Manns Tomass

Budenbroki

Tomass Manns

Budenbroki: Kādas dzimtas sairums

Pilsētā klīda nenoteiktas un pārspīlētas baumas par šo neizdevīgo likvidāciju, un šīs baumas vēl pastiprināja ziņa, ka Gerda Budenbroka gribot pārdot savu lielo namu. Tika stāstītas tieši brīnumainas ziņas par to, kas viņu spiežot tā darīt, un par Budenbroku bagātības galīgu sairumu. Tikai tā arī varēja izskaidrot noskaņojumu, kāds pamazām radās pilsētā un no sākuma izraisīja senatora atraitnē nepatiku un izbrīnu, bet tad apvainojoši lika sevi sajust arī viņas namturībā un saimniecībā. Kad viņa kādu dienu savai svainei pastāstīja, ka vairāki amatnieki un piegādātāji viņai uzmākušies, gluži nepieklājīgā veidā pieprasot samaksāt, rēķinus, Permanedera kundze palika krietnu brīdi kā sastingusi, tad izplūda briesmīgos smieklos...

Pirmā daļa

.

Pirmā nodaļa

Kas tas ir... Kas — tas ir...

Piķis parāvis, c 'est la question, та ires dure demoiselle'!

Konsula Budenbroka kundze, sēžot blakus vīramātei uz taisnās līnijās veidotā, balti lakotā un ar gaišdzeltenu drānu pārvilktā dīvāna, ko greznoja zeltīta lauvas galva, paskatījās uz savu vīru, kas sēdēja atzveltnes krēslā viņai līdzās, un tad devās palīgā savai mazajai meitiņai, kuru vectēvs pie loga turēja uz ceļiem.

— Tonij! — viņa teica. — Es ticu, ka Dievs mani...

Mazā Antonija, astoņus gadus vecs, glezns bērns, ļoti vieglā margojoša zīda kleitiņā, skaisto gaišmataino galviņu mazliet paliekusi nost no vectēva sejas, raudzījās ar savām pelēki zilajām acīm istabā, saspringti domādama un neko neredzēdama, tad vēlreiz atkārtoja: — Kas ir tas, — tūliņ pēc tam lēnām piebilzdama: Es ticu, ka Dievs, — un, sejiņai noskaidrojoties, ātri turpināja: — ...mani radījis līdz ar visām radītām lietām, — un nu, tikusi uz ceļa, viņa, laimē starodama, kā bērtin nobēra it visu ticības locekli tieši tādu, kāds tas lasāms katķismā, kas tikko, 1835. gadā, no jauna caurskatīts, ar augstā un gudrā senāta atļauju bija iznācis. Ja tā lieta gāja, viņa domāja, tad sajūta bija tāda, kā ziemu mazajās ragaviņās ar brāļiem no “Jeruzalemes kalna” laižoties; vai elpa raujas ciet, bet apstāties nevar, ja arī gribētu.

— Turklāt drēbes un kurpes, —viņa uzskaitīja, — ēdienu un dzērienu, ēkas un mājas, sievu un bērnus, laukus un lopus... —Taču vecais monsieur Johans Budenbroks, dzirdot šos vārdus, gluži vienkārši sāka smieties saviem gaišajiem, viltīgajiem smiekliņiem, kuriem tas slepus jau bija gatavojies. Viņš smējās, priecādamies, ka var pazoboties par katķismu, un mazo pārbaudījumu, laikam, bija sācis vienīgi šai nolūkā. Viņš apjautājās, kurTonijai esot tie lauki un lopi, pavaicāja, cik viņa ņemšot par kviešu maisu, un piesolījās stāties ar viņu veikala darīšanās. Viņa apaļo, iesārto, labsirdīgo seju, kurai tas nekādi nespēja piešķirt ne mazākās ļaunprātības izteiksmi, ietvēra sniegbalti pūderēti mati, un kaut kas mazai bizītei līdzīgs krita uz viņa peļu krāsas svārku platās apkakles. Septiņdesmit gadu vecumā vecais Budenbroks vēl joprojām

1 Tas taču ir jautājums, mīļo jaunkundz. (Tulkojums no franču vai.)

2 Kungs. (Tulkojums no franču vai) bija uzticīgs savu jaunības dienu modei; vienīgi tresotās uzšuves starp pogām un platajām kabatām bija atmestas, bet visā savā mūžā viņš nebija valkājis garās bikses. Viņa platais dubultzods omulīgi gūlās baltos mežģīņu kruzuļos.

Visi bija smējušies viņam līdzi, galvenokārt aiz godbijības pret ģimenes galvu. Antuanete Budenbroka kundze, dzimusi Dišāna, smējās tādiem pašiem smiekliņiem kā viņas vīrs. Viņa bija korpulenta dāma ar kuplām, sirmām sprogām pār ausīm, ģērbusies melni un gaišpelēki svītrotā kleitā bez izrotājumiem, kas pauda to, ka viņa ir vienkārša un nav iedomīga. Savās vēl arvien skaistajās, baltajās rokās tā turēja klēpī mazu samta somiņu. Viņas vaibsti ar gadiem dīvainā kārtā bija kļuvuši līdzīgi vīra vaibstiem. Tikai acu šķēlums un to tumšais mirdzums norādīja uz viņas pusromānisko izcelšanos. No vectēva puses viņa bija cēlusies no kādas Šveices f'ranču ģimenes, bet bija dzimusi Hamburgā.

Viņas vedekla, Elizabete Budenbroka kundze, dzimusi Krēgcre, smējās Krēgeriem raksturīgos smieklus, sākumā it kā iespurgdamās, zodu pret krūtīm atspiedusi. Kā visi Krēgcri, viņa bija ļoti eleganta, un, ja viņu arī nevarēja saukt par skaistuli, tad tomēr ar savu gaišo un nosvērto balsi, mierīgajām, noteiktajām un maigajām kustībām tā visiem iedvesa skaidrības un uzticības sajūtu. Viņas sarkanīgie mati, kas galvvidū bija savīti vainadziņā un krita uz ausīm platās, mākslīgās sprogās, ļoti labi saskanēja ar sevišķi maigo, gaišo sejas krāsu un dažiem maziem vasaras raibumiņiem. Raksturīgs viņas sejai ar pagaro degunu un mazo muti bija tas, ka starp apakšlūpu un zodu nebija ne mazākā iedobuma. Viņas īsais ņieburs ar kuplām, augstām piedurknēm, pāriedams šauros viegla, gaiši puķota zīda svārkos, atstāja neaizsegtu apbrīnojami daiļu kaklu, kuru rotāja atlasa lente ar lieliem, dzirkstošiem briljantiem.

Konsuls ar mazliet nervozu kustību saliecās savā krēslā uz priekšu. Viņš bija tērpies kanēļkrāsas svārkos ar platiem atlokiem un ķīļvei-dīgām piedurknēm, kuras tikai zem elkoņa cieši piegūla rokai. Viņa šaurās bikses bija no baltas, viegli mazgājamas drānas, un to ārējā vīle nošūta ar melnu lenti. Ap stīvo, augsto apkakli, kurā iegūla zods, bija apmesta zīda kaklasaite, kas bieza un plata aizpildīja visu košās vestes izgriezumu... Viņam bija tēva mazliet iegrimušās zilās un vērīgās acis, ja arī tās varbūt lūkojās drusku sapņaināk; taču vaibsti viņam bija nopietnāki un asāki, deguns spēcīgs un izliekts, un vaigi, kurus līdz. pusei aizsedza gaiša, sprogaina bārda, ne tuvu nebija tik apaļīgi kā vecajam Budenbrokam.

Budenbroka kundze, pagriezusies pret vedeklu un smiedama sīkus smiekliņus, paspieda tās roku un, viņai klēpī lūkodamās, teica:

— Vēl arvien tāds pats mori vieux, Betsi'...'? — “1” viņa izrunāja kā “ū”.

Konsula kundze tikai klusēdama padraudēja ar savu daiļo roku, tā ka zelta aproce viegli iešķindējās; tad viņa, kā paradusi, īpatnējā veidā novilka ar delnu no mutes kaktiņa līdz matu sasukājumam, it kā atrisušu un nomaldījušos cirtu pieglauzdama.

Un konsuls, laipni smaidīdams, taču ar pārmetumu balsī sacīja:

— Bet, tēv, jūs atkal smejaties par to, kas visiem svēts!...

Viņi sēdēja “ainavu istabā”, plašā, vecā Graudu ielas nama otrā stāvā. Šo namu firma “Johans Budenbroks” nesen bija nopirkusi, un ģimene vēl tikai neilgu laiku to apdzīvoja. Stiprās, elastīgās tapetes, ko no mūra sienas šķīra tukša telpa, attēloja veselas dabas ainavas tādās pašās maigās krāsās kā plānais paklājs, kas sedza grīdu; tās bija idilles 18. gadsimta gaumē ar jautriem vīna dārzniekiem, čakliem zemes rūķiem, lentēm pušķotām ganēm, kuras mirdzoša ūdens malā auklēja klēpī apbrīnojami tīrus jērus vai skūpstījās ar maigiem ganiem... Šais skatos lielāko tiesu bija redzams dzeltenīgs saulriets, kam labi pieskaņojās balti lakoto mēbeļu dzeltenie pārvalki un abu logu dzeltenie zīda aizkari.

Samērā ar istabas lielumu mēbeļu nebija daudz. Apaļais galds ar tievajām, taisnajām, viegli ar zeltu rotātajām kājām nestāvēja dīvāna priekšā, bet gan pie otras sienas, iepretim mazajam harmonijam, uz kura vāka atradās flautas futrālis. Bez stīvajiem atzveltņu krēsliem, kas vienmērīgi bija sastatīti gar sienām, tur bija vēl tikai mazs šu-jamgaldiņš pie loga un iepretim dīvānam viegls luksusa rakstāmgalds ar sīkām greznuma lietiņām.

Caur stikla durvīm, tieši pretim logiem, bija redzama patumša, kolonnām rotāta halle, bet pa kreisi no ienācēja atradās augstas, baltas divviru durvis uz ēdamzāli, l’ie otras sienas, pusapaļā nišā aiz mākslinieciski kaldinātām caurumotām spožas dzelzs durtiņām sprakšķēja krāsns.

Sals bija iestājies ļoti agri. Ārā, otrpus ielas, jau tagad, oktobra vidū, bija nodzeltējušas mazās liepas ap Marijas kapiem, gar baznīcas varenajiem gotiskajiem stūriem svilpoja vējš, un lija smalks, auksts lietus. Izpildot vecās Budenbroka kundzes vēlēšanos, jau bija ielikti dubultlogi.

Bija ceturtdiena, diena, kurā parasti katru otro nedēļu ģimene sanāca kopā; bet šodien līdz ar pilsētā dzīvojošajiem ģimenes locekļiem

1 Mans vecais, Bctsij. (Tulkojums nofianču vai.)

bija ielūgti uz pavisam vienkāršām pusdienām arī daži tuvi mājas draugi, un nu ap četriem pēcpusdienā, novakara krēslā, mājinieki sēdēja un gaidīja viesus...

Mazā Antonija nebija ļāvusi vectēvam iztraucēt savu kamaniņu braucienu, viņa tikai sapīkusi vēl vairāk pastiepa uz priekšu jau tā mazliet garāko virslūpu. Nu viņa jau bija sasniegusi “Jeruzalemes kalna” pakāji, bet, nespēdama tik pēkšņi pārtraukt savu slaido braucienu, laida vēl gabaliņu tālāk, nekā vajadzīgs...

— Āmen, — viņa teica, — es kaut ko zinu, vectēv!

— Tiem!' Viņa kaut ko zina! — vecais kungs iesaucās un izlikās, it kā viņu briesmīgi mocītu ziņkāre. —Vai tu dzirdēji, māt? Viņa kaut ko zina! Vai tad neviens man nevar pateikt?...

— Kad spēriens ir karsts, — Tonija teica, pie katra vārda palocīdama galvu, — tad iesper zibens. Bet, kad spēriens ir auksts, tad iesper pērkons!

Rokas sakrustojusi, Tonija nu raudzījās apkārtējo smejošās sejās kā cilvēks, kurš pilnīgi pārliecināts par saviem panākumiem. Bet Bu-denbroka kungs, sadusmots par šo gudrību, katrā ziņā gribēja zināt, kas bērnam iemācījis tādu muļķību, un, kad izrādījās, ka vainīgā ir Ida Jungmane, tikko pie mazajiem pieņemtā jaunkundze no Marien-verderes, konsulam bija jāņem Ida savā aizsardzībā.

— Jūs esat pārāk stingrs, tēt! Kādēļ šajā vecumā par tādām parādībām nevarētu būt savi brīnumaini priekšstati...

— Excusez, топ cher!... Mais c’esi unefoHeP Tu zini, ka man tāda bērna prāta aptumšošana ir pretīga! Ko, pērkons iesperot? Nu tad lai tas iesper uz, vietas! Ejiet jūs man ar savu prūsieti...

Lieta bija tāda, ka vecais kungs parīdu Jungmani nebija visai labās domās. Viņš nebija cilvēks ar aprobežotiem uzskatiem. Viņš bija redzējis pasauli, trīspadsmitajā gadā četrjūgā braucis uz Dienvidvāciju kā armijas piegādātājs, lai iepirktu Prūsijai labību, bija bijis Amsterdamā un Parīzē un, būdams gudrs cilvēks, nebūt neturēja par nosodāmu visu, kas atradās aiz viņa dzimtās pilsētas augstajiem zelmiņiem. Bet ārpus veikala sakariem, sabiedriskajās attiecībās viņš daudz vairāk nekā viņa dēls konsuls tiecās vilkt jo stingras robežas un pret svešiem izturējās noraidoši. Un kad kādā jaukā dienā viņa bērni no ceļojuma pa Rictumprūsiju kā kādu Jēzus bērnu bija pārveduši mājās šo jauno meiteni, tikai nule sasniegušu divdesmit gadu vecumu, bārenīti, kuras [1] [2] tēvs, viesnīcnieks Marienverderē, bija nomiris tieši pirms Buden-broku ierašanās, — tad konsulam par šo kristīgo darbu bija notikusi izskaidrošanās ar tēvu, kuras laikā vecais kungs bija runājis gandrīz vienīgi franciski un lejasvācu izloksnē... Visumā tomēr Ida Jungmane bija izrādījusies spējīga saimniecībā un bērnu audzināšanā un ar uzticību un saviem prūsiskajiem kārtu aizspriedumiem īstenībā bija ļoti piemērota savam stāvoklim šajā namā. Viņa bija aristokrātisku principu cilvēks, kas ļoti sīki prata atšķirt augstākās aprindas no mazāk ievērojamām aprindām, vidusšķiru no sīkpilsoņiem; viņa lepojās ar to, ka, būdama padevīga kalpotāja, piederēja augstākajām aprindām, un viņai diez ko nepatika, ja Tonija draudzējās ar kādu skolas biedreni, kura, pēc Jungmaņa jaunkundzes vērtējuma, bija pieskaitāma tikai pie labākās vidusšķiras...

Tajā brīdī prūsiete pati parādījās kolonnu zālē un ienāca pa stikla durvīm: prāva auguma, kaulaina jauna siev iete melnā tērpā, gludiem matiem un godīgu seju. Viņa veda pie rokas mazo Klotildi, ārkārtīgi vāju meitenīti puķainā katūna kleitiņā, ar pelnu krāsas matiem un rāmu, vecišķu sejiņu. Klotilde bija kāda gluži nemantīga ģimenes blakus nozarojuma atvase; viņas tēvs, muižas inspektors netālu no Rostokas, bija vecā Budenbroka kunga māsasdēls, un, tā kā šī mazā paklausīgā būtne bija vienā vecumā ar Antoniju, viņa tika audzināta šajā namā.

— Viss ir sagatavots,— Jungmaņa jaunkundze pavēstīja, ļoti dziļi izrunādama "r” skaņu, kuru viņa sākumā vispār nemaz nebija varējusi izteikt. Klotildiņa Čakli palīdzēja virtuvē, līmei gandrīz nekas nebija jādara...

Monsieur Budenbroks zobgalīgi nosmīnēja savos kruzuļos par īdas savādo izrunu, bet konsuls noglaudīja mazās radinieces vaidziņu, teikdams:

— Tā ir labi, Tilda. Lūdz Dievu un strādā! Mūsu Tonijai vajadzētu ņemt piemēru. Viņa bieži vien nedara nekā un ir pārgalvīga...

Tonija nodūra galvu un raudzījās vectēvā no apakšas uz augšu, jo it labi zināja, ka viņš to kā parasti aizstāvēs.

— Nē, nē, — vectēvs teica, — galvu augšā, Tonij, courage'! Kas vienam der, neder visiem. Katram ir sava vieta. Tikla ir laba meitene, bet arī mēs neesam zemē metami. Vai es nerunāju raisonable^2, Bctsij?

Viņš vērsās pie savas vedeklas, kas mēdza viņam piebalsot, turpretim Antuanetes kundze — vairāk aiz gudrības nekā aiz pārliecības — [3] [4] parasti nostājās konsula pusē. Tā abas paaudzes it kā krustadejā sadevās rokās.

Jūs esat ļoti labs, tēt, — konsula kundze atbildēja. — Tonija centīsies kļūt par gudru un krietnu sievieti... Vai zēni no skolas pārnākumi? — viņa jautāja Idai.

Bet Tonija, kas, vectēvam uz ceļiem sēdēdama, raudzījās pa logu laukā, gandrīz tai pašā mirklī iesaucās:

— Toms un Kristiāns nāk šurp pa Jāņa ielu... un 1 lofstēdes kungs... un daktera krusttēvs...

Svētās Marijas baznīcas zvani sāka spēlēt kādu korāli: bang! bing, bing — bang! — diezgan vāji ieturēdami takti, tā ka nevarēja saprast, kas tur īsti domāts, lai gan skanēt skanēja svinīgi, un, kamēr lielais un mazais zvans jautri un cienīgi vēstīja, ka pulkstenis rāda četri, arī lejā, lielajā priekšnamā, spalgi ieskanējās āra durvju zvaniņš. Tie tiešām bija Toms un Kristians, ieradušies reizē ar pirmajiem viesiem — dzejnieku Žanu Zaķu Hofštēdi un mājas ārstu doktoru Grābovu.

Otra nodaļa

Žaus Žaks I lofstēde, vietējais dzejnieks, kuram droši vien arī šai dienai bija pāris vārsmu kabatā, nebija daudz jaunāks par Johanu Budenbroku vecāko un, atskaitot svārku zaļo krāsu, ģērbies tai pašā gaumē. Taču viņš bija tievāks un kustīgāks nekā viņa vecais draugs, un viņam bija mazas, šaudīgas, iezaļganas acis un garš, smails deguns.

— Ļoti pateicos, — viņš sacīja, sarokojies ar kungiem un pateicis dāmām — it sevišķi konsula kundzei, ko tas ļoti cienīja, — dažus no saviem smalkajiem komplimentiem, kādus jaunākā paaudze gan vairs neprastu izdomāt un kuri tika teikti, klusi un draudzīgi smaidot. — Ļoti pateicos par laipno ielūgumu, augsti godājamie! Šos jaunos cilvēkus,— viņš norādīja uz Tomu un Kristiānu, kuri zilos skolnieku svārciņos ar ādas jostām stāvēja viņam līdzās, — mēs abi ar dakteri satikām Ķēniņa ielā, kad tie patlaban nāca no mācībām. Vareni zēni, konsula kundze, vai ne? Tomasam — tam ir solīds un nopietns prāts, tas kļūs tirgotājs, par to nav šaubu. Kristians turpretim liekas būt drusku gaisīgs, vai ne? Mazliet incmyable'... Bet es neslēpju savu engouement^5 [6]. Viņš studēs, man liekas; viņš ir atjautīgs un ļoti apdāvināts...

Budenbroks iešņauca no savas zelta tabakas dozes.

Āksts viņš ir! Vai viņš vēl galu galā nebūs dzejnieks, Hofstēd?

Jungmaņa jaunkundze sasprauda priekškarus vienu pār otru, un drīz istabu apgaismoja kristāla lustras un uz rakstāmgalda stāvošo zaraino svečturu mazliet nemierīgā, bet mājīgā un patīkamā sveču gaisma.

— Nu, Kristian,— konsula kundze vaicāja, matiem zeltaini iemirdzoties, — ko tu šodien pēcpusdienā mācījies? — Izrādījās, ka Kristiānām bija bijusi rakstīšana, rēķināšana un dziedāšana.

Tas bija septiņus gadus vecs puisēns, jau tagad gandrīz vai smieklīgi līdzīgs savam tēvam. Viņam bija tās pašas mazās, apaļās, dziļi iegrimušās acis, bija jau vērojams tas pats garais, izliektais deguns, un zem vaigu kauliem dažas līnijas norādīja uz to, ka sejai vienmēr nebūs tagadējā bērnišķīgā apaļuma.

— Mēs briesmīgi smējāmies, — viņš sāka čalot, kamēr acis tam šaudījās pa istabu no viena uz otru.— Paklausieties, ko Stengeļa kungs teica Zigmundam Kestermanim! — Viņš saliecās uz priekšu, papurināja galvu un, skatīdamies visiem pāri, pamācošā tonī sāka runāt: — “Arēji, mans labais bērns, ārēji tu esi gluds un nolaizīts, jā, bet iekšēji, mans labais bērns, tu esi melns...” — Visu to zēns norunāja, izlaizdams “r”, “melns” izrunādams kā “mains” un ar tādu nepārspējamu komismu vaibstos attēlodams nepatiku pret šo “āējo” gludumu, ka visi sāka smieties.

— Āksts viņš ir! — vecais Budenbroks atkārtoja, smiedams savus sīkos smiekliņus, bet Hofslēdcs kungs aiz sajūsmas nezināja, ko darīt.

— Brīnišķīgi! — viņš iesaucās. — Nepārspējami! Tur jāpazīst Marcels Štcngclis! Uz mata tāds! Nē, tas ir vienkārši lieliski!

Tomass, kam tādu spēju trūka, smējās sirsnīgi un bez mazākās skaudības, stāvēdams blakus jaunākajam brālim. Zobi viņam nebija nekādi skaistie, tie bija mazi un dzelteni. Toties deguns tam bija apbrīnojami smalki veidots, un pēc acīm un sejas pantiem tas stipri līdzinājās savam vectēvam.

Daļa no klātesošajiem bija ieņēmuši vietas uz krēsliem un dīvāna un sarunājās ar bērniem, runāja par agri iestājušos aukstumu, pārjauno namu... 1 lofŠlēdes kungs, stāvēdams pie rakstāmgalda, apbrīnoja kādu krāšņu Sevras porcelāna tintnīcu melnraiba medību suņa veidā. Bet doktors Grābovs, konsula vecuma vīrs, kura iegareno, labsirdīgo un mīlīgo seju ieskāva šķidra vaigu bārdiņa, smaidīdams aplūkoja kūkas, korintu cepumus un uz galda apskatīšanai izliktos visdažādākās formas pilnos sālstrauciņus. Tā bija “sāls un maize”, ko radi un draugi ģimenei bija atsūtījuši jaunajā dzīves vietā. Un, lai būtu redzams, ka dāvanas nenāk no trūcīgiem namiem, maizes vietā bija saldi, garšvielām bagāti, trekni cepumi, bet sāls iebērta masīvā zeltā.

— Liekas, man atkal būs darbs, — doktors teica, norādīdams uz saldumiem un padraudēdams bērniem. Tad viņš, galvu grozīdams, pacēla kādu smagu sāls. piparu un sinepju trauciņu komplektu.

— No Lēbrehta Krēgcra, — monsieur Budenbroks smīnēdams norūca. — Kā arvien smalks, mans mī|ais radinieks. Es viņam tādas lietas netiku dāvinājis, kad viņš bija uzcēlis savu dārza māju pie pilsētas vārtiem. Bet tāds viņš ir vienmēr... smalks! devīgs! īsts kavalieris pēc visiem modes likumiem...

Caur visu māju vairākas reizes nošķinda zvans. Bija ieradies mācītājs Vunderlihs, vecs, plecīgs kungs garos, melnos svārkos, ar pūderētiem matiem un omulīgu, jautru seju, kurā mirdzēja divas pelēkas, možas acis. Viņš jau vairākus gadus bija atraitnis un piederēja pie agrāko laiku vecpuišiem, tāpat kā garais mākleris Grētjens, kurš bija atnācis reizē ar viņu un kuram bija paradums vienu no savām kalsnajām rokām, tālskata veidā saliektu, pastāvīgi turēt pie acīm, it kā aplūkojot gleznu; Grētjens bija vispār atzīts mākslas pazinējs.

Ieradās arī senators doktors Langhalss ar kundzi, ilggadēji mājas draugi; tāpat nevar neminēt arī vīna tirgotāju Kepenu, kura lielā, tumš-sārtā seja likās ierāvusies starp augsti uzpolsterētajām piedurknēm, kā arī viņa tikpat tuklo sievu...

Bija jau pāri puspieciem, kad beidzot atnāca arī Krēgcri, gan vecie, gan bērni, konsuls Krēgers ar dēliem Jēkabu un Jirgenu Toma un Kristiānā vecumā. Un gandrīz reizē ar viņiem ieradās arī konsula kundzes vecāki, koku lieltirgotājs Everdīks ar kundzi, vecs, mīlīgs laulāts pāris, kas, visiem dzirdot, sauca viens otru tādos mīlināmos vārdos kā jaunlaulātie.

