīta! Un, kad tu reiz sapratīsi, ko esi pieņēmis manā vietā, — tu varēsi ceļos lūgties, es tomēr vairs nenākšu atpakaļ!

— To es arī nedarīšu, — doktors salti atbildēja.

—         Nepūlieties salabt ar mani, nekad es nesniegšu jums roku, — Aurēlija turpināja draudēt.

Dr. Hese mierinoši apskāva līgavu.

Dusmās šņākdama, Aurēlija izskrēja no istabas. Neviens arī nemēģināja to aizturēt.

— Kāds kalpotājs no Solingenas pils atnesa šo, — Paulīne nedroši ierunājās otrā istabā.

— A, puķes! Cik laipni no grāfa!

Doktors pasniedza līgavai balto ziedu buķeti.

—         Izlasi pati, cik mīļi vecais grāfs raksta, — viņš turpināja, atdodams Zuzannai arī vēstuli.

Pukstošu sirdi viņa to izlasīja. Pašās beigās bija pierakstīts: — Valdemārs, grāfs Bergers un Faustīna fon Lome, laimīgie saderinātie.

Nu vairs nevarēja būt šaubu — Valdemārs bija aizmirsis viņu.

Ārsts savā priekā nepamanīja, kā viņa līgava nobāla. Viņas sirdi plosīja sāpīga atziņa: viņš mani aizmirsis, bet es arvien vēl mīlu viņu!

—          Ir jau vēls, — viņa steigā sacīja. — Mēs taču gribējām vēl apmeklēt manu māti.

— Tik drīz tu jau gribi aiziet, Zuze? — viņš pārmetoši jautāja.

Viņa atmodās it kā no sapņa. Viņai taču vēl bija pienākums — pienākums pret šo krietno cilvēku, kas viņu patiesi mīlēja, un pret tā bērniem. Varbūt tas ar laiku aizvietos viņai zaudēto laimi. Varbūt…

Ārsts nenojauta, kāds jūtu viesulis plosījās mīļotās meitenes dvēselē. Viņš tikai redzēja, ka tā strauji un neatvairāmi bija iekarojusi viņa bērnu sirdis.

Zuzanna palika. Viņa smējās un rotaļājās ar bērniem, kas nemaz vairs negribēja atstāties no tās. Ak, tikai nedomāt, tikai aizmirst visu!

Dr. Hese bija nosēdies viņai līdzās. Laiku pa laikam viņa roka glāstīdama pārslīdēja tās zīdmīkstajiem, kuplajiem matiem.

Klusajā namā bija ienācis Ziemassvētku miers, Ziemassvētku prieks. Tikai tā, kurai šo prieku visvairāk vajadzēja, nejuta to.

—        Ārsta kungs tiek lūgts nekavējoties ierasties pastā. Tur kāds guļ ar pārlauztu kāju. — Dr. Hesi no sapņiem iztraucēja kučiera balss.

—         Un tieši šodien — svētajā vakarā! — viņš nopūtās, bet tūlīt pietrūkās kājās, lai steigtos palīgā nelaimīgajam. Viņš maigi pievilka Zuzaftnu sev klāt. — Man nu jāatstāj tevi vienu, mīļā.

— Kad tu pārnāksi? — viņa laipni jautāja.

— Tas nekad nav nosakāms. Bet cs taču vēl atradīšu tevi šeit?

Viņa mulsi pasmaidīja un novērsa savu pietvīkušo Seju.

—        Tas nav iespējams, — viņa čukstēja. — Vēl brītiņu es palikšu pie taviem bērniem, bet tad man jāiet pie mātes.

Dr. Hese neiedrošinājās viņu atrunāt. Viņš taču pats nezināja, cik ilgi pienākums viņu saistīs pie slimnieka gultas.

Zuzanna palika pie bērnitm, kamēr tiem acis vērās cict aiz noguruma. Ar kalpones palīdzību viņa noguldīja mazos un pati atstāja namu. Bet viņa negāja mājup. Kāds neizprotams spēks vilka to uz mazo pasta namu, kur logā spīdēja blāva gaisma.

Tumsa valdīja ari nlazajā vārtsarga namiņā, kur vientuļa, bēdu piemeklēta sieviete, ccļos nokritusi, lūdza Dievu.

Dažu jūdžu attālumā no viņas šaurā, tumšā cietuma kamerā uz cietas lāvas gulēja kāda cita sieviete — Gabriela.

Cauri tumsai un izmisumam viņas dvēselē lomē.r mirdzēja kāds gaišs stars. Viņa nebija viena: līdzās dusēja kāda maza, bezgala dārga būtne — viņas bērns. Tas apgaismoja viņas drūmo dzivi un piešķira tās dvēselei pašu cēlāko un augstāko, pēc kā vien sieviete var ilgoties: mātes laimi!

70 Šausmu mirkļi

Jau stundām ilgi Lēbels Feilšentāls bija stāvējis šosejas grāvī iepretim mazajai villai. Sniegs bija sācis kust, un visur bija redzama kaila zeme. Lēbels bija izmeklējis sausāku vietiņu pielijušajā grāvī un saldams tupēja uz vecas zirga segas, aizslēpies aiz kilometru staba. Pat līdzpaņemtais degvīns vairs negribēja pietiekami sildīt, kaut viņš jau vairākkārt bija ķēries pie pudeles.

Namā arvien vēl valdīja klusums. Pat suņi nerēja un neredzēja ari nevienu cilvēku.

Ko gan viņš gaidīja šeit, kam uzglūnēja? Tas cilvēks, kas toreiz bija pakritis uz ceļa sniegā, taču sen vairs negulēja tur.

Lēbclam reizēm uzmācās vēlēšanās pieiet tuvāk un pārliecināties, vai ķermenis tiešām vēl neguļ turpat, kur bija pakritis. Tomēr kādas tumšas bailes viņu atturēja.

Viņš noteikti zināja, ka klusajā villā dzīvo Judīte. Nu tā droši vien rūgti raudāja, jo viņas mīļotais taču bija miris. O, kaut viņš pats varētu redzēt šīs asaras!

No pilsētas puses tuvojās kāds pajūgs. Lēbcls saskatīja tajā vienu braucēju. Pēkšņi viņš satrūkās un tikko nenokrita sēdus. Vai tiešām viņš redzēja spokus dienas laikā?

Rati apstājās. Aizkari vienā no nama logiem sakustējās, un aiz tiem parādījās tumšmatainas meitenes galva. Tajā pašā acumirklī gaisu satricināja skaļš kliedziens:

— Judīte!

Ulrihs Reišenovs satrūcies pagrieza galvu. Viņa skats krita uz dīvaino stāvu grāvmalā, kas šķita pēkšņi izaudzis no zemes.

—         Ej prom! Ko tu gribi no manis? Tu taču esi miris! — Lēbels ārprātīgās šausmās iekliedzās un kā nopļauts nokrita uz muguras grāvī.

Ulohs sastinga aiz pārsteiguma. Te no nama izsteidzās Rībcks un skriešus devās pie viņa.

—        Lai viņš tur guļ, žēlīgais kungs! Būs par vienu nelieti mazāk, — vecais dārznieks nicīgi sacīja. Šis tēviņš jau dažas dienas ložņā ap mūsu namu. Es gribēju uzrīdīt viņam suņus.

—          Ko viņš teica, mani ieraudzījis — es esot miris? Ko tas nozīmē? — Ulrihs jautāja, arvien vēl nespēdams atjēgties.

—         Ak, neko. Tas puisis ir mazliet ķerts galvā. Gan viņš atkal atjēgsies.

Ulrihs domīgs iegāja namā, kamēr vecais dārznieks izjūdza zirgu.

Judīte bija nobijusies līdz nāvei. Viņa bija pazinusi Lēbelu un nojauta tā nodomus. Jau pirms dažām dienām Rībeks bija ziņojis viņai, ka ap namu ložņājot kāds aizdomīgs žīds. Vecais vīrs pēdējā laikā pat gulēja turpat līdzās viņas guļamistabai un naktīs ļāva abiem suņiem brīvi skraidīt apkārt.

Judīte novilka Ulrihu sev līdzās dīvānā.

' — Nu viņš zina, kur es atrodos. Tas taču bija tas pats nelietis, kurš mani jau reiz apvainoja… — viņa čukstēja.

— Un no kura Roberts tevi atbrīvoja? — Ulrihs dedzīgi iesaucās.

—         Ja viņš mani nodos, tad tēvs ar varu aizvedīs mani! — viņa šausmās iekliedzās, noslēpdama seju pie mīļotā krūtīm. — Viņš mani nokaus!

Ulrihs cicši pievilka viņu sev klāt. Bet gandrīz vairāk nekā Judītes bailes viņu nodarbināja kāda jauna doma: šis cilvēks bija mēģinājis nošaut Robertu! Un tomēr viņš nevarēja šo cilvēku saukt pie atbildības, ja negribēja atklāt savu noslēpumu.

— Ko tu uztraucies? Kas gan varētu šeit iekļūt, mīļā? Un vai tad tiešām tavs tēvs ir tāds briesmonis, ka tu no viņa tik ļoti bīsties?

—  Ak, tu nepazīsti viņa atriebību, viņa nežēlību! Neviens sods viņam nebūtu par smagu priekš manis!

— Judlt, cs tevi lūdzu — nemoki sevi ar šādām iedomām! Mēs taču nedzivojam viduslaikos. Visļaunākā gadijumā viņš varētu mani iesūdzēt, jo tu neesi pilngadīga. Nu, tad es izcictīšu sodu, mēs apprecēsimies un aiziesim no šejienes, lai svešumā atrastu sev laimi. — Viņš centās runāt mierīgi un mēģināja pasmaidīt, kas viņam tomēr neizdevās.

—Nejoko, mīļais. Tu taču labi zini, ka augļotāja meita nekad nevar kļūt smalka grāfa sieva. Es aiziešu bojā, bet tu atgriezīsies pasaulē. Un kas par to? Es taču esmu bijusi tik laimīga! Tu atradīsi kādu citu, es — kapu…

Viņa runāja tik mierīgi un pārliecinoši, ka Ulrihs neiedrošinājās ko iebilst, kaut sirds viņam sāpēja.

Pēdējā laikā viņam arvien grūtāk nācās atrast laiku Judītes apmeklēšanai, nemodinot mātē aizdomas. Vecais grāfs bija pilnīgi nodevies savām drūmajām pārdomām. Pat Linge, likās, vairs nebaudīja viņa uzticību. Ulrihs bija vienīgais atbalsts mātei, kura pilnīgi uzupurējās, kopjot vīru un jaunatgūto dēlu.

Ulrihs arvien vairāk nāca pie secinājuma, ka viņam nebūs iespējams ilgi noslēpt Judīti. Viņu sarūgtināja ari tas, ka Judīte neko nepieņēma no viņa savas dzīves vajadzībām. Viņš nezināja tās mantisko stāvokli un ari nejautāja par to. Turpretim dārzniekam un tā sievai bieži bija izdevība apbrīnot savas skaistās kundzes devību.

—  Kādēļ tu nekad vairs nerotājies, mīļā? — Ulrihs jautāja,ievērojis, ka Judīte pēdējā laikā vairs nenēsā nevienu no savām dārgajām rotām.

—  Tev pašam mani jāizrotā, — viņa atbildēja, nojauzdama viņa domas. — Tu nemaz nezini, kādas karaliskas bagātības pieder tavai Judītei.

Viņa ieveda grāfu savā guļamistabā, kur kādā skapi glabājās maza dzelzs kastīte.

— Izņem šo kastīti, tā ir ļoti smaga, — Judīte lūdza.

Viņš nolikakastīti uz tualetes galda. Kad Judīte to atvēra, viņš pārsteigts atkāpās.

—   Tu taču esi pasakaini bagāta, mīļā, — viņš, gluži nobijies, iesaucās. — Pat manai mātei nav tik brīnišķīgu rotu.

— To visu man atstājusi māte, kuru es nekad neesmu pazinusi, — Judīte domigi sacija. — O, kādēļ gan viņai bija jānomirst dzemdībās?

Kādēļ viņa nepaņēma līdzi arī mani? — Viņa cieši apskāva mīļoto. Ak Ulrih, ja viņa būtu dzīva — viss būtu citādi!

—         Mans nabaga bērns, — viņš aizkustināts nomurmināja. — Vai tev ir viņas ģīmetne?

Viņa pasmaidīja caur asarām.

—        Jā, man ir viņas ģīmetne. Cik skaista viņa bijusi, daudz skaistāka par tavu nabaga Judīti!

—        Tas nemaz nav iespējams. Varbūt tu parādīsi man viņas ģīmetni, mīļā?

Viņa izņēma no kastītes lielu, vecmodīgu medaljonu.

—        Vai zini, reizēm man šķiet, ka viņa nemaz nav bijusi žīdiete, kaut viņas vārds bija Rebcka Nātana. Viņa bijusi gaišmate, gaišbrūnām acīm. Lūk, skaties pats.

Viņa atvēra medaljonu, un Ulrihs pārsteigts ieraudzīja uz ziloņkaula gleznotu gaišmatainas, neizsakāmi skaistas sievietes ģīmetni.

—        Tiešām neikdienišķs skaistums! — viņš sajūsmā iesaucās. — Es tikai nesaprotu, kā viņa… — Viņš pēkšņi aprāvās un samulsa.

Judīte uzmeta tam skumju skatienu.

—          Tu nesaproti, kā viņa varējusi sekot manam tēvam? — viņa čukstēja. — Ak, kas gan pie mums jautā meitenei par viņas sirds jūtām? Arī tēvs jaunībā droši vien bijis pavisam citāds.

Ulrihs arvien vēl lūkojās ģīmetnē. Sīs sievietes skaistums viņu neizprotami aizkustināja, un gandrīz neapzināti viņš lūdza:

— Atdāvini man šo ģīmetni, mīļā.

—        Jā, ņem to, Ulrih! — viņa bez apdomāšanās iesaucās. — Tā ir mana dārgākā manta, un tādēļ paturi to. Kad manis vairs nebūs, manas mātes ģīmetne tev vienmēr atgādinās to, kuras vienīgā laime biji tu!

—         Kādēļ tu vienmēr runā par miršanu, Judīt? .Izmet šīs drūmās domas no galvas!

Viņa neatbildēja. Izņēmusi no kastītes dažas retas rotas, viņa nolika tās uzgaida. Pašā apakšā gulēja neparasti skaista pērļu kaklasaite. Judīte paņēma to un aplika sev ap kaklu.

Ulrihs pēkšņi nobāla.

— Kur tu to dabūji? — viņš šausmās iesaucās.

— No tēva. Bet kas tev notika, Ulrih? — viņa satrūkusies jautāja.

— Ņem to tūlīt nost! Mans Dievs, kā gan tavs tēvs to ieguvis?

Viņa norāva rotu un nometa to uz galda. Ulrihs vērīgi aplūkoja

saites senlaicīgo sprādzīti.

—         Vai zini, kam pieder šī rota? — viņš ievaicājās. — Uzlūko šo ģerboni — tas ir Brandcnfclsas ģcrbonisl Šī kaklasaite atradusies starp grāfienei nolaupītajām rotām!

Judīte bezspēka atslīgakrēslā. Viņai uzmācās šausmīgs jautājums: vai tiešām viņas tēvam bija kas kopīgs ar šo noziegumu?

—        Tagad man jāiet. Piedod man, Judīt, bet tas ir pārāk šausmīgi. Man jānoklusē tas, ko zinu, vienīgi tādēļ, ka tas varbūt varētu kaitēt manas mīļotās meitenes tēvam! Kas zina, vai šis atradums nevarētu palīdzēt tiesai atklāt ^stos noziedzniekus?

Viņš uztraukts skraidīja*šurp un turp pa istabu, bet pēkšņi apstājās un iebāza kabatā uz galda nomesto kaklasaiti.

—        Ko tu gribi darīt, Ulrih? — Judīte nobijusies iesaucās. — Mans Dievs, tu gribi viņu nodot?… Bet, protams — tev tas taču jādara. — Viņa izmisumā lauzīja rokas.

Ulrihs palika viņas priekšā stāvam. Viņam bija neizsakāmi žēl šīs nevainīgās meitenes, kuras tēva rokas varbūt bija pat aptraipītas asinīm.

Viņš vairs nespēja nosēdēt istabā. Viņam bija jātiek drīzāk ārā, lai pilnīgā vientulībā izšķirtos, ko tālāk darīt.

—          Neaizej, mīļais, neatstāj mani vienu manās bailēs! — viņa lūdzās.

Skaļi ievaidēdamies, Ulrihs sabruka dīvānā un strauji pievilka meiteni sev klāt.

—         Un cs nevaru viņu glāķi, mana miesīgā brāļa sievai nevainīgai jāsmok cietuma mūros! — viņš iesaucās.

—        Tava brāļa sievai? Ko tu runā, Ulrih? Mans Dievs, vai tad tiešām Roberts būtu tavs brālis?

Ulrihs mēmi pamāja ar galvu. Kādēļ gan viņa nedrīkstētu to zināt?

—          Viņai jākļūst brīvai! Ej un pasaki visu, ko zini, nenoklusē neko, — Judīte svinīgā nopietnībā sacīja. — Lai Dievs dod, kaut mans tēvs nebūtu vainīgs. Tomēr, ja tas tā arī būtu — nevainīga sieviete nedrīkst cicst viņa vietā!

—        Judīt, tu pati mani sūti? Vai tu arī zini, ka man nāksies atklāt prokuroram mūsu noslēpumu, izstāstīt tam visu, visu?

—        To cs zinu. Bet kā gan mēs citādi vairs varētu būt laimīgi? Mans tēvs nav tieši vainīgs noziegumā — par to cs esmu cieši pārliecināta, bet varbūt viņš zina, kas to pastrādājis. Ko man vairs nozīmē pasaules mēlnesība! Nelaimīgās Gabriclas prieka asaras atmaksās man par visu, ko man nāksies pārciest.

Viņa maigi piecēla Ulrihu un valka to uz durvīm.

—          Ej, — viņa dedzīgi sacīja, — nabaga Gabrielai nebūs bez vajadzības smakt cietumā!

Ulrihs apbrīnoja viņas drosmi. Tomēr viņš pats vēl nespēja iedomāties, ka nu tam nāksies atklāt visu, ko viņš tik ilgi un rūpīgi bija centies noslēpt.

Judīte pavadīja viņu līdz pat dārza vārtiņiem un nolūkojās tam pakaļ, kamēr vien pajūgs vēl bija saskatāms vakara krēslā.

Rībeks, kas stāvēja durvīs, pēkšņi ieraudzīja kādu stāvu, kas iznāca no meža un ātriem soļiem tuvojās Judītei. Viņš jau gribēja to brīdināt, kad nācējs negaidīti sauca viņu vārdā.

Judīte satrūkusies pagrieza galvu un ieraudzīja Fcitu. Viņa palika mierīgi stāvam.

—        Jūs taču nelaidīsit to karātavu putnu namā? — Rībcks šausmās čukstēja, piesteidzies viņai klāt.

—         Ēs viņu pazīstu — šis cilvēks man reiz jau izdarya lielu pakalpojumu, — Judīte nomierināja uztraukto dārznieku. — Vai vēlaties ar mani runāt? — viņa klusi jautāja Fcitam, kas pašreiz pienāca pie žoga.

Paklausot viņas uzaicinājumam, klaidonis apmierināts sekoja tai namā.

—          Viņš nes man svarīgas ziņas no tēva, — Judīte paskaidroja Rlbckam, kas nesaprata, ko par to visu lai domā. Viņš tomēr neuzticējās aizdomīgajam svešiniekam un sevī nolēma palikt kundzes tuvumā.

Judīte ieveda savu dīvaino apmeklētāju dzīvojamā istabā. Tādēļ Rībcks klusi iegāja guļamistabā, kur uz galda vēl gulēja no kastītes izņemtās rotas. Rūpīgi noglabājis tās atpakaļ skapī, viņš noslēpās loga dziļajā nišā. Viņa nolūks nebija noklausīties sarunā, bet tikai steigties palīgā kundzei, ja nepazīstamais gribētu darīt tai pāri.

—         Kādas ziņas jūs nesat, Fcit? — Judīte jautāja vienacainajam klaidonim.

Vccis viltīgi pasmaidīja.

—          Šmcijc Finkcls meklē savu meitu. Sākumā viņš pat gribēja griezties policijā un piesolīt simts marku lielu atlīdzību, man viņš gan apsolījās maksāt vairāk…

— Tātad jūs gribat mani nodot? Tad es esmu pazudusi!

Feits aukstasinīgi atbildēja:

—        Reizes jau palīdzēju jums aiz tīras līdzjūtības, bet nu man klājas tik slikti, ka esmu spiests lūkot ko nopelnīt. Jūs esat bagāta. Jūsu tēvs kļuva zaļš aiz dusmām, kad redzēja, ka esaf aiznesusi līdzi savu naudu…

— Cik jūs gribat, Feit? Es labprāt maksāšu jums, cik vien spēšu.

—          Labi. Tātad vispirms kaklasaiti un tad vēl kādus tūkstošus marku.

— Kuru kaklasaiti? — viņa apjukusi stostījās. — Man ir vairākas.

—Nu to — no rožainajām pērlēm. Man viņa pašreiz visai noderētu.

Judīte satrūkās. Acīmredzot Feits zināja, kādā ceļā šī rota nokļuvusi viņas tēva rokās. Viņa nekādā gadījumā nedrīkstēja atzīties, pie kā tā pašreiz atrodas.

—        Man tās nav, — viņa mierīgi atbildēja. — Naudu jūs varat dabūt, kaklasaiti — ne.

— Tā? Nu, ja jūs zinātu, no kurienes tā nākusi, jūs priecātos, ka tiekat no tās vaļā. Varu jums tikai ieteikt nerādīt to grāfam, citādi tam varētu iekrist prātā pavisam dīvainas domas.

—        Es jūs nesaprotu, Fcit. Esmu gan redzējusi to kaklasaiti, bet man tās tiešām nav.

Feits nolicēja.

— Bet vecais meklēja to kā traks.

— Kur tad mans tēvs to dabūjis?

Feits paraustīja plecus.

—        Nezinu. Bet viņš bija pavisam nelaimīgs, ka šī lieta nozudusi, un visu laiku gaudoja: „Mana meita mani pazudinās!"

Judīte nobāla. Tātad viņas tēvam tomēr bija iemesls baiļoties pērļu rotas dēļ.

—        Tad vēl kas, — klaidonis turpināja. — Lēbels Fcilšentāls jūs pazinis un nupat aizskrēja tieši pie vccā. Tātad varat visā drīzumā sagaidīt viņa apmeklējumu.

Judītei bija jāpieturas pie krēsla atzveltnes.

— Viņš jau zina? O, tad viss pagalam!

— Atdodiet man kastīti, un cs jūs izglābšu!

Judīte pārdomāja. Vai viņa mae"varēja uzticēties Feitam? Kā viņa varēja zināt, ko īsti tas bija nodomājis? Un viņai taču nebija neviena, kas varētu tai palīdzēt izšķirt šo jautājumu.

Rībcks stāvēja guļamistabā pie loga un lūkojās ārā, kur kļuva arvien tumšāks. Viņš dzirdēja Judīti mierīgi sarunājamies ar dīvaino apmeklētāju un nolēma atlaist suņus, lai kāds ncaicināts neiedrošinātos iekļūt dārzā.

—         Nu, jūs neatbildat? Es esmu vienīgais, kas spēj un grib jums palīdzēt. Dodiet man, ko es prasu, un cs noslēpšu jūs pilnīgi drošā vietā, Feits no jauna atsāka. Jūs pazīstat savu tēvu. Nevilcinieties, ķamēr vēl nav par vēlu!

—        Jūs tikai gribat mani iebiedēt. Kas gan varētu šeit iekļūt? No policijas cs nebīstos, tā tikai aizstāvētu mani pret tēva dusmām.

Feits lūkojās logi Pēkšņi satrūkās. Viņam likās, it kā tas būtu redzējis pārslīdam pār verandu kādu tumšu stāvu. Tomēr viss palika klusu. Acīmredzot viņš bija maldījies.

Judīte redzēja viņa nemieru, bet pārprata to. Viņa gribēja pierādīt Feitam vismaz savu atzinību par tā brīdinājumu.

—        Pateicos jums, Fcit, — viņa sacīja. — Jūs nepaliksit bez pelnītā atalgojuma.

Klaidonis gandrīz līdzjūtīgi viņu uzlūkoja.

—         Nu, tikai nevajag bēdāties, — viņš labsirdīgi sacīja. — Vēl jau viss var beigties labi.

Judīte iegāja tukšajā guļamistabā. Viņa varēja būt sasniegusi apmēram tās vidu, kad Feits, kas bija palicis stāvam aiz puspievērtajām durvīm, pēkšņi izdzirda īsu, vāju kliedzienu.

Viņš ieskrēja guļamistabā. Kāds tumšs stāvs pašreiz izslīdēja pa verandas durvīm un nozuda tumsā. Judīte gulēja uz grīdsegas. Viņa rokas bija sažņaugtas dūrēs, bet acis plati ieplestas.

Rūdīto noziedznieku sagrāba šausmas. Uzrāvis sērkociņu, viņš ie raudzīja to, kas lika asinīm sastingt viņa dzīslās: Judīte bija beigta — noslepkavota!

Feita pieri pārklāja auksti sviedri. Ja nu viņu atrastu šeit!

Bez apdomāšanās viņš izskrēja cauri verandai un nozuda dārz Mirkli vēlāk mežs jau noslēpa viņu savā pavēnī.

Rībcks, kas tieši šajā brīdī bija izlaidis suņus, apstājās pie žoga uo domīgi pakratīja galVu.

—         Man likās, it kā nupat kāds būtu pārskrējis pār ceļu, — viņš sacīja sievai, kas bija tam sekojusi.

— Vai tas svešais vīrietis vēl ir tur? — dārzniece nobijusies jautāja

—" Laikam gan. Viņš gan izskatījās diezgan aizdomīgs, bet mūsujļ

jaunkundze bija visai laipna pret to.

—          Es iešu palūkoties, kāds tad viņš īsti izskatās, — dārzniece ziņkāri sacīja.

Rībcks kaut ko nomurmināja, tomēr ļāva viņai iet. Bet kolīdz tā bija paspērusi dažus soļus, viņš iesaucās:

—        Palūkojies, vecā — verandas durvis stāv līdz galam vaļā! Ko tas varētu nozīmēt?

« Viņš domīgs uzkāpa pa zemajām kāpnēm un iegāja verandā. Dzīvojamā istabā dega spuldze, un tās gaisma krita tieši uz kādu stāvu, kas gulēja guļamistabā uz grīdas.

Dārznieks palika stāvam kā zibens ķerts. Viņu pārņēma tumšas  izbailes, kāda baiga nojauta. Viņš arvien vēl stāvēja kā sastindzis, kad  pa otrām durvīm istabā ienāca viņa sieva.

Ieraudzījusi uz grīdsegas gulošo Judīti, viņa skriešus devās tai klāt, bet, tikko pieskārusies ar roku tās tērpam, skaļi iekliegdamās, atlēca  nost.

— Asinis! — viņa kliedza. — Žēlīgais Dievs, Jcas tad tas?

'Nu arī Rībcks ieskrēja istabā un elsodams saļima ceļos līdzās

mironim.

—         Viņa noslepkavota! Ak, kādēļ es nepaliku šeit? Tikai dažas minūtes es biju prom, un slepkava izmantoja šo brītiņu! Nelaimīgā nabadzīte! Mans Dievs, ko nu teiks kungs?

Rībcks raudāja kā bērns. Viņš ar pūlēm piecēla līķi un noguldīja to gultā.

— Gaismu! — viņš uzsauca sievai.

Dārzniece trīcēdama ienesa spuldzi. Tad viņa bez spēka atslīga krēslā, šausmās ieplestām acīm vērodama vīru, kas pūlējās ap līķi.

—        Trīs brūces krūtis! Viņa uz vietas bijusi beigta, jo es nedzirdēju ne vismazākā trokšņa, neviena kliedziena.

—        Varbūt viņa izdarījusi pašnāvību? — .vccā sieviete klusi ieminējās.

—        Nē, tas nu ir tā tēviņa darbs! Un pats viņš nozudis, it kā zeme būtu to aprijusi! Ak, kāda nelaime! Es gribētu, kaut varētu gulēt tepat līdzās viņai, uz mūžu apklusis!

—       Negrēko, vīrs, — Rībeka kundze to norāja. — Pateicies Dievam, ka esi palicis dzīvs. Ko gan tu būtu varējis iesākt pret tādu briesmoni?

Asaras turpināja ritēt pār dārznieka grumbaino seju.

—        Kā gan lai pasaku to kungam? — viņš skaļi elsoja. — Arī viņš varētu sev ko nodarīt.

—         Mums tomēr jāziņo par notikušo kungam un arī policijai, — vccā sieviete aizrādīja.

— Mans Dievs, jā! Es iešu. Pielūko, lai viss šeit paliek kā ir.

—        Ko, lai es palieku šeit viena? — viņa šausmās iekliedzās. — Nē, ņem mani līdzi vai paliec arī tu šeit!

—         Mēs nedrīkstam kavēties. Tas tēviņš ir prom, citādi suņi jau būtu to noķēruši. Un es pat nevaru pateikt, kā viņš izskatījās. Bet nu iesim.

Viņš pasauca suņus un nolika vienu no tiem sardzē pie noslepkavotās līka, bet otram pavēlēja nogulties durvju priekšā. Brīdi vēlāk abi sirmgalvji atstāja namu.

Kāda karsta sirds bija beigusi pukstēt. Judītes nojauta bija piepildījusies — drīzāk, nekā Viņa pati to bija gaidījusi.

Bet kas bija slepkava?

71 Zvēri cilvēku izskatā

Ilka jutās pavisam neapmierināta, jo Rotenauss vēl arvien nedomāja pildīt savu solījumu un viņu apprecēt. Beidzot viņa nolēma darīt galu šim neciešamajam stāvoklim un tūliņ izskaidroties ar baronu.

Lesena jājampātagas zīmes Brauna sejā vēl nebija izzudušas, un mēļās svītras daudz kaitēja ari tā izskatam.

Viņu ieraugot un atceroties, ka šos sitienus viņš saņēmis Rotenausa vietā, Ilkai gribot negribot bija jāsmejas. Viņas zobošanās dziļi aizskāra sulaiņa patmīlību, un viņš ar prieku būtu varējis nožņaugt ļauno meiteni, bet bija spiests savaldīties. Tomēr klusībā viņš zvērēja tai atriebties, jo Brauns nebija cilvēks, kas ļautu sievietei rotaļāties ar sevi.

— Nezinii, ko tu atrodi manī tik smieklīgu, — viņš sacīja, ar pūlēm apslāpēdams dusmas. — Beidz taču smieties, man jārunā ar tevi.

—    Bet ja nu man acumirkli nav nc laika, nc ari patikšanas te klausīties? — lika zobodamās jautāja.

—    Tev būs kā viens, tā arī otrs, ja vien es to gribu — saprati? viņš sašutis šņāca, rupji satverdams to aiz elkoņa.

Kā čūska viņa izraisījās un uzmeta tam ļaunu, mīklainu skatu.

—     Ko tu iedrošinies? — viņa iesaucās. — Nemēģini tēlot šc kungu, ja negribi visu pazaudēt!

Viņš atkāpās soli atpakaļ. Skaista viņa tomēr bija — divkārt skais savā -sašutumā. Bet varbūt ar pieklājību viņam drīzāk izdosies iekarot.

—   Ilka, neesi taču tik cietsirdīga, — viņš lūdzoši sacīja. — Tu zin cik ļoti cs tevi mīlu un cik nelaimīgu mani dara tavs pēkšņais saltums

— Ko tad tu īsti gribi? — viņa jautāja, izlikdamās samierinājusies

—   Man ir kāds plāns, ilka, — sulainis čukstēja. — Barons tevi tāpat neapprecēs — to tu nu pati redzi. Un kāpēc tev viņu arī vajag? taču gribi iegūt vienīgi viņa naudu, jo viņa vārdam vairs nav nekāda vērtības — tas ir pārāk aptraipīts. Un ja jau tu katrā ziņā gribētu icg titulu, kas gan mums liedz vēlāk tādu nopirkt? Tad tev būs var bagātība, mīla un brīvība — ko gan vēl tu varētu vēlēties?

Ilka bija pacietīgi noklausījusies viņa vārdos. Brauna plāns  patika, bet vispirms viņa tomēr gribēja kļūt baronese. Aizbēgt kop ar Braunu vēl atlika laika diezgan.

— Ļauj man apdomāties, — viņa atbildēja. — Vispirms ma jāizdibina, kur viņš glabā Brandenfwlsas kasi, jo personiskās nauda viņam ir maz.

—    Kasi viņš glabā guļamistabā, slepenā nišā aiz gultas, — Braun čukstēja. — To mēs viegli iegūsim.

Ilkas acis icgailējās. Viņa sevī nolēma viena pati piesavināties i naudu, bet no Brauna kaut kā atraisīties.

Šie abi cilvēki bija kā divi plēsīgi zvēri, kas slepus uzglūn vico otram, neiedrošinādamies ielaisties atklatā cīņā. Arī Brauns neti ticējās Ilkai. Viņš pazina tās viltīgo, nodevīgo raksturu un apņēmi bfit sevišķi apdomīgs. Un tomēr viņš negribēja no tās atsacīties.

—    Dodu tev trīs dienas laika, — viņš īsi sacīja. — Ilgāk es nev gaidīt.

Ilka izgāja no istabas un nokāpa lejā. Rotcnausa istabā bija dzir| damas balsis. Viņa palika pie durvīm stāvam un ieklausījās.

—   Ļoti nožēloju, barona kungs, bet man tomēr, neraugoties uzjūs^ slimību, jāpārmeklē jūsu nams, — viņa izdzirda kādu stingru, enerģ ku balsi. — Betija Hilbcrga, kas tika atrasta noslīkusi, savā vēstu ziņo, ka jūs Šeit turot ieslodzītu kādu jaunu, skaistu sievieti.

—   Tie ir ārprāta murgi, komisāra kungs, kuriem nav vērts piegrie vērību. Un uz šī nejēdzīgā ziņojuma pamata jūs gribat pārmeklē manu namu? — Rotcnauss jautāja.

—     Mums jāpārliecinās, barona kungs, vai nelaimīgās meitenes izteiktais apvainojums ir izdomāts, vai arī tam ir kāds nopietns pamats.

ilkai šķita, ka viņa dzirdējusi pietiekami. Viņai iešāvās prātā kāda ideja, ar kuras palīdzību tā gribēja padarīt sevi Rotcnausam nepieciešamu.

Komisārs pa to laiku jau bija iesācis pārmeklēt namu. Rotcnausam gribot negribot bija jāpiekāpjas. Mēnesnīcas feja gan bija novākta no ccļa, bet kas varēja zināt, vai Betija nebija vērsusi policijas uzmanību arī uz pagraba baigajiem noslēpumiem?

Komisārs devās augšup pa kāpnēm tieši uz neapdzīvotajām istabām, it kā šis ccļš tam jau sen būtu pazīstams. Divi policisti, Rotenauss un vecais Vcrings sekoja viņam.

Gājiens tuvojās istabai, kur Mēnesnīcas feja bija dzīvojusi. Pēkšņi visi palika stāvam. Rotenausam viss sāka griezties acu priekšā. Vai tas bija mirušās gars, kas izvilināja arfas stīgām klusās, maigās skaņas?

Ierēdnis jau triumfēja. Tātad šis barons tomēr bija bīstams nelietis?

Viņš ātri atslēdza durvis un iegāja. Bet tajā pašā acumirklī pār viņa lūpām izlauzās izbrīna kliedziens. Arī pārējie pievirzījās tuvāk. Rotenauss bija bāls kā mironis, un viņa acīs atspoguļojās bezgalīgas šausmas. Bet tad pēkšņi tā sejā atplaiksnīja starojošs smaids.

Istabā stāvēja — lika. Viņas krāšņie, zeltainie mati sniedzās pāri baltajam tērpam līdz pat papēžiem. Ar apburoši mulsu izskatu viņa pievērsās durvīm un, ieraudzījusi Rotcnausu, smaidīdama steidzās tam pretim.

—    Apstājieties, jaunkundzi Kas jūs esat? — ierēdnis jautāja, pārsteigts par viņas skaistumu un pārliecināts, ka redz savā priekšā nelaimīgo gūstekni, par kuru Betija bija rakstījusi savā vēstulē.

—    Kas cs esmu? — lika kautri atkārtoja. — Ak, Kurt, pasaki taču tu to! Kādēļ tu esi atvedis šurp šos svešos kungus?

Komisārs nesaprašanā uzlūkoja apburošo meiteni. Te viens no policistiem iečukstēja viņam ausī:

— Tā taču sarkanmatainā lika, komisāra kungs!

—     Ilka, šis kungs grib zināt, vai cs neturu tevi šeit ar varu, — Rotenauss ironiski pievērsās jaunajai meitenei.

Viņa koķeti pakratīja galvu.

—     Jā un nē, mans kungs, — viņa ķircinādamās atbildēja. — Es esmu saistīta šeit, jo nevaru šķirties no mana saderinātā, kuru es mīlu.

Rotenausu nepatīkami aizskāra līkas maigums. Viņš saprata, ka tā ar nolūku izmantoja situāciju, lai oficiāli uzdotos pār viņa līgavu. Viņš neiedrošinājās protestēt, bet tomēr uzmeta ierēdnim zīmīgu skatienu, kuru tas uzreiz saprata.

—     Man tomēr jāuzdod jums daži jautājumi, jaunkundz, — viņš laipni sacīja. — Vai jūs jau sen esat šeit?

— Dažus mēnešus — kopš rudens.

— Vai jūs pastāvīgi apdzīvojat šo istabu?

—         Nē, es tikai mīlu šeit pakavēties un laiku pa laikam pabiedēt māņticīgos ļaudis, — viņa draiskulīgi atbildēja.

— Tātad jūs tēlojat šeit spoku?

Ilka skaļi iesmējās.

— Vai tad es izskatos pēc spoka?

—          Kāda nabaga nelaimīga meitene jau kritusi par upuri jūsu vieglprātīgajam jokam, — ierēdnis nopietni sacīja. — Viņa noslīcinājusies aiz bailēm no vajāšanas.

— Par ko jūs runājat? — lika satrūkusies jautāja.

— Vai tad jūs nepazināt Betiju Hilbergu, kas strādāja šeit muižā?

— Es vispār nepazīstu nevienu no muižas kalpotājiem.

Komisārs nu bija pilnīgi pārliecināts, ka nelaimīgā pašnāvniece tikai iedomājusies redzam visādas šausmas tur, kur patiesībā nebija nekā nosodāma. Viņš pārtrauca nama pārmeklēšanu un diezgan vēsi atvadījās, saīdzis par savu neveiksmi.

—          Kam tu nu vari pateikties par izglābšanos? — Ilka jautāja baronam, kad tic bija palikuši divatā viņa istabā. — Kas tevi atkal izvilka no bedres?

Rotcnauss drūmi klusēja. Kādēļ Ilka nejautāja, kur palikusi Mēnesnīcas feja? Kas viņai vispār bija zināms? To vajadzēja izdibināt.

—         Nezinu, vai vispār ir vērts pateikties tev par to, ka tu ar savu neprātīgo ideju tikai velti apstiprināji, it kā tās trakās skuķes izteicieniem būtu bijis kāds pamats, — viņš īgni norūca.

—        Tā? Bet, ja komisārs nebūtu neko atradis, viņš droši vien būtu pārmeklējis visu namu, un es šaubos, vai baronam Rotenausam maz patiktu, ja viņš būtu uzgājis pagrabā kādu zināmu bedri, — Ilkalēnām atbildēja, nenovērsdama no viņa acis. Viņa sēdēja pie rakstāmgalda un rotaļājās ar papīrnazi, kuru tā it kā nejauši bija paņēmusi rokā.

Rotcnauss piegāja tai cieši klāt.

—        Tu! — viņš nevaldāmās dusmās šņāca. — Nekaitini mani! Tavas ārprātīgās runas liecina, ka tu esi nobriedusi trako namam!

Viņa zobgalīgi iesmējās.

—        To tu labprāt gribētu, mīļais, jo tas tomēr būtu diezgan uzkrītoši, ja cs šeit bez vēsts pazustu. Bet piesargies — es neesmu vienīgā, kam zināmi tavi baigie noslēpumi!

—        Vai tu tiešām iedomājies, ka kāds varētu noticēt taviem ārprāta murgiem? Kas zina, ko tu esi redzējusi pagrabā.

—         Man vajadzētu teikt tikai dažus vārdus, lai tu nokļūtu cietumā, jo tu taču biji tas, kas slepus nolika Verneru namā zināmo testamentu. Otrais vēl atrodas pie tevis — tu, nožēlojamais slepkava!

Rotenauss gribēja mesties viņai virsū, bet mazais duncītis, ko Ilka draudoši turēja rokā, viņu atturēja.

—         Vai lai aizraidu tevi pakaļ Mēnesnīcas fejai, gļēvais sieviešu slepkava? — viņa ledainā balsī turpināja.

Barons palika kā sastindzis stāvam. Sī bīstamā sieviete zināja visu, vasu.

Vai tiešām viņš baidījās no sievietes, trīcēja vājas meitenes priekšā?

Ar aizsmakušu kliedzienu viņš satvēra Ilkas draudoši pacelto roku, bet tajā pašā acumirklī viņa ar brīvo roku tik stipri iesita viņam pa seju, ka asinis tam sāka plūst pa muti un degunu, un viņš iekliegdamies atstrcipuļoja atpakaļ.

Te pēkšņi atvērās durvis, un tajās parādījās Verings, bet aiz viņa Feits, kuru vecais inspektors velti pūlējās aizturēt.

—         Es nejauši pakritu, Vcring, — Rotenauss iekunkstējās, kaunēdamies atzīties, kas viņu tik veikli apstrādājis.

Feits ironiski smaidīja. Viņš pazina liku un zināja, ka tā vajadzīgā brīdī prot sevi aizstāvēt. Barons tikai uzmeta klaidonim draudošu skatu un kopā ar Vcringu izgāja guļamistabā.

—         Kas tad jums šeit noticis? — Feits ziņkāri jautāja meitai, kas nesteigdamās noslēpa papīrnazi kabatā.

— Maza ķilda, — viņa vienaldzīgi atbildēja.

— Tā? Nu tas tikai būs jauki, kad viņš būs kļuvis tavs vīrs!

lika sarauca uzacis. Viņa zināja, ka Rotenauss tagad darīs visu iespējamo, lai uz mūžu atkratītos no viņas. Vai nebūtu prātīgāk, ja viņa visu uzticētu tēvam? Tas taču bija vienīgais cilvēks pasaulē, kas patiesi vēlēja viņai labu.

Feits pacietīgi gaidīja. Beidzot lika iečukstēja viņam:

— Man ar tevi jārunā. Tas ir labi, ka esi ieradies. Nāc man līdzi.

—        Bet es gribēju piespiest baronu. Jau sen kopš neesmu no viņa neko dabūjis.

—          Vēlāk tu varēsi nolaist viņam asinis. Tagad viņam ir pilnīgs iemesls bīties no mums.

— Vai tu jau zini jaunākos notikumus Brandcnfclsas lietā?

—        Ā, tu runā par testamentu? To es zināju jau agrāk par visiem, jo pati redzēju, kā Rotenauss aiznesa šo dokumentu un noslēpa vārtsarga namiņā.

Feits negribēja ticēt savām ausīm.

—        Kā, baronam ir mani testamenti? Kāds blēdis man tos nozaga. Droši vien viņš pārdevis tam abus dokumentus.

—        Priecājies, ka esi ticis no tiem vaļā. Ja tos atrastu pie tevis, tevi apvainotu uzbrukumā. Bet nu visa atbildība krīt uz Rotcnausu. O, tā būs lieliska atriebība! — viņa ļauni iesmējās.

—        Tu gribi viņu nodot? — Feits nobijies čukstēja. — Tādā gadījumā tu iegāztu ari mani, jo viņš noveltu visu vainu uz mani.

—        Blēņas! Kāds^ labums tev būtu no šī nolieguma? Vai tad tu esi Brandenfelsas mantinieks?

—       Tujauzini, ka cs visu laiku slapstos. Rotcnauss jau sen pierādījis,; kur tas notikuma brīdī atradies. Bet ja viņš nodotu mani — tu mani i nekad vairs neredzētu.

— Tātad,tu biji tas, tēvs? Mans Dievs,kāds neprāts!

Viņa drūmi lūkojās sev priekšā. Atteikties no atriebības plāna tas bija vairāk nekā nepatīkami.

Feits neatbildēja. Viņš jau sen nožēloja, ka bija paklausījis Rote-' nausam. Ja vecā grāfiene kādreiz atgūtu atmiņu, viņš būtu pazudis, tad tam atliktu vienīgi bēgšana.

—         Man katrā ziņā jārunā ar Rotcnausu, jo man vajaga naudu, j Beidzot viņam taču jāpilda solījums, ko tas man deva.

—        Tad tu vari ilgi gaidīt, — Ilka zobojās; — Bet cs zinu,kur viņš j glabā naudu. To mēs iegūsim ari bez viņa piekrišanas. Un kolīdz j Brandcnfclsas kase būs mums rokā, mēs tūliņ pazudīsim no šejienes. j

— Tu esi apbrīnojama meitene! Bet kā to lai izdara?

—        Par to apspricdīsimics vēlāk. Plāns man jau sastādīts. Kamēr tuļ viesosies pie barona, es visu sagatavošu.

Feits apmierināts izgāja. Kad brītiņu vēlāk arī Ilka gribēja atvērt j durvis, tās izrādījās no ārpuses aizslēgtas. Tātad viņa bija ieslodzīta! Bet kas to bija izdarījis? Vai varbūt Rotcnauss gribēja viņu šeit ļ nonāvēt? Viņa nojauta visļaunāko.

Tomēr Ilka nebija tik viegli salaužama. Galu galā viņai taču vēl bija ļ nazis, un šī apziņa pildīja viņu ar jaunu drosmi.

Viņa piegāja pie loga. Tas atradās pārāk augstu no zemes, lai varētu j izlēkt pa to, nesalaužot sev locekļus. Ja citas izejas nebija, viņai] vajadzēja sagatavoties cīņai uz dzīvību un nāvi, jo Rotenauss nebija] cilvēks, bet gan plēsīgs zvērs.

Ilka izgāja otrā istabā. Arī tur durvis bija noslēgtas. Zināms, viņa j būtu varējusi saukt palīgā, tomēr lieks troksnis šādos apstākļos varēja j tikai paātrināt viņai nolemto likteni.

Viņa atgriezās pirmajā istabā un vērīgi palūkojās visapkārt. Nebija &lt; nevienas vietiņas, kur varētu noslēpties. Ko nu?

Pēkšņi viņa izdzirda klūsus soļus, kas lēnām tuvojās durvīm. Ilka' sarāvās. Vai jau tik drīz?

Cieši sažņaugusi rokā dunča sudraba spalu, viņa atkāpās otrā istabā. Soļi apklusa pie pašām durvīm, un Ilka dzirdēja, kā atslēga ; tika uzmanīgi apgriezta. Viņa bija cieši apņēmusies cīnīties līdz pēdējam — vai nu uzvarēt, vai krist.

Nejauši viņas elkonis pieskārās kādai vecai gleznai, kas sniedzās līdz pat griestiem un kuras zīmējums jau bija kļuvis gandrīz nesaskatāms.

Ilka izdzirda aiz sevis klusu troksni. Pagriezusi galvu, viņa ieraudzīja tumšajā gleznā gaišu svītru, kas kļuva vēl platāka, kolīdz viņa no jauna pagrūda gleznas audeklu. Beidzot glezna pavisam sagriezās

šķērsām, un aiz tās atklājās tukša telpa, kas bija pietiekami liela, lai cilvēks varētu tur iestāties. lika ātri iekāpa nišā, un glezna acumirkli ieņēma savu senāko stāvokli. Gluži nejauši viņa bija pieskārusies mehānismam, kas atvēra ieeju slepenajā nišā.

Gandrīz tajā pašā acumirkli kāds icnāca istabā. lika aizturēja elpu.

Ienācējs uztrauktiem so|icm staigāja pa istabu. Ciešāk ieskatījusies, lika pamanīja gleznas audeklā divus mazus caurumiņus, pa kuriem tā varēja pārredzēt istabu.

Viņa uzreiz pazina Braunu. Ar laternu rokā viņš rūpīgi pārmeklēja ikvienu istabas kaktu, ielūkodamies pat pagaldē un zem krēsliem. „ Viņa sejā atspoguļojās īgna vilšanās. Klusi lādēdamies, viņš piegāja pie loga un izliecās pa to ārā.

Tad viņš izgāja otrā istabā un pārmeklēja arī to, bet ar tikpat maziem panākumiem. Beidzot viņš icnāca atpakaļ, nosēdās dīvānā un, nolicis laternu zemē, sāka gaidīt.

Pagāja stundas ceturksnis. Brauns arvien vēl nekustējās. Ilka juta, ka locekli tai pamazām notirpst un k]ūst nejūtīgi. Tomēr viņa neiedrošinājās pakustēties, lai sevi nenodotu. Vismazākais troksnītis varēja viņu pazudināt.

Beidzot Brauns piecēlās un izgāja no istabas. lika dzirdēja, kā viņi atslēdza un atvēra, bet tad atkal aizslēdza durvis. Driz viņa soļi apklusa tālumā.

Ilkas spēki ņu bija galā. Viņa sa|ima uz grīdas šaurajā telpā, nespēdama pakustināt nc locekli. Tomēr viņas domas turpināja darboties drudžainā steigā. Viņa gribēja atstāt paslēptuvi un aizbīdīt durvīm priekšā kādu smagu priekšmetu, lai netraucēti varētu atpūsties un atgūt zudušos spēkus.

Ar pūlēm viņa piecēlās un sāka tumsā taustīties gar nišas sienām. Kaut kur taču vajadzēja atrasties mehānismam, ar kura palīdzību varēja izkļūt no šaurā sprosta.

Tomēr visas pūles palika veltas. Ilku sagrāba šausmas. Vai tiešām viņai būs jānomirst badā šajā tumšajā alā? Atkal un atkal viņa mēģināja atrast slepeno mehānismu, bet iznākums arvien bija viens un tas pats. Acīmredzot glezna bija grozāma vienīgi no istabas puses.

Atlika apbruņoties ar pacietību un gaidīt. Gan jau kāds pamanīs viņais nozušanu. Galu galā viņa kliegs, sauks palīgā, un tad kāds no kalpotājiem to droši vien atbrīvos.

Tā pagāja stundas, kas Ukai šķita kā vesela mūžība. Viss ķermenis viņai sāpēja, kājas bija kļuvušas nejūtīgas. Stāvēt viņa vairs nevarēja. Neraugoties uz šausmīgo nogurumu, tā nespēja arī aizmigt.

Viņa vairs nezināja, vai bija diena vai nakts. Pamazām sāka uzmākties arī slāpes un izsalkums, kas padarīja viņas ciešanas nepanesamas. Viņai nebija ne vismazākās sajēgas, cik ilgi tā jau atrodas šādā stāvoklī.

Beidzot atvērās durvis un istaba icnaca vairāki cilvēki. Ccriba no jauna pamodās nelaimīgās sirdī.

Viņa dzirdēja minam savu vārdu. Tur sarunājās Rotcnauss ar Braunu.

— Šeit viņas nav. Nesaprotu, kur viņa būtu varējusi palikt!

—        Droši vien viņa aizbēgusi līdzi vecim, — lika dzirdēja baronu sakām. — Jo labāk — viņa jau sāka kļūt neciešama, un man būtu nācies ķerties pie citiem līdzekļiem. Noslēdz šīs istabas. Man vispār šeit jau apnicis, un tuvākās dienās cs aizceļošu uz dienvidiem.

Ilka notrīcēja. Ja viņa tagad nesauks palīgā, tai vairs neatliks nekādas cerības izglābties. Viņa varēja mierīgi nomirt slāpēs un badā, nevienam neienāks prātā meklēt viņu noslēgtajās istabās.

Viņa gribēja kliegt, bet tikai dobjš, aizsmacis krāciens izlauzās pār viņas lūpām.

—         Kas tas bija? — Rotenauss satrūcies čukstēja, sažņaugdams sulaiņa roku.

Arī Brauns palika nobijies stāvam. Viņš neiedrošinājās nc atbildēt, ne arī palūkoties turp, no kurienes šķita nākam baigā skaņa.

Abi vīrieši šausmās saskatījās.

Te atkal no jauna atskanēja tā pati drausmīgā krākšana un izdzisa klusā, žēlā smilkstienā.

Abi vīrieši skriešus metās ārā no istabas, it kā visi ļaunie gari dzītos tiem ļ&gt;aka|. Ar skaļu troksni durvis aizcirtās aiz viņiem, un baigās skaņas apklusa.

Pie visām miesām trīcēdams, Rotcnauss atgriezās savā istabā un ieslēdzās tur, kamēr Brauns aizskrēja pie Vcringa, lai atstāstītu arī tam savu piedzīvojumu.

Kaut viņš arvien vairāk nāca pie pārliecības, ka kliedzēja bijusi Ilka, kas droši vien atrodas kādā šausmīgā stāvoklī, viņam tomēr nenāca ne prātā steigties tai palīgā. Ar saltu nežēlību viņš nolēma atstāt to viņas liktenim, nedomādams par to, cik briesmīgs tas patiesībā varētu būt.

72 Divas līgavas un divas mātes

Grāfu Bcrgcru elegantā ekipāža lepnā gaitā brauca caur Brandenfclsu. Faustīna bija lūgusi saderināto parādīt viņai vismaz no ārpuses pili, kas bija kļuvusi tik bēdīgi slavena ar saviem notikumiem.

Neviens no viņiem nc ar vārdu nepieminēja zināmo gadījumu mazajā villā. Viņi bija mēmi vienojušies nepieskarties pagātnei, kas slēpa sevī tik daudz drūmu atmiņu.

Skaistumā un laimē starodama, baronese sēdēja līdzās savam nākamajam vīram. Viņa bija pārvarējusi visus šķēršļus un nu sajuta pret Zuzannu gandrīz līdzcietību.

Faustīna dalīja savu uzmanību starp Valdemāru un mazo Erihu, kas sēdēja tai pretim. Viņa tik veikli prata tēlot maig(i, mīlošu māti, ka Valdemārs neviļus sāka ticēt viņas dvēselē snaudošiem tikumiem. Ar sāpīgām skumjām viņš domāja par Zuzannu, kas nu tām bija zudusi uz mūžu. Bet Faustīna viņu mīlēja, kā vien spēj mīlēt sieviete, un viņai taču bija tiesības uz viņu.

—  Mūsu pils ir daudz skaistāka — vai nav tiesa, māt? — mazais Erihs dedzīgi čaloja. — Šī ir tik veca un drūma, es negribētu tajā dzīvot. Bet mazais namiņš ir ļoti glīts. Un kas tur vistu! Bet neviena pāva! — viņš gluži vīlies piebilda, jo pāvi bija viņa mīļākie putni.

Te namiņa durvis atvērās, un pa tām ar šķīvi rokā iznāca Zuzanna. Mazais viņu uzreiz pazina un iegavilējās:

— Krustmāte Zuzanna! Kučicr, pieturi!

Zuzanna nobāla. Viņas skatiens mulsi vērās elegantās ekipāžas braucējos. Cik neprātīgi pukstēja viņas sirds!

Tur stāvēja viņš, kuru tā arvien vēl mīlēja, līdzās citai!

Faustīna pirmā atguvās. Viņai šis mazais starpgadījums bija ļoti pa prātam.

—   Cik jauki, ka satiekam jūs šeit, jaunkundzi — viņa iesaucās, laipni pamādama Zuzannai ar galvu. — Vai tad mēs pie reizes nevarētu novēlēt jaunkundzei laimi? — viņa pievērsās Valdemāram.

Arī grāfs jau bija atguvis pašsavaldīšanos. Viņš izlēca no ekipāžas un izcēla arī Erihu, kas tūliņ pieskrēja pie Zuzannas un to līksmi apskāva.

Zuzanna noskūpstīja puisēnu, tad vilcinādamās saņēma Valdemāra sniegto roku. Vai tas maz bija iespējams, ka šis cilvēks viņu vairs nemīlēja? Tik salti, tik atturīgi viņš sniedza tai roku! Tik vienaldzīgi skanēja viņa balss, novēlot tai laimi! Vai tas nelīdzinājās izsmieklam? Viņš apsveica to sakarā ar saderināšanos! Viņa būtu varējusi reizē raudāt un smieties. Tikai ar pūlēm viņa savaldīja asaras.

Valdemārs skaidri nojauta, kas viņā norisinās. Kad Zuzanna beidzot uzlūkoja jauno grāfu, viņa izlasīja tā skatienā tik daudz mīlas, ilgu un ciešanu, ka sirds viņai sažņaudzās laimē un sāpēs.

Ari Faustīna bija izkāpusi no ratiem un tuvojās Zuzannai, apsveikdama to vislaipnākicm vārdiem. Viņa bija sasniegusi savu mērķi: Zuzanna nu bija galīgi iznīcināta.

Erihs labprāt vēl būtr pakavējies, bet Valdemārs nespēja vairs ilgāk redzēt kopā šīs divas sievietes. Steigā atvadījies, viņš iecēla puisēna ratos un, pa Vizējis iekāpt Faustīnai, pats nosēdās tai līdzās.

Kad ekipāža bija jau labu gabalu nobraukusi, Faustīna vēlreiz pavērās atpakaļ. Zuzanna arvien vēl stāvēja tajā pašā vietā. Uzvaras smaids atplaiksnijās baroneses skaistajā sejā, un viņa draudzīgi pamāja jaunajai meitenei.

Beidzot Zuzanna iegāja atpakaļ namā. Streipuļodama viņa devās augšup pa kāpnēm. Pie mātes viņa negribēja iet. Kaut kas svešs un salts bija nostājies starp māti un meitu.

Anna Vernera ar karstām sāpēm domāja vienīgi par Robertu, kuru tā bija zaudējusi uz mūžu. Pat Zuzannas atgriešanās viņai pagāja gandrīz nepamanīta. Ziņa par viņas saderināšanos nesagādāja tai nekādu prieku. Viņu bija pārņēmusi dīvaina vienaldzība pret meitu.

Zuzannai nebija neviena. Dr. Hcsc, viņas saderinātais, bieži apmeklēja mazo namiņu, bet viņam tā vismazāk varēja atklāt savu sirdi.

Ārsts steidzināja kāzas, jo viņam bija nepatīkams šis saltums, kas valdīja viņa līgavas un tās mātes starpā. Zuzanna pati gandrīz ar vienaldzību lūkojās nākotnē, viņu taču negaidīja laime un ilgu piepildījums, bet gan tikai jauni pienākumi un jaunas rūpes, ko tā labprātīgi bija uzņēmusies, cerēdama atrast aizmiršanos.

Mazajā istabiņā valdīja dziļš klusums. Zuzanna sēdēja pie loga kurvjkrēslā, rokas klēpī saņēmusi, un domāja par Valdemāru — bez naida un rūgtuma.

No šīm domām viņu iztraucēja mātes balss, kas sauca to lejā. Zuzanna nopūzdamās piecēlās un kāpa lejup.

Anna bija iedegusi spuldzi. Viņa turēja rokā kādu vēstuli — tas bija īss paziņojums no grāfienes Rcišcnovas, ka Gabrielai cietumā piedzimis dēliņš.

Anna klusēdama pasniedza meitai vēstuli. Zuzanna, dziļi aizkustināta, to izlasīja, un viņas nopietnajā sejā atspoguļojās kluss prieks.

Anna, protams, nebija teikusi viņai nc vārda par Roberta piederību grāfa Rcišcnova ģimenei.

— Vai neapmeklēsim Gabrielu? — Zuzanna strauji jautāja. — Es ilgojos viņu redzēt un gribu noskūpstīt ari Roberta mazo dēliņu.

Ši doma aizrāva arī Annu. Viņai pašai tas vēl nebija ienācis prātā.

—  Kas zina, vai mūsu Gabricla maz tiek tur pienācīgi apkopta, — Zuzanna skumji turpināja. — Nabadzīte! Kas viss viņai nav bijis jāpārcieš! Pat bērns padara viņas stāvokli tikai vēl smagāku. Bet viņa savā varonībā arī to uzskatīs kā Dieva žēlastību. Ak, kaut arī man būtu tik daudz spēka, izturības un pacietības!

Anna, par laimi, nedzirdēja Zuzannas pēdējos vārdus.

— Rīt jau no paša rīta brauksim pie Gabriclas, — viņa nolēma. — Grāfiene Reišenova savā vēstulē neraksta, vai Roberts zina par to.

Zuzanna jau sen klusībā brīnījās, kādēļ māte pati nekopj savu mīļoto dēlu, tomēr kāds neizprotams biklums viņu atturēja no šī jautājuma.

Anna pēdējā laikā vispār bija kļuvusi dīvaina un neizprotama. Nekas viņu neinteresēja, nekas nespēja izvest to no trulās vienaldzibas pret visu.

Otrā rītā, pirms māte un meita bija atstājušas māju, pastnieks atnesa Zuzannai adresētu vēstuli. Rokraksts bija pavisam svešs. Zuzanna uzplēsa vēstuli un sāka to lasīt, bet seja viņai drīz pietvīka, drīz nobāla.

„Kāds, kas vēl Jums labu, dod Jums padomu neuzmākties grāf am Bergeram, jo ar to Jūs tikai padarāt sevi smieklīgu. Grāfs ir pilnīgi nokļuvis baroneses ietekme. Viņa ir tā pirmā un vienīgā mīla, un pat šis dāmas dēls ir grāfa bērns. Jūs viņam bijāt tikai laika kavēklis, un attiecībā uz Jums • tam nekad nav bijuši nopietni nolūki."

Zuzanna atkal un atkal pārlasīja vēstuli. Tomēr vārdu saturs palika tas pats. Nu viņa saprata, kādēļ Valdemārs tik ļoti mīlēja mazo Erihu. Tātad baronese tiešām bija viņa pirmā mīlestība!

Zuzanna nojauta, ka vēstuli rakstījusi pati Faustīna. Viņa zināja, cik dziļi šī sieviete ienīda viņu. Un tomēr viņas vēstule pamodināja viņas dvēselē dziļu rūgtumu un sāpes.

Viņa ātri iebāza vēstuli kabata un, steigā noslaucījusi asaras, lepni izslējās. Dr. Hcsc bija pelnījis, ka viņa atdod tam visu savu sirdi, un viņa gribēja pierādīt grāfam Bergeram, ka tā nodevība nav viņu salauzusi. Viņa pierādīs, ka spēj radīt sev jaunu, pastāvīgu laimi — tāpat kā viņš!

Un tur jau arī nāca ārsts. Nekad vēl Zuzanna nebija tik strauji steigusies tam pretī. Viņa cicši piekļāvās tam, it kā meklēdama viņā aizsardzību pati pret savu sirdi.

Dr. Hcsc jutās bezgala laimīgs. Zuzannas glāsti deva tam cerību, ka viņa ar laiku iemīlēs to tikpat dziļi, kā viņš mīlēja viņu.

Vernera kundze izbrīnā vēroja, cik ļoti viņas meita bija pēkšņi pārvērtusies. Tā vairs nebija biklā, atturīgā meitene, bet gan nobriedusi sieviete, kas zināja, ko tā spēj dot un ko prasīt no mīļotā vīrieša.

—  Grāfs un grāfiene Bcrgcri mūs ielūdz, mīļā, — ārsts sacīja. — Viņi ļoti priecāsies iepazīties ar tevi.

Zuzanna pamāja ar galvu.

— Arī cs priecājos un pielikšu visas pūles, lai tu varētu lepoties ar mani, — viņa smaidīdama sacīja, tad mazliet rūgti piebilda: — Zināms, ar skaisto baronesi es gan nevarēšu sacensties.

—   O, kas gan ir šis francūzietes mākslīgais skaistums pret tavu rožaino, apburošo jaunību! — ārsts gandrīz aizkaitināts iesaucās.

— Liekas, tu sāc man pat glaimot? — Zuzanna smējās.

Viņš noskūpstīja to, un pirmo reizi Zuzanna atbildēja uz viņa skūpstu, šajā mirkli ienāca Anna. Arī viņa šodien nebija tik salta pret nākamo znotu kā citkārt.

—  Mēs gribam apmeklēt manu vedeklu, — viņa stāstīja. — Es tomēr parūpēšos, lai Zuzanna jau laikus tiek mājās un pagūst pienācīgi uzposties. Kas to būtu domājis, ka maniem bērniem reiz būs tik dižciltīgi paziņas un radi!

—  Nu, par to taču jums nav iemesla noskumt, — ārsts jautri piezīmēja.

Drīz piebrauca rati, ko Anna jau iepriekš bija pasūtījusi, un viņa kopā ar meitu aizbrauca uz Rozcnburgu, kamēr Dr. Hese devās pretējā virzienā, kur to gaidīja neskaitāmie pacienti.

Kad pajūgs iebrauca pilsētā, Vernera kundze lika kučierim vis. pirms braukt uz grāfu Reišcnovu pili, paskaidrodama meitai, ka gribot apjautāties par Roberta veselības stāvokli.

Grāfiene ļoti sirsnīgi apsveica Zuzannu, bet pret Annu izturējās uzkrītoši vēsi.

— Man jārunā ar jums, — viņa tai sacīja. — Bet Zuzannas jaunkundzi es tūliņ pati aizvedīšu pie Roberta.

Zuzanna nespēja saprast vecās dāmas dīvaino izturēšanos. Likās, viņa negribēja laist Annu pie tās dēla.

Zuzanna klusēdama sekoja grāfienei. Atskatījusies viņa ieraudzīja mātes acīs asaras, un viņai pēkšņi kļuva tās žcl.

Beidzot grāfiene atvēra kādas durvis, un Zuzanna ieraudzīja savu brāli. Viņš gulēja platā, greznā gultā, un viņa seja bija gandrīz tikpat bāla kā mežģīnēm izrotātie spilveni. Līdzās gultai atzveltnes krēslā sēdēja vecais Linge, kuram bija uzdots slimnieku apkalpot.

—  Mīļā, mazā māsiņa! — Roberts iesaucās, un Zuzanna maigi noskūpstīja tā šauro, vājo roku un augsto pieri. '

Grāfiene stāvēja līdzās, un viņas nupat vēl tik nopietnā seja noskaidrojās, redzot, Tik ļoti Robertu iepriecina šis negaidītais apmeklējums.

Arvien pieaugošā izbrīnā Zuzanna vēroja vecās grāfienes neparasti maigo izturēšanos pret Robertu. Viņa dēvēja to par savu mīlulīti, un Roberts, kā likās, nemaz nebrīnījās par to.

Linge už Roberta mājienu bija atstājis istabu. Ari grāfiene izgāja, un brālis un māsa palika vieni.

Linge priekšistabā klusi sarunājās ar Annu. Grāfienei ienākot, viņš pasteidzās atstāt istabu.

—  Kāpēc jūs neļaujat man iēict pie viņa, grāfienes kundze? — Anna raudādama jautāja. — Ja arī nevarat -piedot man to, ko esmu darījusi jums ļaunu, gribēdama atriebties jūsu vīram, tad neaizmirstiet taču, ka Roberts nekādā gadījumā nevar mani ienīst, jo viņam es esmu ziedojusi visu savu mūžu, Viņa dēļ es pat esmu atsvešinājusies no savas miesīgās meitas!

— Nu jūs redzat, cik smaģi atriebjas jūsu šausmīgais noziegums, — grāfiene stingri sacīja. — Man, kas jums nekad nav vēlējusi ļauna jūs nozagāt manu bērnu. Neizprotamā kārtā mans virs piekritis noziegumam, ko viņa uzticamais sulainis pratis tam iztēlot kā svētīgu darbu. Es negribu un nedrikstu viņu tiesāt. Tikai tagad cs saprotu viņa grūtsirdību, kas beidzot pārgājusi dziļā izmisumā. Ak, cik smagi viņš nosodīts! No visas sirds cs apžēloju viņu, kaut viņš sagādājis man tik daudz ciešanu. Bet ka sieviete, kas pati ir māte, varējusi ņemt dalibu šādā kauna clarbā, — to cs nespēju saprast! Nelaime, ko jūs esat nodarījusi, ir tik liela, ka es bīstos .paredzēt visas tās sekas. Es pat neuzdrošinos klaji atzīt savu dēlu, jo tādā gadījumā tiesa varētu sodit ari manu vīru. Vēl viņš nezina, kas šeit guļ zem viena jumta ar viņu. Vēl cs nevaru iepriecināt viņu ar vienīgo mierinājumu, kas spētu klusināt tā pašpārmetumus: tavs dēls piedod tev, viņš grib tevi mīlēt un cicnit!

Kā pātagas sitieni grāfienes vārdi krita pār Annu, kas bezgalīgā izmisumā klusēja. Pēkšņi viņai icnāca prātā kāda laimīga doma. Robertam vajadzēja atgūt visas tiesības un priekšrocības, ko tā bija palīdzējusi viņam nolaupīt. Un tas bija jāizdara tādā veidā, lai viņa ģimenei nenāktos cicst. Ko dzīve vēl varēja viņai sniegt? Ari pret Lingi viņai nebija nekādu pienāķumu — lai daļa no atbildības krīt arī pār viņa galvu!

— Es nespēju notikušo padarīt par nebijušu, — Anna skumjā balsī iesāka. — Es nelūdzu ari piedošanu, jo neesmu to pelnījusi. Man vēl ir tikai viena vienīga vēlēšanās: redzēt Robertu, ko es mīlu, laimīgu un likumīgi atzītu. Tad cs varēšu ar mierīgu sirdi šķirties no dzīves.

Grāfiene domīgi uzlūkoja tik ātri novecojušo sievieti, pret kuru tā neviļus sajuta līdzcietību. Cik daudz šī nelaimīgā sieviete bija pārcietusi, un cik smagi liktenis tai atriebās!

Anna bija cicši apņēmusies īstenot savu plānu. Viņa satvēra grāfienes roku un to godbijīgi noskūpstīja.

— Tikai vienu cs vēl gribētu jautāt: kas notiks ar Gabrielu?

Grāfiene nopūtās.

— Mūsu nabaga Gabricla. Viņa vēl neko nezina, un tā ir labi, jo viņa mīl Robertā nevis grāfu, bet gan cēlu cilvēku, un tāpēc viņa kļūst mums tikai vēl tuvāka un dārgāka. Apmeklējiet viņu — viņa droši vien priecāsies jūs redzēt. Bērns ir vienīgais gaismas stariņš viņas drūmajā cictumnieccs dzīvē, un tikai tas dod viņai spēku panest visas grūtības.

— Es tūlīt kopā ar Zuzannu apmeklēšu Gabrielu, — Anna atbildēja. — Viņa arvien vēl mīl manī savu vīramāti, un es ticu, ka viņa nenovērsīsics no manis ari tad, kad dabūs zināt visu patiesību. Bet kas būs ar Zuzannu? Vai gribat arī viņai atklāt patiesību?

— Es nezinu Roberta nodomu un negribu viņu ari iespaidot. Bet kādēļ Zuzanna nedrīkstētu zināt to, kas tikpat reiz nāks dienas gaismā?

—          Lai Roberts pats to izšķir. Bet viņu redzēt cs tomēr gribētu. Lūdziet taču jūs viņu — savai mātei viņš neatteiks!

Grāfiene mirkli vilcinājās, bet tad iegāja dēla istabā. Bridi vēlāk viņa iznāca kopā ar Zuzannu. ;

—        Viņš aizmidzis, — viņasacija. — Jums jāpaciešas un jāgaida līdz citai reizei.

Anna nopūtās. Atvadījusies no grāfienes, viņa kopā ar meitu devās uz cietumu. Viņa slepus novēroja Zuzannu, bet tā visu cc|u nerunāja ne vārda.

īgnais inspektors saņēma viņas visai nelaipni un strupi noraidīja Annas lūgumu.

—         Bet mums taču ir tiesības apcietināto apmeklēt! — Vernera kundze uztraucās. — Citās reizēs mūs vienmēr bez iebildumiem ielaida pie viņas.

—         Gar citām reizēm man nav daļas. Un arī jūsu apmeklējumam tagad nebūtu nozīmes, jo apcietinātā jūs tikpat nepazītu: viņa ir smagi saslimusi un guļ karsoni, — ierēdnis nesaudzīgi paskaidroja.

—          Dieva dēļ, viņa ir bīstami saslimusi? — Anna satraukusics iesaucās.

—         Nu, cerēsim, ka viņa nenomirs pirms laika, — inspektors aukstasinīgi piezīmēja. — Būtu žēl, ja interesantā prāva izjuktu apsūdzētās nāves dēļ.

Abas sievietes ar šausmām uzlūkoja neticami cietsirdīgo ierēdni.

—          Kur bērns? Vismaz to taču mēs drīkstam redzēt? Es tūliņ pārliecināšos, vai jūs vispār nepārkāpjat savas varas robežas! — Anna sašutusi piedraudēja.

—         O, gan cs pats zināšu savus pienākumus! — inspektors rupji atcirta. — Netrokšņojiet šeit, citādi…

—         Nu — citādi? Dievs debesīs, kas tad šeit īsti notiek? — Anna nevaldāmās dusmās iesaucās.

— Māt, advokāts, — Zuzanna čukstēja.

Normans steigā nāca šurp pa koridoru. Anna steidzās tam pretī un atstāstīja visu, kas noticis. Aizstāvis nāca tieši no prokurora, un nelaimes vēsts to bija galīgi satriekusi. Ar lielām pūlēm viņam bija izdevies dabūt prokurora piekrišanu Gabriclas pārvešanai iepriekšējā inspektora nodaļā.

Pateicis Annai mierinošus vārdus, viņš skarbi pievērsās inspektoram, kas, zobgalīgi smīnēdams, stāvēja turpat līdzās.

—        Tūliņ pat aizvediet šis dāmas pie slimnieces! Un es pats ari viņas pavadīšu!

—         Nenāk ne prātā, — inspektors nekaunīgi atcirta. — Viņa ir slima, un par apmeklētāju pieņemšanu nevar būt ne runas!

—          Jūs taču zināt, ka man kā aizstāvim ir tiesības katrā laikā apmeklēt savu klienti! — Normans sacīja, zaudēdams pacietību. —

Un slimniece tūliņ arī tiks pārvesta A. nodaļā. Sagādājiet nestuves un cilvēkus!