— Smalki ļaudis nāk vēlu, — konsuls Budenbroks teica, noskūpstīdams sievasmātei roku.

— Bet tad ar krietnā skaitā! — Un Johans Budenbroks, vecajam roku kratīdams, ar plašu žestu norādīja uz visiem radiem no Krēgcru dzimtas...

Lēbtehts Krēgers, šis kavalieris pēc visiem modes likumiem, stalts, smalks vīrs, nēsāja gan viegli pūderētu matu sakārtojumu, bet ģērbies bija pēc modes. Viņa samta vestē mirdzēja divas rindas dārgakmeņu pogu. Justs, viņa dēls, ar mazu vaigu bārdiņu un smaili augšup sagrieztām ūsām, augumā un izturēšanās ziņā stipri līdzinājās savam tēvam; arī viņam varēja vērot tās pašas noapaļotās un elegantās roku kustības.

Atnākušie pagaidām nemaz neapsēdās, bet stāvēja, izklaidīgi sarunādamies, gaidot pašu galveno. Un Johans Budenbroks vecākais tūdaļ jau piedāvāja roku Kepena kundzei, visiem dzirdot teikdams: — Nu, ja mums visiem ir laba ēstgriba, mesdames et messieurs'... Jungmaņa jaunkundze un apteksne bija atvērušas baltās divviru durvis uz ēdamistabu, un sabiedrība lēnām omulīgā mierā virzījās turp; pie Budenbrokicm arvien varēja cerēt, ka galdā tiks likts kas sevišķi labs...

Trešā nodaļa

Kad visi sāka virzīties uz ēdamistabu, jaunākais no namatēviem pielika roku kreisajā pusē pie krūtīm, kur čaukstēja kāds papīrs. Sabiedrības cilvēka laipnais stnaids pēkšņi bija nozudis no viņa sejas, un tajā tagad varēja redzēt sasprindzinājumu un rūpes; pie deniņiem viņam savilkās muskuļi, it kā viņš sakostu zobus. Tikai izskata pēc konsuls pagāja dažus soļus uz ēdamistabas pusi, bet tad apstājās, ar acīm meklēdams savu māti. kura mācītājam Vunderliham pie rokas kā viena no pēdējām gribēja pārkāpt pār slieksni.

— Pardon^7 [8], mīļais mācītāja kungs... Uz pāris vārdiem, māt! — Un, kad mācītājs laipni pamāja ar galvu, konsuls Budenbroks aizveda veco dāmu atpakaļ ainavu istabā un pieveda viņu pie loga.

— īsi sakot, ir pienākusi vēstule no Gotholda, —viņš pateica ātri un klusi, raudzīdamies viņas tumšajās, jautājošajās acīs un izvilkdams no kabatas salocītu un apzīmogotu papīru. — Tas ir viņa rokraksts... Viņš raksta jau trešo reizi, un tikai uz pirmo vēstuli tēvs viņam atbildēja... Ko man darīt? Vēstule pienāca jau ap diviem, un man sen vajadzēja to nodot tēvam, bet vai es drīkstēju samaitāt viņam šodien garastāvokli? Kā jūs domājat? Vēl ir laiks palūgt viņu ārā...

Nē, tev taisnība, Žan, lai vēl paliek! — Budenbroka kundze teica, pa paradumam ātri satverdama dēla roku.

— Ko gan viņš tur raksta! — viņa norūpējusies piebilda.

— Viņš nepadodas, šis puisis, viņš prasa, lai tam atlīdzina viņa daļu no mājas... Nē, nē, Žan, tagad ne... Varbūt šovakar pirms gulētiešanas...

— Ko darīt? — konsuls atkārtoja, papurinādams noliekto galvu. — Es pats bieži esmu gribējis lūgt tēvu, lai piekāpjas... Tas nedrīkst izskatīties tā, it kā es, pusbrālis, būtu apmeties pie vecākiem siltā vietiņā un intriģētu pret Gotholdu... arī tēva priekšā es nedrīkstu pie|aut, ka tas tā izskatītos. Bet, ja gribu būt godīgs... es taču galu galā esmu firmas kompanjons. Un mēs ar Betsiju pagaidām taču maksājam gluži pieklājīgu īri par trešo stāvu... Kas attiecas uz manu māsu Frankfurtē, nu, tur viss ir nokārtots. Viņas vīrs saņems jau tagad, tēvam dzīvam esot, atkāpšanās naudu, ceturto daļu no mājas pirkšanas summas... Tas ir izdevīgs darījums, ko tēvs ļoti gludi un bez. sarežģījumiem nokārtojis, par to no firmas viedok|a var tikai priecāties. Un, ja pret Gotholdu viņš izturas tik |oti noraidoši, tad tas ir...

Ko nu, Žan, tava nostāja šajā gadījumā taču ir skaidra. Bet Got-holds domā, ka es, viņa pamāte, rūpējos vienīgi par saviem bērniem un tēvu tīšām atsvešinu no viņa. Tas ir tas bēdīgākais...

Tā nu ir viņa paša vaina! — konsuls iesaucās gandrīz ska|i, bet tūda| savaldīja savu balsi, pamezdams skatienu uz ēdamzāli. — Tā ir viņa vaina, šīs nožēlojamās attiecības! Spriediet pati! Kāpēc viņš nevarēja būt prātīgs! Kādēļ viņam vajadzēja precēt šo Stīvinga jaunkundzi un to... bodi... — Konsuls īgni iesmējās, gluži samulsis no šā vārda. — Tā ir tēva vājība, ka viņš nevar ciest to bodi; un Gotholdam vajadzēja respektēt šo mazo godkārību...

— Лк, Žan, vislabāk būtu, ja tēvs piekāptos!

Bet vai es varu dot viņam šādu padomu? — konsuls čukstēja, uztraukumā paceldams roku pie pieres. Esmu personīgi ieinteresēts, un tālab man vajadzētu teikt: tēv, samaksā! Bet es esmu arī līdzīpašnieks, man jāaizstāv firmas intereses, un ja tēvs domā, ka nav viņa pienākums nepaklausīga un dumpīga dēla dēļ atraut šo summu rīcības kapitālam... Runa ir par vairāk nekā vienpadsmit tūkstošiem dālderu. Tā ir krietna summa.” Nē, nē, es nevaru dot tēvam šādu padomu... bet es arī negribu viņu atrunāt. Es par to nekā negribu zināt. Tikai sarunā ar tēvu man ir dēsagreable'...

— Vēlāk, vakarā, Žan! Nāc tagad, mūs gaida...

Konsuls noglabāja vēstuli krūšu kabatā, piedāvāja mātei roku, un viens otram līdzās viņi pār slieksni iegāja gaiši apgaismotajā ēdamzālē, kur sabiedrība patlaban bija beigusi novietoties ap garo galdu.

Uz tapešu debeszilā pamata starp slaidām kolonnām gandrīz plastiski iezīmējās balti dievu tēli. Smagie, sarkanie logu aizkari bija aizvērti, un katrā istabas stūrī augstā, apzeltītā svečturī dega astoņas sveces, neieskaitot tās, kuras zarainos sudraba svečturos stāvēja uz galda. Ainavu istabai iepretim, virs masīvās bufetes, karājās liela glezna, Itālijas līcis, kura zilganā dūmaka šajā apgaismojumā jo

Sevišķi izcēlās. Gar sienām stāvēja milzīgi ar sarkanu damastu pārvilkti dīvāni ar taisnām atzveltnēm.

Jebkura rūpju un nemiera ēna bija nozudusi no Budenbroka kundzes sejas, kad viņa apsēdās starp veco Krēgeru, kas ieņēma goda vietu loga pusē, un mācītāju Vunderlihu.

— Bon appel it!' — viņa novēlēja, pa paradumam īsi, steidzīgi un sirsnīgi pamādama ar galvu un pārlaizdama ātru skatienu pār visu galdu līdz pat bērniem...

Ceturtā nodaļa

— Kā jau teikts, vis’ cienīb’, Budenbrok! — Kepena spēcīgā balss pacēlās pāri sarunu šalkoņai, kad apteksne ar kailām, sarkanām rokām, biezos, svītrainos svārkos, ar mazu, baltu micīti uz pakauša, Jungmaņa jaunkundzei un no augšas ataicinātajai konsula kundzes kalponei piepalīdzot, bija iznēsājusi karsto zaļumu zupu ar grauzdētām maizītēm un visi uzmanīgi sāka cilāt karotes.

— Vis’ cienīb’! Tāds plašums, tāda noblesc... kā sacīt jāsaka, te var dzīvot, kā sacīt jāsaka... — Kepena kungs pie šīs mājas agrākajiem īpašniekiem nebija viesojies; viņš tikai nesen bija kļuvis bagāts, nebija cēlies no patriciešu dzimtas un diemžēl nespēja atturēties no dažām dialekta vājībām; tas pastāvīgi atkārtoja “kā sacīt jāsaka”. Bez tam viņš teica "vis' cienīb’ ” vārdu “visu cienību” vietā.

— Un nav arī maksājis nekādu lielo naudu,— sausi piezīmēja Grētjena kungs, caur saliekto roku sīki aplūkodams līci, un viņam, protams, to vajadzēja zināt.

Bija mēģināts izveidot pēc iespējas raibu rindu un starp radiem nosēdināt mājas draugus. Taču pilnā mērā tas nebija izdevies, un vecie Evcrdīki sēdēja, kā parasts, viens otram gandrīz vai klēpī, sirsnīgi saskatīdamies. Bet vecais Krēgers, stalts un cēls, bija novietojies kā tronī starp senatora Langhalsa un Antuanetes kundzi, dalīdams roku mājienus un savus atturīgos jokus starp abām dāmām.

— Kad tad šī māja ir celta? — Hofstēdes kungs jautāja ieslīpi pāri galdam vecajam Budenbrokam, kas joviālā un mazliet zobgalīgā tonī sarunājās ar Kepena kundzi.

— Anno^2... pagaidiet... Ap 1680. gadu, ja es nemaldos. Vispār, kas attiecas uz gada skaitļiem, to mans dēls zinās labāk ...

1 Labu apetīti! (Tulkojums nofranču vai. 1 Gadā. (Tulkojums no latīņu vai.)

— Astoņdesmit otrajā, — и/ priekšu paliekdamies, apstiprināja konsuls, kas sēdēja tālāk galda otrā galā bez galda dāmas blakus senatoram Langhalsam. 1682. gada ziemā tā pabeigta. “Rātenkamps un biedri” tolaik visspožākā kārtā sāka iet augšup... Bēdīgi, ka firma pēdējos divdesmit gados tā pagrimusi...

Klusums, kas tagad iestājās vispārējās sarunās, ilga labu brīdi. Visi raudzījās savos šķīvjos, domādami par ģimeni, kura reiz bijusi tik spīdoša, kura uzcēlusi šo māju, dzīvojusi tajā un tad atstājusi to nabaga un panīkusi...

— Tjā, bēdīgi, — mākleris Grētjens noteica, —ja padomā, kāda neprātība noveda pie šā sabrukuma... Ja Dītrihs Rātenkamps toreiz nebūtu pieņēmis šo Gēlmāku par kompanjonu! Mans Dievs, es sasitu rokas, kad šis sāka saimniekot. Zinu no drošiem avotiem, mani kungi, cik nelietīgi viņš spekulēja aiz Rātenkampa muguras, uz visām pusēm izdodams vekseļus un akceptus firmas vārdā... Un tad bija beigas... Bankas vairs neuzticējās, trūka seguma... Jūs pat nevarat iedomāties... Vai tad kāds bija pārbaudījis noliktavas? Varbūt Gēlmāks? Viņi kā žurkas tur bija mitinājušies, gadu no gada! Bet Rātenkamps ne par ko nelikās zinis...

Viņš bija kā paralizēts, konsuls sacīja. Seja tam bija kļuvusi drūma un noslēgta. Pārliecies pār šķīvi, viņš maisīja ar karoti zupu, šad un tad ar savām mazajām, apaļajām, dziļi iegrimušajām acīm pamezdams īsu skatienu uz galda augšgalu.

— Rātenkamps arvien staigāja apkārt tā, it kā viņu kaut kas nospiestu, un, es domāju, to var saprast. Kas gan viņu spieda saistīties ar šo Gēlmāku, kuram bija pavisam niecīgs kapitāls un par kuru neviens nebija sevišķi labās domās. Viņš būs izjutis vajadzību novelt uz kādu daļu no briesmīgās atbildības, jo saprata, ka neglābjami slīd uz leju... Šī firma bija nosaimniekojusies galīgi, šī sena ģimene bija passēeK Vilhelms Gēlmāks noteikti deva tikai pēdējo triecienu šim sabrukumarņ...

— Tātad jūs, godājamais konsula kungs, esat tajās domās, — mierīgi smaidīdams un ieliedams glāzē sarkanvīnu sev un savai dāmai, vaicāja mācītājs Vunderlihs,— ka arī bez Gēlmāka līdzdalības un viņa neprātīgās rīcības viss būtu noticis tā, kā tas notika?

— To gan ne, — konsuls domīgi atbildēja, ne pie viena nevērsdamies. — Bet es domāju, ka Dītriham Rātenkampam neizbēgami bija jāsaistās ar Gēlmāku, lai piepildītos liktenis... Viņš būs rīkojies, nepielūdzamas nepieciešamības spiests... Ak, es esmu pārliecināts, ka kompanjona rīcība viņam da|ēji bija zināma, ka arī noliktavu stāvoklis viņam nebija tik gluži svešs. Bet viņš bija sastindzis...

— Nu, assez', Žan,— vecais Budenbroks teica, nolikdams karoti. r— Tā ir tikai viena no tavām idejām...

Konsuls, izklaidīgi smaidīdams, pacēla glāzi pret savu tēvu. Bet 1 ēbrchts Krēgers teica:

— Ak, paliksim labāk priecīgā tagadnē!

To teikdams, viņš uzmanīgi un cēli saņēma aiz kakla baltvīna pudeli, kuras korķi greznoja mazs sudraba briedis, mazliet piešķieba to un rūpīgi pārbaudīja etiķeti. —“С. Г. Kepens”, —viņš lasīja, pamādams vīna tirgotājam ar galvu, — ak, jā, kas gan mēs būtu bez jums!

Kad tika apmainīti Meiscnes šķīvji ar zelta maliņu, Antuanetes kundze uzmanīgi vēroja kalpoņu kustības un Jungmaņa jaunkundze nodeva rīkojumus runājamā caurulē, kas savienoja ēdamzāli ar virtuvi. Pasniedza zivis, un mācītājs Vunderlihs, uzmanīgi uzlikdams gabalu zivs sev uz šķīvja, sacīja:

— Šī priecīgā tagadne tomēr nav tā gluži pati par sevi saprotama. Jaunie ļaudis, kuri še tagad ar mums vecajiem priecājas, droši vien nedomā par to, ka kādreiz ir varējis būt arī citādi... Varu sacīt, ka mūsu Budenbroku likteņos es nereti personīgi esmu bijis dalībnieks... Vienmēr, kad redzu šīs lietas, — viņš vērsās pie Antuanetes kundzes, paceldams no galda smagu sudraba karoti,— man jādomā, vai tās nepieder pie tiem priekšmetiem, kurus sestajā gadā mūsu draugs, filozofs Lcnuārs, viņa majestātes ķeizara Napoleona seržants, turēja rokā... tad atceros mūsu sastapšanos Alfa ielā, cienītā kundze.

Budenbroka kundze smaidīdama lūkojās sev priekšā, pa daļai apmulsusi, pa daļai atmiņās nogrimusi. Galda lejasgalā Toms un Tonija, kuri negribēja ēst zivi un uzmanīgi sekoja pieaugušo sarunām, iesaucās gandrīz reizē: —Ai, vccmāmiņ, pastāstiet! — Bet mācītājs, zinādams, ka viņa nemīl pati stāstīt par šo mazliet nepatīkamo gadījumu, vēlreiz iesāka viņas vietā veco, īso stāstu, ko bērni labprāt būtu klausījušies vai simto reizi un kas varbūt vienam vai otram vēl nebija zināms...

— Vārdu sakot, tad nu iedomājieties: ir novembra pēcpusdiena, auksta un lietaina, tā ka lai Dievs pasargā, es nāku no kādas amata darīšanas pa Alfa ielu augšup un domāju par grūtajiem laikiem. Firsts Blīhcrs bija projām, franči pilsētā, taču no satraukuma maz kas bija manāms. Ielas bija klusas, ļaudis sēdēja mājās un sargājās rādīties. Miesniekmeistars Prāls, kas, rokas bikšu kabatās sabāzis, bija stāvējis savu durvju priekšā un teicis savā dārdošajā balsī: “Tas nu gan ir par traku, nu tas taču gan ir...”— gluži vienkārši bija saņēmis lodi pierē... Un tā es domāju: būs man jāiegriežas pie Budenbrokiem, pāris mierinājuma vārdu tur varētu noderēt; pats namatēvs gu| slims ar rozi galvā, un kundzei droši vien ir ko noņemties ar mājā novietotajiem karavīriem.

Te, tai pašā mirklī, ko es redzu pretim nākam? Mūsu cienījamo Budenbroka kundzi. Bet kādā stāvoklī? Viņa steidzas pa lietu bez cepures, pat lakatu lāgā nav apmetusi ap pleciem, viņa drīzāk skrien skriešus nekā iet, un viņas coiffure^1 ir galīgi izjukusi... Nē, tā ir taisnība, kundze! No coiffure tur nebija vairs ne vēsts!

“Kāds patīkams surprise^9 [10] [11]'." es saku un iedrošinos viņu, kas mani neredz, saņemt aiz piedurknes, jo man ir tāda nelaba nojauta... "Kur tad nu tik steidzīgi, mana mīļā?” Viņa ierauga mani, viņa paskatās manī un izdveš: “Ak, jūs tas esat... dzīvojiet vesels! Viss pagalam! Es eju uz Trāvi!”

“Pasarg Dievs!” es saku un jūtu, ka nobālu. "Tā vieta jums nav piemērota, mana mīļā! Bet kas tad ir noticis?” Un es turu viņu tik cieši, cik vien to mana cienība pret viņu atļauj. "Kas ir noticis?” viņa iesaucas nodrebēdama. “Tie atraduši sudrablietas, Vunderlih! Lūk, kas ir notieis! Un Žans guļ ar rozi galvā un nevar man palīdzēt! Un viņš nevarētu neko līdzēt, ja arī būtu vesels. Tie zog manas karotes, manas sudraba karotes, tas ir noticis, Vunderlih, un man jālec Trāvē!”

Nu, es turu mūsu draudzeni un saku, ko tādās reizēs mēdz sacīt. “Saņemieties,” es saku, “mana mīļā!” un “Gan viss būs labi!”, un “Mēs parunāsim ar šiem cilvēkiem, saņemieties, Dieva dēļ, un nu iesim!” Un tā es viņu aizvedu pa ielu atpakaļ uz mājām. Augšā, ēdamistabā, mēs atrodam kareivjus, kā kundze tos bija atstājusi, savus divdesmit vīrus, kuri ņemas ap lielo lādi ar sudrablietām.

“Ar kuru no jums es varu runāt, mani kungi?” es pieklājīgi jautāju. — Bet tie sāk smieties un saue: “Ar mums visiem, papu!” Tad tomēr viens no viņiem panāk tuvāk un stādās priekšā, garš vīrs kā kārts, ar melnām, saziestām ūsām un lielām, sarkanām rokām, kas lien laukā no tresotajiem atlokiem. “Lenuārs,” viņš saka, sveicinādams ar kreiso roku, jo labajā tam ir piecas vai sešas sudraba karotes. “Seržants Lenuārs. Ko kungs vēlas?”

“Virsnieka kungs!” es saku, mērķēdams uz point d’honneur'. “Vai tad šī nodarbošanās tiešām saskan ar jūsu spožo dienesta pakāpi?...

I’ilsēta ķeizaram nav pretojusies...” — “Ko jūs gribat?” viņš atbild. “Tas ir karš! Ļaudīm tādi galda rīki noder...”

“Jums vajadzētu būt uzmanīgākiem,” es pārtraucu viņu, jo man prātā iešaujas kāda doma. “Šī dāma,” es saku, jo ko gan nepasaka šādā situācijā, “šīs mājas saimniece, viņa nemaz nav vāciete, viņa ir gandrīz vai jūsu tautiete, viņa ir francūziete...” — “Kā, francūziete?” viņš atkārto. Un ko jūs domājat, ko šis garais drošulis piemetina? “Tātad emigrante?” viņš saka. “Bet tad jau viņa ir filozofijas ienaidniece!” Man no brīnumiem mute paliek vaļā, bet es noriju smieklus. “Jūs esat,” es saku, “cilvēks ar prātu, kā es redzu. Es jums vēlreiz saku, ka tāda rīcība, pēc manām domām, nav jūsu cienīga!”

Viņš vienu acumirkli klusē, bet tad pēkšņi nosarkst, iesviež savas sešas karotes lādē un sauc: “Bet kas gan jums saka, ka man ar šīm lietām kaut kas cits bija padomā kā tikai tās aplūkot?! Tās ir skaistas lietas. Ja kāds no vīriem paņemtu kaut ko līdzi par piemiņu...”

Nu, viņi tik un tā paņēma sev līdzi krietni daudz šādu piemiņas lietiņu, tur nelīdzēja nekāda atsaukšanās uz Dieva vai cilvēku likumiem... Viņi gan laikam neatzina nekāda cita Dieva kā vienīgi to briesmīgo mazo cilvēku...

Piektā nodaļa

— Jūs viņu tikāt redzējis, mācītāja kungs?

No jauna pārmainīja šķīvjus. l ika ienests milzīgs, ķieģeļsarkans šķiņķis, nožāvēts, novārīts, apviļāts saberztā maizē, līdz ar brūnu un skābenu sīpolu mērci un tādu daudzumu dažādu sakņu, ka visi būtu varējuši paēst jau no vienas sakņu bļodas vien. Lēbrehts Krēgcrs uzņēmās sagriešanu. Nepiespiesti pacēlis elkoņus, garos, taisni izstieptos rādītājpirkstus atbalstījis uz naža un dakšiņas mugurām, viņš uzmanīgi grieza sulīgās šķēles. Pasniedza arī konsula Budenbroka kundzes meistardarbu — “krievu maisījumu”, pikantus, konservētus augļus ar alkohola piegaršu.

Nē, mācītājam Vunderliham diemžēl Bonapartu nekad nebija gadījies redzēt. Bet vecais Budenbroks un tāpat arī Žans Žaks Hofstēdc bija skatījuši viņu vaigu vaigā; pirmais Parīzē, īsi pirms karagājiena uz Krieviju, kādā parādē Tiljeriju pils pagalmā, otrs Dancigā...

Лк Dievs, nē, tas neizskatījās omulīgs, — uzrāvis uzacis, teica Hofštēde, bāzdams mutē šķiņķa, rožu kāpostu un kartupeļu kumosu, kuru ar dakšiņu bija sagatavojis. — Starp cilu, Dancigā gan viņš esot padzīvojis īsti jautri... Par to laiku ir kāda anekdote... Dienu Napoleons izmēģinājis laimi kāršu spēlē ar vāciešiem un ne jau uz gluži mazām summām, bet vakaros spēlējis ar saviem ģenerāļiem. "N’est-cepas, Rapp, ” viņš teicis, pagrābdams no galda sauju zelta naudas gabalu, "Ies allemands aiment beaucoup ces petits Napoleons/”* — “Qui, Sire, plus que le Grand, ”[12] [13] Raps atbildējis.

Vispārējā jautrībā, kāda tagad sacēlās — jo IlofStēdc anekdoti bija labi izstāstījis, pat mazliet atdarinot ķeizara mīmiku,— vecais Budenbroks noteica:

— N'u-nu, bez jokiem, tomēr visu cienību pret viņa lielo personību... Tāds raksturs!

— Nē, nē, mēs, jaunākā paaudze, vairs nespējam saprast, ka šis vīrs, kas nogalināja Angienas hercogu, kas Ēģiptē noslepkavoja astoņsimt gūstekņu, pelna cienību...

— Tas viss varbūt ir pārspīlēts un sagrozīts, — iebilda mācītājs Vunderlihs. — Hercogs, jādomā, bija vieglprātīgs un dumpīgs kungs, un, kas attiecas uz gūstekņiem, tad nāves sods, laikam, būs bijis labi apsvērta un nepieciešama likumīgas kara padomes lēmuma izpildīšana... — Un mācītājs pastāstīja, ka pirms dažiem gadiem iznākusi kāda grāmata, ko viņš izlasījis; to esot sarakstījis kāds ķeizara sekretārs, un tā pilnā mērā pelnot ievērību...

Lai nu kā, — konsuls neatlaidās, notīrīdams sveci, kuras liesma šaudījās svečturī viņa priekšā uz galda. — Es tomēr nesaprotu, es nesaprotu, kā šo necilvēku var apbrīnot! Kā kristīgs cilvēks, kā cilvēks ar reliģioziem uzskatiem es savā sirdī neatrodu vietas šādai izjūtai.

Viņa seja pauda klusu pacilātību, jā, viņš pat galvu bija mazliet noliecis uz sāniem, — kamēr viņa tēvs un mācītājs Vunderlihs, kā likās, tikko manāmi smaidīdami, saskatījās.