— Un bērns?

—   To paņemšu cs, — Anna iesaucās, patīkami pārsteigta par lietas negaidīto virzienu.

Advokāts piekrītoši pamāja ar galvu, un inspektors sapīcis atslēdza Gabriclas nožēlojamās kameras durvis.

Ielūkojies šaurajā, tumšajā telpā, Normans atkāpās atpakaļ, kamēr Anna un tās meita sāka skaļi elsot.

Gabricla gulēja karsonī pietvīkušiem vaigiem un stingu skatu vērās griestos. Viņa nepazina nevienu un bez pārtraukuma murmināja nesaprotamus vārdus, vai arī skaļi dziedāja. Grozā, kas bija nolikts līdzās cietajai lāvai, gulēja mazs bērniņš, piespiedis dūrēs savilktās rociņas sejai.

Durvīs parādījās divi vīri ar nestuvēm. Advokāts deva kopējai dažus rīkojumus un tad izgāja.

Brīdi vēlāk tumšo kameru atstāja drūms gājiens. Pašās beigās sekoja Anna ar bērnu rokās.

Kad Gabricla jau bija novietoti tās senākajā istabā tīrā gultā, viņa pēkšņi atvēra acis un uzlūkoja Normanu. īsu mirkli viņas seja atdzīvojās, bet tad tā atkal zaudēja samaņu un sāka karsonī dziedāt kādu līksmu dziesmiņu.

—    Nabaga bērns, kas zina, vai viņam maz būs lemts kārdeiz pazīt savu māti? — Anna čukstēja, līdzjūtīgi uzlūkodama bērnu, kas mierīgi zīda savas rociņas.

Normans nctcica ne vārda, bīdamies, ka citi varētu pamanīt tā dziļo saviļņojumu. Viņš nevarēja un negribēja ticēt, ka Gabriclai būtu jāmirst. Tas nedrīkstēja notiki!

—    Vai tas tiešām tik bīstami, doktora kungs? — Anna uztraukta pievērsās vecajam ārstam, kas pašreiz icnāca un laipni sasveicinājās ar visiem. Ak, dodiet taču mums kādu cerību!

—   Neko noteiktu nevaru apgalvot, — viņš klusi atbildēja. — Vienmēr atliek cerība, ka pacientes jaunība un izturīgais organisms pārvarēs slimību.

—     Un kas notiks ar bērnu? Vai viņam jāpaliek šeit? — Anna jautāja.

—    Protams, tas nāks par labu arī mātei, — ārsts paskaidroja. — Bērns šeit tiks labi apkopts, jo inspektors un viņa sieva ir krietni cilvēki, kas parūpēsies par visu vajadzīgo.

Dziļi noskumušas, Anna un viņas meita atstāja Gabriclas kameru. Normans viņas pavadīja, sīki iztaujādams Annu par testamenta atrašanu tās namā un par Gabriclas apcietināšanu. Viņu pārsteidza tas, ka tieši Zuzannas istabā atrasti divi tik svarīgi dokumenti.

Atvadījies no abām sievietēm, Normans steigā devās uz savu dzīvokli. Viņš bija apņēmies tūliņ sākt vākt jaunus materiālus, kas dotu tam tiesības prasīt Gabriclas atbrīvošanu.

Uz rakstāmgalda gulēja kāda vēstule. Advokāts Uzreiz pazina rokrakstu. Viņu pārsteidza tas apstāklis, ka Ulrihs Rcišenovs nebija ieradies personiski.

Lasot viņa seja pieņēma arvien sāpīgāku izteiksmi. Beidzis lasīt, viņš nevarīgi atslīga cietajā dīvānā.

—  Cik šausmīgi! — Normans nomurmināja. — Un tomēr es nevaru viņu nosodīt. Viņš ir pārāk smalkjūtīgs un vājš, lai panestu šādu triecienu.

Mirkli vēlāk viņš atkal aizsteidzās, neteikdams savai saimniecei ne vārda par sava gājiena mērķi.

Labsirdīgā sieviete nesaprašanā nolūkojās tam pakaļ.

— Tāds viņš nekad vēl nav bijis, — viņa noraizējusies nodomāja.

73 Faustīnas nāve

Solingenas pils augstie logi mirdzēja un laistījās ugunīs. Greznajās zālēs jabija sapulcējies daudz elegantu viesu, bet parādes durvju priekšā arvien vēl apstājās jauni pajūgi:

Grāfa Bcrgera saderināšanās ar baronesi fon Lomi bija notikusi, kas saistīja visplašākās sabiedrības ievērību. Valdemārs labprāt būtu izvairījies no pārmērīgas svinēšanas, bet vecais grāfs negribēja palaist garām reto izdevību parādīt pasaulei savu bagātību, un ari Faustīna bija laimīga, ka var uzreiz ieņemt savu jauno vietu sabiedrībā. Viņa jau iepriekš triumfēja, domājot par nākamajām uzvarām un par skaudību, kādu izsauks viņas elegantās, ar gaumi izmeklētās tualetes. Nekad vēl Faustīnas dziļās, tumšās acis nebija tā starojušas laimē kā šovakar.

Un viesi arī neskopojās ar uzslavām un atzinības apliecinājumiem viņas skaistumam un piemīlībai. Tomēr visklajāk un dedzīgāk savu sajūsmu izrādīja vecais grāfs, kas bija iemīlējis nākamo vedeklu. Viņam ari bija tiesības lepoties ar to iespaidu, kādu tā atstāja uz izmeklētās augstākās sabiedrības priekšstāvjiem. Šī mazā francūziete izturējās elegantajā sabiedrībā tik brīvi un apburoši, it kā tā tiešām būtu piedzimusi grāfu pilī.

•Grāfs Valdemārs, protams, dalījās Faustīnas uzvaras lauros. Visi viņu jūsmīgi apsveica, un dažs labs šaubīgs skats ar slepenu nenovīdību pievērsās viņa nākamajai sievai. Vai. viņam nebija tiesību justies laimīgam un apmierinātais? Bet kādēļ viņš ncstaroja laimē, kādēļ viņa seja paturēja savu nopietno, gandrīz grūtsirdīgo izteiksmi?

Vai tiešām viņu tik ļoti sāpināja tas, ka kāda jauna meitene vienkāršā baltā tērpā tik sirsnīgi bija viņu apsveikusi? Kādēļ tam visu laiku skanēja ausīs viņas maigā, melodiskā balss? Kādēļ viņam sirds sažņaudzās, redzot, kādu ilgpilnu skatu viņa uzlūkoja savu saderināto, kad tas klusi un pateicīgi spieda tai roku?

Valdemārs pēkšņi iesmējās tā, ka kungs, kas sarunājās ar viņu, to nesaprašanā uzlūkoja. Viņš to pamanīja un ar grūtībām saņēmās. Kas viņam vairs daļas par Zuzannu? Viņš bija nelga, ja skuma šīs, nepastāvīgās meitenes dēļ. Nē, ari viņš gribēja smieties un jokot, jo tikai viena bija uzticīga — Faustīna!

Viņš piegāja pie Faustīnas, ap kuru jau drūzmējās pulciņš dāmu un kungu, un turpmāk vairs ncatgāja no tās.

Atskanēja mūzika. Sākās deja, un pāri sāka slīdēt pa plašo, spilgti apgaismoto zāli. .1

Apbrīnas skatieni pavadīja Valdemāru un Faustīnu. Kad pirmā deja beidzās, viesi apsveica viņus skaļām ovācijām, ko saderinātie pieņēma, priekā un lepnumā starojošām sejām. .

Kāda loga iedobumā stāvēja Zuzanna un vēroja notiekošo. Viņa nekad nebūtu ticējusi, ka kādreiziai nāksies piedalīties Valdemāra saderināšanās svinībās. Vēl pirms pusgada tā bija dusējusi viņa skāvienos un sapņojusi par mūžīgu laimi pie viņa sāniem.

Bet šodien viņa apsveica to kā citas sievietes līgavaini. Ja viņas sirds ncasiņotu, viņai butu jāsmejas par to — jāsmejas ar asarām acīs. Reizēm viņai likās, ka tas viss ir tikai briesmīgs sapnis, no kura tā rīt atkal atmodīsies.

Zuzanna bija cerējusi dabūt no Franciskas atbildi uz dažiem jautājumiem, bet tā nekur nebija ieraugāma.

Neviens neievēroja vientuļo meiteni, ko noslēpa loga garie aizkari. Viņa redzēja, ka viņas līgavainis to meklēja, bet šajā mirklī viņas vienīgā vēlēšanās bija nepamanītai izkļūt no šī līksmā pūļa, lai vientulībā nodotos savām skumjām.

Beidzot viņa nepamanīta izslīdēja koridorā un pavēra vienu no daudzajām durvīm. Istaba bija tukša. Šeit neviens viņu nemeklēs, neviens netraucēs tās sapņus.

Viņa stāvēja pie loga un lūkojās parka tumsā. Pēkšņi kāds pavēra durvis. Zuzanna strauji pagrieza galvu — viņas priekšā stāvēja Valdemārs.

Mirkli viņi klusēdami uzlūkoja viens otru. Tad Zuzanna pagriezās uz iešanu.

—  Palieciet! — Valdemārs klusi lūdza. — Zuzanna, tikai dažus vārdus!

—  Kāda tam būtu nozīme Vviņa nedroši atbildēja. — Jūsu līgava jūs meklēs, grāfa kungs, un es negribētu, ka mani redz kopā ar jums.

— Zuzanna, mūsu bijušās mīlas vārdā es jūs lūdzu — palieciet.

Reiz mēs taču abi bijām laimīgi, un… vai tacf ari jūs tagad neesat laimīga?

Zuzanna sakoda zobus. Tikai neizrādīt, ka viņa arvien vēl mīl šo neuzticīgo cilvēku, kas viņu tik drīz aizmirsis!

—        Šo jautājumu jums nav tiesību nedot, to varētu darīt vienīgi mans līgavainis. Bet nu jaujiet man iet!

—         Nē, vispirms mums jākļūst skaidrībā ar sevi. Es taču drīkstu zināt, vai tu esi laimīga. Tik drīz tu nevarēji visu aizmirst. Es taču tevi tik toli mīlēju… Ak, un ari vēl tagad mīlu tevi! Un tici man: pat vīra skāvienos tev neizdosies mani aizmirst! Nekad tu nespēsi izdzēst no atmiņas mani, kas reiz bijis tev tik tuvs.

Viņš bija piegājis tai cieši klāt un pēkšņi kaisli apskāva to.

—         Laid mani, — Zuzanna lūdzās. — Kādēļ tu mani velti sāpini, Valdemār? Kādēļ gribi mani piespiest izteikt to, ko neiedrošinos atzīties pat sev pašai? Vai ar to tu kļūtu laimīgāks, ja cs teiktu: jā, es tevi arvien vēl mīlu un mīlēšu mūžīgi, lai kas arī notiktu?

—         Tātad tomēr? Beidzot tu atzīsties? — viņš Čukstēja. — Tad aizmirsti taču visu, kas bijis, un kļūsti mana! Labāk grēkot un krist patiesā kaislē, nekā atteikties no tās!

—        Dieva dēļ, kur mēs maldāmies? Nē, un vēlreiz nē! Vai tas būtu cēli, vai tas būtu labi? Valdemār, kā gan tu vari to no manis prasīt?

Viņa pūlējās izraisīties no tā rokām, bet viņš vēl ciešāk pievilka to sev klāt.

—,? Kas tad ir labs, kas ir cēls? Es ilgojos vienīgi pēc tevis! Pienākums taču nespēj sniegt laimi! — viņš iesaucās.

Zuzanna pēkšņi izslējās un ar varu atrāvās no viņa.

—          Valdemār, es vairs nepazīstu tevi, — viņa dziļā līdzjūtībā sacīja. — Nē, bez pienākuma nevar būt patiesas laimes!

Grāfs Valdemārs skumji nokāra galvu.

—        Tu neesi sieviete, tu esi svētā, — viņš dziļā godbijībā čukstēja. — Piedod man, ka ļāvu sev aizmirsties!

Viņa noskūpstīja tā pieri un ātri izgāja. Koridorā viņa satika līgavaini, kas jau visur bija to meklējis un nu ar slēptām rūpēm vēroja tās bālo seju.

—        Vai mēs nevarētu aiziet? — viņa lūdza. — Es ilgojos pēc miera. un klusuma.

—          Tūlīt, mīļā, — viņš dedzīgi piekrita. — Tikai vispirms mums jāatvadās no grāfa un grāfienes. Ari baronese fon Lomc jau vairākkārt apjautājās pēc tevis. Kur gan varētu būt nozudis laimīgais līgavainis?

Zuzanna neatbildēja. Kopā ar Dr. Hcsi viņā atgriezās zālē, kur Faustīna to tūliņ uzrunāja, vērodama viņu ar aizdomīgu skatienu.

Brītiņu vēlāk pa otrām durvīm ien^a Valdemārs. Arī viņš bija bāls un satraukts, kas Faustinai nepalika nepamanīts. Valdemārs pienāca klāt, un Faustīna maigi pieskārās līgavainim.

—   Pierunā taču doktora kungu un viņa līgavu, lai tic včl paliek kādu brītiņu, — viņa mīļi lūdzās. — Zuzannas jaunkundze grib jau aiziet. Varbūt tev labāk izdosies viņu pārliecināt.

Grāfam gribot negribot bija jāpieņem tam uzspiestā loma.

—   Man ir kāda lieliska ideja! — Faustīna pēkšņi iesaucās. — Mēs šeit esam divi jaunsadcrinātic pāri, tāpēc kadriļu dejosim visi kopā! „

Protams, nevienam nebija drosmes noraidīt tik laipnu piedāvājumu. Drīz vien visa zāle jau zināja par apburošās baroneses lielisko ideju, kas izpelnījās vispārēju atzinību.

Deja jau bija pusē, kad pēkšņi aiz vienām no durvīm, kas veda koridorā, izcēlās neparasts troksnis. Dejotājiem tas palika nepamanīts, bet vecākie kungi, kas tikai nolūkojās dejā, tam uzreiz pievērsa uzmanību.

Troksnis pieņēmās, un vecais grāfs jau sāka kļūt nemierīgs.

Te durvis tika atrautas, un pa tām zālē icnāca divi eleganti ģērbušies kungi. Viņiem sekoja kāds aizdomīga izskata vīrietis un tāda pati sieviete. Aiz tiem bija redzami trīs formās tērpti policisti.

Vecais grāfs satrūcies vēroja neparastos viesus, kas bija ieradušies bez uzaicinājuma. Pēkšņi dejotāju pūli atskanēja skaļš kliedziens. Baronese fon Lomc it kā vairīdamās pacēla gaisā abas rokas un tad bez samaņas saļima uz grīdas.

Mūzika apklusa. Visi nojauta nelaimi. Valdemārs stāvēja kā pārakmeņojies, uzlūkoja drīz līgavu, driz svešos iebrucējus.

Aiz miera traucētājiem parādījās Franciska ar Erihu pie rokas.

—    Ko tas viss nozīmē? — vecais grāfs tricošā balsī jautāja, smagi atbalstīdamies uz sievas rokas.

—     Lūdzu piedošanu, ka izjaucu šos līksmos svētkus un sagādāju jums nepatikšanas, grāfa kungs, — viens no civilā ģērbtajiem kungiem sacīja. — Es nāku dienesta uzdevumā, un jūs tūlīt dabūsit visu zināt.

Viņš devās cauri pārbiedēto dejotāju rindām tieši pie Faustinas. Baronese, kas jau bija atguvusi samaņu, ārprātīgās šausmās uzlūkoja svešā kunga eleganto pavadoni.

—    Žanete Divāla, likuma vārdā: jūs esat apcietināta! — nepazīstamais sacīja, uzrādīdams galīgi satriektajai sievietei kādu apzīmogotu dokumentu.

Faustīna strauji sakustējās, it kā gribētu bēgt. Bet tajā pašā acumirklī policisti to satvēra.

Grāfs un viņa piederīgie bija mēmi aiz pārsteiguma. Viesu rindās valdīja sasprindzināts klusums. Kādi brīnumaini atklājumi vēl sekos šim dīvainajam ievadam?

—     Žanete Divāla, jūsu izbailes runā skaidru valodu, — ierēdnis turpināja. — Vai atzīstatics, ka jūs pirms vairākiem gadiem esat izbēgusi no Tulūzas cietuma, kur izcictāt sodu par kādu smagu

zādzību? Vai atzīstatics, ka drīz pēc tam nozagāt savas bijušās kundzes, marķīzes Montespāncs, personīgos dokumentus, kā arī viņas rotas? Vai atzīslatics, ka esat piesavinājusies viņas vārdu un, šādā veidā pieviļot baronu fon Lomi, to apprecējusi?

No visām pusēm atskanēja skaļi izbrīna saucieni. Valdemāram Jikās, it kā istaba pēkšņi būtu sākusi griezties viņa acu priekšā.

Viltus baronese klusēja, bet viņas sejā skaidri bija lasāma tās atbilde.

—   Žanete Divāla, atbildiet taču! Vai atzīstat sevi par vainīgu minētajos apvainojumos? Marķīzs dc Montcspāns, kuru jūs šeit redzat, pieprasījis jūsu apcietināšanu. Jūsu bijušie biedri no Tulūzas cietuma laikiem paziņojuši marķīzam jūsu atrašanās vietu. Ko varat uz to atbildēt?

Faustīna smagi elsa. Viņa redzēja, ka viss zaudēts. Trakās dusmās viņa kratīja dzelžos ieslēgtās rokas pret marķīzu, un viņas acīs atspoguļojās bezgalīgs naids, nicināšana un atriebības kāre. Tad viņas skatiens pievērsās Valdemāram, kas ar riebumu atkāpās no viņas. Tas viņai bija kā naža dūriens sirdī.

—  Jā, — viņa griezīgi iekliedzās, — tas viss ir patiesība, es negribu mēģināt to noliegt! Es nicinu jūs visus — es, izbēgusi cietumniece! Vai jūs ar savu liekuļoto tikumību esat labāki par mani? Es pazīstu jūs visus! Un tu, gaišmatainā liekule, tu viņu nekad neiegūsi! -Mans mērķis bija uzvarēt tevi, un es esmu lcpnapar šo uzvaru! Dzīvo sveiks, ValdcVhār! Vienīgi tevi esmu mīlējusi!

Viņa strauji nolieca galvu un, satvērusi lūpām medaljonu, kas karājās tai uz krūtīm, zibens ātrumā ar zobiem to atvēra. Nākamajā mirklī viņa bez skaņas saļima zemē. Faustīna, ši pārdrošā avantūriste, bija beigusi dzīvot.

Šausmu pārņemtie viesi izklīda uz visām pusēm. Zālē valdīja neaprakstāma kņada. Šāds nedzirdēts skandāls nekad vēl nebija piedzīvots.

Kriminālkomisārs čukstošā balsī sarunājās ar veco grāfu un tā sievu. Valdemārs bija-nozudis. Viņš negribēja rādīt citiem, kādas mokas plosa tā sirdi.

Līķis tika iznests citā istabā. Dr. Hese konstatēja noindēšanos, un neviens vairs nešaubījās, ka arī nelaimīgais barons fon Lome kritis par upuri šai briesmīgajai sievietei. Pārmeklējot krāpniefces lietas, starp tām tika atrasti marķīza dc Montespāna sievai nozagtie dokumenti un rotas.

Bet pati Žanete Divāla bija izbēgusi pasaulīgajai tiesai. Adika tikai noteikt viņas personību, un tas bija viegli izdarāms.

Vecais grāfu pāris bija satriekts. Ar šausmām viņi domāja par to, kas notiktu, ja viltus baronese tiktu arestēta altāra priekšā.

Bet bērns, šis nabaga nevainīgais radījums! Kas notiks ar to? Tikai tagad visi atcerējās mazo Erihu, izbēgušās cietumnieces dēlu. Vai viņam būtu jācieš mātes grēku dčj.? Tas nekādā gadijumā nedrīkstēja notikt!

Komisārs aizrādīja, ka Žanetes Divālas laulība ar baronu fon Lomi nevar tikt uzskatīta par likumīgu, tādēļ arī bērnam nav izredžu mantot sava tēva īpašumus.

—  Vienalga, komisāra kungs, vai puisēns ir bagāts vai nabags — mēs viņu pieņemsim un audzināsim kā savu paša bērnu. Ari manam dēlam pret to nebūs iebildumu, jo viņš ļoti mīl Erihu, — grāfs Bergers noteikti atbildēja.

Beidzot ierēdņi aizgāja. Viesi jau sen bija izklīduši paniskā steigā, un plašās zāles, kur vēl nesen bija valdījis prieks un līksmība, stāvēja tukšas un drūmas.

Grāfienes buduārā bija sapulcējusies šaura sabiedrība. Grāfs Valdemārs turēja klēpī mazo Erihu, kas vēl nespēja īsti aptvert notikušo. Franciska ar Zuzannu stāvēja kādā stūrī, un Dr. Hese drūmās pārdomās vēroja liesmas, kas dejoja kamīnā. Viņš domāja par. baroneses vārdiem, ko tā bija teikusi viņa līgavai. Viņš negribēja apvainot Zuzannu ar saviem jautājumiem, bet tomēr kāda balss nemitīgi čukstēja tam ausī: viņa nemīl tevi! ,

Zuzanna nojauta, kas viņā norisinās. Tomēr daudz dziļāk viņa juta līdzi Valdemāram. Cik šausmīgi šajā brīdī tika plosīta tā dvēsele! Un nebija neviena, kas to mierinātu.

Beidzot atvērās durvis, un istabā icnāca vecais grāfs roku rokā ar klusi raudošo grāfieni. Viņš piegāja pie Dr. Heses un aizkustinātā balsi pateicās tam:

—  Jūs un jūsu līgava esat vienīgie, kas šajā šausmu brīdī pierāda mums savu patieso draudzību, — viņš nopietni sacīja, — To cs nekad neaizmirsīšu. Par nelaimīgo, kas pati sevi notiesājusi, nerunāsim nevienu ļaunu vārdu. Ncmctīsim viņai ar akmeņiem, jo mēs visi esam tikai vāji cilvēki.

Dr. Hese un Zuzanna silti spieda viņam roku. Atvadoties grāfiene pēkšņi apskāva jauno meiteni un iečukstēja tai ausi:

— Piedodiet — viņai un mums!

Zuzanna nespēja atbildēt. Klusēdama viņa sekoja līgavainim.

Valdemārs izskatījās tā, it kā pēkšņi būtu kļuvis par desmit gadiem vecāks. Viņa sejā atspoguļojās tāds iamisums, tāda bezcerība, ka vccā grāfiene sāpēs novērsās.

— Nabaga zēns! — vecais grāfs nomurmināja, noglāstīdams Eriha cirtainos matus.

Puisēns nesaprata, kas īsti noticis, tomēr pārējo drūmais noskaņojums pielipa ari viņam, un pēkšņi tas sāka nevaldāmi raudāt.

—   Klusē, mans bērns, — Valdemārs trīcošā balsī sacīja, cieši pievilkdams mazo sev klāt. — Tu paliksi pie manis, es neatdošu tevi nevienam.

—    Priecājos par lavu apņemšanos, Valdemār, vecais grāfs atzinīgi piezīmēja. — Kad tu apprecēsies, mēs vēlreiz lemsim šo jautājumu, lai nodrošinātu Ēriham pienācīgu mantojuma da|u.

—  Es nekad neapprecēšos, tēvs, Valdemārs svinīgi sacīja. Ērihs ir mans mantinieks, jo viņš ir mans miesīgs dcls, un es panākšu arī viņa tiesību likumīgu atzīšanu!

74 Mīla ir mūžīga

Dr. Normans uz ielas pasauca pirmo pretimbraucošo važoni un iekāpa ratos.

— Brauciet, cik ātri vien varat! — viņš uzsauca.

Uz lielceļa kādā vietā viņš lika apturēt zirgu un bagātīgi samaksāja vedējam.

— Uzgaidiet mani, — viņš sacīja. — Es drīz atgriezīšos.

Drīz vien viņš sasniedza mazo villu. Vārti nebija noslēgti, un viņš netraucēti iegāja namā. Priekšnamā viņš salika Rībcku. Vecais dārznieks nespēja izrunāt nc vārda un tikai mēmi norādīja uz kādām durvūm. Advokāts vilcinādamies atvēra tās, un abi vīrieši iegāja.

Normans aizsedza rokām seju. šis stiprais virs nespēja savaldīt elsas. Rībcks raudāja kā bērns.

Istabas vidū uz grīdsegas gulēja Juditc un tai līdzās — Ulrihs Rcišcnovs. Vienā rokā viņš cieši turēja skaistās meitenes roku, bet otra nevarīgi nokarājās gar sāniem, un lai līdzās zemē gulēja revolveris. Acis viņam bija ciet, un marmorbaltajā sejā atspoguļojās dziļš miers.

Pagāja ilgs laiks, kamēr satriektais advokāts pamazām atguva pašsavaldīšanos. Nometies ccļos uz grīdsegas, viņš ar sāpēm uzlūkoja abus mīlas upurus.

—  Tā cs viņus atradu, — vecais dārznieks caur asarām čukstēja. — Ak, mans nabaga labais kungs! Es jau uzreiz domāju, ka lā notiks. Kad paziņojām viņam par šausmīgo nelaimi, viņš pēkšņi it kā pārakmeņojās. Visu ccļu viņš nerunāja nc vārda. Un tad viņš ieslēdzās šajā istabā. Es dzirdēju viņu elsojam — nespēju jums aprakstīt kā. Tad atkal iestājās dziļš klusums. Bridi vēlāk viņš atvēra durvis. Mans Dievs, kāds viņš izskatījās! „Šī vēstule tūlīt jānosūta!" viņš teica: Tā bija adresēta jums, advokāta kungs. Es sapratu, ka viņš grib dabūt mani prom, un lūdzu atļaut manai sievai aiznest vēstuli. Bet tā viņš nebija ar mieru, un man gribot negribot bija jāpiekāpjas. Kad pārnācu, nekas ļauns vēl nebija noticis. Viņš iesauca mani istabā un apdāvmāja tik augstsirdīgi, ka nu es un mana sieva esam pilnīgi nodrošināti vecuma dienām. Tad cs iedrošinājos viņu lūgt. „Grāfa kungs, jūsu māte," cs tikai sacīju, un viņš mani saprata. „ Viņai ir cits, kas aizpildīs N manu vietu," viņš atbildēja. To nu cs nesapratu. Tad viņš pavēlēja man neziņot policijai uiTncko nevienam nestāstīt — atskaitot jūs un viņa māti. Viņš bija tik mierīgs, tik labprāt gāja nāvē! Viņš lūdza, lai aprokot tos abus kopējā kapā bez kādiem uzrakstiem. Pie tam viņš smaidīja tik svētlaimīgi, it kā jau redzētu debesis atvērtas.

Vecais virs apklusa. Asaras nc|āva viņam turpināt.

— Un kad… tas notika? — Normans klusi jautāja.

Dārznieks notrīcēja.

—  Nodevis man vēl dažus rīkojumus, viņš piekodināja man rīkoties saskaņā ar jūsu norādījumiem, jo jūs katrā ziņā ieradīšoties. Tad viņš pavēlēja piesiet abus suņus. Kad gāju ārā, viņš cicši spieda man abas rokas. Es sapratu, ka nu tam jānotiek, un vēlreiz raudādams lūdzu viņu apdomāties. Viņš uzmeta man dzi|u, nopietnu skatienu un neteica ne vārda. Kolīdz cs biju izgājis dārzā, norībēja šāviens. Kad icskrēju istabā, viņš jau bija miris. Visvairāk mani biedē domas par to mirkli, kad ieradīsies nelaimīgi māte.

Normans izņēma no kabatas hclaiķa vēstuli un to vēlreiz pārlasīja.

—  Grāfs vēlas, lai netiktu minēts ne vārds par notikušo slepkavību, — viņš sacīja. — Man ļoti žēl, ka slepkava paliek nesodīts, bet nelaiķa pēdējā griba mums tomēr jāievēro.

Tālāk vēstulē bija teikts, ka villa jānopērk, jo Ulrihs gribēja, lai to kopā ar Judīti apglabā dārzā. Judītes mātes ģīmetni viņš lūdza ielikt tam līdzās šķirstā.

Normanam stāvēja priekšā smagi pienākumi. Vispirmām kārtām bija jāpaziņo Ulriha mātei un policijai. Pārmeklējot istabu, advokāts atrada aizzīmogotu vēstuli ar uzrakstp: „Maņai mātei".

Normanam šeit vairs nebija, ko darīt. Bridi viņš domīgi uzlūkoja abus līķus, klusi čukstēdams sevī: , — Mīla ir mūžīga…

Tie bija pēdējie vārdi, ar kuriem beidzās Ulriha vēstule.

Rībeks bija nepamanīts izgājis. Viņš negribēja traucēt sava mirušā kunga draugu tā skumjās.

Nometies ccļos, Normans iebāza roku Ulriha kabatā, meklēdams tur medaljonu ar Judītes mātes ģīmetni. Beidzot viņš to atrada. Bet līdzi medaljonam no kabatas izslīdēja vēl kāds priekšmets, ko advokāts uzreiz pazina, kaut nekad nebija to redzējis.

— Mans Dievs, — viņš iekunkstējās, — tas taču nevar būt!

Viņa priekšā uz grīdsegas mirdzēja grāfienes Brandcnfclsas slavenā pērļu kaklarota. Kā tā bija nokļuvusi Ulriha rokās? Acīmredzot grāfs bija atradis šo pērļu saiti starp Judītes rotām un paņēmis to pie sevis, lai izglābtu mīļoto no nepatikšanām.

Advokāts nolēma noklusēt policijai rotas atrašanu un pats saviem spēkiem izdibināt, kādā cc]ā tā nokļuvusi UlriRa kabatā. Varbūt šis atradums viņam palīdzēs izglābt Gabrielu?

— Es nu iešu, — viņš sacīja Rībckam, kas no jauna ienāca istabā. —x Lai viss paliek, kā ir, jo man jāziņo policijai par pašnāvību.

Uzmetis Ulriham un Judītei vēl pēdējo skumjo skatu, viņš klusi izgāja.

Dziļās domās icgrimis,"Normans nakts tumsā soļoja pa vientuļo ceļu. Viņš gandrīz apskauda Ulrihu un Judīti. Viņu ciešanas bija beigušās. Nu viņi bija savienojušies mūžībā, un nekas vairs nespēja iztraucēt viņu dziļo mieru.

Advokāts nopūtās. Kad viņa dzīves uzdevums būs piepildīts, ari viņš varēs sekot Ulriham un Judītei tumšajā ceļā, no kurienes neviens vairs neatgriežas.

Bet pagaidām viņš vēl bija kādam vajadzīgs.

75 tēva grēki

Roberts jau bija tiktāl atspirdzis, ka ārsts tam atļāva atstāt gultu. Viņa vēlēšanās redzēt Gabrielu un bērnu tomēr vēl nebija piepildāma. ^iņš nedrīkstēja zināt, ka viņa sieva guļ nāvīgi slima.

Grāfiene mierināja viņu, cik spēdama. Ikreiz, kad ieskanējās durvju zvans, viņa satrūkās, bīdamās no visļaunākā. Robertam bija grūti savaldīt savu nepacietību, tomēr aiz cieņas pret jaunatrasto māti viņš pūlējās samierināties ar nepieciešamību. Apziņa, ka viņam nu ir dēls, pildīja viņu ar prieku un lepnumu, bet reizē sagādāja tam ari jaunas rūpes: vai viņš drīkstēja atraut savam bērnam tā likumīgo vārdu un tiesības?

Grāfiene nojauta, kādas domas nodarbina viņas dēla prātu. Arī viņai tā bija smaga cīņa. Vai lai viņa dotu savam slimajam vīram vēl pēdējo, nāvīgo triecienu, prasot no tā Roberta oficiālu atzīšanu? Viņa vēl neiedrošinājās ar viņu runāt par to, jo arvien vēl mīlēja viru, neraugoties uz visu.

Roberts nu bija atradis mīlošu māti un uzticīgu brāli, bet tēvu viņš vēl nebija atguvis. Tas viņu sāpināja, jo viņa cēlā sirds jau sen bija visu piedevusi. Viņš negribēja tēvu pazemot, bet vienīgi ilgojās pēc viņa mīlestības. Taču līdzjūtība pret māti viņu arvien vēl atturēja no izšķirošā soļa.

Viņš domīgs sēdēja grāfienes buduārā un klausījās mātes nostāstos par Ulriha bērnību. Te sulainis pieteica advokātu Normanu, un nākamajā acumirkli advokāts jau ienāca istabā.

—         Mana dēla šeit nav, advokāta kungs, — grāfiene sacīja. — Bet kas tad noticis? Kā jūs izskatāties?

Normans nespēkā atslīga piedāvātajā krēslā. Viņš bija tik uztraukts, ka pirmajā brīdī nespēja izrunāt nevienu vārdu. Roberts tūliņ nojauta ko ļaunu. Arī grāfiene kļuva nemierīga.

—          Vai tu labāk neatstātu mūs vienus, Robert? — viņa lūdza, aizmirstot parasto apdomību.

Tomēr advokāts neizrādīja nc vismazāko izbrīnu. Grāfienei par lielu pārsteigumu viņš vienkārši sacīja:

—         Man šķiet, ka būtu labāk, ja jūsu dēls paliktu tepat, grāfienes kundze.

Vecā dāma mēmi uzlūkoja apmeklētāju. Roberts strauji pietrūkās kājās.

—         Neuztraucieties, grāfa kungs, — Normans gandrīz skumji atbildēja. — Šo noslēpumu man atklāja jūsu brālis Ulrihs.

Grāfiene klusi iekliedzās.

—         Jūs zināt visu? Jūs taču esat Ulriha draugs — ko jūs domājat darīt?

—         Neko tādu, kas varētu kaitēt jums vai jūsu dēlam, — Normans klusi sacīja. — Šoreiz cs nāku Ulriha dēļ.

— Kur viņš ir? Kopš vakardienas neesmu viņu redzējusi.

—          Grāfienes kundze, jūs esat ieguvusi vienu dēlu, kas dara jūs laimīgu, vai nav tiesa? Jūs viņu arī paturēsit, un nekāda vara pasaulē neliegs jums to mīlēt un atzīt. Arī ārējie šķēršļi novērsti. Grāfs Ulrihs labprātīgi atteicies no visām tiesībām par labu brālim. Viņam nav vairs nekādu prasību, jo viņš… ir…

Grāfiene viņu pārtrauca:

—        Es jūs nesaprotu; advokāta kungs. Kādēļ Ulrihs pats man nesaka to? Un viņa upuris taču ir gluži lieks, jo abi brāļi sirsnīgi mīl viens otru un dzīvos vislabākā saticībā.

Normans zemu nolieca galvu.

—        Ir vēl tikai viens grāfs Reišenovs, un tas ir jūsu dēls Roberts, jo Ulriha… vairs nav…

Grāfiene uzlūkoja advokātu kā ārprātīga. Viņa nespēja, negribēja saprast tā vārdu briesmīgo nozīmi.

Roberts bija pēkšņi nobālis. Viņš nojauta atkal jaunu, šausmīgu nelaimi.

—          Mans Dievs, sakiet taču, kas tad īsti noticis? — vecā dāma šausmās iesaucās.

—        Pavadiet mani, grāfienes kundze, un jūs pati savām acīm redzēsit visu, — Normans tikko sadzirdami izdvesa.

—         Kur Ulrihs? Kādēļ viņš pats nenāk? Mans Dievs, jūs raudat? Tātad viņš… miris?

Advokāts mēmi pamāja ar galvu.

Grāfiene sagrīļojās un dobji ievaidējās.

— Miris… miris… — viņa kā nemaņā murmināja.

Roberts ar varu apsēdināja māti krēslā un cicši piespieda tās galvu sev pie krūtīm. Normans izņēma no kabatas aizzīmogotu vēstuli.

— Te viņa pēdējais sveiciens jums. Izlasiet to, — viņš čukstēja. Asaru aizplīvurotām acīm grāfione un Roberts lasīja Ulriha pēdējos vārdus:

„Nabaga mīļo māt!

No citas pasaules cs noJūkošos lejup uz Tevi, kad Tu lasisi šo manu pēdējo sveicienu. Piedod man arī šīs vislielākās bēdas, kādas Tev sagādā ju, kā jau vienmēr esi man piedevusi, jo Tu taču esi — māte. Neaizmirsti, ka cs tagad esmu laimīgs un brīvs no visām zemes sāpēm, un novēli man šo mieru. Dāvā visu savas mīlestības bagātību mūsu Robertam, jo viņš ir to pelnījis.

Māt, es mīlēju meiteni, kas cēlusies no nicinātas tautas. Un tomēr viņa bija tik cēla, augstsirdīga un skaista — kā Tu! Augstāku salīdzina jumu cs nezinu. Jā, viņa bija cienīga stāvēt Tev līdzās. Bet viņa nespēja panest pasaules netaisnību, un cs atradu viņu mirušu. Viņa jau sen zināja, ka tam reiz jānotiek, un arī cs to no jautu.

Bet-tas, kas mani dzen nāvē, nav mīļotās meitenes zaudēšana, bet gan kāds noziegums, ko esmu izdarījis, pats to neapzinādamies. Mana Judīte, augļotā ja Smcijes Finkcla meita, bija — mana māsa!

Veca jā medaljonā zem Judītes mātes ģīmetnes cs atradu mazu, nodzeltējušu zīmīti un aiz tās — vēl kādas sievietes ģīmetni. Izlasi pati šo rakstu un jautā tēvam.

Liekas, uz mums guļ kāds lāsts, kuram par upuri jau kritis tēvs un nu arī cs. Viņš to pārcieta, bet man jāizpērk mans un ari citu grēks.

Dzirdiet un novērsieties šausmās, bet neliedziet man savu līdzjūtību. Judītes nelaimīgā māte bijusi mana tēva mīļākā. Un Judīte ir mana māsa. Mēs abi esam viena tēva bērai.

Nu noziegums ir izpirkts, un es drīkstēšu tur augšā stāties jūsu priekšā ar tīru sirdi un tīrām rokām.

Guldiet mūs kopē jā kapā — bez kādiem uzrakstiem. Tur mēs dusēsim: Judīte, mūsu nedzimušais bērns un es. Piedod mums un zini: mīla ir mūžīga.

Tavs Ulrihs."

Iestājās baigs klusums. Šim neizsakāmi skumjajam noslēpumam vajadzēja tikt apraktam kopā ar Ulrihu un Judīti. Citu vainas dēļ

viņam bija jāaiziet bojā. Pašam nezinot, viņš bija izdarījis noziegumu, un šī atziņa noveda to nāvē.

Normanu pārsteidza grāfienes apbrīnojamā pašsavaldīšanās. Viņas sejā atspoguļojās dzijas bēdas, bet viņa vairs nesūdzējās.

— Viņa tēls paliks tīrs mūsu piemiņā, — viņa sāpīgā aizkustinājumā sacīja. — Nāciet, cs gribu redzēt savu dēlu .un ari viņu. Nabaga meitene! Bet tam bija jānotiek!

—    Un cs, māt? Vai mani tu neņemsi līdzi? — Roberts klusi jautāja.

Grāfiene vilcinājās. Viņa baiļojās, ka Roberts varētu saaukstēties. Un ari viņa pagaidām negribēja rādīties kopā ar to atklātībā.

—  Es zinu, ka tu gribētu viņu redzēt. Bet acumirklī tas vēl nav iespējams. Pacieties mazliet.

Roberts piekāpās, uzticēdams Normanam pavadīt māti.

Pēkšņi durvis tika atrautas, un istabā bez pieteikšanas ieskrēja vecais Johans.

—   Žēlīgo grāfien, .ekselence ir |oti slims un vēlas redzēt savu dēlu, — viņš uztraukts ziņoja.

—   Grāfs Ulrihs nenāks, — grāfiene ar uzsvaru sacīja. — Te ir jaunais kungs, mūsu vienīgais mantinieks, jo grāfa Ulriha vairs nav starp dzīvajiem.

Vecais Johans iekliedzās un sa|ima zemē. Neviens nepiegrieza tam vairs vērību, jo grāfiene un Roberts uzskatīja to par vecā grāfa |auno garu, kas atbalstījis to visos ļaunajos darbos.

—  Ej pie tēva, Robert, un rīkojies, kā sirds tev pavēl. Es steigšos pie Ulriha, kas galu galā ir sava tēva grēku upuris. — Grāfienes balss aprāvās, un viņa smagi atbalstījās uz advokāta rokas, kas to godbijīgi izvadīja ārā.

Roberts palika viens. Kad rati, kas aizveda māli, jau bija prom, viņš ar smagu sirdi nolēma ieiet pie tēva. Vai viņš darīja pareizi, izmantodams savu līdzību ar Ulrihu, lai iemantotu tēva uzticību? Vai viņš drīkstēja dot mirējam vēl pēdējo triccienu un pateikt tam: „ Es esmu tavs dēls, kuru tu esi atstūmis no sevis. Ulriha vairs nav, jo viņš aizgājis nāvē tavu grēku dēļ"?

Lēnām viņš gāja cauri greznajām istabām. Pēkšņi kāda roka pieskārās viņa plecam. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Lingcs dusmās un izbailēs pārvērsto seju. Vecais bija atguvis samaņu un sekojis Robertam.

—  Ulrihs… miris? — viņš aprautā balsī jautāja. — Jūs — vienīgais mantinieks? Viss bijis velti? Visa mana dzive? Nē, nekad! Jūs nedrīkstiet nokaut ari viņu — tad jau labāk krītiet pats!

Zibens ātrumā viņš izrāva no kabatas šauru dunci. Roberts vēl tikko paguva satvert viņa roku un to atbruņot. Ar nicinājumu viņš atgrūda veco sulaini no sevis. Tomēr viņa spēki vēl nebija pilnībā atgriezušies, un pēkšņs vājums lika tam gurdi atbalstīties pret sienu.

Satracinātais Linge izmantoja šo gadījumu un no jauna satvēra zemē nokritušo dunci.

—        Brauc ellē! — viņš ārprātīgā naidā šņāca. — Kādēļ tu nenosali toreiz, kad pametu tevi sniegā guļam?

Viņš pacēla roku dūrienam.

—        Tēv! — Roberts neapzināti iekliedzās, pēdējiem spēkiem aizstāvēdamies pret uzbrucēju. — Tēv!

Te pēkšņi atvērās durvis, un tajās parādījās vecais grāfs. Dusmās iekliegdamies, Johans nometa dunci un nobijies uzlūkoja savu kungu.

— Linge, ko tas nozīmē? — grāfs iesaucās.

Vecais sulainis neatbildēja un izskrēja otrā istabā.

Tēvs un dēls stāvēja viens otram pretī.

Slimība un sirdsapziņas mokas bija pārvērtušas grāfu nevarīgā sirmgalvi. Izdzirdīs Roberta izmisušo saucienu, viņš bija pēdējiem spēkiem piecēlies no slimības gultas un steidzies tam palīgā. Pats to nezinādams, viņš bija izpircis vienu no saviem smagākajiem noziegumiem, izglābis no nāves savu dēlu, kuru tas reiz pats bija atstūmis no sevis. •

Šausmās sastindzis, viņš uzlūkoja driz zemē gulošo dunci, drīz dēlu.

—        Žēlīgais Dievs — vai tad Linge zaudējis prātu? — grāfs iesaucās, gurdi atbalstīdamies pret dunam.

Tikai tagad Roberts pamanīja, cik vājš un nožēlojams tēvs izskatījās. Viņš saudzīgi ieveda grāfu atpakaļ tā istabā un, noguldījis viņu, atsēdās krēslā, kas stāvēja līdzās gultai.

Grāfs nenovērsa acis no Roberta un neizlaida tā roku no savējās.

—        Mans dēls, es pateicos Dievam, ka varēju tev palīdzēt. Bet es nesaprotu, kā Linge to varēja izdarīt? Tas taču ārprāts!

—        Lai tas paliek, tēv! — Roberts aizkustināts sacīja. — Tu izglābi man dzīvību, un par to man jāpateicas tev.

—        Bet kā viņš vispār iedrošinājās tev uzbrukt? Un kāpēc tu sauci mani?

—        Izbailes man bija laupījušas apziņu, un cs gluži instinktīvi saucu tevi palīgā.

—        Mans labais dēls! Pateicos tev par tavu mīlu! Nu tu varbūt nebūsi pārāk bargs savā spriedumā pret nelaimīgo tēvu, kam Dievs piešķīris izdevību kaut daļēji izpirkt savu noziegumu, izglābjot tevi no slepkavas rokas.

— Kā gan es vispār vārētu tevi nosodīt, tēvs!

—        Nē, Ulrih, uzklausi mani. Aizmirsti uz brītiņu, ka esmu tavs tēvs un runāsim kā cilvēks ar cilvēku. Redzi, es jūtu, ka mana nāve vairs nav tālu, bet es nevarētu mierīgi aizmigt bez visu jūsu piedošanas. Un man ir vēl viena vēlēšanās šajā pasaulē — vēlēšanās, kas atklās visu

, manu negodu, un tomēr es ccru uz piedošanu. Vai tu mani ncnolādēsi, mans dēls?

—  Tčv, tavi vārdi plosa manu sirdi! Tava vēlēšanās man ir svēta, un ,lai kas arī notiktu, — viss taču jau ir izpirkts.

—  Tu taču nezini, kas mani nomāc, dēls. Dzirdi, Ulrih, man ir vēl viens dēls…

—  Tas esmu es! — Roberts bija noslidzis ceļos un skūpstīja tēva kalsna roku, slacīdams to asarām.

Grāfam šķita, ka dēls to pārpratis, un viņš gribēja turpināt, bet Roberts aizsteidzās tam priekšā.

—  Tēvs, cs zinu, ko tu gribi teikt, — viņš sirsnīgi čukstēja. — Es esmu tavs otrais dēls — cs neesmu Ulrihs, bet gan Roberts!

Grāfs izslējās gultā sēdus un uzlūkoja viņu, it kā neticēdams savām ausīm. Tad viņš pievilka Robertu sev klāt un sāka maigi glāstīt tā seju, matus un rokas, murminādams nesaprotamus vārdus.

Bet Roberts cieši apskāva tēvu un tik mīlu skatienu lūkojās tā sejā, ka sirmgalvja sirds sāka pukstēt nevaldāmā uztraukumā.

—  Tu… esi… Roberts? — viņš čukstēja. — Tu nenovērsies no manis? Tu skūpsti šo roku, kas tevi reiz atstūmusi?

—  Nē taču, mīļais, labais tqvs! Esmu tik laimīgs, ka varu būt pie tevis, un nemaz nedomāju tev ko pārmest. Kā gan cs varētu tevi tiesāt? Cik ļoti esmu ilgojies pēc sava tēva — jau kopš bērnības, un nu esmu tevi atguvis! Es pateicos Dievam par šo žēlastību, un nu tev atkal jākļūst veselam un līksmam!

—  Es arvien vēl bīstos, ka tas viss ir tikai jauks sapnis, kas tūliņ izgaisīs, — grāfs čukstēja, turpinādams glāstīt Roberta seju. — O, Robert, tu tiešām esi pie manis un nenicini mani, kaut esmu to pelnījis! Cik ļoti cs visus šos gadus esmu cietis! Nu no manis atlikusi vairs tikai ēna, bet tas bija sods par maniem grēkiem. Kāda laime, ka tu man esi piedevis, mans dēls!

Roberts neļāva viņam turpināt. Viņš nespēja ilgāk noklausīties tēva grēksūdzē.

—  Un tava māte vai viņa to zina? Es nedrīkstēšu vairs pacelt acis uz viņu!

—  Viņa zina visu un nedusmojas uz tevi. Nevienu pārmetumu tu nedzirdēsi no viņas lūpām.

—   Mans saprāts ir par vāju, lai spētu aptvert visu šo bezgalīgo žēlastību, kas nākusi pār mani!

Roberts pēc iespējas saudzīgāk izstāstīja, kā viss noticis. Annu Verneru viņš pieminēja tikai dažiem vārdiem.

— Kur Ulrihs? Ak, kāda laime, ka jūs mīlat viens otru! Nu es varēšu mirt ar mierīgu sirdi. Jau rīt pat es ataicināšu notāru un izstāstīšu tam visu. Es esmu pārāk vecs un vājš, lai viņi varētu mani vēl ieslodzīt. Tikai tavu sievu es gribētu vēl pirms nāves sveikt. Vai tu varbūt bīsties, ka mana svētība varētu atnest tev nelaimi?

—         Ak, nerunā tā, mīļais tēvs! Tici man: tu esi visu izpircis, viss bijušais ir aizmirsts un piedots. ^

—        Tavi vārdi man ir visdziļākais mierinājums, mans dēls. Bet kur tad māte un Ulrihs? Kamdēļ viņi nav klāt pie mūsu salabšanas?

— Viņu šeit nav, tēvs. Nomierinies — es vairs neatstāšu tevi.

Grāfs vairs nejautāja. Viņa lūpās rotaļājās svētlaimīgs smaids, un sejā atspoguļojās dziļa apmierinātība. Viņš gulēja sakrustotām rokām, laiku pa laikam pavērdamies Robertā.

Grāfs bija ļoti vārgs. Uztraukums un ilgā saruna bija to stipri nogurdinājuši. Viņa acis aizvērās, un viņš iegrima miegā.

Redzēdams, ka tēvs aizmidzis, Roberts piccēlās un klusi izgāja. Linge nekur nebija redzams. Varbūt tas kala sevī plānu par jaunu uzbrukumu viņam?

Gluži neapzināti Roberts bija nokļuvis istabā, kur grāfiene Zigrīda tam pirmo reizi bija atvērusi acis uz patiesību. Pēdējā laikā viņa rakstīja ļoti reti, un neviens nezināja, kur tā pašreiz atrodas. Ko gan viņa teiks, kad dabūs zināt par Ulriha briesmīgo nāvi?

Roberts nosēdās ērtā atzveltnes krēslā un domīgu skatienu uzlūkoja vecāku ģīmetnes pie sienas. Jā, nu viņš bija lepnā, varenā grāfa Reišcnova atzītais dēls un driz vien kļūs par vienīgo kungu un pavēlnieku. Bet vai arī viņš nebija pie visa līdzvainīgs?

Tēvs vēl nenojauta, kas viņu sagaida. Vieglprātīgi viņš reiz bija atstūmis savu miesīgo bērnu, un nu pats liktenis viņu sodīja, piepildot tā kādreizējo vēlēšanos. Nu viņam bija vēl tikai viens dēls, jo otram bija jāmirst, lai izpirktu sava tēva noziegumu.

Roberts nejutās laimīgs. Ko viņam tagad līdzēja tituls un bagātība? Ar Gabrielu viņš nevarēja tajā dalīties, un viņam pašam godkāre bija sveša.

Pēkšņi aiz viņa iečaukstējās sievietes tērps. Vai māte jau būtu pārnākusi? Tas šķita gandrīz neiespējami.

Viņš pietrūkās kājās un pavērās atpakaļ.. Viņa priekšā, ģērbusies melnā tērpā, stāvēja Zigrīda Holmsvīka.

— Robert, tu šeit? — viņa to sirsnīgi uzrunāja.

Robertam likās, it kā viņi būtu jau gadiem pazīstami un tuvi.

—         Kur tu tik pēkšņi gadījies, Zigrīd? — viņš pārsteigts jautāja. — Ak, kaut tu zinātu, kā cs tevi gaidīju!

—         Tu neizskaties laimīgs, Robert. Tātad Gabriela vēl arvien ir… tur?

Viņš tikai skumji pamāja ar galvu.

— Bet kā tu nokļuvi šeit?

—         Es pati nezinu. Mani atveda šurp kāds neizprotams nemiers, kāda tumša nojauta, it kā šeit būtu noticis kas ļauns. — Viņa cieši ielūkojās tam sejā. — Es redzu, ka šeit tiešām kas gadījies. Nebiedē mani, Robert! Saki man, kas īsti noticis? Kur… Ulrihs?

— Viņš ir citā, labākā pasaulē, — Roberts klusi izdvesa.

—        Miris? — viņa izmisumā iekliedzās. — O, mana nojauta! Viņš pats atņēmis sev dzīvību?

Roberts to pārsteigts uzlūkoja.

— Kā tu to zini? '

Viņa nevaldāmi elsoja.

—Ak, cs vienmēr esmu to zinājusi. Un Judīte — arī viņas vairs nav?

Roberts pamāja ar galvu.

—         Tu uzminēji — divas ziedošas dzīvības izdzisušas, — viņš aizžņaugtā balsī sacīja. — Tas nāca pār mums tik negaidīti, tik pēkšņi. Nabaga māte! Es pat nevarēju viņu pavadīt, viņa aizgāja kopā ar Normanu.

— Kur viņš guļ? — Zigrīda tikko sadzirdami jautāja.

— Kādā vientuļā villā, ko viņš bija noīrējis Judītei.

—        Es tūlīt aizbraukšu turp. Es gribu viņu redzēt — un arī to, kuru viņš mīlēja vairāk nekā savu dzīvību. O, kā es viņus apskaužu! Kaut ari es varētu klusa un salta gulēt tiem līdzās!

— Zigrīd, tu viņu mīlēji?

Viņa skumji nokāra galvu. ,

—         Jā, es mīlēju viņu. Bet viņš nedomāja par mani… Un nu viņš miris!

Zigrīda klusi elsoja. Roberts ļāva tai mierīgi izraudāties. Beidzot viņa piecēlās un noslaucīja asaras. Kāda neatvairāma vara vilka viņu pie Ulriha. Viņa gribēja vismaz aizlūgt pie viņa līķa.

Roberts atkal palika viens grāfa pils greznībā, kamēr Gabriela karsonī mētājās cietuma vienkāršajā gultā, saukdama viņa vārdu.

Bridi vēlāk,kāds klauvēja pie durvīm, un istabā ienāca redzami samulsušais sulainis.

—        Kāds kungs vēlas runāt ar grāfa kungu, — viņš sacīja, nedroši uzlūkodams Robertu, kura stāvoklis grāfu ģimenē kalpotājiem likās pilnīgi neizprotams.

— Vediet viņu šurp, — Roberts mierīgi atbildēja.

Sulainis izgāja, un mirkli vēlāk istabā ienāca prokurors.

Roberts pārsteigts piecēlās.

—         Piedodiet, grāf Rcišcnov, bet man neatliekami jārunā ar jūsu tēva kungu vai arī ar grāfieni, — prokurors sacīja.

—          Mans tēvs ir ļoti slims, un cs neiedrošinos viņu traucēt, — Roberts atbildēja.

—         Tādā gadījumā lūdzu nekavējoties pieteikt mani grāfienei, jo lieta ārkārtīgi svarīga un steidzama.

—        Diemžēl ari mātes šeit naf, un es pat nevaru pateikt, kad viņa atgriezīsies.

Prokurors jutās ļoti neapmierināts, tomēr negribēja to izrādīt. Viņš cicši uzlūkoja Robertu, un pēkšņi viņā pamodās kādas aizdomas.

— Kur tad ir Vernera kungs? — viņš negaidot jautāja. — Dzirdēju, ka viņš arvien vēl atrodoties šeit?

Roberts samulsa. Prokurors pamanīja viņa vilcināšanos. Bet tas taču nebija iespējams, ka Roberts Verners iedrošinātos tik nekaunīgā kārtā piesavināties Ulriha Rīcišcnova vārdu!

— Es izstāstīšu jums visu, asesora kungs, jo nezinu, vai jūsu mātes kundze tik driz pārnāks.

—  Par ko jūs gribat runāt, prokurora kungs? Roberts satrūcies jautāja.

—  Šodien cs saņēmu vēstuli no Annas Vernera kundzes, — prokurors svinīgi iesāka. — Tajā viņa atzīstas, ka pirms divdesmit sešiem gadiem esot nozagusi grāfienei Rcišcnovai vienu no tās dvīņu dēliem, atstādama tā vietā savu bērnu, kas piedzimis nedzīvs. Grāfs un grāfiene Rcišenovi, pie kuriem viņa toreiz kalpojusi, neko nenojaušot par šo šausmīgo gadījumu. Viņas palīgs šajā noziegumā bijis kāds Johans Linge, kas vēl tagad kalpojot grāfam. Sava apgalvojuma pierādīšanai viņa min Roberta Vernera un grāfa Ulriha Reišenova pārsteidzošo līdzību, kā ari vēl citus apstākļus, par kuriem tā solās ziņot man personiski.

Roberts plati ieplestām acīm uzlūkoja ierēdni.

— Jums tas viss droši vien šķiet neprātīga pasaka, ko? prokurors turpināja. — Bet šīs sievietes atzīšanās smagajā noziegumā skan tik pārliecinoši, ka gribot negribot tai jānotic. Šis atklājums katrā ziņā ļoti satrieks jūsu vecākus, jo nu arī viņi tiks ievilkti Brandcnfelsas prāvā.

—  Gabricla, mana nabaga Gabricla! Vai tiešām pati nelaime tevi vajā? — Roberts dziļās sāpēs iekliedzās, aizmirsis visu apdomību.

Prokurors savilka bargu seju.

—  Esmu pārsteigts, ka jūs, izmantodams savu līdzību ar grāfu, iedrošināties maldināt pat mani, Vernera kungs, — viņš skarbi sacīja. — Jūsu piederībai pie grāfa ģimenes vispirms vajadzīgi pierādījumi, — tikai tad jūs drīkstat uzstāties kā grāfs Rcišcnovs!

—  To cs šeit svinīgi apliecinu! — durvīs pēkšņi atskanēja kāda trīcoša balss. Tā bija grāfiene Reišenova, kas nepamanīta bija ienākusi kopā ar Zigrīdu.

Roberts steidzās pretim mātei, kas izskatījās pavisam satriekta.

Prokurors bija pārāk pārsteigts, lai spētu aptvert, kas šeit īsti notiek.

— Jūs neesat atklājis man nekā jauna, — grāfiene turpināja, vilkdama Robertu sev klāt. — Jā, viņš tiešām ir mans mīļotais dēls, kas man reiz ticis nolaupīts, bet cs piedodu manas laimes postītājiem. Kas tik daudz cietis kā cs, tam arī piedof nākas vieglāk.

—  Jūsu paskaidrojums mani pārsteidz, godātā grāfiene, bet kādēļ jūs pati neesat spērusi vajadzīgos soļus? Kādēļ jūs gaidījāt, kamēr Vernera kundze sevi apsūdz?

—         Vai viņa to izdarījusi? Tātad sirdsapziņa tomēr nav devusi tai mieru?

— Jā gan. Lūdzu, izlasiet pati.

Grāfiene lasīja prokurora pasniegto vēstuli un nespēja noslēpt savu izbrīnu. Anna Vernera uzvēla visu vainu sev. Ka grāfs pats atstūmis no sevis savu bērnu — par to vēstulē hebija neviena vārda.

—         Ja jūs pati atsakāties no apsūdzības pret vainīgo, tad arī man nav nekāda pamata ierosināt pret to lietu, prokurors piezīmēja.

—        Nē, viņas sirdsapziņa to jau pietiekoši sodījusi. Mūsu varā ir tikai piedot viņai.

— Es jūs apbrīnoju, grāfien. Bet vai arī jūsu vīrs domās tāpat?

— Par to es galvoju, prokurora kungs.

—         Tādā gadījumā varu jūs tikai apsveikt, jo nu jums taču ir divi dēli!

Pie šiem vārdiem grāfienes izmisums, ko tā līdz šim bija slēpusi, nevaldāmi izlauzās uz āru. Viņa sāka skali elsot, krampjaini turēdamās pie Roberta, kas pūlējās to nomierināt.

—         Man ir tikai viens dēls, viņa raudādama izdvesa. Dievs deva man šo dēlu, bet otru atņēma.

Kā zibens ķerts prokurors atlcrita tuvējā sēdeklī.

—          Ko jūs sakāt? — viņš iesaucās. — Kas tad noticis grāfam Ulriham?

—        Viņš ir miris! Miris! nelaimīgā māte iekliedzās. Jā, brīnieties, ka es vispār varu izdabūt šo vārdu pār lūpām! Mana Ulriha vairs nav! Nekad es vairs neredzēšu viņu, nekad nedzirdēšu tā miļo balsi, viņa vieta paliks tukša!

Prokurors sarāvās. Tas bija pārāk negaidīts trieciens. Vēl nesen viņš bija bijis kopā ar Ulrihu — un nu tas būtu apklusis uz mūžu?

—         Kā tas iespējams? — viņš nedroši jautāja. — Vai tad viņš bija slims?

Grāfiene nespēja atbildēt. Roberts izveda rūgti raudošo māti no istabas.

Prokurors pievērsās Zigrīdai, kas līdz šim bija klusējusi. Viņš pazina to un domāja, ka viņa ieradusies, lai piedalītos Ulriha apbedīšanā.

—         Vai jūs man nepaskaidrotu, kas īsti noticis, grāfiene HolmsvIka? — viņš jautāja-jaunajai meitenei, kas izskatījās neparasti bāla.

—          Viņš izdarījis pašnāvību, — Zigrīda čukstēja, šausmās notrīcēdama. &gt;•

—          Dievs debesis! Kāda gan iemesla dēļ? Šis ziedošais, krietnais jauneklis?

—          Brauciet uz mazo villu lielceļa malā. Tur jūs atradīsit manu nelaimigo brālēnu — nošāvušos un viņam līdzās — jau tik sen meklēto Judīti.

Prokurors lūkojās viņā plaši ieplestām aelm, it kā viņa priekšā stāvētu ārprātīgā. Bet tad viņš piegāja lai cieši klāt un uztraukts jautāja:

—         Vai tiešām tā ir? Jūs redzat manu bezgalīgo pārsteigumu. Bet nu man jāzina visa patiesība!

—        Tā ir patiesība, — Zigrīda klusi atbildēja. — Jūs atradīsit visu tā, kā es teicu. Un arī mani radinieki un Normans to apliecinās.

—        Normans ir tur? Tad man jāsteidzas pie viņa! Bet vēl kas: lūdzu, pasakiet tagadējam grāfam, lai viņš pasteidzas, ja grib redzēt savu sievu vēl dzīvu.

To pateicis, viņš izsteidzās no istabas, atstādams jauno meiteni vienu šausmās un izmisumā.

76 atmaksa

Barons Rotenauss vairs nejutās drošs Lindcnhozā. Pēdējā laikā pat naktīs viņa istabai vajadzēja būt apgaismotai, jo miegā to mocīja baigi sapņi, no kuriem viņš uztrūkās pārbijies un nosvīdis. Viņam rādījās draudoši tēli un bailēs pārvērstas sejas, ausīs atbalsojās šausmu un sāpju kliedzieni.

Kolklz pulkstenis sita pusnakts stundu, pagraba durvis atvērās, un viņš cauri biezajiem mūriem redzēja izkāpjam no tumšās bedres baltu stāvu ar aklām acīm, gaišiem, gariem māliem un mazu bērnu rokās. Spoks nostājās pie viņa gultas un izstiepa pret to savu baigo, kaulaino roku, un šī roka šķita velkam Rotcnausu sev līdzi šausmīgajā pagrabā.

Reiz vecais Vcrings bija atradis baronu gu]am durvju priekšā bez samaņas. Kopš tās reizes vecais inspektors vienmēr palika pie viņa. Tomēr, neraugoties uz viņa klātbūtni, briesmīgā parādība turpināja atkārtoties katru vakaru.

Tādē| .uzticīgais kalpotājs lūdza kungu pēc iespējas drīzāk atstāt šo apvidu, apgalvodams, ka citā vietā baigie rēgi vairs to nevajāšot.

Lai kaut uz laiku aizmirstos, Rotenauss sāka stipri dzert

Ārstam viņš, protams, nevarēja visu atklāt, un tā viņa fiziskais un garīgais sabrukums milzu soļiem gāja uz priekšu. Visi redzēja, ka viņš katrā ziņā aizies bojā, ja neparūpēsies par sevi.

Beidzot barons nolēma kopā ar Braunu un Vcringu doties uz Itāliju, kur tas cerēja atspirgt miesīgi un garīgi.

Vajadzīgos priekšdarbus klusībā veica viņa abi pavadoņi. Pirms dažām dienām bija ienākušas lielākas naudas summas no dažādiem Brandcnfclsas uzņēmumiem. Rotenauss, kura personīgie līdzekļi bija galīgi izsīkuši, nolēma šo naudu piesavināties un vēlāk paziņot, ka kase apzagta. Aizdomas viņš gribēja vērst uz Feitu, jo nu viņam vairs nebija iemesla no tā bīties.

Rotcnauss bija viens savā istabā. Viņš uzmanīgi piecēlās gultā ceļos. Guļamistabas sienas bija pārvilktas ar plisētu zīdu, it kā to apdzīvotu kāda izlutināta skaistule. Viņš pašķira auduma krokas, un sienā kļuva redzams atslēgas caurums. Atslēgu viņš pastāvīgi nēsāja sev līdzi.

Beidzot atvērās mazas durtiņas, un aiz tām parādījās kāds tukšs iedobums, kur gulēja dzelzs kastīte. Rotcnauss tikai ar lielām pūlēm izvilka to no paslēptuves. Bet viņš bija tik vārgs, ka kastīte izslīdēja viņam no rokām un uzkrita uz ccļicm. Barons sāpēs iekliedzās un tik strauji sasvērās uz priekšu, ka atsitās ar pieri pret skapja dzelzs durvju aso malu.

—        Nolādēts! — viņš iekunkstējās. — Nu būs ceļi pušu, un arī pierē radīsies nejauks puns!

Smagā kaste klaudzēdama novēlās zemē, izsizdama grīdsegā lielu caurumu. Rotenauss sastinga. Piere viņam asiņoja, bet viņš nepiegrieza tam vērību. Viņu tikai uztrauca doma, ka kāds, izdzirdis troksni, varētu ienākt. Tomēr viss palika Jctusu.

Izrāpies no gultas, barons nometās līdzās kastei ceļos.

—         Ko nu lai iesāku ar šo briesmoni? — viņš sevī nodomāja. — Kaste ir pārāk smaga, lai cs varētu iecelt to atpakaļ skapī.

Bet tad viņam ienāca prātā kāda ideja.

—         Izņemšu naudu un noglabāšu, bet tukšo kasti pabīdīšu zem gultas. Rit, kad būšu atpūties, novietošu to atpakaļ vecajā vietā.

Viņš atvēra kasti un sāka ņemt ārā no tās zelta un papīra naudu.

Pašā kastes dibenā glabājās visvērtīgākie dokumenti. Viņš jau gribēja tos ņemt, kad pēkšņi sajuta aiz muguras salta gaisa strāvu. Rotcnauss steigā aizcirta kastes vāku un uzgūlās tai virsū.

—         Kā jūs iedrošināties ienākt bez pieteikšanas? — viņš dusmās iekliedzās.

—        Priekšistabā neviena nebija, kas varētu mani pieteikt, — kaktu advokāts aukstasinīgi paskaidroja. — Vai varu jums palīdzēt? Jums taču visa seja notecējusi asinīm!

—        Taisieties, ka tiekat ārā, nekaunīgais blēdi! — Rotenauss kliedza. — Es jau zinu — jūs gribat izspiest man naudu!

—         Ļoti asprātīgi, barona kungs. Es tikai ieteiktu jums izvēlēties mazliet pieklājīgākus vārdus.

—        Ārā! — Rotcnauss kliedza, zaudējis pēdējo pašsavaldīšanos. — Es tūlīt pasaukšu ļaudis!

—          Lūdzu. Tādā gadījumā cs jūsu kalpotāju klātbūtnē pateikšu jums, kas man sakāms.

—         Ko tad jūs īsti gribat? — Rotcnauss norūca, redzēdams, ka tik viegli netiks vaļā no nepatīkamā apmeklētāja.

—         Pirmkārt, piccclielies! Citādi izskatās, it kā jūs gulētu man pie kājām! — Dimkc smējās un, satvccdams Rotcnausu aiz pleciem, ar varu nosēdināja to kādā krēslā.

—        Vai drīkstu pavadīt jūs lidz mazgājamajam galdiņam? — Dimke turpināja. — Palūkojieties taču spogulī, kāds jūs izskatāties!

Barons iemeta acis spogulī. Viņa seja bija vienās asinīs, bet pierē virs kreisās acs rēgojās milzīgs puns. Veļa un uzvalks bija notraipīti asinīm.

Viņš ar pūlēm aizvilkās pie mazgājamā galdiņa.

—        Jūs izskatāties mazliet saguris, barona kungs, — Dimke nevainīgi ieminējās. — Es jums ieteiktu mazu atpūtas ceļojumu.

Rotenauss bija pārāk saniknots, lai spētu atbildēt. Beidzot viņš bija daudzmaz savedis kārtībā savu ārieni.

— Nu un tagad sakiet: ko jūs gribat no manis?

— Naudu! — kaklu advokāts īsi un skaidri atbildēja.

— Par ko? Es taču jau sen esmu jums visu samaksājis!

—          Vienalga, bet man vajaga naudu, un, tā kā jūs esat izdarījis muļķību un pametis vienu no testamentiem Brandenfclsā, tad es izmantošu šo gadījumu.

—         Vai esat prātu zaudējis? Varat mierīgi griezties tiesā — tikpat neviens tur jums nenoticēs.

Dimkc tumši pietvīka.

— Bet ja nu cs pierādu, ka testaments ir viltots?

—          Blēdi, jūs esat mani piekrāpis? — barons šņāca. — To jūs nožēlosit!

Viņš paķēra no zemes jājampātagu, bet tajā pašā acumirklī advokāts satvēra smago naudas kasti un paceļamo kā spalviņu gaisā.

—          Tūlīt metiet prom "pātagu — vai jus esat pazudis! — viņš iekliedzās. )

Baronam gribot negribot bija jāpaklausa.

— Pierādījumus! — viņš kliedza. — Citādi es jums neticu!

—         Tas nemaz nav vajadzīgs. Cik dosit, ja atdošu jums īsto testamentu?

— Jūs varat mani atkal piekrāpt!

—        Šoreiz vairs ne, — Dimkc mierīgi atbildēja. — Bet ja negribat — lai paliek. Tādā gadījumā cs nodošu īsto testamentu tiesai un pastāstīšu, kādā ceļā viltotais dokuments nokļuvis vārtsarga namiņā.

— Un cik jūs prasāt par īsto testamentu?

— Piecdesmit tūkstošus marku par katru.

—         Tātad par abiem simt tūkstošus? Kur lai ņemu tik daudz naudas?

—         Tas nemaz nav vajadzīgs. Pagaidām piedāvāju jums tikai šo vienu, barona kungs. Vēlāk atkal kādreiz jums pakalpošu, — Dimke smējās.

—  Tātad jūs esat nodomājis mūžīgi mani spaidīt? — Rotenauss iesaucās.

—   Neuztraucieties — divi testamenti vien ir. Vienu jūs atpirksit tagad, bet ar otro cs nogaidīšu, kamēr jums būs vairāk pie rokas. Kad būsit kļuvis Brandcnfclsas īpašnieks, jūs varēsit maksāt man vairāk, — Dimke aukstasinīgi paskaidroja.

Rotcnauss redzēja, ka briesmīgais kaktu advokāts pilnīgi ieguvis viņu savā varā. Ar smagu sirdi viņš izņēma kabatas portfeli un noskaitīja prasīto summu. Iebāzis naudu kabatā, Dimke nolika uzgaida testamentu. Barons to vērīgi izlasīja. Tas bija īstais testaments, ar kuru grāfiene Brandcnfclsa iecēla Gabrielu par savu vienīgo mantinieci. i

—   Tātad laimīgu ceļu un labu izklaidēšanos saulainajā Itālijā, barona kungs, — Dimke sacīja. — Iznīciniet šo dokumentu, un jums vairs ne no kā nebūs jābaidās.

Dziļi locīdamies, viņš izgāja, un Rotcnauss pat pavadīja to līdz durvīm. Bet kolīdz Dimke bija prom, viņš iesteidzās atpakaļ guļamistabā, kur kamīnā kvēloja gaiša liesma.

Steigā viņš paklupa pret dzelzs^kasti un izstiepās visā augumā uz grīdas. Testaments izslīdēja viņ'ām no rokas un aizripoja līdz pat sienai, kur palika guļam zemē.

Rotenauss lādēdamies piecēlās, bet tūliņ apklusa un palika kā sastindzis stāvam.

Viņa priekšā stāvēja baltā tērpā ģērbusies sieviete gariem, zeltaini sarkaniem matiem, kalsnu, novājējušu seju un drudžaini kvēlojošām acīm.

Pēkšņi tā izstiepa roku un satvēra zemē gulošo testamentu. Nākamajā acumirklī parādība jau bija zudusi.

Rotenauss pārvilka ar roku pār pieri.

— Vai tad cs jau dienas laikā sāku redzēt ērmus? viņš brīnījās. — Bet nu drīzāk jāsadedzina šis nodevīgais dokuments, jo…

Rotcnauss aprāvās. Kur tad testaments bija palicis?

Drudžainā steigā viņš pārmeklēja visu istabu, ielūkodamies pagaldē, zem gultas un krēsliem — testaments bija pazudis.

Rotenauss nobāla. Tikai tagad viņš saprata, ka noslēpumainā parādība piesavinājusies svarīgo dokumentu. Un šī parādība nebija nekāds spoks, bet gan Ilka, kuru viņš jau bija uzskatījis par mirušu! Viņa bija ienākusi pa slepenajām durvīm un nozagusi testamentu.

Rotenauss zināja, ka lika nu vairs nesaudzēs viņu. Tātad viņam bija jāpasteidzas drīzāk nokļūt drošībā. Viņš bija gribējis braukt kopā ar Veringu un Braunu nākošajā dienā ar pēcpusdienas vilcienu, bet nu vairs nedrīkstēja tik ilgi kavēties.

Rotcnauss ielūkojās pulkstenī.

Ātri ejot, viņš vēl varēja nokļūt uz vilcienu laikā kādā mazā piestātnē pirms Rozenburgas. Bet tad bija jārīkojas piesardzīgi, lai neviens neko nenojaustu.

Barons steigā uzģērba mēteli un satvēra piekrauto rokassomu. Naudas viņam bija diezgan. Asinīm notraipīto uzvalku un veļu viņš satina vīstoklī un izmeta koridorā, lai izskatītos, it kā viņš ticis noslepkavots un aizvilkts prom.