— Jā, jā, — Johans Budenbroks nosmīnēja, — mazie napoleoni tomēr nebija zemē metami, vai ne? Mans dēls gan jūsmo vairāk par Luiju Filipu, — viņš piebilda.

— Jūsmo? — Žans Žaks I lofstēde atkārtoja mazliet zobgalīgi... — Dīvains savienojums! F ilips Egalitē un jūsma...

— Bet man tiešām liekas, ka mēs no jūlija monarhijas daudz ko varam mācīties... — konsuls runāja nopietni un ar lielu dedzību. Franču konstitucionālisma draudzīgā un palīdzīgā attieksme pret jaunajiem praktiskajiem ideāliem un laikmeta interesēm... pelna tiešām lielu atzinību...

Praktiskie ideāli... tā jau nu gan... — Vecais Budenbroks grozīja pirkstos savu zelta tabakas dozi, uz brīdi atvēlēdams žokļiem atpūtu. — Praktiskie ideāli... nē, es gan neesmu par to! — Saīdzis viņš bija sācis runāt dialektā. — Nu jau rūpniecības iestādes, tehniskās iestādes un tirdzniecības skolas aug kā sēnes, bet ģimnāzija un klasiskā izglītība pēkšņi vairs nekur neder, un visa pasaule domā vairs tikai par raktuvēm... par rūpniecību... un naudas pelnīšanu... Tas viss ir labi, ļoti labi! Bet, no otras puses, drusku aprobežoti, tā uz ilgāku laiku — vai ne? Es nezinu, kādēļ tas mani aizskar... es nekā neesmu teicis, Žan... Jūlija monarhija ir laba lieta...

Bet senators Langhalss, tāpat Grētjens un Kcpcns nostājās konsula pusē... Jā, tiešām, franču valdīšana un tamlīdzīgi centieni Vācijā pelnot vislielāko cienību. Kcpena kungs atkal teica “cienīb’ ”. Ēzdams viņš bija vēl vairāk sasarcis un dzirdami sēca; mācītāja Vundcrliha seja turpretī palika tikpat balta, smalka un vērīga kā bijusi, lai gan viņš visā omulībā izdzēra glāzi pēc glāzes.

Sveces lēni, lēni izdega, un šad un tad, liesmām plīvojot, no tām pār galdu izplūda viegla vaska smarža.

Mielasta dalībnieki sēdēja smagos krēslos ar augstām atzveltnēm, ēda ar smagiem sudraba ēdamrīkiem smagus, labus ēdienus, dzēra smagus, dārgus vīnus un izteica savas domas. Drīz valodas pārgāja uz veikala darīšanām un nevilšus arvien vairāk un vairāk noritēja dialektā, lajā omulīgi pasmagajā runas veidā, kam, likās, piemita kā veikalnieku strupā izteiksme, tā turīgo nevērība un kas brīžiem tika pārspīlēts ar labsirdīgu pazobošanos par sevi.

Dāmas disputam visai ilgi nebija sekojušas. Krēgcra kundze vadīja viņu sarunas, kārdinoši aprakstīdama, kā vislabāk gatavot karpas sarkanvīnā... — Kad tās sagrieztas palielos gabalos, manas mīļās, tad kopā ar sīpoliem, nagliņām un sausiņiem katliņā iekšā, un tad ar mazliet cukura un vienu karoti sviesta lieciet virsū uz uguns...

Tikai nemazgāt, manas mīļās, ar visām asinīm, Dieva dēļ...

Vecais Krēgers iepina sarunā visai patīkamus jokus, bet konsuls Justs, viņa dēls, kurš sēdēja līdzās doktoram Grābovam vairāk uz galda lcjasgalu bērnu tuvumā, bija sācis ķircināties ar Jungmaņa jaunkundzi; brūnās acis samiegusi, viņa pa paradumam turēja nazi un dakšiņu taisni uz augšu, lēni tos šūpodama no vienas puses uz otru. Pat Everdīki bija kļuvuši gluži skaļi un jautri. Vecā konsula kundze bija izgudrojusi savam vīram jaunu mīlinamo vārdu. “Лк tu auneli!” viņa teica, aiz sirsnības drebinādama savu aubi.

Sarunas saplūda vienā punktā, kad Žans Žaks Holstēde pievērsās savam mīļākajam tematam — ceļojumam pa Itāliju, kurā tas pirms piecdesmit gadiem bija devies kopā ar kādu bagātu radinieku no I Iamburgas. Viņš pastāstīja par Venēciju, Romu un Vezuvu, runāja par Borgēzu villu, kur nelaiķis Gēte esot sarakstījis daļu no sava "Pausta”, viņš jūsmoja par renesanses laikmeta akām, kas sniedz veldzi, par skaisti apcirptajām alejām, pa kurām tik jauki varot pastaigāties... Tad kāds pieminēja Budenbroku lielo, aizaugušo dārzu, tūliņ aiz pilsētas vārtiem...

— Jā, nudien! — vecais Budenbroks teica. — Ps vēl arvien nevaru sev piedot, ka savā laikā nevarēju izšķirties un likt to mazliet cilvēcīgāk iekārtot! Rs vēl nesen reiz izgāju tam cauri — tīri kauns, tāds mūžamežs! Kas tas būtu par jauku īpašumu, ja zāle būtu kopta, koki glīti, apaļīgi apcirpti...

Taču konsuls dedzīgi protestēja.

— Dieva dēj, tēt! Es vasarā labprāt pastaigājos pa dārza krūmājiem, un man viss šis prieks būtu samaitāts, ja skaistā brīvā daba būtu tik nožēlojami apgraizīta...

Bet, ja nu šī brīvā daba pieder man, vai tad man, jods lai sasper, nav tiesības rīkoties ar to, kā man patīk...

— Лк, tēv, kad es tur guļu garajā zālē zem kuplajiem krūmiem, man drīzāk liekas, ka es piederu dabai un ka man nav nekādas tiesības to pārveidot...

— Kristian, neēd tu man par daudz! — vecais Budenbroks piepeši iesaucās. —Tiklai, tai tas nekaitē... tas skuķis var ēst par septiņiem ...

Un tiešām, bija jāpabrīnās, kādas spējas šis klusais, vājais bērns ar garo, vecīgo seju parādīja ēšanā. Uz jautājumu, vai viņa vēl vēlas zupu, Tilda pazemīgi un stiepti bija atbildējusi: —J-ā lū-dzu! — Rūpīgi un tuvredzīgi, pār šķīvi pārliekusies, viņa arī no šķiņķa bija pa divi reizes izvēlējusies lielākos gabalus līdz ar veselu kaudzi piedevu un apēda visu nesteigdamās, klusu un lieliem kumosiem. Uz vecā kunga vārdiem viņa tikai laipni, izbrīnījusies un vientiesīgi stiepti atbildēja: —-Ak Dievs — kr-usttēv? — Viņa neļāvās iebiedēties, kaut arī tas negāja labumā un kaut viņu izzoboja, viņa ēda ar alkatīgu nabaga radinieces ēstgribu pie bagātā brīvgalda, vienaldzīgi smaidīdama un piekraudama šķīvi ar labiem kumosiem, pacietīga, neatlaidīga, izsalkusi un vāja.

Sestā nodaļa

Un nu divās lielās kristāla bļodās tika pasniegts pudiņš, kārtains makaronu, aveņu, biskvīta un olu krēma sajaukums; galda lejasgalā parādījās liesmiņa, jo bērni bija dabūjuši savu mīļāko ēdienu — degošo rozīņu pudiņu.

— Tomas, mans dēls, esi tik labs, — Johans Budenbroks saeīja, izvilkdams no bikšu kabatas lielu atslēgu saišķi, — otrā pagrabā pa labi, otrā plauktā, aiz sarkanā bordo, divas pudeles, vai saproti? — Un Tomass, kam tādi uzdevumi bija sevišķi pa prātam, aizskrēja un itin drīz atgriezās ar divām galīgi noputējušām, tīmekļu klātām pudelēm. Bet, tiklīdz no šīs necilās čaulas ze Ildze īlena is, saldais vecais mal-vazietis bija ieliets mazajās deserta vīna glāzēs, mācītājs Vunderlihs piecēlās un, sarunām apklustot, ar glāzi rokā patīkamos izteicienos iesāka galda runu. Viņš runāja, galvu mazliet uz sāniem paliecis, smalku, jautru smaidu bālajā sejā, ar brīvo roku šad tad izdarīdams mazas, graciozas kustības, tai pašā brīvajā un vieglajā tonī, kādā tas mēdza runāt arī no kanceles... — Nu tad, mani labie draugi, es uzaicinu jūs visus kopā ar mani tukšot glāzi šī patīkamā dzēriena par mūsu cienījamo saimnieku labklājību viņu jaunajā, tik krāšņajā namā,— par Budenbroku dzimtas labklājību, kā klātesošo dzimtas locekļu, tāpat arī to, kuru nav še klāt... lai dzīvo!

“Kuru nav še klāt?” konsuls domāja, palocīdamies pret glāzēm, kuras tam cēla pretim. “Vai ar to ir domāti tikai tie, kas dzīvo Frankfurtē, un varbūt Dišāni Hamburgā, vai arī vecais Vunderlihs to saka ar zināmu nolūku...? Viņš piecēlās un saskandināja glāzes ar savu tēvu, sirsnīgi viņam acīs raudzīdamies.

Un nu cēlās no krēsla mākleris Grētjens, —tas nebija viegli izdarāms un prasīja laiku; bet, kad viņš to bija paveicis, tad savā mazliet ķērcošajā balsī uzdzēra laimes firmai “Johans Budenbroks”, novēlēdams tai arī turpmāk augt, ziedēt un zelt par godu pilsētai.

Un Johans Budenbroks pateicās par visiem šiem draudzīgajiem vārdiem — vispirms kā dzimtas galva un tad kā tirdznieeības nama vecākais šefs — un aizsūtīja Tomu vēl pēc trešās malvazieša pudeles, jo aprēķins, ka pietiks ar divām, bija izrādījies nepareizs.

Arī Lēbrehts Krēgcrs runāja. Viņš atļāvās palikt sēžam, jo tas atstāja vēl elegantāku iespaidu; viņš tikai laipni pamāja ar galvu un rokām, uzsaukdams tostu abām mājas dāmām —Antuanetes kundzei un konsula kundzei.

Kad viņš beidza, pudiņš bija jau gandrīz apēsts un arī malvazie-tis gāja uz beigām. Tad lēnām un atkāsēdamies piecēlās Zans Zaks

Holstēde, un no visām pusēm atskanēja “ā!”, bet bērni galda lejasgalā vai plaukstas sita aiz prieka.

— Jā, excusez'\ Es citādi nevarēju... —viņš teica, viegli piedurdamies savam smailajam degunam un izvilkdams kādu papīru no svārku kabatas... Dziļš klusums iestājās zālē.

Lapa. ko tas turēja rokā, bija brīnum raiba, un no ovāla, kura ārmalu veidoja sarkani ziedi un visvisādi zelta izrotājumi, viņš nolasīja šādus vārdus:

— “Sakarā ar draudzīgo piedalīšanos priecīgajos jauniegūtā nama iesvētīšanas svētkos Budenbroku dzimtā 1835. gada oktobrī.”

Tad viņš apgrieza lapu un iesāka savā jau mazliet drebošajā balsī:

“Diženie, vai drīkstu kavēt Jūs šai skaistā namā sveikt.

Tikumu un darbu slavēt,

Jums ar dziesmu pretim steigt?

Tevim, draugs, ar sirmo galvu,

Tavai kundzei cienīgai Nesu es šo dzejai balvu Jūsu dzimtai vienīgai.

Krietnība un daile lēna Sēd aiz galda spožumā —

Venus Anadiomēne,

Vulkāns savā čaklumā.

Lai nekāda ēna ļauna Jūsu sauli neaizsedz,

Lai ikkatra diena jauna Allaž laimīgus jūs redz!

Un, lai kā vēl es jūs sveiktu,

Jūsu laime būs man prieks;

Ko jums katru dienu teiktu, —

Sacīs jums mans skatiens liegs,

Valdiet laimīgi šo māju,

Turiet mīļā piemiņā

To, kas jums šo dziesmu vāju

Sacerēja būdiņā!”

Viņš palocījās, un no visām pusēm atskanēja vienprātīgas, atzinīgas piekrišanas čalas.

— Charmant^1, Hofstēde! —vecais Budenbroks sauca. —Uz tavu veselību! Nē, tas tiešām bija jauki!

Bet, kad konsula kundze saskandināja glāzes ar dzejnieku, viņas maigā seja mazliet pietvīka, jo viņa bija ievērojusi, ka pie vārdiem “Venus Anadiomēnc” tas tikko manāmi bija palocījies uz viņas pusi...

Septītā nodaļa

Vispārējā jautrība tagad bija sasniegusi savu augstāko pakāpi, un Kepena kungs juta stipru vēlēšanos atpogāt pāris vestes pogu; bet tas diemžēl nebija iespējams, jo pat vecie kungi neatļāvās nekā tamlīdzīga. Lēbrehts Krēgcrs sēdēja savā vietā vēl tikpat taisns kā mielasta sākumā, mācītājs Vunderlihs vēl izskatījās tikpat bāls un uzvedās tikpat smalki, vecais Budenbroks gan bija mazliet atgāzies krēslā, tomēr ievēroja vislielāko pieklājību, vienīgi Justs Krēgcrs izskatījās mazliet iereibis.

Bet kur tad doktors Grābovs? Konsula kundze pavisam neuzkrītoši piecēlās no galda, jo lejasgalā Jungmaņa jaunkundzes, doktora Grābova un Kristiānā vietas bija tukšas, bet no halles atskanēja it kā apspiesti vaidi. Viņa ātri izgāja no zāles tūliņ aiz kalpones, kas tikko bija uzlikusi galdā sviestu, sieru un augļus, — un tiešām, tur pustumsā uz apaļā polsterētā sola, kas apņēma vidējo kolonnu, gulēja vai, kamolā savilcies, sēdēja mazais Kristians, klusi un žēli vaidēdams.

— Ak Dieviņ, kundzīt! — iesaucās Ida, kas ar doktoru stāvēja viņam blakus. — Kristiānām, puisītim, ir tik slikti...

— Man ir nelabi, māmiņ, man ir velnišķi nelabi! — vaimanāja Kristiāns, un viņa dziļi iegrimušās acis nemierīgi šaudījās virs lielā deguna. Vārdu “velnišķi” viņš bija izgrūdis tikai aiz pārāk liela izmisuma, taču konsula kundze noteica:

— Ja mēs sakām tādus vārdus, mīļais Dievs par sodu uzsūta mums vēl lielāku nelabumu!

Doktors Grābovs pataustīja pulsu: viņa labsirdīgā seja likās kļuvusi vēl garāka un laipnāka.

— Mazs gremošanas traucējums... nekā sevišķa, konsula kundze! — viņš mierināja un tad turpināja savā gausajā, pedantiskajā amata valodā: — Vislabākais būtu nolikt viņu gultā... drusku bērnu pulvera, varbūt tasīti kumelīšu tējas svīšanai... un stingru diētu... konsula kundze? Kā jau teikts, stingru diētu. Drusku baloža galas, mazliet franēmaizes...

— Es negribu baloža gaļu! — Kristians izmisīgi iesaucās. — Es nc-kad vairs nekā neēdīšu! Man ir nelabi, man ir velnišķi nelabi! — Stiprais vārds, kā likās, viņu lielā mērā atviegloja, ar tādu dedzību viņš to izgrūda.

Doktors Grābovs saprotoši un mazliet grūtsirdīgi pasmaidīja. Лк, gan jau viņš atkal ēdīs, šis jaunais cilvēks! Viņš dzīvos tāpat kā visi. Tāpat kā viņa tēvi, radi un paziņas tas vadīs dienas sēdēdams un četrreiz dienā ēdīs tikai izmeklēti smagus un labus ēdienus... Nu, Dievs lai tiem palīdz! Viņš, Fridrihs Grābovs, nav no tiem, kas sagraus visu šo krietno, pārtikušo un omulīgo tirgotāju ģimeņu ieradumus. Viņš nāks, kad viņu sauks, un noteiks stingru diētu uz vienu vai divām dienām — drusku baloža gaļas, šķēlīti franēmaizes... jā, — un ar tīru sirdsapziņu apgalvos, ka šoreiz nekā sevišķa nav. Lai cik jauns, tas savā rokā jau bija turējis daža laba pilsoņa roku, kas tikko bija baudījis savu pēdējo žāvētā šķiņķa gabalu, savu pēdējo pildīto tītaru, un vai nu gluži pēkšņi savā kantora krēslā, vai pēc īsām ciešanām savā pamatīgajā vecajā gultā — aizgāja Dieva mierā. Tad mēdza sacīt, ka tā ir trieka, paralīze, ātra un negaidīta nāve... jā, jā, un viņš, Frīdrihs Grābovs, būtu varējis uzskaitīt tiem visas tās daudzās reizes, kad “nekā sevišķa nebija bijis”, kad ārsts varbūt pat nemaz nebija licis aicināts, kad tikai pēc ēšanas, kantorī atgriežoties, bija uznācis tāds mazs, savāds reibonis... Nu, Dievs ar viņiem! Viņš, Frīdrihs Grābovs, arī pats nebija no tiem, kas atsacītos no pildīta tītara. Šis žāvētais šķiņķis ar sīpolu mērci šodien bija |oti gards, kaut velns to parautu, un tad, kad jau elpot kļuva grūti, vēl pudiņš — makaroni, avenes un olu putojums, jā, jā... — Stingru diētu, kā sacīts, — konsula kundze! Drusku baloža gaļas, mazliet franēmaizes.

Astotā nodaļa

Ēdamzālē pa tam mielasts beidzās.

— Ņemiet par labu, mesdames et messieurs, veseli ēduši! Tur blakus cigāru cienītājus gaida cigārs, bet mūs visus — malks kafijas un, ja namamāte būs devīga, arī liķieris... Biljards sētasmājā, pats par sevi saprotams, ir visu rīcībā; Žan, tu taču aizvedīsi viesus uz sētas-māju... Kepena kundze, — man ir tas gods...

Tērzēdami, apmierināti un vislabākajā omā novēlēdami cits citam svētīgu mielastu, viesi pa lielajām durvīm devās atpakaļ uz ainavu istabu. Konsuls tomēr negāja vis tūliņ uz turieni, bet sapulcēja ap sevi kungus, kuri vēlējās spēlēt biljardu.

Vai jūs, tēv, negribat noriskēt kādu partiju?

Nē, Lēbrchts Krēgers paliks pie dāmām, bet Justs jau varot iet uz otru māju... Arī senators Langhalss, Kepens, Grētjens un doktors Grābovs turējās pie konsula, bet Žans Žaks Ilolstēde teicās aiziet vēlāk: — Vēlāk, vēlāk! Johans Budenbroks spēlēs flautu, un tas man ir jādzird... Ли revoir, messieurs'!

Visi seši kungi, iedami caur kolonnu zāli, dzirdēja vēl, kā ainavu istabā ieskanas pirmās flautas skaņas, ko konsula kundze pavadīja uz harmonija, maza, gaiša, gracioza melodija, kura rāmi plūda pa plašajām telpām. Konsuls klausījās, kamēr vien kaut ko vēl varēja sadzirdēt. Viņš vislabprātāk būtu palicis ainavu istabā, lai kādā no atzveltnes krēsliem, klausoties šajās skaņās, nodotos saviem sapņiem un izjūtām, bet namatēva pienākumi...

— Atnes pāris tases kafijas un cigārus uz biljarda istabu! — viņš teica kalponei, kas gāja caur priekštelpu.

Jā, Līne, kafiju, vai dzirdi? Kafiju! — Kepena kungs atkārtoja labi paēduša cilvēka apmierinātajā balsī un mēģināja iekniebt meitas sārtajā rokā. “K" tam izskanēja no paša rīkles gala, it kā viņš kafiju jau norītu un izgaršotu.

— Esmu pārliecināts, ka Kepena kundze caur rūtīm visu redzēja, — konsuls Krēgers piezīmēja.

Senators Langhalss vaicāja:

— Tātad tu dzīvo tur augšā, Budenbrok?

Pa labi kāpnes veda uz trešo stāvu, kur atradās konsula un viņa ģimenes guļamistabas, bet arī priekštelpas kreisajā pusē vēl bija vesela rinda istabu. Kungi smēķēdami nokāpa pa platajām kāpnēm ar balti lakotām, caurumotām koka margām. Kāpņu laukumā konsuls apstājās.

— Še vidusstāvā ir vēl trīs istabas, cita aiz citas, — viņš paskaidroja, brokastu istaba, manu vecāku guļamistaba un viena istaba dārza pusē, kuru mēs maz izmantojam, šaurā eja te blakus aizstāj gaiteni... Bet nu uz priekšu! — Jā, redziet, caur priekštelpu brauc transporta rati un tālāk cauri visam gruntsgabalam līdz pat Maiznieku ielai.

Plašās, skanīgās, apakšējās priekštelpas grīda bija no prāvām četrstūrainām akmens flīzēm. Pie lielajām ieejas durvīm, kā arī otrā galā bija iekārtotas kantora telpas, bet virtuve, no kuras vēl arvien plūda skābena sīpolu mērces smarža, līdz ar eju uz pagrabiem atradās pa kreisi no kāpnēm. Tai tieši pretim diezgan paaugstu no sienas atdalījās savādas, neizskatīgas, taču glīti nolakotas koka piebūves — kalpoņu istabas, kurās varēja nokļūt tikai no priekštelpas pa īpatnējām vaļējām, stāvām koka kāpnēm. Līdzās tām bija novietoti divi milzīgi veci skapji un kokgriezumiem rotāta lāde.

Augstas stikla durvis un daži zemi pakāpieni, pa kuriem varēja arī nobraukt, veda uz pagalmu, kur pa kreisi atradās neliels veļas namiņš. No šejienes pavērās skats uz skaisti iekopto, bet tagad rudenīgi pelēko un mitro dārzu, kurā dobes pret salnu jau bija apklātas ar salmu pinumiem. Dārza viņu malu noslēdza “portāls”— dārza mājas fasāde rokoko stilā. Kungi pagalmā nogriezās uz ceļa, kas aizliecās pa kreisi starp divām mūra sienām pāri otram pagalmam uz sētasmāju.

Tur slideni pakāpieni veda velvētā pagraba (elpā ar klona grīdu. Šo telpu izmantoja kā labības noliktavu, un no augšas še nokarājās tauva labības maisu uzvilkšanai. Taču kungi devās uz labo pusi un pa tīri nomazgātām kāpnēm uzkāpa otrā stāvā, kur konsuls viesiem atvēra biljarda istabas baltās durvis.

Kepena kungs noguris atkrita vienā no cietajiem krēsliem, kas stāvēja gar sienām lielajā, tukšajā, nopietnajā telpā.

— Es vispirms paskatīšos, — viņš teica, nopurinādams no svārkiem sīkos lietus pilienus. — Velns ar ārā, tas bija vesels ceļojums pa jūsu namu, Budenbrok!

Tāpat kā ainavu istabā, arī šeit aiz misiņa režģa krāsnī dega uguns. Pa trim šaurajiem, augstajiem logiem varēja redzēt slapjus, sarkanus jumtus, pelēkus namus un zelmiņus...

— Vienu karambola partiju, senatora kungs? — konsuls vaicāja, izņemdams no statņa kijas. Tad viņš aiztaisīja caurumus abiem biljarda galdiem. — Kas spēlēs ar mums? Grētjens? Doktors? All righ/P Grētjcns un Justs, tad ņemiet jūs otro... Kepen, tev jāspēlē līdz!

Vīna tirgotājs piecēlās un, pievilcis pilnu muti ar cigāra dūmiem, ieklausījās spēcīgajā vēja brāzmā, kas svilpoja starp namiem, svieda rūtīs grabošas lietus lāses un iekaukdamās aizspriedās skurstenī.

— Nolādēts! —viņš teica, izpūzdams dūmus. — Kā tu domā, vai “Vulenvēvers” tiks ostā, Budenbrok? Tāds suņa laiks...

Jā, ziņas no Trāvemindes nebija visai labas; to apstiprināja arī konsuls Krēgers, ieberžot ar krītu savas kijas galu. Vētras ir visās malās. Divdesmit ceturtajā gadā patiešām nebija daudz ļaunāk, toreiz, kad Pēterburgu bijuši lielie ūdensplūdi... Nu jau bija klāt arī kafija... Kungi ielēja sev kafiju, iedzēra pa malkam un sāka spēlēt. Bet tad valodas novirzījās uz muitas apvienību... un konsuls Budenbroks taču bija sajūsmināts muitas apvienības piekritējs!

Kāda ideja, mani kungi! — viņš iesaucās, pēc grūdiena ar kiju strauji pagriezdamies pret otru biljardgaldu, kur vispirms bija par to ieminējušies. — Tiklīdz rastos izdevība, mums vajadzētu pievienoties...

Kepena kungs tomēr nepiekrita šīm domām, gluži otrādi, viņš gandrīz vai šņākdams metās opozīcijā.

— Un mūsu patstāvība? Un mūsu neatkarība?— kareivīgi atspiedies uz savas kijas, viņš aizvainots noprasīja. — Kā ir ar to? Vai Hamburga būtu ar mieru pievienoties šim prūšu izgudrojumam? Varbūt ļausim tūliņ uzsēsties mums uz kakla, Budenbrok? Lai Dievs pasargā, nē, ko mēs iesāksim ar šo muitas apvienību, es gribētu zināt! Vai tad viss nesokas labi?...