Uzmaucis mīksto platmali dziļi uz pieres, viņš nepamanīts izgāja cauri parkam un nozuda aiz mazajiem vārtiņiem. Apmetis lielu līkumu, viņš sasniedza šoseju, kas veda uz kādu dzelzceļa piestātni netālu no Rozenburgas.

Bija jau pēdējais laiks. Kad Rotenauss ieraudzīja mazo piestātnes ēku, tālumā jau bija sadzirdama vilcicna dārdoņa.'

Te no kāda lauku ceļa uz šosejas iegriezās vieglie rati, kuros sēdēja trīs cilvēki: jauneklis, jauna meitene un kāda vecāka sieviete.

—         Ak lūdzu, paņemiet mani līdzi, citādi cs novēlošu vilcienu, — Rotenauss lūdza, paceldams platmali.

—        Nu bet tad ātri, citādi mēs visi paliksim kājniekos, — jauneklis, kas vadīja zirgu, steidzināja.

Barons ierāpās ratos un nosēdās viņam līdzās.

— Liels paldies, — viņš aizelsies sacīja.

—         Nav par ko, — cilvēks, kas sēdēja viņam līdzās, norūca. — Jūs laikam esat kāds ceļojošs aģents? — viņš piebilda, ar pātagas kātu norādīdams uz barona rokassomu.

Tā bija lieliska ideja, un Rotenauss to uzreiz uztvēra.

— Jā, kungs, tā ir, — viņš apliecināja.

Zemnieks uzsita zirgam, jo vilcicna ugunis jau bija saskatāmas.

Jaunā meitene, kas sēdēja ratu dziļumā, nevaldāmi elsoja.

—         Neraudi, Grictiņ, — vccā sieviete to mierināja. — Minhene ir liela pilsēta, tur tu daudz ko redzēsi. Arī darba tev netrūks, jo krustmātei apkopjami picci bērni. Tur"tu visdrīzāk aizmirsīsi to nekrietno tēviņu.

— Nekad cs viņu neaizmirsīšu! — meitene tumsā-clsoja.

Vcccnc vairs neklausījās.

—         Sameklējiet nu naudu, Ādama kungs, — viņa sacīja. Un neaizmirstiet: līdz Minhcnci, trešajā klasē. Es pa to laiku parūpēšos par bagāžu.

Barons icjaucās sarunā.

—        Ak, kungs, vai jūs nepaņemtu ari man vienu biļeti trešajā klasē līdz Minhcnci — viņš lūdza.

Ādams jau bija izlēcis no ratiem.

—        Labprāt, kungs, — viņš laipni atbildēja. — Tas maksā piecpadsmit markas.

Rotenauss pasniedza viņam divdesmit marku gabalu, un Ādams iesteidzās piestātnes ēkā.

Barons pālikā kopā at abām sievietēm. Ieraugot jaunās meitenes seju, viņš bija pārsteigts par tās skaistumu un tūlit apņēmās pēc iespējas jautrāk pavadit laiku cc|ā.

Vilciens apstājās pie mazās piestātnes. Tikai daži pasažieri iekāpa. Rotcnauss redzēja, ka jaunā meitene ar savu rokas bagāžu novietojās trešās klases nesmēķētāju nodafā. Piegājis pie durvīm, barons lūdza atļauju iekāpt. Protams, neviens to viņam neliedza, tomēr slaidais jauneklis uzmeta viņam neuzticīgu skatu.

Novietojis savu somu plauktā, Rotcnauss piegāja pie pretējā loga un sāka lūkoties ārā. Beidzot durvis tika aizvērtas, vagons strauji sakustējās, un vilciens devās tālāk. Palicēji māja svcicicnus, un jaunā meitene slaucīja acis kabatlakatiņā.

Rotcnauss pārdomāja, kur gan Ilka varējusi visu šo laiku slēpties un kādēļ viņas seja pieņēmusi tik spokainu izteiksmi. Nu viņš droši varēja nodot savu bijušo mīļāko, jo neviens nebija redzējis tā bēgšanu.

Nosēdies cietajā solā, viņš uzlūkoja savu jauno kaimiņieni, kas bija novietojusies pie loga. Tiešām, šādas pavadones dēļ varēja braukt ari trešajā klasē!

Margrietai, Vulzersrodas mežsarga skaistajai meitai, šis bija pirmais ceļojums. Viņas sirdi vēl sriiagi nospieda pēdējā laika pārdzīvojumi. Fēlikss Rcmcrs bija izrādījies viņas necienīgs. Viņš bija nekrietnā veidā nodevis gaišmatainās Gricliņas mīlu. Drīz pēc tam, kad Faustīna, raudādama liekuļotas asaras, bija atvadījusies no mežsarga mājas iedzīvotājiem, Grietiņa arvien skaidrāk sajuta, ka Fēliksa sirds vairs nepieder viņai. Viņa bija atradusi arī vēstules, ko skaistā baronese bija rakstījusi savam mīļākajam, un no tām dabūjusi zināt visu patiesību.

Jau otrā dienā Fēliksam Rcmcram bija nācics atstāt mežsarga viesmīlīgo namu.

Un nu Grietiņa sēdēja vilcienā, kas to veda pie kādas vēl nepazīstamas radinieces, kur lā darba un izpriecās cerēja aizmirst savas dzīves pirmo vilšanos.

Kamēr barons izmantoja laiku, izmezdams ap jauno meiteni savus viltīgā pavedēja izsmalcinātos tīklus, Rozcnburgā norisinājās lietas,

kas daudziem sagādāja lielu pārsteigumu.

* * »

Prokurors nupat bija saņēmis atkal jaunus aktus un diezgan īgnu skatienu vēroja milzīgo papīru kaudzi, kas gulēja viņa priekšā uz rakstāmgalda. Visi šie raksti attiecās vienīgi uz Brandcnfclsas prāvu. Likās, ka viss šis milzīgais darbs būs veikts pilnīgi velti, jo prāva draudēja nobeigties bez atrisinājuma.

Advokāts Normans izskaidroja savas klientes smago saslimšanu ar kopšanas trūkumu un bija gatavs uzvelt visu atbildību par to prokuroram. Bet nelaime nu reiz bija notikusi, un prokurors tur vairs neko nevarēja līdzēt.

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, un tajās parādījās kalpones izbiedētā seja.

—        Ak Dievs, prokurora kungs, tur kāda persona grib ar jums runāt, bet kāda viņa izskatās un kādas tai acis — taisni šausmas!

— Nu un ko tad viņa grib?

—        To viņa man neteica, bet viņa grib katrā ziņā runāt ar prokurora kungu.

—         Tad vediet šo baigo personu šurp, — prokurors smiedamies sacīja.

Istabene izgāja. Viņa jau sen kalpoja prokurora namā, bet tādu apmeklētāju nekad vēl nebija redzējusi. Priekšistabā stāvēja vidēja auguma sieviete garā, tumšā mētelī un biezā plīvurā, kas ne|āva saskatīt tās seju.

—        Lūdzu, nāciet, — Berta nedroši aicināja, un nepazīstamā sekoja tai.

Prokurors piecēlās un izbrīnā uzlūkoja ienācēju.

— Kādā lietā jūs vēlaties ar mani runāt? — viņš pieklājīgi jautāja.

—         Manā personīgā lietā, — sieviete atbildēja. — Bet vai šeit kāds nevar noklausīties mūsu sarunu?

—        Lūdzu, ienāciet šeit, — prokurors aicināja, norādīdams ar roku uz dibenistabu.

Nepazīstamā klusēdama sekoja viņam. Kad prokurors uzaicināja to sēsties, viņa pēkšņi nometa mēteli un plīvuru, un prokurors ieraudzīja savā priekšā slaidu sievieti platā, baltā tērpā. Viņas sarkanie mati sniedzās gandrīz līdz zemei, bet novājējušajā sejā drudžaini mirdzēja divas tēraudzilas acis, no kurām kvēloja naids un atriebības kāre..

Prokurors uzreiz saprata, ka viņa priekšā stāv lika. Viņa atstāja gandrīz ārprātīgas sievietes iespaidu — tik izmocīts, tiķ izsalcis bija viņas skats. Vai tad tiešām tāda varēja izskatīties barona Rotenausa izdaudzinātā mīļākā?

Ilka pēkšņi sagrīļojās un būtu pakritusi, ja prokurors to nesatvertu.

— Esmu izsalkusi, — viņa tikko saprotami izdvesa.

Nosēdinājis viņu dīvānā, prokurors izsteidzās no istabas. Mirkli

vēlāk viņš atgriezās ar glāzi vīna un šķīvi, kas bija piekrauts aukstiem ēdieniem. Ilka vienā malkā izdzēra vīnu un tad kā izsalcis zvērs metās virsū ēdienam. Tikai tad, kad šķīvis bija tukšs, viņa beidzot pacēla galvu. Izņēmusi no kabatas mazliet nodzeltējušu papīra lapu, viņa klusēdama to pasniedza prokuroram.

Viņš izbrīnā un nesaprašanā izlasīja dokumentu no sākuma līdz galam. •

—         Bet, jaunkundz… kur jūs to ņēmāt? — viņš pārsteigts iesaucās. — Šo dokumentu cs taču reiz jau atradu Vernera kundzes namā!

—        Tas, ko jūs atradāt, bija viltojums. Salīdziniet abus dokumentus — un jūs pats par to pārliecināsities.

Prokurors izgāja darbistabā un drīz atgriezās ar kādu citu dokumentu rokā. Vērīgi aplūkojis abus testamentus, viņš domīgi pakratīja galvu.

—         Tas tiešām ir īsts mākslas darbs, — viņš piezīmēja. — Bet nu sakiet, kā šis kļūmīgais dokuments nokļuvis jūsu rokās?

Ilka griezīgi iesmējās.

—        Es atņēmu to baronam Rotcnausam, kad viņš to grasījās sadedzināt, — viņa atbildēja.

—        Barons Rotcrtauss būtu gribējis sadedzināt dokumentu, ar kuru tas tiek iecelts par vienīgo mantinieku? — prokurors neticīgi jautāja.

—        Protams. Viņam bija bīstami turēt dokumentu pie sevis, turklāt viltotais testaments jau piešķir tam visas tiesības. īsto dokumentu viņš par piecdesmit tūkstošiem marku nopirka no kāda cilvēka, kura rokās atrodas ari otrs.

Prokuroram likās, ka viņš sapņo. Tas, ko viņš nupat dzirdēja, apgaismoja visu lietu no citas puses un piešķīra tai pilnīgi jaunu virzienu.

—         Kas tas bija par cilvēku? — viņš nepacietīgi jautāja. — Liekas, jūs esat bijusi šī svarīgā darījuma aculieciniece?

—        Es dzirdēju katru vārdu, bet nevienu neredzēju, jo biju noslēpusics.

Viņa atstāstīja prokuroram visu sarunu starp Rotcnausu un Dimki, kuru tā, protams, nepazina.

—        Jūsu atrasto testamentu barons Rotcnauss pats aiznesa Vernera kundzes namā tovakar, kad grāfiene Gabricla lika atbrīvota no cietuma. Kolīdz viņa kopā ar Vernera kundzi un grāfu Reišcnovu bija prom, barons iezagās namā un atstāja tur šo viltoto dokumentu, lai novērstu no sevis jebkuras aizdomas.

Prokurors neviļus sarāvās. Visa viņa apsūdzības uzbūve nu izira kā kāršu namiņš.

—        Esmu mēms aiz šausmām! — viņš iesaucās. — Bet kā gan jūs, barona mīļākā, varējāt uzņemties tik smagu apsūdzību pret viņu?

—        To cs daru tādēļ, ka gribu viņam atriebties, — viņa atbildēja. — Viņš gribēja nomērdēt mani badā.

— Kā tas varēja gadīties? — prokurors ieinteresēts jautāja.

—          Es zināju, ka viņš un viņa nelietīgie kalpi tīko pēc manas dzīvības. No viņiem bēgot, cs nejauši nokļuvu kādā šausmīgā sprostā, kur gandrīz atradu nāvi. Nāciet līdzi, cs parādīšu jums visas tās vietas, kur Rotcnauss pastrādājis savus velnišķos noziegumus. Jūs šausmās novērsīsilics!

—         Jaunkundz, ja jOs tiešām varat to visu pierādīt — es labprāt atzīšu savu maldīšanos. Bet kādēļ jūs nerunājāt agrāk? Vai nezināt, ka caur savu klusēšanu esat izpelnījusies sodu par līdzzināšanu?

Ilka nolieca galvu viņa stingrā skatiena priekšā.

—         Sodiet mani — es esmu pelnījusi, — viņa nomurmināja. — Bet nu man bija jānodod šis liekulis, ja negribēju pati aiziet bojā. Lai notiek ar mani kas nolikdams, bet arī viņam jāsaņem atmaksa par visu, ko tas darījis.

—        Vai baronam ir vēl kas kopējs ar Brandcnfclsas noziegumu? — prokurors nedroši jautāja.

— Jā gan. Bet par to cs neko tuvāk nezinu.

—        Vai nojaušat, kas bijis uzbrucējs? Jūsu liecība ir tik pārsteidzoša, ka es vēl nevaru paredzēt tās iespējamās sekas. Katrā ziņā cs konfrontēšu jūs ar baronu…

— Ja vien vēl atradīsit viņu, par ko cs ļoti šaubos.

—        Jaunkundz, tas viss, ko jūs nupat ziņojāt, ir ārkārtīgi svarīgs. Bet tomēr cs esmu spiests jūs aizturēt.

—        Uz to jau biju sagatavojusies. Labāk esmu mierā gulēt cietumā uz salmiem, nekā zīda gultā sagaidīt slepkavu uzbrukumu.

— Jūs domājat, ka barons ir aizbēdzis?

—         Viņš jau arī bez visa tā gribēja ceļot uz dienvidiem. Vajadzīgo naudu viņš piesavinājās no Brandcnfclsas ienākumiem.

— Tāted būtu jāpasteidzas?

—            Lieciet tūliņ ielenkt Lindenhozu, kā ari apcietināt Vcringu un -Braunu. Es jūs pavadīšu, un jūs redzēsit, ka esmu runājusi patiesību.

—         Jūs tātad gribat par kaut ko baronam atriebties. Bet vai zināt, ka šāda rīcība modina aizdomas?

—          Varbūt, bet jūs drīz pārliecināsities, ka barons ir rūdīts noziedznieks.

— Kur jūsu tēvs? Kādēļ viņš-nckur nav atrodams?

Ilkas sejā pavīdēja sapņains smaids.

—        Es tikai retu reizi esmu viņu redzējusi, — viņa klusi atbildēja. — Viņš mīl brīvību, un mūsu nabadzīgā būdiņa tam par šauru. Viņš labāk klejo pa pasauli, pavadīdams naktis mežā zem klajas debess.

—        Un šādu nepastāvīgu dzīvi arī jūs esat dzīvojusi? Esat dzīvojusi no ubagošanas un zādzībām? Kā gan tas apvienojams ar jūsu tieksmi kļūt par baronesi?

—         To cs nevaru jums izskaidrot, un jūs to ari nesaprastu. Bet vai jūs vispār maz domājat saukt baronu pie atbildības? Pretējā gadījumā man būtu jānožēlo, ka pati neesmu tam atriebusies.

Prokuroru gandrīz nobiedēja dziļais naids, kas izskanēja šīs dīvainās meitenes vārdos.

— Jūs taču negribēsit teikt, ka pati būtu novākusi baronu?

Viņa izņēma no kabatas mazo duncīti.

—          Ar šo saindēto icroci jau dažs labs nelaimīgais ir aizraidīts viņpasaulē. Man vajadzēja būt nākamajai, un tad vēl cs lai nekārotu pēc atriebības?

— Parādiet! — prokurors iesaucās, bet Ilka strauji atrāva roku.

—          Nē, atstājiet man šo nazi! Vismazākais ievainojums ar to ir nāvīgs.

—         Jūs nedrīkstat paturēt pie sevis nekādus ieročus. Turklāt šis duncis ir viens no pierādījumiem pret baronu.

Viņa nolika to uz galda. Prokurors ieslēdza icroci skapī. Kad viņš atgriezās, Ilka bija gurdi atslīgusi krēsla atzveltnē.

— Vai esat slima? — viņš norūpējies jautāja.

— Tikai nogurusi aiz ilgās gavēšanas. Es gribētu gulēt.

Galva viņai nokārās uz krūtīm, un mirkli vēlāk Ilka jau bija aizmigusi.

Prokurors izgāja otrā istabā un piezvanīja. Istabene izbrīnā noklausījās viņa pavēlē.

Stundas ceturksni vēlāk prokurors ielaida istabā divus tiesas sulaiņus.

— Vai rati jau gaida lejā? — viņš klusi jautāja.

— Jā, prokurora kungs.

—         Labi. Nonesiet šo meiteni'(ejā un nogādājiet to izmeklēšanas cictumā.

Kalpotāji uzmanīgi ietina liku viņas mētelī un devās lejup pa kāpnēm. Koridorā prokurors ieraudzīja apteksnes pārbiedēto seju.

— Tūliņ ejiet virtuvē, Berta! — viņš tai uzsauca.

—         Es tikai gribēju pateikt prokurora kungam, ka te atnesta kāda ierakstīta vēstule, — meitene taisnojās.

—         Ieceliet jaunkundzi ratos, — prokurors pavēlēja kalpotājiem, spuldzes gaismā aplūkodams biezo aploksni, ko istabene tam bija nodevusi.

—        Nosūtītāja Anna Vernera kundze Brandcnfcisā, — viņš nomurmināja. — Tur droši vien ir kas svarīgs. Nu, to cs izlasīšu cietumā, vispirms jāparūpējas par liku.

Visu cc|u Ilka gulēja ciešā miegā. Cietumā viņu sagaidīja inspektors, kura uzraudzībā bija nodota arī Gabricla.

—        Man ir brīva tikai viena kamera līdzās Vernera kundzei, — viņš paskaidroja prokuroram. — Es nupat jau gribēju sūtīt pēc prokurora kunga, jo Vernera kundze ir tik slima, ka ārsts ieteic ataicināt viņas piederīgos.

Prokurors satrūkās.

—         Vai tiešām stāvoklis tik jauns? Tas būtu šausmīgi. Tūlīt jāziņo viņas tuviniekiem, lai vēlāk mums neko nevarētu pārmest.

Pa to laiku Ilka jau bija ievesta kamerā un noguldīta lāvā. Viņa gulēja tik cieši, ka pat nepamodās. Prokurors izgāja kancelejā. Tur viņš uzplēsa saņemto vēstuli un izbrīnā izlasīja to.

—    Lieta kļūst arvien trakāka! — viņš beidzot iesaucās. — Vispirms grāfiene Brandcnfclsa kā mātes slepkava cietumā, tad grāfs Bcrgcrs gandrīz apprec kādu avantūristi, un nu pienākusi arī Reišcnovu kārta! Barons Rotenauss esot bīstams noziedznieks… Kam nu vairs lai tic, ja pat augstākajā sabiedrībā notiek šādas lietas?… Kas tur klauvē?

* — Piedodiet, prokurora kungs, vai nevajadzētu sūtīt pēc Vernera kundzes un tās dēla? — inspektors sacīja aizžņaugtā balsī, jo Gabrieias liktenis to dziļi aizkustināja.

—   Jā, tūliņ pat. Starp citu, cs pašreiz gribu braukt uz grāfu Reišenovu pili, kur atrodas ari… Vernera kungs.

To pateicis, citkārt tik nosvērtais prokurors aizdrāzās garām pārsteigtajam inspektoram.

—   Par ko tad šis tā uztraucies? — vecais vīrs nesaprašanā nomurmināja. — Kas gan varētu būt rakstīts tajā vēstulē, ko viņš turēja rokā?… Nu, cerēsim, ka nabadzītes piederīgie drīz ieradīsies, citādi tic vairs neatradīs viņu dzīvu.

Nosūtījis ziņnesi uz Brandenfclsu, viņš nopūzdamies atgriezās kamerā, kur Gabriela cīnījās ar nāvi.

Bet prokurors pavēlēja kučierim braukt, cik ātri vien iespējams.

—   Vispirms pie kriminālpolicijas priekšnieka, — viņš sacīja, — un pēc tam uz Reišenovu pili.

77 Mirušās atdusas vietā

Solingcnas pilī valdīja drūma jutoņa. Vecais grāfs bija parūpējies par mirušās avantūristes pieklājīgu apbedīšanu. Vienkāršo koka šķirstu bija pavadījusi vienīgi Franciska. Nu šī skaistā, viltīgā sieviete atdusējās pēc visām savām dēkām, kas bija izsaukušas tik daudz nelaimju un ciešanu. _ -

Valdemāra atzīšanās, ka Erihs ir viņa dēls, protams, radīja lielu pārsteigumu kā viņa vecākos, tā arī Franciskā.

Vecā grāfiene vienatnē iztaujāja istabeni par tās bijušās kundzes dzīvi, sevišķi par to laiku, kad Valdemārs bija atradies sevišķi tuvos sakaros ar viltus baronesi.

—     Es neticu, ka Erihs ir grāfa dēls, — Franciska nosarkusi sacīja. — Pēc manām domām, tic ir tikai nekrietni meli, ar kuriem viņa gribēja ciešāk piesaistīt sev grāfu.

—   Es būtu laimīga, ja tas tā būtu, — grāfiene nopūtās. — Varat iedomāties, cik nepatīkama mums ir šī apziņa. Lai cik mī|š šis bērns mums būtu, mēs tomēr negribētu, ka mūsu vienīgais dēls ir tiktāl aizmirsies. Iedomājieties: viņš grib oficiāli to atzīt!

—        Tā būtu liela pārsteidzība, — Franciska piezīmēja. — Es labi pazinu šo sievieti un zinu, ka sava mērķa sasniegšanai tā bija gatava uz jebkuriem meliem.

—        Ak, kaut mans dēls tam ticētu! grāfiene gandrīz raudādama iesaucās.

Franciskai grūti nācās mierināt veco dāmu, jo viņa zināja, cik nepiekāpīgs Valdemārs ir lietās, ko tas uzskata par savu goda pienākumu. Turklāt viņai arī nebija nekādu tiešu pierādījumu, ka Faustīna melojusi, kaut viņa pati bija par to cieši pārliecināta.

Kamēr grāfiene šādās sarunās meklēja izklaidēšanos un mierinājumu, mazais Erihs rotaļājās ar grāfu Valdemāru. Pēkšņi puisēns kļuva domīgs.

—         Vai mātei nav garlaicīgi vienai gulēt kapsētā? — viņš nopietni jautāja. — Aiziesim pie viņas -rcs aiznesīšu viņai puķes. Tu taču nāksi, krusttēv?

Valdemārs mirkli vilcinājās. Kādēļ gan viņš nevarētu pavadīt bērnu pie tā mātes kapa? Ar savu nāvi^taču tā bija izpirkuši visu.

Saņēmis zēnu aiz rokas, grāfs devās pie mātes, kur vajadzēja atrasties arī Franciskai.

—        Mēs aiziesim uz kapsētu, — viņš mazliet mulsi'sacīja. — Erihs grib aiznest savai mātei puķes.

—          Bet, Valdemār, ja nu kāds tevi redz? — grāfiene šausmās iesaucās.

—        Es taču nevaru noraidīt bērna lūgumu, — Valdetaārs atbildēja. — Un kapsēta nav tā vieta, kur mēdz sapulcēties augstākā sabiedrība.

—        Tādā gadījumā vismaz paņem līdzi arī Francisku, — grāfiene lūdza, zinādama, ka dēls gandrīz nekad nemēdz atkāpties no saviem nodomiem.

—        Vai gribat mūs pavadīt, Franciska? — Valdemārs jautāja meitenei, kas bija mulsi novērsusies.

— Labprāt, ja vēlaties, — viņa atbildēja un izgāja kopā ar Erihu.

Brīdi vēlāk viņi atgriezās, apģērbušies ziemas drēbēs, un visi trīs

kājām devās ceļā.

Mazais Erihs līksmi lēkāja grāfa un Franciskas priekšā, kas nesa lielu balto narcišu buķeti. Viņš vēl bija pārāk mazs, lai saprastu šī gājiena skumjo nozīmi. Pēc viņa domām, māte tagad atradās debesīs, kur zeltspārnoti eņģelīši rotaļājās ar to.

Valdemārs neienīda sievieti, kas bija saminusi kājām visu viņa dzīves laimi, bet viņu arvien vairāk pārņēma trula grūtsirdība, kas dziļi sāpināja Francisku. Viņa jau sen pazina Valdemāru, un cieņa, ko tā jau kopš pirmās tikšanās bija pret viņu sajutusi, pamazām bija izvērtusies mīlā. Viņa gan negribēja sev atzīties, bet viņas domas vairāk nodarbināja Valdemāra, nevis pašas liktenis. Viņa zināja, ka viņas mīla ir bez cerībām, un tomēr necentās to nomākt. Valdemāra sirds piederēja Zuzannai, un Franciska drīzāk nomirtu, nekā atklātu viņam savu sirdi.

Driz Brandcnfclsas kapsēta bija sasniegta. Maza smilšu kopiņa pie paša pussagruvušā žoga norādija Faustīnas pēdējo atdusas vietu.

Franciska un Valdemārs nerunāja ne vārda. Pat Erihs bija apklusis, it kā ari viņš nojaustu šīs vietas nozīmi. Bikli viņš paņēma no Franciskas smaržīgos ziedus un nolika tos uz kailā kapa.

Kapsētas vārtiņi iečīkstējās, un pa tiem lēni icnāca Zuzanna Vernera ar lielu vainagu rokā. Viņu pavadīja Dr. Heses abi bērni.

Satikšanās bija nenovēršama. Mirkli vēlāk Zuzanna jau stāvēja pie Faustīnas kapa.

Viņi sarunājās par nenozīmīgām lietām. It kā nojauzdama viņu slepeno vēlēšanos, Franciska driz vien atstāja tos divatā, pieiedama bērniem, kas, jau sadraudzējušies, skraidīja starp kapu kopiņām.

—          Vai tu vēl dusmojies uz mani, Zuzanna? — Valdemārs klusi jautāja. — Es taču pats esmu kritis par upuri nedzirdētai krāpšanai.

—        Lai paliek mirusi, viņa jau ir izcietusi, — Zuzanna atbildēja. — Būs labāk, ja mēs vairs netiksimies. Es kļūšu doktora sieva, un jūs mani aizmirsīsit.

—        Nekad tas nenotiks! Zuzanna, kādēļ tu gribi padarīt nelaimīgus trīs cilvēkus — pati sevi, mani un ārstu, kuru tu nemīli? Tu taču pievil viņu!

— Nē, viņš zina, ka mana sirds reiz piederējusi kādam citam…

—         Un pieder ari vēl tagad! Tu taču nevari to noliegt! Vai viņš to jau zina? — Atbildi nesaņēmis, viņš turpināja: — Tu arvien vēl piederi man, Zuzanna. Esi godīga — pasaki to savam saderinātajam un kļūsti mana!

—          To cs nevaru un nedrīkstu darīt, Valdemār. Tā taču būtu nodevīha pret manu līgavaini un viņa bērniem. Un ko gan teiktu tavi vecāki? Vai domā, ka cs būtu ar mieru izmantot viņu pašreizējo bezspēcību, lai izspiestu no tiem piekrišanu mūsu laulībai?

— Cik dziļi tu mani sāpini! Tātad viss velti?

—Jā gan — un nerunāsim vairs par to.

—        Tur jau nāk Franciska ar bērniem. Zuzanna, es taču nevaru tā šķirties no tevis. Vai tiešām tev nav neviena miļa vārda priekš manis?

Esi laimīgs — ar savu bērnu!

— Zuzanna!

Jaunā meitene steigā pagriezās un, īsi atvadījusies no Franciskas, atstāja kapsētu. Valdemārs stingi nolūkojās tai pakaļ. Tātad bērns bija tas, kas viņus šķira, ko viņa nespēja tam piedot? Viņš skumji glāstīja Eriha pietvīkušos vaigus. Franciska neuzdrošinājās viņu uzrunāt — tik drūms tas izskatījās.

— Iesim, — Valdemārs beidzot sacīja.

Bet šajā mirkli kāds jauneklis, pārlčcis kapsētas zemajam žogam, pēkšņi draudīgā pozā aizstājās tam ceļā. Viņa tumšās acis kvēloja, bet bālajā sejā atspoguļojās nogurums un sāpes.

— Ko jūs gribat? — Valdemārs izbrīnā jautāja. — Ļaujiet man iet!

—          Nē! — nepazīstamais uztraukumā iesaucās. — Vienam no mums jāpaliek šeit!

—         Vai esat prātu zaudējis? Es taču jūs pirmo reizi redzu. Dodiet ccju! — Valdemārs gribēja atbīdīt svešo sānis, bet tas pēkšņi izrāva no kabatas revolveri un draudīgi pavērsa lā stobru pret grāfu.

—          Ārprātīgs! — Franciska šausmās čukstēja. — Uzmanieties, grāfa kungs!

—        Jūs maldāties, jaunkundz. Kad pateikšu jums, kas cs esmu, jūs katrā ziņā sapratīsit manu izturēšanos. Mans vārds ir Fēlikss Rcmers! — viņš paceltā balsī piebilda.

—        Pirmo reizi dzirdu šo vārdu, — Valdemārs atbildēja tik neliekuļotā izbrīnā, ka jauneklim bija jānotic.

—         Jūs neko nezināt? Bet jūs taču nolaupījāt man manu mīļoto, manu Faustīnu! Jūs esat icdzinis*viņu nāvē!

—        Jūs pazināt Faustīnu? Viņa bijusi jūsu… mīļākā? — Valdemārs šausmās iesaucās.

—         To cs varu pierādīt, grāf Bcrgcr. Jūs piespiedāt Faustīnu atgriezties pie jums, piedraudēdams pretējā gadījumā izpaust viņas pagātnes noslēpumu!

—         Nabaga pieviltais! — Franciska iejaucās sarunā. — Tātad jūs vēl nezināt, kas patiesībā bija šī sieviete?

—        Es zinu visu! Bet kas man daļas par viņas pagātni? O, kaut viņa būtu paklausījusi mani un aizbēgusi kopā ar mani, tad tā vēl būtu dzīva! Faustīna, ko tu esi man nodarījusi!

Skaļi elsodams, viņš sabruka pār avanlūristcs kapu.

—        Mirusī pati labprātīgi atnāca pie manis. Viņa atrakstīja man no kādas mežsarga mājas. Arī jūs esat pievilts — ticiet man! — Valdemārs runāja tik mierīgi un pārliecinoši, ka Fēlikss neviļas pacēla galvu.

—         Viņa gribēja tikai formāli salaulāties ar jums. Jau kāzu dienas vakarā viņa būtu aizbēgusi man līdzi. Lasiet pats!

Fēlikss izņēma no kabatas kādu vēstuli. Valdemārs un Franciska uzreiz pazina Faustīnas rokrakstu.

—        Jūs būtu velti gaidījis, — grāfs nopietni atbildēja. — Jūs taču no visa notikušā redzat, ka šī sieviete tiekusies tikai pēc augsta stāvokļa dzīvē.

—        Nevaru ticēt, ka viņa būtu mani krāpusi, — Fēlikss ievaidējās. — Kā viņa mani mīlēja! Es nespēju bez viņas dzīvot. Viņas dēļ es atstāju savu līgavu, cs biju mierā darīt visu, lai tikai iegūtu šo vienīgo sievieti — un nu atrodu viņu šeit!

—          Nomierinieties taču, — Franciska sacīja. — Aizmirstiet šo necienīgo sievieti un atgriezieties pie savas līgavas.

—         Par vēlu, par vēlu! Pat ja cs gribētu, cs vairs nespētu to izdarīt. Varbūt Grictiņa man piedotu, bet vecais mežsargs nošautu mani kā suni. Un to cs arī esmu pelnījis.

— Kāds mežsargs? Vai jūs varbūt esat no Vulzcrsrodas?

—          Es biju Vulzcrsrodas mežsarga meitas līgavainis. Bet tur cs iepazinos ar visskaistāko sievieti pasaulē. Viņa piederēja man, un cs nekad nespēšu to aizmirst!

— Esiet taču vīrs!

—          Vai jūs mīlējāt baronesi? Nē — jo citādi jūs viņas dēļ būtu atdevis debesis un zemi! Es negribētu būt paradīzē bez viņas — tad jau labāk kopā ar viņu ellē!

—         Jūs esat prātu zaudējis! Jūs atsakāties no nevainīgas, mīlošas meitenes šādas sievietes dēļ, kas nav jūs pat mīlējusi!

—         Viņa mīlēja mani! Pat savu bērnu viņa gribēja atstāt manis dēļ. Tādēļ viņa sameloja jums, it kā tas esot jūsu bērns, grāfa kungs. Tad puisēna nākotne būtu nodrošināta.

—         Ko jūs sakāt? Erihs nav mans bērns? Un sievietei, kas tā melo, jūs gribējāt ziedot visu savu mūžu?

—         Jūs nezināt, kā Faustīna spēja mīlēt! Tā bija dedzinoša kvēle, kas mani aprija, kas lika man aizmirst visu pasaulē. Un nu dzīvot bez viņas — nē, tas stāv pāri maniem spēkiem! Visu cs būtu viņai piedevis… Bet nu aizejiet no šejienes — jūs taču nesapratāt šo sievieti!

—        Dieva dēļ, tikai vēl vienu jautājumu: vai varat pierādīt, ka Erihs nav mans dēls?

—         Lasiet pats! Bet atdodiet man šo vēstuli, jo tā ir vienīgais, kas man no viņas palicis.

Valdemārs strauji satvēra vēstuli un kopā ar Francisku izlasīja apstiprinājumu tam, ko Fēlikss nupat bija sacījis. Viņu mazliet sāpināja atziņa, ka Faustīna to tik bezsirdīgi piekrāpusi, tomēr viņš jutās it kā no milzīga smaguma atbrīvots.

—         Pateicos jums, — viņš sirsnīgi sacīja. — Jūs izdarījāt man lielu pakalpojumu, un cs negribētu palikt jums parādā. Es neesmu aicinājis Faustīnu atpakaļ. Lasiet pats, ko viņa man rakstīja. — Un viņš pasniedza tam Faustīnas vēstules.

Fēlikss izlasīja tās kvēlojošām acīm.

—          Viņa pievīlusi arī mani, — viņš murmināja. — Bet cs viņai piedodu. Nedusmojieties uz mani, grāfa kungs. Jūs atradīsit citu, kas mīlēs jūs labāk, bet mana dzīve ir iznīcināta.

—         Nezaudējiet taču drosmi! Strādājiet — darbā jūs visu aizmirsīsit!

—        Kas Faustīnu mīlējis, tas viņu nekad neaizmirsīs. Bez viņas dzīve ir tukša un nemīlīga. Dzīvojiet vesels, grāfa kungs!

— Bel jūs paliksit šeit? — Valdemārs izbrīnā jautāja.

—        Es gribu vēl runāt ar Faustīnu, — Fēlikss atbildēja, un sapņains smaids atplaiksnīja viņa skaistajā sejā.

Grāfs ar Francisku devās prom. Erihs skrēja viņiem pa priekšu.

— Man viņa žēl, — Franciska čukstēja. — Tas nav pirmais.

— Šausmīgi! Vai labāk ncgriczlsimics atpakaļ?

— Nē, kādēļ? Arī man šķiet, ka laikam grūti aizmirst šo sievieti.

Viņi jau bija sasnieguši kapsētas vārtiņus, kad pēkšņi aiz tiem

atskanēja īss, spalgs sprādziens.

—         Tātad tomēr? — Valdemārs šausmās iesaucās un, Franciskas pavadīts, skriešus devās atpakaļ.

Jau notālēm viņi redzēja to guļam. Fēlikss Rcmcrs bija nošāvies uz Faustīnas kapa. Lode tam bija izurbusics cauri sirdij. Kreisajā rokā viņš vēl turēja Faustīnas vēstuli.

—        Tā mums jāņem līdzi, — Franciska sacīja, izņemdama vēstuli no līķa stingstošajiem pirkstiem un noglabādama to kabatā.

Valdemārs neko neatbildēja. Tomēr arī viņš uzskatīja, ka tā ir labāk.

— Vai gribat, lai jūs šeit atrod; grāfa kungs? — istabene jautāja.

—         Kādēļ gan nc? Ikviens taču zina, ka nelaiķe bija mana līgava. Viņas pagātne ir tik tumša, ka neviens vairs nebrīnīsies par šo pašnāvību pie viņas kapa.

—        Bet mūs nopratinās. Vai mēs drīkstam atstāstīt mūsu sarunu ar šo jaunekli?

— Jā, tas katrā ziņā būtu nepatīkami.

Franciska pamāja ar galvu.

—        Ja jau neviens nezina par šo tikšanos, tad mums ari nav iemesla ziņot policijai par notikušo, — viņa piezīmēja.

Valdemārs domāja vienīgi par to, ko teiks Zuzanna, kad dabūs zināt, ka Erihs nav viņa dēls. Viņš cieši apņēmās vēlrciz'ccnstics iegūt mīļoto meiteni un salauzt savu vecāku pretestību.

Viņš nolēma nekavējoties iet pie vecākiem un atklāt tiem savu nodomu.

Vecais grāfs lieliem soļiem staigāja šurp un turp pa istabu, dedzīgi sarunādamies ar sievu.

—         Atkal jauns Skandāls, Valdemār! — viņš sauca pretim dēlam. — Liekas, it kā nelaime būtu nolēmusi piemeklēt visu muižniecību.

—         Kas tad nu atkal noticis? — Valdemārs tikai aiz pieklājības iejautājās.

—        Galma maršala grāfa Rcišcnova vienīgais dēls nošāvies kopā ar savu mīļāko — kādu žīdieti, augļotāja meitu! Nelaimīgie vecāki! Kāds kauns tiem nu jāpiedzīvo dēļ sava miesīgā dēla! Un tas viss uzreiz tiek aprakstīts avīzēs!

Valdemārs dedzīgi uztvēra tēva domu.

—        Kāds gan tur brīnums, tēvs? Pēdējā laikā bieži notiek pašnāvības tādēļ, ka vecāki liedz saviem dēliem precēt meitenes no zemākām aprindām.

— Vai tad grāfam būtu vajadzējis apprecēt šo augļotāja meitu?

— Nezinu, tēvs. Fakts tomēr tas, ka nu viņi visi ir nelaimīgi.

—         Sasodītā romantika! It kā mums trūktu skaistu un dižciltīgu meiteņu!

—          Bet ari grāfam var gadīties nelaime iemīlēties meitenē, kas cēlusies no zemākām aprindām, — Valdemārs aizstāvēja savu domu.

—          Tādēļ taču uzreiz nav jāupurē savs stāvoklis, vecāki un pat dzīvība! Tas taču grēks!

—         Tu esi nepiekāpīgs, tēv. Upuri nav vajadzīgi, ja mērķis tiek sasniegts labprātīgas vienošanās ceļā.

Grāfiene ar bažām sekoja sarunai, kas pieņēma arvien draudošāku virzienu. Viņa pasteidzās novērst bīstamo runāšanu, apjautādamās dēlam par gājienu uz kapsētu.

Valdemārs skaidri saprata mātes nolūku, bet tomēr bija spiests tai atbildēt. Viņš sīki izstāstīja par savu tikšanos ar Fēliksu Rcmcru un tā pašnāvību.

—         Mans Dievs, pat pēc nāves šai sievietei vēl piemīt tik liela vara pār citiem! — vecais grāfs iesaucās. — Lai cik bēdīgs šis gadījums arī būtu, mums tomēr jāpriecājas, ka viss tik labi beidzies. Es nemaz nedrīkstu domāt par to, kas notiktu, ja pie pašnāvnieka atrastu šo vēstuli.

—        Nezinu, vai mans pienākums nebūtu paziņot, ka esmu to cilvēku tur atradis, — Valdemārs domīgi ieminējās.

—          Tu taču nebūsi tik neprātīgs! — vecais grāfs uztraucās. — Neviens taču neko nezina, un Franciska ir klusa kā kaps. Iedomājies, ja visa šī lieta iekļūtu avīzēs!

Valdemārs klusēja. Šis temats viņam bija nepatīkams.

—         Un kas nu notiks ar Erihu? — viņš pēc brītiņa jautāja. — Es negribētu nabaga bērnu atstāt bezsirdīgiem svešiniekiem.

—         Bet ļaudis teiktu, ka tev ir sevišķs iemesls izrādīt Eriham savu līdzjūtību, — grāfs atbildēja. — Vislabāk būtu, ja tu pēc iespējas drīzāk apprecētu kādu no mūsu jaunajām dāmām. Tad visas tenkas uzreiz apklustu.

Valdemāram negribot bija jāpasmaida.

—         Es nekad neprecēšu nevienu no mūsu iedomīgajām un aizspriedumu pārņemtajām dāmām, — viņš noteikti atbildēja. — Mana sirds jau izšķīrusies par kādu vienkāršu, apburošu meiteni…

—         Valdemār! — grāfiene iesaucās, viņu pārtraukdama. Bet Valdemārs vairs nebija apturams — viņš izstāstīja visu, kas tam bija sakrājies sirdī.

Kad viņš beidzot apklusa, grāfs uzlūkoja to neslēptā sašutumā.

—  Tātad tu esi izraudzījies mazo Zuzannu Verneru, mūsu krietnā doktora nākamo sievu? Vai tad tu esi galīgi sajucis? Jaunajai meitenei par godu gribu cerēt, ka viņa būs tevi pamatīgi noraidījusi, ja vien tu esi iedrošinājies griezties pie tās ar savu neprātīgo piedāvājumu.

— Jā, tā jau ir vislielākā nelaime — viņa atsakās no manis, kaut mīl mani!

— Tātad viņa ir nc vien prātīgāka, bet arī godīgāka par m anu dēlu. Ciet klusu, nepārtrauc mani! Vispirms, cs nekad nepiekristu šādai nevienādai laulībai, kaut lava izredzētā būtu skaista un laba kā eņģelis. Bet kaut šī Zuzanna arī būtu grāfiene — es tomēr paliktu pie sava lēmuma, jo viņa ir cita līgava, un šādas lietas nekad nebeidzas labi.

—  Ja es nevaru iegūt Zuzannu, tad cs nekad neapprecēšos! — Valdemārs iesaucās. — Lai tad mūsu cilts izbeidzas! — Un viņš izskrēja no istabas, atstādams nelaimīgos vecākus viņu bēdās.

Koridorā viņš gandrīz saskrējās ar Dr. Hcsi, kas bija ieradies, lai apjautātos par vecā grāfa veselību. Valdemārs vēlējās, kaut ārsts būtu dzirdējis viņu diezgan skaļo sarunu* tad viņš vismaz zinātu, ka Zuzanna to nemīl.

Netālu no savas istabas Valdemārs satika Francisku.

—   Jums jāpalīdz man, Franciska, — viņš čukstēja, satverdams pārbiedēto meiteni aiz rokas. — Nāciet man līdzi — apspriedīsimies, kas būtu darāms.

Franciska nelabprāt sekoja viņam. Viņa pazina kalpotāju mēlnesību, kas viņu apskauda tās izredzētā stāvokļa dēļ.

Viņai par šausmām, Valdemārs pat noslēdza aiz sevis durvis, un viņai likās, it kā koridorā tā būtu izdzirdējusi apvaldītu ņirgāšanos.

78 Judītes slepkava

Mazā villa lielceļa malā stāvēja klusa un neapdzīvota. Divkāršā pašnāvība, kas bija lur norisinājusies, pievilka daudz ziņkārīgo, bet tiem visiem nācās aiziet neapmierinātiem, jo vecais dārznieks tik skarbi noraidīja visus jautājumus, ka nevienam neradās vēlēšanās to tālāk iztaujāt.

Pēc villas nopirkšanas grāfa piederīgie dabūja atļauju apbedīt abus pašnāvniekus dārzā, kopējā kapā. Policija vispirms gribēja paziņot par notikušo Judītes tēvam, bet tad izrādījās, ka Šmeije Finkcls bija nozudis, un neviens no kaimiņiem nezināja pateikt, kad tas pēdējo reizi atstājis savu pagrabu. Augļotājs neatgriezās, un visa meklēšana palika bez rezultāta.

Kad gribēja izjautāt viņa tuvāko kaimiņu Lēbclu Feilšentālu, policija to atrada pakritušu zem liela skapja, kuru tas slimības lēkmē bija uzgāzis sev virsū.

Vccā grāfiene Reišenova bija palikusi villā un negribēja to atstāt, kamēr viss nebūs pāri. Galma maršals vēl neko nezināja, jo neviens neuzdrošinājās atklāt tam briesmīgo patiesību.

Pienāca apbedīšanas nakts. Uz grāfienes vēlēšanos viss tika darīts pilnīgā slepenībā, un mazajā pavadītāju pulciņā bija tikai paši tuvākie piederīgie. Judītes mātes medaljonu viņa bija paņēmusi pie sevis, un nodzeltējušās lapiņas, kas bija noslēptas zem ģīmetnes, atvēra tai bezgala skumju stāstu.

Bija drūms, lietains vakars. Vējš gaudoja koku kailajos zaros un raustīja villas aizvērtos slēģus. Aiz mazā paviljona, kur auga sēru vītolu pudurītis, bija izrakts kaps.*

Atvērās durvis, un pa kāpnēm lēni lejup devās skumjais gājiens.

Vecais RIbcks un daži grāfienes kalpotāji nesa smago, palmu vītnēm izrotāto ozola šķirstu. Tam sekoja grāfiene, ko atbalstīja Roberts un Zigrīda. Grāfienei vairs nebija asaru, un tā izdzisušu skatu lūkojās sev priekšā.

Zigrīdas ciešanas nebija mazākas, jo viņa apraka visas savas dzīves cttrības. Tompr ar pārcilvēcisku gribasspēku viņai izdevās noslēpt savas kaislās sāpes.

Vienīgi Roberts pilnībā valdīja pār savām jūtām. Neviens nebūtu ticējis, ka šis cilvēks nupat nāk no savas nāvīgi slimās sievas gultas, lai apbedītu savu vienīgo brāli. Prokurors ar advokātu Normanu un vairāki policisti noslēdza gājienu.

Lietus sitās gājējiem sejās, vējš izdzēsa svcccs, kas apgaismoja ccļu.

Beidzot nesēji nolaida šķirstu zemē. Grāfiene sagrīļojās, tāpēc Robertam nācās to cicši apskaut. Dažas minūtes vēlāk viss jau bija galā. Nebija ne garīdznieka, ne cildinošu runu. Vienīgi vccā Rībeka elsas traucēja dziļo klusumu. Tikpat klusi, kā nākuši, visi atgriezās tukšajā namā, tikai grāfiene palika pie kapa mēmā lūgšanā. Roberts netraucēja viņu, bet nepamanīts palika tās tuvumā.

Istabā, kur bija atradies šķirsts, Normans stāvēja, atbalstījies pret palodzi, kamēr prokurors domīgi aplūkoja Judītes atstātās mantas.

— Šai meitenei jābūt bijušai ļoti bagātai, — viņš piezīmēja. — Aplūkojiet šīs brīnišķās rotas un ievērojamo naudas summu kastitē. Dievs vien zina, kur slapstās vecais augļotājs. Viņam vēl nav ne jausmas par meitas nāvi.

Pirms vēl advokāts paguva atbildēt, dārzā atskanēja skaļš kliedziens, un viņš ieraudzīja kādu stāvu, kas pēkšņi parādījās pie kapa starp Robertu un ccļos saļimušo grāfieni.

—        Kas tas bija? — prokurors jautāja, steigdamies līdzi Normanam dārzā.

Roberts turēja kādu cilvēku, kas pūlējās izrauties no tā rokām. Prokurors pārsteigts pazina Lēbclu Fcilšcntālu, ko piesteigusies policisti drīz savaldīja un ieslēdza dzelžos.

Roberts ieveda pie visām miesām trīcošo māti namā.

—          Ko jūs šeit gribējāt? — prokurors uzkliedza Lēbelam, kad policisti to ar pūlēm bija icvilkuši namā.

Ieraugo" verandas istabu, kur Judīte bija atrasta mirusi, Lēbcls pēkšņi saduga. Aizsedzis rokām seju, viņš sāka skaļi raudāt.

— Vai jūs atbildēsit man? — prokurors nepacietīgi iesaucās.

Feilšcntāls pacēla galvu un pēkšņi spogulī ieraudzīja Robertu, kas

pašreiz ienāca pa otrām durvīm. Ar mežonīgu kliedzienu žīds tam metās virsū.

—         Vai tu vēl neesi beigts? — viņš kliedza. — Reiz jau cs redzēju guļam tevi uz ceļa asinīs. Tad stāstīja, ka tu esot izdarījis pašnāvību, un nu ieraugu tevi atkal dzīvu! Ej ellē, manas Judītes pavedēj!

Viņš pacēla dūres, bet policisti to acumirklī savaldīja.

—        Jūs toreiz redzējāt grāfu gujam uz ceļa? — prokurors uztvēra. — Varbūt redzējāt arī uzbrucēju, kās šāva? Viņa uzrādītājam apsolīta liela atlīdzība.

Lēbcls velnišķi smīnēja. Viņa lielajās acīs kvēloja naids un atriebības kāre, bet rokas krampjaini vīstījās dūrēs.

—         Vai esmu viņu redzējis? — viņš ļaunā priekā atkārtoja. — Es redzēju kādu cilvēku, dzirdēju šāvienu, un grāfs jau gulēja sniegā. Drīz atbrauca kāds sirmgalvis kamanās, pavērās gulētājā un atkal aizbrauca. Vai man vajadzēja ņemt viņu plecos? Tad taču visi būtu teikuši, ka Feilšcntāls aiz atriebības nošāvis smalko kungu."Nē, tik muļķis cs neesmu. Es noliku revolveri līdzās grāfam, lai ļaudis domātu, ka viņš pats nošāvies, un nu tas tomēr ir dzīvs!

Klātesošie pārsteigti noklausījās šajā apsūdzībā. Tad prokurors uzlika roku Lēbelam uz pleca un nopietnā balsī sacīja:

—         Lēbcl Feilšentāl, cs jūs apcietinu, jo jūs bijāt tas, kas toreiz mēģināja noslepkavot grāfu Rcišcnovu!

Mirkli žīds viņu nesaprašanā uzlūkoja, bet tad mežonīgi iekliedzās un metās bēgt. Bet uz verandas sliekšņa viņš pēkšņi palika slāvam un, lēnām pagriezies, it kā neredzamas varas vilkts devās tieši uz to vietu istabā, kur vēl atradās Judītes asinīm notraipītā grīdsega.

—         Mirusi! — viņš tikko saprotami čukstēja. — Šeit plūda viņas asinis… Kā viņa krita — kā palma, ko ķēris cirvja asais asmens…

Viņš sāpīgi ievaidējās. Klātesošie aizturētu elpu noklausījās viņa murmināšanā.

—        Mirusi! — viņš pēkšņi iekliedzās. — Mirusi no manas rokas! Bet cs nevarēju atstāt tevi viņam…

Viņa skats mulsi pārslīdēja klātesošajiem, un tikai tagad viņš saprata, ka nodevis sevi. Lēbels iekliedzās un gribēja bēgt, bet policistu smagās dūres to notrieca zemē tieši tajā vietā, kur bija gulējusi Judīte.

—        Tas ir šausmīgs atklājums, — prokurors ieminējās. — Mēs bijām pārliecināti, ka meitene izdarījusi pašnāvību, bet nu šis cilvēks pats atzīstas, ka noslepkavojis to.

Arī pārējie bija tikpat pārsteigti.

—         Viņš ir epileptiķis, — Normans iebilda. — Varbūt viņš tikai iedvesis pats sev šo domu.

—        Tam cs nepiekrītu. Viņa vārdi atstāja tik pārliecinošu iespaidu, ka nav iemesla tos apšaubīt.

—        Es tas nebiju! — Lēbels iesaucās. — Feits viņu nodūra! Es pats redzēju, ka viņa ielaida to namā. Ari šis vecais vīrs bija tur klāt.

Prokurors pievērsās Rībckam.

—        Vai pazīstat šo cilvēku? — viņš jautāja, norādīdams uz sagūstīto.

—         Viņa vārdu cs nezinu, kaut esmu to bieži redzējis, — vecais dārznieks mierīgi atbildēja. — Viņš vienmēr ložņāja ap mūsu villu un vairākkārt uzmācās jaunkundzei.

—         Vai kāds bija namā īsi pirms tam, kad jūs atradāt jaunkundzi mirušu? — prokurors uzdeva tiešu jautājumu.

Rībcks, kā palīdzību meklēdams, uzlūkoja Normanu. Viņš tomēr neiedrošināj.* melot, bīdamies sapīties pretrunās.

— Jā, kāds aizdomīga izskata tēviņš, — viņš atbildēja.

— Aprakstiet man viņa izskatu.

—         To cs nevaru. Bija jau diezgan tumšs, un viņš bija uzmaucis cepuri dziļi uz pieres.

— Izsakiet vaļsirdīgi visu, kas jums zināms.

Vecajam vīram gribot negribot bija jāpaklausa. Viņš atstāstīja visu, kas notika līdz pat tam momentam, kad tas bija atradis Judīti guļam uz grīdas bez dzīvības.

—         Vai domājat, ka nepazīstamais būtu jaunkundzi noslepkavojis? — prokurors jautāja.

—        Sākumā man tā likās, — Rībeks vilcinādamies atbildēja. — Bet nekas nebija nolaupīts, un viņš ari mierīgā tonī sarunājās ar jaunkundzi līdz pat manai iziešanai.

— Verandas durvis jūs atradāt vaļā?

— Jā, un tas man uzreiz likās uzkrītoši.

—         Vai tomēr nevarētu būt notikusi pašnāvība? Vai jaunkundze nebija grūtsirdīga?

— To cs nemāniju. Viņa tikai baidījās no sava tēva.

— Kādēļ jūs tūdaļ neziņojāt man visu patiesību?

—        Mans mirušais kungs pavēlēja man klusēt, un nelaiķa vēlēšanos es gribēju pildīt.

— Judīte pati sevi nonāvēja, bīdamās no tēva atriebības! — Lēbcls Feilšcntāls iesaucās.

—  Cietiet klusu! — prokurors tam bargi uzkliedza. — Jūs pats atzināties noziegumā, un jūsu pūles attaisnoties ir pilnīgi veltas.

Lēbcls redzēja, ka viņam "vairs nav izejas. Viņu pēkšņi sagrāba ārprātīgas dusmas.

—  Nu jā — es biju tas, kas nošāva grāfu Rcišcnovu, un es nodūru arī Judīti! — viņš kliedza. — Grāfs paveda viņu, un viņiem abiem bija jāmirst!

Pēkšņi viņš sagrīļojās un bez samaņas saļima zemē. Uz prokurora mājienu policisti to kā tukšu maisu izvilka no istabas.

—  Vai jūs nenojautāt nozieguma iespējamību, vai nelaiķis varbūt arī jūs lūdzis klusēt? — prokurors pievērsās Normanam.

— Uz šo jautājumu cs atsakos atbildēt, — advokāts noteikti paziņoja.

— Ar to man pilnīgi pietiek. Ar brīnišķas nejaušības palīdzību mēs šeit esam nākuši uz pēdām jaunam noziegumam, un pats ļaundaris tajā atzinās. Kas attiecas uz viņa pirmo noziegumu, tad ari tas nu ir pilnīgi noskaidrots: viņš notjurējis grāfu Robertu par tā brāli, kas atņēmis viņam mīļoto meiteni. Varbūt mums vēl izdosies izdibināt, ko Feits šeit meklējis. Acīmredzot viņš gribējis vai nu nodot Judīti, vai arī to nobaidīt. Atradis to noslepkavotu, viņš aizbēdzis, lai aizdomas nekristu uz viņu.

Neviens nemēģināja runāt pretī prokuroram, kas bija redzami apmierināts ar saviem secinājumiem.

Roberts pa to laiku bija izgājis, lai pastāstītu arī mātei par notikušo. Uz dēla rokas atbalstījusies, vecā grāfiene lēnām ienāca istabā.

—   Kamēr jūs vēl esat šeit, prokurora kungs, es gribēju jums paziņot, ka rit notiks mūsu dēla oficiāla pasludināšana par mūsu vārda un īpašumu vienīgo mantinieku. Advokāts Normana kungs nokārtos visas vajadzīgās formalitātes.

— Un es vēlreiz lūgšu ministru atbrīvot manu sievu pret drošības naudu, — Roberts piebilda.

—  Man šķiet, jūsu lūgumam nebūs panākumu, grāfa kungs, — prokurors mierīgi atbildēja.

—  Tādā gadījumā es pieprasīšu grāfienes Brandcnfclsas pārvešanu no slimnīcas atpakaļ viņas pilī. Varbūt pēkšņi ieraugot savu meitu un tās bērnu, viņa atgūs zudušo atmiņu. Mums jādara viss iespējamais, lai pierādītu manas sievas nevainību.

— Tas var notikt, grāfa kungs, kaut cs šaubos, vai negaidītā atkalredzēšanās dos kādus panākumus.

— Ja tas notiks tādos apstākļos, kā es esmu nodomājis, tad sekmes neizpaliks.

— Un kā tad jūs domājat to izkārtot?

—  Mans plāns ir šāds: grāfiene Brandenfelsa vēlā pēcpusdienā tiek ievesta tajā istabā, kur viņu atrada. Kaste ar rotām stāv parastajā vietā uz galda. Tad istabā tiek ielaista mana sieva — un pārējo gan jau tad redzēsim.

—   Tātad jūs gribat sarīkot it kā turpinājumu lai scēnai, kādu to iztēlo apsūdzētā?

—   Katrā ziņā. Varbūt pazīstamās situācijas atkārtošanās atmodinās grāfienē snaudošās atmiņas, un viņa izteiks vai izdarīs to, no kā viņu atturēja noziedznieka negaidītā parādīšanās.

—   Ļoti pārdroša rīcība, grāfa kungs. Tad jau būtu jānotiek īstam brīnumam!

— Varbūt tāds arī notiek, lai glābtu nevainīgo.

Prokurors klusēja. Tas bija tik dabiski, ka Roberts nelokāmi ticēja savas sievas nevainībai.

Grāfiene diezgan vēsi atvadījās no prokurora. Viņa ar Zigrīdu vēl gribēja palikt villā, kamēr Roberts ar Normanu devās viņas ekipāžā uz Rozcnburgu.

Attiecības starp prokuroru un advokātu kļuva arvien saspīlētākas. Viņi centās pēc iespējas izvairīties viens no otra.

—    Jūs viņu pamatīgi aizkaitinājāt, grāf Rcišcnov, — Normans sacīja Robertam. — Viņam ļoti nepatīk, ka jūs atkal iejaucaties lietas izmeklēšanā.

—« Tas man ir pilnīgi vienaldzīgi. Ja vien cs varētu ko izdarīt Gabriclas labā — pat ducis prokuroru mani neaizkavētu. Vēl šovakar uzrakstīsim oficiālu lūgumu, doktora kungs. Bet varbūt jūs jūtaties pārāk noguris?

. — Ja lieta ir sakarā ar manas klientes labklājību, cs nekad neesmu noguris. Tā ir jūsu ideja, un cs varu tikai parūpēties par tās izpildīšanu. Cerēsim, ka jūsu kundze jau pēc dažām dienām būs tiktāl atspirgusi, ka to varēs pārvest.

Rati apstājās advokāta dzīvokļa priekšā. Atvadījies no Dr. Normana, Roberts lika kučierim braukt uz tēva pili. Nu viņš bija lielu bagātību īpašnieks un mantinieks. Ak, kaut las būtu noticis jau agrāk — tad neviens nebūtu traucējis viņa un Gabriclas laimi!

79 Šausmīgs atradums

Drīz pēc Rotenausa aizbēgšanas vecais Vcrings atgriezās pilī, kur pārsteigts atrada visas kunga istabas vaļā un neaprakstāmā nekārtībā. Beidzot viņš atrada ari kādā kaktā asinīm notraipīto uzvalku, kas viņu vēl vairāk uztrauca. Viņš nokāpa pagrabā, bet tā durvis bija ciet. Galvu kratīdams, vecais inspektors atgriezās istabās, kur satika nupat pārnākušo Braunu. Sulainis palūkojās visapkārt un klusi iesvilpās.

—        Aizšmaucis! — viņš īsi noteica, ar roku norādīdams uz naudas kasti pagultē.

Abi kalpotāji pārliecinājās, ka tā tukša. -

—        Smalks kungs! — Brauns lādējās. — Viņš paņēmis sev visu, un mēs nu varam mierīgi nolūkoties tam pakaļ!

—        Tu domā, viņš aizbēdzis? Bet kā gan viņš varēja aiziet viens pats — pustraks, kāds taču viņš ir?

— Kādēļ gan nc? Lai nu kā, bet viņš ir prom — un arī nauda.

— Vai nevajadzētu paziņot policijai?

—         Nekādā gadījumā, — policija vēl varētu iedomāties, ka mēs esam to pievākuši.

—        Nu tad savedīsim šeit visu kārtībā. Kasti novietosim vecajā vietā. Rīt droši vien ienāks jauni maksājumi. Es protu lieliski atdarināt barona parakstu, tātad arī mēs nepaliksim gluži tukšā. Un kolīdz mums būs nauda, mēs paši būsim kungi!

Patiesībā Braunam nc prātā nenāca dalīties ar Vcringu. Viņa nodoms bija piesavināties visu laupījumu un tad aizbēgt.

Bet arī Vcrings nebija pliku roku ņemams. Viņš tikai izlikās piekrītam, lai iemidzinātu Brauna uzmanību. Tā viens blēdis centās pievilt otru.

—         Kur gan varētu būt palikusi Ilka? — Vcrings domīgi ieminējās. — Būtu nejēdzīgi, ja viņu kur atrastu.

Sī piezīme nepatīkami aizskāra Braunu. Viņš pasteidzās izbeigt šo sarunu.

—         Lai tas paliek, acumirklī mums nav laika domāt par tādiem sīkumiem. Vispirms jāiznīcina šis uzvalks. Bet kā? Sadedzināt to vai aprakt dārzā — tas būtu bīstami…

— Iemetīsim to pagrabā — tu jau zini…— vecais nomurmināja.

—        Man pietiek ar vienu reizi, tagad vairs pat ar desmit zirgiem mani tur neievilksi!

— Tu taču vari vismaz palīdzēt man, — Vcrings piezīmēja.

—        Nenāk nc prātā! Varbūt tev šķiet, ka būtu labi, ja es tur „ncjauši" iekristu bedrē? — Viņš zobgalīgi iesmējās, uzmezdams vecim iznīcinošu skatienu.

Verings satrūkās. Acīmredzot Brauns meklēja kādu iemeslu ķildai, lai tad uzbruktu viņam, un cīņas iznākums jau iepriekš bija paredzams.

—         Ko gan tu iedomājies? — viņš sašutis iesaucās. — Mēs taču vienmēr esam bijuši labi biedri. Vai gan es…

—        Es jau zinu, zinu, — Brauns pasteidzās viņu nomierināt. — Rīt, kad kasē būs ienākusi nauda, mēs to brālīgi sadalīsim savā starpā, un tad katrs varēs rīkoties kā grib.

—         Protams, tad cs vairs nc mirkli nekavēšos šeit, kur policija var apvainot mūs barona noslepkavošanā un aplaupīšanā. Un ja tā vēl atrod bedri pagrabā — kas tad?

—        Man liekas, visprātīgāk būtu, ja mēs paliktu tepat. Mūsu kungs taču bija visai slims, un kas zina, kas tam vēl gadījies? Pagaidām mēs šeit varētu dzīvot mierā un pārpilnībā.

— Manis dēj.

Vcrings paņēma uzvalku, lai to kur noslēptu, kamēr Brauns, aizsmēķējis vienu no kunga cigāriem, sāka pārdomāt plānu, kā vislabāk atkratīties no veča.

—        Kaut man būtu papīrnazis, — viņš murmināja, — bet tas nekur nav atrodams. Šāvienu varētu izdzirdēt, arī noindēt cs viņu nevaru. Vislabāk būs, ja cs to nožņaugšu un nometīšu tur lejā pie pārējiem.

Brīdi vēlāk Vcrings atgriezās. Viņš izskatījās visai apmierināts.

— Nu, kur palika uzvalks? — Brauns jautāja.

—        To lietu cs nokārtoju, — vecais lepni atbildēja. — Parkā vēl bija skaidri saskatāmas barona pēdas. Es vienkārši gāju pa tām un pārmetu uzvalku pār žogu. Tādā kārtā viņi nodomās, ka barons prāts to tur nometis, un nevienam nebūs iemesla turēt mūs aizdomās.

Brauns atzinīgi pamāja ar galvu. Abi biedri pārmeklēja visu Rotenausa guļamistabu, tomēr neatrada neko noderīgu.

—        Pat nevienu briljanta adatu tas nelietis nav aizmirsis! — Verings rūca. — Un tā nu ir viņa pateicība par manu ilggadīgo kalpošanu!

—          Nu tu vis nevari daudz sūdzēties. Barons taču vienmēr ļoti pieklājīgi atalgoja tevi par… sevišķiem pakalpojumiem, — Brauns glūnīgi piezīmēja.

Viņš zināja, ka skopajam vecim vajag būt iekrātam prāvam kapitālam. Arī to viņš gribēja iegūt.

—        Man nekā nav, — Vcrings vairījās. — Man taču jāgādā par mana brāļa bērniem, un tad par krāšanu nevar būt nc runas.

Tic bija meli, jo Vcrings nekad nebija palīdzējis saviem radiem un kopš daudziem gadiem neatbildēja uz to vēstulēm, lai tikai nebūtu viņi jāatbalsta.

—          Vai tev nav kāda glīta krustmeita? — Brauns jautāja. — Es varētu viņu apprecēt, un tad tava nauda paliktu pašu ģimenē.

.Vecais inspektors uzmeta tam niknu skatienu.

—        Pirmām kārtām man nav nevienas krustmeitas, otrām kārtām es nebūt vēl nedomāju līst kapā, un trešām kārtām — tādam vējagrābslim kā tev es tikpat neko neatstātu.

—         Vai tad cs neesmu glīts puisis? Skuķes kā trakas skrien man pakaļ!

—         Ņem viņas kaut visas, — Vcrings īgni atcirta. — Bet uz manu mantu neceri. Un man jau arī nekā nav.

— Nu, nu — rīt pat tev naudas būs kā spaļu.

Vcrings klusēja. Viņam pašam bija savas domas par naudu un rītdienu.

'— Šodien jautri uzdzīvosim! — Brauns smējās. — Kā būtu, ja mēs iztukšotu dažas pudeles? Vīna pagrabu viņš taču nebūs paņēmis līdzi?

Brauns svilpodams paņēma pagraba atslēgu un izgāja.

—      Viņš piedzersies, — Vcrings nodomāja, — un tad cs viņu… miegā…

Viņš nepaguva izdomāt līdz galam, jo pēkšņi kāda stipra roka satvēra tā rīkli un cieši aizžņaudza to.

Turpinādams ar kreiso roku žņaugt savu upuri, Brauns ar labo iegrūda tam krūtīs garu, asu nazi. Vecis bez dzīvības sa|ima pats savās asinīs.

Brauns atviegloti uzelpoja. Nu tikai vēl vajadzēja noslēpt līķi. Saime sen gulēja, jo bija jau pusnakts. Aizdedzis laternu un paņēmis pagraba atslēgu, Brauns uzmeta līķim kādu segu un tad saņēma baigo nastu padusē, it kā tas būtu vecs lupatu sainis. Nesamais nebija smags, un slepkava diezgan ātri virzījās uz priekšu.

Atverot pagraba smagās durvis, salta gaisa strāva iesitās viņam sejā. Laterna nodzisa, un ap viņu iestājās necaurredzama tumsa.

Brauns lādēdamies taustījās uz priekšu. Viņam bija jānometas rāpus, jo tas nezināja, vai bedres vāks aizvērts. Beidzot viņš sataustīja smago akmeni un sāka to atbīdīt sāņus. Tumsā tas nebija tik viegli izdarāms, un Brauns drīz pārtrauca darbu, nolēmis, ka sprauga jau ir pietiekami plata, lai pa to varētu iemest līķi bedrē.

Aizbīdījis nedzīvo ķermeni līdz pašai bedres malai, viņš ar strauju kustību atgrūda to no sevis. Bet tajā pašā acumirkli skaļš šausmu kliedziens izlauzās viņam pār lūpām, un viņš tikai ar pūlēm noturējās, lai arī pats nenogāztos briesmīgajā bedrē. Tikai tagad Brauns saprata, kas noticis. Veča garie mali bija aptinušies ap viņa svārku pogām un gandrīz aizrāvuši līdzi nāvē arī viņu. Brauns ar riebumu sataustīja matu šķipsnu, kas bija palikusi pie viņa pogas kā drausma piemiņa par izdarīto noziegumu.

— Nu tikai drīzāk prom no šejienes! — Tā bija viņa vienīgā doma.

Viņš pat nepapūlējās aizvērt bedri. Bīstamais ienaidnieks nu bija

novākts no ceļa. Tagad viņš mierīgi varēja īstenot savus plānus. Vispirms viņš gribēja neuzkrītošā veidā iekļūt noslepkavotā biedra dzīvoklī un uzmeklēt tur noslēpto naudu.

Rūpīgi noslēdzis pagraba durvis, viņš vispirms nolēma atgriezties barona istabā, lai savestu tur visu kārtībā un notīrītu savas drēbes.

—        Labāk tomēr būs, ja es iesviedīšu bedrē arī savus svārkus, kas 'varētu mani nodot.

Viņš no jauna atslēdza durvis un nokāpa pagrabā. Atslēgu tas atstāja durvis. Sataustījis bedres spraugu, viņš novilka svārkus un iemeta tos dziļumā.

Pēkšņi viņš sarāvās. Kas tas bija? Viņš skaidri sadzirdēja klusu soļu troksni, kas uzmanīgi tuvojās.

Brauns nobijās. Kas gan varēja šeit staigāt nakts laikā? Un pagraba durvis bija vaļā. Ja viņu atrastu šeit, tad viņš būtu neglābjami pazudis.

Pēkšņi augšā it kā iečaukstējās sievietes tērps. Braunam iešāvās prātā doma: varbūt tā bija lika, kas tur klaiņoja? Tā nebūtu bīstama.

Viņš palūkojās uz durvju pusi, bet pagrabā bija pārāk tumšs, lai varētu ko saskatīt.

Pēkšņi uzliesmoja sērkociņš, un tā gaismā viņš īsu mirkli redzēja slaidu, balti tērptu stāvu — tā bija lika!

Dusmās iekliegdamies, Brauns steidzās uz izeju, bet tajā pašā mirklī smagās durvis ar troksni aizcirtās, nograbēja atslēga, un viņš izdzirda meitenes zobgalīgos smieklus.

Brauns bija sagūstīts. Velti viņš dauzīja smagās durvis dūrēm un kājām. Beidzot viņš atkāpās no tām. Vajadzēja taču būt vēl kādai citai izejai, un tad — sargies, Ilka!

Viņa aizturēja elpu un ieklausījās. Ilka droši vien ieies barona istabā. Ja nu viņa ierauga tur valdošo nekārtību, asinīm noplūdušo krēslu, ko viņš tik neapdomīgi turpat bija pametis?

Katrā ziņā viņa gribēja briesmīgi atriebties Braunam, tādēļ viņa bijčtHo icslodzījusi. Viņam vajadzēja aizsteigties tai priekšā, lai tas maksātu ko maksādams, jo nu taču lieta grozījās arī ap viņa dzīvību.

Brauns noskrēja lejā pa kāpnēm. Viņa vienīgā cerība bija pagraba logs.

Te durvis atkal atvērās. Vai Ilka tiešām bija zaudējusi pratu, ka tīši skrēja nāvē? Jo labāk — nu viņam vairs nebūs tā jāmeklē.

Brauns steigā iespiedās kādā kaktā un sāka gaidīt. Viņa jau kāpa lejup, uzmanīgi taustīdama kājām pakāpienus. Pie katra soļa viņa ar kādu metāla priekšmetu piedauzī ja pie sienas. Bez šaubām, viņa bija ārprātīga, jo kādēļ gan viņai būtu jāziņo par šo tuvošanos?

Tad viņa apstājās. Brauns jau redzēja tās gaišo tērpu un sagatavojās lēcienam. Bet pēkšņi uzliesmoja uguntiņa — vēl viena un vēl.

Brauns izlēca no paslēptuves, bet kliedziens tam sastinga lūpās. Plaši ieplestām ārprāta acīm viņš lūkojās sev priekšā.

Aiz līkas stāvēja četri spēcīgi policisti, un katram no tiem rokā bija šaušanai sagatavots revolveris. Ilka pati turēja sažņaugtajos pirkstos viņam labi pazīstamo papīrnazi.

Brauns saprata, ka nu pienācis gals. Tomēr viņš vēl nedomāja padoties. Ko darīt? Viņam pat nebija neviena ieroča. Ko gan viņš varēja iesākt — viens pret četriem?

— Nekustieties — vai jūs būsit mironis! — viens no policistiem iesaucās, jo Brauna sejā pārāk skaidri atspoguļojās tā iekšējā ciņa.

Divi policisti reizē metās viņam virsū, bet Brauns kā tīģeris izlocījās no viņu rokām.

— Uzmanīgi! — Ilka iesaucās. — Bedre nav aizsegta!

Iesākās šausmīgas medības. Brauns veikli izvairījās no gūstītājiem, arvien vairāk tuvodamies izlauztajam logam. Tomēr ierēdņi tam sekoja cieši pa pēdām.

— Turiet viņu, viņš grib izlēkt pa logu! — Ilka pēkšņi iekliedzās.

Brauns jau bija sasniedzis zemo, šauro logu. Policisti, kas visi bija

liela auguma, nebūtu varējuši pa to izlīst. Viņš jau uzmetās ar ccļicm uz mūra šķautnes, bet tajā pašā brīdī gūstītāju rokas to satvēra un, neraugoties uz pretošanos, novilka atpakaļ. Mirkli vēlāk viņš jau gulēja uz grīdas, cieši sasietām rokām un kājām.

Ilka noliecās pār viņu. Viņas acis kvēloja uzvaras priekā.

—        Tā ir mana atriebība par visu, ko esmu no tevis cietusi! — viņa sacīja, tad no jauna pievērsās saviem pavadoņiem:

—         Meklējiet viņa pēdējo upuri! Viņš ir noslepkavojis savu noziegumu līdzzinātāju. Tās bija viņa asinis, ko mēs redzējām augšā un uz kāpnēm.