— Jā, tev ar tavu sarkanvīnu, Kepen! Un varbūt arī ar krievu ražojumiem, par tiem es nekā nesaku. Bet vairāk nekas taču netiek importēts! Un, kas attiecas uz eksportu, nūjā, mēs jau sūtām drusku labības uz Holandi un Angliju, protams!... Ak nē, diemžēl ne jau viss sokas labi. Dievs zina, ka agrāk še ir kārtoti pavisam citādi darījumi... Bet. ja mēs būtu muitas apvienībā, mums kļūtu pieejami mēklenburdzieši un šlēsvigholšteinicši... to nemaz nevar aprēķināt, kā uzplauktu veikali...

Bet atvaino, Budenbrok, — iejaucās Grētjens, kas, pār biljardu pārliecies, bīdīja kiju savā kaulainajā rokā uz priekšu un atpakaļ, rūpīgi tēmējot, — šī muitas apvienība... es to nesaprotu. Mūsu sistēma taču ir tik vienkārša un praktiska, vai ne? Preču nomuitošana, uzticoties pilsoņa zvērestam...

— Vecs, skaists iestādījums. —To konsulam vajadzēja atzīt...

Nē, tiešām, konsula kungs, — ko gan visu jūs uzskatāt par

skaistu! — Senators Langhalss likās mazliet sašutis: — Es gan neesmu tirgotājs... bet, ja man jāsaka taisnība, — nē, ar to pilsoņa zvērestu, tas, man jāsaka, ir tīrās blēņas! Tā ir vairs tikai formalitāte, ar kuru gluži viegli tiek galā... un valstij tik atliek noskatīties. Dzird atstāstām lietas, tādus notikumus, kas tiešām iet pāri mēram. Esmu pārliecināts, ka iestāšanās muitas apvienībā no senāta puses...

— Tad izcelsies konflikts! — Kcpcns dusmās cirta kiju pret grīdu. Viņš teiea “kongfliks”, jo nu viņš izrunai, vairs nepievērsa ne mazāko uzmanību. — Kongfliks, par to man nav nekādu šaubu. Nē, vis’ cienīb’, senatora kungs, bet jums nav taisnība, pasarg Dievs! — Un viņš iekarsis runāja par lēmēju komisijām, valsts labumu, pilsoņa zvērestu un brīvvalstīm...

Par laimi atnāca Žans Zaks 1 lofstēdc. Viņi ienāca abi ar mācītāju Vunderlihu zem rokas kā divi vienkārši un jautri veci kungi no seniem, bezrūpīgākiem lai к i em.

Nu, mani labie draugi, — Hofštēde iesāka, — man ir kaut kas arī jums, tāds mazs joks, kaut kas jautrs, dziesmiņa pēc Franču paraugiem... paklausieties!

Omulīgi, atlaidies krēslā pretim spēlētājiem, kuri, atspiedušies uz savām kijām, stāvēja pie biljarda galdiem, viņš izvilka no kabatas lapiņu, pielika garo rādītāja pirkstu ar zīmoga gredzenu pie smailā deguna un nolasīja ar jautru, naivi episku uzsvaru:

Reiz sakšu maršals brauc ar Pompadūru — skati, —

Šalc ļaužu gaviles, zib zelta rati.

To redzot, Frelons sauc:

“ l'ur karaļzobens brauc

un viņa makste pati!”

Kepena kungs uz mirkli samulsa, tad, aizmirsis “konglliku” un valsts labumu, smējās citiem līdzi tā, ka zāle dārdēja. Bet mācītājs Vunderlihs bija piegājis pie loga un, spriežot pēc plecu kustībām, klusu smējās.

Vēl labu brīdi visi palika kopā biljarda istabā, jo HofŠtēdem bija sagatavoti vēl citi tamlīdzīgi jociņi. Kepena kungs, galīgi atpogājis vesti, bija vislabākajā garastāvoklī, jo te viņš jutās omulīgāk nekā ēdamzālē pie galda. Katru kijas grūdienu viņš pavadīja jocīgiem lejasvācu izteicieniem, šad un tad priecīgi noskaitīdams:

Reiz sakšu maršals brauc ar Pompadūru — skati...

Dziesmiņa izklausījās visai dīvaini, kad viņš to skandēja savā aizsmakušajā basā...

Devītā nodaļa

Bija diezgan vēls, jau ap vienpadsmitiem, kad sabiedrība, kas vēlreiz bija sapulcējusies ainavu istabā, sāka gandrīz reizē izklīst. Saņēmusi no visiem rokas skūpstus, konsula kundze devās tūliņ augšā

savās istabās palūkoties, kā klājas slimajam Kristiānām. Uzraudzīt kalpones, kuras novāca traukus, viņa uzticēja Jungmaņa jaunkundzei. Arī Antuanctcs kundze pazuda vidusstāvā. Bet konsuls pavadīja viesus lejā pa kāpnēm, cauri priekštelpai laukā pa durvīm līdz pat ielai.

Ass vējš slīpi trieca zemē lietu, un vecie Krēgeri, biezos kažokos ietinušies, steidzīgi ielīda savā krāšņajā ekipāžā, kas sen jau tos gaidīja. Nemierīgi šaudījās dzeltenā gaisma, ko meta eļļas lampas, kas nama priekšā dega stabu galos, bet tālāk uz leju karājās resnās, pār ielu pārstieptās ķēdēs. Šur un tur namu izbūves aizņēma daļu no ielas, kura stāvi veda lejā uz Trāves upi, dažām mājām bija pat terases ar soliem. Slapji zāļu kušķi līda laukā no nelīdzenā bruģa. Pāri pretim Marijas baznīca bija pilnīgi ietinusies ēnās, tumsā un lietū.

Mērci'! — Lēbrehts Krēgers sacīja, spiezdams roku konsulam, kas stāvēja pie viņa ratiem. — Mērci. Žan, bija ļoti jauki! —Tad aizcirtās durtiņas, un ekipāža rībēdama aizbrauca. Arī mācītājs Vundcrlihs un mākleris Grētjens pateicās par viesmīlību un aizgāja. Kepena kungs, mētelī ar pieckārtīgu pelerīni, augstu, pelēku cilindru galvā un tuklo sievu zem rokas, pateica savā visdziļākajā basā:

— Ar labvakar’, Budenbrok! Na, ej iekšā, nesaldējies! Daudz paldies tev! Es sen tā nebiju ēdis... Tātad ar manu sarkano par četrām markām tu esi apmierināts? Ar labu nakti vēlreiz...

Šis pāris kopā ar konsulu Krēgeru un viņa ģimeni devās lejup upes virzienā, turpretī senators Langhalss, doktors Grābovs un Žans Žaks I loišlēde aizgāja uz otru pusi.

Konsuls Budenbroks, rokas gaišo bikšu kabatās sabāzis, savos tūka svārkos mazliet saldams, stāvēja pāris soļu no durvīm, klausīdamies, kā tukšajās, slapjajās, vāji apgaismotajās ielās aizskan soļi. Tad viņš apgriezās un pacēla acis uz nama pelēko priekšpusi līdz pat zelminim. Viņa acīs pakavējās pie teikuma, kas senlaicīgiem burtiem bija iekalts pār ieeju: “Dominus pmviciebit^14 [15]”. Galvu mazliet pieliecis, viņš iegāja iekšā un rūpīgi noslēdza smagās, čīkstošās durvis. Kad bija aizcirtušās ari otrās durvis, viņš lēniem soļiem gāja pa skanīgo priekštelpu. Virējai, kas, nesdama pilnu paplāti šķindošu glāžu, nāca lejup pa kāpnēm, tas jautāja:

— Kur ir kungs, Trine?

— Ēdamzālē, konsula kungs... — Seja tai pietvīka tikpat sarkana kā rokas, jo viņa bija no laukiem un ļoti ātri mulsa.

Konsuls uzkāpa augšā, un jau tumšajā hallē viņa roka tvēra pie krūšu kabatas, kurā čaukstēja papīrs. Tad viņš iegāja zālē, kur vienā

Stūrī kādā svečturī vēl dega sveču gali, apgaismodami novākto galdu. Gaisā bija jūtama skābenā sīpolu mērces smarža.

Tur, otrā pusē, rokas uz muguras salicis, Johans Budenbroks mierīgi staigāja gar logiem no viena gala uz otru.

Desmita nodaļa

— Nu, mans dēls Johan! Ko labu teiksi? — Viņš apstājās un sniedza dēlam pretim roku, savu balto, mazliet pastrupo, tomēr smalko Budenbroku roku. Viņa spēcīgais stāvs, kurā gaiši iezīmējās vienīgi pūderētā parūka un mežģīņu kruzuļi, šaudīgajā gaismā tik tikko bija saskatāms pret tumšsarkanajiem aizkariem.

Vai tu vēl neesi noguris? Es staigāju Še un klausos vējā... sasodīti nelāgs laiks! Kapteinis Klots ir ceļā no Rīgas...

— Лк, tēv, gan jau ar Dieva palīgu viss būs labi!

— Vai es uz to varu paļauties? Ja nu mēs pieņemam, ka tev ar Dievu to kungu ir labas attiecības...

Konsulam kļuva vieglāk, redzot tēva omulīgo garastāvokli.

— Jā, — viņš iesāka, — īstenībā mans nolūks, tēv, nebija tikai pateikt jums labu nakti, bet... jūs nedrīkstat dusmoties, vai jā? Es ar šo vēstuli, kas pienāca jau šodien pēcpusdienā, — līdz šim negribēju sagādāt jums nepatikšanas... šajā priecīgajā vakarā...

— Gotholda kungs— voiIā'\ — Vecais izlikās, ka paliek gluži mierīgs, ieraugot zilgano, aizzīmogoto papīru, ko bija saņēmis. —Jo-hanam Budenbroka kungam, sen. Personīgi... Smalks kungs, tas tavs pusbrālis, Žani. Vai es uz viņa otro vēstuli vispār esmu atbildējis? Bet viņš tomēr raksta jau trešo... — Sārtajai sejai arvien vairāk aptumšojoties, vecais kungs ar vienu pirkstu atlauza zīmogu, ātri atlocīja plāno papīru, pagriezās iesāņus, lai gaisma no svečtura kristu uz rakstu, un ar delnas virspusi enerģiski uzsita uz tā. Pat šajā rokrakstā likās slēpjamies atkritība un dumpīgums, jo parasti Budenbroku rindas bija sīkas, vieglas un ieslīpi plūda pār papīru, bet šie burti bija lieli, stāvi un ar pēkšņiem uzspiedieniem; daudzi vārdi bija pasvītroti steidzīgiem, līkiem spalvas vilcieniem.

Konsuls atkāpās mazliet sānis līdz sienai, kur stāvēja krēsli; taču viņš neapsēdās, jo arī tēvs stāvēja, viņš tikai ar nervozu kustību satvēra vienu no augstajām atzveltnēm un vēroja veco kungu, kas, pieliecis galvu uz sāniem un drūmi savilcis uzacis, lūpām ātri kustoties, lasīja...

“Mans tēvs!

Ir laikam veltīgi cerēt, ka Jūsu taisnības apziņa būs pietiekami stipra, lai Jūs saprastu sašutumu, kāds mani pārņēma, kad mana otrā, tik steidzamā vēstule, kas attiecas uz Jums it labi zināmo lietu, palika bez ievērības, pēc tam kad tikai uz pirmo bija saņemta atbilde (es nerunāšu par to, kāda tā bija). Man Jums jāsaka, ka šādā veidā padziļināt plaisu, kas diemžēl starp mums pastāv, kā Jūs to ar savu stūrgalvību darāt, ir grēks, par kuru Jums reiz. būs visnopietnākā kārtā jāatbild Dieva soģa krēsla priekšā. Jau tas vien ir pietiekami bēdīgi, ka pirms gadiem, kad es pret Jūsu gribu, savai sirdij klausīdams, apprecēju savu tagadējo sievu un pārņēmu veikalu, tā ievainodams Jūsu pārmērīgo lepnumu. Jūs tik nežēlīgā kārtā no manis galīgi novēršaties; taču tas, kā Jūs ar mani tagad apejaties, brēc pret debesīm, un, ja Jūs domājat, ka es samierināšos ar Jūsu klusēšanu un nekā neteikšu, tad Jūs ļoti maldāties; Jūsu jauniegūtais nams Graudu ielā Jums ir izmaksājis 100 000 mārku, un tālāk man ir zināms, ka Jūsu dēls no otrās laulības, Jūsu tagadējais kompanjons Johans, dzīvo pie Jums kā īrnieks un pēc Jūsu nāves līdz ar uzņēmumu kā vienīgais īpašnieks pārņems arī šo namu. Ar manu pusmāsu Frankfurtē un viņas vīru Jūs esat panācis vienošanos, gar kuru man nav nekādas daļas. Bet, kas attiecas uz mani, Jūsu vecāko dēlu, Jūs savām kristīga cilvēka necienīgajām dusmām ļaujat aiziet tik tālu, ka gluži vienkārši liedzaties izmaksāt man kādu atlīdzinājumu par manu mājas daļu! Es cietu klusu, kad Jūs, man apprecoties un iekārtojoties, izmaksājāt tikai 100000 markas un ar testamentu reiz par visām reizēm novēlējāt tikai 100 000 mārku lielu mantojuma daļu. Es toreiz, nebiju pietiekami orientēts par Jūsu finansiālo stāvokli. Tagad es to pārredzu skaidrāk, un, tā kā neuzskatu sevi par principiāli no mantojuma izslēgtu, tad es šajā īpašajā gadījumā prasu 33 335 markas lielu atlīdzības summu, tas ir, trešo daļu no nama pirkšanas maksas. Es negribu ielaisties nekādos minējumos par to, kādai nosodāmai ietekmei man jāpateicas par šo apiešanos, ko līdz šim esmu bijis spiests paciest; bet es protestēju pret to ar visu kristīga cilvēka un veikalnieka taisnības apziņu un paziņoju Jums pēdējo reizi, ka gadījumā, ja Jūs negribēsiet ievērot manas taisnīgās prasības, es turpmāk vairs nevarēšu Jūs cienīt kā kristīgu cilvēku, kā tēvu un kā veikalnieku.

Gotholds Budenbroks.”

-— Piedod, bet man nav ne mazākās patikas noskaitīt tev šo litāniju vēlreiz. Voilā! — Vecais Budenbroks ar niknu žestu pasvieda vēstuli savam dēlam.

Konsuls uzķēra papīru, kad tas jau bija nolaidies viņam līdz ceļiem, un nemierīgām, skumjām acīm pavadīja tēva soļus. Vecais kungs satvēra garo sveču izdzēsēju, kas stāvēja atsliets pie loga, un sadusmots strauji aizgāja gar galdu uz otru stūri pie svečtura.

— Assez![16] [17] [18] — es saku. — N 'en parlous plus^17, pietiek! Gultā! En avant![19] [20] [21]— Cita pēc citas pazuda liesmas zem gara kāta galā piestiprinātās mazās metāla piltuvītes. Dega vairs tikai divas sveces, kad vecais atkal pagriezās pret savu dēlu, kuru tikko varēja saskatīt istabas otrā galā.

— Eh hien', ko tu tur stāvi? Ko tu par to saki? Tev taču kaut kas jāsaka!

— Ko lai es saku, tēv? Es tiešām nezinu.

— Nu, tas jau nav nekas jauns, ka tu nezini, ko sacīt! — Johans Budenbroks nikni iesaucās, lai gan viņš gluži labi zināja, ka tā nav patiesība un ka viņa dēls un kompanjons dažu labu reizi ir noteiktāk pratis izmantot labu izdevību nekā viņš pats.

— Nosodāmā ietekme... — konsuls turpināja. —Tā ir pirmā rinda, ko es izlasīju! Vai jūs nesaprotat, tēt, kā tas mani nomoka? Viņš taču pārmet mums kristīguma trūkumu!

— Un tu ļausies iebiedēties no šā nožēlojamā smērējuma, — ko?! — Johans Budenbroks dusmīgi pienāca klāt, vilkdams aiz sevis sveču izdzēsēju. — Kristīguma trūkums! На! Cik bezgaumīga, man jāsaka, ir šī kristīgā naudas kāre! Kas jūs īsti esat par cilvēkiem, jūs jaunie ļaudis,— ko? Galva jums pilna kristīgu un romantisku blēņu... un... jūs runājat par ideālismu! Bet mēs, vecie, mēs esot bezsirdīgi smējēji... un turpat blakus jūlija monarhija un praktiskie ideāli... jūs labāk savam vecajam tēvam piesūtāt mājā vislielākās rupjības nekā pieciešat pāris tūkstošu dālderu!... Un arī kā veikalnieku viņš mani necienīšot! Nu! Kā veikalnieks es zinu, kas ir faux-fraisk, —faux-frais viņš atkārtoja ar niknu, kaklā izrunātu parīziešu “r”. — Es šo eksaltēto palaidni dēlu nepadarīšu padevīgāku ar to, ka pazemošos un piekāpšos...

— Mīļais tev, ko lai es saku! Es negribētu, lai viņam būtu taisnība attiecībā uz “ietekmi”, par kuru viņš runā! Es esmu ieinteresēts kā līdzdalībnieks un tieši tādēļ nedrīkstu dot tev padomu palikt pie sava uzskata, un tomēr... Lai gan esmu tādu pats kristīgs cilvēks kā (iotholds, tomēr...

— Tomēr! Jā, nudien, tev ir taisnība, ka tu saki “tomēr”, Žan! Kādas tad tās lietas īsti ir? Toreiz, kad viņš bija iededzies mīlestībā pret savu Stīvinga jaunkundzi, kad viņš man taisīja traci pēc trača un beidzot par spīti manam stingrajam aizliegumam devās Šajā neizdevīgajā laulībā, tad es viņam uzrakstīju:

“Mon Ires cherfils', preci savu bodi — un cauri. Es tevi neizslēdzu no mantojuma, es netaisu nekādu spectacle^22 [23], bet mūsu draudzībai ir beigas. Te tev būs 100 000 pūra naudas, testamentā novēlu tev vēl otrus 100 000, bet tas arī viss, tu savu esi dabūjis, un vairāk tev netiks ne Šiliņa.” — Toreiz viņš cieta klusu. Kāda viņam daļa, ka veikals ir gājis uz augšu? Ka tu un tava māsa dabūsiet krietni vairāk? Ka no tās mantojuma daļas, kas pieder jums, ir nopirkts nams...

— Kaut jūs saprastu, tēv, cik grūti man izšķirties! (.limenes saticības labā man vajadzētu ieteikt... bet... — pret savu krēslu atslējies, konsuls klusu nopūtās. Johans Budenbroks, atspiedies uz sveču izdzēsēja, cieši lūkojās pustumsā, vērodams dēla vaibstus. Priekšpēdējā svece bija izdegusi un pali nodzisusi; tikai viena pati liesma vēl raustījās istabas dibenā. Reizumis uz tapetēm, mierīgi smaidīdams, pavīdēja un tūliņ atkal nozuda kāds slaids, balts stāvs.

— Tēv, — šīs attiecības ar Gotholdu nomāc mani! — konsuls klusi teica.

— Blēņas, Žan, nekļūsti sentimentāls! Kas tevi nomāc?

—Tēv... mēs šodien visi tik jautri te sēdējām kopā, mēs nosvinējām skaistu dienu, mēs bijām lepni un laimīgi apziņā, ka esam ko paveikuši, ko sasnieguši... mūsu firmu, mūsu ģimeni pacēluši tādos augstumos, ka tai tiek parādīta vispārēja atzinība un cieņa... Bet, tēv, šis ļaunais ienaids ar manu brāli, tavu vecāko dēlu... Namā, kuru mēs ar Dieva palīgu esam uzcēluši, nedrīkstētu būt nevienas slepenas plaisas... Ģimenei jādzīvo saticīgi, jāturas kopā, tēv, citādi posts klauvē pie durvīm.

— Nieki, Žan! Blēņas! Ietiepīgs puisis...

Iestājās klusums; pēdējā liesma saplaka arvien vairāk.

— Ko tu dari, Žan? — Johans Budenbroks jautāja. — Es tevi vairs nemaz nevaru saredzēt.

— Es rēķinu, — konsuls sausi atteica. Svece uzliesmoja, un varēja redzēt, kā viņš saslējies, aukstām un vērīgām acīm, kādām visu pēcpusdienu nebija raudzījies, cieši lūkojas plīvojošajā liesmā. — Pieņemsim: jūs dodat Gotholdam 33 335 un 15 000 tiem tur, Frankfurtē, kopā 48 335 markas. Vai arī: jūs dodat 25 000 tikai tiem tur, Frankfurtē, tas nozīmē 23 335 mārku ieguvumu firmai. Bet tas nav viss. Ja jūs atlīdzināsiet Gotholdam mājas daļu, tad būs lauzts princips, tad toreizējā norēķināšanās ar viņu nav bijusi galīga, tad viņš varēs pēc jūsu nāves nākt un prasīt tikpat lielu mantojumu kā mana māsa un es, un tad firmai tas būs zaudējums par vairākiem simttūkstošiem, kuru tā nevarēs uzņemties, kuru es kā nākošais vienīgais īpašnieks nevaru uzņemties... Nē, tēvs, — viņš nobeidza ar enerģisku rokas kustību, sasliedamies vēl taisnāks. — Man jādod jums padoms nepiekāpties!

— Nu tātad! Punkts! N’enparlonsplus! En avant!1 Gulēt!

Pēdējā liesmiņa nodzisa zem metāla piltuvītes. Biezā tumsā viņi

abi izgāja caur halli un ārā, pie kāpnēm, kas veda uz trešo stāvu, paspieda viens otram roku.

— Labu nakti, Žan... Saņemies! Tās ir tikai mazas nepatikšanas... Uz redzēšanos rīt pie brokastīm!

Konsuls uzkāpa pa kāpnēm augšā savā dzīvoklī, bet vecais Budcn-broks, margas taustīdams, kāpa lejā uz. vidusstāvu. Tad lielais, vecais nams, rūpīgi noslēgts, iegrima tumsā un klusumā. Lepnums, cerības un bažas snauda, kamēr ārā klusajās ielās līņāja lietus un rudens vējš svilpoja ap māju zelmiņiem un stūriem.

Otra daļa

.

Pirma nodaļa

Divarpus gadus vēlāk agrāk nekā jebkad, jau ap aprīļa vidu, bija atnācis pavasaris, un tai pašā laikā bija arī noticis kaut kas tāds, par ko vecais Johans Budenbroks dungoja līksmas dziesmiņas, bet viņa dēls jutās dziļi aizkustināts.

Svētdienas rītā ap pulksten deviņiem konsuls sēdēja ēdamistabā pie lielā, brūnā sekretāra blakus logam. Galda izliektais vāks ar asprātīga mehānisma palīdzību bija atbīdīts, un konsula priekšā gulēja bieza ādas mape, pilna ar papīriem. Viņš bija izņēmis no tās cietos vākos iesietu burtnīcu ar apzeltītām malām un, zemu noliecies, kaut ko rakstīja tajā ar saviem smalkajiem, slīpajiem burtiem — ātri un neapstādamies, tikai šad tad iemērcot zoss spalvu masīvajā metāla tintnīcā...

Abi logi bija atvērti, un no dārza, kur saule mīlīgi sildīja pirmos pumpurus un pāris putniņu viens otram pretī jautri vīteroja savas draišķīgās atbildes, istabā ieplūda pavasarīgā gaisa tīkamā, smaržpilnā dvesma, šad tad viegli un bez trokšņa paplīvinot logu aizkarus. Saule krita uz. brokastgalda, žilbinoši atstarodama baltajā, vietvietām ar maizes drupatām izraibinātajā linu galdautā, un it kā sīkām, vijīgām liesmiņām zalgoja zeltītajās, miezerveidīgajās tasēs...

Guļamistabas divviru durvis bija atvērtas, un varēja dzirdēt, kā tur Johans Budenbroks pavisam klusu zumzina vecu, jocīgu meldiju:

“Ai, lāga vīrs, ai, goda vīrs,

Ai, vīrs, kas tīkams visiem!

Tas maizi cep un bērnu kopj Un ož pēc apelsīniem.”

Viņš sēdēja blakus konsula kundzes baldahīna gultai pie mazā šūpuļa ar zaļiem zīda aizkariem, ar vienu roku to vienmērīgi kustinādams. Ērtākas apkopšanas labad konsula kundze ar vīru bija uz laiku iekārtojušies še apakšā, bet tēvs ar Antuanetes kundzi, kas patlaban, apsējusi priekšautu pār svītraino kleitu, ar mežģīņu micīti uz. biezajām, sirmajām sprogām, rosījās tur dziļāk pie galda ap linu un flaneļa autiņiem, bija ierīkojuši sev guļamtelpu vidusstāva trešajā istabā.