Brauns dusmās grieza zobus. Tomēr viņš varēja tikai nolūkoties, kā ierēdņi atklāj viņa noziegumu.

Policisti jiovēla akmeni no bedres un ļāva laternu gaismai iespīdēt tajā. Viens no viņiem iegremdēja savu garo zobenu netīrajā ūdenī. •

— Mans Dievs, — viņš šausmās iekliedzās, — tur jau peld vairāki!

—        Tur dibenā guļ Mēnesnīcas feja, — Ilka paskaidroja. — Barons pats viņu noslepkavoja un iemeta šajā bedrē. Vēl pirms dažām dienām cs to redzēju.

Viens no ierēdņiem pievērsās sagūstītajam:

— Kur vecais Verings?

— Kā tad lai cs to zinu? — Brauns spītīgi atcirta.

—         Atbildiet, kad jums jautā! — ierēdnis tam uzkliedza. — Kur gadījušās asinis, kas redzamas guļamistabā uz grīdas, uz kāpnēm un uz jūsu drēbēm?

Brauns drūmi klusēja.

—         Jūs esat nodūris veco vīru un tad nonesis līķi lejā, lai to šeit noslēptu. Kur viņš ir?

Atkal nekādas atbildes.

—        Nu, klusēšana jums maz līdzēs, puis. Nesiet viņu augšā! Divi lai paliek pie viņa sardzē, bet cs ar pārējiem vēl turpināšu meklēšanu. Arī jūs, jaunkundz, varat palikt šeit.

Brauns tika piecelts un nc visai maigi iznests no pagraba. Viņš pats bija izracis sev kapu.

—        Ņemiet taču kādu kāsi un iesieniet to virvē, — Ilka deva policistiem padomu. Varbūt tad jūs to izzvejosiet.

Vecajās'grabažās, kas mētājās visapkārt, atradās arī vccs sarūsējis dzelzs kāsis, kas tika iestiprināts garā kārtī.

—         Palīdziet vilkt! — policists, kas stāvēja bedres malā, pēkšņi iesaucās. — Es kaut ko aizķēru!

Ilka nepazina bailes, bet pat viņai neviļus bija jānovēršas, kad no bedres tika izvilkts drausmīgais atradums.

—         Tas taču vecais Vcrings! viens no policistiem iesaucās. — Ejiet augšā, jaunkundz, jūs vairs neesat šeit vajadzīga. Ja teiksmainās Mēnesnīcas fejas līķis tiešām atradīsies, tad tam jābūt šausmīgā stāvoklī. Kas zina, vai to vispār varēs pazīt.

Ilka lēnām devās augšup pa kāpnēm. Viss nams bija pilns policistu. No miega iztraucētie kalpotāji stāvēja pulciņos un uztraukti sačukstējās. Ikviens zināja ko pastāstīt par baronu un tā abu uzticības vīru nežēlību un rupjību.

Brauns spītīgi klusēja. Neraugoties uz stipro apsardzību, viņš tomēr arvien vēl nezaudēja cerības izglābties. Viņš zināja, ka to Sagaida droša nāve, un tādēļ bija gatavs likt spēlē visu, lai mēģinātu izbēgt.

Bāli un nobijušies no pagraba uznāca daži policisti, ko bija nomainījuši citi biedri.

— Vai esat ko atraduši? — ziņkārie tiem jautāja.

—        Jā, kādas sievietes satrūdējušu līķi, maza bērna skeletu un bez tam'Jvēl divu pieaugušu cilvēku skeletus. Tā jau ir īsta slepkavu bedre!

— Un tas viss būtu barona darbs?

—         Tas vēl nav nosakāms. Jādomā, ka arī šis nelietis viņam palīdzējis.

Sašutums pret Braunu, kas jau visu laiku bija rūdzis saimes vidū, arvien draudošāk izlauzās uz āru. Beidzot saniknoto kalpotāju dusmas un atriebības kāre izpaudās tik naidīgos saucienos un rīcībā, ka ierēdnis, kas vadīja nama pārmeklēšanu, satrūkās.

—        Ieceliet viņu ratos un vediet prom! viņš pavēlēja. — Ļaudis ir tik uztraukti, ka viegli var notikt nelaime!

Policisti iznesa sagūstīto Braunu pagalmā, kur jau drūzmējās liels ļaužu pūlis, kas bija gatavs kuru katru mirkli nolinčot slepkavu.

—        Mums jāpasteidzas, ka drīzāk tiekam prom, — viens no policistiem čukstus piezīmēja, — citādi šie ļaudis saplosīs viņu gabalos.

Draudīgais pūlis arvien vairāk mācās virsū ratiem. Bet šajā brīdī kučieris uzsita zirgam, un pajūgs straujā gaitā sāka ripot uz priekšu.

Brauns atviegloti uzelpoja. Viņš saprata, ka tikai policistu ātrā rīcība to izglābusi no drošas, šausmu pilnas nāves.

Kad rati ieripoja cietuma pagalmā, Brauns tika ievietots iekšējā ēkā. Tur tika turēti tikai smagie noziedznieki, kam atlika vēl tikai viens vienīgs ccļš, kura galā tos sagaidīja bende ar cirvi.

80 Galma maršala nave

Grāfiene Reišenova bija palikusi villā. Viņai vajadzēja laiku, lai vispār spētu aptvert pēdējos nolikumus. Gadiem ilgi tā bija dzivojusi vienīgi vīram un vienīgajam dēlam, un nu tā zaudēja abus, jo bija skaidrs, ka ari vecā grāfa dienas jau skaitītas.

— Man jāizlasa, kas rakstīts vēstulē, — nelaimīgā sevī čukstēja. — Ak, kādēļ viņš tik maz uzticējās man? Es nebūtu viņu atstūmusi, jo sievietes sirds viegli piedod tam, ko mīl. Varbūt cs būtu varējusi glābt savu nabaga dēlu.

Viņa izbīdīja rakstāmgalda atvilktni un, izņēmusi veco medaljonu, attaisīja to.

—  Kāda piemīlīga sejiņa, — viņa domīgi turpināja. — Ko gan šī nelaimīgā pārcietusi pie nemīlama vīra sāniem? Bet viņa agri nomirusi — tā bija viņas laime.

Ar skumju nopūtu viņa atlocīja nodzeltējušo papīra lapiņu un asaru aizplīvurotām acīm lasīja:"

„Mans dārgais, mīļotais bērns!

Nezinu, vai šīs rindiņas kādreiz nokļūs Tavās rokās. Lai kas arī notiktu, cs padodos kādai augstākai gribai. Kamēr rakstu šo, Tu guli man līdzās kā mazs, nevarīgs bērns, un bezgalīgs žēlums mani pārņem, kad iedomā jos, ka jau drīz man nāksies no Tevis šķirties. Jā, cs skaidri jūtu: manas dienas skaitītas. Es vairs nedzīvo ju, bet tikai nīkuļo ju. Pat domas par Tevi, mans nelaimīgais bērns, nespēj iedvest man jaunu dzīves spēku. Ak, kaut es varētu paņemt Tevi līdzi mūžīga jā mierā! Tu, mans vienīgais micrinājums, galu galā esi arī manu ciešanu cēlonis, jo Tu esi — grēka bērns.

Piedod savai nelaimīga jai mātei,piedod viņai — un kļūsti laimīgāka, nekā cs esmu bijusi. Cilvēks, kuru Tu sauc par savu tēvu, nav Tavs tēvs. Ar Tavu tēvu cs iepazinos, kad biju jau cita vīra sieva — sveša, man vienaldzīga vīra sieva, kuramestiku pārdotākā prccc.Viņš nebija fauns pret mani, taisni otrādi — viņš mīlēja mani, un tieši viņa mīla man sagādāja visšausmīgākās mokas. Manu atturību viņš izskaidroja sev kā sievietes kautrību. Viņš uzticējās man, un es_ es pievīlu šo uzticību! Laimi, kas tika man piedāvāta, es pieņēmu bez vilcināšanās, bez apdomāšanās, bez nožēlošanas. Bet grāfs Rcišenovs — cilvēks, kuram es upurēju visu, — bija tāpat saistīts kā cs, tikai cs to neziņā ju. M čs iepazināmies nejauši, ieraudzījām viens otru un iemīlējām. Mūsu mīla bija kā zibens, kas mūs apžilbināja. Tavs šķietamais tēvs neko neno jauta par manu nodevību. Viņš atstā ja mani vienu, piešķīra man pilnīgu brīvību. Viņš bija neizsakāmi laimīgs, kad cs gaidīju Tevi, mans bērns. Pavisam negaidot grāfs Rcišcnovs dabū ja paaugstinā jumu dienestā un kopā ar ģimeni atstā ja pilsētu. Tas salauza manu sirdi. Es vairs nespēju dzīvot savas dzīves gūstā. Mani pārņēma dziļš izmisums, un cs pamazām novītu. Tava piedzimšana man at ņēma manus pēdē jos, vārgos spēkus. Nucs driz būšu galā. Es jau jūtu, ka kādu dienu aizmigšu, lai nekad vairs ncatmostos. Es ilgojos pēc tās dienas, kas atnesis man mieru un atdusu. Kļūsti Tu laimīga, mans bērns. Kaut Dievs Tev piešķirtu mierīgu,pieticīgu dvēseli, nevis Tavas mātes kvēlo, mūžam slāpstošo sirdi! Kādreiz mēs atkal redzēsimies tur augšā, aiz zvaigznēm.

Tava māte."

Grāfiene jāva vēstulei noslīgt klēpī. Šie vienkāršie vārdi slēpa sevī veselu sāpju un izmisuma pasauli.

—   Es nedrīkstu viņam noklusēt, ka esmu atklājusi viņa tik ilgi un rūpīgi glabāto noslēpumu. Ja šī sieviete nebūtu neko rakstījusi, mans "Ulrihs varbūt vēl dzīvotu. Bet tam laikam bija tā jānotiek — kāda augstāka vara to nolēmusi. Varbūt manam vīram tas maksās dzīvību, kad tas dabūs zināt, kādēļ viņa dēls devies nāvē, bet cs citādi nevaru.

Viņa piecēlās un, noglabājusi medaljonu ar tā saturu kabatā, pasauca Zigrīdu, kas, ccļos nometusies, stāvēja pie abu nāves vienoto kapa. Izdzirdusi grāfienes saucienu, viņa piecēlās.

—  Brauksim uz Rozcnburgu, Zigrīd. Man jāziņo vīram par notikušo, jo Roberts droši vien nebūs to darījis. Un šodien notiks arī mūsu dēla likumīgā atzīšana, cs nedrīkstu tur nebūt, — grāfiene paskaidroja savai jaunajai radiniecei.

—  Cik labi, ka tev vēl ir Roberts. Es tiešām apbrīnoju viņa milzīgo pašsavaldīšanos. Vai nabaga Gabriclas liktenī vēl nekas nav mainījies?

—  Roberts jau iesniedzis tiesai kādu pieprasījumu, kas droši vien tiks ievērots. Liekas, it kā visi būtu sazvērējušies pret nelaimīgo Gabrielu.

—   Es šorīt dzirdēju no Rībcka tumšas baumas par kādu jaunu noziegumu, kas esot noticis Lindcnhozā. Bet arī viņam vēl nebija sīkāku ziņu par to. Vai tu pazīsti baronu Rotcnausu, Gabriclas brālēnu?

— Nē, bet Ulrihs reiz izteicās par viņu visai neatzinīgi.

— Liekas, ari viņš ir iejaukts Brandcnfclsas lietā?

—  Jā gan, bet tikai netieši. Viņam nekas ļauns nav pierādāms. Abas dāmas iekāpa ratos. Kad tās jau bija bridi braukušas, viņām nāca pretim kāds divains cilvēks: garā kaflanā ģērbies vecs žīds, kas gāja pa ceļu streipuļodams, rokām mētādamies un skaļi sarunādamies ar sevi.

—         Vājprātīgs vai piedzēries, — grāfiene iečukstēja Zigrīdai. — Viņš skrien taisni zirgiem zem kājām.

Šajā acumirkli zirgi saslējās pakaļkājās, un kučierim tikai ar pūlēm izdevās tos savaldīt.

— Kur tas cilvēks palika, Fridrih? — grāfiene jautāja kučierim.

—  Ieripoja grāvi, žēlīgo grāfien. Bet tur jau viņš atkal rāpjas ārā. Viņš uzsita zirgiem, un mirkli vēlāk vecais žīds jau bija pazudis no redzesloka.

Zigrīda domīgi lūkojās tālumā. Veča parādīšanās viņai bija iedvesusi kādu domu, bet viņa apņēmās pagaidām par to klusēt.

Grāfiene sēdēja, gurdi atlaidusies spilvenos. Viņas domas kavējās pie slimā vīra. Kad rati apstājās pils priekšā, viņa izbrīnīta pacēla galvu. v

Roberts jau steidzās viņai pretī.

—        Labi, ka esi pārbraukusi, mīļo māt, — viņš sacīja. — Tēvs ir ļoti nemierīgs un nemitīgi jautā pēc tevis.

Viņš sirsnīgi apsveicinājās ar Zigrīdu, un tic visi trīs iegāja namā. Netālu no grāfa istabas viņi satika Annu. Grāfiene sniedza tai roku.

—         Es iešu pie vīra viena pati, — viņa paziņoja. — Ja būsit man vajadzīgi, cs jūs pasaukšu. Kur Lingc?

—         Tēva istabā. Viņš negribēja to atstāt, un tēvs ir pārāk vājš, lai pretotos viņa gribai, — Roberts īgni atbildēja.

Kad grāfiene iegāja vīra istabā, Johans piecēlās no krēsla līdzās gultai. Grāfiene pavēloši norādīja uz durvīm. Vecais sulainis vēl mirkli vilcinājās, bet tad nokārtu galvu izgāja.

Grāfs gulēja gultā un nemierīgi elpoja. Pat grāfiene redzēja, ka viņš strauji tuvojas galam. Viņā no jauna atmodās visa senākā mīla pret šo cilvēku, kas bija to divreiz nodevis, un viņa elsodama noslīga līdzās gultai ceļos, pārklādama skūpstiem viņa noliesējušās rokas.

—  Klāra, — grāfs tikko saprotami čukstēja, — vai vari man piedot? Likās, viņa dzīvība bija koncentrējusies viņa lielajās, izteiksmīgajās

acis, kas bailēs un cerībā vēroja sievu.

— Viss, viss ir piedots, Herbert! — grāfiene raudādama iesaucās.

— Viss? Tu taču nezini… visu, nabaga sieviete!

—        Tomēr — cs zinu visu, Herbert. Nebēdājies, tu esi visu izpircis. O, es redzēju, kā tu cieti, kaut centies to noslēpt. Es tomēr neuzmācos tev, bet gaidīju tavu atzīšanos — līdz pat šai dienai.

— Klāra, tu plosi manu sirdi! Nevis aiz uzticības trūkuma, bet gan aiz bailēm cs klusēju. Tu būlu mani nicinājusi, un to es nespētu panest!

— Tātad tu tomēr mani mīli, esi vienmēr mīlējis?

—         Un tu vēl Šaubies? Tikai reizi es aizmirsos un šo pārkāpumu gribu tev izsūdzēt.

—  Nē, nesaki! Es neko negribu dzirdēt. Arī ļp es tev piedodu. Viņa piecēlās un, nosēdusies uz gultas malas, izņēma no kabatas

medaljonu. Grāfs trīcošu roku tvēra pēc tā.

— Kas… tas? — viņš ar pūlēm izdvesa.

Grāfiene atvēra medaljonu un parādīja vīram Judītes mātes ģīmetni. Viņš ievaidēdamies atkrita spilvenos.

—         Rcbcka! — viņš čukstēja. — Kā viņas ģīmetne nokļuvusi pie tevis?

— Tu viņu mīlēji? — grāfiene atbildes vietā jautāja.

— Jā, jā, tas ir mans lielākais noziegums pret tevi.

— Viņai bija bērns, meita — tava meita, Herbert. Vai tu to zināji?

—        Jā, bet viņa drīz nomira. Vēlāk neviens vairs nezināja pateikt, kur palicis viņas vīrs ar bērnu.

—        Šis cilvēks dzīvo tepat, mūsu pilsētā. Viņš ir augļotājs, kas bieži aizdevis naudu arī mūsu dēlam Ulriham.

—           Un bērns? Vai tas vēl dzīvs? — grāfs nedroši jautāja. " — Nē, viņš ir miris, — grāfiene gandrīz svinīgi atbildēja.

— Klāra, tu pazini šo meiteni?

— Nē, Herbert, es redzēju viņu tikai šķirstā.

— Kad viņa mira? Ai, runā taču! Tas bija arī mans bērns!

— Judīte nomira pirms dažām dienām, — viņa klusi nomurmināja. Grāfs sāpīgi elsoja. Grāfiene ļāva tam izraudāties. Viņa juta tikai

bezgalīgu līdzcietību pret šo slimo, nevarīgo cilvēku, kuru tā mīlēja un labprāt būlu pasargājusi no nāvīgā trieciena, ko pati gribēja viņam dot.

—        Mana meita, kuru cs nekad neesmu redzējis, mirusi. Ak Dievs, kādēļ cs nenojautu viņas tuvumu? Tas ir mans sods!

—         Neuztraucies, Herbert, cs tevi lūdzu, — grāfiene sacīja, manī. dama, ka vīra rokas kļūst saltas kā ledus.

—        Jā, man taču vēl ir dēli — divi dēli! O, ļauj man redzēt tos abus kopā, Klāra! Tad man būs vieglāk nomirt.

—        Nerunā par miršanu, Herbert. Vai tiešām man būs jāzaudē tik daudz uzreiz?

—        Tev taču paliek abi dēli. Roberts man jau piedevis visu, ko esmu darījis tam ļaunu. Tikai Ulriha roku es gribētu spiest pirms nāves. Pasauc taču viņu šurp!

—         Tas nav iespējams, Hcrbcrl. Bet nomierinies — arī Ulrihs tev nekb nepārmet. Viņš tevi mīl un ciena tāpat kā senāk.

— Kādēļ viņš pats man to nesaka?

— Viņš paleiks tev to tur augšā.

— Nesaprotu. Un kādēļ tu tik rūgti raudi? Dieva dēļ, kur Ulrihs?

— Viņa vairs nav. Viņš nomira — reizē ar Judīti.

— Nē, tas nav iespējams! Saki taču, ka tas nav iespējams!

—         Ak, kaut es to varētu! Bet es nedrīkstu noslēpt tev patiesību. Viņi abi miruši. Ulrihs bija Judītes mīļākais, un viņu nedzimušais bērns aizgāja nāvē kopā ar viņiem.

Grāfs skaļi iekliedzās. Viņa pirksti krampjaini sažņaudza segas malu, un acis kļuva stiklainas. Viņam zuda samaņa.

— Palīgā! — grāfiene izmisusi iekliedzās. — Palīgā, viņš mirst!

Roberts un Anna iesteidzās istabā. Viņiem sekoja vecais Lingc. No

pirmā acu uzmetiena viņš saprata visu. Pieskrējis pie sienā iebūvētā skapīša, viņš paķēra no tā pudelīti ar kādu bezkrāsainu šķidrumu un iepilināja dažus pilienus no tā glāzē ar ūdeni. Gandrīz ar varu viņš ielēja šo dzērienu kungam mutē. Dziļi nopūzdamies, grāfs atvēra acis un pārlaida skatienu klātesošajiem.

—        Tas ir gals, — viņš skaidri un saprotami sacīja. — Dieva sods skāris mani. Ulrihs un nelaimīgā meitene jau aizgājuši pirms manis. Nu cs nojaušu — viņš dabūjis zināt visu, bet vai arī viņa to zināja?

— Nē.

—          Paldies Dievam. Mēs vel satiksimies tur augšā. Dzīvojiet laimīgi — visi! Neraudiet. Robert, mans dēls, mīli savu māti…

Šajā acumirklī durvis tika atrautas, un tajās parādījās prokurors kopā ar vairākiem policistiem. Viņam sekoja grāfa ārsti, kas pūlējās to par kaut ko pārliecināt.

Grāfiene sašutusi pietrūkās kājās, toties viņas vīrs mierīgi lūkojās pretim ienācējiem.

—         Esmu spiests jau atkal traucēt jūsu nama mieru, godātā grāfiene, — prokurors vēsi sacīja, — bet mans pienākums to prasa. Es nāku apcietināt ekselenci, galma maršalu grāfu Rcišcnovu. Viņš pats atzīstas, ka pirms divdesmit sešiem gadiem tas atdevis vienu no saviem jaunpiedzimušajiem bērniem savam sulainim, lai nodrošinātu otram dēlam vienīgā mantinieka tiesības. Ar savu atzīšanos viņš galīgi iznīcina Vernera kundzes pašapsūdzību un uzņemas visu atbildību. Vai tā ir, grāfa kungs?

Grāfs ar pūlēm izslējās sēdus. Roberts gādīgi atbalstīja viņu, un grāfiene maigi glāstīja tā rokas, kamēr Lingc satriekts nokrita pie gultas ceļos. Anna nobijusies uzlūkoja augsto ierēdni.

—          Es apliecinu visu, ko jūs nupat teicāt, — grāfs ļoti svinīgi atbildēja. — Jā, es esmu licis grēcinieks — to es atzīstu visu klātbūtnē. Bet es sirsnīgi nožēloju to, un Dievs būs man žēlīgs, jo arī piederīgie man visu piedevuši. Es negribēju nomirt apziņā, ka krietnā un cēlā Anna Vernera uzņēmusies manu vainu. Es pats viņu pierunāju to darīt, un viņa bezgalīgā mīlā un gādībā uzaudzinājusi manu dēlu. Nāc tuvāk, Anna, cs gribu tev pateikties. Sniedz man savu godīgo roku. Tā. Un nu, Robert, cs tevi lūdzu — manis dēļ piedod arī tu viņai un mīli, un cieni viņu kā savu otro māti. Klāra, piedod arī tu.

Anna asarām acīs satvēra viņa sniegto roku. Roberts aizkustināts apskāva viņu. Šeit, pie tēva nāvesgultas viņš aizmirsa visu naidu un ļaunumu.

Grāfs Rcišcnovs apskaidrotu skatienu uzlūkoja dēlu. Prokurors viņam vairs nepiegrieza nc vismazāko vērību, un tas kļuva arvien nemierīgāks.

Tad spēki pēkšņi atstāja grāfu. Viņš nevarīgi atslīga spilvenos, un viņa pieri pārklāja salti sviedri.

—  Robert, — viņš čukstēja, — Robert, panāc šurp. Dod man savu roku.

Pēkšņi viņš ieraudzīja advokātu, kas, neviena nepamanīts, bija ienācis istabā.

—  Šis ir mans vienīgais dēls un mantinieks, majorāta kungs grāfs Roberts Rcišcnovs, — viņš klusā, bet skaidri saprotamā balsī sacīja. — Jūs esat ieradies… par vēlu, prokurora kungs… Driz es stāšos… kāda augstāka tiesneša priekšā… Dzīvo laimīgs, Robert… Es redzu jūs visus — tevi, tavu sievu un lavu bērnu — laimē savienotus… Dzīvo sveika, Klāra… Es nāku, Ulrih… Judīt, cs nāku…

Viņa balss kļuva arvien klusāka. Grāfiene, kas arvien vēl turēja vīra «roku savējā, juta, ka šī roka kļūst smaga un salta.

Vēl pēdējā, dziļā nopūta, un grāfs Rcišcnovs bija beidzis cicst.

Nc vārda neteicis, prokurors ar pavadoņiem atstāja istabu.

—  Lai Dievs ir viņam žēlīgs, — viņš sevī nodomāja. — Cik dīvaini viņš runāja par apcietināto — kā gaišreģis… Nu, mans pienākums ir enerģiski turpināt izmeklēšanu, neļaujot sevi iespaidot un maldināt.

Grāfienei vairs nebija asaru, pārāk daudz šai nelaimīgajai bija nācies raudāt pēdējā laikā. Gandrīz trulu skatu viņa uzlūkoja vīra nedzīvo ķermeni. Ilgus gadus viņi bija nodzīvojuši kopā, nepārmīdami nevienu skarbu vārdu. Vīra neuzticību viņa nekad nebija nojautusi. Nu viss bija beidzies. Jau iepriekš viņa bija piedevusi tam visu, ko viņa dēļ bija izcietusi. Tagad visu ļaunumu izdzēsa apziņa par neatgūstamo zaudējumu. Vienai viņai bija jāturpina dzīves ccļš. Liktenis īsā laikā nolaupījis viņai vīru un dēlu — viņas uzticīgos pavadoņus visos šajos laimes gados. Galva viņai dunēja, bezgalīgs vājums pārņēma visu tās ķermeni.

Roberts to redzēja un mīļi lūdza māli atstāt nelaiķa istabu un brīdi atpūsties.

Gandrīz ar varu viņš ieveda māli tās istabā un, uzticējis viņu Zigrīdas gādībai, pats atgriezās priekšistabā.

Tur viņu jau gaidīja kalpotāji, kas bija sapulcējušies, lai atvadītos ņo sava vccā kunga un apsveiktu jauno.

81 Roberts meklē šmeiji Finkelu

Roberts nu bija kļuvis vienīgais kungs un valdnieks pār Rcišenovu īpašumiem. Ar mierīgu cieņu viņš pieņēma sa'vu jauno apakšnieku līdzjūtības apliecinājumus un izdalīja rīkojumus attiecībā uz tēva apbedīšanas priekšdarbiem. Ar skumjām viņš atcerējās savu nelaimīgo sievu, kas smaka drūmajā cietumā.

Nelaiķa istabā viņu gaidīja Normans.

—        Tas, kas man ziņojams, palīdzēs jums pārciest visas bēdas, — viņš sacīja. — Jūsu sievas veselības stāvokli iestājusies apbrīnojama uzlabošanās, kas droši vien saistīta ar prieku par jūsu stāvokļa noskaidrošanos.

—         Es vēl šodien apmeklēšu sievu, — Roberts atbildēja. — Līdz šim slimiba mani aizkavēja rīkoties, tagad tam jākļūst citādi. Es gribētu jau tūlīt apspriest ar jums soļus, kas būtu sperami manas sievas labā.

—         Lieta tik svarīga, ka mēs'nedrīkstam zaudēt nc mirkli, grāfa kungs. Un mums jānokārto arī daži jautājumi, kas attiecas uz jūsu mantojumu.

Uzmetis vēl skatu nelaiķim, Roberts jau gribēja kopā ar advokātu atstāt istabu, kad pēkšņi kāds viegli pieskārās viņa rokai. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Lingi, kas pazemīgi stāvēja viņa priekšā.

—         Atļaujiet man paliki šeit, grāfa kungs, — viņš lūdzās. — Apžēlojieties par mani un nedzeniet mani prom no tā, kas man bija mīļāks par visu pasaulē.

Robertu aizkustināja vecā sulaiņa uzticība savam kungam.

—        Paliec, — viņš īsi'atbildēja. — Tu gan neesi to pelnījis, bet tavu sirmo matu dēļ cs tev piedodu.

Lingc dziļi palocījās, tomēr skatienā, kuru tas raidīja pakaļ savam jaunajam pavēlniekam, skaidri atspoguļojās naids un dusmas.

—         Dīvains vecis, — Normans piezīmēja. — Viņš gan laikam jau gadiem ilgi kalpo jūsu ģimenē?

—        Jā, viņš ir bīstams, divkosīgs cilvēks, par to pats esmu pārliecinājies. Viņa vienīgā labā īpašība ir tā pašaizliedzīgā mīla pret nelaiķi. Viņš bija tas, kas pierunāja tēvu mani noliegt. Man šķiet, viņš nav gluži normāls.

—        Un tad jūs ļaujat viņam brīvi staigāt apkārt! Var taču gadīties, ka viņš kādreiz atkal iedomājas jums uzbrukt.

—         Kad lēvs būs apbedīts, mēs viņu atlaidīsim, nodrošinot tam mierīgas vecumdienas.

— Vai viņam ir kādi piederīgie?

— Neviena.

—         Es tomēr ieteiktu jums uzmanīties un likt kādam viņu novērot. Domājiet taču par savu kundzi un savu bērnu, grāfa kungs!

— Jums taisnība — to cs esmu viņiem parādā.

Abi kungi jau bija sasnieguši advokāta dzīvokli. Vccā saimniece atvēra viņiem durvis, bet, ieraudzījusi Robertu, šausmās atrāvās atpakaļ.

—         Nesaprotu, — viņa murmināja, palikusi viena virtuvē. — Grāfs Rcišcnovs esot miris, bet nu viņš atkal ir dzīvs, un mans kungs izturas tā, it kā tas būtu gluži dabiski. Man jānoklausās, par ko viņi runā, kaut tas gan nav gluži pareizi.

Viņa izslīdēja koridorā un piespieda ausi darbistabas durvīm.

—         Lūdzu, grāf Rcišcnov, sēdieties, cs tūliņ sakārtošu papīrus, — viņa dzirdēja advokātu sakām.

Neviļus viņa tik strauji sakustējās, ka atslēgu saišķis, kas karājās tai pie jostas, žvadzēdams atsitās pret durvīm. Normans atrāva tās un pārsteigts uzlūkoja veco sievieti.

—         Kopš kura laika tad jūs esat sākusi noklausīties? — viņš bargi jautāja.

—         Piedodiet, doktora kungs, bet cs esmu galīgi pārbijusics. Vai tiešām tas kungs tur ir… grāfs Rcišcnovs?

— Protams, bet gar to jums nav daļas.

«&gt; Advokāts gribēja atkal aizvērt durvis, bet saimniece viņu atturēja.

—        Grāfs Rcišcnovs? — viņa izbailēs čukstēja. — Bet viņš taču esot miris?

—         Jā gan, viņš ir miris. Bet nu ejiet savā virtuvē un nekad vairs neklausieties pie durvīm.

Advokāts aizvēra durvis, bet vccā sieviete šausmās sasita rokas.

—         Viņš miris un tomēr ir šeit! Mana vccā galva nespēj to aptvert. Nē, kad cs vēl biju jauna, tad gan šādas lietas nenotika!

Galvu purinādama, viņa nozuda virtuvē.

Normans sameklēja dažus aktus un atvēra rakstāmgalda atvilktni. Roberts stāvēja pie loga un domīgu skatu lūkojās pāri kanālam.

—         Grāfa kungs, — advokāts aizžņaugtā balsī iesāka, — man jāatklāj kāds ārkārtīgi svarīgs noslēpums. Vai pazīstat šo?

Viņš uztraukumā trīcošām rokām pasniedza Robertam pērļu kaklarotu, ko bija atradis Ulriha kabatā.

—         Pērļu saite no Brandcnfclsas rotu krājuma? — Roberts pārsteigts iesaucās. — Kur jūs to ņēmāt?

— Es atradu to pie jūsu brāļa līķa kopā ar man adresētu vēstuli.

—        Kā? Šī rota atradusies pie Ulriha? Neko nesaprotu! Mans Dievs, ko tas nozīmē?

—         Katrā ziņa neko ļaunu mirušajam, grāfa kungs. Es nojaušu, ka šo rotu viņš laikam atradis starp savas mīļākās vērtslietām.

— Un kur gan Judīte būlu to dabūjusi?

—        Droši vien no sava tēva. Bet šis atradums mums var atnest lielu labumu, jo ar tā palīdzību mēs varbūt nokļūsim uz īstajām pēdām.

—          Kādas ir jūsu domas šajā lietā? Man šķiet, vispirms mums vajadzētu uzmeklēt Judītes tēvu, lai tas paskaidro, kādā ceļā šī rota nokļuvusi pie viņa.

— Ja vien mums izdotos viņu atrast. Viņš ir pazudis bez vēsts.

—          Es tūlīt sākšu to meklēt. Varbūt apcietinātais veco drēbju tirgotājs varētu sniegt kādas ziņas par to? Mani taču ielaidis pie viņa?

— Tādā gadījumā mums būtu jāgriežas pie prokurora.

—         Bet var gadīties, ka tikai vēl vairāk pastiprinās viņa aizdomas pret manu sievu. Viņš varētu apgalvot, ka Ulrihs dabūjis šo rotu no manis, bet cs — no sievas.

—          Jūs esat kļuvis īsts kriminālists, grāfa kungs. Es pieprasīšu sarunu ar Fcilšcntālu. Manas klientes interesēs man to nevar liegt.

—        Tātad cs nekavējoties iešu uz Zīdu kvartālu, bet jūs steidzieties uz cietumu. Pēcpusdienā satiksimies manā namā.

Roberts aizsteidzās.

Nokārtojis Rcišcnovu ģiņiencs mantojuma lietu, Dr. Normans devās uz cietumu.

Brīdi vēlāk Robertjau bija sasniedzis tā saukto Zīdu kvartālu. Gribēdams palikt nepazīstams, viņš bija uzsitis mēteļa apkakli un uzmaucis platmali dziļi uz pieres.

Šaurajā ieliņā, ko apgaismoja tikai dažas laternas, neredzēja nevienu cilvēku. Roberts viegli atrada augļotāja dzīvokli. Tomēr tirgotavas durvis izrādījās noslēgtas, un arī pagalma vārti bija cict. Roberts iegāja kādā citā namā, kur līdzās Fcilšcntāla bodītei atradās olu tirgotāja noliktava.

—        Vai nevarat man pateikt, kur pašreiz uzturas Šmcijc Finkels? — Robqrts pieklājīgi jautāja.

—         Te viņu jau daudzi meklējuši, — olu tirgotājs atbildēja. — Bet vecais ir gudrs un droši vien nerādīsies mājās, kamēr gaiss nebūs atkal tīrs.

Robertam uzmanīgi tuvojās kāds pusaudzis melniem, sprogainiem matiem.

—        Ja dosit man trīs markas, cs jums pateikšu, kur redzēju Šmeiji, — viņš noslēpumaini čukstēja. — Ienāciet istabā.

Roberts sekoja zēnam.

—          Ja tev tiešām kas zināms, dabūsi arī vairāk, — viņš sacīja, izņemdams no kabatas dālderi.

Puikam iemirdzējās acis.

—        Jūs esat smalks kungs, — viņš glaimoja, — un es pateikšu jums visu. Bet vispirms naudu.

Roberts pasvieda viņam naudas gabalu, ko zēns veikli saķēra.

— Ari jūs laikam csal slepenais? — viņš ziņkārīgi jautāja. — Nu bet man vienalga, varu to apliecināt ari tiesas priekšā. Es redzēju Šmciji vēl šorīt agri. Es dzīvoju turpat netālu, un mani uzmodināja vistu klaigāšana kūtī. Gribēju palūkoties, vai tās nav izsalkušas, bet kolīdz iegāju kūtī, ieraudzīju Šmciji Finkclu, kas uzmanīgi kā zaglis ielīda pagalmā. Iegājis namā, viņš brīdi vēlāk atkal iznāca ar jaunu kaitami mugurā. Te viņš pamanīja mani un, paķēris rungu, gribēja skriet mani sist, bet es pārlēcu pār žogu. Pēc tam cs slepus sekoju viņam, jo gribēju redzēt, kurtas paliks. Viņš aizgāja pa Brandcnfclsas šoseju un vēl nav atgriezies. Ja kungs vēlas, cs varu parādīt ceļu, pa * kuru viņš aizgāja.

Stāsta noslēgums pārsteidza Robertu.

— Nāc, parādi. Varbūt mēs pat redzēsim viņu nākam atpakaļ, — viņš sacīja, pasniegdams zēnam vēl otru dālderi.

— Paldies, kungs! — tas dedzīgi iesaucās. — Es labprāt izstāstīšu tik devīgam kungam visu, ko zinu par Šmciji. Kopš Judītes nozušanas cs kalpoju pie viņa un zinu visu.

— Labi, zēn. Saki man, ar ko viņš vairāk mēdza satikties?

— Ar dažādiem ļaudīm, kungs. Pie viņa nāca gan lepni kungi, kam tas aizdeva naudu, gan arī visādi noziedznieki, no kuriem tas uzpirka zagtas mantas. Sevišķi bieži viņu apmeklēja kāds Feits, un pēdējā reizē cs nejauši noklausījos visā viņu sarunā. Finkcls uzdeva viņam ittmcklēt Judīli, par kuras atrašanu Feits prasīja daudz naudas un kādu rožainu pērļu kaklarotu…

— Pērļu rotu? — Roberts ieinteresēts iesaucās. — Un kas notika tālāk?

— Tad Feits aizgāja. Viņš teica manam saimniekam, ka tam esot darīšanas pie mūsu advokāta Dimkes. Es brītiņu sekoju viņam un redzēju, kā Feits satika uz ielas Lēbclu Fcilšcntālu un iegāja tam līdzi dzīvoklī.

Vēl brīdi iztaujājis zēnu, Roberts to atlaida, bagātīgi atalgodams viņu par iegūtajām ziņām. Tad viņš kājām devās uz mazo villu, lai apmeklētu Ulriha un Judītes kapu. Vārtus viņam atslēdza vecais Rībcks, kas īsā laikā bija tik ļoti saradis ar Reišenovu ģimeni, ka bez apdomāšanās bija pieņēmis Roberta priekšlikumu paliki ari turpmāk tā dienestā.

—  Man jums kas svarīgs jāziņo, grāfa kungs, — vecais dārznieks sacīja, pavadidams Robertu namā. — Šodien te bija kāds neparasts apmeklētājs — mirušās jaunkundzes tēvs.

— Kā? Smcijc Finkcls bija šeit? — Roberts pārsteigts iesaucās. — Un kur viņš palika?

— Nezinu, grāfa kungs. Viņš aizgāja Brandcnfclsas virzienā.

— Ko tad viņš gribēja? Kad tas bija?

—          Priekšpusdienā — drīz pēc tam, kad abas dāmas bija aizbraukušas atpakaļ uz Rozcnburgu. Viņš tik briesmīgi lādējās un trokšņoja, ka to varēja noturēt par ārprātīgo. Protams, cs nelaidu viņu iekšā, jo viņš kliedza, lai atdodot tam viņa meitu, kuru tas gribot aprakt līdzās mātei. Tad viņš prasīja, lai atdodot tam viņa naudu. Kad pateicu, ka to viņš var saņemt tiesā, viņš mazliet nomierinājās. Tad tālumā atskanēja ratu rīboņa. Vecais žīds pēkšņi metās bēgt, un brīdi vēlāk tas jau bija nozudis mežā.

—  Vai jums šķiet, ka viņš vēl atgriezīsies? — Roberts jautāja. — Es gribētu dabūt no viņa dažus paskaidrojumus.

—  Grāfa kungs, jums tikpat neizdotos izspiest no viņa nc vārda. Jau jūsu uzkrītošā līdzība ar manu mirušo kungu visu sabojātu. Turklāt cs arī šaubos, vai viņš vēl kādreiz nāks šurp, jo nu tas zina, ka visas viņa meitas vērtslietas pēc tās nāves paņēmusi uzglabāšanā tiesa.

— Tātad viņš griezīsies tiesā, lai tās atgūtu? — Roberts jautāja.

—  Par to es šaubos. Kādēļ viņš jau kopš kāda laika slapstās, ja sirdsapziņa tam būtu tīra?

— Jūs sakāt — viņš aizgāja uz Brandcnfelsu? Kas gan viņam tur būtu meklējams? A, nu cs zinu! Tātad tūliņ pie darba! Vai varat man dot augstus zābakus, kādu vpcu platmali un kādu kamzoli vai ko tamlīdzīgu?

—  To visu grāfa kungs varētu dabūt, — Rībcks vilcinādamies atbildēja. — Bet vai grāfa kungs nepateiktu man, kurp viņš nodomājis iet? Pēc visa tā, kas pēdējā laikā noticis, jābūt ļoti apdomīgam…

— Neraizējieties, cs neiešu nekādā slepkavu bedrē, jo ccru sasniegt savu mērķi gluži mierīgā ceļā.

—   Bet cs tomēr iedrošinos lūgt, lai kungs vismaz paņem līdzi Cēzaru. Tas ir ļoti gudrs suns, uz kuru var pilnīgi paļauties.

Lai nomierinātu uzticīgo kalpotāju, Roberts bija ar mieru izpildīt tā vēlēšanos. Rībcks pasauca skaisto suni, un gudrais dzīvnieks drīz vien saprata, kas no lā tiek prasīts.

Vecais dārznieks izgāja un brītiņu vēlāk atgriezās ar vairākiem stipri apvalkātiem apģērba gabaliem. Roberts šajā tērpā izskatījās visai neparasts, un kad tas vēl uzmauca dziļi uz pieres veco platmali, neviens vairs nepateiktu, ka tas ir grāfs Reišcnovs.

—  Es iešu uz Brandcnfelsu, — viņš sacīja Rībckam, — jo esmu pārliecināts, ka atradīšu tur veco augļotāju. Ceru jau pēc dažām stundām būt atpakaļ. Ja līdz rītam neesmu pārnācis, nosūtiet uz Rozcnburgu telegrammu, ko cs tūliņ uzrakstīšu. Bet neuztraucieties — man ir revolveris, uri ari suns mani nenodos.

— Es tikai domāju par grāfienes kundzi, kas jau tā diezgan cietusi.

— Tas viss tiek darīts vienīgi viņas labā. Tas ir mans pirmais un augstākais pienākums.

— Lai Dievs stāvjums klāt, grāfa kungs, — Rībcks svinīgi sacīja. — Kaut jums izdotos tas, ko esat nodomājis.

—        Pateicos jums, Rlbck. Tc būs telegramma. Un nu izlaidiet mani pa vārtiem.

Izgājis pagalmā, viņš iesvilpās, un suns lieliem lēcieniem pieskrēja tam klāt. Acīmredzot viņš priecājās par gaidāmo pastaigu.

Roberts devās uzBrandcnfclsu. Šo ceļu viņš pazina pietiekami labi, lai varētu droši iet pa to arī tumsā. Ciems atradās apmēram pusstundas gājiena attālumā no villas, tātad jau samērā īsā laikā viņš varēja būt atpakaļ.

Sijāja smalks lietus, kas drīz vien līdz ādai samērcēja vientuļo gājēju. Ciemā visi jau gulēja. Vecās pils augstie mūri jau notālēm bija saskatāmi virs koku kailajām galotnēm. Ari vārtsarga namiņš bija kā izmiris, jo Anna Vernera vēl atradās grāfa Reišenova pilī.

Robertam bija pašam sava atslēga, un viņš iegāja namā, lai apmainītu galīgi salijušās drēbes pret to uzvalku, kurā viņš liktenīgajā dienā bija atgriezies mājās. Viņš neiededza gaismu, lai kāds garām ejot neieraudzītu viņu, jo logu slēģi bija vaļā.

Pārģērbies viņš piegāja pie loga. Viņa priekšā aizvijās vientuļais cicma ceļš. Lietus bija pārstājis. Suns gulēja pie sava kunga kājām, piespiedis galvu tā ceļiem.

Pēkšņi Roberts kļuva uzmanīgs. Ātri viņš noslēpās aiz loga aizkariem tā, ka no ārpuses neviens nevarēja to ieraudzīt.

Pa ccļu nāca trīs vīrieši. Viens no tiem izskatījās pēc pauninieka, fldējais gāja zemu nokārtu galvu, bet gājienu noslēdza vecs žīds.

Drīz nācēji atradās tieši pretī logam, aiz kura stāvēja Roberts.

—         Vai negribi pagaidām apmesties šeit, Fcit? — priekšējais no viņiem smiedamies jautāja. — Tas būtu tev ļoti piemērots mājoklis. Vernera kundze gandrīz visu laiku pavada grāfu Reišcnovu pilī pilsētā un tik drīz nepārnāks. Šeit tu varētu justies pilnīgā drošībā.

—         Tu laikam esi prātā jucis, Ansclm, — Feits atcirta. — Meita taču vēl ir šeit, un ari citādi mani ar desmit zirgiem nevarētu atvilkt šurp.

—         Nu, nu? Vai tad tu pēkšņi esi kļuvis tik liels piļu ienaidnieks? Ko tad Brandcnfclsa tev nodarījusi? Vai esi tur kādreiz jau bijis?

—        Nemuldi niekus, Anselm! Ko gan cs būtu meklējis pilī? Un ko mēs vispār šeit stāvam? Iesim!

—         Tātad ar tevi nekas neiznāk. Bet varbūt Šmeije gribētu atkal nopirkt kaut ko no Brandenfclsu rotām, ko?

—        Turi muti! — Feits viņam rupji uzkliedza. — Laikam esi iedzēris par daudz, ka sāc muldēt tādas nejēdzības?

—        Nu, sienām taču ausu nav, cilvēk. Un tad — vai tev nav vienalga, kur Šmeije pērk savas vecās lietas? Vai nav tiesa, Finkel?

—        Laidiet mani mierā_, cs neko nezinu par Brandcnfclsas lietām, neesmu pat redzējis, Šmeije īgni atrūca.

Viņi devās tālāk. Roberts bija skaidri dzirdējis katru vārdu un redzējis visus trīs biedrus. Sirds viņa krūtīs strauji pukstēja. Viņam katrā ziņa vajadzēja sekot šiem ļaudīm.

Te nu viņam bija Feits un vecais žīds vienā reizē. Ari trešais droši vien ko zināja. Lielāku laimi viņš nemaz nevarēja vēlēties.

Dažas minūtes vēlāk arī viņš izzagās no nama. Viņš bija izvēris suņa kaklasaites gredzenam auklu un pavēlēja dzīvnjekam izturēties klusu, jo tas grasījās dzīties svešajiem pakaļ.

Roberts palūkojās visapkārt. Uz ceļa vairs neviens nebija saskatāms, un tomēr viņš taču bija skaidri redzējis tos trīs vīrus aizejam Rozenburgas virzienā.

— Meklē, Cēzar! — viņš čukstēja, norādīdams sunim pēdas, ko gājēji bija atstājuši mīkstajā zemē.

Suns ošņādams devās prom gar dārza žogu. Roberts sekoja tam, turēdams to aiz saites.

Cēzars atstāja lielceļu neievērotu un devās tieši prom pa šauro kājceliņu, kas bija iemīts gar pašu žogu. Šī taciņa, kas izbeidzās purvainā pļavā aiz pils, tikai reti kad lika izmantota.

Roberts nesaprašanā sekoja sunim. Bija pārāk tumšs, lai saredzētu kāju iespiedumus, ja tādi uz taciņas būtu. Tomēr suns skrēja ar tādu pārliecinošu noteiktību, ka Roberts bez vilcināšanās ļāvās viņa vadībai.

Īstenībā tas vairs nebija nekāds ceļš, kur viņam nu bija jāiet. Viņš jau bija sasniedzis pils veco, neapdzīvoto daļu, un aiz tās tālu izpletās Brandcnfclsas purvs.

Šaura, kropliem kārkliem noaugusi taciņa nevienādiem līkumiem veda no šejienes uz Liridcnhozu. Tomēr visi mēdza izsargāties pa to staigāt, jo taciņa veda tieši pāri purvam un iestigt tajā nozīmēja nenovēršamu nāvi.

Zināms, ļaudis gan apgalvoja, ka arī pat bīstamākajās vietās esot šaura cietzemes strēmelīte, kas spējot noturēt vienu cilvēku. Bet kas gan tik smalki pazina nodevīgo purvu? Ikviens vairījās no tā, jo bija taču vēl citi, drošāki ceļi. Kopš vairākām paaudzēm neviens cilvēks nebija gājis pa šo ceļu, un tautas valodā tam bija dots visai zīmīgs vārds: Nāves taka.

Reiz bija radies nodoms purvu nosusināt un padarīt auglīgu, tomēr vecā grāfiene pēc vienīgās meitas pazušanas bija kļuvusi tik vienaldzīga pret visu, ka izstrādātais projekts bija palicis nerealizēts.

Roberts palika stāvam, šaubīgi vērodams viltīgo purvu, ko vasarā sedza zāle. Nu tas gulēja viņa priekšā kails un draudīgs, it kā nicinādams katru viltību.

Tas taču nevarēja būt, ka šeit būtu gājis kāds cilvēks — turklāt vēl trīs vīrieši reizē? Kas gan nezināja, cik bīstams ir Brandcnfelsas purvs? Dažās vietās pār to sedzās palsa migla, kas ietina savā plīvurā sīkos, kroplos kārklus.

Suns pieplaka zemei un sāka smilkstēt, acīmredzot viņš neiedrošinājās iet tālāk. Kad Roberts tomēr mēģināja paspert soli uz priekšu, viņš uzreiz iestiga līdz celim. Cēzars grauza auklu, it kā gribēdams atturēt savu kungu.

Bet kur tad bija palikuši trīs viri? Ja jau tic tik droši bija devušies nāvē, tad visam vajadzēja būt jau pāri. Tomēr Roberts nebija dzirdējis nevienu kliedzienu.

Suns vēlreiz mēģināja iet uz priekšu, bet tad nobijies palika stāvam.

Roberts palūkojās uz ccļu, kas aizvijās starp līkajiem kārkliem, cik tālu vien acs spēja saskatīt. Miglas plīvurs lēni cēlās no zemes un sadalījās gaisā.

— Neiespējami! — Roberts pārsteigts nomurmināja. — Tur viņi visi iet! Tātad tomēr ir kādas sausākas vietas. Tās man jāatrod, lai tad notiek kas notikdams. Bet suns — ko cs iesākšu ar to? Šiem tēviņiem kas Jauns prātā, tas taču skaidrs.

Viņš labi redzēja trīs stāvus nelielā attālumā. Tumsā tic izskatījās kā melni ēnu tēli, un māņticīgs cilvēks tos katrā ziņa būtu noturējis par spokiem.

Nebija dzirdama neviena skaņa. Trīs vīrieši gāja uz priekšu dziļā klusumā, jo ccļš saistīja visu viņu uzmanību. Vajadzēja paspert tikai soli pa labi vai pa kreisi — un cilvēks neglābjami būtu pazudis.

Roberts palaida suni un sāka uzmanīgi meklēt kādu sausāku vietiņu. Netālu no viņa auga liks vītols. Roberts vienā lēcienā nokļuva pie tā un uzrāpās stumbrā, no kurienes tas varēja pārredzēt apkārtni. Noliecies gluži zemu, viņš saskatīja gājēju pēdas. Kur tie bija varējuši pārkļūt, tur zemei vajadzēja noturēt arī viņa svaru.

Suns žēli smilkstēja aiz viņa, bet Roberts pavēlēja tam izturēties mierīgi, un gudrais dzīvnieks uzreiz apklusa un nogūlās.

Roberts pašreiz jau gribēja nolēkt no stumbra, kad tas pēkšņi pamanīja gājēju vidū kaut ko aizdomīgu, kas to pārsteidza.

Priekšējais pēkšņi palika slāvam, tāpēc arī pārējie bija spiesti apstāties. Likās, viņi sāka ķildoties, jo Roberts dzirdēja skaļas, uztrauktas balsis.

Pēdējais klaidonis negaidot taisīja lēcienu uz priekšu, pagrūzdams vidējo tā, ka tas ar skaļu kliedzienu aizstreipuļoja sānis. Roberts klausījās un lūkojās vislielākā sasprindzinātibā.

Vai tā bija nejaušība vai tur tika pastrādāts apzināts noziegums?

Ari suns kļuva nemierīgs un sāka žēli gaudot.

Vīrieši satrūkušies palūkojās visapkārt. Viņi tūlīt pamanija Robertu un suni.

Viss turpmākais norisinājās neticamā ātrumā. Abi malējie vīrieši satvēra vidū stāvošo, kas kliegdams pretojās, un iemeta to purvā.

Asinis Robertam sastinga dzīslās. Skats bija šausmīgs, un tomēr viņš nespēja nelaimīgajam palīdzēt. Tas vēl bridi ķepurojās muklājā, tad atskanēja briesmīgs, sirdi satricinošs kliedziens — un viss apklusa.

Abi nelieši kā fūriju vajāli metās bēgt, un mirkli vēlāk tie jau bija nozuduši nakts tumsā.

Roberts nokratīja sastingumu. Viņam vajadzēja nokļūt notikuma vietā, varbūt nelaimīgais.vēl tomēr-bija glābjams. Vajadzēja izmēģināt visus līdzekļus, citādi sirdsapziņa viņam nekad nedotu mieru.

Roberts bez apdomāšanās nolēca no vītola dumbra uz šaurās taciņas. Neievērodams apdomību, viņš skriešus devās uz priekšu, jo visas briesmas tam lika aizmirst viena vienīga doma: jāglābj cilvēka dzīvība. Vielu, kur bija norisinājies noziegums, viņš bija labi iegaumējis: to apzīmēja divi augsti, cicši kopā saauguši vītoli. Viņš jau bija tos gandrīz sasniedzis, kad pēkšņi izdzirda aiz muguras strauju elpu — tas bija suns, kas tomēr bija steidzies viņam pakaļ.

Roberts uzrāpās viena vītola resnajā zarā un pusbalsī sauca tumsā:

— Te ir palīgs — kur jūs esat?

Purva dūņas sakustējās, un virs tām parādījās divas rokas. Tas izskatījās šausmīgi.

—        Es pasniegšu jums virvi, — Roberts turpināja. — Vai varat vēl noturēties?

Atbildes vietā no purva iznirajdūņām aplipuši galva un pleci. Suns aiz bailēm pat iekaucās.

—         Vēl tikai vienu mirkli, un jūs būsit glābts! — Roberts sauca, redzēdams, ka nelaimīgais zaudē spēkus.

Viņš nogūlās zemē un, ar vienu roku apskāvis vītola stumbru, ar otru pasvieda slīcējam auklu, ko tas bija noraisījis no suņa kaklasaites.

Nelaimīgais satvēra virves galu ar tādu veiklību, kādu piešķir vienīgi nenovēršama nāves apziņa.

—        Turieties stipri — cs jūs vilkšu! Ja varat, apsieniet virvi sev ap vidu, — Roberts sacīja.

Atbildes vietā bija dzirdamas tikai nesaprotamas skaņas, un nelaimīgais, bīdamies pazaudēt virvi, pat nemēģināja izpildīt labi domāto padomu.

Roberts vilka ar visu spēku, arī slīcējs strādāja rokām un kājām. Bet, kolīdz tas bija līdz ccļicm pacēlies virs purva, viņš ar skaļu kliedzienu atkal iegrima tajā.

— Dieva dēļ! — Roberts iesaucās. — Vai virve jums vēl ir?

Atbildi viņš nesaprata, bet virve viņa rokās pēkšņi kļuva vaļīga.

Gandrīz izmisis, Roberts taustījās ap sevi, neapzinīgi atlaidis roku no vītola stumbra. Viņam līdzās zemē gulēja liels, nolūzis zars. Cilvēks purvā velti pūlējās izrāpties no dūņām, spēki draudēja viņu atstāt.

—         Ņemiet šo rungu, varbūt varat uz tās atbalstīties! — Roberts iesaucās. — Cerība vēl nav zudusi. ,

Viņš pasvieda slīcējam zaru, bet pats zaudēja līdzsvaru un kā akmens iegrima purvā.

—  Nu cs esmu pazudis! — viņš nodomāja, bet tajā pašā mirklī sajuta zem kājām cietu pamatu, lai ari viņa galva tikko pacēlās virs dūņām.

Viņa nelaimīgais kaimiņš izgrūda šausmu kliedzienu, turpretim Roberts, neraugoties uz bislamo stāvokli, nezaudēja pašsavaldīšanos.

— Es stāvu cietā vietā, — viņš mierīgi sacīja. — Vai varat pasniegt man rungu? Tad cs pievilkšu jūs sev klāt.

Svešajam izdevās izpildīt viņa vēlēšanos, un Roberts veikli satvēra zara galu.

— Turieties cicši, — viņš pavēlēja. — Man vēl ir virve. Neizlaidiet rungu no rokām, kaut jums gadītos arī pakrist.

Nepazīstamais trīcēdams paklausīja. Straujš rāviens, un Roberts vēl pēdējā mirklī satvēra nelaimīgo. Bet tas savās izbailēs cicši apvija rokām Roberta kaklu, un viņi abi nokrita dūņās.

Roberts atsitās ar galvu pret vītola sakni. Neraugoties uz stiprajām sāpēm, viņam tomēr izdevās piecelties kājās. Līdzās, pa pusei purvā, pa pusei uz sausuma, gulēja izglābtais.

Roberts ar pūlēm izrāvās no staignāja dubļiem. Viņa drēbes bija pārklātas ar biezu dūņu kārtu, bet zābaki bija palikuši purvā.

Cēzars pieskrēja viņam klāt un sāka laizīt tā seju un rokas. Suns smilkstēja aiz prieka, un Roberts redzēja, ka ari tas bija viss pārklāts dūņām. Acīmredzot pat gudrais dzīvnieks bija nomaldījies no ccļa un iestidzis purvā.

" Roberts noglāstīja suni un tad sāka pūlēties ap izglābto, kas bija zaudējis samaņu. Ar kabatlakatiņu viņš uzmanīgi noslaucīja dubļus tam no sejas, lai redzētu, kuru no trim aizdomīgajiem vīriešiem viņš izvilcis.

—  šmeije Finkcls! — viņš pārsteigts iesaucās. — Kāda brīnišķa sagadīšanās! Kādēļ gan tic divi blēži gribējuši viņu tik nodevīgā veidā dabūt pie malas? Zināms, nevienam nebūtu ienācis prātā viņu meklēt šeit. Viņš būtu nozudis bezvēsts.

Uzmetis žīda vieglo ķermeni pāri plecam, Roberts nekavējoties devās mājup. Suns turējās cicši viņam līdzās. Ceļš bija ārkārtīgi bīstams, jo vajadzēja iepriekš aptaustīt ar kāju katru akmeni, katru zaru, lai no jauna ncicstigtu purvā.

Beidzot Roberts tomēr sasniedza pili. Nolicis nesamo zemē, viņš bridi palika stāvam, lai atvilktu elpu. Viņu kratīja drudzis. Purvā samirkušās drēbes pretīgi lipa pie miesas. Tomēr viņš nedrīkstēja vilcināties, jo lieta taču grozījās ap cilvēka dzīvību. Klusībā viņš pateicās Dievam par laimīgo izglābšanos. Daudz netrūka, ka, mēģinot glābt cita dzīvību, arī viņš pats būtu nogrimis purvā. Un kas tad būtu noticis?

Viņa pēkšņā nozušana būtu arī Gabriclas nāve.

Tikai tagad viņš saprata, ko īsti bija licis uz spēles.

Viņš lēnām turpināja ccļu. Vienu viņš tomēr bija sasniedzis: atradis Šmciji Finkclu. Bet cik pūļu tas viņam bija maksājis!

Ncsalicis nevienu cilvēku, viņš nokļuva vārtsarga namiņā, kur nolika savu nesamo.

Vispirms viņš parūpējās par izglābto, kas driz vien atguva samaņu.

Šmeije pavēra acis un gurdi palūkojās apkāri. Viņš nepazina nc šīs telpas, ne arī savu glābēju, bet pamazām viņa atmiņā atausa viss notikušais.

Šim cilvēkam viņš bija parādā pateicību par savu dzīvību, jo bez tā palīdzības viņš būtu neglābjami pazudis.

Viņš pietrūkās kājās un, pirms Roberts paguva to atturēt, nokrita viņa priekšā ceļos.

—        Jūs izglābāt man dzīvību, kungs! — viņš aizkustināts iesaucās. — Pavēliet pār veco Šmciji un visu, kas tam pieder! Kā gan es jums lai pateicos, jo esmu tikai nabaga vīrs, kam nekā nav pat ne sievas, ne bērnu?

—         Nomierinieties, — Roberts sacīja, — mans pienākums bija jūs glābt. Ikviens to būtu darījis, ja tas atrastos manā vietā.

—        Ikviens? O, kungs, neviens nebūtu licis spēlē savu dzīvību manis, veca, nevarīga vīra dēļ! Kas cs esmu? Alslāts, nelaimīgs cilvēks, kam tikpat driz jāmirst. Bet jūs — jū§ taču esat jauns, stiprs un skaists!

—         Par to netiek domāts, kad cilvēkam draud briesmas. Priecājos, ka varēju jums palīdzēt, vairāk man neko nevajag. Bet nu jums jānoģērbj slapjās drēbes. Es iedošu sausas, un tad jūs varēsit gulēt.

—        Kas jūs esat, kungs? Pasakiet man to, lai ari cs zinu, kas ir mans augstsirdīgais glābējs.

—         Lai tas pagaidām paliek. Varbūt kādreiz vēlāk dabūsit to zināt. Jūs esat palicis dzīvs, un cs ari. Dievs mūs ir brīnišķā veidā izglābis.

— Jā, viņš atsūtīja man jūs. Pasaulē vēl tiešām notiek brīnumi.

— Arī cs tam ticu. Bet nu gulict. Šeit jums nekas ļauns nenoliks.

— Kur cs esmu? Vai Brandcnfclsā?

—        To dabūsit zināt vēlāk. Sakiet man, kas bija tic nelieši, kas jūs iemeta purvā?

Šmcij? iztrūcies pavērās savā glābējā. Zināms, viņš bija tam parādā vislielāko pateicību, bet vai, nododot noziedzniekus, viņš pats nevarēja nokļūt vēl lielākās briesmās?

—        Sakiet visu patiesību, Roberts stingri sacīja, redzēdams viņa vilcināšanos. Nupat jūs lūkojāties nāvei acīs. Vai gribat meklēt izeju melos?

—         Kādēļ jums tas jāzina, kungs? — žīds bailīgi jautāja. — Ja cs nodošu tos neģēļus, es vairs nevarēšu būt drošs par savu dzīvību.

—        Nebīstieties! Es jūs aizstāvēšu. Bet man taču jāziņo par notikušo policijai. Vai tad jūs gribat, lai noziedznieki paliek bez pelnītā soda?

—        Gan jau viņi saņems savu algu, — Šmeije atbildēja. — Viņi gribēja mani noslepkavot un aplaupīt, jo tie domāja, ka man kas ir. Bet pie manis mājās viņi neko neatrastu, tāds muļķis vecais Šmeije nav!

— Tātad jūs esat Šmcijc Finkcls, tirgotājs no Zīdu ielas?

— Kā, jūs mani pazīstat, kungs? — augļotājs pārsteigts iesaucās.

— Tikai vārda pēc. Jūs taču pats to minējāt.

— Bet kā jūs zināt manu dzīvokli, kungs?

— Nu, arī cs gribēju noslēgt ar jums kādu veikala darījumu.

Vccais nemākslotā izbrīnā uzlūkoja savu glābēju. Viņš nevarēja

iedomāties, kas tas tāds varētuJjūt, un neredzēja arī viņa seju, jo istabā bija ļoti tumšs. Tomēr viņš palika atbildi parādā, jo viņa neuzticība bija pamodināta.

Roberts iedeva Šmcijcm dažus no saviem apģērba gabaliem, kuros žīda kalsnais stāvs izskatījās diezgan jocīgs.

Parūpējies arī pats par sevi, viņš no jauna atgriezās pie veča, kas pa šo laiku bija aiz noguruma aizmidzis.

Jaunais grāfs pārdomāja, kas nu būtij darāms.

—        Dienā viņš mani tikpat pazīs, neraugoties uz pārģērbšanos, — viņš sev sacīja.

Būtu labāk, ja jau rīta agrumā izdotos nogādāt ŠmcijiRozcnburgā, kamēr tas vēl nav redzējis sava glābēja seju. Bet kur lai ņem pajūgu? Varēja gadīties, ka žīdā pamostas aizdomas, un tad no tā vairs neko nevarētu izdibināt.

Tātad šis plāns bija jāatmet. Pamazām nogurums pārvarēja ari Robertu, un tas iegrima smagā, nemierīgā miegā.

Rītausmā viņš apjucis uztrūkās no miega un nesaprašanā izberzēja 'acis. Tikai pamazām viņā atausa atmiņas par pagājušās nakts dīvaino piedzīvojumu.

Viņa priekšā stāvēja Šmcijc un vērīgu skatienu skatījās tam sejā.

—         Nu cs jūs pazīstu, kungs, — viņš sacīja. — Jūs esat Vernera kungs. Jūs palīdzējāt man vissmagākajā dzīves brīdī, un cs gribu jums to atmaksāt. Vakar jūs man jautājāt par abiem blēžiem, kas gribēja mani noslepkavot. Viens no tiem ir Feits, ko policija jau sen meklē, bet otrs — viņa tuvākais biedrs, pauninieks Anselms Bcrnts, kas zog un laupa, kur vien gadās.

—        Pateicos jums, Finkcl, — Roberts atbildēja, ļoti apmierināts ar šādu pavērsienu. Vccais viņu bija noturējis par Robertu Verneru un tādēļ izrādīja tam tādu uzticību, kādu viņš nebija gaidījis.

—         Tas labi, ka esat apdomājies, — Roberts turpināja. — Jūsu atklātība var nākt jums tikai par labu. Neaizmirstiet taču, ka tic tēviņi gribēja jūs noslepkavot! Kādēļ tad jūs lai klusētu aiz nepamatotām bailēm no viņiem? Kā gan jūs vispār varējāt būt tik vieglprātīgs, lai vēlā naktī iedomātos iet pāri purvam?

—        Viņi man apgalvoja, ka ceļš esot pilnīgi drošs. Un cs nedomāju, ka viņi būs tik ļauni pret mani.

—         Kādēļ jūs gājāt pa to taciņu? Vai tad jums bija kāds iemesls izvairīties no lielceļa?

Šmeije lūkojās grīdā.

—        Es baidījos no policijas, kas mani meklējot, viņš mulsi atbildēja.

— Un par ko tā jūs meklē? Vai tad jūsu sirdsapziņa tik netīra?

—        Es esot noslepkavojis pats savu meitu! — vecais žīds trīcošā balsī čukstēja. — Viss liecinot pret mani, kā teica Feits un Ansclms. Un, ja cs reiz būšu nokļuvis cietumā, tad ārā vairs netikšot. Uz lielceļa cs nedrīkstot rādīties, citādi policija mani tūlīt apcietināšot.

—       Tātad jūs noticējāt abu blēžu meliem un sekojāt tiem nakts laikā pāri bīstamajam purvam?

—         Kas pazīst ceļu, tas viegli tiek pāri purvam, kungs. Feits jau vairākkārt ir tur gājis.

— Tā? Tad jau viņam tur droši vien ir kāda paslēptuve?

—        To cs nezinu. Feits ir pārāk viltīgs, lai bez sevišķas vajadzības atklātu citiem savus noslēpumus.

—        Kādēļ jūs līdz pat šim brīdim vēl neesat mēģinājis ievākt ziņas par savu nelaimīgo meitu? Tas ir nedabiski un dod iemeslu visdīvainākajām aizdomām. Cik esmu dzirdējis, tad tiesas glabāšanā atrodas arī jūsu meitas atstātās mantas Kādēļ jūs nepieprasāt savu īpašumu? Jums taču jāpārliecinās, vai kaut kas no lietām nav gājis zudumā.

— Un ja nu viņi mani iesēdina?

—         Es jūs nesaprotu. Kādēļ gan viņi lai iesēdinātu jūs? Jūs taču neesat izdarījis neko tādu, par ko draudētu sods?

—         O nē, cs esmu godīgs cilvēks un neesmu neko noziedzies. Bet tiesa bieži vien aiz pārskatīšanās iesloga cietumā arī nevainīgos. Ņemiet, piemēram, jūsu kundzi, kas taču ir pat smalka grāfiene. Ja jau viņi iesloga tādus ļaudis, vai tad tic piegriezīs daudz vērības vecam nabaga žīdam?

Robertam bija tam jāpiekrīt. Bet Šmcijcm vajadzēja palīdzēt atbrīvot Gabrielu.

Roberts nolēma tieši ķerties pie lietas, varbūt tad panākumi būs labāki.

—        Jūs apsolījāt man izdarīt katru pakalpojumu, ko vien cs prasītu, Šmeije, — viņš iesāka.

—        To cs izdarīšu, Vernera kungs. Vecais Šmeije nesvaidās tukšiem vārdiem. Vai varu ar saviem vājajiem spēkiem būt jums kaut kā noderīgs? Es aizdošu jums naudu pret viszemākajiem procentiem un mierīgi gaidīšu, kamēr jūs man to atdosit. Varbūt jums kas vajadzīgs jūsu kundzes prāvai?

—        Jā, man tiešām kas vajadzīgs, Šmeije. Bet tā nav nauda, un to,Jfo cs prasu, jūs varat man dot bez jebkādām pūlēm un zaudējumiem sev.

—        Ja tā nav nauda, ko tad citu cs vēl varētu izdarīt jūsu labā? — augļotājs ziņkāri iesaucās, priecādamies par to, ka glābējs negatavo uzbrukumu viņa makam.

—          Vai varat zvērēt, ka atbildēsit man visu patiesību uz jautājumiem, kurus jums tūliņ uzdošu?

—        Zvērēt? Vai lieta tik svarīga, Vernera kungs? Vai neticat man tāpat?

—        Šajā gadījumā nē, Šmcijc, jo no jūsu izteikumiem varbūt atkarīga pat cilvēka dzīvība.

—         Un tas viss stāv manā varā? Jūs atdāvinājāt man manu nabaga dzīvību, Vernera kungs. Nu tad lai Dievs soda mani šajā vietā, ja cs jums meloju! Jautājiet, cs atbildēšu jums visu patiesību!

—        Tad klausieties, Šmcijc: no kā jūs nopirkāt dārgo pērļu kaklarotu, kas atradās starp jūsu meitas vērtslietām?

—        Vai tā tomēr atradusies? Mans Dievs, kāda laime! To cs nopirku no Feita, Vernera kungs! Tik tiešām, kā cs šeit stāvu!

—        Cilvēk, vai jūs runājat patiesību? No Feita jūs esat to ieguvis? Vai varat to arī pierādīt?

—        Jā, kungs, tas ir ierakstīts manā slepenajā grāmatā, kur cs mēdzu atzīmēt katra pirkuma datumu un cenu. Kad būsim manā dzīvoklī, cs jums to parādīšu.

—        Vai zināt, no kurienes šī kaklarota nākusi? Vai esat to vērīgāk aplūkojis?

—Katru pērlīti, Vernera kungs. Bet kur tās iegūtas to cs nezinu.

—            Un jūs arī nejautājāt? Vai tad jūs nepārsteidza tas apstāklis, ka "klaidonis varēja iegūt tik dārgu rotu? Viņš taču nozadzis to.

—        Jūs padarīsit mani nelaimīgu, kungs. Pateicības vielā par manu vaļsirdību jūs apsūdzēsit mani par zagtas mantas uzpirkšanu, — augļotājs gaudoja.

—        Ja jau jūs pats atzīstatics zagtas mantas uzpirkšanā, tad tas taču ir skaidrākais pierādījums, ka esat zinājis, ka Feits vienīgi noziedzīgā ceļā varējis šo rotu iegūt. Atzīstieties, kur šis nelietis, kas gribēja noslepkavot arī jūs, to ņēmis?

—         Manu tēvu Dievs, es neko nezinu par to, kungs! — Šmcijc vaimanāja. — Espatncjautājuviņam,joviņštačutikpatncbūtutcicis man patiesību.

—         Pēc likuma jums vajadzēja kaklarotu nodot policijai, lai Feits neizbēgtu sodam.

—        Pēc tam, kad biju samaksājis… cs vairs nezinu, cik? Es taču esmu nabaga virs.

— Ja jūs būtu nabags, jūs nevarētu pirkt tik dārgu lietu.

— Ko tad Feits saprata no tās paliesās vērtības?

—Ā, tātad jūs apvedāt viņu ap stūri?

— Ne vairāk kā citi.

—        Feits domās, ka mēs abi esam noslīkuši purvā. Zinādams, ka jūs esat miris, viņš droši vien mēģinās piesavināties ari jūsu naudu.

— Lai viņš meklē, kungs, viņš tikpat neko neatradīs.

—  Bet viņš iznīcinās grāmatu, un tad visi domās: Šmeije Finkcls gribējis noslepkavot grāfieni Brandcnfclsu, jo tai nolaupītā kaklarota atrodas pie viņa!

— Taisnais Dievs! Mana kaklarota būtu nolaupīta Brandcnfclsā? Vernera kungs, cs esmu pazudis! Kas gan man ticēs bez grāmatas? Neviens! Un jūsu kundzi viņi atlaidīs brīvībā, bet mani iemetīs cietumā, kaut esmu nevainīgs kā jaunpiedzimis bēīns!

—  Ko jūs vaimanājat? Mums tikai jāaizkavē Feits, lai tas neiegūst jūsu grāmatu. Nāciet man līdzi, cs tūliņ sagādāšu kādu pajūgu, un tad mēs dosimies tieši uz Rozcnburgu.

— Ja atļaujat, kungs, cs pats sagādāšu ratus. Iciks Hcršcls, kam šeit pieder pārtikas preču tirgotava, iedos man savu zirgu. Ja jūs, Vernera kungs, būtu ar mieru to vadīt, neviens mūs neievērotu.

— Labi, Šmeije. Bet pasteidzieties. Mēs nedrīkstam kavēties.

Noslēdzis nama ārdurvis, Roberts notālēm sekoja Šmcijcm.

Žīds steigā devās uz cicma vienīgo šķērsicliņu, kur atradās Icika

Heršela pārdotava. Roberts to ļoti labi pazina, jo tas bija vienīgais šāda veida veikals cicmā. Hcršcls apgādāja brandcnfclsicšus gandrīz ar visu, kas vien bija tiem vajadzīgs.

Roberts vēl labi atcerējās,-»kā tas kopā ar Zuzannu un „žēlīgo komtesi" bija bieži vien apmeklējis šo netīro bodīti, kad vajadzēja iegādāties kādu jaunu sastāvdaļu pūķim vaf meitenēm jaunu Parīzes lelli. Reiz Gabricla bija aiz pārgalvības apgāzusi siļķu mucu, kuras sālītais saturs bija izplūdis pa visu grīdu. Nedaudzie pircēji bija smējušies līdz asarām, turpretim tirgotāja sieva, ko tas mēdza maigi dēvēt par savu balodīti, bija aiz dusmām vārījusies. Neraugoties uz šķietamo laipnību pret nelaimes cēlāju, viņa vismīļāk būtu izpliķējusi skaisto, gaišmataino bērnu. Nodarīto zaudējumu grāfiene, protams, bagātīgi atlīdzināja, bet Gabricla dabūja no mātes pirmo rājienu. Kopš šī gadījuma žīdietē kvēloja slepens naids pret „izlaisto meiteni", un viņa viena no pirmajām bija izrādījusi savu prieku par nelaimi, kas bija piemeklējusi Gabrielu.