Konsuls Budenbroks tā bija iegrimis darbā, ka uz guļamistabu nemaz neatskatījās. Viņa seja bija nopietna, aiz svētsvinīgas pacilātības gandrīz vai sāpīgas izteiksmes pilna. Mute viņam bi ja mazliet pavērta, zods nedaudz nokāries, un acis brīžiem pielija ar vieglu valgumu. Viņš rakstīja:

“Šodien, 1838. gada 14. aprīlī, pulksten sešos rītā, mana mīļotā laulātā draudzene Elizabete, dzini. Krēgere, ar Dieva visžēlīgo palīgu laimīgi dzemdēja meitiņu, kas pie sv. kristības tiks nosaukta vārdā Klāra. Jā, Dievs viņai ir bijis žēlīgs, lai gan, pēc doktora Grābova vārdiem, dzemdības esot notikušas mazliet par agru un jau pirms tām viss neesot noritējis īsti labi. Betsija pāreieta lielas sāpes. Kur ir vēl eits tāds Dievs kā tu, kungs Cebaot, kas tu stāvi mums klāt visās mūsu bēdās un briesmās un māci mūs pareizi pazīt tavu gribu, lai mēs tevis bīstamies un esam uzticīgi taviem baušļiem un paklausīgi taviem vēlējumiem! Kungs, vadi mūs visus, kamēr mēs staigājam virs zemes...”

Spalva viegli un čakli tecēja tālāk, tikai vietvietām izmezdama pa apaļai, tirdzniecības rakstos parastai cilpiņai un rindu pēc rindas runādama ar Dievu. Divas lappuses tālāk bija lasāms:

“Es izrakstīju savai jaunākajai meitai polisi par simt piecdesmit dālderiem. Vadi viņu, ak Kungs, tavos ceļos un dāvini viņai šķīstu sirdi, lai viņa reiz cienīgi varētu ieiet tavā mūžīgā mierā. Jo mēs zinām, cik grūti ir ar visu dvēseli ticēt, ka mīļais, saldais Jēzus ir tiešām mans, un mūsu mazā, vājā, pasaulīgā sirds...”

Trešajā lappusē konsuls uzrakstīja “āmen”, bet spalva tomēr slīdēja vēl tālāk un tālāk, nedzirdami un klusi pierakstīdama vēl ne vienu vien lappusi. Tā rakstīja par spirdzinošo avotu, kas atveldzina gurdu ceļinieku, par pestītāja svētajām, asiņojošajām brūcēm, par šauro un plato ceļu, par Dieva diženo godību. Nevar noliegt, ka konsuls pēc viena vai otra teikuma nebūtu jutis vēlēšanos beigt, nolikt spalvu un ieiet pie sievas vai doties uz savu kantori. Bet kā gan?! — Vai viņa gars tik drīz jau būtu piekusis, sarunājoties ar savu radītāju un uzturētāju? Vai tā nebūtu Tā Kunga apzagšana, ja viņš neteiktu vēl tālāk viņa slavu? Nē, nē! — taisni par spīti savai grēcīgajai tieksmei viņš ierakstīja burtnīcā vēl veselus pantus no svētajiem rakstiem, lūdzot Dievu par saviem vecākiem un bērniem, un sevi pašu; viņš lūdza arī par savu brāli Gotholdu un tikai tad, pēc vēl viena Bībeles pantiņa un pēdējā, trīskārtīgā “āmen”, uzkaisīja savam rakstam zelta smiltis un uzelpodams atslējās krēslā.

Pārlicis vienu kāju pār otru, viņš tagad gausi šķīra atpakaļ burtnīcas lapas, pārlasīdams gan vienu, gan otru vietu atzīmēs un apcerēs, ko viņa roka agrāk tur bija ierakstījusi, un vēlreiz pateicībā izbaudīja prieku par to, ka Dieva roka viņu vienmēr sargājusi visās bēdās un nelaimēs. Reiz viņš bi ja tik smagi slimojis ar bakām, ka vairs nebi jis nekādu cerību, un tomēr viņš bi ja ticis izglābts. Citreiz, būdams vēl mazs puisēns, viņš bija noraudzījies, kā kaimiņos norit gatavošanās kāzām un tiek darīts liels daudzums kāzu alus (pēc vecas parašas alu mēdza darīt mājās). Šim nolūkam pie durvīm bija piesliets milzīgs kubls, un gadījās tā, ka šis kubls uzgāzās viņam virsū ar tādu troksni, ka tūdaļ saskrēja kaimiņi, un tikai sešiem vīriem izdevās kublu atkal uzcelt. Viņam bija saspiesta galva, asinis plūda pa visiem locekļiem. Viņu bija ienesuši kādā veikalā un, tā kā viņš vēl mazliet elpoja, ataicinājuši ārstu un ķirurgu, bet viņa tēvu jau lūkoja sagatavot, lai tas padodas Dieva lēmumam, jo puisēnu glābt neesot iespējams. Un tomēr, tomēr! Visuvarenais Dievs svētīja dziednieku līdzekļus un ļāva viņam atkal pilnīgi atgūt veselību!... Šo nelaimes gadījumu atceroties, konsuls tvēra vēlreiz pēc spalvas un zem sava pēdējā “āmen” vēl pierakstīja: “Jā, Kungs, es teikšu tevi mūžīgi!”

Vēl citā reizē, kad viņš — vēl pavisam jauns cilvēks — iebrauca Bergenē, Dievs bija viņu izglābis no lielām ūdens briesmām. "Bija gadalaiks,” viņš lasīja ierakstu, “kad ostā sabrauc daudz ziemeļnieku, un mums bija ļoti grūti ar laivu izspraukties cauri daudzajiem kuģiem līdz savai laipai. Tad gadījās, ka es stāvēju uz liellaivas malas, kājas atbalstījis pret dulliem, bet muguru atspiedis pret kāda kuģīša sāniem, tā lūkodams pabīdīt laivu uz priekšu. Man par nelaimi ozola duļļi zem manām kājām pēkšņi salūst, un es uz galvas iekritu ūdenī. Iznirstu pirmoreiz, bet neviena nav tik tuvu, ka varētu mani satvert; iznirstu otrreiz, un laiva uzpeld man uz galvas. Cilvēku, kas no sirds vēlējās mani glābt, bija diezgan, taču viņiem vajadzēja vispirms atbīdīt laivu tālāk nost no kuģa, lai tā nepeldētu man virsū. Un visas viņu pūles būtu bijušas veltas, ja šajā brīdī pati no sevis nebūtu pārtrūkusi kāda ziemeļnieku kuģīša tauva; kuģītis aizslīdēja tālāk, un tā aiz Dieva žēlastības pie mūsu laivas radās brīvs ūdens laukums, l.ai gan trešo reizi es izniru tikai tik daudz, ka varēja samanīt vienīgi manus matus, taču tā kā daudzas acis no laivas vēroja ūdeni, tad gadījās tā, ka viens vīrs pašā laivas galā mani ieraudzīja, noliecās un saķēra mani aiz matiem, bet es satvēru viņa roku. Viņš pats no tā zaudēja līdzsvaru un iekliedzās tik skaļi, ka citi to izdzirda un paguva satvert viņu aiz gurniem un saturēt, lai viņš neieveļas ūdenī. Arī es visu laiku cieši turējos pie viņa, kaut gan viņš koda man rokā, un tā iznāca, ka galu galā viņš bija palīdzējis arī man...” Te sekoja ļoti gara pateicības lūgšana, ko konsuls pārlasīja valgām acīm.

“Ja es vēlētos,” stāvēja rakstīts citā vietā, “atklāt savas kaislības, tad man būtu daudz kasminams, taču...” Nu. šai vietai konsuls pagāja ātri garām un sāka lasīt gan šur, gan tur pa rindai no savām precību dienām, kā arī no tā laika, kad bija dzimis viņa pirmais bērns. Ja viņš gribēja būt pret sevi godīgs, tad savu laulību nebūt nevarēja nosaukt par laulību aiz tīras mīlestības. Tēvs bija uzsitis viņam uz pleca un vērsis tā uzmanību uz bagātā Krēgera meitu, no kuras firma varēja sagaidīt krietnu pūru, viņš bija tēvam no visas sirds piekritis, apprecējies un savu sievu no tā brīža ļoti cienīja kā viņam no Dieva uzticētu mūža biedreni...

Un viņa tēva otrās laulības jau arī nebija bijušas citādas.

“Ai, lāga vīrs, ai, goda vīrs,

Ai, vīrs, kas tīkams visiem... ” —

tēvs klusītēm dungoja guļamistabā. Žēl, ka viņu tik maz interesē šīs vecās piezīmes un papīri. Viņš dzīvo tikai tagadnē un par ģimenes pagātni daudz nedomā, lai gan pirms daudziem gadiem arī viņš biezajā burtnīcā ar zeltītajām malām šad tad ierakstījis pa piezīmei savā līkumotajā rokrakstā; un tās gandrīz visas bija no viņa pirmās laulības laikiem.

Konsuls uzšķīra šīs vietas. Te lapas bija biezākas un no rupjāka papīra nekā tās, ko viņš pats vēlāk tika iešuvis. Tagad tās bija sākušas jau dzeltēt... Jā, Johans Budenbroks savu pirmo sievu, kāda Brēme-ncs tirgotāja meitu, bija tiešām sirsnīgi mīlējis, un viens vienīgais īsais gads, ko liktenis tam bija atļāvis nodzīvot ar viņu kopā, liekas, ir bijis viņa mūžā visskaistākais. “L’aunee la plus heureuse de та vie — stāvēja tur ierakstīts un pasvītrots ar biezu, viļņveidīgu līniju, nebēdājot par to, ka tas varētu krist acīs Anluanctcs kundzei, kas droši vien bija to arī lasījusi...

Bet tad bija nācis Gotholds, un šā bērna dēļ Jozcfīnc bija aizgājusi bojā... Savādas piezīmes par to bija lasāmas šajās grubuļainajās lapās. Johans Budenbroks, kā likās, bija jauno radībiņu no visas sirds ienīdis, jau sākot no tā mirkļa, kad tā ar savām pirmajām asajām kustībām bija likusi mātes miesai sarauties briesmīgās sāpēs. Viņš bija šo bērnu ienīdis, kad tas spirgts un vesels atnāca pasaulē, bet Jozelīne, ierakuši nāves bālo seju spilvenos, šķīrās no viņa uz mūžu. Nekad viņš šim mazajam, nevainīgajam iebrucējam viņa dzīvē, kas auga spēcīgs un bezrūpīgs, nebija varējis piedot mātes nāvi... Konsuls to nesaprata. Pēc viņa uzskata, Jozeffnc bija mirusi, pildīdama sievietes visaugstāko uzdevumu, un viņš šādā gadījumā būtu visu savu mīlu uz šo sievieti turpmāk pilnā mērā un ar tādu pašu maigumu veltījis bērnam, kam tā bija devusi dzīvību un šķiroties viņam atstājusi... Bet tēvs nekad nebija saredzējis savā vecākajā dēlā nekā cita kā vien negantu savas laimes postītāju. Vēlāk viņš bija apprecējis Antuaneti Dišānu, kas bija cēlusies no bagātas un ļoti ievērojamas hamburdziešu ģimenes, un kopā ar to nostaigājis dzīves turpmākās gailas dziļā savstarpējā cieņā un uzmanībā...

Konsuls pāršķirstīja burtnīcu uz priekšu un atpakaļ. Pie pašām beigām viņš izlasīja mazos notikumus ar viņa paša bērniem: kad Tomasam bijušas masalas un Antonijai dzeltenā kaite; kad Kristians gulējis ar vējbakām... Viņš pārlasīja piezīmes par ceļojumiem kopā ar sievu uz Parīzi, Šv eiei un Marienbadi; tad palapoja burtnīcu atpakaļ līdz tai vietai, kur dzeltenās, ieplīsušās pergamentam līdzīgās lapas vēl vecais Juliāns Budenbroks, viņa tēvatēvs, bija aprakstījis ar gaiši pelēku tinti, lieliem, līkumotiem burtiem. Šis pirmās piezīmes sākās ar plašu ģenealoģisku atskatu uz dzimtas galveno līniju. Tur bija pastāstīts, ka XVI gadsimta beigās kāds Budenbroks, visvecākais, dzīvojis Parhimā un viņa dēls kļuvis (irābovā par rātskungu; ka nākošais Budenbroks, pēc amata drēbniekmeistars, ieprecējies Rostokā un bijis “ļoti labi nostādīts”— šie vārdi bija pasvītroti— un tas tad laidis pasaulē neparastu daudzumu bērnu, gan dzīvotājus, gan mirējus, kā nu pagadījies... Ka vēl viens Budenbroks, kas jau saucies par Johanu, bijis tirgotājs Rostokā un ka pēdīgi, pēc daža laba gadu desmita, konsula tēvatēvs pārnācis uz šejieni un nodibinājis Budenbroku labības tirdzniecības firmu. Par šo priekšteci jau bija zināms it viss: kad viņš slimojis ar nātreni, kad ar melnajām bakām, kad nokritis no kartes trešā stāva uz ārdiem un tomēr palicis dzīvs un kad tas, drudža karsonī gulēdams, trakojis, — viss bija kārtīgi atzīmēts. Šiem notikumiem viņš bija pievienojis dažu labu pamācību saviem pēcnācējiem. Visredzamāk no tām acīs krita rūpīgi ar slaidiem golu burtiem izzīmēts un aplodā ietverts teikums: “Mans dēls, essi līksms savos darbojumos pie dienas, bet dari tikai tādus darbus, ka mēs mierīgi varam dussēt naktī.” Un vēl bija sīki pierādīts, ka vecā, Vitenbergā iespiestā Bībele ir viņa īpašums un ka tai kā mantojumam jāpāriet vecākā dēla rokās, kam savukārt tā jāatstāj savam pirmdzimtajam...

Konsuls Budenbroks pievilka sev tuvāk lielo ādas mapi, izņemdams no tās un pārlasīdams gan vienu, gan otru no pārējiem dzimtas papīriem. Tur bija vecum vecas, sadzeltējušas, saplīsušas vēstules, ko mātes rakstījušas saviem svešumā nodarbinātajiem dēliem; uz tām bija saņēmēju atzīme, ka “vēstule saņemta un tās saturs ar sirsnību izlasīts”. Tur bija pilsoņu diplomi ar brīvpilsētas un Hanzas pilsētas ģerboni un zīmogu, dažādas polises, apsveikumu dzejas un kristāmzīmes. Tur bija aizkustinošās darīšanu vēstules, ko sūtījis dēls savam tēvam un kompanjonam no Stokholmas vai Amsterdamas, kur līdzās apmierinošām ziņām par labības cenām stāvēja sirsnīgs lūgums tūlīt pasveicināt sievu un bērnus... Tur bija arī konsula paša dienasgrāmata ar viņa Anglijas un Brabantas ceļojumu aprakstiem, kurai uz vāka bija vara grebumā attēlota Edinburgas pils un tirgus laukuma ainava. Kā drūmi ģimenes dokumenti tur gulēja arī Gotholda ļaunās vēstules tēvam un visbeidzot kā jautrs noslēgums — Žana Žaka HofŠtēdes pēdējais svētku dzejolis...

Atskanēja sīki, steidzīgi zvaniņa šķindieni. Pār rakstāmgaldu pie sienas pakārtās, klusinātām krāsām gleznotās senlaiku tirgus ainavas baznīctornī bija ierīkots īsts pulkstenis, kas tagad nosita desmit. Konsuls aizslēdza ģimenes mapi un rūpīgi noglabāja to galda dziļākajā atvilktnē. Tad viņš devās guļamistabā.

Šīs istabas sienas bija izsistas ar tumšu, lielām puķēm rotātu audumu — tādu pašu, no kāda bija arī aizkari ap augsto nedēļnieces gultu. Pēc pārciestajām bailēm un sāpēm šeit valdīja miera un atpūtas tīkamā jutoņa. Kamīna maigajā siltumā vēl jaucās odekolona un dziedniecības zāļu smarža, bet logu nolaistie aizkari ļāva ieplūst tikai maigai, krēslainai gaismai.

Abi vecie stāvēja viens otram blakus, noliekušies pār šūpuli ar aizmigušo bērnu. Konsula kundze, tērpta elegantā mežģīņu jakā, ar rūpīgi sasukātiem sarkanīgajiem matiem, vēl mazliet bāla un nevarīga, laimīgi smaidot, pastiepa vīram pretī savu daiļo roku, uz kuras arī tagad klusi žvadzēja zelta aproce. Pēc paraduma viņa pagrieza rokas delnu uz augšu, kas viņas kustības sirsnību vēl palielināja.

— Nu, Betsij, kā klājas?

— Labi, pavisam labi, manu mīļo Žan!

Turēdams viņas roku savējā, konsuls noliecās iepretī saviem vecākiem pie bērna. Tas ātri un skaļi dvašoja, un konsuls brītiņu ieelpoja silto, mīlīgo un aizkustinošo aromātu, kas izplūda no bērna.

— Dievs lai tevi svētī! — viņš klusu sacīja, noskūpstīdams uz pieres mazo radībiņu, kuras dzeltenie, krunkainie pirkstiņi bija līdz nejēdzībai līdzīgi vistas nagiem.

— Viņa ir dūšīgi saēdusies, — sacīja Antuanetes kundze, — Palūkojies, kāds resns puncītis...

Johana Budenbroka seja šodien starot staroja aiz laimes un lepnuma.

— Ticiet vai ne, — viņš ieteicās, — bet vai viņa neizskatās līdzīga Netei? Acis melnas kā oglītes, parauj mani piķis...

Sirmā dāma kautrīgi to noraidīja.

— Kā nu tagad jau var runāt par līdzību... Vai iesi uz baznīcu, Žan?

— Jā, jau desmit — pēdējais laiks; gaidu tikai bērnus...

Bērnus jau varēja sadzirdēt. Viņi pārāk skaļi nāca lejup pa trepēm,

un to čalās varēja izšķirt Klotildcs klusinošo čukstēšanu. Pēc tam viņi uzmanīgi sanāca iekšā, kažociņos saģērbušies, jo Sv. Marijas baznīca, protams, vēl bija pilna ziemas vēsuma. Tagad viņi bija klusi un rātni, pirmkārt, mazās māsiņas dēļ, otrkārt, tādē|, ka bija cienīgi jāsagatavojas dievvārdiem. Viņu sejas bija sārtas un satrauktas. Ai, kas šodien par svētkiem! Stārķis, lielais stārķis ar saviem spēcīgajiem spārniem atnesis ne tikvien māsiņu, bet vēl daudz citu jauku lietu: Tomasam jaunu roņādas skolassomu, Antonijai lielu lelli ar īstiem —galvenais, patiešām īstiem — matiem, rātnajai Klotildci raibu bilžu grāmatu (kaut gan viņa klusā pateicībā vairāk noņēmās ap saldumu sainīšiem, kas bija atradušies kopā ar visu pārējo) un, visbeidzot Kristiānām — pilnīgi iekārtotu leļļu teātri ar sultānu, kareivjiem un diezin ko visu vēl...

Bērni noskūpstīja māti, un tiem tika atļauts vēlreiz klusiņām palūkoties aiz. zaļajiem zīda aizkariem. Tad viņi kopā ar tēvu, kas arī jau bija apmetis ap pleciem mēteli ar pclcrīni un turēja rokā dziesmu grāmatu, rātni un nesarunādamies devās ceļā uz baznīcu, un tos pavadīja jaunā ģimenes locekļa brēcieni, jo tas patlaban bija pamodies...

Otra nodaļa

Tonija Budenbroka ik vasaru, jau maijā vai jūnijā, pārgāja dzīvot pie sava vectēva un vecmāmiņas aiz pilsētas vārtiem, un viņa turp devās ar lielu prieku.

Jauka dzīve bija tur ārpus pilsētas, zaļumos, grezni iekārtotajā vasarnīcā ar daudzām blakus ēkām, kalpu dzīvokļiem, šķūņiem un milzīgu augļu, sakņu un puķu dārzu, kas slīpi aizsniedzās līdz pat Trāvei. Krēgeri dzīvoja plaši un lepni, un, lai gan šī spožā bagātība bija citāda rakstura nekā smagnējā pārticība Tonijas vecāku namā, taču viņa jo viegli saskatīja, ka pie vectēva un vecmāmiņas viss ir daudz greznāks nekā mājās, un tas uz mazo Budenbroku jaunkundzi atstāja lielu iespaidu.

Par kādu darbu ne istabās, ne virtuvē te nebija pat i jādomā, turpretī Graudu ielā... vecaistēvs un māte jau nu gan neuzskatīja to par svarīgu, bet tēvs un vecāmāte bieži vien lika viņu pie putekļu slaucīšanas, likdami tai ņemt priekšzīmi no arvien paklausīgās, rātnās un darbīgās Tildas. Tikai šeit mazajā jaunkundzītē īsti atdzīvojās viņas mātes senču feodālās tieksmes, un vajadzēja tik redzēt, kā viņa, sēdēdama šūpuļa krēslā, prata uzsaukt pavēles istabenei vai sulainim... Pie veco kungu apkalpotāju skaita līdz ar šiem diviem piederēja vēl divas kalpones un kučieris.

Lai saka ko sacīdami, bet ir diezgan patīkami, ja no rīta, uzmostoties lielā, ar gaišu drānu izsistā guļamistabā, roka ar pirmo kustību pieskaras smagai atlasa segai; un nav peļama lieta, ja pirmajās brokastīs uz verandas, kur caur stikla durvīm no dārza ieplūst spirgta rīta elpa, kafijas vai tējas vietā tiek pasniegta tase šokolādes; jā, — katru dienu īsta dzimšanas dienas šokolāde ar lielu gabalu rozīņu kūkas.

Šis brokastis gan, atskaitot svētdienas, Tonijai vajadzēja ēst vienai, jo vectēvs ar vecmāmiņu mēdza nonākt lejā tikai labu laiku pēc skolas stundu sākuma. Notiesājusi kūku un izdzērusi šokolādi, viņa savāca savas grāmatas, notecēja pa verandas kāpnēm lejā un devās ceļā caur rūpīgi kopto dārzu vasarnīcas priekšā.

Viņa bija ļoti glīta, šī mazā Tonija Budenbroka! No salmu cepures lejup lija viņas kuplie mati, kuru dzeltenums ar gadiem vērtās tumšāks un kuri paši no sevis vijās viļņojošās cirtās. Mazliet biezākā virslūpa piešķīra svaigajai sejiņai ar zili pelēkajām, ņiprajām acīm draiskulīgu izteiksmi, kas bija samanāma arī viņas mazajā, graciozajā augumā, un slaidās, baltās zeķītēs tērptās kājiņas viņa cilāja ar līganu un elastīgu pašpaļāvību. Daudzi apkārtējie iedzīvotāji pazina konsula Budenbroka meitiņu un, tai iznākot pa dārza vārtiem kastaņu gatvē, labprāt to sveicināja. Sakņu pārdevēja ar plato, gaišzaļām lentēm rotāto salmcni galvā, braukdama no ciema uz tirgu, uzsauca viņai draudzīgu “L’brīt, jaunkundzīt!”, un milzīgais labības maisu nesējs Matīsens, kas baltām zeķēm un sprādžu kurpēm kājās, platās biksēs un melnos svārkos tērpies, gāja tai garām, aiz goddevības noņēma pat savu vienkāršo cilindru...

Tonija brītiņu apstājās, lai uzgaidītu savu kaimiņieni Jūlīti Hā-genštrēmu, ar kuru viņa parasti gāja uz skolu reizē. Tā bija meitene ar mazliet uzfautiem pleciem, lielām, spoži melnām acīm un dzīvoja tepat līdzās ar vīnstīgām pilnīgi apaugušā vasarnīcā. Viņas tēvs, 11ā-genštrēma kungs, kura ģimene vēl tikai nesen kā bija apmetusies šeit, bija apprecējis jaunu frankfurtieti, dzimušu Zemlingeri, — dāmu ar ārkārtīgi kupliem, melniem matiem un auskariem, kuros laistījās vislielākie briljanti pilsētā. Lai gan I lāgenštrēma kungs, lielās eksporllirmas “Štrunks un I lāgenštrēms” līdzīpašnieks, visai veiksmīgi darbojās arī pilsētas lietu kārtošanā, parādot daudz labas gribas un godkāres, taču šo precību dēļ stingrāku tradīciju ļaudis — Mcllendorpfi, Langhalsi un Budenbroki — skatījās uz viņu greizi, un viņš, par spīti visai savai rosībai dažādajās komitejās, kolēģijās un pārvalžu padomēs, nekur nebija sevišķi labi ieredzēts. Likās, it kā viņš tīši būtu noņēmies vienmēr un visur ellīgi oponēt veco vietējo ģimeņu pārstāvjiem, asprātīgā veidā atspēkot viņu domas, panākt savu uzskatu uzvaru un vispār parādīt sevi par daudz spējīgāku un vajadzīgāku nekā citi. Konsuls Budenbroks par viņu mēdza teikt: “Hinrihs Hāgenštrēms ar savām gudrībām ir uzmācīgs... Kā liekas, viņš tīko kaitēt tieši man; kur vien varēdams, tas liek man ceļā šķēršļus... Šodien mums bija sadursme centrālās trūcīgo komitejas sēdē, aizvakar finanšu departamentā...” Un Johans Budenbroks viņam piebalsoja: "Tas ir tīrais nekauņa!” Dažreiz gadījās, ka tēvs ar dēlu abi piesēdās pie maltītes dusmīgi un saīguši... Kas noticis? Лк, nekas... tikai gājis zudumā liels rudzu pasūtījums uz Holandi: “Štrunks un Hāgenštrēms” to nocēluši viņiem no deguna; īsts lapsa šis Hinrihs Hāgenštrēms...

Tonija bija dzirdējusi pietiekami daudz šādu izteicienu, lai viņas prāts ne sevišķi tiektos pēc Jūlītes I lāgenštrēmas. Viņas gāja reizē tikai tāpēc, ka bija kaimiņienes, pa ceļam tās arv ien savā starpā ķīvējās.

— Manam tēvam ir tūkstoš dālderu! — sacīja Jūlīte, un tai likās, ka viņa briesmīgi melo. — Nez cik tavam?...

Tonija klusēja aiz skaudības un pazemojuma. Tad viņa gluži mierīgi un it kā starp citu ieteicās:

Mana šokolāde šorīt bija šausmīgi garda... Ko īsti tu, Jūlīt, dzer brokastīs?

Jā, ka es neaizmirstu, — atbildēja Jūlīte, — vai tu negribi no manis kādu ābolu? — I re!... Bet es tev nedošu! — Jūlīte saknieba lūpas, un viņas melnās acis kļuva valgas aiz prieka.

Dažreiz ar viņām kopā uz skolu gāja arī Jūlītes dažus gadus vecākais brālis Hermanis. Viņai bija vēl otrs brālis, vārdā Morics, bet tas bija slimīgs un tāpēc mācījās mājās. Hermanis bija gaišmatis, bet deguns tam bija mazliet par platu un pieplucis virslūpai. Turklāt vēl viņš pastāvīgi šmaukstināja lūpas, jo elpoja tikai caur muti.

— Nieki! — viņš sacīja. — Tētim ir daudz vairāk nekā tūkstoš dālderu.

Interesantākais pie Hermaņa tomēr bija tas, ka viņš uz skolu līdz nekad nenesa maizi, bet gan citronkūkas — mīkstus piena plācenīšus ar korintēm, virsū tiem viņš vēl uzlika pa biezai Šķēlei desas vai zoss cepeša. Tāda bija viņa gaume.

Tonijai Budenbrokai tas bija kas jauns. Citronkūka ar zoss cepeti,— jādomā, tam vajadzēja būt kaut kam gardam! Un, kad viņš atļāva tai ieskatīties savā skārda kārbā, viņa izteica vēlēšanos maizīti nogaršot.

Tad kādu ritu Hermanis sacīja:

Man te tikko pašam pietiek, Tonij; bet rit es paņemšu vienu gabalu vairāk, un tas būs tev, ja tu ari man kaut ko dosi pretī.

Nākamajā rītā, iznākusi gatvē, Tonija gaidīja jau piecas minūtes, bet Jūlītc vēl nenāca. Viņa pagaidīja vēl minūti, tad iznāca Hermanis viens pats; viņš siksnā šūpoja šurp un turp savu brokastu kārbu un klusām šmaukstināja lūpas.

— Nu, — viņš uzrunāja Toniju, — te ir citronkūka ar zoss cepeti. Pat tauku nav nemaz klāt, — tīra gaļa... Ko tu man par to dosi?

— Jā, — varbūt šiliņu? — vaicāja Tonija. Viņi stāvēja gatves vidū.

— Šiliņu...— atkārtoja Hermanis; tad viņš norija siekalas un sacīja: — Nē, es gribu kaut ko citu.

— Ko tad? —jautāja Tonija; viņa bija gatava atdot par gaidāmo gardumu visu, ko tik vien varētu...

Buču! — iesaucās Hermanis Hāgenštrēms, apskāva Toniju ar abām rokām un sāka bez apdoma bučot, kur vien pagadījās, nemaz nepiedurdamies pie viņas sejas, jo Tonija apbrīnojami veikli atlieca galvu atpakaļ, atspieda kreiso roku ar grāmatu somu pret Hermaņa krūtīm un ar labo trīs vai četras reizes no visa spēka iesita tam pa seju... Viņš atstreipuļoja nost. Bet tai pašā mirklī kā melns velnēns gar kādu koku izskrēja Jūlīle un, sēkdama aiz dusmām, metās virsū Tonijai, norāva tai cepuri un saskrāpēja vaigus līdz asinīm. Pēc šā notikuma viņu draudzība tikko neizbeidzās uz. visiem laikiem.

Taisnību sakot, ne jau aiz. biklības Tonija nebija ļāvusies I Iāgenštrē-mam sevi skūpstīt. Viņa bija diezgan pārgalvīga meitene, kas ar savām nerātnībām sagādāja vecākiem, it sevišķi konsulam, ne mazumu rūpju; lai gan viņai bija gaiša galva, kas skolā čakli izmācījās visu uzdoto, taču viņas uzvedība bija tik nelāga, ka beidzot pat skolas pārzine Agāte Fermērene, aiz mulsuma svīzdama, ieradās Graudu ielā dot konsula kundzei ļoti pieklājīgu mājienu, ka meitenei vajadzīga nopietna pamācība, jo, par spīli neskaitāmiem laipniem brīdinājumiem, viņa bija izdarījusi uz ielas atkal jaunas visai pilsētai zināmas palaidnības.

Protams, nebija jau nekas ļauns, ja Tonija, staigādama pa pilsētu, satika visur paziņas un ar visiem pļāpāja: konsuls to pat ļoti labprāt atļāva, jo tas neliecināja par meitenes augstprātību, bet gan par kopības apziņu un tuvāko mīlestību. Viņa kopā ar Tomasu kāpaļāja noliktavās pie Trāves pa auzu un kviešu kaudzēm, kuras bija sabērtas uz grīdas, tērzēja ar strādniekiem un kantoristiem, kas sēdēja apakšā tumšajos kantoros; viņa centās būt palīdzīga pat pie maisu uzvilkšanas... Viņa bija pazīstama ar miesniekiem, kas, baltus priekšautus apsējušies, ar pilnām muldām staigāja pa ielām; viņa pazina piena sievas, kas iebrauca ar savām skārda kannām no laukiem un dažkārt pavizināja viņu savos ratos; viņa bija pa draugam ar sirmbārdainajiem zeltkaļu meistariem mazajās, tirgus laukuma arkādēs iebūvētajās koka bodītēs, viņa pazina arī visas zivju, ābolu un sakņu sievas tirgū un eksprešus ielu stūros, kur tie košļāja savu tabaku... Labi un jauki!

Bet ko varēja darīt bālais, bezbārdainais, nenosakāma vecuma cilvēks, kas, skumji smaidīdams, rītos pastaigājās pa Plato ielu, — ko viņš tur varēja līdzēt, ja pie katra pēkšņa uzsauciena — piemēram, “hei!” un “ho!” — viņam bija jālēkā uz vienas kājas? Un Tonija lika viņam lēkāt, kad vien tikai viņu kur pamanīja. Jauki nebija arī tas, ka mazo sieviņu ar lielo galvu, kas jebkurā laikā mēdza staigāt ar atplestu milzīgu, caurumainu lietussargu rokā, pastāvīgi apbēdināja ar tādiem uzsaucieniem kā “jumta kundze!” vai “šampinjons!”. Un nebūt nebija teicami, ja divas trīs draudzenes kopā piegāja pie vecās Leļļu Līzes namiņa aiz Jāņa ielas, kur viņa pārdeva no vilnas taisītas lelles, piezvanīja tik spēcīgi, ka lai aukla pārtrūkst, un, kad vecīte ar stipri sasarkušām acīm iznāca ārā, ar liekuļotu laipnību apvaicājās, vai še nedzīvo Spļautuves kungs un kundze, bet pēc tam, aiz smiekliem skaļi spiegdamas, visas metās projām... Taču Tonija Budenbroka visu to darīja un turklāt, kā likās, ar gluži mierīgu sirdsapziņu. Jo gadījumā, ja kāds no šiem mocekļiem mēģināja viņai kādreiz piedraudēt, tail vajadzēja tikai redzēt, kā viņa pakāpās soli atpakaļ, saslēja savu skaisto galvu ar mazliet pastiepto virslūpu augstāk un izmeta gaisā tādu pa pusei aizvainotu, pa pusei nicinošu “pā!”, it kā sacītu: “Pamēģiniet vien mani aiztikt! Es esmu konsula Budenbroka meita, ja tu to varbūt vēl nezini...”

Viņa staigāja pa pilsētu kā maza ķēniņiene, kam ir pilnas tiesības būt laipnai vai nežēlīgai, — kā kuro reizi ienāk prātā.

Trešā nodaļa

Kas atliecas uz konsula Budenbroka abiem dēliem, tad Žana Žaka IlofŠtēdes izteiktais spriedums par viņiem bija visai trāpīgs.

Tomass, kam jau kopš dzimšanas bija nolemts kļūt par tirgotāju un firmas nākamo īpašnieku un kurš tāpēc mācījās vecās, ar gotiskām velvēm būvētās skolas reālzinātņu nodaļā, bija gudrs, rosīgs un saprātīgs jauneklis, kurš tomēr lieliski uzjautrinājās, kad viņa brālis Kristiāns, kas bija ģimnāzists un ne mazāk apdāvināts, taču krietni vien aušīgāks par Tomasu, ar ārkārtīgu veiklību imitēja savus skolotājus, it sevišķi visai darbīgo Mareelu Štcngcļa kungu dziedāšanas, zīmēšanas un vēl citu tamlīdzīgu uzjautrinošu mācību pasniedzēju.

Štcngcļa kungam no vestes kabatām mūžīgi rēgojās laukā pusdu-eis brīnišķīgi noasinātu zīmuļu; viņš valkāja parūku, tik rūsganu kā lapsas spalva, un vaļējus, gaišbrūnus svārkus, kas sniedzās gandrīz vai līdz potītēm; kaklu tas iežņaudza ārkārtīgi stāvās apkaklītēs, vēl mazliet — un tās nosegtu deniņus; viņš vispār bija ļoti atjautīgs cilvēks, kam stipri patika filozofiski smalkas izšķirības vārdos, piemēram: "Tev bija jāuzvelk līnija, mans labais bērns, bet ko tu dari? Tu esi uzvilcis svītru!”— “Līnijas” vietā viņš teica "līņa”. Dažam sliņķim viņš mēdza sacīt: “Tu sēdi kvartā^24 nevis gadus, es tev teikšu, bet gadiem!” pie tam “kvartā" vietā viņš teica “kvatā” un “gadiem” izrunāja gandrīz kā “kādiem”... Viņa lielākais prieks bija dziedāšanas stundā iestudēt jauko dziesmiņu “Tu, zaļais mežs", — tad viņš dažus skolniekus izsūtīja gaitenī, kur tiem brīdī, kad koris nodziedāja: “Mēs ejam tik līksmi, kur lauks un mežs...” — šis pēdējais vārds bija klusi un uzmanīgi jāatšalko kā atbalss. Bet, kad šo uzdevumu vajadzēja pildīt Kristiānām Budenbrokatn, viņa brālēnam Jirgenam Krēgeram vai tā draugam Andrcasam Gīzekem, tad viņi maigās atbalss vietā nolaida lejā pa trepēm ogļu kasti, tā ka norībēja visa māja, un par to tiem vajadzēja pēc stundām atsēdēt Štengeļa kunga dzīvoklī. Tur gāja diezgan jautri. Štengeļa kungs visu bija aizmirsis, lika savai saimniecei pasniegt skolniekiem Budenbrokam, Krēgeram un Gīzekem "katram” pa tasītei kafijas, un pēc tam jaunie kungi tika atlaisti...

Taisnību sakot, krietnie mācītie vīri, kas laipnā un humānā, šad tad tabaku iešņaucošā vecā direktora vadībā vecās skolas — kādreizējā klostera — gotiskajās velvēs pildīja savu amatu, visi bija lāga cilvēki; pēc viņu ieskata, zinātne un jautrība nebūt neizslēdz viena otru, un strādāts tika omulīgi un ar patiku. Tur vidējās klasēs latīņu valodu pasniedza bijušais garīdznieks, mācītājs Gans — gara auguma kungs ar brūnu vaigu bārdu un mundrām acīm, kas sava uzvārda un titula sakrišanu uzskatīja par savas dzīves laimi un kam nekad neapnika likt skolniekiem vārdu pastor tulkot dzimtajā valodā. Viņa mīļākais izteiciens bija “neierobežoti aprobežots”, un vēl līdz šim nav noskaidrots, vai tas maz bija apzināts joks. Bet, kad viņam ienāca prātā savus skolniekus apmulsināt, tad viņš prata tā ievilkt lūpas mutē un atkal izsprūdīt atpakaļ, ka atskanēja kaut kas pilnīgi līdzīgs šampanieša pudeles korķa izsprāgšanai. Viņam patika staigāt lieliem soļiem pa klasi un atsevišķiem skolniekiem ārkārtīgi dzīvi notēlot viņu nākošos likteņus, protams, tikai ar nolūku mazliet ierosināt zēnu fantāziju. Bet pēc tam viņš ķērās nopietni pie darba un vārdu pa vārdam atprasīja paša veikli sacerētās vārsmas par lietvārdu dzimti — viņš teica “dzimumu” — un citiem grūtiem gramatikas likumiem. Šis vārsmas mācītājs Gans skandēja ar neaprakstāmu triumfu, uzsvērdams ritmu un atskaņas...

Tomasa un Kristiānā jaunība... par to nav nekā ievērojama ko stāstīt. Tajā laikā Budenbroku nams bija saules pilns, jo veikals zeltiņ zēla. Un tikai retu reizi uznāca pa negaisa mākonītim, notika kāds negadījums, kā, piemēram, tālāk aprakstītais.

Štūta kungs, drēbniekmeistars Zvanulējēju ielā, kas nodarbojās ar vecu apģērbu gabalu uzpirkšanu un tāpēc apstaigāja labākās aprindas, Štūta kungs, kam vilnas kamzolī tērptā vēdera apaļums tik apbrīnojami mīksti spiedās pāri biksēm uz āru... Štūta kungs abiem jaunajiem Budenbroku kungiem bija pašuvis pa uzvalkam, kas kopā maksāja septiņdesmit markas. Pēc abu vēlēšanās viņš, daudz nedomādams, rēķinā bija ierakstījis astoņdesmit un desmit markas atdevis jaunajiem kungiem. Tas bija tāds neliels darījums... ne nu sevišķi tīrs, bet arī nekāds neparastais. Nelaime bija tā, ka diez kādu tumšu likteņu sagadīšanās dēļ viss nāca gaismā. Štūta kungam bija jāuzvelk virs vilnas kamzoļa melni svārki, jāierodas konsula privātkantorī, un Tomass ar Kristiānu viņa klātbūtnē tika stingri noklaušināti. Štūta kungs, kas ieplestām kājām, mazliet sāniski pieliektu galvu goddevīgi stāvēja līdzās konsula atzveltnes krēslam, teica glītu uzrunu, kuras saturs risinājās ap to, ka “tas nu tā esot, kā esot”, bet ka viņš būtu ļoti priecīgs, saņemdams kaut tās pašas septiņdesmit markas, ja jau nu “reiz šai lietā nogājis tā šķībāk”. Konsuls par šo gadījumu bija ļoti uztraucies. Bet pēc pamatīgām pārdomām viņš galu galā palielināja savu dēlu kabatas naudu. Jo rakstīts stāv: “Neieved mūs kārdināšanā...”

Pēc visām pazīmēm uz Tomasu Budenbroku bija liekamas lielākas cerības nekā uz viņa brāli, Tomasa stāja bija izlīdzināta, saprātīga un moža; Kristians turpretī likās gražīgs, tiecās uz vieglprātīgu komiku un dažreiz bija spējīgs visērmotākā veidā izbiedēt visu ģimeni...

Visi, omulīgi sarunādamies, sēž pie galda, ir pasniegti jau augļi. Piepeši Kristians noliek savu jau iekosto firziķi atpakaļ uz šķīvja, viņa seja kļūst bāla un apaļās, virs lielā deguna dziļi savos dobumos iegrimušās acis plati ieplešas.

— Es nekad vairs neēdīšu neviena firziķa, — viņš saka.

— Kāpēc ne, Kristian?... Kas par blēņām... Kas tev kaiš?

— Iedomājieties, ja es aiz pārskatīšanās... norītu šo lielo kauliņu un tas iespriestos man kaklā... un es nevarētu elpot... un es uzlēktu kājās, šausmīgi rīstītos, un jūs visi arī uzlēktu kājās... — Un pēkšņi viņš izgrūž īsu, kunkstošu "ai!”, pilnu izbaiļu un šausmu, tad uztrūkstas no krēsla un aizgriežas, it kā taisītos bēgt projām.

Tiešām, arī konsula kundze un Jungmaņa jaunkundze uzlec kājās.

— Dieviņ tētīt, — Kristian, tu taču nebūsi patiešām to norijis!? — Jo zēna izskats ir tāds, it kā tas tiešām būtu noticis...

— Nē, nē, — Kristiāns beidzot atbild, pamazām nomierinādamies, — bet ja nu es norītu!

Konsuls, arī bāls aiz izbīļa, sāk rāties, un pat vectēvs dusmīgi klauvē pa galdu un lūdz, lai tādas ākstības turpmāk vairs nenotiktu... Kristiāns tomēr ilgāku laiku vairs neēd neviena firziķa.

Ceturtā nodaļa

Tas nebūt nebija vienīgi vecuma nespēks, kas sirmo Antuanetcs kundzi apmēram sešus gadus pēc ģimenes pārnākšanas Graudu ielā kādā saltā janvāra dienā galīgi nolika viņas augstajā gultā vidusstāva guļamistabā. Vecā dāma arvien bija turējusies dūšīgi un savas kuplās, sirmās matu cirtas nesusi cienīgi līdz pat pēdējam brīdim; kopā ar vīru un bērniem viņa bija apmeklējusi visas ievērojamākās dinejas, kā arī piedalījusies visās viesībās, ko pilsētā bija rīkojuši paši Budenbroki, nekur nepalikdama iepakaļ savai elegantajai vedeklai. Bet tad kādu dienu gluži piepeši viņai bija uzbrukusi nez kāda gandrīz nenosakāma kaite — no sākuma tikai neliels zarnu katars, pret ko doktors Grābovs ieteica baložu gaļu un frančmaizi, bet pēc tam ar vemšanu savienotas graizes, kuras neticami ātri noveda pie galīga nespēka un savāda, nevarīga sabrukuma, kas lika baidīties no visļaunākā.

Kad pēc īsas un nopietnas apspriedes uz nama trepēm starp konsulu un doktoru Grābovu līdz ar pēdējo mājās sāka nākt un iet arī vēl otrs ārsts — drukns, melnbārdains vīrs ar drūmu skatienu, — visa māja it kā pārmainīja savu seju. Visi staigāja uz pirkstgaliem, nopietni sačukstējās, caur priekštelpu pārtrauca rībināt rati. Bija ieradies kaut kas jauns, svešs, ārkārtīgs, noslēpumains, ko varēja lasīt cits cita acīs; domas par nāvi bija izlauzušas sev ceļu un nu mēmi valdīja plašajās telpās.

Turklāt nedrīkstēja turēt rokas klēpī, — sāka ierasties viesi. Slimība vilkās dienas četrpadsmit vai piecpadsmit, bet jau pēc nedēļas no 1 lamburgas ieradās mirējas brālis, vecais senators Dišāns ar meitu, pāris dienu vēlāk atbrauca konsula māsa ar vīru, Frankfurtes baņķieri. Visi viņi apmetās tepat mājās, un Idai Jungmanei bija pilnas rokas darba, iekārtojot guļamtelpas, gādājot labas brokastis ar krabjiem un portvīnu; virtuvē tika cepts un vārīts...

Bet augšā pie slimnieces gultas sēdēja Johans Budenbroks, turēdams savas vecās Netes roku savējā. Ar augšup sarauktām uzacīm un mazliet nokārtu apakšlūpu viņš mēmi lūkojās savā priekšā. Sienas pulkstenis tikšķēja dobji un ar lieliem starpbrīžiem, taču vēl retāki par šiem tikšķiem bija slimnieces īsie, nespēcīgie elpas vilcieni... Viscaur melnā ģērbā tērpusies žēlsirdīgā māsa pie galda gatavoja tasē buljonu, ko vēl mēģinājuma labad gribēja iedot slimniecei. Šad tad klusītēm ienāca kāds no ģimenes locekļiem un atkal tāpat nozuda...

Vecais Budenbroks, kas zina, kavējās atmiņās pie tā laika, kad viņš pirms četrdesmit sešiem gadiem pirmoreiz bija sēdējis pie savas mirstošās sievas gultas. Varbūt viņš lūkoja salīdzināt toreizējo aso izmisumu ar tagadējām pārdomu pilnajām skumjām, ar kādām viņš —pats nu tapis vecs — lūkojās pārvērstajā, briesmīgi vienaldzīgajā vecās sievietes sejā. Viņa tam nekad nebija devusi ne lielu laimi, ne arī nodarījusi lielas sāpes, taču ilgus gadus cienīgi stāvējusi viņam pie sāniem un nu lēnītēm gāja projām.

Viņš gandrīz nedomāja; viņš tikai, neatraudamies un galvu lēnām pašūpodams, lūkojās atpakaļ uz dzīvi — savu dzīvi un arī dzīvi vispār, kas nu piepeši parādījās tik tāla un ērmīga it kā liela un nevajadzīga trokšņa pilns jūklis, kura vidū viņš reiz stāvējis un kurš gluži nemanāmi bija aizslīdējis no viņa projām un šobrīd viņa izbrīna pilnajās ausīs atbalsojās vairs tikai no lielas tālienes... Laiku pa laikam viņš pusbalsī pie sevis murmināja:

— Ērmoti! Ērmoti!

Un, kad pēc tam vecā Budenbroka kundze bez kādas cīņas bija izdvesusi savu pēdējo, gluži īso un nevarīgo nopūtu; kad ēdamzālē, kur bija noticis mirušās svētīšanas rituāls, nesēji pacēla puķēm rotāto šķirstu, lai aiznestu to projām, arī tad viņa garastāvoklis nemainījās, viņš neraudāja, bet lēnā, it kā izbrīna pilnā galvas šūpošana tam palika uz visiem laikiem, un savādais, gandrīz vaijautrais“ērmoti!” kļuva p;ir viņa iemīļotu teicienu... Nebija šaubu, ka arī ar Johanu Budenbroku iet uz beigām.

Viņš sāka ģimenes vidū sēdēt pilnīgi kluss, it kā nebūdams klāt, un, kad viņš dažreiz paņēma uz ceļiem mazo Klāru, lai padziedātu tai kādu no savām vecajām, jautrajām dziesmiņām, piemēram:

“Pa pilsētu brauc omnibuss...”

vai arī:

“Vej, kur pie sienas dundurs dūc...” —

tad bieži vien gadījās, ka viņš piepeši apklusa, it kā ilga, pus-apzinīga domu gājiena pārņemts, pašūpoja galvu, pateica savu “ērmoti!”, nocēla mazmeitiņu atkal zemē un novērsās... Kādu dienu viņš sacīja:

— Jean, assez\ vai tu dzirdi?

Pēc tam pilsētā parādījās glīti iespiestas lapiņas ar diviem parakstiem, kurās Johans Budenbroks seniors atļāvās darīt zināmu, ka viņa lielais vecums liekot viņam savu līdzšinējo tirgotāja darbību atstāt un ka tāpēc viņš sava tēva 1768. gadā dibināto tirdzniecības firmu “Johans Budenbroks” ar visu tās Adi vis un Passivis un ar to pašu nosaukumu, no šīs dienas sākot, nodod savam dēlam un līdzšinējam kompanjonam Johanam Budenbrokam kā vienīgam īpašniekam ar laipnu lūgumu līdz šim viņam tik plaši parādīto uzticību neliegt turpmāk arī viņa dēlam... Augstcienībā — Johans Budenbroks seniors, kas turpmāk veikala papīrus vairs neparakstīs.

Bet, kad šis ziņojums bija izsūtīts un vecais vīrs jau noteikti atturējās no iešanas uz kantori, viņa domīgā apātija sāka pieņemties gandrīz neticamā ātrumā. Marta vidū, tikko pāris mēnešu pēc sievas nāves, pietika nelielu pavasara iesnu, lai noguldītu viņu gultā. Un tad kādā naktī pienāca arī tā stunda, kad visa ģimene stāvēja ap šo gultu un viņš sacīja konsulam:

— Visu labu... Tu, Žan? Galvu augšā!

Un Tomasam:

— Palīdzi savam tēvam!

Un Kristiānām:

— Topi kaut kas krietns!

Pēc tam viņš klusēdams uzlūkoja visus un ar savu pēdējo “ērmoti!” aizgriezās pret sienu...

Par Gotholdu viņš neieminējās līdz pat beigām, un uz konsula rakstisko uzaicinājumu ierasties pie tēva nāves gultas arī vecākais dēls bija atbildējis ar klusēšanu. Taču nākamajā rītā, pašā agrumā, kad miršanas paziņojumi vēl nebija izsūtīti un konsuls patlaban iznāca uz kāpnēm, lai dotos uz kantori nokārtot visneatliekamākās darīšanas, Gotholds Budenbroks, audeklu tirdzniecības firmas “Zigmunds Stī-vings un biedri” Platā ielā īpašnieks, ātriem soļiem tuvojās namam. Četrdesmit sešus gadus vecs, mazs un resns, viņš nēsāja biezu, pelnu pelēku, jau sirmiem pavedieniem cauraustu vaigu bārdu; viņam bija īsas kājas, ietērptas rupja, rūtaina auduma biksēs, platās kā maisi... Viņš nāca pa kāpnēm konsulam pretī, uzacis zem savas pelēkās platmales augstu uzraucis un cieši kopā savilcis.