To visu Roberts atcerējās, gaidīdams Šmeijcs atgriešanos. Viņš cerēja, ka vecis neteiks patieso nolūku, kādam pajūgs vajadzīgs, jo citādi tā droši vien saccltu ellišķīgu troksni, un ļaudis zināja stāstīt, ka viņas vīrs — mazs, sīks vīrelis — trīcot sava „baIodīša" priekšā.

Pagāja labs bridis, kamēr Šmeije beidzot parādījās sava ticības . biedra pavadībā. Viņi nozuda pagalmā, bet driz vien pa vārtiem izbrauca ar vāju ādaini aizjūgti rati, uz kuru bukas braši sēdēja pats lciks Hcršcls.

Sasniedzis to vietu, kur stāvēja Roberts, viņš izkāpa no ratiem.

—  Tas man liels pagodinājums, ka varu pakalpot mūsu žēlīgās grāfienes vīra kungam, — viņš sirsnīgi teica. — Kaut tiesneši drīzāk atzītu savu kļūdu un redzētu, kāds eņģelis viņa ir!

Roberts pateicās mazajam vīriņam par labi domāto novēlējumu.

Šajā brīdī pienāca arī Šmcijc.

—        Vai esat apmierināts, Vernera kungs? — viņšjautāja. — Šis zirgs ir krietns lopiņš, ar to mēs drīz vien nokļūsim pilsētā.

—         Ari man tā šķiet,.— Roberts pieklājīgi atbildēja, ar dibinātu neuzticību vērodams slikti kopto zirgu, kam kauli spiedās cauri ādai.

Tad viņš no jauna pievērsās Hcršclam un, izņēmis no kabatas naudu, gribēja tam samaksāt.

—          Nē, nē, cs neko neņemšu. Tā man ir goda lieta, Vernera kungs, — tirgonis gluži sašutis atvairīja naudu. — Eilālijai arī der mazliet izskrieties.

Roberts klusībā gan šaubījās par šīs «izskriešanās" derīgumu. Tomēr viņš negribēja apvainot krietno Hcršclu un tādēļ uzrāpās uz bukas.

—         Tad pieņemiet manu sirsnīgāko pateicību, Hcršcla kungs, — viņš pieklājīgi sacīja.

Viņš pievilka pavadu, un Eilālija sīkiem solīšiem sāka rikšot uz priekšu.

Šmeije sēdēja ratos zem pelēka, netīra jumtiņa, kur tas bija pasargāts no lietus, kas atkal bija sācis smidzināt.

Kad cicms jau bija palicis aiz muguras, Roberts mēģināja pamudināt skaisto Eilāliju paātrināt gaitu, tomēr viņa tikai pakratīja galvu un ie turēja savu uzsākto nesteidzīgo tempu.

Roberts nopūzdamies padevās nenovēršamajam. Šmcijc pabāza galvu ārā un vērīgi palūkojās visapkārt.

—        Kaut mēs tikai nesatiktu Heršela «balodīti", — viņš norūpējies čukstēja. — Viņa ir Rozenburgā, citādi mēs nebūtu zirgu dabūjuši. Ja viņa mūs redzētu, tā saceltu briesmīgu skandālu.

—        Lai viņa kliedz, — Roberts viņu mierināja. — Mēs lepni brauksim lai garām.

— Bet ja nu Eilālija paliek slāvam?

—        Tad lā dabūs baudīt pātagu, mīļais. Es taču nevaru iedomīgas sievas un zirga dēļ palikt ccļa vidū stāvam.

Šmcijc ierāvās atpakaļ ratos, sevī nolēmis pie satikšanās ar Hcršcla «balodīti" nemaz nerādīties.

Par spīli pieaugošajai nepacietībai, Eilālija turpināja apdomīgi kustēties uz priekšu. Nākamā ccļa līkumā jaunais grāfs ieraudzīja tuvojamies jau paredzēto nelaimi. Bet Hcršcla kundze nebija viena — viņa nāca kopā ar dažām citām sievietēm, ar kurām tā sarunājās tik dedzīgi, ka pat Roberts varēja sadzirdēt atsevišķus vārdus.

Tagad svarīgākais uzdevums bija izlauzties cauri ienaidnieku rindām. Eilālija saspicēja ausis un, kā likās, grasījās vēl vairāk palēnināt savu gaitu.

Šmeije ratu dziļumā sarāvās pavisam mazs.

—         „Balodītis" ir enerģiska sieviete, — viņš čukstēja. — Tikai nepalieciet stāvam uz vietas, Vernera kungs!

— Neraizējieties.

Pātaga iesvilpās gaisā, un Eilālija, kas acīmredzot nebija radusi pie tik nepieklājīgas izturēšanās pret savu personu, aiz bailēm sāka aulekšot. Rati izjoņoja cauri sieviešu baram, kas kliegdams pašķīrās uz visām pusēm.

—        Mans pajūgs! — Roberts izdzirda aiz muguras ķērcošu balsi. — Taisnais Dievs, tas cilvēks nozadzis manu zirgu! Eilālij, Eilālij! Apstājies taču!

Bet Eilālija neklausīja. Viņa dzirdēja pātagu nosvilpjam gaisā un atzina par labāku bez sevišķa pamudinājuma turpināt skriet, cik vien jaudas.

Sieviešu izbaiļu kliedzieni jau bija apklusuši tālumā, kad no pajumtes parādījās ari Šmcijcs smaidošā seja.

—        Jā, klaigājiet vien, — viņš varonīgi noteica. — Mūs jūs tikpat vairs nepanāksit. Bet Icika man žēl. Ko tas, nabadziņš, nu dabūs dzirdēt!

Roberts ari pats bija ļoti apmierināts ar šādu iznākumu. Tuvodamies mazajai villai, viņš ar prieku ieraudzīja tās pagalmā pats savu ekipāžu.

—        Uzgaidiet mani šeit, Šmeije, — viņš sacīja savam pavadonim. — Nu mēs ātrāk tiksim uz priekšu.

Pirms vēl vecais augļotājs bija paguvis atjēgties no pārsteiguma, Roberts iespieda pavadu tam rokās un iesteidzās namā.

—        Kas tik agri jau atbraucis? — viņš jautāja Rībckam, kas redzami priecājās par sava kunga atgriešanos.

—        Grāfiene Holmsvīka, grāfa kungs, — viņš atbildēja. — Bet kas tā par kasti, ar kuru grāfa kungs ieradies?

—        Šo kasti jūs tūliņ nosūtīsit ar kādu uzticamu sulaini atpakaļ uz Brandcnfclsu pārtikas preču tirgotājam Heršclam. Tikai piekodiniet aizvedējam, lai tas nesaka nevienam ne vārda, kur šo pajūgu dabūjis. Lieciet tūliņ aizjūgt manu ekipāžu, Rībck! Es braucu uz Rozcnburgu. Tur ratos sēž Šmeije Finkcls — to cs ņemšu līdzi. Vēlāk visu dzirdēsit. Viņš nedrīkst zināt, kas cs esmu. Kur mana māsīca?

— Ēdamistabā, grāfa kungs, — vecais dārznieks atbildēja.

Roberts gr brāļa sirsnību apsveica Zigrīdu un īsos vārdos pastāstīja

tai, kas noticis, nepieminēdams tikai to, ka gandrīz atradis purvā nāvi.

—        Priekšdarbi tava tēva apbedīšanai tiek veikti vislielākā steigā, — viņa nopietni sacīja. — Es pagaidām vēl palikšu šeit un tikai pēcpusdienā atgriezīšos mājās, lai mazliet nomierinātu krustmāti. Viņa gribēja palikt viena.

— Pateicos tev, Zigrīd. Vai tu negribētu apmeklēt ari Gabrielu?

— Labprāt, Robert, bet kopā ar tevi, ja tas tevi netraucē.

—        Ekipāžu cs paņemu, jo man jānokārto kāda steidzama lieta. Es atsūtīšu tev citu. Tu taču vēl uzkavēsies šeit?

Zigrīda uzlūkoja kapu zem sēru vītoliem.

—         Jā, — viņa tikko sadzirdami izdvesa, un acīs lai iemirdzējās asaras.

Roberts sirsnīgā līdzjūtībā paspieda viņai roku un izgāja.

Šmeije sēdēja uz bukas un nedrošu skatu vēroja villu. Viņš zināja, ka šeit dus viņa nelaimīgā meita, bet tomēr negribēja redzēt tās kapu.

—        Nu jūs pārkāpsit citos ratos, Šmcijc, — Roberts to uzrunāja. Tā mēs drīzāk sasniegsim savu mērķi.

—        Vai tad jūs pazīstai šīs villas īpašnieku, Vernera kungs? — vccais augļotājs izbrīnā jautāja.

—         Protams. Tomēr pats svarīgākais šobrīd ir tas, ka mēs dabūsim straujus zirgus. Hcršcla pajūgs tūliņ liks nosūtīts viņam alpakaļ.

—           Man liekas, jūs prolal burt. Bet cs negribu jūs apgrūtināt jautājumiem, jo jūs bijāt tik labs pret mani.

—         Ir labi, Šmcijc. Tur jau brauc ekipāža. Palieciet ratu iekšpusē un izkāpiet Līkai lad, kad teikšu.

Šmcijc paklausīja, kaut nelabprāt. Viņš tomēr redzēja, cik godbijīgi kučieris apsveica Robertu un kā sulainis palīdzēja tam uzģērbt garu mēteli, pēc tam pats paliekot pie durtiņām stāvot. Bet pēc Roberta pavēles tas tūliņ uzrāpās uz bukas, un nc viņš, nc ari kučieris vairs neatskatījās.

Roberts piegāja pie vecajiem ratiem un klusi sadrja Šmcijcm, kas ziņkāri vēroja notiekošo:

— Nāciet, bet nerunājiet nc vārda!

Augļotājs klusēdams iekāpa elegantajā ekipāžā un nedroši apsēdās aizmugures sēdeklī. Viņa cienība pret Robertu kļuva arvien lielāka tik ļoti viņu pārsteidza viss, ko tas šeit redzēja.

—        Apņemiet šo mēteli, — Roberts sacīja, pasniegdams tam platu, tumšu mēteli.

Šmcijc neiedrošinājās runāt nc vārda. Viņš paklausīja un ieliņās putekļu mētelī — viņam tik neparastā apģērba gabalā.

Roberts deva zīmi, un ugunīgie zirgi sāka strauji rikšot.

Augļotājs aptaustīja sēdekļa pārvalku un ziņkāri aplūkoja slīpētās spoguļu rūtis. Tad viņa skatiens pievērsās Robertam, kas bija nevērīgi atlaidies mīkstajā sēdeklī. Viņu pārsteidza šī skaistā jaunā cilvēka dižciltīgais izskats un vēl kaut kas cilSj ko viņš nespēja sev izskaidrot.

Roberts, likās, bija viņu pavisam aizmirsis un domīgu skatienu lūkojās sev priekšā.

—         Godātais kungs, — Šmcijc nedroši ieminējās, — nu cs zinu, ko jūs man atgādināt. Jūs izskatāties uz mata pēc… pēc grāfa Rcišcnova!

Viņš spēji apklusa, jo šis vārds viņā pamodināja reizē sāpes un dusmas, un viņš sāka skaļi elsot.

Kad rati sāka rībēt pa priekšpilsētas slikti bruģēto ielu, žīds izslējās un noslaucīja asaras putekļu mēteļa piedurknē.

Beidzot pajūgs apstājās, un Šmeije mulsi sekoja Robertam advokāta Normana dzīvoklī. Aizstāvis sirsnīgi sasveicinājās ar grāfu, izbrīnā uzlūkodams žīdu. Roberts pamāja Normanam, un viņi izgāja otrā istabā, atstādami Šmciji vienu. Bridi Vēlāk tie atkal atgriezās.

—         Un nu uz jūsu dzīvokli, Šmeije, — Roberts sacīja. — Cerēsim, ka vēl nebūs par vēlu.

Zīdu kvartālā Šmcijcs parādīšanās divu elegantu kungu pavadībā izsauca visai saprotamu ievērību. Šaurās ieliņas stūri viņiem pretī nāca kāds glīti ģērbies kungs, kas tūliņ pievienojās tiem. Šmcijcm nemanot, gabaliņu atstatu viņiem sekoja divi policisti civilā.

Beidzot nams bija sasniegts, un Šmeije ieveda neparastos apmeklētājus savā birojā. Dr. Normans, Roberts un detektīvs vērīgi palūkojās visapkārt.

Šmeije atslēdza naudasskapi. Plaukti bija tukši, tomēr tas viņu, likās, neuztrauca.

—         Vēl neviens nav šeit bijis, — viņš apmierināts piezīmēja, izņemdams no slepenās atvilktnes jjiezu grāmatu melnos vākos. Bridi to šķirstījis, viņš turpināja: — Tepat jau ir: 1900. gada 3. oktobri par rožainu pērļu kaklarotu ar zelta sprādzīti samaksāts Feitam pieci tūkstoši marku.

—         Vai tad jūs nejautājāt, kur klaidonis ņēmis tik dārgu lietu? Normans diezgan bargi jautāja.

Augļotājs sāka smilkstēt un atvainoties.

—        Nedariet mani nelaimīgu, Vernera kungs, — viņš gaudoja. — Ja cs katrreiz jautāšu, kur lietas ņemtas, man vairs nebūs neviena klienta.

—        Jūsu kases grāmatu cs tūliņ konfiscēju, — advokāts paziņoja. — Jūs tiekat apvainots zagtu mantu uzpirkšanā un augļošanā. Vēl šorīt pakāries viens no jūsu upuriem — krodzinieks, kuru jūs pilnīgi esat izsūcis.

Viņš pamāja kriminālicrēdnim, kas tuvojās Šmcijcm un skaļi paziņoja:

— Likuma vārdā — csjūs apcietinu!

Šmeije kliedza, vaimanāja un plosījās, tomēr ieaicinātie policisti to drīz vien savaldīja un, iesēdinājuši ratos, aizveda.

Roberts kopā ar Normanu un detektīvu pārmeklēja Šmcijcs dzīvokli un, nekā neatraduši, to aizzīmogoja. Policija jau sen bija meklējusi veco augļotāju, un tas bija vienīgi Roberta nopelns, ka nu viņš reiz bija padarīts nekaitīgs.

—        Vai jums šķiet, ka Feits būtu pats uz savu roku sarīkojis uzbrukumu vecajai grāfienei? — Roberts jautāja, kopā ar Normanu iziedams uz ielas.

— Neticu, advokāts nopietni atbildēja. Esmu gandrīz pārliccināls, ka plāna autors bijis barons Rotcnauss, bet Fcitam viņš uzticējis tikai tā izpildīšanu. *

— Bet tādā gadījumā taču vajadzētu baronu tūliņ apcietināt!

—        Attiecīgs rīkojums jau izsūtīts, jo Rotcnauss aizbēdzis, paņemdams līdzi Brandcnfclsas ienākumu kasi. Mūsu pirmais uzdevums nu ir sadzīt pēdas Fcitam un daudzinātajam kaklu advokātam Dimkcm. Man šķiet, ka šādā ceļā mums visdrīzāk izdotos atrisināt šo sarežģīto lielu.

—        Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai noveltu no manas sievas nepatiesās aizdomas. Vai Lēbcls Feilšcntāls beidzot ir sācis runāt?

— No viņa nevar izspiest ne vārda.

Viņi bija sasnieguši grāfu Rcišcnovu pili. Atvadījies no advokāta, Roberts domīgs uzkāpa augšā un iegāja melni drapētajā zālē, kur stāvēja smagais metāla šķirsts ar viņa tēva līķi, kuram līdzās bija noslīgusi ceļos vecā grāfiene.

Roberts dziļās sāpēs uzlūkoja nelaiķa kluso, mierīgo seju. Rokās tam bija iespiests vccais medaljons un baltu liliju pušķītis.

Roberts salika rokas mēmā lūgšanā. Viņš jau sen bija piedevis, un viņa vienīgā vēlēšanās bija, kaut tēvs vēl būtu dzīvs un viņš varētu to mīlēt un cienīt.

Divas dienas vēlāk ģimenes kapličas durvis aizvērās. Atkal viena gurda sirds bija atradusi mieru un atdusu pēc dzīves vētrām.

82 Grietiņas piedzīvojums

Barons Rotcnauss, palicis vienatnē ar skaisto Margrietu, nezaudēja laiku. Viņš izrādīja pret to tādu vērību un atturību, ka jaunā meitene drīz vien aizmirsa savu biklo kautrību. Pirmo reizi mūžā viņa bija viena svešumā, un barona gādība un izpalīdzība tai varēja būt tikai patīkama. Viņš stāstīja tai par Minhcni un turienes dzīvi tik jocīgi, ka Grictiņai gribot negribot bija jāsmejas.

—        Tātad jūs tur palīdzēsit krustmātei kopt viņas piecus bērnus? — viņš līdzjūtīgi jautāja. — Žēl, tad gan jūs daudz nedabūsit baudīt no Minhcncs izpriecām.

—        Jums taisnība, — Grietiņa apliecināja. — Es ļoti gribētu aiziet uz teātri vai cirku, bet krustmāte ir pārāk nopietna un uzskata šādas izpriecas par grēcīgām.

—Nu, varbūt kāda izeja tomēr atradīsies, — Rotcnauss piezīmēja.

Tomēr Grietiņa bija pārāk gudra, lai nesaprastu viņa nodomu, un

tādēļ novērsa sarunu uz citām lielām. Viņa sameklēja groziņu ar čdamlictām, kas bija aprēķinātas vismaz trim dienām, un piedāvāja uzkost ari savam ceļabiedram. Rotenauss neatteicās, un tā viņu tuvināšanās gāja milzu soļiem uz priekšu. Veiklajam donžuānam nenācās grūti sagrozīt galvu jaunai, nepiedzīvojušai meitenei.

Beidzot Grictiņai uznāca miegs, un viņa, iespiedusies savā stūrītī, iegrima snaudā. Rotenauss viņu netraucēja. Viņš rūpīgi izstrādāja plānu, kuram katrā ziņa vajadzēja izdoties. Šo apburošo, nevainīgo meiteni viņš gribēja iegūt par katru cenu.

Pēc vairāku stundu ilga, dziļa miega Grictiņa atmodās un nesaprašanā izberzēja acis. Ak jā, viņa taču sēdēja vagona kupejā kopā ar pilnīgi svešu vīrieti. Bet tad viņa redzēja, ka arī šķietamais aģents guļ, un nomierinājās, nenojauzdama, ka Rotenauss tikai izliekas aizmidzis.

Viņa sāka lūkoties logā, aiz kura valdīja tumsa. Pēkšņi tā izdzirda sava ceļabiedra balsi:

— Pēc pusstundas mēs būsim galā, jaunkundz. Jums taču kāds būs atnācis piestātnē pretī?

—  Jā, krustmāte rakstīja, ka viņa mani sagaidīšot. Viena cs arī neatrastu ccļu, jo Minhcnē esmu tikai pirmo reizi.

— Ja atļausit, jaunkundz, cs**izmanīšu, ka jūsu radiniece jūs atrod. Piestātnē būs liela drūzmēšanās, bet cs jau esmu pie tās pieradis. Lūdzu, aprakstiet jūsu krustmātes izskatu, tad man būs vieglāk to izdarīt.

—  Cik jūs laipns, mans kungs, — Grictiņa aizkustināta sacīja. — Tiešām nezinu, ko cs viena būtu iesākusi. Es nekad neesmu krustmāti redzējusi, bet tā esot liela un kalsna, sirmiem matiem un melnā tērpā.

—   Gan cs viņu atradīšu, par to varat būt droša, — Rotenauss atbildēja, sevi smaidīdams par šo aprakstu, ko varēja attiecināt uz daudzām.

Viņš palīdzēja Grictiņai savākt tās mantas. Beidzot vilciens apstājās. Piestātnē bija tāds troksnis un tāda kņada, ka jaunā, pie meža vientulības un klusuma pieradusī meitene galīgi apmulsa.

Rotenauss apmierināts smaidīja. Pasaucis nesēju, viņš lika tam parūpēties par bagāžu.

— Nāciet, jaunkundz, — viņš sacīja, piedāvādams Grictiņai roku, ko tā neiedrošinājās atraidīt. — Pagaidām cs vēl neredzu jūsu krustmāti, bet gan jau viņa atradīsies.

Viņi izgāja cauri barjerai, un Rotenauss ieveda meiteni uzgaidāmajā zālē.

—  Palieciet brītiņu šeit, jaunkundz, kamēr drūzma būs mazliet izklīdusi, — viņš tēvišķā balsī sacīja. — Jums jāiedzer kas silts, un cs pa to laiku palūkošos pēc jūsu krustmātes.

Grictiņa aizkustināta pateicās viņam par pūlēm. Viņa apsēdās un

sāka dzert barona pasūtīto kafiju, kamēr Rotcnauss atkal izsteidzās no zāles. Pēc laba laika viņš aizelsies ienāca atpakaļ.

—        Es nevienu nevaru atrast, jaunkundz, — viņš nožēlodams paziņoja. — Varbūt jūsu krustmāte nav varējusi ierasties. Kas zina, vai kāds no viņas bērniem nav saslimis?

—         Ko cs nu lai iesāku? — Grietiņa bēdājās. — Ak, piedodiet, ka jūs tik ļoti apgrūtināju, bet cs taču esmu šeit pavisam sveša.

Rotcnauss izlikās pārdomājam. Pēkšņi Grictiņai ienāca prātā kāda ideja.

—          Es paņemšu ormani un aizbraukšu pie krustmātes, — viņa iesaucās. — Tad man nebūs jūs turpmāk jāapgrūtina.

—        Jaunkundz, nerunājiet taču tā, — Rotcnauss gandrīz apvainotā balsī lūdza. — Jūs tiešām esat pārāk nepiedzīvojusi, citādi jums nenāktu nc prātā nakts vidū braukt pie krustmātes. Nama durvis jau sen noslēgtas, un jums būs jāstāv uz ielas līdz rītam, kamēr atnāktu naktssargs. Kur tad dzīvo jūsu krustmāte? ļ

Grietiņa minēja ielu un numuru, un Rotcnauss šausmās sasila rokas.

—         Uz tās ielas jūs nakts laikā nedrīkstat palikt viena nc piecas minūtes! — viņš iesaucās. — Jums būtu jāpiedzīvo visnepatīkamākās lietas, jo šajā vientuļajā ielā dzīvo daudz salašņu.

Protams, tic bija meli, bet Grietiņa ticēja. Viņa sāka klusi raudāt, sevī rādama krustmāti un nenojauzdama, ka labā sieviete pēc ilgas, «citas gaidīšanas aizgājusi mājup, pavisam nobēdājusies.

—        Vai cs nevarētu palikt šeit līdz rītam un tad braukt pie krustmātes? — Grietiņa jautāja.

—        Diemžēl arī tas nav iespējams, — Rotcnauss paskaidroja. — Pēc stundas visas piestātnes telpas liks slēgtas.

— Bet kur tad cs lai palieku? — viņa izmisusi elsoja.

Barons atkal mirkli pārdomāja.

—        Man ir kāda vcca radiniece, pie viņas jūs droši varētu pārgulēt, — viņš beidzot sacīja. — Viņa ar prieku izdarītu man šo pakalpojumu.

—        Ak, mans kungs, jūs esat pārāk labs! Bet vai viņa nebrīnīsies, ka cs to tik vēlu traucēšu?

—         Nebūt. Es viņai visu izskaidrošu. Viņa izīrē istabas godīgām meitenēm, un cs ccru, ka tai atradīsies brīva istabiņa arī priekš jums.

Tas izklausījās tik mierinoši, ka Grietiņa uzreiz kļuva jautrāka. 5im meža bērnam taču nebija ne jausmas, kas tā par «radinieci" un kas tās par «godīgām meitenēm".

Viņa mierīgi sekoja Rotcnausam, kas pasauca ormani un klusi pateica tam kādu adresi. Barons veikli izjautāja Grictiņu, un drīz vien zināja visu par tās mierīgo dzīvi.

—        Tātad jūs esat no Vulzcrsrodas mežsarga mājas, jaunkundz? Vai tad jums tur luvumā ir arī dzelzceļš un pasts? Kā jūs vispār adresējat vēstules savam tēvam?

—        Ļoti vienkārši: mežsargam Rungcs kungam, Vulzersrodā, caur Riboldsanu.

Rotenauss iegaumēja šo adresi, kuru tas gribēja jau driz izmantot.

Rati apstājās šaurā ieliņā piecstāvu nama priekšā. Samaksājis vedējam un paņēmis bagāžu, Rotenauss palīdzēja Grictiņai izkāpt. Nama durvis nebija aizslēgtas, kas jauno meiteni mazliet pārsteidza, tomēr viņa neko nctcica.

Trešajā slāvā Rotenauss apstājās kādu durvju priekšā un piespieda zvana podziņu. Koridorā noklaudzēja soļi, un kāda balss aiz durvīm jautāja:

— Kas tur ir?

—        Es, tavs krustdēls Maksis, krustmāt Amālij, — Rotenauss atsaucās.

— Ak tu, Nļaksi, tūliņ atvēršu.

Durvis atvērās, un Grictiņa ieraudzīja ar gāzi apgaismotu koridoru, kura abās pusēs atradās daudz durvju, aiz kurām bija dzirdami skaļi smiekli, piedzērušo balsis un glāžu šķindoņa.

Krustmāte Amālija bija kupla dāma, melniem matiem, dedzīgām acīm un ugunīgi sārtām lūpānĻ Pūderi un smiņķi Grictiņa pazina tikai vārda pēc.

Sieviete'no pirmā acu uzmetiena saprata, ar ko tai darīšana. Viņa atrāva pirmās durvis pa kreisi un aicināja viesus „salonā", Grictiņa jutās līdz nāvei pārguruši un ar prieku sekoja laipnajai dāmai, kas to ieveda „ncjauši" brīvā palikušajā istabā.

—        Tas maksā divas markas, un par to pašu cs tūliņ atnesīšu jums tēju, — labā dāma sacīja, un Grictiņu ļoti nomierināja apziņa, ka viņa drīkst samaksāt par naktsmāju.

Bridi vēlāk laipnā dāma atgriezās ar tasi tējas un smaidīdama nolūkojās, kā Grictiņa to izdzēra.

— Esmu ļoti nogurusi, — Grietiņa sacīja. — Piedodiet, ka es…

Viņa sakņupa un nolika galvu uz galda malas. Krustmāte Amālija

nogaidīja, kamēr meitene aizmieg, tad noguldīja to gultā un veikli izģērba.

Tad viņa izgāja, un mirkli vēlāk atgriezās kopā ar Rotcnausu. Barona sejā atplaiksnīja dzīvniecisks smaids, kad savedēja parādīja tam aizmigušo meiteni. Tad tas izņēma kabatas portfeli un pasniedza sievietei prāvu naudaszīmi.

—         Tas par jūsu pūlēm, — viņš piezīmēja. — Tikai neaizmirstiet: jūs nekādā gadījumā nedrīkstat nevienam teikt, ka esmu šeit bijis.

— Barona kungs, cs drīzāk ļautu izraut sev mēli, nekā jūs nodotu.

—         Labi. Rīt agri nosūtiet šo telegrammu, lai krustmāte var ap pulksten deviņiem būt šeit.

—        Viss tiks izdarīts, barona kungs, un jūs būsit ar mani mierā. Un nu — patīkami pavadīt laiku!

Rolcnauss smiedamies uzsita tai uz pleca. Arī Amālija bija viena no viņa bijušajām mīļākajām, bet šoreiz tas bija izvēlējies sev citu, daudz vilinošāku upuri.

Baigie murgi bija pirmo reizi izpalikuši vilcienā. Viņš cerēja, ka arī šodien tic viņu nepiemeklēs, jo parastais laiks jau bija pāri. Kāda laime viņam bija uzsmaidījusi! Viņš bija izbēdzis visiem vajātājiem, jau tikpat kā ieguvis jaunu, skaistu, nevainīgu meiteni, un rit viņš atstās Minhcni, lai dotos uz Itāliju, Ēģipti un vēl tālāk. Lai tad viņi meklē!

—  Skaista viņa ir, — viņš čukstēja, aplūkodams kailo meiteni. Viņš ļāva tās garajiem zeltainajiem matiem slīdēt caur saviem pirkstiem. — Kādi brīnišķi mati! Gaišmatainas meitenes man vienmēr vislabāk palikušas.

Meitenes jaunavīgās krūlis mierīgi cilājās, garās skropstas meta maigu ēnu uz rožainajiem vaigiem.

Rolcnauss izdzēsa spuldzi. Mēness, ielauzdamies pa logu, meta platu gaismas svīlru tieši uz gulētāju. Rolcnauss nenovērsa acis no sava upura, garā jau izbaudīdams gaidāmo izpriecu. Bet pēkšņi viņa seja pārvērtās neizsakāmās šausmās un bailēs.

—  Anžcla, viņš murmināja, — vai lu nāc alkal? O, tavas acis, lavas nedzīvās acis… Tu esi viņas izraudājusi, sērojot pēc sava bērna…

„ Viņš noslīga ceļos un ieslēpa seju Margrietas zīdainajos matos, kas mēnesnīcā zeltaini vizēja. Bet tad viņš atkal pacēla galvu, it kā kāds neatvairāms spēks tam liktu uzlūkot meiteni.

— Kamdēļ lu guli tik stinga? — viņš čukstēja. — Tu taču esi dzīva… Prom, riebīgais ģindeni, prom! Es neiešu tur lejā! Laid mani vaļā!

Viņš saļima zemē, un dziļa nemaņa pārņēma tā prātu.

Grictiņu bija izglābis brīnums. Kad Rotcnauss atguva samaņu, ausa jau rīts. Viņš jutās pavisam satriekts un noguris un klusi izslīdēja otrā istabā, lai brīdi atgultos.

Beidzot arī Grietiņa atmodās. Galva viņai bija smaga, un viņa tikai ar pūlēm apģērbās, sevī brīnīdamās par savu kailumu.

Durvīs parādījās' Amālija un ar pretīgu smaidu apjautājās, kā jaunkundze gulējusi.

—   Pateicos, — Grietiņa nevainīgi atbildēja. — Bet nu es tūlīt braukšu pie krustmātes. Lūdzu, pasūtiet man ormani.

Amālija domāja citādi. Viņa nekādā ziņā negribēja izlaist no rokām tik ienesīgu peļņas avotu. īsi atvainojusies, viņa iegāja otrā istabā, kur gulēja Rotcnauss. Bet velti viņa to sauca, purināja un kratīja — barons gulēja kā mironis.

— Taisni trakai jāpaliek! — Amālijas kundze vaimanāja. — Ko nu ģs lai iesāku?

Viņa atgriezās Margrietas istabā un pēkšņi sastinga aiz pārsteiguma: istaba bija tukša! Arī salonā neviena nebija:

Amālija uztraukta pārmeklēja visu dzīvokli — skaistais laupījums bija nozudis.

—  Vai viņa būtu ko saodusi? — Amālijas kundze prātoja. — Nu, tur var iznākt glītas lietas!

Bet kā gan Margrietā bija aizbēgusi no šī netiklības perēkļa? Viņa bija izgājusi koridorā un no turienes virtuvē, lai tur sagaidītu saimnieci. Nevarēdama to sagaidīt, viņa pamazām bija uzģērbusi virsdrēbes un jau paņēmusi rokās savus saiņus. Pēkšņi virtuvē ienāca bāla, tumšmataina meitene ar skumjām acīm un izbrīnā uzlūkoja Grictiņu.

—  Kas jūs esat? — viņa jautāja. — Jūs neizskatāties pēc… Vai jūs vispār zināt, kur atrodaties? Bēdziet, cik ātri vien varat, citādi būsit pazudusi!

To teikusi, viņa satvēra Margrietu aiz pleciem un izstūma pa durvīm koridorā. Pie visām miesām trīcēdama, Grictiņa noskrēja lejā pa kāpnēm un ielēca pirmajos ormaņa ratos, kas stāvēja uz stūra. Viņa gan nebija pilnīgi sapratusi svešās meitenes vārdu nozīmi, bet nojauta, ka ir izbēgusi no lielām briesmām. Viņa apņēmās neteikt krustmātei, ko piedzīvojusi, jo, atminoties vien visu notikušo, viņai asinis icšalca sejā aiz kauna. Bcf Grictiņa neprata melot, un tā velti lauzīja galvu, pūlēdamās atrast kādu izskaidrojumu, ar ko attaisnot savu nokavēšanos.

Atlaidusies ratu sēdeklī, Grictiņa izbrīnā vēroja dzīvo kustību, kas valdīja lielpilsētas platajās ielās. Viņai nebija nc jausmas, kur atrodas nams, kurā tā bija pavadījusi pagājušo nakti. Tomēr viņa atcerējās, ka ormaņa ratiem, kas tos vakarā veda no piestātnes, bija 1818. numurs. To viņa bija iegaumējusi tādēļ, ka tai. nesen bija nosvinēta astoņpadsmitā dzimšanas diena.

Apkārtne pamazām pārvērtās. Ielas kļuva šaurākas, nami mazāki un to priekšā zaļoja dārziņi. Beidzot rati apstājās, un Grictiņa, samaksājusi vedējam un paņēmusi saiņus, pukstošu sirdi izgāja cauri mazajam dārziņam un piezvanīja pie nelielā, bet spodrā nama durvīm, uz kurām spīdēja porcelāna plāksnīte ar krustmātes vārdu.

Durvis atvēra vecīga, labsirdīga izskata sieviete.

—   Dieviņ, tā esi tu, Grictiņ? — viņa iesaucās un aizkustināta apsveica jauno meiteni.

Grictiņa nespēja izrunāt nc vārda. Viņa jutās laimīga, ka beidzot nokļuvusi mājās. Krustmāte ieveda viņu virtuvē un, palīdzējusi tai noģērbties, nosēdināja pie galda. Meitene pēkšņi sāka nevaldāmi elsot.

—  Izraudies, bērns, — krustmāte labsirdīgi sacīja. — Šī taču ir pirmā reize, kad tu esi svešumā.

Grietiņa pamazām nomierinājās. Krustmāte izjautāja viņu par tēvu, par mājām un ceļojumu un izrādīja tai savu nelielo dzīvokli.

Grictiņu pārņēma neparasta mājīguma sajūta. Šeit daudzkas atgādināja tēva mājas, kaut tur viss bija daudz plašāks un pārticīgāks.

—        pēc pusstundas bērni pārnāks no skolas, — krustmāte sacīja. — Kā viņ priecāsies par tavu atbraukšanu! Es vakar vakarā biju tev pretī piestāt.lē, jo nevarēju iedomāties, ka tu brauksi ar rīta vilcienu.

Grietiņa samulsa.

— es jau ari atbraucu vakarā, — viņa klusi atbildēja.

—        Kā — jau vakar? Kā tas var būt, ka cs tevi neredzēju? Un es taču gaidīju, kamēr piestātne bija palikusi gluži tukša.

—        Ak, cs drūzmā pavisam pazaudēju galvu, — Grietiņa pietvīkusi atbildēja.

—         Bet, bērns, kur tad tu pavadīji nakti? — krustmāte nobijusies jautāja.

Grietiņa vairs nespēja valdīties. Viņa sāka skaļi elsot, un krustmāte pamazām dabūja zināt visu, kas noticis. Viņas šausmas bija neaprakstāmas. Viņa labi saprata, kādās rokās Grietiņa bija nokļuvusi, un rūgti pārmeta sev, ka nav bijusi pietiekami apdomīga.

—        Par to mums jāziņo tavam tēvam, — viņa cicši noteica. — Vai tu vēl pazītu to nelieti, kas tevi ievilināja šajā netiklības perēkli?

—         Krustmāmiņ, cs tevi lūdzu, nesaki tēvam neko! Nekas jau nav noticis, un cs taču nevaru stāstīt visu policijai!

—            Tas ir tavs pienākums, bērns. Varbūt tu šādā veidā dažu labu «nevainīgu meiteni izglābsi no šo netikļu rokām. Vēl Šodien mums jāiet

uz policiju un jāpaziņo tai viss.

Grietiņa bija tuvu izmisumam, tomēr krustmāte nebija atrunājama no sava nodoma.

Bridi vēlāk pārnāca arī bērni no skolas. Viņi līksmi apsveica Grietiņu un trokšņaini izrādīja savu prieku par tās atvestajicri ciemkukuļiem. Viņi nepamanīja mātes neparasto nopietnību un Grietiņas domīgo izskatu.

Pēc pusdienām Grietiņa palīdzēja nokopt traukus, ar mākslotu jautrību atbildēdama uz bērnu jautājumiem. Tad, padodamās krustmātes gribai, viņa sekoja tai uz policijas iecirkni. Tas bija smagākais gājiens visā viņas mūžā.

Drīz vien viņa jau stāvēja kopā ar krustmāti policijas birojā.

83 No cieņas rodas mīla

Zuzanna jau kopš ilgāka laika uzturējās slimnīcā, kur bija ievietota grāfiene Brandcnfelsa, un rūpīgi to kopa. Grāfiene gluži prātīgi sarunājās ar jauno meiteni par visu, kas bija nolicis pirms Gabriclas atgriešanās. Bet šajā vietā viņas atmiņu pavediens ikreiz pārtrūka.

Rit grāfienei bija jāsatiekas ar meitu. Cik daudz cerību tika likts uz šo satikšanos, cik daudz no tās bija atkarīgs! Ari Zuzanna ņēma visdzīvāko dalību šajā lietā. Viņa iegaumēja un pierakstīja katru grāfienes izrunāto vārdu cerībā, ka ārsti varēs izdarīt no tiem kādus slēdzienus.

Dr. Hcsc bieži apmeklēja savu līgavu. Tomēr viņš bija kļuvis neparasti atturīgs pret to, un Zuzanna bieži lauzīja galvu par to, kas varētu būt šīs atturības cēlonis. Vai viņš nojauta savas saderinātās mīlu pret grāfu Valdemāru? Vai Faustīnas vārdi bija atstājuši uz viņu tik stipru iespaidu?

Zuzannu mocīja šī neskaidrība. Viņa nolēma izskaidroties ar saderināto, lai novērstu visus pārpratumus viņu starpā. Viņa arvien vairāk cicnīja šo krietno, pašaizliedzīgo cilvēku un gribēja būt tam uzticīga sieva un gādīga māte viņa bērniem.

Advokāts Normans bija lūdzis Zuzannu jau pirms grāfienes atstāt slimnīcu un sagatavot Brandcnfclsā visu tās saņemšanai.

Nu viņa atkal sēdēja savā klusajā istabiņā vārtsarga namiņā. Valdemāra viņai bija sirsnīgi žēl^fomēr viņa nespēja tam līdzēt.

Domās iegrimusi, Zuzanna sēdēja pie loga, kad pēkšņi ārdurvis tika atrautas, uz kāpnēm noklaudzēja steidzīgi soļi, un mirkli vēlāk istabā icnāca Valdemārs.

Zuzanna nobijusies pietrūkās kājās. Pirms viņa paguva ko jautāt, Valdemārs jau bija piesteidzies tai klāt un to apskāvis.

Brīdi Zuzanna ļāvās svētlaimes izjūtai, bet tad tā strauji izraisījās no viņa rokām, un tumšs kauna sārtums icšalca viņai sejā.

—        Zuzanna! — Valdemārs pārmetoši iesaucās. — Tu mani atstūmi? Ko tas nozīmē?

Zuzannas balss skanēja laipni, bet nelokāmi, kad tā atbilSēja:

—         Mana sirds pieder manam līgavainim, un nekas jums nedod tiesības man šādā veidā uzbrukt. Pagātne mirusi.

— Tātad tu vairs nemīli mani? — Valdemārs sāpīgi iesaucās.

—          Jā. Jums nav ko cerēt uz mānu mīlu, jo tā pieder manam līgavainim.

—        Tu mili viņu? Tad, protams, man vairs nav nekādu cerību. Esi laimīga, Zuzanna!

—          Ari es tev novēlu būt laimīgam, Valdemār, — viņa sirsnīgi sacīja. — Aizmirsti mani, laiks dziedē visas brūces!

Viņš rūgti iesmējās.

—          Kā gan to lai aizmirstu, redzot tevi laimīgu pie cita vira sāniem! Es tikai gribēju tev pateikt, ka neesmu gluži tik vainīgs, kā tev šķiet. Bet nav nozīmes taisnoties, jo cs taču esmu kļuvis tev vienaldzīgs.

Neatvadījies viņš izskrēja no istabas, un Zuzanna palika viena. Mirkli vēlāk kāds klauvēja pie durvīm, un meitene redzēja ienākam savu saderināto.

— Piedod, Zuzanna, — viņš mazliet mulsi iesāka. — Es dzirdēju visu. Vai tiešām tu mani mīli?

Zuzannu aizkustināja viņa priekā trīcošā balss.

— Jā, cs labprāt atkārtoju: cs tevi mīlu. Vai pēc visa, kas noticis, tu tomēr vēl gribi ņemt mani?

—  Ak, vienīgi tev varētu būt iemesls šaubām. Neaizmirsti, ka es taēu esmu daudz vecāks par tevi un nekādā ziņā nespēju izturēt salīdzinājumu ar tevi.

—   Neesi tik kautrs. Vai tiešām gribi, lai saku tev acīs, ka šis salīdzinājums nekādā ziņā nenāk tev par jaunu?

Ārsts laimīgi pasmaidīja un aizkustināts pievilka Zuzannu-sev klāt.

— Pateicos tev, Zuzī, — viņš maigi sacīja. — Tev nekad nenāksies to nožēlot. Es pielikšu visas pūles, lai tu varētu justies laimīga. Tikai mīli mani mazliet.

—Nevis mazliet, mīļais, bet no visas sirds! — viņa dedzīgi atbildēja, cieši piekļaudamās tam.

—  Pēc divām nedēļām tu kļūsi mana sieva, vai esi ar mieru, Zuzī? — viņš lūdzās. — Mani bērni tik ļoti ilgojas pēc tevis, un cs tāpat. Es gribu nodot tavai izšķiršanai vēl kādu jautājumu. Šodien es Sfeņēmu vēstuli no sava tēvišķā drauga, kas mani uzaudzināja un izglītoja. Viņš ir ārsts Vircburgā, ar lielu praksi. Tagad viņš piedāvā to man. Vai gribi man sekot līdzi, Zuzī?

— Es iešu visur, kur būsi tu, — Zuzanna atbildēja, klusībā priecādamās par šādu pavērsienu, kas galīgi šķirtu to no Valdemāra.

— Bet ko teiks tava māte? — ārsts noraizējies jautāja.

— Pēdējā laikā māte stipri pārvērtusies, — Zuzanna atbildēja. — Atzīšanās viņu atvieglojusi, un Roberta laime tai liek aizmirst visu pārciesto. Tu vari droši noliki mūsu kāzu dienu. Esmu cicši pārliecināta, ka pēc divām nedēļām arī Gabricla jau būs brīva un varēs dalīties mūsu laimē. Un tad mēs dosimies uz tavu jauno darbavietu.

—  Kaut tavs pareģojums piepildītos, mīļā! — Dr. Hese atbildēja.

Sirsnīgi atvadījies no līgavas, viņš aizgāja, juzdamies kā vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Zuzanna bija pārvarējusi savu pirmo jaunības mīlu, un viņš nejuta nekādu naidu pret Valdemāru, kam šī mīla bija piederējusi.

Kamēr Zuzanna dedzīgi nodevās priekšdarbiem, kas bija vajadzīgi vecās grāfienes almiņas pārbaudīšanai un atsvaidzināšanai, Solingenas pilī norisinājās notikumi, kas ienesa lielas pārmaiņas turienes iedzīvotāju dzīvē.

84 pavasara negaiss

Valdemārs kā neprātā izskrēja no vārtsarga namiņa un, nogriezies no lielceļa, devās tieši mežā. Saruna ar Zuzannu tam bija pierādījusi, ka viņam vairs nevar būt nekādu cerību.

Gaisā jau bija jaušams pavasara tuvums. Gluži neapzināti Valdemārs bija iznācis pie mazā pakalniņa, kura virsotnē pacēlās Spoku tornis. Cik bieži viņš bija sēdējis šeit kopā ar Zuzannu. Nekad, nekad vairs tas neatkārtosies! Un tomēr, neraugoties uz visām sāpēm, viņam bija jāatzīst, ka Zuzanna rīkojusies pareizi.

No Spoku torņa pavērās lielisks skats uz plašo apkārtni. Tornī varēja uzkāpt pa vccām, pussagruvušām kāpnēm. Valdemārs uzmanīgi devās pa tām augšup, it kā bīdamies iztraucēt apkārtējo klusumu.

Pēkšņi viņš tikko neiekliedzās aiz pārsteiguma: pie viena no logiem, kura rūtis jau sen bija izbirušas stāvēja Franciska un domīgu skatienu lūkojās tālumā. Viņa strauji pagrieza galvu un klusi iekliedzās.

— Kādas viņai brīnišķīgas tumšbrūnas acis, — Valdemārs neviļus nodomāja.

Šajā acumirklī Franciska paspēra soli sānis un droši vien būtu nogāzusies dziļumā, ja Valdemārs nebūtu paguvis to satvert.

Mirkli viņa pievērtām acīm gulēja viņa rokās, bet tad nosarkdama izraisījās no tām.

— Ko jūs šeit darāt, Franciska? Valdemārs jautāja, un viņa balss viegli trīcēja.

—   Bez jūsu atbalsta cs būlu nogāzusies lejā, grāfa kungs, — meitene atbildes vietā sacīja. — Tad jūs varētu likt ļaudīm meklēt manu līķi.

—  Dieva dēļ, kādēļ tik drūmas domas, Franciska? — Valdemārs iesaucās, satverdams viņas roku, ko tā strauji atvilka atpakaļ.

—  Kas gan skumtu par to? — viņa rūgti piezīmēja. — Erihs mani drīz vien aizmirstu, un citiem cs esmu lieka. Vienīgi māte mani mīlētu, bet mātes man nav.

—  Franciska, tā jūs nedrīkstat runāt. Mums visiem jūs esat vajadzīga, un es nemaz nevarētu iedomāties dzīvi bez jums.

—  Jūs mani apkaunojat, grāfa kungs. Un tomēr visā pasaulē nav neviena, kas man piederētu. Tēvu cs nekad neesmu pazinusi, un tā sieviete, kuru es būtu drīkstējusi saukt par māti, pirms gada nomirusi. Pirms nāves viņa vēl paguvusi visti atzīt, bet — par vēlu, par vēlu!

Valdemārs izbrīnā uzlūkoja jauno meiteni. Viņš nesaprata tās mīklaino vārdu nozīmi.

—          Man včl šodien jābrauc uz Rozcnburgu. Varbūt es drīkstu izmantot grāfa kunga zirgus? Un tad man būtu vēl kāds lūgums. Šodien pie manis ieradīsies tieslietu padomnieks Rinovs, manas mirušās mātes advokāts, ar svarīgām ziņām. Bīstos, ka vecajam vīram būs pārāk apgrūtinoši vēl šovakar braukt atpakaļ.

—        Pats par sevi saprotams, ka viņš būs mūsu viesis, Franciska! — Valdemārs to pārtrauca. — Kādas noslēpumainas ziņas viņš jums nes? Varbūt jūs pēkšņi esat kļuvusi bagāta mantiniece?

Viņš iesmējās, cerēdams uzjautrināt Francisku, tomēr tā palika nopietna.

—         Pateicos, grāfa kungs, — jūs vienmēr esat bijis laipns pret mani, — viņa atturīgi sacīja. — Ja jums būtu mazliet laika, cs pastāstītu jums manas dīvainās izturēšanās cēloņus.

—         Lūdzu, runājiet, Franciska. Bet cs taču drīkstu aizvest jūs projām no šejienes, vai nav tiesa? Laiks ir vēss, un jums pat nav mēteļa mugurā. Un arī kāpnes ir visai nedrošas.

Viņa vilcinādamās saņēma Valdemāra piedāvāto roku un sekoja tam. Viņiem atlika vēl nokāpt pa pēdējām, apmēram stāvu augstajām kāpnēm. Valdemārs jau pacēla kāju, kad pēkšņi kāpnes ar skaļu troksni sabruka.

Franciska izbailēs iekliedzās un abām rokām cicši apķērās savam pavadonim.

— Viens mirklis, un mēs būtu neglābjami pazuduši, — grāfs nomurmināja, ar šausmām vērodams tumšo dziļumu, kura apakšā burbuļoja strautiņš. — Nu mums jālūko, kā likt lejā.

Tikai tagad Franciska atjēdzās un nokaunējusies noņēma rokas no Valdemāra kakla.

—         Jā, kāda izeja mums jāatrod, — viņš piezīmēja. — Šeit mēs nevaram palikt, bet lēkt lejup nozīmētu doties drošā nāvē.

—        Priecājos, ka atnācu šeit. Ja nelaime būtu notikusi jums vienai, ko tad jūs būtu iesākusi?

— To pašu ko tagad: meklējusi izeju.

Viņi atgriezās torņa istabā. Atlika tikai viena iespēja — nolēkt pa logu apaļajā laukumiņā, kas atradās torņa durvju priekšā.

— Es lēkšu, — Franciska mierīgi sacīja, vērodama attālumu.

Arī Valdemārs piegāja pie loga un palūkojās lejup.

—          Es neļaušu jums lēkt, — viņš noteikti paziņoja. — Es pats nolēkšu, bet jums būs jāuzgaida, kamēr ataicināšu no pils palīgus.

—         Tā? Jūs neļausit? — Franciska ironiski jautāja. — Varbūt jūs lecot izlauzīsit sev kājas, un cs lai stāvu šeit un nolūkojos? Nē, es tūliņ lēkšu pati.

—         Es jūs lūdzu, Franciska, ļaujiet man to darīt, -rValdemārs sacīja. — Es nomirtu aiz bailēm, ja jums kas noliktu. Vai izpildīsit manu lūgumu?

Franciska mēmi pamāja ar galvu. Viņa neuzdrošinājās uzlūkot Valdemāru, lai tas neieraudzītu izbailes viņas acīs.

— Labi, tātad cs lecu. Uz redzēšanos, Franciska.

Pēkšņi viņš noliecās un, satvēris jaunās meitenes roku, cieši pie^ spieda to pie lūpām. Viņi nerunāja nc vārda, sastinguši baigās gaidās.

Franciska pacēla savas lielās, tumšbrūnās acis, un Valdemārs tajās izlasīja kaislas ilgas. Atlaidis tās roku, viņš uzkāpa uz palodzes un metās lejup.

Franciska aizturētu elpu nolūkojās tam pakaļ. Valdemārs jau bija nokritis zemē un mēģināja picccltics, bet tūlīt atkal ievaidēdamies saļima.

— Kas jums noticis? — Franciska izbailēs iesaucās.

—          Liekas, esmu izmežģījis labās kājas locītavu, — Valdemārs atbildēja, velti pūlēdamies picccltics.

—         Uzgaidiet mirkli, cs tūliņ nākšu! — Franciska sauca, un nākamajā mirklī viņa jau nokrita līdzēs Valdemāram mīkstajā sūnā.

Sekodams kādam spēcīgam, neatvairāmam impulsam, Valdemārs strauji apskāva viņu un cicši piekļāva sev klāt. Aizmirsis sāpes, viņš ar vienu lēcienu pietrūkās kājās. Straujajā kustībā izmežģītais loceklis pats no sevis ieņēma normālu stāvokli.

Sāka līt lietus, kas drīz vien pārvērtās pavasara lietusgāzē. Nc vārda neteicis, Valdemārs ievilka jauno meiteni izpostītajā tornī, kur tie bija aizsargāti no samirkšanas. -

Franciska neko nedomāja. Viņa bez pretošanās ļāvās skurbumam, kas pēkšņi bija to pārņēmis. Viņa kaisli atbildēja Valdemāra skūpstiem, kas bira tai uz lūpām, uz sejas, uz rokām.

Visapkārt plosījās pirmais pavasara negaiss, it kā aizsegdams citu skatieniem divu laimīgo skūpstus un apskāvienus.

85 Laimes diena

—        Nesaprotu, kur palikusi Franciska, — grāfiene Bergera sūdzējās vīram. — Jau visu pēcpusdienu neesmu to redzējusi.

—         Cerēsim, ka viņa nebūs saslimusi, — vecais grāfs norūpējies piezīmēja, ciešāk satīdamies segā, kaut istaba bija silti sakurināta. — Ap šo laiku viņa vienmēr mēdz lasīt man priekšā. Taisni brīnums, cik ļoti esmu pie viņas pieradis.

—         Ar mani ir tāpat. Es vairs nevaru bez viņas iztikt, — grāfiene atbildēja.

—  Un kur pazudis Valdemārs? Es visu laiku bīstos, ka viņš atkal

neizdara kādu muļķību šīs zcltmatainās Zuzannas dēļ. Es vēlētos, kaut Dr. Hescs kāzas ar viņu jau būtu notikušas. Kaut taču Valdemārs reiz apprecētu skaistu un prātīgu sievu, kas izdzītu viņam vieglprātīgās iedomas.

—         Valdemārs nebūt nav vieglprātīgs jauneklis, un es esmu pārliecināta, ka no viņa iznāks labs laulātais draugs, — grāGcnc aizstāvēja dēlu.

Viņa nopūtās. Valdemārs vispār izvairījās no sabiedrības. Vienīgi pret Francisku viņš vienmēr bija laipns un sirsnīgs, un viņa vecāki klusībā nožēloja, ka tā ir vienkārša meitene, jo viņu lielākā vēlēšanās bija dabūt tieši tādu vedeklu kā viņa.

Sarunu pārtrauca ienākušais sulainis, kas ziņoja:

—        Tur nupat atbrauca kāds vecs kungs, kas vēlas runāt ar Francisku.

— Tad pasakiet to jaunkundzei, — grāfs mazliet pārsteigts sacīja.

— Jaunkundze nekur nav atrodama, — sulainis paskaidroja.

— Kas tas par kungu? — grāfiene jautāja.

— Ja nemaldos, kāds tieslietu padomnieks, vārdu cs neatceros.

Grāfs un grāfiene izbrīnā saskatījās.

—        Ievediet kungu pie manis, — grāfs pavēlēja, cerēdams tādā veidā visdrīzāk apmierināt savu ziņkāri.

Brītiņu vēlāk istabā ienāca sirms, cienīga izskata kungs, turēdams rokā smagi piebāztu aploksni.

Pēc parastās iepazīšanās grāfs laipni sniedza viņam roku un uzaicināja to apsēsties.

—         Piedodiet, grāfa kungs, ka jūs traucēju, — apmeklētājs iesāka. -rEs esmu ieradies kādā visai neparastā lietā, kas attiecas uz jauno dāmu, kura atradusi patvērumu jūsu namā.

—         Es jau dzirdēju, ka jūs vēlaties runāt ar Vinlcra jaunkundzi. Diemžēl viņas šeit nav, tomēr ceru, ka viņa drīz pārnāks.

—         Es jau rakstīju viņai, ka šodien atbraukšu, kā ari paziņoju sava apmeklējuma iemeslu. Vai viņa neko nav par to stāstījusi? .

—          Nē, nc vārda! — grāfs un grāfiene vienā balsī iesaucās, un grāfiene turpināja: — Es gan jūtu, ka pēdējā laikā viņu māc kāds nemiers, kaut viņa pūlas to noslēpt.

—         Jūs nebrīnītos par to, godātā grāfiene, ja zinātu, parjcādām brīnišķām lietām iet runa. Es gan nepazīstu jauno dāmu un tamdēļ nevaru spriest, kādu iespaidu jaunā vēsts uz to atstājusi, tomēr labprāt ticu, ka tā viņu pārsteigusi un saviļņojusi.

—         Franciska ir ļoti nopietna, nosvērta un gudra meitene, — grāfs dedzīgi piezīmēja. — Un viņā ir tik daudz pašlepnuma, ka tiešām jābrīnās, kur vienkārša meitene no tautas to ieguvusi.

Viņš piezvanīja un jautāja ienākušajam sulainim:

— Vai jaunkundze vēl arvien nav pārnākusi?

— Jā gan, grāfa kungs, — viņa nupat pārnāca, galīgi samirkusi lietū. Es tūliņ ziņoju viņai par kunga ierašanos.

—  Paldies Dievam, ka viņa pārradusics! — grāfiene atvieglota iesaucās. — Tātad viņa tūliņ ienāks?

— Jaunkundze lūdz atvainot, viņa tikai grib pārģērbties.

Sulainis izgāja, un brītiņu vēlāk icnāca Franciska. Durvīs viņa

mirkli palika stāvam un viegli palocījās.

—   Atļaujiet jūs apsveikt, baronese Franciska fon Terzena, — vecais kungs svinīgi sacīja, spiezdams jaunajai meitenei roku.

Grāfs un grāfiene nespēja izrunāt ne vārda aiz pārsteiguma. Franciska mazliet pietvīka, bet palika tikpat mierīga kā vienmēr.

— Jums jāzina, kungi, — tieslietu padomnieks no jauna pievērsās pārējiem, — ka šī jaunā dāma, kuru jūs pazīstat kā Francisku Vintcri, ir baroneses Fannijas Hclsdorfas, dzimušas Tcrzcnas, likumīgā meita. Tas ir skumjš stāsts, ko jums nāksies dzirdēt. Dokumenti, kas apstiprinās manu vārdu patiesību, atrodas šajā aploksnē.

Grāfs un grāfiene klausījās sasprindzinātā vērībā. Tieslietu padomnieks atsāka:

—   Pirms vairāk nekā gada f savā muižā nomira minētā baronese Hclsdorfa, šīs jaunās dāmas māte. Atvieglojusi savu sirdsapziņu ar pilnīgu atzīšanos, viņa mira apmierināta an savas meitas vārdu lūpās. Sešpadsmit gadu vecumā baronese iemīlējusies savā brālēnā, nabadzīgā virsniekā. Vecāki neko negribēja dzirdēt par jauniešu savienošanos, kamēr baronese nebija atzinusics, ka viņai jākļūst jaunā virsnieka sievai, lai dotu pieklājīgu vārdu savam gaidāmajam bērnam. Vecāki bija spiesti gribot negribot dot savu piekrišanu, un jaunais virsnieks, kas bija pārcelts uz citu garnizonu, steigā tika izsaukts atpakaļ. Dienu pirms kāzām laimīgie saderinātie vecāku pavadībā jāšus devās aplūkot muižu, kur tiem turpmāk būs jādzīvo. Bet ccļā līgavaiņa zirgs sāka trakot un nometa jātnieku tik nelaimīgi, ka tas atsitās ar galvu pret akmeni un bija uz vietas beigts. Šī nelaime tik šausmīgi satrieca līgavu, ka tā mēģināja nonāvēties. Stingrā vecāku uzraudzībā viņa vientuļi dzīvoja savā muižā. Piedzima bērns, meitene. Vecāki atņēma meitai bērnu un apgalvoja, ka tas esot piedzimis nedzīvs. Pēc vairākiem gadiem nelaimīgā sieviete pēc tēva vēlēšanās apprecēja kādu citu vīrieti — lielu kāršu spēlmani un varmāku. Patiesās elles ciešanās viņai nācās izpirkt to, ko viņa, būdama vēl gandrīz bērns, bija izdarījusi aiz kaisles. Beidzot viņas vīrs nomira, dzīrodams savu biedru pulkā. Jaunā atraitne atsacījās no dzīves un pavadīja atlikušo mūža daļu pilnīgā vientulībā savā klostera muižā. Reiz viņas istabene atzinās tai, ka viņas bērns patiesībā neesot miris, bet ka vecāki to atdevuši svešiem ļaudīm audzināšanā. Vecāki gan liedzās, tomēr baronese vairs neticēja tiem un sāka meklēt savu bērnu. Tomēr viņas pūlēm nebija panākumu. Dziļās bēdas drīz vien izsmēla viņas spēkus, un baronese strauji novīta. īsi pirms nāves viņai izdevās uzzināt vārdu, kādā vecāki bija nokristījuši tās bērnu. Viņa iecēla mani par savu pilnvaroto un novēlēja savai meitai, ja izdosies to atrast, visu savu ievērojamo mantojumu un izteica vēlēšanos, lai bērns dabūtu tiesības saukties mātes vārdā. Pēc neskaitāmu sludinājumu ievietošanas visās pasaules avīzēs, kāds Hamburgas jūrnieks reiz atnesa man nozudušā bērna dzimšanas apliecību, kas piederot viņa māsai. Viņš pats, būdams daudz vecāks par to, jau kā zēns bija aizgājis pasaulē, nejauši paņemdams līdzi arī zināmo dokumentu. Un tikai tagad, pēc pusgada, man beidzot izdevās viņu atrast. Jūrnieks pret labu atlīdzību palīdzēja man sadzīt jums pēdas, baroncs, jo jūsu audžuvecāki jau sen bija miruši. Ko jūs teiksit par to, baroncs?

Franciska aizkustināta brīdi klusēja. Kaut viņa jau no tieslietu padomnieka vēstules zināja savas dzimšanas noslēpumu, tomēr stāsts par mātes ciešanām viņu dziļi satrieca.

— Jūrnieka vārds bija Vintcrs, — viņa klusi sacīja. — Cilvēki, kurus visu laiku uzskatīju par saviem vecākiem, vienmēr dzēra un pastāvīgi ķildojās savā starpā. Pēc viņu nāves cs nokļuvu vispirms pie rupjiem ļaudīm, bet vēlāk arī pie labākiem. Skolā cs mācījos labi, un kāda cēla sieviete mani pieņēma audzināšanā. Beidzot cs kļuvu baroneses Lomes istabene. Tāda bija mana dzīve līdz šim laikam. Par cilvēku, kuru cs uzskatīju par savu brāli, cs vēlāk neko vairs neesmu dzirdējusi.

Lūdzu, pārbaudiet šos dokumentus, ar kuriem jūs tiekat likumīgi atzīta par savas mātes meitu, — padomnieks sacīja, izņemdams no aploksnes dažus papīrus un nolikdams tos uz galda.

Franciska asarām acīs uzlūkoja savas mirušās, nekad nepazītās mātes parakstu. Šī negaidītā pārmaiņa viņas dzīvē modināja viņā skumjas, bet reizē arī klusu prieku. Pats augstākais, par ko viņa būtu varējusi sapņot, bija piepildījies, pirms vēl kāds nojauta, kas viņa patiesībā ir. Viņa bija iekarojusi Valdemāra sirdi nevis kā bagāta muižniece, bet kā vienkārša, nabadzīga meitene, un šī apziņa viņu aplaimoja.

Arkautru lepnumu viņa pieņēma grāfa un grāfienes sirsnīgos apsveikumus. Negaidītais atklājums spārnoja abus laulātos draugus jaunām, pārdrošām cerībām. Vai Franciska nu nevarēja ieņemt Faustīnas vietu pie Valdemāra sāniem?

Viņu prieks par Franciskas laimi bija sirsnīgs. Tieslietu padomnieks tika lūgts viesoties pilī līdz tam laikam, kad tas kopā ar Francisku brauks aplūkot tās mantoto klostera muižu.

Franciska bija neparasti klusa. Uztraukumā un laimē pukstošu sirdi viņa gaidīja Valdemāra ierašanos. Beidzot viņa ilgāk vairs nespēja izturēt un, īsi atvainojusies, izgāja no istabas.

Iegājusi savā istabā, viņa gribēja atslīgt sēdeklī, kad pēkšņi to kāds apskāva. Viņa uzreiz zināja, ka tas ir Valdemārs, kas bija gaidījis viņu ienākam. Viņš neko nenojauta un likai gribēja Francisku redzēt. Sajūsmā mirdzošām acim viņš uzlūkoja jauno meiteni.

—    Es tevi tomēr iegūšu, — viņš apņēmīgi sacīja. — Mani vecāki mīl tevi kā savu meitu, un cs panākšu viņu piekrišanu, kaut viņi to labprāt vis negribēs dot!

Franciska pārgalvīgi iesmējās.

—    Ej vien pie saviem vecākiem, mīļais! Viņu lielākā vēlēšanās ir redzēt mūs savienotus. Tu šaubies? Nu tad klausies, Valdemār. Tu mīli manī sievieti, nevis Francisku Vintcri, un par to cs būšu tev pateicīga visu mūžu. Tavu nākamo sievu, baronesi Francisku Tcrzcnu, tu nevarētu mīlēt karstāk par šo vienkāršo, nabadzīgo meiteni.

—     Es tevi nesaprotu, Franciska. Es nepazīstu nekādu baronesi Tcrzcnu. Ja vecāki grib mani ar lādu apprecināt, tad viņiem nāksies piedzīvot rjīgtu vilšanos. Es zinu, ka viņi nevarēs piekrist šīm laulībām, tomēr tas mani neaizkavēs. Majorātu manis dēļ var mantot kāds no brālēniem, cs ari bez tā esmu pietiekami bagāts, lai sagādātu tev mierīgu, laimigu dzīvi. Mēs salaulāsimies Anglijā, un vecākiem tad vairs neatliks nekas cits, kā dot mums savu svētibu. Bet, ja ari viņi mums to liegtu, mēs aizietu, jo-pasaule ir plaša, un divi cilvēki, kas viens otru mīl, visur atradis savu-laimi. Vai esi ar mieru, Franciska?

—    Vai tad tomēr nebūtu patīkamāk, ja mums nevajadzētu nekādu slepenību? Man šķiet, šādas lietas vienmēr atstāj nepatīkamas atmiņas.

—    Protams, cs būtu laimigs, ja varētu atklāti atzit tevi par savu sievu. Bet tu taču pazīsti manu vecāku ieskatus šādās lietās.

—     Nāc, Valdemār, jautā saviem vecākiem, un tu redzēsi: viņi neteiks nē! — Franciska līksmi icsaucās.

Valdemārs gribēja ko atbildēt, bet šajā acumirkli pie durvīm atskanēja klauvēšana. Icnāca sulainis.

—     Žēlīgā baronese tiek lūgta pie galda, — viņš mulsi sacija. — Kungi jau gaida.

—   Es tūliņ iešu, — Franciska mierīgi atbildēja, kaut sirds lai strauji pukstēja.

Kolidz sulainis bija prom, Valdemārs piesteidzās pie Franciskas.

—   Ko viņš tcica? Kā viņš tevi uzrunāja? — viņš pārsteigts icsaucās. Bet tad pēkšņi tam atausa kāda nojauta. — Vai tas ir sakarā ar taviem vārdiem par baronesi Tcrzcnu? Vai tevi kāds adoptējis?

—   Nē, mīļais, cs esmu kādas nelaimīgas, dziļi nožēlojamas sievietes meita. Bet pirms savas nāves viņa mani atzinusi.

—    Mans Dievs, kāds pārsteigums! Tātad tu pati esi šī baronese Tcrzcna?

— Jā. Ceru, ka tas taču neko negrozīs tavās jūtās?

—   O, Franciska, man vienalga — kaut tu būlu vai čigānu bērns. Bet cs tomēr priecājos Icvis dēļ. Kā gan tas viss varējis notikt?

—          Tu to dzirdēsi savu vecāku klātbūtnē. Mēs nedrīkstam likt viņiem tik ilgi gaidīt. Nāc!

Ēdamistabā valdīja svētku noskaņojums. Vccais grāfs veda pie galda Francisku, kurai otrā pusē nosēdās Valdemārs. Galda otrā galā novietojās grāfiene un tieslietu padomnieks. Kamēr vecākie kungi visu laiku līksmi sarunājās un smējās, Franciska un Valdemārs, kas bija īsumā iepazīstināts ar lietas apstākļiem, sēdēja klusi un domīgi.

Vccais grāfs lūdza Francisku pēc atgriešanās no muižas aplūkošanas turpināt ciemoties pili.

—         Jā, jūs taču paliksit pie mums, vai nav tiesa? ari grāfiene dedzīgi piebalsoja.

Francisku ļoti uzjautrināja šis stāvoklis. Viņa pēkšņi atbildēja:

—          Jā, bčl ja grāfs Valdemārs, ccļos mezdamies, nelūdz mani paliki, tad taču man jādomā, ka viņam mans tuvums ir pilnīgi vienaldzīgs.

Visi smējās par šo joku, un grāfs uzmeta dēlam nepārprotamu skatienu.

—         Baronese uzstāda bargus noteikumus, — Valdemārs smiedamies piezīmēja. — Ko gan citu lai cs daru, ja negribu būt nelaipns?

Viņš jocīgi nopūlās un piecēlās. Ari Franciska darīja to pašu. Valdemārs noslīga tās priekšā ceļos, un viņa sniedza tam pretī abas rot:as.

—        Paliec pie mums, Franciska, — viņš visiem par lielu pārsteigumu sacīja. \parFranciska viņu piecēla un noskūpstīja uz pieres.

— Es palikšu ar vislielāko prieku, — viņa trīcošā balsī atbildēja.

Klātesošo pārsteigums izvērtās skaļās gavilēs.

—         Nāc pie manas sirds, mana meita! — vccais grāfs aizkustināts iesaucās. — Tev cs ar vislielāko prieku novēlu savu zēnu — lu pratīsi viņu valdīt.

Viņš apskāva Francisku un to maigi noskūpstīja, tad jokodamies saņēma dēlu aiz auss.

—         Nu, šoreiz tu tiešām esi veikli to izdarījis, — viņš apmierināts piezīmēja.

Grāfiene raudāja aiz aizkustinājuma. Viņa pēc kārtas apskāva un noskūpstīja visus — arī veco tieslietu padomnieku.

—         Pēc divām nedēļām kāzas! — vccais grāfs pēkšņi paziņoja. — Līdz tam laikam jaunais pāris pagūs aizbraukt uz Franciskas dzimteni,, un, kad viņi atgriezīsies, pils labais spārns jau būs no jauna iekārtots viņu kopdzīvei. Vai esat ar mieru?

Viņš sniedza abiem jauniešiem rokas, ko tic dedzīgi satvēra.

Laiks skrēja nemanot, un bija jau vēla nakts, kad grāfs beidzot sajuta nogurumu.

— Beidzot reiz viena laimes diena, — viņš apmierināts noteica. — Cerēsim, ka turpmāk tā vienmēr paliks mums uzticīga.

86 Taisnība uzvar

Gabriela bija pārsteidzoši ātri pārvarējusi savu smago slimību. Kad karsonis bija mitējies, viņai saudzīgā veidā tika paziņots, kāda brīnišķīga pārmaiņa nolikusi tās vīra dzīvē. Gabricla sirsnīgi priecājās par mīļotā cilvēka laimi, un viņu sāpināja vienīgi apziņa, ka tā vairs nevar apsveikt Roberta tēvu.

Lielākais mierinājums visās ciešanās tai bija viņas bērns. Tas deva viņai spēku pacietīgi panest visu. Normans, kas viņu ik dienas apmeklēja, bija pārsteigts par tās necerēti straujo atveseļošanos.

Viņš arvien vairāk nāca pie atziņas, ka būtu neprāts gaidīt no šīs sievietes ko vairāk, kā vienīgi tīras draudzības jūlas. Viņa tik ļoti mīlēja savu vīru un savu bērni»,ica viņas sirdī neatlika vielas nevienam citam vīrietim. Bcl tas tikai vēl vairāk cēla Gabriclas vērtību viņa acīs.

Viņš jau bija pamazām sagatavojis Gabrielu gaidāmajai konfrontācijai ar māli. Roberts bija ļoti aizņemts ar tēva apbedīšanas lielām. Viņš bija nolēmis katrā ziņa atrast arī liku.

Prokurors nerādījās. Pēdējā laika notikumi bija stipri satricinājuši viņa pārliecību par Gabriclas vainu. Tomēr viņam bija vajadzīgi neapgāžami pierādījumi, lai tas varētu pilnīgi atsacīties no līdzšinējā viedokļa.

Ar liku un Braunu viņam katru dienu bija ilgas sarunas. Ilka nojauta, ka viņas tēvam bijusi diezgan bēdīga loma Brandcnfclsas uzbrukuma lietā, un pati savu tēvu viņa negribēja pazudināt. Viņā bija notikusi liela pārvērtība. Viņa sirsnīgi nožēloja savu līdzšinējo vieglprātību un cicši apņēmās kļūt par sabiedrībai noderīgu cilvēku.

Bija pienācis brīdis, kad Gabriclai vajadzēja atstāt cietumu. Anna Vernera, kas jau ilgāku laiku kopa sava Roberta sievu, gribēja viņu pavadīt.

Koridorā atskanēja viegli, pazīstami soli, un Gabricla strauji pietrūkās kājās.

— Tas ir Roberts! — viņa gavilēja.

Roberts icnāca kopā ar inspektoru un advokātu. Gabricla metās vīram pretī, un Roberts cicši piekļāva to sev klāt.

—  Drīz tu būsi brīva, mīļā, — viņš sacīja, maigi glāstīdams tās matus. — Izšķirošais brīdis tuvojas, un cs esmu cicši pārliecināts, ka

taisnība uzvarēs. Es jau nojaušu īsto noziedznieku un ceru to visā drīzumā nodot tiesai un pelnītam sodam.

—        Robert, lu līšu prātu dodies briesmās. Vai nepietiek ar to, ka tu norādi īstā vainīgā pēdas?

—         Manis dēļ nebīsties, mīļotā. Es nedomāju rīkoties ar varu, bet tikai ar viltību.

—         Nu mums jāiet, grāfien, — Normans atgādināja. — Prokurors ar pārējiem kungiem jau būs priekšā. Arī lika tiks nogādāta nolikuma vietā. _

—         Ā, lā ir tā sarkanmatainā meitene? Par ko tad viņa nokļuvusi cietumā?

—        Viņa sniegusi prokuroram ļoti svarīgas ziņas un pašreiz atrodas izmeklēšanas cietumā. Liekas, viņa tiešām ir stipri labojusies.

—         Grāfiene Holmsvīka lūdz atļauju apmeklēt grāfieni Reišenovu, — kāds cietuma kalpotājs ziņoja.

Durvīs stāvēja Zigrīda. Gabricla steidzās tai pretim.

—        Mēs redzamies tikai pirmo reizi, — viņa silti sacīja, sniegdama tai roku. Ar sevišķu prieku apsveicu savu mīļo radinieci, jo ceru, ka lā atnesīs man laimi.

—         Cik laba tu esi, Gabricla, — Zigrīda aizkustināta atbildēja. — Kļūsti mana draudzene, mana māsa. Roberta māte man tik daudz stāstījusi par tevi. Viņa sūta tev savu svētību šīsdienas darbam.

.Anna ienesa bērnu, kam priekšā stāvošajā mēģinājumā bija paredzēta svarīga loma. Roberts paņēma to rokās un maigi noskūpstīja.

—         Vai mēs neesam laimīgi? — Gabricla jautāja, nenovērsdama acis no mazā.

—        Mēs būsim laimīgi, Gabricla, todien, kad pierādīsies tava nevainība, — Roberts pārliecinoši atbildēja.

Atdevis bērnu Annai, viņš rūpīgi satina sievu siltā mētelī.

Koridorā jau gaidīja vairāki policisti, kam bija uzdots viņu pavadīt. Kad arī Zigrīda kopā ar Dr. Normanu izgāja koridorā, tā pēkšņi izdzirda klusu kliedzienu un, pagriezusi galvu, pārsteigta ieraudzīja liku, kas nāca pa koridoru divu policistu pavadībā.

— Jūs šeit? Zigrīda iesaucās. — Kā gan tas iespējams?

Elsas neļāva līkai atbildēt.

—        Šī meitene reiz izglāba mani no šausmu pilnas nāves, — Zigrīda paskaidroja. — Vai tad viņa ko noziegusies, ka tiek turēta cietumā?

—         Cerams, ka nc, — Normans atbildēja. — Bet viņai ir svarīga loma mūsu prāvā.

Zigrīda piegāja sarkanmatainajai meitenei klāt un satvēra tās roku.

—         Uzlūkojiet mani, — viņa lūdzošā balsī sacīja. — Tur iet kāda nevainīgā, kas jau sen smok šajos mūros. Ja jūs ko zināt, kas spētu novelt no mana brālēna nelaimīgās sievas netaisno apvainojumu, tad pasakiet to man!

Ilka mirkli vilcinājās. Beidzot viņa izdvesa:

— Kā, apsūdzētā ir jūsu radiniece?

—    Viņas vīrs, kuru jūs pazīstat kā Vernera kungu, ir mans brālēns grāfs Rcišcnovs. Mijā lika, palīdziet mums, ja tas ir jūsu spēkos!

—    Es būtu ar mieru darīt visu, lai jums pakalpotu, — Ilka drūmi atbildēja. — Bet jūs nevarat iedomāties, kādā bezizejas stāvoklī cs esmu nokļuvusi. Ja lieta grozītos vienīgi ap manu drošību, cs nc mirkli nevilcinātos. Un kam gan arī vairs vajadzīga mana dzīvība?

—   Tā jūs nedrīkstat runāt, Ilka! — Zigrīda sacīja, uzlikdama roku tai uz plcca. — Ja jums tiešām vairs nav neviena, tad manā namā jūs tomēr vienmēr atradīsit sev jaunu dzimteni. Un nu ejiet, ar Dievu!

Policisti aizveda klusi raudošo liku.

Pa to laiku Gabricla ar Robertu un diviem policistiem jau bija iekāpusi gaidošajā pajūgā. Anna ar bērnu rokās novietojās pie Zigrīdas un Dr. Normana, un Ilka ar saviem pavadoņiem iesēdās pēdējos ratos.

Labie brandenfclsicši nojauta, ka pilī norisinās kas neparasts. Tomēr viņu ziņkāre palika neapmierināta, jo dārzu no visām pusēm apsargāja policisti, kas bez saudzības raidīja prom visus uzmācīgos.

Pili jau valdīja dzīva rosība.

Vccā grāfiene bija atbraukusi divu iestādes ārstu un kopējas pavadībā. Tiesas ārsts ar Dr. Hcsi jau bija ieradušies agrāk. Zuzanna visus sagaidīja.

Grāfiene pārgāja pāri pagalmam un bez citu palīdzības atrada istabas, kur tā bija dzīvojusi. Bija brīnišķīgi silta un jauka pavasara diena, un dārzā jau ziedēja snicgpulkstcnīši un krokusi, bet vītolus rotāja mīksti, apaļi pūpoliši.

Ikviens grāfienes solis tika slepeni novērots. No savas istabas viņa izgāja verandā un, atspiedusies pret marmora margām, lūkojās tālumā.

—    Prokurors nupat atbraucis, — tiesas ārsts iečukstēja Dr. Hcscm. — Es iešu viņam preti.

Drīz pēc tam Zuzannas pavadībā icnāca prokurors, kam sekoja vēl daži kungi. Uzmanīgi vērodams verandā stāvošo grāfieni, viņš noklausījās iestādes ārsta ziņojumos par tā novērojumiem.

Ienākušais policists ziņoja, ka ieradušies ari pārējie pajūgi. Prokurors izsteidzās pagalmā. Viņš diezgan vēsi pasveicināja Robertu, tā sievu un Normanu. Zigrida nedrīkstēja ieiet pili, tai bija jāpaliek vārtsarga namiņā. Zuzanna, kas bija sekojusi prokuroram, apsveica Gabrielu kā māsu, kas prokuroram redzami nepatika.

Roberts saņēma sievu aiz rokas un palīdzēja tai uzkāpt augšā. Prokurors sekoja tiem tieši pa pēdām. Zālē, kurā viņa liktenīgajā dienā bija satikusi māti, Gabricla apstājās.

—     Tūliņ uzsāksim mēģinājumu, uz kuru jūs liekat tik lielas cerības, — prokurors viņu uzrunāja. — Es neliedzu savu piekrišanu, kaut ļoti šaubos, vai tam varētu būt kādas sekmes. Grāfiene Brandcnfelsa atradīsies otrā istabā, kur uz jūsu vira vēlēšanos tiks novietota ari rotu kaste. Tad ari jūs ieiesit tur un tālāk rīkosities pati pēc saviem ieskatiem.

Gabriclai sirds krūtīs strauji pukstēja. Turpmākajos mirkļos vajadzēja izšķirties visam viņas liktenim.

Viņa nenovērsa acis no durvīm, aiz kurām bija nozuduši prokurors un Dr. Normans. Roberts stāvēja viņai līdzās, bet mazliet attālāk — abi policisti.

—         Drosmi! — Roberts čukstēja, bet arī viņa balss trīcēja aiz uztraukuma. — Nezaudē cerību, Gabricla! Tam jāizdodas!

Gabricla cicši piekļāvās viņam.

—        Dievs, palīdzi man! — viņa lūdzās. — Nododu savu likteni tavās rokās.

Prokurors bija izgājis pie gaidošajiem ārstiem, lai lūgtu tos ievest grāfieni atpakaļ tās istabā.

Viņa arvien vēl stāvēja terasē un lūkojās grīdā. Advokāts nolika rotu kasti uz apaļā galdiņa, pēc tam pats nostājās istabas stūri.

Istabas durvis stāvēja vaļā. Grāfiene pēkšņi pagrieza galvu un ielūkojās tajā.

Pa verandas kāpnēm lēnām uznāca Anna Vernera, nesdama rokā vēstuli, kuru lā mierīgi pasniedza grāfienei.

Vecā dāma steigā satvēra Gabriclas uzrakstīto vēstuli un izlasīja to. Viņas seja pieņēma dīvaini sasprindzinātu izteiksmi.

—         Viņa taču jau bija šeit, — viņa domīgi nomurmināja. Ko cs gribēju darīt? Viņa kā palīdzību meklēdama uzlūkoja Annu.

—          Žēlīgā grāfiene gribēja pieņemt meitu, — Vernera kundze atbildēja, pūlēdamās runāt pēc iespējas mierīgākā balsī. — Grāfiene Gabricla vēl gaida…

—        Jā, jā, Gabricla gaida. Es tikai esmu piemirsusi… — Viņa lēnām iegāja istabā un apstājās pie galda. — Ak jā — nu cs zinu: es gribēju dāvināt viņai kaut ko par piemiņu mūsu salabšanai! — Un pēkšņi viņa priekā iesaucās: — Anna, mana meita atkal pārnākusi — pēc trim gadiem! Gabricla, mans vienīgais bērns!

Prokurors arvien pieaugošā izbrīnā vēroja notiekošo. Dr. Normans bija dziļi saviļņots.

Te atvērās durvis, un Gabriela ieskrēja istabā. Viņa bija dzirdējusi mātes saucienu un, sekodama pēkšņam impulsam, pilnīgi pārveidojusi iepriekš izstrādāto plānu.

Grāfiene kā pārakmcņojusics lūkojās pretim meitai. Labajā rokā viņa turēja no kastes izņemtu tievu zelta saitīti ar vienkāršu medaljonu galā.

—         Māmiņ, mīļo māmiņ! Gabricla icsaucās asaru aizžņaugtā balsī. — Tc cs esmu! Tu mani sauci?

Nākamajā acumirkli viņa jau gulēja skaļi elsojošās mātes skāvienos.

Tā tiešām esi tu, Gabricla! — grāfiene beidzot icsaucās, saņemdama meitas galvu abām rokām. — Kas ar mani bija noticis? Un kur palika tas cilvēks? Viņš taču gribēja man durt… Mans Dievs, un šeit taču bija tik tumšs… Kas tas bija, Gabriela? Ak, runā taču, runā!

Es esmu pie tevis, māt, Gabricla čukstqa, — un nekad vairs tevi neatstāšu! Tu taču piedevi mums, un cs gribu atvest pie tevis Robertu.

Jā, ved viņu šurp. Bet kas tas bija par cilvēku, kas man uzbruka? Es taču viņu skaidri redzēju: viņš apgāza svcci un dūra man, un tad cs pazaudēju samaņu… Kur viņš palicis?

Mēs viņu atradīsim, māt. Tas bija kāds noziedznieks, kas pacēla roku pret tevi. Viņš gandrīz nonāvēja tevi un mani, tavu vienīgo bērnu. Mani apvaino, it kā cs esot mēģinājusi tevi noslepkavot! Viņi pazemoja mani, apvainoja, turēja ieslodzītu cietumā!

Grāfienes sejā atspoguļojās pārsteigums, šausmas urt nesapratne.

Kas iedrošinās to teikt? — viņa lēnām jautāja. Jo ilgāk cs par to domāju, jo skaidrāk atceros, kā tas notika. Klausies. Es ienācu istabā, lai paņemtu šo medaljona. Pēkšņi manā priekšā nostājās kāds vīrietis. Tas apgāza svcci un paceltu roku metās man virsū. Es sajutu asas, smeldzošas sāpes krūtīs un pakritu. Un tad cs vairs neko neatceros. Pastāsti man, bērns, kas pēc tam nolika ar mani.

Dārgo māmiņ, tu gandrīz kriti par upuri slepkavas nazim. Es tevi atradu šeit uz grīdsegas, asinīm noplūdušu. Tad cs sāku kliegt, saskrēja ļaudis un teica, ka cs esot to izdarījusi. Redzi, tur tā sarkanmatainā meitene — viņa bija pirmā, kas mani apmeloja.

Gabriela norādīja uz liku, kas pavisam satriekta stāvēja durvis.

Un šis vieglprātīgās sievietes apgalvojumam kāds varēja noticēt? Nē, nē, tas nav iespējams!

Un tomēr tā ir, māt. Viņa bija tā, kas padarīja mani nelaimīgu, — viņa un mans brālēns Kurts Rotenauss!

Kurts? Vihš, kas vienmēr aizstāvēja tevi? Tātad tā bijusi tikai liekuliba? Jā, nu cs to skaidri redzu. Viņš bijis ari tas, kas aizturējis lavas vēstules, lai tās nenokļūtu manās rokās!

Viņa gurdi atslīga krēslā. Tumsa, kas līdz šim bija nomākusi viņas prātu, nu pēkšņi bija izgaisusi, un viņa arvien skaidrāk atcerējās visu, kas bija noticis.

-Tikai tagad viņa pārsteigta pamanīja pārējds klātesošos.

Prokurors iznāca priekšā un dziļi palocījās. Aizdomām pret Gabrielu nu vairs nevarēja būt vielas. Grāfienes vārdi bija tās galīgi izkliedējuši.

Diemžēl tas viss, ko teica jūsu meita, ir tira patiesība, — viņš sacīja, pūlēdamies izlikties mierīgs. — Viņa kritusi par upuri pārprasi" '

tumam, cilvēku tuvredzībai, tomēr nekādā ziņā atriebībai vai citā; zemām jūtām.

Grāfiene redzēja, ka viņš cenšas attaisnot savu rīcību. Viņa cieši apskāva meitu.

— Mans bērns, man vēl daudzkas šķiet tumšs un nesaprotams. Es tikai nojaušu, ka tev nācies smagi cicst pasaules netaisnības dēļ. Bet nu tas viss ir pāri. Tu atkal esi pie manis, un cs nevienam neļaušu tevi man nolaupīt. Bet kur tad Roberts?

Roberts stāvēja, atspiedies pret durvīm. Viņš bija dzirdējis visu un jutās bezgala laimīgs un pateicīgs liktenim. Viņš noslīga ccļos līdzās grāfienei un noskūpstīja tai roku.

—   Esi sveicināts, mans dēls! Es piedodu arī lev. Jūs abi esat pārcietuši smagus laikus, bet jūsu mīla izrādījās stiprāka par visām ciešanām un trūkumu. Es jums dodu savu svētību, bērni, esiet laimīgi!

Gabricla un Roberts arvien vēl stāvēja uz ceļiem, cicši piekļāvušies viens otram. Klātesošie mēmā bijībā sekoja aizkustinošajai scēnai. Neviens nebija gaidījis šādus panākumus. Pat ārsti jutās nostādīti neatrisināmas mīklas priekšā.

Prokurors lēni tuvojās Gabriclai. Viegls sārtums klāja viņa citkārt bālo seju.

—  Es uzlūkoju jūs par vainīgu, grāfien, — viņš klusi sacīja. — Nu redzu, ka esmu maldījies. Bet visi apstākļi tik acīm redzami liecināja pret jums, ka cs pie vislabākās gribas nespēju ticēt jūsu nevainībai. Jūsu māte izsita man ieročus no rokām. Ar prieku cs atzīstu visu klātesošo priekšā, ka pret jums vairs nevar būt nc vismazāko aizdomu. Mans tuvākais uzdevums nu ir atrast īsto vainīgo un parūpēties, lai tas neizbēg pelnītajam sodam. Piedodiet, ko esmu noziedzies pret jums aiz cilvēciskas tuvredzības, tomēr bez kādiem atriebīgiem nolūkiem.

Gabricla bija piecēlusies un dziļā nopietnībā viņu uzlūkoja.

—   Es zinu, prokurora kungs, jūs pildījāt tikai savu pienākumu, kaut reizēm bijāt diezgan skarbs. Ja man vispār ir bijis, ko jums piedot, tad tas jau ir noticis. Es vispār vairs nejūtu rūgtumu nc pret vienu, jo man pietiek ar to, ka mana nevainība tagad pilnīgi pierādīta un mans gods izglābts. Bet nu taču cs varu uzlūkot sevi atkal kā brīvu cilvēku?

— Jā gan, no šī acumirkļa jūs esat pilnīgi brīva.

Gabriclai likās, it kā milzīgs smagums būtu novēlies tai no krūtim. Viņa bija brīva, pats prokurors to bija apliecinājis! Laimes sajūsmā viņa apskāva māli, vīru, Zuzannu un pat advokātu. Grāfiene tikai tagad pilnībā saprata, kas šajā laikā nolicis. Viņa izbrīnā klausījās, un viss tai šķita tik neticams, neizprotams.

—  Jūs esat sniegusi mums tik svarīgas ziņas, godātā grāfiene, — prokurors atsāka. — Varbūt varat dot man kādus norādījumus arī attiecībā uz uzbrucēja personību?

Grāfiene brītiņu apdomājās.

—  Kad ienācu istabā, bija jau tik tumšs, ka nācās iedegt svcci, — viņa atbildēja. — Bet tajā pašā mirklī manā priekšā it kā no zemes izauga vīrieša slāvs, svece nodzisa, un$s sajutu dūrienu krūtīs. Vairāk neko neatceros. Uzbrucēja seju nepaguvu saskatīt.

—   Jūs pirmīt likāt nojaust, ka turat aizdomās savu krustdēlu, baronu Rotcnausu?

— Mans krustdēls tas nevarēja būt. Uzbrucējs bija daudz mazāks par viņu — to cs vēl ievēroju.

—  Nu atliek vēl otra mīkla. Kad tūliņ pēc jūsu meitas aizvešanas ārsts iegāja jūsu istabā, jūs bijāt nozudusi. Tikai daudz vēlāk jūs atkal tikpat pēkšņi alradātics, un viss liecināja, ka kāds jūs nozušanas laikā rūpīgi kopis.

— Jūs laikam stāstāt man pasaciņas?

— Tas izklausās neticami, bet tomēr i.as lā bija. Vai varat atcerēties, kur pavadījāt visu šo laiku un kas jūs kopa?

—  Manā atmiņā viss ir tumšs un tukšs, atskaitot dažas ainas. Es gulēju plašā, puķēm izgrcznotā^tclpā, un ap mani bija vienīgi sveši vīrieši un sievietes. Vēlāk bičži redzēju pie manas gultas sēdam Zuzannu. Es gribēju runāt, bet nespēju izteikt nc vārda. Pat sakarīgi domāt nevarēju. Pirms tam neatceros neko. Tomēr ienaidnieks tas nevarēja būt, jo tad viņš taču būlu mani drīzāk nonāvējis, nekā kopis un ārstējis.

— Sī lieta man šķiet visaugstākā mērā nesaprotama. Sakiet, lūdzu, kur īsti atrodas slepenās istabas?

— Palīdziet man picccltics, cs jums tūlīt tās parādīšu.

Prokurora atbalstīta, viņa piegāja pie viena no augstajiem, grāmatām piekrautajiem plauktiem, kas alradās visapkārt istabai. Viņa piespieda kādu neredzamu atsperi līdzās plauktam, un sienā atvērās tukšs laukums nelielu durvju platumā.

Grāfiene gāja pa priekšu. Prokurors un pārējie ieinteresēti sekoja tai. Visapkārt istabai sniedzās šaura, pilnīgi tumša eja.

—  Grāmatu plaukti ir ļoti dziļi, — grāfiene paskaidroja. — Tāpēc aiz grāmatu rindām vēl atliek brīva viela šai ejai. Lūdzu, parādiet man gaismu.

Atnestās sveces gaismā kļuva redzama senām zīda tapetēm tapsēta siena, gar kuru bija sakārtas naivi gleznotas ainavas no Vccās Derības tekstiem. Grāfiene pacēla vienu no šīm gleznām, un zem tās atklājās neliela niša, kuras dibensiena bez pretošanās padevās grāfienes rokas spiedienam, atvērdamās uz iekšu.

Pārsteigtie skatītāji ieraudzīja lielu, apaļu istabu, kuras lielāko daļu aizņēma plata, augsta gulta. Visa iekārta bija ieturēta dīvainā senlaiku stilā.

Prokurors piegāja pie gultas un pēkšņi ieraudzīja tai līdzās uz krēsla kabatlakatiņu un saburzītu papīra lapiņu. Viņš paņēma zīmīti un atlocīja to. Tur bija rakstīts tikai viens vārds:

— Uzmanies!

Kam bija domāts šis brīdinājums, un kas bija to rakstījis?

Prokurors vērīgi aplūkoja plJno batista lakatiņu. Tā vienā stūrī bija izšūti burti: Z. V. Tie taču varēja būt vienīgi Zuzannas Vcrncras vārda pirmie burti!

Šis atklājums ķēra prokuroru kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Pēkšņi kāda maza, trīcoša roka pieskārās viņa elkonim, un, pagriezis galvu, tas ieraudzīja sev līdzās Zuzannas nobālušo seju.

Viņi bija divi vien istabā, jo pārējie bija iegājuši otrajā telpā.

—     Zuzannas jaunkundz, ko tas nozīmē? — prokurors jautāja, rādīdams atrastās lietas.

—    Es būtu jums visu atklājusi, kaut jūs arī nebūtu to atradis, — Zuzanna atbildēja. — Šajā istabā, prokurora kungs, es biju noslēpusi ievainoto grāfieni Brandcnfelsu. No šejienes cs to atkal ienesu atpakaļ viņas istabā, jo redzēju, ka viņai nepieciešama kārtīga ārstēšana.

Prokurors lūkojās viņā, izbrīnā ieplestām acīm.

—     Neiespējami! Jūs, jauna meitene, uzņēmātics tik pārdrošu, neprātīgu lietu? Un ja nu grāfiene būtu nomirusi? Kādēļ jūs viņu noslēpāt?

—   Tādēļ, ka cerēju šādā veidā izglābt Gabrielu, jo grāfienes nozušanas gadījumā taču nebija vairs nekādu pierādījumu.

—    Tas ir ārprāts, jaunkundz! Jūs pali redzat, cik maz jūsu vieglprātīgais solis sekmējis lietas atrisināšanu. Un nu pats svarīgākais: vai redzējāt uzbrucēju?

—   Nē. Es atsteidzos notikuma vietā, kad Gabricla tika aizvesta, un rīkojos gandrīz pilnīgi neapzināti, jo man neatlika laika pārdomām. Kolīdz biju iznesusi grāfieni aiz grāmatu plauktiem, istabā ienāca ārsts un vēl citi cilvēki.

—    Tas viss jums jāatkārto arī tiesā, jaunkundz, jo ar grāfienes Gabriclas laimīgo attaisnošanu šī lieta vēl nebūt nav beigusies.

— Tātad jūs gribat mani apcietināt?

—     Man nav nekāda iemesla to darīt. Jūs tiksit uzaicināta tiesā vienīgi kā lieciniece.

Kad grāfiene ar pārējiem atgriezās, prokurors iznāca istabas vidū, un visi ziņkāri gaidīja, ko viņš teiks, jo vairāk tādēļ, ka raudošā Zuzanna loga nišā padarīja situāciju vēl neizprotamāku.

—     Viena no mīklām nu ir atrisināta, — viņš sacīja. — Zuzannas jaunkundze bijusi tā, kas smagi ievainoto grāfieni ienesusi šaja slepenajā istabā un to kopusi, kamēr beidzot atzinusi, ka slimniecei nepieciešama ārstu palīdzība. Mēs visi vēl atccramics to dienu, kad grāfiene Brandcnfclsa tikpat noslēpumainos apstākļos atkal lika atrasta savā istabā.

Visi kā pčc pavēles pievērsās Zuzannai, kas šajā mirkli vismiļāk vēlējās būt tālu prom.

—          Tad tādēļ tu biji tik noslēpumaina un neatbildēji uz maniem jautājumiem! — Anna Vernera kā atpestita icsaucās, piesteigdamās meitai klāt. — Nu viņi droši vien tevi atkal icslodzīs, mans nabaga bērns!

Zuzanna raudādama noslēpa seju pie mātes pleca.

—         Tātad tu esi mani izglābusi, Zuzanna? — grāfiene icsaucās. — Es nepieļaušu, ka tev par lavu augstsirdību un pašaizliedzību būtu jāizcieš sods!

Viņa apskāva Zuzannu un cicši pievilka to sev klāt.

—         Vernera jaunkundzei nedraud nekāds sods, — prokurors paskaidroja. — Vēl tikai viens jautājums: ko nozīmē šī zīmīte ar noslēpumaino brīdinājumu uzmanīties?

Zuzanna pietvīka. Vai tiešām viņa lai runā par savu milu pret Valdemāru visu šo svešo cilvēku priekšā?

—         Uz šo jautājumu cs gribētu atbildēt jums zem četrām acīm, — viņa sacīja.

— Labi, esmu ar mieru.

Visi atstāja slepeno istabu. Normans pa šo laiku jau bija uzmeklējis Zigrīdu Holmsvīku un atstāstījis tai visus notikumus. Jaunā meitene sirsnīgi priecājās par Roberta un Gabriclas laimi.

—         Kur lika? — viņa beidzot jautāja. — Vai ari tā sniedza kādus paskaidrojumus?

—        Līdz šim vēl nc. Grāfienes Gabriclas pret viņu vērstie pārmetumi to ļoti satrieca.

—         Esmu pārliecināta, ka viņa ko zina par noziegumu, Zigrīda piezīmēja.

—        Ļoli iespējams. Bet nu nāciet, grāfien, lai varu jūs iepazīstināt kā grāfa Reišenova radinieci.

—         Ar prieku. Ko grāfiene saka par pārsteidzošo pārmaiņu mana brālēna dzīvē?

—        Viņa vēl neko nezina. Bez šaubām, tā viņai būs ārkārtīgi patīkama vēsts, jo par nevienādām laulībām nu vairs nevar būt ne runas.

—          Kādi neglīti aizspriedumi, advokāta kungs, no jums es gan nebūtu to gaidījusi.

—        Mans ieskats tas, protams, nav. Es tikai runāju no grāfienes un visas viņas šķiras viedokļa.

—        Jūs velti apvainojat visu šķiru. Man nekad navbijuši tik smieklīgi aizspriedumi, un ari manam tēvam tādu nebija.

—        Tādā gadījumā jūs esat rels izņēmums, grāfien. Vispār jūs esat daudz nopietnāka un dziļdomīgāka, nekā jauno dāmu lielākā daļa.

— Jūs pārspīlējat, lai gan bārenes jau vispār mēdzbūt nopietnākas.

Viņi jau bija sasnieguši pils pagalmu, un Normans pirmo reizi mūžā bija spicsls atzīt, ka bez Gabriclas ir arī vēl citas ievērības cienīgas sievietes.

Koridorā starp diviem policistiem stāvēja Ilka. Ieraudzījusi nākam Zigrīdu, viņa steidzās tai pretī.

—        Nu arī jūs mani nicināsit, — viņa kaisli iesaucās, — jo cs biju lā, kas pirmā uzvēla aizdomas nevainīgajai grāfienei!

Zigrīda palika stāvam.

— Kādēļ jūs to darījāt? viņa skumji jautāja.

Ilka klusēja. Viņā arvien vairāk nobrieda pārliecība, ka tēvs ņēmis tiešu dalību šajā noziegumā. Bet vai meita drīkstēja nodot savu tēvu?

—         Jūs ciešat klusu? Tā man ir visskaidrākā atbilde, — Zigrīda sacīja un, uzmetusi advokātam zīmīgu skatienu, devās kopā ar to tālāk.

Grāfiene sarunājās ar prokuroru, kas rūpīgi atzīmēja visus viņas izteikumus.

—        Es nekad neesmu uzticējusi rotu kasti savam krustdēlam Rotcnausam uzglabāšanai, — viņa sacīja lajā mirklī, kad Normans ienāca istabā. — Ja tā atradusies Lindcnhozā, tad tā vienkārši bijusi nozagta. Abi testamenti glabājās slepenajā atvilktnē. Barons tos piesavinājies. To, kas icccļ par vienīgo mantinieci manu meitu, viņš droši vien iznīcinājis, bet otro paturējis.

—         Barons Rolcnauss jau liek meklēts ar policijas pavēli, — prokurors paskaidroja. — Kas ir Urzula Ehcima, godātā grāfiene?

—        Ak, kāda no maniem senčiem. Mans Dievs, kāda dīvaina sagadīšanās! Kopš viņas nāves cs atkal esmu pirmā sieviete no Ehcimu dzimtas. Viņa krita par upuri savam krustdēlam Kurtam fon Prahtam Lindcnhozā… un nu Lindcnhozu pārvalda mans krustdēls Kurts Rotcnauss!

—       A, nu cs saprotu, kāpēc barons tik šausmīgi satrūkās, kad jautāju tam, kas ir Urzula" Prahta! Man vairs nav šaubu — Rotcnauss ir noziedznieks!

Grāfiene gurdi atslīga krēsla atzveltnē un atbalstījās pret Gabrielu, kas bija piesteigusies tai klāt.

—        Tas būtu briesmīgi! — viņa čukstēja. — Bet tas taču nevar būt, ka mans krustdēls būtu mēģinājis mani nonāvēt!

—        Uzbrucējs ir Feits, Rotcnausa bijušās mīļākās, sarkanmatainās Ilkas tēvs! Roberts pēkšņi sacīja.

Tobrīd istabā atskanēja sāpīgs kliedziens, un Ilka sabruka uz ceļiem.

—         Žēlastību manam vecajam tēvam! — viņa aizkustinošā balsī lūdzās. — Viņš bija tikai akls ierocis nekrietna blēža rokās. īstais noziedznieks ir Rotcnauss!

Viņas kaislie vārdi bija skaidrākais pierādījums Roberta aizdomu patiesīgumam.

— Tātad jūsu tēvs bija tas, kuram vajadzēja noslepkavot grāfieni Brandcnfelsu, lai barons Rotcnauss varētu piesavināties viņas bagātības? Bet kas būtu varējis Fcitu pamudināt piedalīties tik bīstamā pasākumā, no kura tam nebija paredzams gandrīz nekāds labums?

—  Varbūt barons bija viņam solījis apprecēt liku? — Roberts ierunājās.

Ilka smagi nopūlās. Viņa arvien vairāk nāca pie atziņas, ka tēvs vairs nav glābjams.

Prokurors deva policistiem rīkojumu nogādāt satriekto meiteni atpakaļ cietumā. Tad viņš pievērsās Robertam:

— Man šķiet, jūs esat atradis pareizo atrisinājumu, grāfa kungs. No sirds priecājos, ka patiesība beidzot nāk gaismā, un ka jūs nu beidzot esat atguvis savu sievu, kuras pacietību un augstsirdību cs dziļi apbrīnoju.

Viņš silti paspieda Robertam roku.

— Es arvien vēl nevaru atjēgties, — grāfiene Brandcnfclsa nesaprašanā ieminējās. — Kādēļ prokurora kungs visu laiku uzrunā Robertu par grāfa kungu?

—  Mīļo māmiņ, tev šodien jādzird tik daudz jaunu ziņu, ka tās tiešām var tevi samulsināt, — Gabricla maigi atbildēja. — Roberts nav mūsu labās Annas Vcrncras dēls. Viņš ir grāfs Rcišcnovs, ko Anna tikai uzaudzinājusi.

— Es laikam sapņoju, mans bērns? Roberts neesot Annas dēls? Viņš esot grāfs?

Šajā acumirkli viņai tuvojās Anna ar Gabriclas bērnu rokās.

— Šis bērns, Roberta un Gabriclas dēliņš, lai aizlūdz par mani, — viņa sacīja. — Jā, Roberts liešām nav mans miesīgais bērns. Ar tēva ziņu cs to atņēmu mātei. Bet savu noziegumu jau esmu rūgti nožēlojusi, un bērni, tāpat kā Roberta māte, man to piedevuši. Piedodiet arī jūs…

— Anna, ko tu runā? Tu, kam cs uzticējos kā pati sev, esi izdarījusi pārkāpumu, kura sekas cs pat nespēju uzreiz aptvert? Un šis mazais bērniņš ir mans mazdēls? Mans Dievs, kādu laimi tu man dāvā pēc visām ciešanām! Arī cs esmu kļūdījusies. Kā gan cs varētu uz tevi mest akmeņus?

Viņa paņēma bērnu, un karstas laimes asaras sāka ritēt tai pār vaigiem.

—  Un šim bērnam bija jāpiedzimst cietumā. O, Gabricla, cik smagi tev nācies ciest manas stūrgalvības dēļ! Bfct nu cs darīšu visu, kas stāv manos spēkos, lai tavs turpmākais dzīves ccļš būtu gaišs un laimīgs.

Viņa pat nenojauta, ko visu Gabriclai nācies pārciest.

—  Un nekad viņa arī nedabūs to zināt, — Gabricla klusībā sev zvērēja. — Nu visas ciešanas jau pāri, un cs gribu censties tās aizmirst.

Zigrida slavēja līdzās Dr. Normanam islabas dziļumā un klusēdama vēroja notiekošo. Viņa domāja par grāfieni Rcišcnovu, Roberta māli, un nožēloja, ka tā nevar ņemt dalību šajos priekos. Roberts pienāca viņai klāt.

—         Man taču jāstāda tevi priekšā Gabriclas mātei, jo tu esi mana vienīgā radiniece, kas šeit ir klāt. Nāciet ari jūs, mīļo doktor, jo jums mēs esam daudz patcicibas parādā.

—        Ko tad tu tur ved, Robert? Droši vien alkal kādu jaunu, laimīgu pāri? — grāfiene Brandcnfclsa smaidīdama jautāja.

—        Nē, godāto grāfien, neuzminējāt, — Roberts jautri atbildēja. — Ši jaunā dāma ir mana mīļā māsīca, grāfiene Zigrida Holmsvika, un šis kungs ir mūsu dārgais draugs un Gabriclas aizstāvis advokāts Normana kungs.

Grāfiene laipni apsveica los.

—        Liekas, mans znola kungs kļuvis visai oficiāls, — viņa smaidīdama piezīmēja. — Laikam man pašai būs jālūdz, lai turpmāk viņš mani godā par māti.

Roberts bija laimīgs, ka drīkst grāfieni uzrunāt par māli.

Prokurors drīz atvadījās, bet laimīgā ģimene vēl ilgi palika kopā. Dr. Hcsc un Zuzanna sēdēja kopā un sirsnīgi sarunājās savā starpā, kad'^rāficnc Brandcnfclsa pēkšņi jautāja:

— Bet kur tad palikusi Zuzanna?

Viņiem gribot negribot bija jāatstāj sava paslēptuve, un vecajai dāmai bija izdevība apsveikt vēl vienu saderināto pāri.

— Tātad tu jau driz mūs atstāsi? — viņa smaidīdama jautāja.

—        Tajā dienā, kad Gabriclas nevainiba tiks klaji pasludināta tiesā, cs sniegšu savam līgavainim roku uz mūžu, — Zuzanna nopietni atbildēja.

—         Un tajā pašā dienā mūsu bērns liks nokristīts pils kapelā, — Gabricla icsaucās.

—        Lai noliek, mans dārgais bērns, — grāfiene līksmi piekrita. — Es pali gādāšu par Zuzannas pūru, un tu ievisi tai matos līgavas vainagu.

Viņa sniedza Annai roku, bet neļāva viņai to noskūpstīt.

—         Lai paliek, Anna, tu esi mana labākā draudzene. Tu tomēr esi Roberta māte, un grāfiene Reišenova būs trešā mūsu laimīgajā pulciņā.

Tikai vēlā vakarā visi izšķīrās. Anna ar Zuzannas palidzibu bija sagatavojusi visu Roberta un Gabriclas uzņemšanai.

Dr. Hese ilgi atvadījās no līgavas, ko neviens tam neņēma ļaunā.

—          Kur lu paliksi, Zigrīda? — Roberts jautāja. — Vietas šcil diezgan.

—        Nē, palcicos, Robert. Es gribu drīzāk visu paslāstit lavai mālci, ari viņa taču ilgojas zināt, kas šcil noticis.

—        Tu esi brīnišķīga, Zigrid. Bet vai tev šķiet, ka cs būtu varējis tik ilgi atstāt māti neziņā? Nē, cs jau pirmīt nosūtīju tai telegrammu, kuru tā nu jau droši vien saņēmusi.

—           Vai brauksim reizē, grāfiene Holmsvīka? — Dr.Normans jautāja. — Es pavadīšu jūs līdz pilij.

Roberts saprotoši uzsmaidīja Gabriclai, kas tikai ar pūlēm valdīja smieklus.

Driz pēc tam Zigrīda jau sēdēja ratos līdzās advokātam, gandrīz bikli ierāvusies sēdekļa stūrī. Aizvērusi acis, viņa neredzēja domīgo skatienu, ar kādu Normans to uzlūkoja.

Pēkšņi viņa atvēra acis un cicši ielūkojās tam sejā.

—        Mans baltais gulbis bez skaņas slīd pār dzidro līmeni, — viņa it kā nemaņā klusi nomurmināja.

—         Grāfiene Zigrīda, — Normans pārsteigts iesaucās, — kā jūs zināt šos vārdus?

Zigrīda atjēdzās un spēji samulsa.

—         Neļaunojieties uz mani, — viņa klusi lūdza, uzlikdama roku viņam uz elkoņa. — Nejaušs gadījums man atklāja, ka jūs esat dzejnieks.

—         Dzejnieks! — viņš rūgti atkārtoja. — Es esmu tikai jurists, turklāt vēl slikts. Bet kur jūs būtu ko lasījusi no manis?

Zigrida vilcinādamās atzinās, kur lasījusi viņa dzejoļus.

—        Un jūs droši vien smējāties par jocīgo dzejnieku ar aktu portfeli padusē? — viņš ironiski jautāja.

—         Kādēļ jūs esat tik sarūgtināts? — Zigrīda maigi jautāja. — Tik spējīgs cilvēks nedrīkst lā runāt. Jūsu dzeja nav pazīstama vienkārši tādēļ, ka jūs nevienam to nerādāt. Un ari to jūs vēl neesat pierādījis, ka būtu slikts jurists.

—        Neviens izdevējs neņem manus dzejoļus, — Normans sacīja. — Un cs ari neesmu mēģinājis tos izdot. Kad ar grāfa Rcišcnova palīdzību būšu galā ar šo prāvu, cs metīšu advokatūru pie malas un aizbraukšu tālu prom no šejienes.

— Cik godkārīgs jūs esat!

— Ak, cik maz jūs mani pazīstat! — viņš rūgti iesmējās.

Klusēdami viņi turpināja ccļu. Kad Zigrīda pie pils izkāpa no ratiem, viņi abi zināja, ka arī bez vārdiem ir viens otru sapratuši.

* * *

Maiga priekšpavasara nakts dusēja pār gulošo zemi. Viegls aromāts pacēlās no mitrās zemes, solīdams gaidāmā ziedoņa nojautu.

Savā istabā pie loga stāvēja Roberts un Gabricla, apskāvušies dziļā svētlaimē. Viņu sirdis pukstēja karstā pateicībā, jo visas ciešanas nu bija pāri. Bērna vienmērīgie elpas vilcieni vilināja viņus pie lā gultiņas, un abi laimīgie cilvēki šajā svētajā vietā atkārtoja viens otram doto mūžīgās uzticības zvērestu.

87 Feita apcietināšana

„Zilā mērkaķa" dzertuves saimnieks garlaikodamies stāvēja aiz krogus galda un gausi slaucīja putekļus no siera trauka.

Pie balli noberztā galda sēdēja viens vienīgs viesis, žāvādamies un miegaini staipīdamies.

Saimnieks viņu nepazina un tādēļ nepiegrieza tam nekādu vērību.

Svešiniekam bija ugunīgi sarkani mati, iedegusi seja un milzīgs melns plāksteris pār kreiso aci. Viņa lūpas un zodu noslēpa nekopta, pelēcīga pilnbārda.

Augsti, netīri zābaki, kas sniedzās gandrīz līdz ccļicm, stipri apvalkāta, kādreiz gaiša ādas jaka izspūrušām piedurknēm un norautām pogām, lādas pašas ādas noskrandušas bikses un rupjš adīts lakats ap kaklu bija viņa šaubīgā uzvalka galvenās sastāvdaļas.

Kāds jocīgs puisis, — krodzinieks sevi domāja, paglūnēdams uz viesi, kas pašreiz lika glāzi pie lūpām.

Vai nu viesis bija piedzēries, vai arī pārāk neveikls, bet glāze lam pēkšņi izslīdēja no rokas, un alus nolēja galdu un tuvējos krēslus. Lādēdamies viņš pietrūkās kājās.

— Ei, saimniek, jaunu glāzi!

īgni rūkdams, ķrodzinieks izpildīja prasību un noslaucīja aplieto galdu.

Iedams atpakaļ uz savu vielu, viņš neapmierināts domāja:

—        Kāda acs šim cilvēkam! Tā nemaz neiederas viņa sejā. Tam jābūt viltīgam kā lapsai — par lo liecina viss viņa izskats.

Viesis nelikās saimnieku redzam. Viņš bungoja ar pirkstiem pa galdu un klusi svilpoja caur zobiem kādu meldiņu.

Durvis uzmanīgi atvērās, un pa tām salikuši icnāca divi viri. Krodzinieks smaidīdams stiepa tiem pretim savu lāča ķclnu, kurā Ansclms Bcrnts spēcīgi iesita, kamēr Feits neuzticīgi pavērās nepazīstamajā.

—        Sen neredzēts, — Ansclms mierīgi noteica, atsprādzēdams savu paunu un nosēzdamies pie galda pretī svešajam.

Saimnieks apjautājās par dažām nenozīmīgām lietām, un Ansclms lam mierīgi atbildēja.

—        Kaut ko dzert! — Fcils īgni norūca. — Man rīkle izkaltusi kā pupu laksts.

Vienā rāvienā viņš izdzēra pasniegto degvīna glāzi un klusēdams no jauna piebīdī ja to krodziniekam.

Kad viņš jau bija izdzēris ceturto glāzi, Anselms brīdinoši iegrūda tam dūri sānos.

—        Beidz, tu taču nevari panest. Drīz tu sāksi pļāpāt kā veca sieva — cs jau tevi pazīstu.

Feits sašutis izslējās.

—        Es nevaru panest? — viņš iesaucās. — To cs tev tūlīt pierādīšu! Tu esi meitene, tādēļ lu negribi dzert!

Anselms ļāva viņam runāt, jo dzērumā Feits bija ļoti ķildīgs.

—        Paliec taču klusu, — viņš pūlējās biedru nomierināt. — Tu jau lā klepo kā vecs zirgs. Vai gribi sagaidīt, kamēr tev sāks plūst asinis no rīkles?

—        Tā ir mana rīkle, nc lava! — Feits atcirta. — Es vēl esmu stiprs, kaut vai divdesmit žīdu spārdītos purva dūņās.

—        Turi muti! — Anselms sašutis iesaucās un, ar vienu roku satvēris Fcitu aiz apkakles, otru pacēla sitienam.

Piesteidzās arī saimnieks, un divatā viņi gandrīz nēšus iznesa Fcitu no krogus istabas, kaut tas pretpjās visiem spēkiem.

Viesis bija ar redzamu vienaldzību nolūkojies nolikuma gaitā.

Bet kolīdz saimnieks ar Fcitu un Ansclmu bija izgājuši no istabas, viņš strauji piecēlās un piegāja pie pauninieka kastes.

—        Tic ir viņi, — viņš apmierināts čukstēja. — Tātad cs vēl šodien sasniegšu savu mērķi.

Viņš ieklausījās. Augšstāvā bija skaidri sadzirdami soļi un skaļas balsis — tur Feits aizvien vēl trakoja un plosījās.

—          Viņi grib to noguldīt, lai viņš vēl vairāk ncizpļāpājas. Bet nu jāpasteidzas, kamēr tic vēl nav atpakaļ.

Viņš ātri atvēra pauninieka kasti un, iegrūdis tajā roku, sataustīja tās dibenā kādu nelielu, cietu priekšmetu.

Zibens ātrumā viņš izņēma to. Tā bija zelta rokassprādze ar briljantiem.

Sprādze nozuda ādas kamzoļa kabatā. Uz kāpnēm jau bija dzirdami soļi.

Kaste ātri tika aizvērta, un viesis jau atkal mierīgi sēdēja savā vecajā vielā.

Mirkli vēlāk ienāca Anselms Bcrnls un šķietami ncpicspicsli nosēdās pie galda.

Sarkanmatainais viesis vienaldzīgi uzlūkoja pauninieku, kas centās izvairīties no nejaušā kaimiņa skatiena.

Saimnieks lāgā nezināja, ko lai iesāk ar svešo viesi. Viņa ziņkāre arvien vairāk pieauga, un vismīļāk viņš būtu uzsācis sarunu ar to, ja viņu neatturētu neparasts biklums.

Klusā viesa asais caururbjošais skatiens, likās, redzēja visu. Seja bija gandrīz mežonīga, jo kreiso aci pilnīgi aizsedza melnais plākstc ris.

—        īsts lielceļa laupītājs, — krodzinieks nodomāja. — Ar to nav labi sanīsties — tas redzams jau no pirmā acu uzmetiena.

—        Es gribu palikt šeit pat pārgulēt, viesis ar laupītāja seju pēkšņi sacīja.

Viņa dziļā, melodiskā balss un kundziskā izturēšanās pārsteidza Ansclmu un saimnieku. Visā viņa būtnē bija kaut kas tāds, kas necieta iebildumus.

—        Ja kāds jautā pēc Sarkanā Grāfa, vediet viņu tieši pie manis, — viņš klusi, bet ļoti noteikti sacīja krodziniekam, iespiezdams tam saujā prāvu naudas gabalu, ko saimnieks veikli noslēpa kabatā.

—         Es drīzumā gaidu dažus apmeklētājus, — viesis piebilda, it kā neviļus pārvietodams revolveri no vienas kabatas otrā.

Saimnieks tikai mēmi pamāja ar galvu un devās viesim pa priekšu augšup pa čīkstošajām kāpnēm.

Svešinieks pārlaida ātru skatienu zemajai, trūcīgi iekārtotajai istabai.

—         Būs jau labi, — viņš norūca un nevērīgi pamāja uz durvīm. Resnais saimnieks veikli izmetās pa tām.

Lejā viņam jau nāca pretī Ansclms, kura sejā atspoguļojās dzīva ziņkāre.

—          Kas tad tas tāds? — viņš ieinteresēts jautāja. — Tas puisis izskatās visai bīstams. Sarkanais Grāfs — tādu cs vēl nebiju dzirdējis. Kas zina, varbūt tam ir vesela banda.

—         Var jau būt. Tas nav no tiem, ko var izjautāt, — saimnieks īsi noteica, ieskatīdams par labāku paturēt domas pie sevis.

—         Kur tu novietoji šo laupītāju vadoni? — Ansclms jautāja, bet tūlīt ari apklusa, jo durvis lika atrautas, un istabā iebruka apmēram desmit aizdomīga izskata vīru, kas skaļi pieprasīja dzērienus.

Saimnieks mirkli nolūkojās viņos atplestu muti, bet lad pasteidzās apkalpot jaunienākušos viesus, kas sāka jau izrādīt nepacietības zīmes.

—         Tā ir viņa banda, — Ansclms iečukstēja saimniekam un, paņemdams savu paunu, iegāja aiz krogus letes, it kā tur tas justos vairāk drošībā.

—         Klusu! — krodzinieks tāpat čukstus atbildēja. Šie tēviņi vis neizskatās pēc tādiem, kas mīl jokot.

Viņš ātri pasniedza alu un izrādīja savu viesmīlību.

Viesi nelikās viņu redzam. Viņi izturējās tā, it kā nebūtu saimnieku pat redzējuši. Viņu balsis kļuva arvien skaļākas, viņu smiekli arvien izlaidīgāki.

Bet tad viņu līksmību pārtrauca troksnis augšā.

Viens no vīriem piecēlās un pasauca saimnieku.

— Aizvediet mani pie Sarkanā Grāfa, — viņš sacīja.

Vccais saimnieks trīcēdams paklausīja, bet, Uzgājis augšā pa kāpnēm, norādīja ar pirkstu uz durvīm.

— Tur viņš ir, — tas sacīja.

Kad krodzinieks nonāca atpakaļ krogus istabā, viņu saņēma atbaidošs klusums.

Pie galda, kur pirmīt bija sēdējis Anselms" Bcrnts, sēdēja divi pazīstami augsti policijas ierēdņi.

Resnais saimnieks nobāla un pasveicināja jaunos viesus.

Kas gan noliks, vai būs apcietināšana?

Cilvēki, kas atgādināja laupītājus, drūmi sēdēja pie galda un uzmanīja saimnieku stingiem skatiem.

—         Nu, Ansclm Bcrnt, ko tad jūs šeit darāt? — viens no laupītājiem jautāja.

Ansclmam bija netīra sirdsapziņa, un kā slikts cilvēks viņš negribēja tiki noķerts dzertuvē.

— Man slāpst, — viņš stostījās.

Abi kungi sasmaidījās.

—         Kur tad palicis jūsu draugs Fcils? — jautāja viens no kungiem, galīgi samulsinādams Ansclmu.

— Fcils? Es par viņu neko nezinu. Mans draugs viņš nav.

—          Nē? Bcl jūs taču gribējāt sagādāt viņam šveicara vietu pie bagātās Amandas Kusmaulas. Diemžēl vecajai dāmai jūsu draugs nepalika, un par to vakar pie viņas izdarīta ielaušanās ar zādzību. Vecā dāma atrasta sasaistīta ar lupatu mutē, gandrīz jau noslāpusi.

— Es neko nezinu, — Anselms meloja. — Es neesmu Fcitu iclcicis.

Saimniekam sirds metās arvien-smagāka. Palūkojies pa logu, viņš

pamanīja aiz lā kāda policista ķiveres smaili.

— Parādiet savu kasti! — viens no ierēdņiem pavēlēja.

Ansclmam šķila, ka viņš pazudis.

—        Tur ir tikai prcccs, ko cs pārdodu, — viņš sacīja, abām rokām sargādams paunu.

Vīri, kas līdz šim bija klusējuši, nu sāka skali smieties. Viens no tiem piecēlās un piegāja pie galda, kur sēdēja abi ierēdņi.

—         Varbūt arī mēs ko nopērkam, — viņš zobgalīgi sacīja, atņemdams Ansclmam kastu

Bāls kā mironis pauninieks aizslēpās aiz saimnieka platās muguras, grasīdamies bēgt pa pagalma durvīm.

—         Nc no vietas! — ierēdnis iesaucās, un tajā pašā acumirklī viens no šķietamajiem laupītājiem satvēra Anselmu aiz apkakles.

—         Kur jūs gribai bēgi? — policists bargi jautāja. — Jums laikam nav visai tīra sirdsapziņa?

Anselms neatbildēja. Viņš tikai nesaprata, kādēļ aizdomīgie tēviņi bija nostājušies viņa pretinieku pusē.

Kaste lika alvērta, un uz gnīda parādījās diegi, pogas, kabatnaži un citas sīkas lietas. Beidzot kādam ickrila prātā kasti apgāzt, un tās saturs nekārtībā izbira uz galda. Bcrnts stāvēja nc dzīvs, nc miris.

—        Tepat jau ir. Kopš kura laika tad jūs pārdodat sudraba karotes un dārgus gredzenus? — viens no ierēdņiem jautāja, norādīdams uz papīra kārbu, no kuras izbira smagas sudraba ēdamkarotes un zelta gredzeni ar briljantiem. — Tātad arī jūs esat ņēmis dalību šajā lietā, vecais draugs. Te jau ir arī monogramma A.K. — Amanda Kusmaula.

—          Nē, cs nebiju tur! — Ansclms iekliedzās. — Es tikai stāvēju sardzē un gandrīz neko nedabūju par savu darbu.

—         Tā, un to jūs neatzīstat par līdzdalību? Kas tad vēl tur bija, jo Feits viens taču nevarēja to veikt?

— Feits vienmēr strādā viens, viņš nekad nemēdz dalīties ar citiem.

—        Tātad jūs atzīstalics, ka Feits aplaupījis veco dāmu, kamēr jūs pats esat stāvējis sardzē? Nemēģiniet liegties — ar to jūs varat vienīgi sev kaitēt!

— Ko Feits darīja, cs neredzēju, jo stāvēju sardzē.

—         Kā, vai lad tur vairāk nekā nav? — Ansclms sašutis kliedza. — Tas blēdis man iedeva vēl vienu rokassprādzi, lā bija pali vērtīgākā. Kur lad tā palikusi?

— Te nav nevienas rokassprādzes. To laikam Feits pats paturējis.

—        Nē, viņš iedeva to man. Ja tās tur nav, tad viņš pals man to atkal nočiepis.

"— Vai arī jūs to csal noslēpis kur citur. Pārmeklējiet viņu!

Ansclms velti mēģināja pretoties. „Laupītāji" sagrāba to no visām pusēm lā, ka viņam gribot negribot bija jāļauj sevi pārmeklēt.

—        Tc ir vēl kāds naudas portfelis!. — viens no meklētājiem icsaucās, izvilkdams Anscimam no kabatas gaišbrūnas ādas dokumentu maku.

—         Desmit tūkstoši marku, — ierēdnis paziņoja, saskaitījis naudu. — Gluži pieklājīga atlīdzība par stāvēšanu sardzē. Bet šoreiz šis darbs jums ienesīs pavisam ko citu, vcco zēn!

— Rokassprādzes viņam nav.

— Feits man to izzadzis! Vecais nelietis, pat mani viņš krāpj!

—        Nu jūs pals redzat, ka tanī cilvēkam pat biedra kabala nav svēta. Bet tagad stāstiet, kur īsti palicis jūsu uzņēmīgais draugs?

—         Es neko nezinu, — Ansclms stūrgalvīgi liedzās, bīdamies no Fcita atriebības.

—         Gan jau paši viņu atradīsim. Ja jūs šeit esat, tad arī viņš nevar būt tālu.

—        Vai jums ir kādi īrnieki? — augstākais ierēdnis pievērsās saimniekam, kam dūša uzreiz saplaka papēžos.

—        Jā, divi, — viņš stostījās. — Vienu cs nepazīstu. Tas sevi dēvē par Sarkano Grāfu. Otrs ir Feits, bet cs nezināju, ko tas izdarījis.

— Ir jau labi. Mums tomēr jāuzmanās, jo Feits ir veikls puisis.

Ansclms Bcrnts palika krogus istabā. Par bēgšanu nebija ko domāt.

Viņš jau bija nācis pie atziņas, ka briesmīgie laupītāji ir pārģērbti policisti.

Abi ierēdņi krodzinieka pavadībā klusi uzkāpa augšā un, apstājušies pie pirmās istabas durvīm, ieklausījās. Tad viens no viņiem pieklauvēja.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās Sarkanais Grāfs. Krodziniekam par bezgalīgu pārsteigumu viņš sasveicinājās ar abiem ierēdņiem, sniegdams tiem roku. Kad durvis atkal bija aizvērušās, saimnieks, galvu purinādams, devās lejup pa kāpnēm.

—          Vai Fcitu jau esat manījis, grāfa kungs? — augstais policists jautāja sarkanmatainajam vīrietim ar melno plāksteri uz acs. — Jūs tiešām izskatāties pēc īsta laupītāju vadoņa, un cs pie labākās gribas nebūtu jūs pazinis.

Roberts — jo tas bija viņš — pasmaidīja.

—        Feits guļ tepat līdzās. Vēl nupat dzirdēju viņu skali krācam, bet nu tas ir apklusis.

Otrais laupītājs — kāds pārģērbies policists stāvēja pie sienas un klausījās.

—         Mums jāatbīda šis skapis, — viņš klusi sacīja. — Aiz tā droši vien atrodas durvis, jo ieeja no koridora ir aizbultēta.

— Varbūt arī šīs durvis aizslēgtas, ja vien šeit vispār tādas ir.

—        To tūliņ redzēsim. Vai palīdzēsit man nobīdīt skapi, grāfa kungs, vai arī man būs jāpasauc ļaudis?

—          Dažiem no tiem tikpat jānovietojas, kāpnēs, jo Feits varētu izmantot otro izeju.

— Pasauciet arī saimnieku, lai viņš mums visu apraksta.

Ierēdnis izgāja, bet drīz vien atgriezās kopā ar saimnieku un vairākiem policistiem. i

— Vai istabai ir vēl kāda izeja, izņemot durvis, kas ved koridorā?

—        Jā gan, lā savienota ar šo istabu, bet durvīm priekšā aizbīdīts šis skapis, — saimnieks paskaidroja, neiedrošinādamies melot.

— Skapi tūlīt atbīdīsim. Palīdziet mums!

Saimnieks, klusībā lādēdamies, paklausīja, kamēr policisti ieņēma koridoru un kāpnes.

Kad skapis bija albjdīts, sienā kļuva redzamas lapelēm aizsegtas durvis.

— Kā šī ieeja atverama? — Roberts izbrīnā jautāja.

—        Tās atveramas vienīgi no otras puses, — saimnieks smīnēdams atbildēja.

—         Tad jau mēs tikpat viegli varam uzlauzt arī otras durvis vai pat abas, — Roberts, mirkli apdomājies, sacīja. — Fcitu cs katrā ziņā gribu dabūt rokā.

—        Viens jūs netiksit ar viņu galā, grāfa kungs. Fcils ir ļoli stiprs un apbi-īnojami izveicīgs.

Roberts nicīgi iesmējās.

—         Šaubos, vai viņš vispār mēģinās pretoties. Ko gan viņš viens varētu iesākt pret tik daudziem?

—        Jūs viņu nepazīstat. Tas cilvēks nepadosies, kamēr vien vēl spēs kustēties.

— Jo |aunāk viņam. Bet nu ir laiks.

Saimnieks nesaprašanā klausījās. Neko tamlīdzīgu viņam vēl nebija nācies piedzīvot. Augstais ierēdnis godināja laupītāju vadoni par grāfa kungu!

—        Jūs varat iet, mč iztiksim bez jums, viņam lika paziņots, un resnais krodzinieks ar prieku izmantoja šo atļauju, lai nebūtu jāņem dalība Fcita apcietināšanā.

—        Feits mēģinās bēgt caur šo istabu, — Roberts piezīmēja. — Mēs mierīgi varam viņu sagaidīt šcil.

—        To viņš nemēģinās darīt, jo viņš taču zina, ka ir ielenkts. Es vēl nevaru iedomāties, kādu līdzekli viņš savā izmisumā izvēlēsies, lai mēģinātu sevi glābt, — ierēdnis atteica.

Divi policisti no koridora puses izlauza durvis, kas ar skaļu brīkšķi atsprāga vaļā.

Pie sienas stāvēja dzelzs gulta, bet lā bija tukša. Šaurā drēbju skapja durvis bija vaļā, uz grīdas mētājās netīru zābaku pāris. Tas bija viss.

— Viņš jau paguvis aizbēgt! — policisti sauca.

Pārējie iesteidzās viņiem līdzi istabā. Arī Roberts jau bija tur un nesaprašanā lūkojās visapkārt. No Fcita nebija nc vēsts.

Policisti izlauza arī otras durvis. Protams, Feits nebija arī aiz tām.

—         Viņš izkāpis pa logu uz jumta! — Roberts icsaucās, palūkojies pusatvērtajā logā. — Es tūlīt sekošu viņam!

—          Mans Dievs, bet taču nc šādā ccļā, grāfa kungs! — augstais ierēdnis šausmās iekliedzās, kad Roberts uzlēca uz palodzes. — Mēs taču varam nokļūt uz jumta arī no pagalma.

—          Vienalga, cs tomēr izvēlos īsāko ceļu! — Roberts atbildēja, rokām aptverdams notekas cauruli, kas gāja gar logu. Viņš veikli uzrāpās pa to un nākamajā acumirklī jau stāvēja uz skārda jumta.

—          Es viņu redzu! — viņš uztraukts icsaucās. .— Viņš pašreiz aizslēpās aiz kaimiņu nama skursteņa.

Bija dzirdams, ka Robcrls aizskrien pa diezgan stāvo jumtu, kamēr policisti steidzās uz bēniņiem.

—         Trepju pie lūkas nav! — priekšējais no viņiem iekliedzās. — Acīmredzot krodzinieks ar viņu uz vienu roku!

—         Nekas, gan iztiksim arī bez trepēm, — kāds cits, īsts milzenis, atbildēja un kā rotaļādamies palīdzēja biedriem izkļūt uz jumta.

Šādā ccļā četri vai pieci policisti un viens no augstajiem ierēdņiem sasniedza jumtu un tūliņ ņēma dalību bēgļa gūstīšanā.

Atmodies no miega, Feits izdzirda balsis, un acumirklī viņa rcibulis

bija izgaisis, jo ik uz soļa viņš redzēja draudam briesmas. Ātri atjēdzies, viņš steigā apģērbās un, elpu aizturējis, ieklausījās. Viņš saprata, ka to var glābt vienīgi bēgšana. Zibens ātrumā viņš apsvēra, ka tam atlicis tikai viens vienīgs ceļš.

Ar apbrīnojamu izveicību viņš pa logu izrāpās uz jumta. Un bija arī pēdējais mirklis, jo tūliņ atskanēja skāļš brīkšķis — tur tika izlauztas istabas durvis.

Nometies četrrāpus, viņš uzmanīgi nokļuva uz kaimiņu nama jumta un sasniedza tā skursteni tajā brīdī, kad uz jumta parādījās arī Roberts.

Feits izgrūda niknu lāstu.

—  Ā, kāds pārģērbies policists! — viņš norūca. — Nu, uzgaidi vien — Feits vis tik drīz nepadosies!

Viņš pietrūkās kājās un sāka skriet. Roberts dzinās pakaļ.

Gājēji uz ielas jau kļuva uzmanīgi. Jumtiem drīz vajadzēja izbeigties, jo dažus namus tālāk bēgļa ccļā atradās klajš pagalms. Kliegdami un saukdami policisti piedalījās dīvainajās medībās. Bet jumti kļuva aizvien stāvāki, un policisti cits pēc cita atteicās skriet tālāk, tāpēc beigās vienīgi Roberts vēl dzinās Fcitam pakaļ.

Lejā jau bija salasījies liels'pūlis, kas sasprindzinātā uzmanībā sekoja medībām. Arī uz dažiem kaimiņu namu jumtiem parādījās rungām un cirvjiem apbruņoti iedzīvotāji, lai piedalītos abu aizdomīgo tipu gūstīšanā, jo ikviens noturēja arī Robertu par bēgošu klaidoni.

Attālums starp Fcitu un Robertu arvien vairāk samazinājās. Smagi elsdams, vccais noziedznieks nu stāvēja jumta malā, nolūkodamies lejup.

—  Ko darīt? Vienam no mums jāpaliek slāvam. Vai varbūt viņi tomēr arī tam dzenas pakaļ? — Fcitam izskrēja doma caur smadzenēm.

Viņš strauji pieliecās un, paķēris no jumta dakstiņu, ar visu spēku mela to uz Robertu. Tomēr las veikli izvairījās, un smagais sviediens ķēra galvā kādu vīrieti, kas stāvēja ar resnu rungu rokā. Skaļi iekliegdamies, las sāka ripol lejup pa jumta nogāzi, kuras malā tas palika guļam, krampjaini ieķēries ar rokām dakstiņos.

Robcrls skriešus devās palīgā nelaimīgajam, jo negribēja, ka nevainīgs cilvēks ciestu viņa dēļ.

Feits atguva zudušās cerības. Nu viņš bija tālu priekšā saviem gūstītājiem, un katra minūte varēja nozīmēt glābiņu.

— Atri, — Roberts uzsauca skatītājiem, kas izbrīnā nolūkojās, kā šķietamais klaidonis steidzās glābt nelaimīgo, — palīdziet man, jo cs nevaru šeit gaidīt, kamēr nelietis aizbēg!

Viņš nodeva gandrīz nemaņā gulošo ļaudīm, kas vilkšus aizvilka to pajumtu atpakaļ uz lūku.

Feits stāvēja līdzās kādam zemam skurstenim, no kura cēlās augšup biezi dūmi. Lecot skurstenī, viņam draudēja nosmakšana. Aiz viņa jumts izbeidzās, bet gūstītāji atradās vairs tikai dažu so|u attālumā no viņa.

Troksnis un kņada jau bija sapulcējuši visus ielas iedzīvotājus. Kurp vien Feits meta acis, to sagaidīja vajātāji. Pagalmā zem viņa strādāja daži vīri, kas raka līdzās zirgu stallim dziļu mēslu bedri. Viņi draudīgi pavērsa pret Fcitu savas dakšas.

Feitam iešāvās prātā kāda briesmīga doma. Viņš beidzot tomēr bija sapratis, ka klaidonis tam dzenas pakaļ. Viņš nolēma turēties līdz pēdējam, lai tad vismaz paņemtu līdzi nāvē arī neatlaidīgo vajātāju.

— Vai nu tu beidzot esi man rokā? — Roberts icsaucās, mezdamies virsū Feitam, kas to sagaidīja.

—   Vēl nc! — Feits atkliedza, paceldams dūri labi mērķētam sitienam.

Sitiens bija tik stiprs, ka Roberts sagrīļojās un sabruka ccļos. Bet jau nākamajā mirklī viņš atkal pietrūkās kājās un satvēra bēgli kā dzelzs spīlēs, tā ka tas nevarēja nc pakustēties.

Tomēr jumts bija ļoti stāvs, un Feits pretojās ar neticamu spēku. Bet viņš zināja, ka neveiksmes gadījumā to gaida cietums, un tas brīvībā icradušajam klaidonim nozīmēja daudz ļaunākas izredzes, nekā pēkšņa nāve uz vietas.

Abi pretinieki cicši turēja viens otru satvertu un pamazām kopā ripoja lejup pajumta nogāzi. Vēl mirklis — un viņi neglābjami būlu nogāzušies lejā. Bet vēl pēdējā sekundē Robertam palaimējās atbrīvoties. Viņš strauji pietrūkās kājās, un Feits no negaidītā grūdiena zaudēja līdzsvaru.

Skatītāju pūlī atskanēja skaļš kliedziens. Kāds stāvs atdalījās no jumta un nokrita pagalmā — tieši mēslu bedrē, kas vēl bija līdz pusei pilna.

Sprauslodams un lādēdamies Feits izrāpās no netīrās bedres, kur strādnieki lo tūlīt satvēra no visām pusēm.

Roberts to visu noskatījās ar prieku. Gandrīz bez samaņas viņš noslīga uz jumta ccļos, atbalstījis galvu pret skursteni. Sirds viņam neprātīgi sita aiz uztraukuma un piepūles.

Feits trakoja un plosījās, tomēr viņa pretošanās tam neko nelīdzēja. Strādnieku smagās dūres to notrieca uz bruģētā pagalma akmeņiem.

Policija jau bija redzējusi sacensības iznākumu un atsteigusies pagalmā. Fcita vienīgā acs kvēloja neizsakāmā naidā, un bija redzams, ka viņš vismīļāk būlu saplosījis savus vajātājus gabalos.

— Tas dabūja smalki izpeldēties! — apkārtstāvošie smējās, zobodamies par Fcita visai nepievilcīgo izskatu.

Feits sakoda zobus. Viņš apņēmās neatbildēt, jo ar klusēšanu tas vēl varēja cerēt ko panākt.

Policisti daudz ar viņu ncccrcmonējās. Acumirklī tas bija sasiels un tika aizvilkts cauri smieklos rēcošajam pūlim.

Roberts apmierināts vēroja, kā viņa bīstamākais ienaidnieks lika padarīts nekaitīgs. Pārmijis dažus vārdus ar policistiem un ierēdņiem, kas to apsveica ar lielisko uzvaru, viņš lika pasaukt ormani, lai drīzāk dotos atpakaļceļā uzpili, kur tas vispirmsgi ibēja pārģērbties parastās drēbēs. Viņš tikai vēl lūdza nosūtīt telegrammu Gabriclai, lai ari lā zinātu, ka viss beidzies laimīgi.

Uzskrējis augšā pa kāpnēm,-Roberts devās tieši mātes istabā.

—          Māt, cs noķēru Fcitu, Brandcnfclsas noziedznieku! — viņš neaprakstāmā priekā sauca, strauji apskaudams grāfieni.

Grāfiene Rcišcnova izbrīnā bija vērojusi dēla apģērbu. Viņa vārdi tai visu izskaidroja, un viņa raudāja aiz laimes.

—         Paldies Dievam, ka esi vesels pārnācis pie manis, mans dēls, — viņa sacīja. — Es visu laiku baiļojos tevis dēļ, jo vienīgi lu man vēl esi palicis.

— Un arī mana Gabricla, māt!

Grāfiene laimīgi pasmaidīja. Vienīgā dēla laime taču bija arī viņas laime. Ar lepnu prieku viņa bija noklausījusies Zigrīdas stāstā par to, kā Roberts pats atbrīvoja savu sievu. Ar maigām skumjām viņa atcerējās Ulrihu.

Robertam nebija laika ilgi kavēties. īsumā atstāstījis mātei visu notikušo, viņš steidzīgi pārģērbās, lai tūliņ dotos pie prokurora ar ziņojumu.

Zigrīda, kam vecā grāfiene pastāstīja par Roberta pēdējiem panākumiem, izlcica lam savu apbrīnu. Ari viņa nespēja atturēties, klusībā nesalīdzinājusi Roberta stipro gribu un enerģiju ar Ulriha vājo, gļēvo raksturu.

Un Roberts pats? Viņš pats nevērtēja savus sasniegumus visai augstu. Viņš tikai priecājās, ka tam laimējies atrast noziedznieku, kura dēļ viņa Gabricla tik ilgi ciclusi nevainīga.

Viņš nepazina nogurumu, kamēr nebija paveicis visu, kas vien bija iespējams Gabriclas pilnīgas nevainības pierādīšanai. Pēc visa, ko tā bija pārcietusi, viņai bija pilnas tiesības uz to.

Bridi vēlāk viņš jau bija pārģērbies un nekavējoties devās kājām pie prokurora, lai Feita lietas izmeklēšana neaizkavētos nc mirkli.

88 Rotenauss apcietināts!

Prokurors attīstīja tiešām drudžainu darbību. Nu arī viņš no savas puses gribēja darīt visu iespējamo, lai sagādātu Gabriclai pilnīgu gandarījumu.

Ziņu par Fcita apcietināšanu viņš saņēma nekavējoties, un viņa cicņa pret Robertu arvien vairāk pieauga. Vccā noziedznieka prāvai vajadzēja tūliņ tikt iztiesātai. Ari Brauna lieta gaidija savu atrisinājumu.

Bet starp abiem noziegumiem bija tik daudz kopīgu pavedienu, ka bija nolemts iztiesāt abas lietas reizē.

Ari advokāts Normans bija ieradies pie prokurora.

—  Es uzskatu, ka esmu bijis netaisns, — prokurors atzinās. — Bet jaunā grāfiene Reišenova tiešām ir apbrīnojami augstsirdīga sieviete: viņa man neko nepārmet, lai gan lai būtu tiesības to darīt. Nu cs saprotu ari jūsu cieņu pret šo dāmu un turpmāk varu vienīgi dalīties lajā.

Dr. Normans bija pilnīgi apmierināts ar šādu atzinību pret savu klienti un vairāk neko nevēlējās, kā vienīgi tās drīzu attaisnošanu visas sabiedrības priekšā.

— Pateicoties grāfa Reišenova enerģijai un neatlaidībai, Feits nu beidzot būlu mums rokā.

—  Jā, viņš viens pats izdarīja visu, cs izrādījos gluži lieks, — Normans piezimēja.

— To jūs gan nedrikstat apgalvot, — prokurors'micrināja advokātu, prcl kuru tas izjuta it kā līdzjūtību. — Jūs jau pašā sākumā turējāt Rolenausu aizdomās, un lā nebija jūsu vaina, ka mums trūka tiešu pierādījumu prcl viņu.

Normans neatbildēja, lai prokuroram neienāktu prātā, it kā viņš nenovēlētu Robertam tā panākumus.

—  Šis cpilcpliķis žīds Fcilšcntāls šorīt cietumā pakāries un tādā veidā izbēdzis savam sodam, — prokurors turpināja. — Es viņu noteikti uzskatu par nabaga Juditcs slepkavu.

—  Tas viņš ari bija — viņš taču pats sevi nodeva. Starp cilu, ari Feits varēs to apliecināt, — Normans diezgan vienaldzīgi atbildēja, jo viņa domas kavējās pavisam citur.

— Mums trūkst vēl tikai Rotenausa, tad, šķiet, visi mums būs rokā. Ja smagie noziegumi, kuru pēdas mēs atradām pagrabā, tiešām gulstas uz viņa sirdsapziņas, tad augstākais sodamērs tam nodrošināts.

— Varbūt grāfs Rcišcnovs atradis arī viņu, — Normans sacīja, pat nedomādams par to, ko runā.

—  Dieva dēļ, grāfs tiešām pclnijis, ka viņam ļauj atpūsties. Visas Rotenausa pēdas ved uz Minhcni, no kurienes cs vēl šodien saņēmu ļoti svarīgu ziņojumu. Ja mums palaimēsies, drīzumā arī viņš būs mūsu varā.

Prokurors pasniedza Normanam diezgan garu rakstu, kuru tas lasīja sākumā visai nevērigi, bet tad ar redzamu uzmanību.

— Tātad šis nelietis pal vislielākajās briesmās nespēj atteikties no

saviem netikumiem. Šādā kārtā viņa upuru skaits gandrīz būtu pieaudzis. Laime, ka šī mežsarga meita barona Rotcnausa ģīmetne pazinusi savu ceļabiedru, kas aizvilinājis to pie savas «krustmātes". Vai policija jau sadzinusi viņa pēdas?

—        Jā, cik noskaidrots, viņš jau otrās dienas vakarā ar ātrvilcienu aizbraucis uz Itāliju. Turienes iestādēm jau paziņots, un kolīdz viņš būs ieradies Milānā, kurp tas paņēmis biļeti, viņš liks apcietināts.

— Kas tad viņam seko?

— Dctckllvs Vihcrts.

— Un kas noticis ar Melhioru Dimki?

—        Arī las devies izpriecas braucienā uz Itāliju. Viņa saimniecības vadītāja gan negribēja atzīties, bet policijai izdevās notvert vēstules, ko Dimke tai rakstījis. Tādā kārtā mums izdevās noskaidrot viņa atrašanās vietu. Liekas, viņš tur uzturas kā grāfs. Prolams, mums ļoli svarīgi izdibināt, vai Feits zināmā vakarā tiešām bijis pie viņa. Šmcijc Finkcls atzīstas, ka uzdevis Fcitam šī blēža adresi, kaut apgalvo, ka arī viņš nezinot, ko tas īsti gribējis no Dimkcs.

—        Kur lad šis Dimke ņēmis tik daudz naudas, ka var dzīvot Itālijā kā īsts bagātnieks? Tjir kaut kas sļppjas.

— Bez šaubām. Bet gan jau izdibināsim ari to.

' — Ja Rotcnauss tiklu pārvests atpakaļ, jūs taču konfrontētu to ar liku?

— Katrā ziņā. Varbūt viņš jau nojauš, ka viņa to nodevusi.

—        Dīvaina meitene. Viņas naidam mēs esam tikpat daudz pateicības parādā kā grāfam Rcišcnovam. Starpība tikai tā, ka pēdējo vadījuši pavisam pretējas dabas iemesli.

—        Jā gan, mīla un naids ir stiprākie dzinuļi cilvēku dzīvē — par to mēs atkal reiz esam dabūjuši pārliecināties.

Sarunu pārtrauca prokurora istabene, kas aizelsusies ieskrēja istabā, aizmirsusi pat pieklauvēt. Viņa izskatījās tik uztraukta, ka prokurors to izbrīnā uzlūkoja.

—        Mans Dievs, kas tad nu nolicis? J ūs jau skrienat, it kā namā būtu izcēlies ugunsgrēks!