— Johan, — viņš sacīja augstā, patīkamā balsī, nesniegdams brālim roku, — kā ir ar tēvu? [25]

— Viņš šonakt aizgāja Dieva mierā! — konsuls aizkustināts atbildēja, satverdams brāļa roku, kurā tas turēja lietussargu. — Viņš, vislabākais no visiem tēviem!

Gotholds nolaida uzacis tik zemu. ka viņa plakstiņi gandrīz aizvērās. Pēc brīža klusuma viņš pasmagi vaicāja:

— Vai nekas netika grozīts līdz pat beigām, Johan?

Konsula roka atlaidās no brāļa rokas, jā, viņš pat atkāpās vienu pakāpienu atpakaļ, un apaļās, dziļās acis kļuva skadras, kad viņš atbildēja:

— Nekas.

Gotholda uzacis atkal savilkās uz augšu un acis cieši ielūkojās brālī.

— Un ko es drīkstu gaidīt no tavas taisnprātības? — viņš jautāja zemākā balsī.

Tagad konsuls savukārt nolaida acis. Bet tad, brālī nepaskatīdamies, ar noteiktu rokas mājienu no augšas lejup viņš atbildēja klusi, bet stingri:

— Šajā smagajā un nopietnajā mirklī es sniedzu tev roku kā brālis brālim; bet, kas attiecas uz veikala darīšanām, tad tur varu stāvēt tev pretī tikai kā tās cienījamās firmas šefs, par kuras vienīgo īpašnieku šodien esmu kļuvis. No manis tev nav sagaidāms nekas, kas runātu pretim tiem pienākumiem, ko man š i s stāvoklis uzliek. Manām pārējām jūtām ir jāklusē.

Gotholds aizgāja... Taču bēru dienā, kad lielais pulks radu, paziņu, veikala draugu, deputāciju, maisu nesēju, kantoristu un noliktavas strādnieku pildīja istabas, kāpnes un gaiteņus un kad visas pilsētas īrējamās karietes garā rindā stāvēja pa visu Graudu ielu, — konsulam par patiesu prieku viņš atkal atnāca un atveda līdzi arī savu laulāto draudzeni, dzini. Stīvingu, un savas trīs pieaugušās meitas: Frīderīki un I lenrieti — abas ļoti slaidas un kalsnas — un Fili — astoņpadsmit-gadīgo jaunāko, kas izskatījās ļoti maziņa un tukla.

Un. kad Budenbroku ģimenes kapos aiz pilsētas vārtiem, kapsētas meža malā, Sv. Marijas draudzes mācītājs Kellings, plecīgs vīrs ar lielu galvu un strupu valodu, bija beidzis augsti cildināt aizgājēja sātīgo un Dievam tīkamo dzīvi, nostādīdams viņu pretī “baudītājiem, rijējiem un plītētajiem”, — tas bija mācītāja parastais izteiciens, lai gan daži klausītāji, kas atcerējās nesen mirušā Vunderliha smalkjūtību, purināja par to galvas, — kad svinīgā ceremonija bija galā un formalitātes nokārtotas, visas septiņdesmit vai astoņdesmit īrētās karietes sāka ripot atpakaļ uz pilsētu,— Gotholds Budenbroks piesolījās konsulam viņu pavadīt, jo vēloties parunāties zem četrām acīm. Un nu viņš sēdēja blakus savam pusbrālim uz augstās, neveiklās karietes pakaļējā sēdekļa, pārlicis īsās kājas vienu pār otru, un izskatījās gluži miermīlīgs un laipns. Viņš atzīstot, tā viņš sacīja, arvien vairāk un vairāk, ka konsuls rīkojoties gluži tā, kā tam esot jārīkojas, un tādēļ nebūt negribot paturēt tēvu ļaunā piemiņā. Viņš atsakoties no savām prasībām vēl jo labprātīgāk tāpēc, ka esot nodomājis visas veikala darīšanas izbeigt un ar savu mantojumu un to, kas vēl citādi viņam palikšot pāri, dzīvot vienā mierā, jo arī audeklu tirdzniecībā tagad ejot tik mēreni, ka viņš nevēloties šajā uzņēmumā vēl vairāk ko ieguldīt... “Jā, spīts pret tēvu nav nesusi viņam svētību!” domāja pie sevis konsuls, izjuzdams iekšķīgu dievbijīgu pacilātību, un kas zina? — varbūt arī Gotholds domāja gluži to pašu.

Graudu ielā viņš uzkāpa brālim līdzi ēdamistabā, kur abi kungi pēc ilgās izslāvēšanās plānajās frakās pavasara vēsumā tagad iedzēra vecu konjaku. Pēc tam, pārmainījis vēl dažus nopietnus pieklājības vārdus ar svainieni un noglāstījis bērnu galviņas, Gotholds devās projām, lai nākamajā “bērnu dienā” atkal parādītos Krēgeru vasarnīcā... Viņš jau bija sācis veikala likvidāciju.

Piektā nodaļa

Kaut kas konsulu tomēr sāpināja: proti, ka tēvs vairs nepieredzēja sava vecākā mazdēla iestāšanos veikalā, kas notika jau ap tā paša gada Lieldienām.

Tomasam, skolu atstājot, bija sešpadsmit gadu. Viņš pēdējā laikā bija stipri audzis un pēc konfirmācijas, kur mācītājs Kellings savā enerģiskajā izteiksmē bija viņam ieteicis par visām lietām sātību, Tomass sāka valkāt pieauguša cilvēka drēbes, kas viņu vērta vēl lielāku. Ap kaklu viņš nēsāja garu zelta pulkstcņķēdi, ko vectēvs bija viņam novēlējis līdz ar tai klāt piestiprināto medaljonu ar dzimtas ģerboni— šo melanholisko ģerboni, kur bija redzama līdzena un vienmuļa purv a ainava ar vientuļu, kailu vītolu upmalā. Vēl senatnīgākais dzimtas zīmoggredzens ar zaļu akmeni, ar kuru droši vien bija greznojies jau “ļoti labi nostādītais” drēbniekmeistars Rostokā, kā arī lielā Vitembergas Bībele bija pārgājusi paša konsula rokās.

Tomasa līdzība vectēvam bija tikpat liela kā Kristiānā līdzība tēvam; sevišķi viņa apaļais un stingrais zods un smalki veidotais deguns bija gluži kā vecajam Budenbrokam. Uz vienu pusi sasukātie mati, kas pie deniņiem atstāja brīvus divus ieliekumus, kur pulsēja zilas dzīsliņas, bija tumši blondi, turpretī garās skropstas un uzacis, no kurām vienu viņš bija paradis allaž saraukt mazliet uz augšu, likās neparasti gaišas un bezkrāsainas. Viņa iznesība, valoda, viņa smiešanās, kas ļāva saskatīt diezgan neveselīgus zobus, — viss viņam bija mierīgs un saprātīgs.

Viņš raudzījās savam uzdevumam pretī pilns labas gribas un nopietnības...

Tā bija ārkārtīgi svinīga diena, kad konsuls pēc agrajām brokastīm noveda Tomasu sev līdzi lejā uz kantori, lai iepazīstinātu ar prokūristu Markusa kungu, kasieri Māvermaņa kungu, kā arī visu pārējo personālu, — ar kuriem viņš gan arī tāpat sen jau bija labos draugos; kad viņš pirmoreiz nosēdās grozāmā krēslā pie savas pults, rosīgi darbodamies ar zīmogošanu, kārtošanu un kopēšanu, un kad pēcpusdienā tēvs aizveda viņu lejā pie Trāves uz noliktavām “Liepa”, “Ozoli”, “Lauva” un “Valzivs”, kur Tomass arī jau sen jutās kā mājās, bet kur viņu tagad ieveda kā līdzdalībnieku...

Tomass ar visu sirdi stājās pie darba un centās it visur rīkoties kā viņa tēvs, kas ar sakostiem zobiem strādāja klusi un sīkstā uzcītībā, šad tad ierakstīdams dienasgrāmatā pa lūgšanai pēc Dieva palīdzības, —jo tagad vajadzēja atpelnīt tās prāvās summas, kas ar vecā Budenbroka nāvi “Firmai”, šim dieveklim, bija gājušas zudumā... Kādu vakaru, jau krietni vēlu, sarunā ar konsula kundzi viņš diezgan sīki attēloja veikala tagadējo stāvokli.

Pulkstenis bija pusdivpadsmit, un tiklab bērni, kā arī Jungmaņa jaunkundze jau gulēja savās istabās gar gaiteni, jo trešais stāvs nu palika tukšs un tika izmantots vienīgi viesu uzņemšanai. Konsula kundze sēdēja ainavu istabā uz dzeltenā dīvāna blakus vīram, kas ar cigāru mutē vēl pārskatīja pilsētas ziņās šāsdienas kursus. Viņa bija noliekusies pār rokdarbu un vieglītēm kustināja lūpas, skaitīdama adatas dūrienus, lai blakus uz glīta, zeltītiem rakstiem rotāta šujamgaldiņa žuburainā svečturī dega sešas sveces. Lustra nebija aizdegta.

Johans Budenbroks, tuvodamies patlaban ceturtā gadu desmita vidum, pēdējos gados bija manāmi novecojis. Viņa mazās, apaļās acis izskatījās iegrimušas vēl dziļāk, lielais, kuprainais deguns un asie vaigu kauli bija izspiedušies it kā vēl vairāk uz āru, un deniņos viņa rūpīgi sasukātajiem pelnu pelēkajiem matiem likās viegli pieskārusies balta pūdera slotiņa. Konsula kundzei savukārt jau gāja uz beigām trešais gadu desmits, taču viņa savu gan ne visai skaisto, tomēr lielisko ārieni vēl arvien bija saglabājusi gandrīz nemainīgu, un viņas bālās, ar retiem vasaras raibumiem klātās sejas krāsa vēl nebūt nebija kļuvusi mazāk maiga kā senāk. Sveču gaisma rotājās viņas sarkanīgajos, prasmīgi sasukātajos matos. Pavērsusi gaišzilo acu skatienu mazliet sāņus, viņa ierunājās:

— Mī|o Žan, es gribētu liki tev pie sirds, lai tu pārdomātu: vai mums nevajadzētu pieņemt sulaini... Esmu nākusi pie tādas pārliecības. Kad domāju par saviem vecākiem...

Konsuls ļāva avīzei noslīdēt uz ceļiem, izņēma no mutes cigāru, un viņa acis kļuva vērīgas, jo runa bija par jauniem izdevumiem.

— Ilm, mana mīļā un cienītā Bctsij,— viņš iesāka, stiepdams ievadu garumā, lai pagūtu domās sakārtot savus iebildumus. — Sulaini? iMēs taču pēc manu nelaiķu vecāku nāves esam paturējuši visas trīs kalpones, par Jungmaņa jaunkundzi nemaz nerunājot, un man šķiet...

— Ak, Žan, mūsu māja ir tik liela, ka nekā netieku galā. Fis saku: “Līna, bērns, sētas mājā ir sakrājies šausmīgi daudz putekļu!...” Bet man negribas cilvēkus pārpūlēt, viņiem jau tā ir diezgan ko noņemties, lai še priekšējās istabās viss būtu tīrs un spodrs... Turklāt sulainis bulu tik noderīgs dažādiem uzdevumiem un tā tālāk... Var taču atrast it labu cilvēku, no laukiem, bez lielām prasībām... Jā, ka es neaizmirstu, Žan, Mellendorpfu Luīze grib atlaist savu Antonu; esmu novērojusi, ka viņš apkalpo gluži veikli...

— Man jāatzīst,— sacīja konsuls, mazliet nemierīgi sakustēdamies savā krēslā, — ka šī doma man ir sveša. Mēs pašlaik nekādās viesībās neejam, ne arī pie sevis ko rīkojam...

— Nē, protams, nē, bet ciemiņi mums tomēr atnāk diezgan bieži un ne manas vainas dēļ, mīļo Žan, lai gan tu zini, ka es par tiem priecājos. Kad atbrauc kāds tavs veikala draugs no citurienes, tu viņu ielūdz pie galda; ja viņš vēl nav paņēmis viesnīcā istabas, gluži dabiski, tas paliek pie mums arī pa nakti. Citreiz atkal ierodas kāds misionārs un nodzīvo pie mums veselu nedēļu... Aizjaunnedēļ mēs gaidām mācītāju Matiasu no Kanštates... Nu, īsi sakot, algas taču ir tik niecīgas...

— Bet tās krājas, Betsij! Mājās vien mēs algojam četrus cilvēkus, un tu aizmirsti tos daudzos, kas kalpo firmā!

— Vai nu mēs tiešām nespētu turēt sev vienu sulaini? — smaidīdama jautāja konsula kundze, piešķiebtu galvu palūkojusies . vīrā. — Kad es iedomājos savu vecāku personālu...

— Tavu vecāku, mīļā Betsij! Nē, tagad es gribu pavaicāt, vai tev ir kaut cik skaidrības par mūsu apstākļiem?

— Nē, man tiešām jāatzīstas, Žan, ka daudzmaz pareiza ieskata man tur trūkst...

— Nu, to var viegli iegūt, — sacīja konsuls. Viņš nosēdās uz dīvāna taisns un stingrs, pārlika vienu kāju pāri otrai, ievilka cigāra dūmus un mazliet piemiegtām acīm sāka apbrīnojami tekoši nosaukt skaitli pēc skaitļa...

īsi un skaidri: pirms manas māsas apprecēšanās manam nelaiķa tēvam bija apaļi 900 000 zelta mārku, protams, neieskaitot tajos nekustamā īpašuma un firmas vērtību. 80 000 aizgāja pūrā uz Frankfurti un 100 000 tika izdoti Gotholda iekārtošanai: atlika 720 000. Tad nāca šīs mājas pirkums, kas, atrēķinot par mazo Alfa ielas mājiņu ieņemto summu, tomēr prasīja pilnus 100 000: palika 620 000. Uz Frankfurti kā atlīdzinājums tika izmaksāti vēl 25 000: paliek 595 000, un tajā stāvoklī tad arī viss būtu tēva nāves dienā atradies, ja šie izdevumi nebūtu puslīdz izlīdzināti ar apaļām 200 000 markām peļņas. Tātad viss kapitāls bija 795 000. Pēc tam tika izmaksāti vēl 100 000 Gothol-dam un vēl 267 000 uz Frankfurti, — un, ja es vēl atskaitu tos pāris tūkstošus mārku, kas pēc tēva testamenta tika izmaksātas Svētā gara slimnīcai, Tirgotāju atraitņu kasei utt., tad atliek apmēram 420 000; pieskaitot tavu pūru, 100 000 vairāk. Ja neņem vērā dažādas sīkas vērtību svārstības, apmēram tāds, apaļās summās skaitot, ir mūsu pašreizējais stāvoklis. Mēs nebūt neesam tik pārāk bagāti, mana mīļā Betsij, un turklāt jāņem vērā arī tas, ka mūsu tirdzniecības apgrozījums ir samazinājies, bet algu kopsumma palikusi tā pati agrākā, jo veikala darbu iekārtojums nepieļauj nekādu izdevumu samazināšanu... Vai tu varēji izsekot manam paskaidrojumam, Betsij?

Konsula kundze ar rokdarbu klēpī, mazliet vilcinādamās, palocīja galvu.

Ļoti labi, mans mīļais Žan, — viņa sacīja, lai gan nebija visu sapratusi un nespēja apjēgt, kādā ziņā gan visas šīs lielās summas varētu būt par kavēkli sulaiņa pieņemšanai.

Konsuls lika savam cigāram gaišāk iekvēloties, galvu atgāzis, izpūta dūmus un turpināja:

— Tu domā par to, ka mums taču pēc tam, kad Dievs reiz būs tavus mīļos vecākus aizsaucis pie sevis, ir gaidāms vēl ievērojams mantojums, un tas ir gluži pareizi.

Tomēr... mēs nedrīkstam pārāk neapdomīgi uz to paļauties. Man ir zināms, ka tavs tēvs ir cietis prāvus zaudējumus, kas viņam cēlušies Justa dēļ. Justs ir gan ļoti jauks un patīkams cilvēks, bet nebūt nav spējīgs veikalnieks, un arī viņam ir gadījusies daža laba kļūme bez paša vainas. Viņš no daudziem klientiem ir cietis zaudējumus, rīcības kapitāla sarukuma sekas bija tās, ka viņš naudu aizņēmās no baņķieriem, un tavam tēvam vajadzēja vairākkārt izpalīdzēt ar ievērojamām summām, lai nenotiktu nelaime. Tamlīdzīgas lietas var atkārtoties, un es baidos, ka arī atkārtosies, jo... piedod, Betsij, ka runāju atklāti, — tā pati vieglā dzīves uztvere, kas tavam visas darīšanas atmetušajam tēvam tik labi piestāv, tavam brālim kā veikalniekam nāk ļoti par ļaunu... Tu mani

saproti?... Viņš ir neuzmanīgs, mazliet par strauju un vieglu... Taču tavi vecāki — kas man dara sirsnīgu prieku — visu sev atļaujas un ved īsti kundzisku dzīvi, kā jau tas... atbilst viņu apstākļiem...

Konsula kundze iecietīgi smaidīja: viņa pazina sava vīra aizspriedumus pret viņas radinieku tieksmi uz lepnību.

— Pietiek, — viņš turpināja, nolikdams cigāra atlikumu pelnu traukā, — es no savas puses galvenokārt paļaujos uz to, ka Dievs uzturēs manas darba spējas, lai ar viņa žēlīgo palīgu varu mūsu firmu atkal pacelt senākajā augstumā. Ceru, ka tagad mūsu apstākļi tev ir skaidrāki, mīļā Betsij?

— Pilnīgi, Žan, pilnīgi! — konsula kundze pasteidzās atbildēt, atlīkdama savu prasību pēc sulaiņa uz citu reizi. — Bet nu dosimies pie miera, vai ne? — Ir jau pārāk vēls...

Dažas dienas vēlāk, kad konsuls labā garastāvoklī pārnāca no kantora pusdienās, tomēr tika nolemts pieņemt Mcllendorpfu Antonu.

Sestā nodaļa

—Toniju mēs nodosim pansijā pie Veihbrota jaunkundzes, — sacīja konsuls Budenbroks ar tādu noteiktību, ka tā arī palika.

Ar Toniju un Kristiānu vecāki nekādā ziņā nevarēja būt tik apmierināti kā ar Tomasu, kas ar savām spējām ļoti ātri iedzīvojās veikala darbā, vai ar Klāru, kas dūšīgi auga, vai arī ar nabaga Klotildi, par kuras apetīti ikviens varēja tikai nopriecāties. Kas attiecas uz Kristiānu, tad nelaime bija tā, ka viņam gandrīz ik pārdienas vajadzēja dzert pie Štengeļa kunga kafiju... Tas konsula kundzei jau likās par daudz, un viņa kādu dienu ar nelielu vēstulīti ielūdza skolotāja kungu pie sevis Graudu ielā uz pārrunām. Štengeļa kungs ieradās ar svētdienas parūku galvā, savu visaugstāko apkaklīti ap kaklu, piebāzis pilnu vestes kabatu ar tik asiem zīmuļiem kā šķēpu smailes, un ilgi sēdēja kopā ar konsula kundzi ainavu istabā, kamēr Kristians aiz ēdamistabas durvīm slepeni noklausījās abu sarunu. Krietnais audzinātājs ļoti daiļrunīgi, lai gan mazliet apmulsis, izklāstīja savus uzskatus, izrunājās par svarīgo starpību starp “līņu” un “svītru”, pieminēja arī zaļo mežu un ogļu kasti un visā savas vizītes laikā pastāvīgi lietoja izteicienu — “tālabad tad”, kas viņam droši vien likās visvairāk atbilstošs šai smalkajai apkārtnei. Pēc ceturtdaļstundas ieradās konsuls, aiztrenca Kristiānu un izsacīja savu dziļo nožēlu par to, ka viņa dēls devis iemeslu Štengeļa kunga neapmierinātībai...

— Nē, nē, pasargi Dievs, konsula kungs, tā tas nav domāts!... Skolnieks Budenbroks ir dzīvs zēns, rosīga galva... Un tālabad tad...

Vienīgi mazliet par daudz pārgalvīgs, ja es drīkstu sev atļauties... un tālabad tad...

Konsuls laipni izvadāja viņu pa māju, tad Štengeļa kungs atvadījās. Bet tas nebija ļaunākais.

Ļaunākais bija tas, ka nāca zināms šāds notikums: skolniekam Kristiānām Budenbrokam tika atļauts kādu vakaru kopā ar savu draugu apmeklēt pilsētas teātri, kur izrādīja Šillera “Vilhelmu Tcllu”... Telia puisēna Valtera lomu tēloja kāda jauna dāma, Meijere de la Grānža jaunkundze, kam bija dīvains untums. Proti, viņa mēdza arvien vienalga, vai tas lomā iederējās vai ne, — uz skatuves piespraust sev briljanta brošu, par kuru varēja vai galvu likt ķīlā, ka tā ir īsta, jo to viņai bija dāvinājis jaunais konsuls Pēteris Dēlmanis, nelaiķa koku lieltirgotāja Dēlmaņa dēls no Pirmās Vaļņu ielas pie Holsta vārtiem. Konsuls Pēteris Dēlmanis piederēja pie tiem kungiem, ko pilsētā saukāja par “delveriem” — tāpat kā Justu Krēgcru, jo viņa dzīvesveids bija pārāk izlaidīgs. Viņš bija precējies, viņam bija pat maza meitiņa, bet jau kopš ilgāka laika viņš ar sievu bija naidā un dzīvoja gluži kā neprecējies. No tēva mantotā bagātība bija bijusi diezgan ievērojama; un, lai gan viņš it kā turpināja tēva veikalu, taču runāja, ka viņš jau deldējot savu kapitālu. Lielāko daļu laika tas pavadīja “Klubā” vai Domes pagrabā; ik rītus ap četriem viņš lika redzēts kaut kur uz ielas un ļoti bieži braukāja veikala darīšanās uz Hamburgu. Bet par visu vairāk viņš bija kaislīgs teātra cienītājs, nepalaida garām nevienu izrādi un personīgi interesējās par mākslinieku sastāvu. Meijere de la Grānža jaunkundze bija vienā no tām jaunajām māksliniecēm, ko viņš pēdējos gados bija apbalvojis ar briljantiem.

Atgriežoties atkal pie notikuma, jāsaka, ka jaunā dāma Valtera Telia lomā — arī šajā lomā viņa nēsāja savu brošu, izskatījās gluži tīkama un tēloja tik aizkustinoši, ka skolniekam Budenbrokam no saviļņojuma pat asaras saplūda acīs un viņš aizrāvās pat līdz tādai rīcībai, kādu spēj izraisīt tikai ļoti liela sajūsma. Vienā no starpbrīžiem viņš aizskrēja uz tuvējo puķu veikalu, nopirka par 1 mārku 8 šiliņiem puķu pušķi, un ar to rokā šis četrpadsmitgadīgais knauķis ar lielo degunu un mazajām, dziļi iegrimušajām acīm devās aiz skatuves un, tā kā neviens viņu neapturēja, pie garderobes istabiņas durvīm uzdūrās Meijcrei de la Grānža jaunkundzei, kas patlaban sarunājās ar konsulu Pēteri Dēlmani. Konsuls, redzēdams Kristiānu nākam ar buķeti, aiz smiekliem tikko nepakrita, bet jaunais "kavalieris” ļoti nopietni pateica Valteram Tellam savus komplimentus, pasniedza puķes, pagrozīja lēni galvu un tādā balsī, kas aiz pārdzīvojuma skanēja gandrīz vai skumji, sacīja:

— Jaunkundz, cik skaisti jūs spēlējāt!

— Nu, ko tu neteiksi par šo Krišiņu Budenbroku! — konsuls Dēlmanis izsaucās savā platajā izrunā. Bet Meijere de la Grānža jaunkundze uzrāva skaistās uzacis un apjautājās:

Konsula Budenbroka dēls?— un tad ar ļoti lielu labvēlību noglāstīja savam jaunajam cienītājam vaigu.

Tāds bija šis notikums, kuru Pēteris Dēlmanis jau tai pašā vakarā izstāstīja “Klubā”, un tas ar vēja spārniem aplidoja visu pilsētu un aizsniedza pat skolas direktora ausis, kas to savukārt izmantoja par jaunās sarunas iemeslu ar konsulu Budenbroku. Kā tas uzņēma šo vēsti? Viņš nebija tik daudz dusmīgs, cik vārda tiešā nozīmē pārsteigts un satriekts... Atstāstīdams visu to konsula kundzei, viņš sēdēja ainavu istabā gluži kā salauzts.

— Un tas ir mūsu dēls, tā viņš attīstās...

— Žan, mans Dievs, tavs tēvs būtu par to pasmējies... Pastāsti ceturtdien to maniem vecākiem, tētis no sirds uzjautrināsies...

Te konsuls saslējās. — Ā! Protams! Arī es esmu pārliecināts, ka viņš uzjautrināsies, Betsij! Viņš būs priecīgs, ka viņa vieglprātīgās asinis un netiklās dziņas nav tikai Justā, šajā... delverī, bet acīm redzami turpinās tālāk arī vienā no viņa mazdēliem... pie joda, tu pati piespied mani lietot šādus izteicienus! Viņš apmeklē šo personu! Šīs palaidnes dēļ viņš izsviež savu kabatas naudu! Viņš to vēl nesaprot, nē, bet šī sliecība jau parādās! Šī sliecība jau parādās!...