—         Ak debess, viņi to noķēruši, prokurora kungs! — meitene ar pūlēm izdvesa.

— Ko noķēruši? Runājiet taču sakarīgāki

—        Nu to scptiņkārlējo slepkavu, miljonu laupītāju un jauno meiteņu pavedēju — baronu Rotenausu!

—         Kā, Rotcnauss apcietināts? — Prokurors pirmajā mirklī pat nepievērsa uzmanību neparastajam ziņojuma saņemšanas veidam — ar kalpones palīdzību. Bet tad tas tūliņ pārvērtās. — Kā jūs to zināt? — viņš bargi jautāja. — Varbūt tās ir tikai tukšas tenkas?

—         Lai Dievs pasargā, prokurora kungs, tīrā patiesība! To man pateica mans līgavainis, tiesas kurjers Vilhelms… Ak, es pavisam

aizmirsu: viņš taču včl stāv turpat koridorā, un cs aiz pārsteiguma aizeirtu durvis tā deguna priekšā!

Meitene skriešus devās atkal ārā. Prokurors, galvu purinādams, nolūkojās lai pakal, kamēr Normanam gribot negribot bija jāpasmaida.

— Te nu redzams, cik dziļi ļaužu prātus satraukuši metriem garie avīžu ziņojumi. Pat mana sieva pie brokastu galda vispirms tver pēc avīzēm, cerēdama atrast tur kādas jaunas ziņas par Lindcnhozas meiteņu slepkavu. No manis viņa, protams, neko nedabū zināt. Visi liekas sasirguši ar šo slimību. Virtuvē tiek spriests tikai par nevainīgo grāfieni Gabrielu un par šo sātanu cilvēka izskatā — baronu Rolcnausu. Tas ir vēl Saistošāks temats nekā iemīlējušos jauniešu — Ulriha Reišenova un skaistās Judītes — divkāršā pašnāvība. Manai citkārt tik prātīgajai istabenei pēkšņi gadījies mīļākais, kas turklāt vēl ir tiesas kalpotājs. Nu, cs gan gribētu redzēt lā seju šajā brīdī!

Drīz pie durvīm tika klauvēts, un istabā mazliet nedroši ienāca Bertas Vilhelms, tiesas izsūtāmais.

Prokurors ironiski pasmaidīja.

—  Tātad jūs jau sākat uzticēt savai Bertai pat dienesta noslēpumus? — viņš jokoja. — Kas tad vēl turpmāk notiks?

Redzēdams, ka prokurors nedusmojas, izsūtāmais saņēma visu drosmi un atbildēja:

-^Piedodiet, prokurora kungs, bet tādas jau ir sievietes!.

Viņš tik dziļi nopūlās, ka abi kungi sāka skaļi smieties.

— Ļaudis jau visos ielu stūros runā par to, — Vilhelms turpināja, kļūdams arvien drošāks. — Un lad lāču arī cs drīkstēju pastāstīt to savai Bertai.

,— Nu šoreiz lai vēl paliek, bet turpmākiem gadījumiem iegaumējiet, ka jūs vispār nedrīkstat neko zināt!

Vilhelms nodeva atnesto portfeli un saņēma lā vielā j aunu. Tomēr, ārā iznācis, viņš palika pie atziņas, ka no Bertas vispār nespētu neko noslēpt, jo tā prata pārāk mīļi lūgt.

Dažas minūtes vēlāk kāds policijas komisārs ieradās pie prokurora ar oficiālu ziņojumu. Barons Rotenauss bija apcietināts kādā Milānas viesnīcā, kur tas ieturējis lepnas vakariņas kādas skaistules sabiedrībā. Drīz pēc tam viņš pats bija atzinies, ka apburošā itāliete atvieglojusi tā kabatas par vairākiem lūkslošicm marku. Starp cilu, viņš bijis ļoli sašutis un solījies Vācijā sūdzēties par policijas nedzirdēto nekaunību.

Viņam izvirzītos apvainojumus las ļolinolcikli noraidījis, apgalvodams, ka neko nezinot par bedri pagrabā, un novēlis visu uz Braunu un Vcringu, par kura nāvi Rotcnausam nekas vēl nebija zināms. Arī kasi esot apzaguši abi sulaiņi, nevis viņš. Vienīgi ārstu padomam paklausot, viņš esot devies veseļošanās nolūkā uz Itāliju, kurp Braunam vajadzējis lam sekot. Par mežsarga meitu viņš neko nezinot. Ari šoreiz viņš, kā parasti, esot braucis uz Minhcni pirmajā klasē. Viņš priecājoties, ka viņa nabaga māsīcas nevainība beidzot tikusi atzīta. Viņš ari neko nezinot par kādu otru testamentu un domājot, ka tas esot „rupjš viltojums". Tagad viņš esot nodomājis uzticēt sevis aizstāvēšanu advokātam Normana kungam.

—        Pateicos par šo godu, — Normans sašutis iesaucās, kad komisārs bija beidzis. — Tas ir pats nekaunības kalngals un labi saskan ar šī cilvēka bramanību. Es, viņa māsīcas aizstāvis, nu lai uzņemos tā cilvēka aizstāvēšanu, kas bija viņas galvenais apvainotājs! Ja tā nav nekaunība, tad las ir vienkārši ārprāts!

—         Katrā ziņā viņš izrāda nedzirdētu nekaunību. Tas ir pēdējais līdzeklis, pie kura bieži vien mēdz ķerties liela mēroga noziedznieki. Šis barons ir tik veikls un atjautīgs nelietis, ka vispār nebūs viegli lam ko pierādīt. Arī viņa aizstāvi sagaida smags un nepateicīgs darbs.

— Lai viņš pats aizstāvas — tā būs labāk.

—        Tiesai jāieceļ viņam aizstāvis, ja neviens labprātīgi neuzņemas šo pienākumu.

— Es nezinu nevienu, kas to bez piespiešanas darītu.

—        Nu, gan tas viss vēl nokārtosies. Pats svarīgākais ir tas, ka viņš beidzot ir mums rokā. Vihcrts varēs saņemt desmit tūkstošus marku, ko grāfiene Brandcnfclsa izdalījusi Rotcnausa izsekotājam.

— Šo summu viņš arī nopelnījis, jo sen jau dzen lā pēdas.

— Kad viņš ar baronu var ierasties šeit?

— Rīt agri, ap pulksten desmitiem.

—        Tātad prāvas iztiesāšana var sākties jau pulksten četros pēcpusdienā.

— Publikas pieplūdums būs milzīgs, jo visi par to vien runā.

Šajā mirkli istabene pieteica jaunu apmeklētāju, un Roberts ātri

ienāca istabā.

—        Apsveicu jūs, grāfa kungs, — prokurors dedzīgi sacīja. — Jums palaimējies personīgi apcietināt vienu no bīstamākajiem noziedzniekiem. Nupat saņēmu ziņu, ka arestēts arī barons Rotcnauss.

—        Rolcnauss arestēts? Paldies Dievam, nu viss noskaidrosies, un mana sieva drīkstēs atkal lepni pacelt galvu! Patiesie ļaundari apcietināti, un neviens nevarēs teikt, ka Gabricla attaisnota vienīgi pierādījumu trūkuma dēļ.

Visi sirsnīgi spieda viņam roku, un, kad Roberts drīz vien atkal atvadījās, Normans izgāja kopā ar to.

Uz ielas grāfs palika stāvam.

—        Pirms jūs man visu izstāstāt, gribu lūgt no jums vienu, advokāta kuņgs: aizejiet manā vietā pie manas mātes un manas māsīcas un paziņojiet viņām šo jauno vēsti. Es ilgojos drīzāk nokļūt pie sievas, un pirrtiais ormaņa pajūgs nogādās mani Brandenfclsā.

Normans uzreiz piekrita. Viņam pat neienāca prātā, ka arī viņa pienākums būtu steigties ar jauno ziņu pie Gabriclas.

Drīzviņi izšķīrās. Roberts visrožainākajā jutoņā steidzās pie sievas, , bet Normans devās uz Rcišcnovu pili.

—        Grāfiene Rcišcnova nupat aizbrauca uz mazo villu, bet varbūt drīkstu jūs pieteikt grāfienei Holmsvīkai? — sulainis atbildēja uz advokāta jautājumu.

Drīz vien viņš jau stāvēja Zigrīdas istabā, kur tas nekad vēl nebija bijis.

Viņa apsveica Normanu ar parasto sirsnību un mieru, kas drīz vien izgaisināja arī advokāta biklumu.

Priecīgā uztraukumā atstāstījis viņai jaunāko ziņu, viņš pārlaida skatienu istabai.

—        To cs uzreiz pastāstīšu krustmātei, — Zigrīda neparasti dedzīgi sacīja. — Es tūliņ braukšu pie viņas uz villu. Kas gan vēl labāk varētu remdēt viņas sāpes kā izredzes uz dzīvā dēla ncapēnotu laimi?

—         Vai ņemsit mani līdzi, grāfiene Zigrīda? — Normans jautāja, bet tūlīt arī nobijās par savu pārdrošību un tumši pietvīka.

—        Protams, advokāta kungs, — jūs taču daudz labāk pārzināt visus apstākļus nekā cs. Lūdzu, pavadiet mani, tikai vispirms atvainojiet mani uz mirklīti.

Viņa izgāja, atstādama advokātu vienu istabā, kur katrs priekšmets likās atspoguļojam daļu no viņas būtības.

—        «Rakstāmgalds kā vīrietim, — advokāts sevī nosprieda, domīgi nosēzdamies pie lielā, grāmatām un papīriem piekrautā galda.

Virs rakstāmgalda karājās laba meistara gleznots sirmgalvja portrets — dižciltīga, nopietna seja ar mazliet sapņainu izteiksmi skatienā.

—          Katrā ziņā viņas tēvs, — Normans nodomāja. — Tikai viņa izskatās vēl pašapzinīgāka un enerģiskāka. Bet acis tās pašas — gaišas un starojošas, kā vanaga acis.

Viņš ieraudzīja uz rakstāmgalda lielu ādas portfeli, kas bija izrotāts diviem vienkāršiem sudraba burtiem Z. H. un ģerboni zem tiem Nc kroņa, nc kādu izgreznojumu.

Gluži neapzināti viņš atvēra portfeli un, izņēmis no tā lielu papīra lapu, ieraudzīja tur uzrakstītos viņam tik pazīstamos vārdus — las bija viņa paša dzejolis par gulbi.

Pārsteigts viņš izlasīja to no sākuma līdz galam.

—          Kā gan viņa var to tik labi zināt? — viņš bērnišķīgi salraukts jautāja pats sev.

Pēkšņi aiz viņa atskanēja klusa drēbju čaukstoņa, un piecēlies viņš ieraudzīja savā priekšā Zigrīdas mirdzošās vanaga acis.

Viņi abi klusēja. Kam viņiem vajadzīgi vārdi? Reizēm tie kļūst pavisam lieki.

Beidzot Zigrīda ar varu atrāva skatienu no viņa sejas un klusā, gandrīz biklā balsī izdvesa:

— Vai iesim?

Normans neiedrošinājās atbildēt. Klusēdams viņš sekoja Zigrīdai lejup pa kāpnēm, kur tos jau gaidīja pajūgs.

89 Pie tiesas galda

Zvērināto tiesas milzīgo zāli līdz pēdējai vietiņai bija piepildījis drudžainā uztraukumā gaidošs pūlis. Cilvēku sejās atspoguļojās sasprindzināta uzmanība, un tikai klusa sačukstēšanās vietvietām traucēja plašajā telpā valdošo klusumu.

Beidzot, beidzot reiz bija pienākusi diena, kad vajadzēja tikt noskaidrotiem tumšajiem noziegumiem, kas jau kopš vairākiem mēnešiem saistīja visplašāko aprindu uzmanību.

Kā zibens spēriens no skaidrām debesīm bija nākusi ziņa par galvenās apsūdzētās pilnīgu nevainību. Neaprakstāms uztraukums valdīja visā sabiedrībā. Avīžu^ziņojumi lika kāri aprīti acīm, un, ko tic nevēstīja, to papildināja fantāzija.

Šajā sensacionālajā prāvā lāču bija iejaukti dažādi sabiedrības slāņi: sākot ar baronu un beidzot ar liclccļa klaidoni un dienaszagli. Viņi bija kopā darbojušies, un vēl bija jautājums, kurš no tiem bijis lielāks nelietis.

Zāle tika noslēgta, jo tā bija pārpildīta. Daudzi bija spiesti palikt ārpusē, kas tiem sagādāja rūgtu vilšanos.

Tiesa un zvērinātie icnāca un ieņēma savas vietas. Zālē pēkšņi iestājās dziļš klusums. Ikviens nojauta šī. brīža svarīgumu.

Kad pirmās formalitātes — zvērināto izsaukšana — bija nokārtotas, prokurors deva rīkojumu ievest apsūdzēto.

Pagāja brīdis, un beidzot atvērās durvis. Divu policistu pavadībā lēniem soļiem zālē icnāca Feits. Viņa vienīgā acs drūmi nolūkojās pūlī, kas ar nepacietību gaidīja viņa notiesāšanu. Tad tas spītīgi atmeta galvu. Viņa sejā atspoguļojās liclccļa laupītāja dziļais naids un bezgalīgā nicināšana pret godīgo sabiedrību.

Drošiem, vienmērīgiem soļiem viņš devās uz apsūdzēto solu. Sargi nostājās viņam aiz muguras.

Feits aizstāvējās pats. Tā kā viņam tikpat būtu jāmelo aizstāvim, tad viņš atzina par labāku stāstīt tos pašus melus tieši tiesai.

Tika noskaidrota viņa personība, uzskaitīti visi viņa daudzie pārkāpumi.

Tad piecēlās prokurors un caururbjošu skatienu uzlūkoja veco noziedznieku.

—        Fcit, cs apsūdzu jūs slepkavības mēģinājumā pret grāfieni Brandcnfelsu un vērtīgu rotu nolaupīšanā no viņas ģimenes dārglietu krājuma, — viņš lēnām sacīja.

Feits sagrīļojās. Miroņa bālums pārklāja viņa seju, un viņam bija jāatbalstās pret barjeru.

To viņ$ nebija gaidījis — to nc. Līdz šim viņš bija pārliecināts, ka tam nāksies atbildēt vienīgi par ielaušanos un zādzību Amandas Kusmaulas namā. Prokurora apsūdzība viņu galīgi satrieca.

Tikai viens varēja būt viņu nodevis, un šis viens bija Rotcnauss!

Fcitu sagrāba bezgalīgs niknums pret baronu. To viņš gribēja tam pieminēt, jo viņa rokās taču bija atmaksas līdzeklis šim nodevējam.

—          Jūsu izbailes ir vislabākais pierādījums, ka esat vainīgs, Fcit. Atzīstieties un nemēģiniet velti liegties. So pērļu virkni līdz ar citām rotām jūs otrā dienā pēc nozieguma esat pārdevis augļotājam Šmeijem Finkclam Zīdu ielā par pieciem tūkstošiem marku.

Prokurors pacēla gaisā mirdzošo rotu. Caur zāli izšalca klusi pārsteiguma saucieni.

Feits jutās ļoti neomulīgi. Viņš gan licēja, ka vccais grabažnieks jau sen trūd Brandcnfclsas purvā, bet policija acīmredzot bija atradusi viņa veikala grāmatas, kur šis pirkums bija atzīmēts.

— Atbildiet: kur jūs ieguvāt šo rotu?

Fcilsļivilcinājās. Nodots viņš ir katrā ziņā, varbūt viņam vēl izdosies mīkstināt savu likteni, ja tas atzīsies un novels galveno vainu uz Rotcnausu.

— Nu, nedomājiet tik ilgi! Kā šī rota nokļuva jūsu rokās?

—         Es paņēmu to no grāfienes Brandcnfclsas dārglietu kastes, — Feits īsi atbildēja.

Šī negaidīti atklātā atzīšanās visus pārsteidza.

Prokurors atvieglots uzelpoja.

— Ko vēl, bez šīs pērļu virknes, jūs paņēmāt no turienes?

— Briljantu rokassprādzi un dažus gredzenus.

— Kur palika šīs lietas?

— To visu Finkcls atpirka no manis par smiekla naudu.

— Kur tad palika vccais augļotājs?

— To es nezinu.

— Jūs kopā ar Bcrntu iemetāt viņu Brandcnfclsas purvā.

Feits plaši ieplestām acīm lūkojās prokurorā. Galva viņam griezās riņķī. Visi viņa noziegumi lika ar neatvairāmu noteiktību mesti tam sejā. Viņa biedri bija to nekrietni nodevuši.

—        Šis gļēvais suns Anselms — tas mani nodevis! — viņš iesaucās. — Viņš to izdarīja, nevis cs. Viņš gribēja izlaupīt vecā žīda dzīvokli. — Iegrūdīsim viņu purvā, — viņš teica. — Tur nepaliks nekādu pēdu. — Un nu viņš uzveļ visu vainu man!

— Jūs kopējiem spēkiem esat viņu iemetuši purvā, Šmeije Finkcls pats to apliecināja.

Vai tad viņš vēl dzīvs?

— Jā gan, grāfs Rcišcnovs viņu izglāba.

Feits neprātīgu skatienu palūkojās visapkārt. Viņš zināja, ka Ulrihs Rcišcnovs miris, un prokurora vārdi tam bija nesaprotami.

—  Tāpat kā šim vecajam, nevarīgajam vīram", kuru jūs gribējāt nogalināt, lai pēc tam aplaupītu tā dzīvokli, jūs uzbrukāt arī grāfienei Brandcnfclsai, lai to aplaupītu, — prokurors turpināja apsūdzību.

— Grāfieni Brandcnfclsu cs neesmu nonāvējis — viņa taču vēl dzīva.

—  Katrā ziņā ar brīnuma palīdzību viņa tika izglābta, un tā jūsu laime, jo citādi jums tagad būtu jāatbild par vissmagāko noziegumu, kāds vien iespējams. Kamēr jūs pēc uzbrukuma nepamanīts aizbēgāt, kāda pilnīgi nevainīga persona, grāfienes pārnākusi meita, nokļuva smagās aizdomās, it kā viņa būlu noslepkavojusi savu māli. Bet jūs staigājāt brivībā, kamēr jauna, krietna uh godīga sieviete jūsu vietā smaka cietumā. Tur viņa būlu arī vēl šodien, ja debesu žēlastība nebūtu atklājusi šo briesmīgo kļūdu. Jā gan, grāfiene, kas tikko nekrita par upuri noziegumam, brīnišķā veidā atguvusi veselību un pali atzinusi savas meitas nevainību. Trīciet vien — gan viņa apliecinās, ka jūs bijāt tas, kas viņai uzbruka!

Zālē sacēlās neparasta kņada. Atskanēja riebuma un šausmu kliedzieni.

Feits tikko turējās kājās. Tālad nevis Rotenauss, bet gan grāfiene pati bija nodevusi? Vai tad viņa būlu to pazinusi?

—  Ievediet abas grāfienes Brandcnfclsas! — prokurors deva rīkojumu.

Visu acis pievērsās durvīm, pa kurām bija jāienāk lieciniecēm. Troksnis zālē acumirklī bija norimis.

Tur viņas nāca — māte un meita, ko tik ilgi bija vajājis ļaunais liktenis.

Gabriela atbalstīja māli. Vienkāršais melnais lērps darīja tās stāvu vēl slaidāku un brīnišķīgi izcēla viņas maigo sejas krāsu un krāšņos, zeltainos matus, kas kā kupls vainags rolāja tās galvu. Viņas skatiens meklēja Robertu, un laimīgs, lepns smaids atplauka viņas lūpās. Mierigu skatienu viņa nolūkojās milzīgajā pūlī.

Vccā grāfiene gāja mazliet salīkusi un atbalstījusies uz meitas rokas, ik mirkli ielūkodamās lai sejā maigu, mīlas pilnu skatu. Likās, publiku viņa nemaz neredzēja.

Abas dāmas ieņēma vielas liecinieku solā, un Gabriclas izteiksmīgās acis no jauna pievērsās Robertam. Dievs bija par viņu apžēlojies, ka tai nevajadzēja stāvēt apsūdzēto solā.

— Uzlūkojiet šo cilvēku, grāfienes kundze, — prokurors sacīja. — Vai pazistat viņā to noziedznieku, kas jums uzbruka?

Vecā dāma Irlcčdama piecēlās urt izbaiļu pilnām acīm uzlūkoj Feilu, kas nobālis saguma uz priekšu, rokām krampjaini sažņaug dams sola atzveltni. Ar to viņa stāvs ieguva savādi glūnošu izskatu,' kā viņš grasītos tūliņ mesties uz priekšu.

Grāfiene vērīgi lūkojās viņā, ar grūtībām pārvarēdama prctīgui sajūtu. Feits to nojauta un, it kā kādas noslēpumainas varas dzīts, mazliet pacēla galvu un uzmeta vecajai dāmai ātru, ļaunu skatu.

Šajā brīdī grāfiene izgrūda tik šausmu pilnu kliedzienu, ka Gabricla nobijusies to apskāva un novilka sev līdzās solā.

Tomēr jau nākamā mirklī vecā grāfiene no jauna pietrūkās kājās: It. kā vairīdamās, tā izstiepa abas rokas uz priekšu un iekliedzās: |

—     Tas ir viņš! Nu cs skaidri redzu to, ko tik ilgi velti pūlējos atcerēties! Arī viņam bija tikai viena acs! I

Feits atlaida barjeru un atkrita solā. Aizsmacis vaids izlauzās no viņa krūtīm. Viņš bija pazudis. Ko nu vairs līdzēja liegšanās?

Grāfiene no uztraukumā elsoja, piespiedusi galvu meitas plecam.

—     Mans nabaga, nabaga bērns! viņa saraustītā balsī sacīja. — Un tevi, tevi viņi varēja turēt aizdomās? Dievs debesīs, kāds šausmīgs stulbums!

Prokurors pārvilka ar roku pār pieri. Bija jāpieliek visas pūles, lai noslēptu savu saviļņojumu.

—    Es izmantoju šo gadījumu, — viņš skaļā, pēc iespējas nosvērtākā balsUsacīja, — lai šajā vietā atklāti paskaidrotu to, kās gan ikvienam zināms. Grāfiene Gabricla ir pilnīgi nevainīga noziegumā, kas apstākļu nejaušas sagadīšanās dēļ tika viņai uzvelts. Ar apbrīnojamu spēku un aizkustinošu pacietību viņa panesa visas tās ciešanas, ko tai nācās pārdzīvot. Nekad neviens ļauns vārds nav nācis pār viņas lūpām. Viņa paļāvās vienīgi uz savas nevainības uzvaru un Dieva žēlastību. Un šī cerība nav viņu pievīlusi: šodien viņa stāv šeit brīva no visām aizdomām. —

Gabricla lūkojās grīdā. Viņas bālo seju bija pārklājis tumšs sārtums. Viņai bija nepatīkami, ka prokurors runāja par viņu kā varoni.

Gandrīz nokaunējusies, viņa piecēlās un kopā ar māti devās pie Roberta, kas, priekā starodams, bija noklausījies prokurora runā.

Prokurors no jauna pievērsās Fcitam, kas galīgi iznīcināts sēdēja solā.

—     Apsūdzētais, vai jūs arvien vēl iedrošināties noliegt, ka esat gribējis noslepkavot grāfieni Brandcnfelsu? — viņš bargi jautāja.

Feits gurdi piecēlās.

—      Es neesmu gribējis viņu nogalināt, — viņš aizsmakušā balsī sacīja. — Man gan bija uzdots to izdarīt, bet, viņu ieraugot, es to nespēju. Gribēju padarīt viņu tikai uz laiku nekaitīgu, tādēļ arī dūriens bija tik viegls.

— Tātad jūs atzīstatics, ka esat viņai uzbrucis?

— Jā gan, bet slepkava cs tomēr neesmu, — Feits gaudoja.

—         Un kādēļ jūs gribējāt nogādāt pie malas nevarīgu sievieti, kas visiem darījusi vienīgi labu?

—         To cs darīju Ilkas, mana vienīgā bērna dēļ. Nelietis Rotenauss solījās viņu apprecēt, bet, kad atgriezās grāfienes meita, Rotenauss apgalvoja, ka nu viņš pazaudēšot cerēto mantojumu un nevarēšot liku precēt. Man vajagot nonāvēt vcco dāmu un nozagt dārglietu kasti ar testamentiem, no kuriem viņš gribēja paturēt tikai to, kas icccļ par mantinieku viņu pašu.

—        Tātad barons Rotenauss izstrādāja šo velnišķīgo plānu, un jūs uzņēmātics tā izpildi?

— Jā, lai Ilka varētu kļūt barona Rotenausa sieva.

—        Un šādam cilvēkam jūs gribējāt atdot savu vienīgo meitu — tikai tādēļ, ka viņš ir barons?

— Viņa gribēja to iegūt, un tad taču man bija tas jādara.

— Vai jūsu meitai bija zināms šis šausmīgais plāns?

— Manai Ilkai? Nē, viņa neko nezināja par to.

—         Kādēļ barons uzvēla aizdomas briesmīgajā noziegumā savai radiniecei?

—         Viņš bija dzirdējis, ka grāfiene gaidot savu meitu, viņa gribēja to atkal ņemt pie sevis, un lad baronam vairs nebūtu ko ccrēt. Tādēļ viņš ķērās pie šī līdzekļa. Viņš gribēja, lai cs nonāvēju grāfieni, un viņš tad novērstu aizdomas uz vin&lt;jp meitu.

—        Patiesi velnišķīgs plāns! Un kas notika ar testamentiem, jo rotu kastē to vairs nebija?

—         Es paņēmu tos sev, lai man būtu rokā drošs ierocis pret baronu, jo cs viņam neuzticējos.

—Tātad, raugoties no barona viedokļa, noziegums bija izdarīts velti?

—         Viņš jau ari bija nikrts uz mani un izteica man visdedzīgākos pārmetumus.

— Kā, viņš nožēloja, ka grāfiene nav noslepkavota?

— Jā gan, un man šķiet — viņš pal gribēja lo vēl slepus nonāvēt.

—        Neiespējami! Viņš pals? Kādēļ tad viņš jau tūlīt sākumā neizdarīja to pats?

—         Tas būtu licies pārāk uzkrītoši, tā viņš vismaz varēja pierādīt, kur atradies notikuma brīdī. Es apgalvoju, ka baronam jau tūliņ bija kāda nojauta, kur grāfiene nozudusi. Viņš meklēja to pilī — toreiz, kad nokrita no kāpnēm.

Visus pārsteidza šis paskaidrojums, kas barona ierašanos pili nakts laikā atsedza pavisam cilā gaismā.

— Un ko jūs darījāt ar testamentiem?

— Man tic pazuda.

— Kādos apstākļos? Vai varat to atccrēlics?

— Domāju gan.

— Tad stāstiet!

Feits sāka stāstīt par savu ierašanos dzertuvē, kā viņš tur dzēris un otrā rītā atmodies bez dokumentiem. Protams, savas turpmākās gaitas viņš noklusēja.

— Vai jums ir kādas aizdomas, kas būtu jūs apzadzis?

—          Nē, cs tur nevienu nepazinu, un viesmīles droši vien nav to darījušas.

— Kur atrodas šī kafejnīca?

— Vītolu ielā.

—         Vai jūs tur varbūt gribējāt apmeklēt Melhioru Dimki? — prokurors jautāja, pēkšņi ieraudzījis zināmu sakarību abās lietās.

Fcils izbrīnā pacēla galvu. Viņu neizsakāmi pārsteidza prokurora plašās zināšanas.

—        Es neaizgāju līdz viņam, jo tad testamenti jau bija prom, — viņš atbildēja.

— Tātad jūsu nodoms bija griezties ar tiem pie Dimkcs? '

— Jā, viņam vajadzēja izgatavot man norakstu no tiem.

—        Jūs gribējāt teikt, viltojumus, ar kuru palīdzību jūs būtu varējis izspiest no barona naudu?

—        Tāds bija mans nodoms, vismaz cs gribēju piedraudēt viņam ar tiem.

—        Nu, šie viltojumi arī tikuši izmantoti, un kāds pret liem izspiedis nO barona naudu. Šeit ir īstais testaments.

Feits neticēja savām acīm un ausīm.

—          Kur šis testaments bija? Kas to bija man nozadzis? — viņš bezgala pārsteigts iesaucās.

—         To mēs drīz noskaidrosim. Bet šo īsto testamentu jūsu meita pati atņēma baronam, kad viņš gribēja to sadedzināt.

—        Marta lika viņam to atņēmusi? Viņa nodevusi baronu? Tā bijusi viņas atriebība par to, ka Rotenauss viņu piekrāpis.

—         Aplūkojiet šo ģīmetni un mēģiniet atcerēties, vai esat šo cilvēku jau kādreiz redzējis?

Viņš pasniedza Fcitam kādu ģīmetni, kuru tas vērīgi aplūkoja.

— Man šķiet, ka esmu to redzējis, tikai neatceros kur un kad.

— Varbūt esat to saticis Vītolu ielas kafejnīcā?

Feits pārvilka ar roku pār pieri.

—         Kafejnīcā… — viņš atkārtoja. — Tur cs biju tik apskurbis… Tur bija Melnā Roze un vēl otra meitene, un daudz viesu… pag', viens no tiem sēdēja kopā ar kādu jaunekli — ļoti eleganti ģērbtu kungu… Jā, tas bija viņš… Un turpat pāri ielai bija 17. numurs, kurp cs gribēju iet…

—         Šis cilvēks bijis Melhiors Dimke, un viņš nozadzis jums testamentus, iespējams tajā laikā, kamēr jūs gulējāt. Varbūt jūs dzērumā bijāt par tiem ieminējies.

Feits domīgi pamāja ar galvu.

— Var gan būt. Es vienmēr kļūstu pārāk runīgs, kad esmu iemetis, — viņš sarūgtināts piezīmēja.

— Otrais testaments vēl atrodas pie Dimkcs, jo ar to viņš gribējis izspiest no barona vēl jaunas summas, kā jūsu meita to nopratusi no viņu sarunas.

Feits klusēja. Viņš saprata, ka, neraugoties uz atzīšanos, viņa stāvoklis tomēr ir visai neapskaužams.

—  Apsūdzētais, tātad jūs atzīstaties, ka ar šo dunci esat smagi ievainojis grāfieni Brandcnfclsu nolūkā viņu aplaupīt?

— Jā, cs grāfieni sadūru — tas tiesa. Bet cs negribēju viņu nonāvēt, tikai padarīt pretoties nespējīgu, lai tā nevarētu saukt palīgā. Tāpat rotu kasti es nozagu nevis sev, bet baronam, kas bija apsolījis man augstu atalgojumu. Es esmu vccs vīrs, bieži cicšu trūkumu un daudz dzeru, un tādās reizēs pats neapzinos, ko daru. Es lūdzu žēlīgu spriedumu, jo to cs esmu izdarījis vienīgi sava bērna dēļ, kuru gribēju redzēt bagātu un laimīgu.

Feits aizsedza rokām seju un ievaidējās. Viņš atcerējās liku, kuru tas tik sen nebija redzējis un kuras dēļ tas būtu ar mieru izdarīt ikvienu noziegumu.

Skatītāju rindās bija nomanāms'licls saviļņojums.

Lai cik pretīgs vecais noziedznieks arī bija, tomēr viņa bezgalīgā mīla pret vienīgo meitu atstāja aizkustinošu iespaidu.

—  Jūsu pilnīgā atzīšanās, protams, liks ņemta vērā. Tomēr es neticu, ka jūs neapzinātos, ko darāt, kaut bieži mēdzat dzert. Par gara vājumu šeit nevar būt nc runas, taisni otrādi: jums piemīt izcilas gara spējas, kas diemžēl tiek izmantotas tikai ļaunos nolūkos. Bēdīgi un nosodāmi tas ir, ja jūs aiz mīlas pret savu meitu pastrādājat noziegumus. Jūsu meita par to nebūt nepateiksies jums — viņa drīzāk ar riebumu un šausmām nojums novērsīsies.

—To viņa nedarīs, mana Ilka — viņa taču mīl mani! — Feits izmisis iekliedzās. — Es visu daru vienīgi viņas dēļ, un par to lai viņa mani nicinātu? Ja viņas māte nebūtu tik agri nomirusi, cs šodien šeit nesēdētu. Bet līdz ar viņu cs apraku visu labāko, kas manī bija, un kļuvu par dzērāju un vēlāk par klaidoni. — Vecais noziedznieks sāka elsot kā bērns.

— Jūsu nožēlošana diemžēl nāk par vēlu. Jums taču vēl bija atlicis bērns, kuram jūs būtu varējis kļūt labs lēvs, un tādā veidā vieglāk pārciest savu zaudējumu. Turpretī jūs kļuvāt noziedznieks. Savu meitu jūs uzaudzinājāt tik slikti, ka tai gribot negribot bija jākļūst vieglprātīgai. Jūs vienmēr esat atbalstījis un veicinājis viņas pārspīlēto augstprātību un greznošanās kāri.

— Es priecājos par viņas skaistumu, jo viņa ir tikpat skaista kā tās māte. Viņā lūkojoties, man šķita, it kā cs redzētu nelaiķi, un tad es nespēju pateikt viņai nevienu ļaunu vārdu.

— Vai jums vēl kas sakāms sevis aizstāvēšanai?

—  Mani uz noziegumu pierunāja barons, kas ir vēl daudz lielā nelietis. Viņš izstrādāja visu plānu un ievilināja mani šajā lietā, izma todams manu mīlu pret meitu. Es esmu vecs, nelaimīgs, visu nicināt vīrs — es gribēju tikai darīt laimīgu savu bērnu. No visas sir * nožēloju, ko esmu izdarījis un lūdzu nesodīt mani pārāk bargi. Tik savu meitu cs vēl gribētu redzēt, pirms mani no šejienes aizved.

Feits |oti spekulēja uz līdzcietību. Vai viņa jūtas bija patiesas v liekuļotas — kas to lai izšķir? Vienīgi viņa mīla pret meitu nevarēja būt mākslota, un tas bija pats galvenais, kas vēl runāja viņam par labu

Prokurors īsumā sakopoja visu dzirdēto, lai formulētu savu prasību.

—  Tā kā apsūdzētais vaļsirdīgi atzīstas, tad viņam, bez šaub piemērojami daži vainu mīkstinoši apstākļi. Bet, no otras puses, mēs nedrīkstam aizmirst, ka viņš izdarījis smagu noziegumu pret cita dzīvību un īpašumu. Tas nebija ievainojums vien, bet arī šausmīga" bailes, kas uz ilgu laiku noguldīja grāfieni slimības gultā un pat nopietni apdraudēja viņas garīgās spējas. Ar apsūdzētā ziņu un gribu pilnīgi nevainīgiem cilvēkiem nācies pārdzīvot neizsakāmas ciešanas. Viņš mierīgi pieļāva, ka cietušās meita bez vismazākā pamata smok cietumā, un tikpat mierīgi būtu noklausījies arī viņas notiesāšanu. Tas viss atstāja viņa sirdsapziņu saltu un vienaldzīgu. Vienīgi neatvairāmo pisrādījumu smagums viņu piespieda atzīties. Es lūdzu piespriest viņam par slepkavības mēģinājumu un laupīšanu divpadsmit gadus pārmācības namā.

Feits sabruka sevī. Divpadsmit gadi pārmācības namā — tas viņam bija sliktāk nekā nāve.

Zvērinātie izgāja apspriesties, kamēr publika kapa klusumā gaidīja.

Brandcnfelsu un Rcišcnovu ģimenes ar satricinājumu bija sekojušas tām tik svarīgās prāvas atrisinājuma gaitai. Gabricla neviļus sajuta vieglu līdzcietību pret noziedznieku, un pat grāfiene to uzlūkoja ar nožēlošanu. Viņas abas klusībā vēlēja tam pēc iespējas vieglāku sodu, kaut pašas vissmagāk bija tā dēļ cietušas. Viņas nekāroja pēc atriebības, viņām pietika ar to, ka tās atkal drīkstēja būt kopā ar savējiem.

Zvērinātie drīz atgriezās.

Tika pasludināts spriedums: divpadsmit gadi pārmācības namā.

Feits stāvot noklausījās spriedumā. Viņš zināja, ka ir šo sodu pelnījis, tomēr ilgas pēc brīvības cilvēkā ir pārāk stipras — tās nomāc visus saprāta slēdzienus.

Elle šim vecajam klaidonim, kas paradis šodien pārgulēt šeit, rīt tur, vasarā — līdz pat rudenim — meža paēnā.

Tikai kaili mūri — ne koku, nc krūmu, nc putnu dziesmu, ne saules. Labāk lūsti tūlīt, vecā sirds, — un visam būs gals!…

Vecais klaidonis raudāja. Asaras ritēja pār viņa grumbaino seju, pār viņa kalsnajām rokām. Viņa nožēlojamais stāvs locijās baiļu ciešanās.

—        Žēlastību! viņš lūdzās. O, nc tik ilgi, tad labāk mirt, mirt tūliņ!

Viņam atbildēja dziļš klusums.

Neviens nebija nojautis, ka šim pazudušajam cilvēkam vēl var būt kas augstāks par kailo dzīvību, un nu ikviens izbrīnā redzēja, ka arī šajā dvēselē mājo izjūtas, kas spēj modināt līdzjūtību.

—         Savu meitu! — Feits skaļi kliedza. — Savu meitu es vēl gribu redzēt!

Prokurors klusēdams pamāja ar roku.

Publikā bija manāms uztraukums. Daudzi piecēlās kājās un sačukstējās.

Pēkšņi atvērās durvis, un zālē ieskrēja jauna, apžilbinoši skaista meitene — Ilka.

Kā, tā būtu vccā, šausmīgā noziedznieka meita? Šis apburošais radījums, kādu tikai reti gadās redzēt?

Ilka skriešus devās pāri zālei, tieši uz apsūdzēto solu, kur stāvēja viņas vecais tēvs.

Viņa jau bija dzirdējusi, kāds liktenis to sagaida, un to pārņēma kaisls žēlums pret sirmgalvi.

Viņš taču bija viņas tēvs! Kas viņai daļas gar to, ka tas ir noziedznieks?

Ieraudzījis meitu nākam, Feits izslējās un atpleta tai pretim abas rokas.

—         Mans tēvs, mans nabaga tēvs! — lika iekliedzās. Viņi grib tevi ieslodzīt, un tu esi tik vccs un vājš. Ak Dievs, tu nepārcietīsi, tu aiziesi bojā bez brīvības, bez manis!

Viņa apskāva tēvu un, cieši pickļāvusics tam, pārklāja skūpstiem viņa pretīgo seju. Visu mīlu, kas viņā snauda, viņa izlēja pār veco noziedznieku, jo tas bija viņas tēvs. Viņa neko negribēja zināt par tā nodarījumu, viņa tikai juta, ka viss labais, kas tajā vēl bija, tika glabāts vienīgi viņai. Viņa nojauta, ka tikai viņas dēļ tēvs kļuvis noziedznieks.

Neraugoties uz izmisumu, Feits tomēr jutās laimīgs. Sajā mirklī viņš visskaidrāk apzinājās, ka viņa bērns to mīl un nevis nicina, kā prokurors to bija pareģojis. Un viņā pamodās kas līdzīgs lepnumam.

—         Divpadsmit gadi, Ilka! — viņš ievaidējās, — Divpadsmit gadi! Nekad mēs vairs neredzēsimies. Varbūt gadu cs vēl izcietīšu, tad tu varēsi mani aprakt. Dzīvo laimīga, mans bērns! Ak Dievs, kas gan notiks ar tevi, tik jaunu un skaistu!

Ilka neizlaida tēva stāvu no rokām. Stingu skatienu viņa lūkojās tam pāri tukšumā. Šie divpadsmit gadi kā baigs rēgs tēlojās viņas acu priekšā.

Neviens netraucēja tēva un meitas atvadīšanos. Skatītāju rindās dažs labs slepus noslaucīja asaru, jo neviens negribēja izrādīt, ka jūt līdzi noziedzniekam.

—         Ļauj man nomirt, Ilka! — Feits čukstēja tik klusu, ka neviens cits nevarēja to sadzirdēt. — Apžēlojies par mani, tu taču zini, ka es to neizturēšu.

Ilka vēl ciešāk piekļāvās tēvam. Viņas acis, kas bija kļuvušas pavisam tumšas, palūkojās visapkārt, it kā ko meklējot.

—         Dzirdi, bērns, atnes man kaut ko. Viņi ielaidīs tevi vēlreiz pie manis, — Feits lūdzās.

Ilka uzmeta tēvam dīvainu skatienu.

— Uzgaidi, — viņa klusi sacīja. Viņi tevi nedabūs.

Feits cieši paspieda tās roku. Viņš zināja, ka Ilka vienmēr tur vārdu.

— Ardievu, tēvs, mēs vēl redzēsimies — tur, augšā, — Ilka čukstēja.

Uz tiesas galda viņa starp citiem lietišķiem pierādījumiem bija

pamanījusi arī barona papīrnazi. Pirms vēl kāds paguva saprast, kas īsti notiek, Ilka satvēra to un straujā kustībā pacēla gaisā.

Feits saļima uz grīdas, un nākamajā acumirklī Ilka noslīga tam līdzās.

Vecais klaidonis un viņa skaistā meita bija beiguši elpot.

Zālē sacēlās neaprakstāms troksnis.

Prokurors, zvērinātie, tiesneši — visi steidzās uz apsūdzēto solu. Bet bija jau par vēlu.

Ilka bija izglābusi savu veco tēvu no lēnas, mokošas nāves, jo zināja, ka tas nespēj dzīvot bez brīvības. Līdz ar to viņa bija pierādījusi, cik maz tai nozīmē viņas pašas dzīvība.

Ar patiesu žēlumu ļaudis aiznesa no zāles skaistās meitenes strauji dziestošo stāvu.

Kas gan būtu varējis gaidīt šādu iznākumu?

Zāle lēnām tukšojās. Publika, pilnā mērā apmierinājusi savu ziņkāri, pamazām izklīda.

Zigrīda ar šausmām un sirsnīgu žēlumu bija nolūkojusies Ilkas negaidītajā nāvē. Viņa vienīgā bija zinājusi, ka lika var būt spējīga uz cēliem, varonīgiem darbiem.

Tiesas ēkas priekšā gaidīja grāfu ģimeņu ekipāžas, ap kurām jau drūzmējās ziņkārīgie. Ikviens gribēja tuvumā redzēt tos, par kuriem tik daudz un ilgi bija ticis runāts un rakstīts.

No tiesas visi devās uz Reišcnovu pili. Šī bija pirmā reize, kad abas ģimenes satikās Roberta mātes namā.

—        Kādēļ Zuzanna neatbrauca līdzi? — grāfiene Brandenfelsa jautāja Annai Vcrnerai, kas klusībā priecājās par sava audžudēla laimi.

Annas sejai pārslīdēja skumja ēna.

—        Viņa aizgāja pie prokurora, bet neteica man, kādā lietā, — viņa noraizējusies atbildēja. — Kaut tikai tas nenozīmētu viņai ko ļaunu.

—        O nē, māt! Mūsu laimes zvaigzne spīd tik gaiši, ka to nekas vairs nedrīkst aptumšot! — Gabricla līksmā paļāvībā icsaucās. — Arī Zuzannu gaida vienīgi laime.

— Kaut man būtu lava ticība, Gabricla.

—        Ak, tici tu ari, laimi jāprot tikai satvert, kad tā grib aizsteigties mums garām!

90 Divējādi sodi

Vēlā stundā kāds pajūgs iebrauca cietuma pagalmā un apstājās izmeklēšanas nodaļas durvju priekšā.

Divi policisti izlēca no ratiem un uzaicināja izkāpt arī kādu ar kliedzošu eleganci ģērbtu vīrieti.

Tas bija barons Rotenauss. Bāls aiz dusmām un bailēm, naidā kvēlojošām acīm, viņš ar māksloti! nicināšanu vēroja abus ierēdņus. Tie tomēr visai maz piegrieza vērību augstdzimušā kunga uzpūtībai.

—         Es nekavējoties gribu runāt ar prokuroru! Vai dzirdat — nekavējoties! — barons sašutis kliedza. — Es sūdzēšos par šādu nedzirdētu apvainojumu, un jūs uz vietas tiksit atlaisti par tik necienīgu rīcību!

Policisti ļāva viņam kliegt un lādēties un, neraugoties uz visu pretošanos, ieveda to jau iepriekš sagatavotā kamerā. Tajā pašā koridorā, tikai dažus soļus tālāk, sargs stāvēja pie durvīm, aiz kurām atradās Brauns.

Jau dažas minūtes vēlāk Rotenauss tika aicināts līdzi pie prokurora.

Viņš pat nebija vēl apsēdies, jo koka soliņš, cietā guļamā lāva izlutinātajam uzdzīvotājam šķita pārāk atbaidoša.

Kad viņu ieveda kancelejā, viņš uzreiz pazina to. Šajā istabā viņš jau bija stāvējis — toreiz, kad tas tik zemiskā veidā bija nodevis iznīcinošu liecību pret Gabrielu.

Rotenauss notrīcēja. Gabricla nu bija brīva, bet viņam bija jāstāv šeit. Kas zina, varbūt kā apsūdzētam smagā noziegumā.

Prokurors saltu, nopietnu skatu lūkojās viņam pretī un tikko atbildēja uz tā sveicienu.

Velti barons lūkojās pēc kāda krēsla, neviena brīva sēdekļa istabā nebija, un lepnajam kungam gribot negribot bija jāpaliek stāvam.

Neraugoties uz izmisīgo stāvokli, Rotenausa dusmas ar katru mirkli kļuva lielākas.

— Jūs jau zināt, kādēļ šeit stāvat, baron Rotcnaus, — prokurors iesāka. — Es jūs aicinu atbildēt uz maniem jautājumiem tikai patiesību.

—   Ko jūs jautājat, tas man pilnīgi vienalga. Vai jūs tiešām iedomājaties, ka cs, barons Rotcnauss, varētu tiktāl pazemoties, lai nopietni atbildētu uz jūsu apvainojumiem? Nenāk nc prātā! Vispirms es iesniegšu ministram sūdzību par jūsu rīcību un pieprasīšu mani atbrīvot, jo varu iemaksāt ikvienu drošības naudu.

—     Smagi noziedznieki, kas apvainoti nc vien uzticētās mantas piesavināšanā, bet ari vairākās slepkavībās, netiek atbrīvoti ne pret kādu drošības naudu, lai cik liela tā ari nebūtu, jo šādos gadījumos vienmēr jārēķinās ar bēgšanas iespējamību.

—  Ja jūs tiešām domājat apvainot mani kādā no minētajiem noziegumiem, tad varu jums tikai ieteikt būt uzmanīgam, jo ar to jūs viegli varētu pazaudēt savu vietu, kaut esat prokurors.

—   Atmetiet šo bramanibu, baron Rotcnaus! Uzvcdictics kā pienākas, neaizmirstot nepieciešamo cieņu pret likuma pārstāvi.

—   Smieklīgi! Likums domāts zirgu zagļiem un klaidoņiem, nevis baroniem!"

—   Likuma priekšā visi ir līdzīgi, kā jūs pats labi zināt. Es vēl pēdējo reizi uzaicinu jūs izturēties pienācīgi!

Rotcnauss izlikās, it kā nebūtu dzirdējis. Viņš pievērsās advokātam Normanam.

—   Tā kā esmu jūs iecēlis par savu aizstāvi, tad jūsu pienākums ir rūpēties par to, lai es nekavējoties tiktu atbrīvots. Ja jau jums izdevās panākt manas māsīcas atbrīvošanu, tad šajā gadījumā tas būs vēl vieglāk izdarāms.

Abi juristi bija mēmi par šādu nekaunību. Bija redzams, ka Rotenauss gribēja ietekmēt ar savu pašpārliecinātību, pārkāpjot jebkuras robc?.as.

—   Es neuzņemos jūsu aizstāvību, — Dr. Normans īsi un noraidoši atbildēja. — No manas puses būtu negodīgi to darīt pēc tam, kad esmu bijis jūsu māsīcas aizstāvis. Un vispār cs atsakos no jūsu piedāvājuma.

—   Nu tad to darīs kāds cits. Tas ir gods, no kura neviens tik labprāt vis neatsakās.

— Cietiet klusu, baron Rotcnaus, un nu klausieties!

Rotenauss sarāvās, jo pulkstenis tornī pašreiz sāka sist vienpadsmit.

Viņš skaitīja sitienus. Viņa seja kļuva bāla kā krīts, acis stingi

lūkojās tukšumā. Pēkšņi tas bija kļuvis it kā pavisam cits cilvēks. No līdzšinējās bramanības vairs nebija nc vēsts. Tās vietā viņu bija sagrābušas briesmīgas bailes.

Prokurors kaut ko iečukstēja Normanam, un pēdējais it kā nejauši atvēra durvis, kas veda otrā istabā.

Tā bija tumša un salta. Drēgns gaiss lauzās ārā pa pavērtajām durvīm.

Rotenauss strauji pagriezās un stingu skatienu lūkojās tumsā.

Pēkšņi istabas dziļumā parādījās meitenes stāvs. Mēnesnīcas gaisma spokaini krita uz viņas gaišajiem, kuplajiem matiem un balto seju.

Rotenauss ievaidējās. Mati viņam saslējās stāvus, acis izspiedās.

—        Ko tu vajā mani? — viņš pēkšņi iekliedzās. — Ko tu gribi no manis? Laid mani, laid mani vaļā!

. Uz prokurora mājienu Margrieta lēnām nāca tuvāk.

—          Prom! Es negribu tur lejā, pie pārējiem!… Ā, arī vēl citi… Anžcla, bērns, bērns! Urzula Ehcima… Palīgā! Viņi nožņaugs mani, visi šie rēgi: lika, Anžcla, Beatrise… Palīgā, palīgā! Es neesmu Kurts fon Prahts! Gabricla… Palīgā!… •

Rotenauss nokrita uz sejas zemē un sāka raustīties šausmīgos krampjos, līdz beidzot zaudēja samaņu un apklusa.

Izbailēs visi bija pietrūkušies kājās un nolūkojās baigajā ainā.

Tiesas ārsts un Dr. Hese piegāja pie samaņu zaudējušā.

—         Viņš ir briesmīgi sodīts par saviem noziegumiem. Šīs ārprāta halucinācijas ar drausmu noteiktību ik vakaru atkārtojas vienā un tajā pašā stundā. Tātad sulaiņa Brauna izteicieni izrādās pilnīgi patiesi, tāpat kā to ārstu liecības, kas rūppjušics par baronu tā slimības laikā. Neraugoties uz to, viņš dažus gadus tomēr vēl dzīvos šādās briesmīgās mokās. Halucinācijas atkārtojas arvien biežāk, tās novājina un sagrauj viņa miesu un garu. Viņš dzīvos pastāvīgās, nerimstošās bailēs, kamēr vienā no šādām lēkmēm to beidzot pārsteigs nāve.

— Kas notiks ar noziedznieku šādos apstākļos, doktora kungs?

—          Par viņa notiesāšanu nevar būt nc runas. Barons slimo ar smadzeņu atmiekšķēšanos, vājprāts viņu pamazām pārņēmis jau pirms ilgāka laika. Noziegumi un netiklā dzīve jau paši par sevi tik briesmīgi atriebjas ļaundarim, ka pasaulīgās tiesas spriedums pret tiem šķiet nieks. Viņa vieta ir ārprātīgo namā. Tikai būs jārūpējas, lai tur tas vienmēr tiktu stingri apsargāts.

—         Tātad viņš pavisam negaidītā veidā izglābies no daudz cilvēciskāka soda. Vai pazīstat šajā cilvēkā jūsu toreizējo ccļabicdru, Rungcs jaunkundz?

Margrieta vēl trīcēja aiz šausmām un uztraukuma. Viņa pat neuzdrošinājās uzlūkot nemaņā gulošo baronu.

— Jā, tas ir viņš, viņa izdvesa un nodrebēdama novērsās.

Arī viņas vecā radiniece un mežsarga palīgs, kas bija pavadījuši Grictiņu piestātnē, apliecināja, ka Rotenauss ir tas pats ceļojošais aģents, kas tovakar pievienojies viņiem ceļā uz piestātni.

Beidzot Grictiņa bija brīva. Viņa izgāja, atbalstījusies uz tēva rokas un skaļi elsodama. Ceļojums uz Minhcni viņas atmiņā bija saistīts ar tik šausmīgiem pārdzīvojumiem, ka viņa vairs negribēja ne dzirdēt par dzīvi lielpilsētā.

— Tu paliksi pie mtams, bērns, — vecais mežsargs sirsnīgi sacīja, un uzticīgā Ādama sirdī no jauna pamodās cerība, ka Grictiņ beidzot tomēr reiz sapratīs, cik dziļa un pastāvīga ir viņa mīla pret to.

Rotcnauss gulēja ciešā miegā. Viņš nejuta, kā stipri viri to pacēl iznesa un noguldīja ratos. Viņš neredzēja arī to, kā pajūgs apstāj* augstas, dārza vidū novietotas ēkas — apriņķa vājprātīgo iestādes — priekšā.

Viņš gulēja nāves miegā, lai rītā atmostos jaunai, šausmīgai dzīve'

* * *

Brauns sēdēja savā kamerā uz zemās lāvas malas un stingu skatienu lūkojās grīdā.

Viņa prāvas iztiesāšana bija prasījusi maz laika. Tiesai nebija gTŪti izšķirties, jo pierādījumi pret viņu bija pārāk neapgāžami.

Neraugoties uz Brauna izmisuma pilno liegšanos, bija pierādīts, ka vienīgi viņš noslepkavojis veco Vcringu. Neraugoties uz visu atjautību, viņš beidzot pats bija sapinies pretrunās, no kurām vairs nebija varējis izkļūt. Nu viņš redzēja savu likteni tuvojamies, un, par to domājot, asinis viņam sastinga dzīslās.

Noklausījies spriedumu, ar kuru tas tika notiesāts uz nāvi, viņš bija saļimis bez samaņas.

Vinamjāmirst,jāmirst no bendes rokas! — tā bija pirmā doma, kad viņš atkal atguva samaņu.

Brauns bija ķēries pie pēdējā līdzekļa un iesniedzis firstam apžēlošanas lūgumu, kaut neviens nedeva viņam ccrību, ka tas varētu tikt izpildīts.

Viņš jau divas dienas, divas bezgala garas dienas sēdēja savā kamerā un gaidīja. Nc dienu, nc nakti viņš neaizvēra acis — viņš gaidīja dzīvību.

Šīs kvēlās ilgas pēc dzīves viņu neizsakāmi mocīja. Nekādas nožēlas par izdarīto, nekādi sirdsapziņas pārmetumi — tikai ārprātīgas bailes no nāves. Šo baiļu priekšā izgaisa viss cits.

Pasniegtajiem ēdieniem viņš gandrīz ncpicskārās. Viņa domas nodarbināja tikai viens jautājums: apžēlos vai nc?

Brauns nedzirdēja, kā atvērās durvis. Tas pa.cēla galvu, un vājš cerības stariņš atdzīvināja tā stingo seju.

—        Vai atbilde pienākusi? — Viņa acis atbildi centās nolasīt sarga sejā.

Redzot šo izmisuma un šaubu sagrauzto stāvu, cietumsarga bargajā sejā atspoguļojās kas līdzīgs žēlumam.

— Vēl nav.

Brauns nebija pirmais, kas tik bieži atkārtoja šo vienīgo jautājumu, kura priekšā viss cits šķita lieks un mazsvarīgs.

Viņš atkrita atpakaļ lāvā. Cik ilgi vēl viņam būs jāgaida? Dienas tam jau bija pārvērtušās drausmā mūžībā.

—         Jums tomēr kas jāiebauda, — sargs labsirdīgi teica. — Varbūt jūs vēlētos ko spēcinošu, siltu?

— Nē, pateicos, cs negribu ēst.

—         Ak nieki, tā jau jūs pavisam novārgsit. Ja gribat, atnesīšu jums mazliet ccpcša, glāzi vīna.

Brauns tikai pa pusei klausījās sarga vārdos, citādi šis piedāvājums tam droši vien būtu licies uzkrītošs.

—          Manis dēļ — cs tomēr jūtos mazliet vārgs, — viņš beidzot atbildēja. *

Sargs apmierināts izgāja. Viņam nebija drosmes jau tagad pateikt cietumniekam, ka tā apžēlošanas lūgums noraidīts.

Tas bija viņa pienākums, bet viņš vienmēr mēdza to atlikt līdz pēdējam brīdim — gan jau ari lad notiesātais dabūs to zināt pietiekami agri.

Kad viņš brīdi vēlāk atgriezās ar nāves mielastu, Brauns jau bija mazliet nomierinājies.

Viņš norija tikai dažus kumosus un tikko ar lūpām pieskārās vīnam.

— Kā jums šķiet — vai es tikšu apžēlots?

Vecajam vīram vispār bija aizliegts sarunāties ar notiesātajiem, tomēr kāds neapzināts žēlums viņu spieda pārkāpt šo aizliegumu. Viņš uzskatīja par savu pienākumu atvieglot mirējam tā pēdējos brīžus.

—         Kādēļ gan nc? — viņš izvairīdamies atbildēja, kaut labi zināja, ka apžēlošana iespējama vienīgi tad, ja pati tiesa to atbalsta, kas šajā gadījumā nebija noticis.

— Vai firsts bieži mēdz apžēlot notiesātos?

— Dažreiz jau apžēlo gan.

Brauns pievirzījās tuvāk. Viņam pēkšņi uznāca vēlēšanās dzirdēt visos sīkumos, kā īsti norisinās pēdējais gājiens turp, no kurienes vairs nav atgriešanās.

—          Vai esat jau kādreiz redzējis, kā izpilda nāvessodu? — viņš notrīcēdams čukstēja.

— Jā, — sargs īsi atbildēja.

—         Vai tas tiešām ir tik briesmīgi, kā stāsta? — Brauns turpināja, nespēdams atturēties no šī jautājuma, kas lika tam nodrebēt.

—        Citi nāves veidi varbūt ir vēl briesmīgāki, piemēram, lēnām mirt no slimības, ciešot šausmīgas sāpes.

— Tātad tas nav sāpīgi?

Sargs jau daudzkārt bi ja to redzējis un labi zināja, cik tas šausmīgi.

—        Tas norisinās pārāk āl ri, lai varētu izjust sāpes. Pirms notiesātais pagūst apdomāties — viss jau garām.

— Tad jau tas nemaz nav tik drausmi?

— Pasaulē ir arī vēl daudz ļaunākas lietas.

—        Bet pēdējai nakti j pirms tam tomēr jābūt baigai. Apzināties, ka ar katru mirkli tu tuvojies galam! •

Sargs uzmeta Braunam dīvainu skatienu. Tieši šis šausmas viņš. taču gribēja tam aiztaupīt.

—          Tas pats notiek arī ikvienā citā gadījumā, — viņš mierināja Braunu, kas uztraukumā bija pietrūcies kājās.

—        Jā, zināms, bet par to taču neviens nedomā, kamēr šeit… Cik tas ir briesmīgi ar katru pulksteņa sitienu skaitīt laiku! Ar šausmīgu pārliecību atkārtot sev: vēl tik un tik stundu… un tad laiks pienācis — pēdējais gājiens! — Brauns ievaidējās kā zvērs, iecirzdams trīcošos pirkstus izspūrušajos matos.

Vecais cietumsargs klusēja.

—          Tikai neatstājiet mani tagad vienu, apžēlojieties, — noziedznieks pēkšņi sāka lūgties. — Es nezinu, mani māc šausmigas bailes, kāda ledaina roka žņaudz manu sirdi, it kā gribētu to izraut… Sakiet, vai tiešām man jāmirst? Tik jaunam, tik veselam — un kādēļ?

—        Nomierinieties,ja jūsrunāsittikskaļi, man būs jāaiziet, — vecais klusi sacīja.

Brauns palika stāvam un pārdomāja. Par ko tad īsti viņš bija baiļojies? Atbildes taču vēl nav, vēl viņu var apžēlot.

—        Manis dēļ kaut visu mūžu nosēdēt cietumā, ja tam tā jābūt, tikai nc uzreiz nāvi — tas mani biedē. Es nekad neesmu bijis gļēvs, bet tikt nonāvētam bez cīņas, bez pretošanās — tas taču briesmīgi! Un kā gan var būt tādi cilvēki, kas uzņemas šādu šausmīgu darbu!

Slepkava pilnīgi aizmirsa, ka viņš pats nodevīgā veidā bija nonāvējis cilvēku. Šajā brīdī viņš nicināja bendi, kas tikai izpilda tiesas piespriesto sodu, nevis noslepkavo.

—        Vai notiesātais ir uzreiz beigts? — viņš jautāja, atkal sekodams savai pirmītējai domu gaitai.

— Tikpat droši kā tas, ka mēs abi esam dzīvi, sargs apgalvoja.

— Vai sodāmie nekad nepretojas?

—         Nekad. Lielākai daļai no viņiem ir pietiekami daudz drosmes, lai mierīgi ietu nāvē. — Viņš pūlējās pamodināt Brauna godkāri, kaut labi zināja, ka pēdējā mirklī aizmirstas viss lepnums.

Brauns izslējās, neviļus iedomādamies sevi sodāmā lomā. O, viņam gan pietiktu drosmes lūkoties nāvei acis!

—          Izdzeriet vēl glāzi vīna, tad jūs labāk gulēsit, — sargs viņu vedināja. Es nedrīkstu ilgāk palikt jau lā ir ļoti vēls.

—        Jūs gribat atstāt mani vienu? Palieciet taču… cs nezinu… jūs esat tik labs… Kaut cs būtu pazinis savu tēvu, viņam vajadzētu būt tādam kā jūs.

Sāpīgās domās iegrimis, sirmgalvis pamā ja ar galvu. Arī viņam bija dēls, kas jau sen bija noklīdis neceļos. Kas zina, kur tas šobrīd atrodas… Un tieši tādēļ viņu vienmēr pārņēma žēlums pret tiem, kam bija lemts mirt zem bendes cirvja. Sirds viņam vienmēr trīcēja baisā jautājumā: ja nu arī manu dēlu gaida tāda pali nāve? Un savu izturēšanos pret notiesātiem viņš vienmēr attaisnoja ar lūgšanu, kaut arī pret viņa dēlu kāds izturētos tāpat.

Brīnumainā cilvēka sirds! Kas gan spēj izdibināt tās noslēpumainos dziļumus?

—         Gulict taču mierīgi, citādi jūs pazaudēsit spēkus. Es nevaru pie jums palikt.

—         Es negulēšu. Kas zina, cik naktis man vēl atlikušas dzīvot, — Brauns drūmi nomurmināja.

Sargs piecēlās un sniedza tam glāzi.

—        Kādēļ man jādzer, kādēļ man jāguļ… sakiet taču, vai cs… esmu tiešām notiesāts? — Brauns pats nezināja, kādēļ viņā pēkšņi bija pamodušās aizdomas. &gt;

—        Nē, — vecais līdzjūtīgi atbildējā, paņemdams no galda atslēgu saišķi.

—        Kaut cs varētu bēgt, — Brauns sevī nodomāja. — Ja viņi mani nošautu bēgot; tas tomēr būtu labāk nekā mirt zem cirvja.

Ja viņš iesistu sargam, atņemtu tam atslēgas, viņu ieslēgtu un pats mestos bēgt… Koridorā valdīja pilnīgs klusums, tātad tur neviena cita sarga nebija. Varbūt viņam tomēr palaimētos izbēgi, kamēr vēl nav par vēlu?

Bet tad viņš ielūkojās sirmgalvja laipnajā, labsirdīgajā sejā un atcerējās, cik labs tas visu laiku pret viņu bijis.

Brauns nokrita uz lāvas. Vai tiešām viņš bija tik samaitāts? Tad taču nāve bija pats mazākais, ko viņš pelnījis! Viņš atlaidās cietajā gultā un aizsedza rokām seju.

Sargs klusi izgāja. Acīmredzot viņš bija nojautis, kāda ciņa norisinās noziedznieka dvēselē un bija redzējis arī tās iznākumu.

Brauns dzirdēja durvis aizveramies. Nu bija par vēlu!

Kaistošām acīm viņš lūkojās tumsā. Un pēkšņi viņam šķita, it kā no tās iznirtu viņa upura bālā seja. Kādēļ viņš bija to nonāvējis?

Nu viņš sēdēja šeit un gaidīja savu briesmīgo sodu. Pēkšņi viņš skaidri saprata, ka ir šo sodu pelnījis un ka velti gaidīt apžēlošanu, kuras nebūs un nevar būt.

Vai viņš bija jutis līdzcietību, kad tas aukstasinīgi nodūra savu veco biedru? Kā tad viņš varēja gaidīt žēlastību no citiem?

Pulkstenis nosita divi. Rīt viņš zinās savu likteni… Rīt? Diena taču jau bija iesākusies.

Sirds viņam nevaldāmi sita.

Varbūt jau rit šajā laikā lā būs apklususi. Viņa līķis gulēs šķirstā — sakropļots, bez galvas.

— Kas jums dod tiesības mani nonāvēt? Ar viņš nevaldāmās dusmās domāja. Bet kāda cita balss viņā jautāja: — Un kas tev dtf tiesības nokaut citu cilvēku?

Viņš aizvēra acis. Ak, aizmigt, aizmigt un nekad vairs neatmosties

Tomēr miegs nenāca.

— Kādēļ viņš deva man vīnu? Vai las būtu nāves mielasts?

Kā zvīņas viņam nokrita no acīm. Tikai aiz līdzcietības vccais sar_

viņam bija noklusējis to, kas jau bija izšķirts, gribēdams saīsināti ciešanas.

Katra cerība bija zudusi, nāve jau ņirdza viņam sejā, viņš juta tās kaulainos pirkstus uz sava kakla.

Viss, viss bija zudis. Nekāda glābiņa. Milzu soļiem tuvojās nenovēršamais.

Viņš miglaini atcerējās dzirdēto, ka noziedznieki tiek sodīti rītaus mā — tātad viņi drīz nāks tam pakaļ.

Koridorā atskanēja soļi. Aizturētu elpu viņš klausījās, salti sviedri pārklāja viņa pieri.

Soļi pagāja garām. Ar dziļunopūlu Brauns saļima pie durvīm.

Dzīve taču bija tik jauka, un viņš vēl tik jauns.

Atkal soļi, klusas balsis — tātad nu viņi nāk.

Tūkstoš mulsu domu izšaujas caur viņa iekaisušajām smadzenēm… Atslēgas šķind, viņa durvis atveras… Liktenīgais brīdis pienācis. Varenais Dievs!… Bet ko gan viņš zina par Dievu?…

Viņš redz sarga nopietno, labsirdīgo seju, lasa tā skumjajās acīs līdzjūtību pret viņu, pazudušo. Viņa skatiens pārslīd arī pārējiem, viņš redz kaut kur kādu dokumentu, aizsmacis kliedziens izlaužas pār viņa lūpām.

Viņu pieceļ kājās. Tikai pa pusei viņš dzird, ko tam saka priekšā. Nekāda apžēlošana slcpkavam!

Piedāvāto kafiju viņš skarbi noraida.

— Vai vēlaties garīdznieku?

Zobgalīgs smaids ir vienīgā atbilde.

— Vai jums vēl kas sakāms?

Nelaimīgā stingajā sejā dīvainas trīsas. Viņš uzmet vecajam kungam skatienu, kuru tas nekad neaizmirsīs.

— Vai sniegsit slcpkavam roku? — viņš bikli stostās.

Vecais mēmi sniedz viņam roku.

— Ja ir Dievs, tad viņš jūs svētīs par to. Aizlūdziet par mani!

Ir laiks. Divi spēcīgi vīri satver Braunu aiz rokām, jo tas grīļojas.

Vecais kungs paliek iepakaļ un pieiet pie viena no koridora augstajiem logiem, no kurienes pārredzams cietuma pagalms.

Viņš redz, ko tas jau daudzkārt redzējis: pagalmā uzcelts paaugstinājums ar siekstu uz tā, turpat līdzās stāv atvērts šķirsts.

Līdzās siekstai stāv plecīgs vīrs melnā apģērbā, prokuratūras pārstāvis, liecinieki, garīdznieks talārā.

Zeltaina pavasara diena ār saulaini zilām debesīm, spirgts, dzidrs gaiss — it kā noziedzniekam vēl būlu jāizjūt, cik brīnišķīga var būt dzīve.

Vakarā plakāls uz sludinājumu staba vēstīja, ka šorīt pulksten četros cietuma pagalmā izpildīts nāvessods Braunam.

91 Likteņa lēmums

Dr. Normans sēdēja kopā ar prokuroru lā istabā. Abi juristi bija nogrimuši dzīvās sarunās.

—  Vernera jaunkundzes ziņojums mani ārkārtīgi pārsteidza, — prokurors stāstīja. — Kaut nav vairs nekāda iemesla skandināt šo lietu no lielā zvana. Prāva beigusies pavisam citādi, nekā es biju gaidījis, un ari daudz ātrāk, par ko mēs visi varam tikai priecāties. Galu galā, kāds gan var būt sakars šai lietai ar jaunās meitenes un grāfa Bcrgcra bijušajiem mīlas Vakariem? Mūsu bijusī apsūdzētā nu jau atbrīvota no nepamatotā apcietinājuma. Protams, es nevaru viņai to nekādā veidā atlīdzināt, viņas nevainības atziņa būs tās vienīgais mierinājums. Šorīt saņēmu vēstuli no kādas jaunas dāmas, baroneses Terzenas, senāk Franciskas Vinteres, kas pilnā mērā apstiprina Zuzannas Verncras izteikumus. Lieta kļūst sevišķi interesanta vēl ar to, ka šī baronese ir grāfa Bcrgcra tagadējā līgava. Lai nu kā, cs katrā ziņā vēl ilgi neaizmirsīšu šo prāvu, un arī viņai tā, domājams, nekad nezudīs no atmiņas.

— Es jau esmu iesniedzis lūgumu atbrīvot mani no amata, kuram es tikpat nekad nederētu, — Normans piezīmēja.

Prokuroram aiz pārsteiguma izkrita no rokas zīmulis, ar kuru tas līdz šim bija rotaļājies.

— Jūs, tik jauns būdams, gribat atteikties no jurista karjeras? — viņš neizsakāmā izbrīnā icsaucās. — Zināms, jūsu līdzekļi jums tagad atļauj dzīvot arī bez darba, un cs ceru, ka jūsu jaunā nodarbošanās nesis jums vairāk lauru nekā sausais, nepateicīgais advokāta darbs.

—   Es nebūt neesmu par to pārliecināts, prokurora kungs, — Normans kautri atbildēja, — bet ilgāk man šeit vairs nav vietas; šī prāva vairāk nekā jebkad pārliecinājusi mani, ka no manis nekad neiznāks kārtīgs jurists… Es esmu un palieku tikai sapņotājs…

— Jums nevajag uzņemt tik nopietni paziņu nevainīgos jokus, mīļo Norman. Nedomājiet, ka kāds nebūtu pratis novērtēt jūsu nopelnus šajā prāvā.

—        Nē, to cs zinu. Bet cs esmu mācījies lūkoties citu acīm, un tas ir labi.

—         Un kurp jūs domājat tagad doties, kad esat kļuvis bagāts un neatkarīgs cilvēks? Laikam taču uz visu vāciešu ilgu zemi, uz Itāliju?

—        Nē, taisni otrādi — cs ceļošu uz Skandināviju, jo gribu pats ar savām acīm skatīt ljordus, par kuriem esmu dzirdējis tik daudz stāstām.

Prokurors mazliet samulsa. Viņam šķita, ka tas uzminējis, kādēļ advokāts grib doties uz tālajiem ziemeļiem.

—         Vai grāfiene Holmsvīka nav zviedriete? — viņš it kā nejauši ieminējās, nenovērsdams no Normanasavu pētošo skatienu.

—         Jā gan, viņa dzimusi Zviedrijā, — Normans atbildēja māksloti vienaldzīgā balsī, bet tad tūlīt piecēlās un sāka ģērbt mēteli.

— Vai gribat jau iet?

—        Man jāiet, jo esmu saņēmis vecās grāfienes Rcišcnovas ielūgumu, un man vēl iepriekš jāpārģērbjas.

—        Tad jau jūs esat īsts laimes luteklis, mīļo Norman, — prokurors labsirdīgi jokoja. — Jā, dzejnieki jau vienmēr bijuši visu dāmu mīluļi.

—        Par laimi, dāmas neko nezina par manu rīmju kalšanu. Jaunās meitenes nekad nav piegriezušas man sevišķu vērību, ko cs atrodu par ļoti dabisku lietu. Ir taču papilnam spožu kavalieru, kas mani, biklu savādnieku, vienmēr nobīda pie malas.

-«Nu, nu, biklumu jūs jau esat pavisam atmetis, un jūsu savādības droši vien tiek vairāk cienītas, nekā jūs pats gribat tp atzīt. Gan redzēsit, jūs vēl dabūsit visskaistāko un visgudrāko sievu.

Normans grūtsirdīgi pasmaidīja. Viņš un sieva kādai gan jābūt sievietei, kas varētu viņu mīlēt?

Viņš atvadījās no bijušā kolēģa un domīgs devās mājup.

Nekad viņa dzīvoklis tam nebija šķitis tik nemājīgs kā šodien. Bezgaumīgais iekārtojums ik uz soļa apvainoja viņa skaistuma izjūtu.

Saīdzis viņš iegāja guļamistabā pārģērbties. Atrāvis skapja durvis, viņš izņēma melno viesību uzvalku. Vāja vijolīšu smarža iesitās viņam nāsis.

Viņš tūlīt saprata, no kurienes lā nāk. Iebāzis roku svārku kabatā, viņš izvilka no turienes gaišu dāmas cimdu. Tas bija Zigrīdas cimds, ko tā kādreiz bija aizmirsusi uz viņa rakstāmgalda.

Normans turēja cimdu pie sejas un ieelpoja maigo smaržu, ko tas mīlēja.

Viņš palika nekustīgi stāvam un iegrima sapņos.

Viņšjcdzēja plašu, augstu istabu ar smagām, senlaicīgām mēbelēm. Ērtajā atzveltnes krēslā pie kamīna sēd jauna, slaida sieviete, ko dziestošās uguns atspīdums aplej ar iesārtu blāzmu. Atbalstījusi daiļogalvu rokā, viņa ar otru maigi glāsta matus vīrietim, kas puszviļus atlaidies guļ tai pie kājām.

Sievietei bija Zigrīdas lepnie vaibsti, vīrietis bija viņš, un abi tic klausījās ūdenskrituma čaloņā, kas plūda no tāluma…

Normans uztrūkās no sapņiem.

—    Nelga, kurp aizmaldījušās tavas domas! Grāfiene un izbijis jurists, kas nav nc stalts, nc skaists, nc patīkams. Šī pērle ir domāta citiem, nevis man.

Pārģērbšanās drīz bija galā. Normans iebāza cimdu atpakaļ kabatā un bridi vēlāk atstāja savu vecpuiša dzīvokli lielā steigā, it kā tas nevarētu vien sagaidīt, kad beidzot nokļūs grāfienes greznajā un tomēr tik mājīgajā pili. '

Grāfiene Reišenova nojauta viņa domas, vai varbūt ari nc, bet tūlīt pēc apsveicināšanās viņa sāka runāt par savu krustmeitu.

—  Zigrīda tūlit ieradīsies, — viņa ārkārtīgi laipni sacīja. — Viņai tikai jāuzraksta kāda ļoti steidzama vēstule. — Mirkli klusējusi, viņa turpināja: — Es vispār esmu noraizējusies viņas dēļ.

—   Vai tad grāfiene Holmsvīka saslimusi? — Normans iztrūcies jautāja.

—  Nē taču. Bet mani māc rūpes par viņas nākotni. Viņa ir tikpat dīvaina, cik skaista un laba mftittne. Viņa nodomājusi visu mūžu pavadīt viena un nekad neprecēties. Vai tas nav neticami?

— Ja grāfiene kādu virieti iemīlēs, viņa to arī apprecēs, — Normans pārliecinoši atbildēja. — Acīmredzot tas vēl nav noticis.

—  Tā jau ir tā nelaime. Viņai ir tik lielas prasības, kādas neviens nevar piepildīt. Viņa grib atrast vīrieti, kas garīgā ziņā stāvētu tikpat augstu kā viņas tēvs un kam būtu tikpat cēls raksturs. Mūsu aprindās grūti būs atrast tādu zinātnieku un reizē arī mākslinieku, kāds bija viņas tēvs. Tās ir tīrās bēdas ar viņu. Kad vēl bija dzivs mans virs un mans dēls, mēs lolojām cerību, ka no Zigrīdas un Ulriha iznāks pāris. Bet tas bija tikai sapnis. Šorīt cs saņēmu vēstuli no Zigrīdas dedzīgākā pielūdzēja. Jums cs varu to teikt, advokāta kungs, jo jūs taču esat mūsu draugs.

Dr. Normans palocījās un pukstošu sirdi gaidīja turpinājumu.

—  Šis barons Lindcstrēms jau kopš vairākiem gadiem ar aizkustinošu neatlaidību tīko pēc manas krustmeitas. Viņš ir nc vien patiesi dižciltīgs un bagāts, bet tam ir arī lielisks raksturs. Viņš ir tik uzticīgs un tik ļoti mīl Zigrīdu, ka droši vien pildītu visas tās vēlēšanās un nēsātu uz rokām. Viņš ir ari skaists un patīkams — tieši tāds vīrietis, kāds varētu darīt Zigrīdu laimīgu. Līdz šim viņa to tomēr noraidījusi. Reizē ar mani arī viņa saņēma no tā vēstuli. Liekas, šī ir jau trešā reize, kad barons lūdz viņas roku. Nezinu, ko viņa tam atbildēs. Jācer tačīi, ka viņa nevainīgā uzticība beidzot reiz piespiedis Zigrīdu dot savu piekrišanu.

Advokāts sēdēja kā uz karstām oglēm. Te nu viņš dzirdēja par kādu, kas arī pratis novērtēt šo reto pērli un kam ir tādas prickšrocības, par kādām Normans pat neuzdrošinājās sapņot. Ja Zigrīda varēja noraidīt tādu precinieku, kādas cerības tad varēja būt viņam? Viņš saņemtu visnepārprotamāko noraidījumu — par to nevarēja būt šaubu. Viņa tikai izbrīnā to uzlūkotu vai pat izsmietu viņu. Un tomēr viņa taču bija izrādījusi pret Normanu tik siltu sirsnību, kas tālu pārsniedz parastās pieklājības robežas.

Grāfiene nepiegrieza vērību advokāta klusēšanai. Viņa priecājās, ka atradusi izdevību izkratīt kādam savu sirdi.

— Zigrīda grib doties atpakaļ uz Zviedriju, un pat ļoti drīz. Liekas, viņa nekur nevar atrast mieru. Viņai tiek piedāvāta jauna dzimtene, kur tā atrastu mieru visam mūžam, jo ko gan viņai līdz bagātība, ja tā grib palikt uz mūžu viena? Ir gan diezgan ļauni, ja vīrietis paliek neapprecējies, bet ja arī meitenes sāk labprātīgi atsacīties no laulības dzīves, tad lā ir jau pavisam bēdīga parādība.

Vecās dāmas sūdzībās Normans sadzirdēja tikai vienu, kas viņu sāpīgi aizkustināja: Zigrīda gribēja atkal aizbraukt. Zināms, arī viņš bija nodomājis ceļot uz ziemeļiem, bet bez Zigrīdas uzaicinājuma viņš taču nedrīkstēja to tur apmeklēt. Ko viņš lai iesāk, kad viņas vairs nebūs? Nu, kad šķiršanās bija nenovēršama, viņš pirmo reizi pilnībā apzinājās, cik nepieciešama šī meitene kļuvusi viņa dzīvē.

Šajā acumirklī Zigrīda ienāca istabā. Jautri smaidīdama, ar nepiespiestu sirsnību viņa cicši spieda Normana roku — kā labam draugam vai brālim.

Tik laipni lūkojās viņas tumšpelēkās acis — nc vēsts no mulsuma vai nodevīga mirdzuma tajās.

Varbūt šai meitenei nemaz nebija sirds, vai arī lā vēl snauda?

— Par ko gan viņa tik līksma? — Normans domāja. — Vai tiešām viņa būtu devusi savam neatlaidīgajam dievinātājam tik karsti ilgoto piekrišanu? Varbūt.

Pie galda Zigrīda bija tik izklaidīgi jautra, kādu Normans nekad vēl viņu nebija redzējis. Un tomēr, lai cik ļoti sāpēja viņa sirds, viņš nedrīkstēja to izrādīt.

—  Pēc divām nedēļām cs atkal pārcelšu savu nometni uz jaunu vietu, — viņa sacīja, pēkšņi kļūdama nopietna. — Es ilgojos pēc savas jaukās dzimtenes. Pilī man jāizdara lieli pārbūves darbi, arī kalnraktuvēs nepieciešami daudzi uzlabojumi, kuru veikšanai jānotiek manā personiskā vadībā. Pēc tam došos atkal jaunos ceļojumos. Es gribu mieru.

—  Vai tad tu nekur nevari atrast mieru? — grāfiene šausmās iesaucās, nespēdama izprast šādu, pēc viņas domām, visaugstākā mērā ncsievišķīgu klaiņošanu.

— O, cs meklēju tikai mieru, — Zigrīda noteica tik klusi, ka vienīgi Normans to dzirdēja, un tad skaļi piebilda: — Es vienīgi vēl gribu redzēt Robertu un Gabrielu laimīgus, jo atminas par viņiem piepildīs manu vientulību. Esmu ielūgta arī Zuzannas kāzās, un šādas svinības taču nedrīkst palaist garām, ja cilvēkam pēc tam ilgu laiku būs jāsatiek tikai svešas, vienaldzīgas sejas.

— Tātad viņa tomēr atbildējusi noraidoši, ja tā runā par vientulību, — Normans klusā priekā nodomāja, un viņa garastāvoklis uzreiz uzlabojās. Arī viņš bija aicināts Zuzannas kāzās, un jau iepriekš priecājās, ka tas būs gadījums, lai atkal reiz alrastos Zigrīdas tuvumā.

— Tās būs lieliskas svinības, kaut arī tikai visšaurākā pulciņā, — grāfiene Rcišcnova piezīmēja. — Gabricla un Roberts grib atalgot sevi par to, kas viņiem pagājis garām. Tad vēl Zuzannas kāzas un mūsu maziņā kristības, kur Zigrīda būs krustmāte.

— Vai jūs arī zināt, kāds būs bērna vārds? — Zigrīda jautāja.

— Nē, maņ nav ne jausmas.

— Nu, tad varu jums to pateikt: Ernsts Ulrihs.

Normans viegli pietvīka. Arī viņa vārds bija Ernsts, un nu viņš dzirdēja to no Zigrīdas lūpām. Šis vārds pēkšņi šķita viņam tik skaists un daiļskanīgs, tādēļ ka to bija izrunājusi daiļās meitenes maigā balss.

— Tas taču man liels gods, — viņš mulsi sacīja.

—  Tikai mazs pierādījums tam, cik mīļš jūs mums visiem esat kļuvis, — vecā grāfiene ļoti sirsnīgi piezīmēja.

Laiks aizritēja dzīvās sarītfiās, kas, protams, visvairāk grozījās ap Robertu un Gabriclas brīnumaino likteni.

—  Līdz šim cs nebiju redzējis nevienas tik augstsirdīgas, cēlas sievietes, — Normans ar patiesu apbrīnu sacīja. — Iedomājieties tikai: savas cilts izlutināta meita, kas bez kādām sūdzībām panes visas šīs ciešanas, kaut labi zina, ka ir nevainīga — no tādas var tikai mācīties. Šo divu nelaimju vajāto cilvēku liktenis man vienmēr šķitīs sevišķi aizkustinošs, jo dzīvē tas gadās tik reti. Jūs varat būt lepna uz saviem bērniem, godātā grāfien.

—  Tāda cs arī esmu, mīļo Norman. Gabriclā cs esmu atradusi meitu, par kuru labākas cs nevarētu pat vēlēties, jo viņa spēj piepildīt visaugstākās prasības, kādas vien var uzstādīt sievietei. Viņa mīl savu vīru vairāk par visu un dara to laimīgu.

— Kur turpmāk dzīvos beidzot savienotais pāris?

—  Pirmajā laikā Brandcnfclsā, Gabriclas dzimtas pilī, kas tik ilgi bijusi arī mana Roberta dzimtene. Tad arī šeit un mūsu majorāta muižā, Reišcnovu pilī, kuru mēs pēdējā laikā nevarējām apdzīvot vīra dienesta apstākļu dēļ.

— Kas tad īsti noticis ar vcco Lingi? Neesmu viņu jau sen redzējis?

— Kopš mana vīra nāves vccais staigā apkārt kā ēna. Zināms, viņš ir mums ārkārtīgi kaitējis un nelietīgi izmantojis to iespaidu, kāds tam bija uz manu vīru, kuru tas audzinājis jau agrā bērnībā, tomēr viņš pieder pie mūsu ģimenes. Šādus vecus cilvēkus taču nevar vienkārši izlikt aiz durvīm. Viņš to nepārciestu, ja tam vecuma dienās nāktos nosēsties pie sveša galda.

— Tātad viņš arvien vēl ir jūsu namā?

—         Kopš vairākām dienām viņš gandrīz nemaz vairs neatstāj savu istabu. Lielais vecums liek sevi just, viņa spēki pēc briesmīgā zaudējuma galīgi salauzti, viņš kūst kā svece. Atskaitot mani, viņš ne ar vienu vairs nesarunājas, un tādēļ cs nekad nepalaižu garām gadījumu, kad varu pateikt tam kādu laipnu vārdu.

Grāfiene ielūkojās pulkstenī un piecēlās.

—         Es tūliņ ieiešu pie viņa, jo šodien man visu laiku liekas, ka ar viņu strauji iet uz beigām. Lūdzu atvainojiet mani mazu mirklīti.

Vccā dāma laipni pamāja ar galvu un izgāja, atstādama Zigrīdu un Normanu divatā.

Zigrīda piecēlās un nosēdās zemajā dīvānā pie vaļējā loga.

Normans sekoja viņas priekšzīmei un pēc īsas vilcināšanās apsēdās dīvāna otrā galā. Starp viņiem palika brīva vieta.

Brīdi viņi klusēdami sēdēja.

—          Pirms aizejat, sakiet man kaut tikai vienu mierinošu vārdu, grāfien, — advokāts lūdza, nolikdams roku cicši līdzās Zigrīdas rokai.

Viņa to pamanīja, saņēma šo roku, piespieda sev pie sejas, lūpām un tad ļāva tai atkal nokrist.

Normans nekustējās. Viņam šķita, ka tas sapņo.

Bet tad viņš strauji satvēra Zigrīdas roku un piekļāvās tai kvēlām lūpām.

Zigrīda nepretojās. Atliekusi galvu atpakaļ, viņa cicši lūkojas tam sejā. Viņu skatieni grima viens otrā.

Vārdi vairs nebija vajadzīgi. Cilvēkam taču ir acis un rokas, kas runā pašas savā izteiksmīgajā valodā.

— Vai tiešām cs drīkstu ccrēt, grāfien?

Normana balss stipri trīcēja, un pēkšņi viņš sēdēja cicši līdzās Zigrīdai, maigi piekļaudams to sev.

—         Vai jums nav man neviena cita vārda kā grāfiene? — Zigrīda gandrīz draiskulīgi jautāja, uzlikdama abas rokas tam uz pleciem.

—        Zigrida! — viņš icsaucās. — Vai tiešām tu mani mīli, vai tiešām tas iespējams?

Viņš redzēja meitenes skaisto seju tieši sev pretī. Burvīgās acis staroja tam pretim visdziļākā maigumā. Tā bija visskaidrākā atbilde uz viņa jautājumu.

Viņa mulsums bija izgaisis. Tas tagad bija vīrietis ar visu jaunibas kaisli, un meitene, ko viņš turēja savos skāvienos, viņu mīlēja.

Viņš skūpstīja tās mīļo seju, mazo muti, smaržojošos matus — bez apdoma, atkal un atkal, līdz Zigrīda beidzot izraisījās no viņa skāvieniem.

—          Saki manu vārdu, mana skaistā miļotā, — viņš lūdzās, ātri piekļaudams no jauna to sev klāt.

Viņa to darīja.

— Ernst, mīļais, labais! Vai tev pieliks ar mani, vienkāršu meiteni?

— Nerunā taču tā, Zigrid. Nezinu, kurš no mums mīl stiprāk — tu vai es. Es mīlu tevi tik ļoti, ka neiedrošinājos par tevi domāt, un tomēr manai sirdij nebija miera. Tu esi mana laime, ko man vajadzēja iekarot, kaut pašam būtu jāaiziet bojā. Es noteikti zināju, ka reiz tev to pasacīšu, bet kur un kā — tam vajadzēja izšķirties pašam no sevis. Es vēl nenojautu, cik luvs ir manu pārdrošo sapņu piepildījums. Vai esi ar mieru atteikties no sava lepnā vārda un kļūt mana sieva?

— Un tu vēl vari jautāt, Ernst? Mans vārds nedara mani laimīgu, bet vienīgi tu. Ak, cik laimīgi mēs būsim! Es jau sen cictu no savas labprātīgās vientulības, cs šķilu sev tik lieka. Lai arī cik vīriešu man nācies pazīt, starp tiem cs neatradu nevienu, ko būtu vēlējusies sev par dzīvesbiedru. Reiz, zināms, cs licēju, ka esmu atradusi īsto, un to arī negribu no tevis slēpt.

Viņa cicši piekļāvās Normanam un atklāti ielūkojās lam sejā. Ne vismazākais mulsums viņai neapgrūtināja šo atzīšanos.

—  Redzi, es mīlēju savu nabaga brālēnu Ulrihu. Viņa maigais raksturs mani pievilka, man šķita, ka spētu darīt to laimīgu, es jutos aicināta piepildīt viņa dzīvi. Ačgārnas domas. Bet Ulrihs mīlēja kādu citu, kā tu jau to zini. Ar dziļām sāpēm cs to redzēju, un atteikšanās man bija bezgala smaga. Beidzot cs tomēr nācu pie atziņas, ka esmu maldījusies. Kādas sāpes man tomēr sagādāja viņa nāve, to tu pats vari iedomāties.

Normans bija vērīgi klausījies. Viņas atzīšanās to nesāpināja, jo Zigrīda taču jau sen bija pārvarējusi savu mīlu, un arī viņš pats mirušajā bija zaudējis paliesu draugu.

—  Un tu mīli mani, neievērojamo, nekam nederīgo juristu, kas neko nespēj? — viņš laimīgs jautāja, jo ko gan iemīlējies cilvēks uzklausa ar vēl lielāku sajūsmu kā atzīšanos — cs tevi mīlu!

— Tev ir visskaistākās acis, kādas cs jebkad esmu redzējusi, Ernst. Tās ļauj man nojaust, cik daudz jauka un laba ir tevī, un cs būšu bezgala bagāta, ja tu dalīsies ar mani savās neizsīkstošajās bagātībās.

Normans vārda tiešā nozīmē apreibinājās savā laimē. Šis klusais, atturīgais cilvēks bija it kā pārvērties.

—   Kad tu būsi mana? — viņš kaisli jautāja. — Ko mēs vēl lai gaidām, mana mīļotā? Mēs abi taču esam vientuļi, un visā pasaulē mums nav neviena. Nāc, seko man, kaut kur klusā, skaistā pasaules stūrītī mēs noslēpsim savu laimi no cilvēku skaudīgajiem skatiem un dzīvosim vienīgi sev un viens otram, Zigrīd.

Viņa mēmā sajūsmā klausījās, jo vairs nebija cerējusi, ka dzīve tai vēl uzplauks un uzziedēs tik krāšņa un vilinoša.

— Lai mūsu mīļie vispirms kļūst laimīgi, Ernst, — Zigrīda klusi un maigi sacīja. — Tad mēs dosimies uz manu brīnišķīgo dzimteni, un varenais ūdenskritums dziedās mums mūsu kāzu dziesmu.

— Mans sapnis, mans burvīgais sapnis kļuvis īstenība! — Normans sajūsmā iesaucās, un kopējās domās par nākotni viņi aizmirsa tagadni.

92 Beidzot savienoti

Garkājis stārķis jautri klabināja bagātā lielgruntnieka šķūņa jumta korē. Tikai pirms dažām dienām tas bija atgriezies no tālā ccļojuma pa siltajām zemēm, kurp to bija aizdzinusi bargā ziema.

Pašapzinīgi viņš bija ieņēmis savu parasto mājokli jumta korē un pieteicis nesaudzīgu karu visām vardēm lielgruntnieka plašajās pļavās,'kur auga kupla, sulīga zāle.

No sava augstā mājokļa viņš izbrīnā vēroja zaļo skuju vītnes, kas greznoja zemnieka staltā nama durvis, un vēl lielākā izbrīnā tas uzlūkoja mazo, jauko puisēnu, kas pagalmā rotaļājās un lēkāja, apsveikdams viņu skaļām, līksmām klaigām:

— Stārķīt, stārķīt, atnes man mazu brālīti!

Garkājainais kungs, šķiet, nebija visai ietiepīgs pret šādiem lūgumicm.^Vispirms viņš slaidā lokā pārlidoja visus zemos pagalma ēku jumtus^ Atradis, ka tur viss pa vecam, viņš atkal nomierinājās.

Tomēr bija notikušas arī dažas pārmaiņas. Vispirms jau šī jaunā, skaistā sieviete, kas roku rokā ar lielgruntnieku iznāca saimniecības pagalmā, tc līdz šim nebija redzēta.

— Palūkojies, māmiņ, stārķi jau atlidojuši! — mazais gaišmatainais puisēns līksmi sauca, norādīdams ar roku uz jumta kori, kur savas ligzdas malā sēdēja milzīgais putns.

Un mazais tūliņ atkal atsāka savu dziesmiņu, tikai ar to starpību, ka šoreiz tas lūdza nevis brālīti, bet māsiņu.

Lielgruntnieks smējās un laimīgs piekļāva savu Elzbeti sev klāt. Nupat, tikai pirms dažām dienām, viņi bija nosvinējuši savas kāzas — tik klusas un vienkāršas, kādas reti kad mēdz būt zemnieku kāzas, kas parasti maksā dažu labu suķi, nobarotu jēru un tauku putnu dzīvības, nemaz jau nerunājot par milzīgajiem cepumu kalniem, vīna un alus strautiem, kas saplūst neskaitāmo viesu nepiepildāmajos vēderos.

Paklausot Elzbctcs lūgumam, Konrāds bija visu prāvo, kāzu svinībām paredzēto summu nodevis mācītājam trūcīgo zemnieku apdāvināšanai — „kā izpirkuma maksu par savu kritušo sievu" — tā čukstēja laipnās kaimiņienes.

Tomēr neviens nebija uzdrošinājies piestiprināt pie jaunā pāra durvīm salmu kūli, kas parasti šādos gadījumos mēdza gadīties, lai izrādītu sabiedrības tikumisko sašutumu pret grēcinieci.

Elzbctcs maigie vaigi nu atkal kvēloja veselīgā sārtumā. Drūmā pagātne ar visām pārdzīvotajām ciešanām gulēja aiz viņas kā baigs sapnis. Dzīve tagad saulaini uzsmaidīja viņai pie tā vīra sāniem, kuru viņa mīlēja stiprāk, nekā sākumā pati bija nojautusi.

— Elzbct!

Kāda mazliet trīcoša balss bija saukusi šo Vārdu. Dzīvojamā nama durvīs parādījās saimnieka sirmā, neredzīgā māte un, uz ķegļa balstīdamās, uzmanīgi taustījās uz priekšu.

— Mīļo, labo māt!

Cik maigi, cik sirsnīgi skanēja Elzbctcs balss. Vccās sievietes grumbainajai sejai pārslīdēja it kā saules stars. Viņa gan nevarēja redzēt savu jauno, skaisto vedeklu, bet bija paguvusi to iemīlēt tik ļoti, it kā tā būtu viņas meita.

Jaunais pāris nc ar vienu vārdu nepieminēja šausmīgos notikumus Lindcnhozā. Ar trīsām abi domāja par to, ka arī Elzbctc it viegli būtu varējusi kļūt par vienu no barona nelaimīgajiem upuriem.

Konrāds rūpīgi slēpa no jaunās sievas ikvienu jaunu atklājumu par Rotcnausa noziedzīgo dzīvi, un viņa atmaksāja tam šo smalkjūtīgo saudzību ar divkāršu maigumu tin mīlestību.

—  Vai mēs neesam laimīgi, Konrād? — Elzbctc sirsnīgi jautāja, maigi spiezdama sava vīra un tā mātes rokas, kamēr puisēns mīļi pieglaudās tai.

— Neizsakāmi laimīgi, Elzbct! Kopš tā brīža, kad tu pārkāpi mūsu nama slieksni! — Lesens atbildēja, un viņa uzticīgās acis staroja svētlaimē.

— Jā, mana meita, lu ienesi jaunu svētību mūsu klusajā sētā. — Un no vccās zemnieces neredzīgajām acīm uz Elzbctcs rokām noritēja divas laimīgas asaras.

* * *

Karogi virs Brandcnfclsas pils plīvoja pavasara maigajā vējā.

Pagājušā gada nobirušās lapas bija rūpīgi novāktas, un mirdzošo tulpju, krokusu un dzelteno tacītu ziedus dārznieka rokas bija rūpīgi sakārtojušas, izveidojot no tiem raibu, krāšņu paklāju.

Sī bija pirmā līksmā svētku diena vecajā pilī pēc daudziem drūmiem, bēdās un sāpēs aizritējušiem gadiem.

Pavasara saule mirdzēja pie gaišzilajām debesīm, kur kā pasakainas salas peldēja mazi, balti mākonīši. Saules stari uzbūra jaunu mirdzumu sirmajiem mūriem un tik silti skūpstīja koku snaudošos pumpurus, ka tic pēc garā ziemas miega pavēra acis un sāka lūkoties pasaulē.

Mazās vārtsarga mājiņas zemajā jumtistabiņā stāvēja mīlīga, jauna meitene.

Pienbaltais atlasa tērps mīkstās krokās krita pār viņas slaido, graciozo stāvu. Gabriclas veiklās rokas pašreiz iesprauda zaļo miršu vainadziņu laimīgās līgavas krāšņajos matos, ko sedza gaisīgs plīvurs.

Zuzannas acīs mirdzēja asaras — skumju un prieka asaras.

Šī bija diena, kad viņa šķīrās no dzimtenes un savas meitenības, kas bija sākusies tik līksmi, bet tad sniegusi viņai neskaitāmus rūgtuma un ciešanu brīžus, līdz nu beidzot lā varēja sekot mīļotajam vīrietim, pie kura sāniem liktenis lai solīja laimīgu, saulainu nākotni — kā balvu par pagājušajām drūmajām, vilšanās pilnajām dienām.

Domīgu skatienu viņa palūkojās visapkārt. Ko gan visu nav pieredzējusi šī istabiņa! Līksma bērna nevainīgās rotaļas, jaunas meitenes saldos sapņus, bezcerīgas mīlas vētras, atsacīšanās cīņas un beidzot nobriedušas sievietes lēni plaukstošo mīlu, ko nespēja izdzēst pat nāve…

— Cik mīlīga tu izskaties, Zuzanna! Ea nekad vēl neesmu redzējusi tik jauku līgavu, — Gabricla patiesā sajūsmā sacīja. — Paturi mūs mīļā piemiņā, mani un Robertu, mīļā māsa, tāpat kā arī mēs tevi neķad, nekad neaizmirsīsim. Jau bērnībā mēs rotaļājāmies kopā, mūsu draudzība izvērtusies māsu mīla un tāda paliks mūžīgi, kaut arī mēs neesam māsas. Kļūsti laimīga — tik laimīga, kā tu ccri un kā esi to pelnījusi!

Viņa noskūpstīja Zuzannas balto pieri, atcerējās pati savas kāzas, kad nebija neviena, kas to rotātu.

Zuzanna to droši vien nojauta. Viņa sirsnīgi apskāva Gabrielu un iečukstēja tai ausī:

—  Cik nelaimīga tu.reiz biji, tik laimīga tu tagad esi, mīļā māsa. Nākotne tev bagātīgi atmaksās par pagātnes ciešanām.

Pa puspievērtajām durvīm istabā ielūkojās Anna Vernera. Arī viņa jau bija saposusics kāzu svinību tērpā.

Ieraugot meitu pilnā līgavas rotā, viņu pārņēma dziļš aizkustinājums. Zuzanna taču ir viņas vienīgais bērns, bet viņas sirdī tai vienmēr piederējusi tikai otrā vieta, kurpretim pret Robertu tā visu mūžu jutusi visdziļāko mīlu.

Tagad tas icnāca viņai prātā, un viņu pārņēma tāds kauns un žēlums, ka tā pēkšņi sāka rūgti, nevaldāmi raudāt.

—  Neraudi, mīļo māt, — Zuzanna lūdzās, to sirsnīgi skūpstīdama. — Nu taču viss, viss ir labi. Priecājies līdzi mums visiem, Mūsu laime padarīs tevi atkal jaunu un liks tev aizmirst visu skumjo un drūmo.

Anna cieši piekļāva sev meitu. Viņa zināja, ka viņas meita kļūs laimīga, un tomēr tai bija smagi šķirties no viņas, jo tikai nupat viņa bija sapratusi, kas Zuzannai visu laiku ticis laupīts. Viņa tik ļoti gribēja izpirkt savu netaisnību un griezt visu par labu.

Vai tas būtu kāds brīnums, ja Zuzanna atstatu to vieglu sirdi? Viņa taču nekad nav baudījusi īstu mātes mīlu. Tomēr Zuzanna nekad nav izrādījusi, cik ļoti to sāpina mātes vēsums. Toties viņa pārāk karsti mīlēja savu audz.ubrāli, un skaudību, nenovēlību viņas cēlā sirds nepazina. Viņa vienmēr bija pratusi attaisnot savu māti un savā pieticībā pārliecināt sevi, ka tas ir dabiski, ja Robertam tiek piešķirtas dažas priekšrocības.

Zuzanna bija bezgala laimīga, ka Roberts un Gabriela nu beidzot sasnieguši savu mērķi, jau tādēļ vien tā vieglu sirdi šķīrās no vietām, kur bija pavadījusi savu agrīno jaunību.

—   Man šķiet, tavs līgavainis jau gaida, Zuzanna, — Gabriela atgādināja, negribēdama ļaut mātei pārāk ilgi mocīt sevi pašpārmetumos. — Nāc, māt, tev taču viņš jāuzved augšā.

Viņa maigi saņēma Annu Verneru aiz rokas un, vēlreiz laipni pamājusi ar galvu Zuzannai, kopā ar tās māli devās lejup pa kāpnēm.

Lejā jau diezgan nepacietīgi gaidīja Dr. Hcsc. Viņš bija atnesis līgavai brīnišķīgu balto rožu un miršu buķeti. Viņa abi bērni savos baltajos uzvalkos izskatījās apburoši. Gabricla sajūsminājās par viņu rožainajām sejiņām un gaišajām, skaidrajām acīm, un drīz vien tai izdevās iegūt abu mazo radījuņin kvēlās, uzticīgās sirdis, kam tik ilgi bija trūcis mātes mīlas.

Dr. Hese ļoti sirsnīgi apsveica Gabrielu un Annu Verneru. Skaistās grāfienes nemākslotā vienkāršība, viņas mīla pret Zuzannu, kuru tā dēvēja par māsu, tikai vēl vairāk padziļināja viņa cieņu pret šo sievieti, kas bija parādījusi tik daudz varonības un augstsirdības.

Anna uzveda savas meitas nākamo vīru augšā. Gluži pārsteigts no savas līgavas apburošās piemīlības, ārsts neviļus palika durvīs stāvam.

Un viss šis skaistums, visa šī jaunība piederēja viņam! Viņš zvērēja sev veltīt savu dzīvi šai meitenei, kas tik paļāvīgi uzticēja tam savu nākotni.

, Anna savienoja abu laimīgo rokas.

—  Esiet laimīgi, — viņa, dziļi aizkustināta, sacīja un, nespēdama izrunāt vairs nc vārda, ātriem soļiem izgāja no istabas, atstādama līgavu un līgavaini divatā.

Neizsakāmā sajūsmā Dr. Hcsc uzlūkoja savu līgavu. Karsti ilgotā diena nu beidzot bija pienākusi. Jau pēc īsa brītiņa Zuzanna kļūs viņa sieva, un turpmāk viņa namā valdīs sieviete, kas atnesīs jaunu svētību viņam un viņa bērniem.

—  Mana vienīgā Zuzanna, vai tu maz vari nojaust, cik neizsakāmi laimīgs es esmu? Vai tu nekad nenožēlosi, ka esi sekojusi man — vīram, kas daudz vecāks par tevi? — Dr. Hese ļoti nopietni jautāja.

Zuzanna apvija rokām viņa kaklu.

— Ar tūkstoškārtīgu prieku cs ieeju tavā namā, tu, mīļais, labais, — viņa vienkārši atbildēja. — Es zinu, ka mēs abi būsim laimīgi, ka mēs dzīvosim mīlā un uzticībā, ka centīsimies novelt visus akmeņus, kas stātos ccļā mūsu laimei. Laimē un cicšanās, saulainās un drūmās dienās — vienmēr un visur mēs iesim roku rokā, līdz pat nāvei!

Dr. Hese dziļi aizkustināts noskūpstīja līgavu.

—        Pateicos tev, mana mīļotā. Tagad esmu pārliecināts, ka tu bez sāpēm uzklausīsi vēsti, kuru es vēl vilcinājos tev stāstīt.

—         Vai tiešām tu domā, ka mani varētu sāpināt tas, ka ari Valdemārs Bcrgers šodien svin savas kāzas? Tas mani nomierina un iepriecina, jo nu viņš pats redzēs, cik daudz patiesas laimes vēl ienesīs viņa dzīvē Franciskas mīla. Tu jūties pārsteigts, ka man jau viss zināms? Es šorīt saņēmu Franciskas vēstuli, kurā lā izliek man savu sirdi un lūdz no manis piedošanu par to, ka Valdemārs pieder viņai. Es jaunajai grāfienei Bcrgcrai no visas sirds novēlēju laimi kā sieviete, kas arī pati zina, ko nozīmē iegūt mīļoto vīrieti.

—         Tu jau zini visu? Un cik labi tu to esi nokārtojusi, Zuzl. Mani tomēr mazliet mulsina las, ka mūsu kāzas noliek tieši šodien, kad tiek salaulāts arī grāfs Bcrgcrs. Vai tā nav dīvaina sagadīšanās?

Zuzanna domīgi pakratīja galvu.

—         Ak, es neticu nejaušībām. Katrā ziņā ari šeit izpaužas kādas augstākas varas griba, kas to lā nolēmusi.

—        Kas to lai izšķir? — Dr. Hcsc atbildēja. — Mums pašiem ir tik maz varas pār mūsu likteni, vismaz par tā izšķiršanu. Tomēr es visu mūžu būšu pateicīgs tai varai, kas tik brīnumainā veidā mūs savedusi kopi.

— Ir laiks, — Gabricla aiz durvīm atgādināja un pati ātri aizskrēja.

Dr. Hese piecēlās.

— Nāc, Zuze.

Viņš saņēma savu nākamo sievu aiz rokas un lēnām izveda to no viņas istabiņas. Bērnības vārti uz mūžu aizvērās aiz Zuzannas.

Ceļš pāri pils plašajam pagalmam bija izklāts grīdsegām. Pils galveno ieeju rotāja krāšņas puķu vītnes.

Mazajā vārtsarga namiņā bija sapulcējušies visi kāzu viesi, atskaitot tikai grāfieni Brandcnfclsu.

Zuzanna un Dr. Hcsc sasveicinājās ar visiem, un tad mazais gājiens devās ccļā.

Jaunajam pārim pa priekšu gāja līgavaiņa abi bērni, kaisīdami ceļā ziedus.

Viņiem sekoja Roberts un Gabricla, tad grāfiene Reišenova un Anna Vernera ar Roberta un Gabriclas mazo bērniņu rokās. Gājienu noslēdza advokāts Normans un Zigrīda.

Pie pils ieejas visus sagaidīja vccā grāfiene Brandcnfclsa.

Apskāvusi Zuzannu, viņa to sirsnīgi noskūpstīja. Tad viņa uzkāra tai kaklā vienu no vērtīgajām ģimenes rotām, svinīgi piebilzdama:

—        Mūžīgai piemiņai no kādas vecas sievietes, kas var tev pateikties par dzīvību!

Zuzanna aizkustināta noskūpstīja roku vecajai dāmai, kuru tā jau kopš bērnības bija pieradusi uzlūkot visdziļākā godbijībā. Viņas piemēram sekoja ari Dr. Hcsc, kas līdz ar bērniem tika apsveikts no vecās grāfienes laipniem, sirsnīgiem vārdiem.

Nu grāfiene stāvēja Roberta un Gabriclas priekšā.

Sekojot pēkšņam impulsam, tic abi noslīga ceļos, un vecā grāfiene kā svētīdama uzlika savas trīcošās rokas tiem uz galvām.

—  Mans Dievs, cs tev pateicos, ka lu ļāvi man piedzīvot šo dienu, — viņa sacīja. — Jūs gan jau sen csal virs un sieva un esat izcietuši vissmagākos pārbaudījumus, pierādot, cik stipra un nesalaužama ir jūsu mīla. Turpmākā dzīvē jūs pavadīs ari mātes svētiba, kas palīdzēs jums paturēt un vairot jūsu izcīnīto laimi. Esiet sveicināti, mani bērni, manā un jūsu namā! Zuzannas svētku diena lai izvēršas par tādu ari jums!

Roberts un Gabricla piecēlās. Grāfiene nostājās starp viņiem un ieveda abus pili.

No kuplās liepas, kas auga pagalma vidū, pēkšņi pacēlās spārnos kāds agrs tauriņš un, brīvi lidinājies, ielaidās pa atvērtajām durvīm pili, it kā aicinādams sev līdzi ņiazo gājienu.

—   Mūsu tauriņš, mūsu laimes vēstnesis, — Gabricla čukstēja, norādīdama uz kukainīti.

Tauriņš droši uzlidoja uz kristāmā bērna cepurītes lentes un palika tur nekustīgi sēdam.

— Tas ir debesu vēstnesis, Anna Vernera nodomāja, gandrīz ar bijību lūkodamās Roberta dēla sejiņā.

Apakšstāva lielajā svinību zālē jau gaidīja cicma vecākais, kas bija reizē arī vietējās dzimtsarakstu nodaļas pārzinis. Noklausījušies ierēdņa īsajā uzrunā, Zuzanna un Dr. Hcsc parakstīja oficiālo dokumentu, pēc tam visi devās uz mazo pils kapelu, kur jaunlaulātie gribēja atkārtot savu zvērestu ari altāra priekšā.

Vecais, cienījamais priesteris pazina viņus abus un arī pārējos viesus. Reiz viņš cicma mazajā bazniciņā jau bija svētījis ārsta pirmo laulību, viņš bija kristījis tā bērnus un izvadījis pēdējā gaitā to mirušo māti.

Jaunajam pārim katrā pusē bija nometušies ceļos ārsta abi bērni. Tas bija svinīgs bridis, un visu acis kļuva mitras, klausoties garīdznieka vienkāršos, aizkustinošos vārdus.

Dziļā nopietnībā Zuzanna izrunāja savu svinīgo solījumu un pēc ceremonijas pieņēma klātesošo sirsnīgos apsveikumus.

Pēdējā laika smagie pārdzīvojumi gan bija padarījuši to par gadiem nobriedušāku, bet tomēr nebija spējuši laupīt viņas mcitenīgo mīlīgumu.

Tad iesākās šīs dienas lielākās svinības, kam bija sevišķa nozīme pils īpašnieku dzīvē.

Uz vecā akmens paaugstinājuma, kura uzraksti jau sen bija izdzisuši, mirdzēja Brandcnfclsas ģimenes pasakaini dārgais, teiksmainais zelta kristāmais trauks. Tam līdzās stāvēja tāda pati zelta krūze ar svētīto ūdeni.

Svinīgā nopietnībā visi nostājās ap altāri.

Roberta un Gabriclas bērnu, kas bija ietīts dārgā, ieaustiem krustiem izrotātā kristāmtērpā, vispirms turēja rokās Anna Vernera.

Bērns atvēra savas lielās, izbrīna pilnās acis un pasmaidīja. Acīmredzot viņš nemaz nebija nobijies. Caur raibajām loga rūtīm virs altāra gleznas baznīcā krita gaišs saules stars, apspīdēdams mazo galviņu ar sidrabgaišajām cirtām. Bērns līksmā priekā sniedzās ar mazajām rociņām pēc raibā gaismas stara.

Cits pēc cita Zigrīda, Normans, Zuzanna un viņas vīrs kā izredzētie kūmas ņēma bērnu rokās un uz priestera jautājumu, vai viņi grib pēc labākās sirdsapziņas pildīt tiem uzliktos pienākumus, svinīgām, pacilātām balsīm deva solījumu, savienojot savas rokas pār kristāmbērna galvu.

Priesteris izteica svēto formulu, un Roberta un Gabriclas dēliņš, kas bija ieraudzījis dienas gaismu cietuma šaurajā, tumšajā kamerā aiz augstajiem, drūmajiem mūriem, dabūja svētajā kristībā savu vārdu: Ernsts Ulrihs, grāfs Rcišcnovs Brandcnfclss.

Tāda bija vecās grāfienes vēlēšanās — arī attiecībā pret Robertu, jo viņa negribēja, ka Brandcnfclsu senais, cienījamais vārds izbeigtos līdz ar šīs ģimenes pēdējās atvases apprecēšanos.

— Svētiet arī mūs, cmincncc, — Gabricla lūdza priesteri, un vecais baznīcas kalps ar prieku izpildīja Gabriclas svēto vēlēšanos, kuras bērnišķīgā ticība bija to izvadījusi cauri dzīves-tumšajiem un smagajiem brīžiem, un kurai tā gribēja palikt uzticīga arī tagad, kad bija sākušās jaunas, saulainas laimes dienas.

Neviens nespēja pretoties šī mirkļa svētsvinīgajam noskaņojumam, un siltas pateicības jūtas ieplūda visu sirdīs, uzlūkojot šo skaisto, ccļos noslīgušo pāri, kas tik brīnumainā kārtā bija ticis izvadīts cauri visām briesmām un visiem pārbaudījumiem pretim jaunai, netraucētas laimes pilnai nākotnei.

Tā arī šī pēdējā grāfu Brandcnfclsu senās cilts atvase tomēr beidzot saņēma savas dzimtas kapelā garīdznieka svētību savai savienībai ar vīru, kuru tā bija iekarojusi ar savas sirds asinīm, par spīti visiem šķēršļiem un kavēkļiem.

Jau sen nelietotajā senču zālē bija klāts krāšņs svētku galds.

Visi logi stāvēja līdz galam vaļā, un pa tiem plašajā telpā ieplūda maigais, dzīvinošais pavasara gaiss.

Visur bija jūtama spirdzinoša dvesma. Tā ieplūda ari laimes atvērtajās cilvēku sirdis, kas pēc ilgas nomāktibas atkal atviegloti uzelpoja, it kā atbrīvoti no tumšo spēku varas.

Visu acis staroja priekā, un grūti būtu nācics izšķirt, kurš no visiem klātesošajiem jūtas vislaimīgākais šajos daudzkārtējos atkalsavienošanās svētkos.

Jaunais laulātais pāris, kas sēdēja galda vidū, smējās un jokoja līdz ar visiem un klusībā slepeni spieda viens otram roku vai arī laimes pārplūsmē skūpstīja abus bērnus, kas sēdēja tiem katrā pusē.

Kas gan varēja būt vēl laimīgāks kā Irmela un viņas brālītis? Atkal un atkal tie atkārtoja viens otram, ka jaunā māmiņa nu tiešām uz visiem laikiem paliks kopā ar viņiem un ka |aunā krustmāte, ar kuru kalpotāji reizēm mēdza piedraudēt bērniem, kad to pārgalvība kļuva pārāk skaļa, vairs nekad neatgriezīsies viņu namā.

Jaunajam pārim pretī, galda otrā pusē, sēdēja Roberts un Gabriela. Viņu krēsli, tāpat kā jaunlaulāto sēdekļi, bija izrotāti krāšņām puķu vītnēm, jo šie taču bija arī viņu svētki.

Pa labi un pa kreisi no viņi'cm bija novietojušās abas mātes, kas nevarēja vien beigt nolūkoties savos mīļotajos bērnos.

Abas vecās dāmas bija ātri iedraudzējušās. Viņas taču vienoja kopējas intereses un kopējas rūpes, jo visas viņu domas un jūtas bija veltītas tikai tiem diviem vienīgajiem, kas bija viss viņu prieks un viss viņu dzīves saturs.

Grāfiene nenovērsa sirsnīgas mīlas pilno skatu no savas vienīgās meitas, un Roberta māte atkal un atkal atkārtoja sev, cik brīnišķīgs un jauks ir viņas dēls, ko liktenis tik ilgu laiku bija turējis tai nolaupītu.

Anna Vernera dalīja savu uzmanību starp abiem jaunajiem pāriem un abām mātēm.

Viņai bija gandrīz kauns par to mīlu, kāda tai tika izrādīta no visām pusēm. Ikvienam bija kāds mīļš vārds viņai, un ar klusu pateicību tai bija jāatzīst, cik cēli un augstsirdīgi ir šie cilvēki, kam viņa taču bija sagādājusi tik bezgalīgas ciešanas.

Bet šajā līksmajā pulciņā nebija vietas skumjām un grūtsirdībai, un tāpēc viņai izdevās aizmirst visas bēdas un sāpes.

Zigrīdai un Normanam bija ļoti pa prātam, ka ģimenes locekļi tik ļoti nodarbināti cits ar citu. Tāpēc neviens neievēroja, ka viņu rokas zem galda satikās daudz biežāk un ilgāk, nekā tas būtu nepieciešams diviem draugiem. Viņiem šķita, ka neviens nepiegriež vērību viņu maigajiem skatieniem un čukstošā balsi izteiktiem mīlas vārdiņiem, kuriem tie ik bridi apmainījās.

Bet viņi maldījās. Pie galda tomēr bija divi acu pāri, kas ar slepenu prieku viņus novēroja.

Roberts pirmais vērsa Gabriclas uzmanību uz to, kā biklais advokāts — protams, aiz pārskatīšanās — uzlika roku Zigrīdas krēsla atzveltnei, un kā tas beidzot — droši vien ari bez sevišķa nolūka —' nemanot paņēma skaistās kaimiņienes tērpam piesprausto rozi un ātri iestiprināja to savu svārku pogcaurumā.

—    Vai redzi, kāds viltnieks, — Roberts iečukstēja sievai. — Izliekas, it kā nevarētu nc mušu no degungala nodzīt, bet nu tik dedzīgi uzbrūk mūsu lepnajai Zigrīdai, ka jābrīnās, kur tam pēkšņi radies tik daudz drosmes un atjautības. Un arī Zigrīda, šķiet, nebūt nav tik vienaldzīga un vēsa kā citkārt.

—   Ak, Robert, tas taču būtu debešķīgi! — Gabriela atbildēja. — Es no sirds novēlu labajam Normanam vispatiesāko laimi. Viņa grūtsirdiba mani bieži vien sāpināja, jo viņš ir lielisks cilvēks, kas tiešām pelnījis, ka to mīl.

Roberts viltīgi pasmaidīja.

—   Bet vēl nesen šis lieliskais cilvēks gribēja atņemt man sievu, — viņš labsirdīgi jokoja.

Gabricla viegli pietvīka.

—   Ko tu runā, Robert! Viņš taču vienmēr bijis tik neizsakāmi labs pret mani. Neaizmirsti, ka viņš darījis mūsu labā daudz vairāk, nekā var sagaidīt no parasta aizstāvja. Esmu pārliecināta, ka viņš vadījies vienīgi no tīras draudzības un taisnīguma izjūtas.

Roberts kļuva nopietns.

—   Tev taisnība, mīļotā. Es taču tikai jokoju, — viņš maigi atbildēja. — Ari cs viņu ļoti cicnu, un šajā īsajā laikā viņš kļuvis mans sirsnīgākais draugs. Viņa un Zigrīdas tuvināšanos varu tikai ar prieku apsveikt. Viņi lieliski saderētos kopā, jo tic abi ir sirsnīgi, nopietni un dziļdomīgi cilvēki.

— Arī uzticīgi un paļāvīgi, — Gabricla silti piebilda.

—   Kaut viņi kļūtu patiesi laimīgi. Normanu mēs ar vislielāko prieku apsveiktu kā savu radinieku.

—   Neraugoties uz visu kautrību, viņš tomēr ir ļoti lepns, un tas man viņā sevišķi patīk.

Viņiem nācās savu pusbalsī iesākto sarunu pārtraukt, jo šajā brīdī Normans piecēlās kājās.

Redzot pret sevi vērstus skatus, viņš pirmajā acumirklī it kā mazliet samulsa un iesāka savu uzrunu nedroši, stostīdamies. Bet, kad kāda maza, silta rociņa mierinoši uzgūlās viņa rokai, viņš saņēmās un aiz prieka trīcošā balsī paziņoja par savu saderināšanos ar Zigrīdu Holmsvīku.

Šis paziņojums izraisīja visos klātesošos nedalītu sajūsmu. No visām pusēm sāka birt apsveikumi un laimes vēlējumi.

—   Tātad manas acis tomēr mani nav vīlušas! — grāfiene Brandcnfclsa draiskulīgā balsi icsaucās. — To cs nojautu tūliņ, kolīdz pirmo reizi ieraudzīju abus jauniešus kopā!

Zigrida tumši pietvika. Tomēr viņa jutās neizsakāmi laimīga un roku .rokā ar savu saderināto gāja no viena pie otra, lai priekā starojošu seju saņemtu no visiem laimes vēlējumus, skūpstus, apskāvienus un sirsnīgus rokasspiedienus.

Šodien abām vecajām dāmām pat neiekrita prātā, ka Zigrīdas izredzētais nav nekāds muižniecības pārstāvis ar senu ciltskoku un skanīgu vārdu.

Viņu acis bija mācījušās atzīt, kur īsti slēpjas cilvēka patiesā vērtība, un zināja, ka dižciltība nav saistīta nc ar kārtu, nc arī ar vārdu. Rūgtie piedzīvojumi bija pierādījuši, ka elegantā, ārēji nevainojamā muižniekā var slēpties viszemākās dziņas un visnoziedzīgākā dvēsele. Spilgts piemērs tam bija barons Rotcnauss, kas arvien vēl mita ārprātīgo iestādē, ar nepacietību ilgodamies pēc nāves, kas to atbrīvotu no neizsakāmajām ciešanām un mokām.

Neviens nebrīnījās, ka skaistā, pasakaini bagātā grāfiene Holmsvīka izvēlējusies sev par vīru tieši to vīrieti, kuru nebūt nevarēja saukt par spīdošu kavalieri. Jau šī cilvēka ievērības cienīgā, augstā piere un skaistās, dziļās, izteiksmīgās acis liecināja par to, kādas garīgas vērtības slēpjas zem viņa vienkāršās kautrās ārienes.

Tikai vēlā naktī nobeidzās Brandcnfclsas pils zālēs atkal pirmā īstās laimes diena pēc ilgiem cicšanu gadiem.

Likās, it kā neviens vairs nespēja šķirties no otra, it kā visiem atkal un atkal gribētos sacīt:

— Nu mēs beidzot esam atraduši viens otru!

Beidzot Dr. Hcsc ar savu jauno sievu un bērniem sirsnīgi atvadījās no pārējiem, jo viņi gribēja pagūt vēl uz agro rīta vilcienu, kas iet no Rozcnburgas uz Vircburgu — ārsta nākamo darba un dzīves vietu, kur viss jau bija iekārtots.

Vislabāko novēlējumu pavadīti, Zuzanna un ārsts sēdēja cicši līdzās ratos. Straujos zirgus vadīja ārsta vccais, uzticamais kučieris, kas negribēja nevienam citam atvēlēt šo godu. Viņš nekustēdamies sēdēja uz bukas un izlikās neko neredzam un nejūtam, tomēr viņa vecā sirds gavilēja priekā, ka viņa labais kungs nu atkal ir laimīgs!

Līkumā, kur ceļš strauji nogriezās uz piestātni, Zuzanna vēlreiz pavērās atpakaļ, lai uzmestu vēl pēdējo skatienu Brandcnfclsas vecajai pilij, kur palika tik daudz mīļu, tuvu cilvēku un kur tā bija pavadījusi daudz jauku, bet arī skumju un smagu brīžu. Tās bija mēmas ardievas dzimtenei, mātei, bērnībai.

Asaras neviļus saskrēja tai acīs.

Bet tad viņa strauji izslaucīja tās un, ciešāk pickļāvusics vīram, maigā paļāvībā uzsmaidīja tam.

Prom no šejienes — pretim nezināmai, miglas autā tītai nākotnei!

Šajā mirklī rītausmas pelēko plīvuru pāršķēla pirmie uzlecošās saules stari — kā spožs, mirdzošs solījums laimes un mīlas pilnai dzīvei…

Otrs pajūgs aizveda no Brandcnfclsas pils advokātu Normanu un Zigrīdu. Ari viņi sēdēja tikpat cicši līdzās un tāpat ar vislielāko pa|āvibu lūkojās nākotnē. Viņu laime bija klusa, bet dziļa un neizmērojama kā ezers pavasara palu laikā.

Kad Normans bija sācis atvadīties no sirsnīgās sabiedrības, Zigrīda pēdējā bridi pēkšņi paziņoja, ka brauks kopā ar to. Viņai uzreiz bija gadījušās pilsētā tik steidzamas un neatliekamas darīšanas, ka tā pat nevarēja gaidīt, kamēr brauks mājup vccā grāfiene Reišenova, kuras ekipāžā viņa bija ieradusies.

Neviens ari nemēģināja yiņu atrunāt. Visiem bija skaidrs, kas tās par neatliekamām darīšanām, un kopējās domas šajā jautājumā izpaudās saprotoši viltīgā smaidā, ar kādu grāfiene novēlēja saderinātajiem laimīgu ceļu…

Kolīdz pils ar pavadītājiem bija pazudusi no redzesloka, Normans strauji aplika roku Zigrīdai ap vidu un, cicši piekļāvis to sev klāt, maigi noskūpstīja.

— Vismiļotā, — viņš sacīja, laimē starojošām acīm lūkodamies tai sejā, — vai atceries, ko solīji man mūsu laimes pirmajā dienā?

Zigrīda smaidīdama pamāja ar galvu.

—  Protams, manu Ernst, — viņa atbildēja. — Un savu vārdu cs vienmēr,v turti. Nu, kad esam izvadījuši visus savus draugus jaunā, laimīgā dzīvē, man vairs nav nekas preti, ka ari mēs sekojam viņu piemēraņj. Ja vēlies, varam salaulāties jau pēc divām nedēļām un tad tūliņ prom uz manu dzimteni. Vai esi mierā?

Kvēls skūpsts bija visdaiļrunīgākā atbilde uz šo jautājumu. Vai viņš bija ar mieru? Tā taču bija viņa vienīgā un karstākā vēlēšanās — drīzāk iegūt šo brīnišķīg&lt;zmcitcni pilnīgi sev un aiziet kopā ar to tālo ziemeļu klusumā, lai tur netraucēti, divatā vien, baudītu savu laimi zem šalcošā ūdenskrituma nerimstošās, vienmuļās un tomēr tik dažādās dziesmas skaņām…

Rati pašreiz ripoja garām mazajai villai ceļmalā.

Normans lika kučierim apturēt zirgus. Viņa seja pēkšņi bija pieņēmusi skumji nopietnu izteiksmi.

— Mīļā, — viņš sacīja, — vai neizkāpsim uz mirkli, lai atvadītos ari no lā mūsu kopējā drauga, kam nebija lemts piedzīvot tik lielu un paliekošu laimi kā mums?

Zigrīda tikai mēmi pamāja ar galvu.

Normans palīdzēja tai izkāpt no ratiem un piezvanīja pie villas vārtiņiem.

Mirkli vēlāk no nama iznāca vecais dārznieks un, pazinis nācējus, steidzās atslēgt vārtus.

—          Vai žēlīgā grāfiene un advokāta kungs nevēlētos ienākt namā? — viņš jautāja,sevī brīnīdamies par šo neparasto apmeklējumu tik agrā stundā.

—  Nē, pateicos, Rībck, — Normans atbildēja. — Mēs tikai gribējām atvadīties no mūsu drauga, jo drīzumā aizbraucam no šejienes. Jfrs varat iet savā istabā. Vārtiņus atstājiet neaizslēgtus, jo mēs ilgi neaizkavēsimies.

Vccais dārznieks klusēdams palocījās.

—   Atkal divi laimīgi cilvēki, — viņš nodomāja, atgriezdamies namā, un divas lielas asaras noritēja pār viņa grumbainajiem vaigiem, atceroties grāfu Ulrihu un skaisto Judīti, kuru laimes spožā zvaigzne bija tik ātri izkvēlojusi un norietējusi…

Sēru vītoliem aiz mazā paviljona jau bija izplaukušas pirmās lapiņas, kas klusi šalca lēnajā vējiņā, it kā žužinādamas maigu šūpļa dziesmiņu tiem, kas atdusējās to ēnā pēc savas īsās, kvēlās laimes.

Noslīgusi ccļos pie vienkāršā kapa, Zigrīda mēmā lūgšanā saņēma rokas. Normans stāvēja viņai līdzās un, galvu noliecis, domās atcerējās nelaimīgā Ulriha un skaistās Judītes mīlas romānu.

Pēkšņi viņa izdzirda aiz sevis Jchisu troksni un strauji pagriezās.

Dažus soļus no viņiem, gurdi atbalstījies pret vītola stumbru, stāvēja vecs, galīgi novārdzis vīrs sniegbaltiem matiem un dziļām sāpju grumbām sejā. Viņš bija ģērbies galīgi novalkātā kaftānā, sandalēm kājās. Rokā tas turēja garu, ar izliektu rokturi spieķi, kādi mēdz būt svētceļniekiem.

— Šmcijc! — Normans pārsteigts iesaucās.

Šmcijc Finkcls ar pūlēm paspēra soli uz priekšu.

— Piedodiet, ka kungus traucēju, — viņš vārgā balsī sacīja. — Jau kopš vairākām dienām es klīstu ap namu, bet līdz šim man nekad nebija laimējies iekļūt dārzā. Vccais dārznieks mani vienmēr bargi aizraidīja, un cs taču negribu neko citu, kā tikai atvadīties no savas dārgās, vienīgās Judītes, jo jūtu, ka manas dienas skaitītas, un cs negribētu stāties Dieva liesas priekšā, pirms neesmu izlūdzies no viņas piedošanu par visu, ko esmu viņai ļaunu darījis. Jo vienīgi manis dēļ viņa aizgāja no šīs pasaules…

Vecā vīra balss pārtrūka, un viņš sāka nevaldāmi raudāt. Nokritis zemē, viņš iespieda seju kapa smiltīs, un krampjainas elsas raustīja viņa kalsno, izvārgušo stāvu.

Zigrīda dziļā līdzjūtībā novērsās. Arī Normans sajuta žēlumu pret nelaimīgo vīru, kas bija zaudējis visdārgāko pasaulē un kam nelika pat ļauts apmeklēt savas vienīgās meitas kapu.

— Nomierinieties, Šmcije, — viņš klusi sacīja, viegli picskardamics vecā augļotāja plecam. — Jūs nebūt neesat tik vainīgs savas meitas nāvē, kā to iedomājaties. Diemžēl dažu apstākļu dēļ man nav iespējams jums visu izskaidrot. Tomēr viens jums jāzina: lai kad un pret ko jūs ari būtu noziedzies, bet dēļ Judītes nāves jums nav iemesla just nc vismazāko pašpārmetumu.

Šmcijc Finkcls pacēla galvu un šaubās un ccribās uzlūkoja advokātu.

—  Jūs tikai gribat mierināt veco, nelaimīgo žīdu, kungs, — viņš' neticīgi sacīja, bet tad, redzot advokāta nopietno, skumju apēnoto seju, viņa acīs atmirdzēja kluss prieks. — O, vai tiešām Dievs parādītu man tik necerētu žēlastību un vēl pirms nāves noveltu no manas sirds vissmagāko nastu, kas to nospiež?

Dr. Normans lēni pamāja ar galvu.

—  Jūs varat droši ticēt tam, ko nupat teicu, — viņš pārliecinošā balsī atbildēja. — Judīte šķīrās no dzīves bez mazākā ļaunuma pret jums, jo viņa zināja, ka jūs vienmēr esat vēlējis tai tikai labu, kaut nespējāt saprast viņas dvēseli. Kas attiecas uz jums, tad cs tūliņ došu Rībckam rīkojumu katrā laikā ļaut jums apmeklēt šo vietu, protams, atskaitot tās reizes, kad villā atradīsies kāds no grāfu Rcišcnovu ģimenes, — viņš piebilda.

Vccais augļotājs aplaimots pietrūkās kājās.

—  Pateicos jums, tūkstoškārt pateicos! — viņš, dziļi aizkustināts, iesaucās. — Jūs atbrīvojāt mani no sloga, kas pēdējā laikā kā akmens spieda manu dvēseli. Nu cs varu mierīgi nomirt. Par tumšajiem veikalu darījumiem cs jau izcietu pelnīto sodu cietumā. Netaisnā ceļā iegūto mantu es visu atdevu labdarības iestādēm, un nu man nav vairāk nekā, kā vienīgi šīs skrandas. Tomēr nekad cs neesmu juties tik laimīgs un mierīgs kā tagad. Lai Dievs jūs svētī un tūkstoškārt atlīdzinājums par to, ko jūs nupat man iedāvinājāt!

Laipni pamājis vecajam vīram, Normans pievērsās Zigrīdai.

—   Iesim, mīļā, — viņš sacīja. — Mēs jau tā esam pārāk ilgi aizkavējušies.

Roku rokā viņi atstāja kluso kapu un veco, vientuļo vīru pie tā. Maigs, sirsnīgs rokas spiediens apliecināja Normanam, ka Zigrīda atzīst viņa rīcību un ir pateicīga lam par šo augstsirdīgo soli…

Bridi vēlāk viņi jau alkal sēdēja ekipāžā, kas ātri ripoja uz priekšu pa saules pielieto ccļu.

Pēkšņi viņu vērību saistīja vecu, nodzītu zirgu aizjūgti vienkārši darba rati, kuros viens otram līdzās bija novietoti divi nabadzīgi, nekrāsoti koka šķirsti.

Nc Normans, nc Zigrīda neteica nc vārda. Skumjais vezums jau sen bija palicis aiz muguras, bet viņi arvien vēl klusēja, iegrimuši katfs savās skumjajās pārdomās.

Tikai, kad pajūgs jau ripoja pa Rozcnburgas priekšpilsētas ielu, Zigrīda pēkšņi sacīja:

—  Un tomēr viņa bija brīnišķa, varonīga meitene, no kuras citos dzīves apstākļos būtu iznācis krietns, sabiedrībai noderīgs cilvēks.

Normans tikai mēmi pamāja ar galvu. Viņš saprata, par ko Zigrīda runāja, jo zināja, ka pajūgs, ko tic ceļā bija satikuši, veda uz kapsētu vccā klaidoņa Fcita un viņa skaistās meitas, sarkanmatainās Ilkas šķirstus.

* * *

Ap to pašu laiku arī Solingcnas pils priekšā stāvēja tālam ceļam sagatavota ekipāža.

Tur jautro kāzu viesi bija šķīrušies tikai rīta agrumā. Nu bija laiks posties ccļā arī jaunlaulātajiem. Vecai* grāfs un grāfiene ilgi un sirsnīgi atvadījās no sava dēla Valdemāra un vedeklas, novēlēdami laimīgu ceļu un drīzu atgriešanos jaunajam pārim, ķas devās uz Franciskas no mātes mantoto klostera muižu, lai tur klusā, netraucētā laimē pavadītu savu medusmēnesi.

—  Cik kluss nu būs mūsu nams bez Valdemāra un Franciskas! — vccā grāfiene nopūtās, kad ekipāža bija izzudusi no redzesloka.

— Bet tu aizmirsti, ka mūsu bērni jau drīz atkal atgriezīsies, lai tad paliktu šeit uz pastāvīgu dzīvi un ļautu arī mums sildīties savas laimes saulē, — grāfs Bergcrs mierinoši atbildēja. — Bet mums taču vēl paliek mazais Erihs, kas ar saviem smiekliem un jautro čaloņu izkliedēs mūsu skumjas un grūtsirdību.

—  Tev taisnība, dārgais, — grāfiene piekrita un, atbalstīdamās uz vīra rokas, atgriezās namā. — Mēs tiešām nevaram sūdzēties, ka dzīve būtu izturējusies pret mums ļauni. Kaut arī mūsu bērni nodzīvotu mūžu tikpat laimīgi, kā mēs to esam nodzīvojuši!

—  Cik tu laba, — vecais grāfs maigi sacīja, galanti noskūpstīdams sievai roku.

93 Pēc pieciem gadiem

Picci gadi bija aizritējuši mūžībā — pieci neapēnotas laimes gadi mūsu draugiem, kas mums kļuvuši tik mīļi.

Brandcnfclsas parkā smaržoja ceriņi, un ap veco saules pulksteni . rotaļājās līksmi bērni. Gaiši mirdzēja viņu tērpi jūnija saulē, un dažs labs gaviļu sauciens aizlidoja līdz pat ziedošām puķu dobēm ieslēgtajam laukumiņam, kur bija sapulcējušies daži mūsu paziņas.

Gabricla likās kļuvusi vēl skaistāka. Viņa sēdēja līdzās Robertam, ar vienu roku apskāvusi māti. Labajā rokā viņa turēja vēstuli, ko tā nupat bija lasījusi visiem priekšā.

Vecā grāfiene Rcišenova laipni sarunājās ar Annu Verneru, kas kā grāfienes Brandcnfclsas pastāvīgā kompanjone un uzticamā draudzene dzīvoja pie viņas.

Grāfiene Brandenfclsa nemaz vairs nevarēja iztikt bez Annas. Šīm abām sievietēm bija pārāk daudz kopēju pārdzīvojumu. Ciešanas sasaistīja tās tik nesaraujamām saitēm, ka tās nespēja atraisīties arī laimē.

—   Tātad Zigrīda un Ernsts pēc divām nedēļām būs šeit? — Zuzanna jautāja.

Ārsta diviem bērniem bija nākuši klāt vēl divi, un grūti iedomāties jaukāku ainavu, kā Zuzannu šo četru bērnu vidū, no kuriem divi puisēni un divas meitenītes.

—   Redzi, kur nāk labā pamāte, — viņas paziņas mēdza teikt, jo Zuzanna bija pašaizliedzīga māte, kas nekad nešķīrās no saviem mīluļiem. Viņa bija aizmirsusi, ka divi vecākie bērni nav viņas, un tic nemaz vairs neatcerējās, ka reiz bijusi cita, kaut arī ļoti mīļa, māte.

Nu tie visi četri līksmi rotaļājās kopā ar Roberta un Gabriclas bērniem. No Ernsta Ulriha šajos piecos gados bija izaudzis bezgala mīļš puisēns. Viņa māsiņa Zuzanna vēl bija pavisam maziņa, tomēr jau iemīļota un apbrīnota. Kad viņa mētāja savas apaļās rociņas un brēca — visi sajūsminājās par to.

Zuzannas trīs un četrus gadus vecie bērni, pats par sevi saprotams,, bija Annas Vcrncras mīluļi. Viņa nespēja noraidīt nevienu šo mazo, apburošo mocītāju lūgumu, un to viņi paši labi zināja.

Zuzanna ar bērniem dažas nedēļas katru vasaru pavadīja savā vecajā dzimtenē, un arī viņas vīrs, kas Vircburgā bija ieguvis laba un visai iecienīta ārsta slavu, savu atpūtas laiku tad vismīļāk pavadīja Brandcnfelsā.

Grāfiene Rcišcnova katru dienu ciemojās pilī. No turienes viņa ik reizi brauca uz mazo villu, kur pie vientuļā kapa veltīja brīdi sava pāragri mirušā dēla Ulriha piemiņai.

Viņas mātes sirds arvien vēl nespēja samierināties ar smago zaudējumu, un vienīgi viņas mīļotā Roberta gaišā laime pasargāja to no grūtsirdības.

Roberts ar apbrīnojamām spējām pārvaldīja savu majorālu un savas sievas plašos īpašumus. Viņš rūpējās par visu, un viņa apakšnieki to ļoti mīlēja un cienīja, tāpat kā Gabrielu.

„Mūsu grāfs" — tā viņu dēvēja, jo grāfam bija atvērta sirds.

Viņa dēlēna pastāvīgie rotaļu biedri bija liclgruntnicccs Elzbctcs Lcscnas bērni — divi gaišmataini, dzīvespriecīgi, labi audzināti puisēni.

Sākumā dažs labs ciemā brīnījās, ka grāfs sava vārda un īpašuma mantiniekam izvēlējies šādu sabiedrību, tomēr beidzot visi aprada arī ar to, jo: „ja.mūsu grāfs tā dara, tad tā arī vajaga būt".

Pa liclccļu strauji virzījās šurp putekļu mākonis. Brīdi vēlāk no tā iznira eleganta ekipāža, kas apstājās pils priekšā.

Grāfs Valdemārs Bcrgcrs un viņa sieva jau sen dzīvoja visdraudzīgākajās attiecībās ar Brandcnfclsas pils īpašniekiem. Tikai ar Zuzannu viņi nekad vēl nebija tikušies, jo ap viņas viesošanās laiku Brandenfclsā tic parasti ik gadus mēdza uzturēties Franciskas klostera muižā.

Tagad, pēc piccicm gadiem, Valdemārs un Zuzanna pirmo reizi redzēja viens otru, un abi jutās pārsteigti par to, cik nepiespiesta un sirsnīga bija viņu sasveicināšanās. Viņi abi jau sen bija tikuši galā ar pagātni, jo katrs no viņiem bija atradis savu laimi.

Sirsnīgi apskāvušās, visas trīs jaunās kundzes pastaigājās parkā, dzīvi sarunādamās. Viņas bija labas draudzenes, un katrai bija daudz kas stāstāms.

Franciska jūsmīgos vārdos tēloja savu laimi ar Valdemāru. To viņa varēja mierīgi darīt, jo Zuzanna ar to nelika aizskarta. Taisni otrādi: viņa no sirds priecājās, ka Valdemārs atradis Franciskā visu, ko vēlējies.

Mazais Erihs, Faustīnas atstātais dēls, bija palicis pie Franciskas un Valdemāra. Franciska to sirsnīgi mīlēja, un viņš nemaz vairs nejautāja pēc mirušās mātes.

_ Franciskas vienīgo bērnu — viņai uz mala līdzīgu, sirsnīgu puisēnu — Erihs uzskatīja par savu brālīti, un bija aizkustinoši redzēt, ar kādu dedzību viņš rūpējās un gādāja par maziņo, kas vēl gulēja ratiņos.

Aizgājušas līdz parka žogam, trīs skaistās dāmas palika stāvam un lūkojās pāri purvam.

—          Jau tuvākās dienās iesāksies lielais purva nosusināšanas darbs, — Gabricla stāstīja. — Es vairs negribu redzēt šo drūmo purvu, kas tikko ncaprija manu Robertu.

Viņa neviļus notrīcēja, un Zuzanna līdzjūtīgi paspieda tās roku.

—          Lai paliek drūmās atmiņas, — viņa sacīja, pamanījusi ēnu Gabriclas sejā. — Labāk priecāsimies par tagadni — tā taču mums visiem ir tik skaista.

Abas draudzenes labprāt piekrita šim priekšlikumam, un, kad brīdi vēlāk trīs vīri uzmeklēja savas sievas, sarunas risinājās tikai ap jaukām un patīkamām lietām.

Tomēr Gabricla saskatīja sava vira sejā kādu nopietnu izteiksmi, ko tas velti pūlējās noslēpt.

—         Kas tev ir, Robert? — viņa noraizējusies jautāja. — Vai esi saņēmis kādas nepatīkamas ziņas?

Roberts palika ar sievu mazliet iepakaļ.

— Rotenauss beigts — šodien nomiris, — viņš iečukstēja tai.

Gabricla pārsteigta palika stāvam. Citkārt viņi nekad nemēdza

runāt par šo cilvēku, kas tik zemiskā veidā bija mēģinājis sadragāt viņu laimi.

Pārējā sabiedrība jau bija aizgājusi gabaliņu uz priekšu.

—         Kā viņš nomiris? — Gabricla jautāja, uzmezdama vīram baiļu pilnu skatienu.

—         Šausmīgi, mīļā, labāk nejautā, — Roberts drūmi atbildēja. — Ārprātīgo iestādes direktora vēstule mani galīgi satrieca. Rotenauss beidzis savu dzīvi briesmīgās mokās. Kā jau ārsti bija paredzējuši, nāve viņu pārsteigusi vienā no kārtējām ārprāta lēkmēm, kad to mēdza piemeklēt baigās halucinācijas.

— Mātei pagaidām neko neteiksim par to, — Gabricla sacīja.

Viņa jutās dziļi satricināta. Kaut Rolcnauss tai bija sagādājis tik

daudz ciešanu, viņa tomēr nepriecājās par tā briesmīgo likteni, jo ticēja, ka atriebība pieder kādai augstākai varai, ķas nosaka un vada cilvēku dzīvi un ceļus.

Viesi no Solingcnas pils labprāt ļāvās pierunāties un palika Brandcnfelsā.

Pils plašajā terasē visi sēdēja kopā vēl ilgi pēc tam, kad pār zemijau bija nolaidusies brīnišķīgā jūnija nakts. Jautrība pamazām norima, un visus apņēma kāda sapņaini laimīga jutoņa.

No parka plūda salditcibinoša ceriņu smarža. Lejā miegaini čaloja. strūklaka. Augstu gaisā pie tumšzilajām nakts debesim peldēja šaurais mēness sirpis, ietīdams blāvā vizmā veco pili un tās terasē apklusušos cilvēkus.

Bet tālu ziemeļos, kādas pils plašajā zālē pie sprēgājoša kamīna augstā atzveltnes krēslā sēdēja Zigrīda Normane.

Viņas roka glāstoši slīdēja pār vira tumšajiem māliem. Normans sēdēja uz zema soliņa viņai pie kājām, piekļāvis galvu lās ccļicm.

—         Cik skaista tomēr ir dzīve, Ernst, un cik laimīga cs esmu! — Zigrida maigi sacīja.

—        Ak, laime… — viņš čukstēja. — Man vienmēr šķita, ka tas ir tikai nožēlojams vārds. Bet nu cs zinu: laime — tā esi tu, vismīļotā!

Un viņš uzspieda Zigridas lūpām ilgu, kvēlu skūpstu. Bet tālumā šalca un čaloja varenais ūdenskritums…

Beigas

Content

Ēbenšteina Anna Brandenfelsas pils noslēpumi-1.2

Pirmā grāmata

1 PĀRNĀKŠANA

2 Velnišķi plāni

3 Salabšana

4 Slepkavība

5 Sāpīgā šķiršanās

6 Cietumā

7 Viltībā pārspēts

8 Kāršu klubā

Otrā grāmata

55 Solis uz priekšu

56 Adventes burvība

57 Slepena mīla

58 aizlaidies!

59 Tu — vai es!

60 Viltīga kā čūska

61 Tumšie godavīri

62 Vājprātīgo namā

63 Kaktu apikāts

64 Liktenis klauvē pie vārtiem

65 Atkal mājās

66 Kādas nelaimīgās gals

67 Goda atriebējs

68 Zibens no skaidrām debesīm

69 Divējādas Ziemassvētku svinības

70 Šausmu mirkļi

71 Zvēri cilvēku izskatā

72 Divas līgavas un divas mātes

73 Faustīnas nāve

74 Mīla ir mūžīga

75 tēva grēki

76 atmaksa

77 Mirušās atdusas vietā

78 Judītes slepkava

79 Šausmīgs atradums

80 Galma maršala nave

81 Roberts meklē šmeiji Finkelu

82 Grietiņas piedzīvojums

83 No cieņas rodas mīla

84 pavasara negaiss

85 Laimes diena

86 Taisnība uzvar

87 Feita apcietināšana

88 Rotenauss apcietināts!

89 Pie tiesas galda

90 Divējādi sodi

91 Likteņa lēmums

92 Beidzot savienoti

93 Pēc pieciem gadiem