Jā, tas bija nelāgs gadījums. Un konsuls vēl jo vairāk izmisa tāpēc, ka arī Tonija, kā jau sacīts, neuzvedās visai rātni. Gadiem aizritot, viņa gan atmeta bālā cilvēka dancināšanu un tāpat arī Leļļu Līzes apmeklējumus, toties iemācījās aizvien izaicinošāk atmest galvu atpakaļ un — jo sevišķi pēc vecvecāku vasarnīcā nodzīvotas vasaras — izrādīja stipras tieksmes uz augstprātību un iedomību.

Kādā dienā konsuls ar īgnumu pieķēra viņu kopā ar Jungmaņa jaunkundzi lasām Klaurena “Mimilī”. Viņš šo grāmatiņu pašķirstīja, brīdi klusēja un tad aizvēra uz visiem laikiem. Neilgi pēc tam nāca dienas gaismā, ka Tonija —Antonija Budenbroka — gluži viena ar kādu ģimnāzistu, kādu viņas brāļa draugu, bija gājusi pastaigāties ārpus pilsētas vārtiem. Štūta kundze, tā pati, kurai bija pieejamas labākās aprindas, bija abus ieraudzījusi un tad, pērkot pie Mellendorpfiem vecas drēbes, ieminējusies, ka nu tiešām arī Budenbroka jaunkundzīte nākot tajos gados, kad... Un senatora Mellendorpfa kundze jautrā garā bija to atstāstījusi konsulam. Pastaigāšanās tika pārtraukta. Bet tad izrādījās, ka Tonijas jaunkundze vecajos, caurajos kokos pie pils vārtiem atrod mazas vēstulītes vai arī pati tur tādas ieliek, sarakstoties ar to pašu jau minēto ģimnāzistu. Kad tas kļuva zināms, tad nu bija skaidrs, ka piecpadsmit gadus vecā Tonija jānodod stingrākā uzraudzībā, tas ir, Veihbrota jaunkundzes pansijā Dzirnavu dambī Nr. 7.

Septītā nodaļa

Terēze Veihbrota bija kuprīte tik stiprā mērā, ka nebija daudz augstāka par galdu. Viņa bija četrdesmit vienu gadu veca, bet, tā kā nekad nepievērsa uzmanību savam ārējam izskatam, tad ģērbās tā, it kā viņai būtu sešdesmit vai septiņdesmit gadu. Viņas pelēkās, pie ausīm uzbužinātās matu cirtas apsedza cepure ar zaļām lentēm, kas nokarājās pār viņas šaurajiem bērna pleciem, un pie viņas vienkāršās, melnās kleitiņas neviens nekad nebija redzējis nekādas rotas... atskaitot lielo, ovālo brošu, uz kuras bija porcelānā gleznota viņas mātes ģīmetne.

Sīkajai Veihbrota jaunkundzei bija gudras un asas brūnas acis, mazliet līks deguns un plānas lūpas, ko tā prata ļoti apņēmīgi sakniebt... Vispār, viņas sīkajā stāvā un visās kustībās jautās stingrība, kas gan izskatījās mazliet jocīga, taču prata iedvest cieņu pret sevi. To stipri veicināja arī viņas valoda. Viņa runāja ar spriegām un enerģiskām apakšžokļa kustībām, reizēm ātri un sparīgi papurinot galvu; turklāt viss tika izteikts ar lielu skaidrību, bez dialekfa, ļoti rūpīgi izrunājot līdzskaņus. Patskaņu skanīgumu viņa pat tādā mērā pārspīlēja, ka savu mazo, stūrgalvīgo šuneli nesauca vis “Bobij!”, bet gan “Babij!”. Kad viņa skolniecei teica: “Mans bērns, ne-esi tik mu|-ķe!” — un pie tam ar saliektu rādītāja pirkstu pieklauvēja divas reizes pie galda, tad tas bija patiešām iedarbīgi. Un, kad francūziete Popinē jaunkundze pie kafijas paņēma pārāk daudz cukura, Veihbrota jaunkundzei bija savs sevišķs paņēmiens skatīties griestos, ar vienu roku spēlēt uz galda klavieres un pateikt: “Es būtu ņēmusi visu cukurtrauku!”— tā ka Popinē jaunkundze pietvīka gluži sarkana...

Savā bērnībā — Dieviņ, eik maziņa gan viņa būs bijusi bērnībā! —-Terēze Veihbrota bija saukusi sevi par "Zezernī” un šo sava kristītā vārda sagrozījumu paturējusi arī turpmāk, atļaudama sevi tā uzrunāt labākajām un čaklākajām skolniecēm. "Sauc mani par Zezernī, bērns!” viņa jau pirmajā dienā sacīja Tonijai Budenbrokai, īsi un ar savādu sausu skaņu noskūpstīdama to uz pieres... “Es labprāt to dzirdu.” Viņas vecākajai māsai, Ketelsena kundzei, bija Nellija vārdā.

Ketelsena kundzei bija četrdesmit astoņi gadi. un pēc vīra nāves tā bija palikusi pilnīgi bez līdzekļiem; viņa dzīvoja pie māsas mazā augšstāva istabiņā un ēda pie kopīgā galda. Ģērbās viņa puslīdz tāpat

kā Zczemī, bet pretstatā tai bija ārkārtīgi gara auguma; savus kaulainos roku dilbus viņa ietērpa vilnainos pulsa sildītājos. Viņa nebija skolotāja, nekā nesajēdza no stingrības, un viņas būtība izpaudās vientiesībā un klusā jautrībā. Ja kāda no Veihbrota jaunkundzes audzēknēm bija palaidusi nerātnu joku, viņa tikai labsirdīgi smējās tādiem smiekliem, kas aiz sirsnības likās gandrīz kā žēlabas, turpretī Zczemī pieklauvēja pie galda un tik izteiksmīgi uzsauca “Nellij!”, ka tas skanēja kā“Nal-1 ij!'%— tad viņa stomīgi apklusa. Ketelscna kundze pakļāvās savai jaunākajai māsai; viņa ļāva sevi norāt kā bērnu, un galu galā Zczemī viņu nicināja no visas sirds. Terēze Veihbrota bija daudz lasījusi, viņu varēja uzskatīt gandrīz vai par izglītotu cilvēku, un savu bērna ticību, savu pozitīvo reliģiozitāti un paļāvību, ka par viņas grūto un pelēko dzīvi to sagaida atmaksa tur, augšā, viņai bija vajadzējis aizstāvēt jo daudzos nopietnos cīniņos. Ketelscna kundze turpretī bija nemācīta, vientiesīga un savā garā aprobežota. “Labā Nellija!” mēdza sacīt Zczemī. “Mans Dievs, viņa taču ir bērns, viņu nekad nav mocījušas šaubas un viņai nekad nav bijusi jāizcīna neviena cīņa, viņa ir laimīga...” Šajos vārdos slēpās, tikpat daudz nicināšanas, cik skaudības, tas nebija labs, kaut arī piedodams Zczemī rakstura vilciens.

Labi apkopta dārza ietvertās sarkanās priekšpilsētas mājiņas uz augsta pamata stāvošo apakšstāvu aizņēma klases telpas un ēdamistaba, bet guļamistabas atradās augšstāvā un pat bēniņos. Veihbrota jaunkundzei audzēkņu nebija daudz, jo pansijā vispār tika uzņemtas lielākas meitenes un arī eksternēm skolniecēm tajā bija tikai trīs pirmās klases. Zezemī stingri raudzījās arī uz to, lai viņas mājā iekļūtu vienīgi neapšaubāmi labāko aprindu meitas... Tonija Budenbroka, kā jau sacīts, tika uzņemta ar lielu maigumu. Vakariņās Terēze pasniedza “bīskapu” — saldu, sarkanu punšu, kurš bija dzerams auksts un kura pagatavošanā viņa bija liela meistariene... “Vēl malciņu “bijskapa”?” viņa vaicāja, sirsnīgi papurinādama galvu... un tas skanēja tik kārdinoši, ka neviens nepretojās.

Veihbrota jaunkundze sēdēja galda galā uz diviem dīvāna spilveniem un vadīja maltīti ar rosību un apdomu. Viņa saslēja savu gaudeno augumiņu un likās gluži stalta, kad modrīgi klauvēja pa galdu, uzsauca “Nallij!” un “Babij!” un ar skatienu sakaunināja Popinē jaunkundzi, kad tā patlaban grasījās paņemt sev no aukstā teļa cepeša visu recekli. Tonijai bija ierādīta vieta starp divām citām pansijas audzēknēm— starp Armgardi fon Šillingu, gaišmatainu, spēcīgu Mēklenburgas muižnieka meitu, un Gerdu Amoldsenu, amsterdamieti, svešādu, elegantu parādību ar smagiem, tumšsarkaniem matiem, tuvu kopā gulošām, brūnām acīm un bālu, skaistu, mazliet augstprātīgu seju.

Viņām pretim čivināja francūziete, kas izskatījās kā nēģcrietc un nēsāja milzīgus zelta auskarus. Galda lejasgalā ar skābenu smaidu sejā sēdēja kalsena anglictc mis Brauna, kas arī dzīvoja turpat pansijā.

Ar Zczemī “bīskapa” palīdzību visas ātri sadraudzējās. Popinē jaunkundzi pagājušajā naktī atkal bija mocījuši murgi... Ah, quelle horreur!' Viņa šajos gadījumos ikreiz skaļi kliedzot: “Palīg’! Palīg’! Laupītāj’!” — tā ka visi izlecot no gultām. Tālāk Tonija dabūja zināt, ka Gerda Arnoldsena nespēlē klavieres kā citas, bet spēlē vijoli un ka viņas tēvs — viņas māte vairs nebija starp dzīvajiem — apsolījis tai īstu slradivāriju. Tonija bija nemuzikāla; tādi bija lielākā da|a Buden-broku un visi Krēgeri. Viņa nespēja atšķirt citu no cita pat korāļus, ko spēlēja Marijas baznīcā... Ak, Amsterdamā Njūkcrkas ērģelēm esot viena vox humānu, īsta cilvēka balss, kas skanot tik krāšņi! —Arm-garde fon Šillinga stāstīja par savas muižas govīm.

Šī Armgarde jau pirmajā acu uzmetienā bija atstājusi uz Toniju vislielāko iespaidu, un proti, kā pirmā dižciltīgā meitene, ar ko viņa iepazinās. Saukties par fon Šillingu — kas tā bija par laimi! Tonijas vecākiem piederēja visskaistākais nams pilsētā, vecaistēvs ar vecomāti bija īsti kungi, taču viņi saucās vienkārši “Budenbroki” un “Krēgeri”, un tas likās tik nožēlojami. Smalkā Lēbrehta Krēgera meitasmeita gluži iekaisa sajūsmā par Armgardes muižnieku kārtu, un dažreiz klusībā tai likās, ka patiesībā šis jaukais “fon” viņai piestāvētu daudz labāk, jo Armgarde —ak Kungs! —tā taču neprata savu laimi pienācīgi novērtēt, staigāja apkārt ar savu resno bizi, savām labsirdīgajām, zilajām acīm un plato mēklenburdziešu izloksni, nemaz par to nedomājot; viņa pat neizskatījās dižciltīga, nemaz nelepojās ar to, par dižciltību viņai nebija nekādas sajēgas. Šis vārdiņš “dižciltīgs” bija apbrīnojami cieši iesēdies Tonijas galviņā, un viņa sāka to uzsvērti pielāgot Gerdai Arnoldsenai.

Gerda bija mazliet neparasta, un viņā bija kaut kas svešs un ārzemniecisks. Par spīti Zezemī ierunām, viņai patika mazliet uzkrītoši sasukāt matus, un daudzi uzskatīja par vieglprātību to, ka viņa spēlē vijoli, — pie tam jāpiebilst, ka vārds “vieglprātība” ietvēra sevī ļoti stingru nosodījumu. Īstenībā tomēr varēja tikai piekrist Tonijai, ka Gerda Arnoldsena ir dižciltīga meitene. Viņas jau pilnīgi attīstītais augums, parašas, lietas, kas viņai piederēja, — viss bija cildens: piemēram, ziloņkaula tualetes piederumi no Parīzes, ko Tonija prata it sevišķi novērtēt, jo arī viņas mājās atradās dažas lietiņas, ko tās vecāki vai mātes tēvs bija pārveduši no Parīzes un augstu vērtēja. [26]

Šīs trīs jaunās meičas ātri vien noslēdza draudzību; visas bija vienā klasē un dzīvoja kopā augšstāva lielākajā guļamtelpā. Kas tās bija par omulīgām, patīkamām stundām, kad viņas pēc desmitiem gāja pie miera un noģērbdamās pusbalsī tērzēja, kad blakus istabā Popinē jaunkundze jau sāka murgot par zagļiem... Tā gulēja kopā ar mazo Ēvu Ēversu, hamburdzieti, kuras tēvs, liels mākslas priekšmetu draugs un krājējs, bija pārcēlies uz dzīvi Minhenē.

Brūni svēdrotie aizkari bija nolaisti, zemā lampa ar sarkano jumolu dega uz galda, istaba smaržoja pēc vijolītēm un svaigas veļas un bija pilna klusas noguruma, bezrūpības un sapņu jutoņas.

— Dieviņ, sacīja Armgardc, pusizģērbusies sēdēdama uz savas gultas,— cik gan doktors Neimanis tekoši runā! Viņš ienāk klasē, nostājas pie galda un runā par Rasinu...

— Viņam ir skaista, augsta piere, — piebilda Gerda, spoguļa priekšā starp abiem logiem divu sveču apgaismojumā sukādama matus.

— Jā! — ātri to apstiprināja Armgarde.

— Tu jau tikai tādēļ iesāki par to runāt, lai dabūtu to dzirdēt, Arm-gard, jo tu ar savām zilajām acīm pastāvīgi lūkojies viņā, it kā...

—Tu viņu mīli? — vaicāja Tonija. — Manas kurpes saite vienkārši ir neatraisāma, lūdzu, Gerda... tā! Nu! Tu mīli viņu, Armgard? Preci viņu, viņš ir laba partija, nākamais ģimnāzijas skolotājs.

— Dieviņ, jūs esat riebīgas. Es nemaz nemīlu viņu. Un es arī nekad neprecēšu skolotāju, bet gan zemkopi...

Muižnieku? — Tonija izlaida zeķi, ko turēja rokā, un domīgi raudzījās Armgardes sejā.

— To es vēl nezinu, bet lielam zemes īpašumam tam vajag būt... Ai, kā es pēc tā ilgojos, meitenes! Es celšos pulksten piecos un saimniekošu... — Viņa apsedzās un sapņaini raudzījās griestos.

— Viņa garā redz piecsimt govis, — noteica Gerda un paskatījās spogulī uz savu draudzeni.

Tonija vēl nebija izģērbusies, bet viņa atlaida galvu spilvenā, salika rokas zem pakauša un an sāka lūkoties griestos.

Es katrā ziņā apprecēšu tirgotāju, — viņa sacīja. — Tam vajadzēs būt krietni bagātam, lai mēs varam smalki iekārtoties; to es esmu parādā savai ģimenei un firmai, — viņa nopietni piebilda. — Jā, jūs redzēsiet, gan es to izdarīšu.

Gerda bija matus sasukājusi naktij un nu tīrīja savus baltos zobus, skatoties ziloņkaula rokasspogulītī.

— Es laikam gan vispār neprecēšos, — viņa teica mazliet neskaidri, jo traucēja piparmētru pulveris. — Nesaprotu, kādēļ tas vajadzīgs. Es to nemaz nevēlos. Aizbraukšu uz Amsterdamu, spēlēšu ar tēti duetus un vēlāk dzīvošu pie savas precētās māsas...

-Cik žēl! — strauji izsaucās Tonija. — Nē, cik žēl, Gerda! Tev vajadzētu šeit apprecēties un palikt te uz visiem laikiem... Klausies, tev vajadzētu apprecēt, piemēram, vienu no maniem brāļiem...

— Vai to ar lielo degunu? — vaicāja Gerda un nožāvājās ar mazu, vieglu un nevērīgu nopūtu, aizlikusi mutei priekšā rokasspogulīti.

Vai arī otru, tas taču vienalga... Kungs, cik jūs skaisti iekārtotos! Tas būtu jāuzdod Jākobam, tapsētāju meistaram Jākobam Zivju ielā, tam ir smalka gaume. Es nāktu katru dienu ciemā...

Bet te atskanēja Popinē jaunkundzes balss:

ЛИ, voyonx, mesdarncs'l Laiks gulēt, s’il vousplait^3\ Šovakar jūs tik un tā vairs neapprecēsieties!

Svētdienas un brīvdienas Tonija pavadīja vai nu Graudu ielā, vai vasarnīcā pie vecātēva un vecāsmātes. Cik jauki bija, ja Lieldienās gadījās labs laiks un olas un marcipāna zaķus varēja meklēt milzīgajā Krēgcru dārzā! Kas par skaistām vasaras brīvdienām bija pie jūras, kur varēja dzīvot kūrmājā, ēst pie kopīga galda, peldēties un jāt uz ēzeļa! Dažugad, kad konsuls bija sekmīgi tirgojies, ģimene devās arī tālākos ceļojumos. Bet Ziemsvētki, tie bija pārāki par visu, ar trīskārtēju apdāvināšanu: mājās, pie mātes vecākiem un pie Zezemī, kur šajā vakarā “bīskaps” plūda straumēm... Viskrāšņākais tomēr bija Ziemsvētku vakars mājās, jo konsuls ļoti raudzījās uz to, lai gaišie Kristus svētki tiktu pavadīti svinīgi, spoži un līksmi. Kad visi bija dziļa svinībā sapulcējušies ainavu istabā, kamēr pats konsuls paspieda zilgani sarkanās rokas hallē sanākušajiem kalpotājiem un visādiem veciem nabadzīgiem ļaudīm, un kad pēc tam no turienes atskanēja korālis, ko četrbalsīgi dziedāja Marijas baznīcas kora puisēni, tad sirds varēja vai pamirt, cik tas bija svētsvinīgi. Tad, caur augsto, balto divviru durvju šķirbām jau ieplūstot eglītes smaržai, konsula kundze no vecās ģimenes Bībeles ar lielajiem, ērmīgajiem burtiem lēnām nolasīja Ziemsvētku nodaļu, un, kad ārā bija izskanējusi vēl viena dziesma, tika uzsākta “Ak, eglīte” un visi svinīgā gājienā devās cauri hallei uz. lielo zāli ar statujām tapsējumā, kur mirdzēdama, laistīdamās, zalgodama un smaržodama stāvēja ar baltām lilijām izrotāta eglīte, sniegdamās līdz griestiem, un kur dāvanu galdi stiepās no logiem līdz durvīm. Bet ārā uz ielas sasalušā sniegā spēlēja itāliešu leijerkastnieki, un no tirgus laukuma līdz šejienei atšalca Ziemsvētku tirdziņa trokšņainība. Mazo [27]

Klāru atskaitot, arī bērni piedalījās vēlajās vakariņās hallē, pie tam galdā tika sniegts milzīgs daudzums karpu un pildītu tītaru...

Te ir jāpiemin, ka Tonija pa šiem gadiem bija viesojusies divās Mēklcnburgas muižās. Vasarā pāris nedēļu viņa kopā ar savu draudzeni Armgardi nodzīvoja fon Šillinga kunga muižā, kas atradās iepretī Trāvemindei, jūrmalā otrpus līča. Kādu citu reizi tā aizbrauca kopā ar savu māsīcu Tildu uz turieni, kur Bernhards Budenbroka kungs bija par pārvaldnieku. Šī muiža saucās "Ungnādc” un nedeva ne šiliņa ienākumu, bet kā uzturēšanās vieta brīvdienās tā tomēr nebija peļama.

Tā aizritēja gadi, un, kopā ņemot, tās bija laimīgas jaunības dienas, ko Tonija pavadīja.

Trešā daļa

.

Pirmā nodaļa

Kādā jūnija pēcpusdienā īsi pēc pieciem visi sēdēja dārzā, paviljona durvju priekšā, kur bija padzerta arī kafija. Dārza mājas izbalsinātajā telpā ar augsto sienas spoguli, kura virsma bija apgleznota ar lidojošiem putniem, un divām lakotām durvīm, kas īstenībā nebija nekādas durvis, jo rokturi bija tikai uzkrāsoti, gaiss likās pārāk karsts un smacīgs, kādēļ vieglās zarainā, kodinātā koka mēbeles bija iznestas ārā.

Ap apaļo, klāto galdu, uz kura spīguļoja tikko lietotā servīze, puslokā sēdēja konsuls, viņa laulātā draudzene, Tonija, Toms un Klotilde, bet mazliet nomaļus Kristians ar nelaimīgu sejas izteiksmi mācījās Cicerona otro runu pret Katilīnu. Konsuls smēķēja cigāru un lasīja “Vietējās Ziņas”. Viņa laulātā draudzene, zīda izšuvumu uz ceļiem nolikusi, smaidot raudzījās, kā mazā Klāra kopā ar Idu Jungmani zaļajā maurā meklē vijolītes, kuras tur dažreiz auga. Tonija, galvu abās rokas atspiedusi, cītīgi lasīja I lofmaņa “Scrapiona brāļus”, bet Toms, aiz viņas stāvēdams, ar zāles stiebriņu kutināja tai kaklu, ko viņa ar gudru ziņu likās nemanām. Klotilde, kas savā puķainajā katūna kleitā izskatījās kalsnēja un vecīga, lasīja stāstu ar virsrakstu “Akls, kurls, mēms un tomēr laimīgs”; lasīdama viņa savāca cepuma drusciņas uz galdauta, saņēma tās ar visiem pieciem pirkstiem un prātīgi iebāza mutē.

Debesis, kur nekustēdamies stāvēja pāris baltu mākoņu, sāka pamazām bālēt. Dārzs ar saviem simetriskajiem celiņiem un dobēm krāsains un spodrs mirdzēja pēcpusdienas saulē. Šad un tad atplūda ap dobēm sadēstīto rezēdu smarža.

— Nu, Tom,— konsuls omulīgi teica, cigāru no mutes izņemdams,— darījums ar rudzu pārdošanu van Henkdomam un komp., par ko tev stāstīju, veicas labi.

— Cik viņš sola? — Toms ieinteresēts jautāja un pārstāja kutināt Tonijas kaklu.

— Sešdesmit dālderu par tūkstoš kilo... Nav tik maz, vai ne?

— Lieliski! — Toms zināja, ka tas ir ļoti labs darījums.

— Tonij, tava stāja nav comme il faut',— konsula kundze aizrādīja, un Tonija, acis no romāna nepacēlusi, noņēma vienu elkoni no galda.

— Nav jau liela nelaime, — Toms teica. — Lai viņa sēž šā vai tā, viņa būs un paliks Tonija Budenbroka. Nav šaubu, ka Tilda un viņa ir skaistākā visā ģimenē.

Klotilde bija ārkārtīgi pārsteigta.

— Ak Dievs! Tom?... — viņa iesaucās, un bija grūti aptvert, cik gari tā spēja izstiept šos dažus balsienus. Tonija klusēdama to pacieta, jo Toms bija pārāks par viņu, tur nekas nelīdzēja; gan jau viņam atkal būtu ko atbildēt, un visi smietos tam līdzi. Viņa tikai iepleta nāsis, strauji ievilka gaisu un paraustīja plecus. Bet, kad konsula kundze ierunājās par gaidāmo balli pie konsula Hūneusa un ieminējās par jaunām lakādas kurpītēm, Tonija noņēma no galda arī otru elkoni un mundri sāka runāt līdzi.

— Jūs te runājat un runājat, — Kristians žēli iesaucās, — bet man jāmācās tik grūtas lietas! līs arī gribētu būt tirgotājs!...

— Jā, katru dienu tu gribi būt kas cits, — Toms attrauca.

Tanī brīdī pa pagalmu nāca Antons; viņš nesa uz paplātes vizītkarti,

un visi ziņkārīgi lūkojās tam pretim.

“Aģents Grīnlihs,” konsuls lasīja. “No Hamburgas.”

— Ļoti patīkams cilvēks, ar labām rekomendācijām, mācītāja dēls. Mums kārtojami veikala darījumi. Ir kāda lieta... Anton, saki kungam, — Betsij, tev nav iebildumu? — lai viņš ir tik laipns un nāk šurp...

Cepuri un spieķi vienā rokā pa dārzu sīkiem solīšiem, mazliet galvu pieliecis, nāca vidēja auguma cilvēks, gadus trīsdesmit divus vecs, za|gandzeltcnā vilnas uzvalkā ar gariem svārkiem un pelēkiem kokvilnas cimdiem rokās. Viņam bija gaiši, plāni mati un sārta, smaidoša seja; deguna vienā pusē stipri krita acīs paliela kārpa. Virslūpa un zods bija gludi skūti, bet vaigu bārda pēc angļu gaumes atstāta jo gara, turklāt vēl tā bija izteikti zeltdzeltenā krāsā. Jau pa gabalu viņš sveicināja, padevīgi mādams ar savu lielo, gaišpelēko platmali...

Pēdējo soli sperdams sevišķi garu, viņš pienāca klāt un, ķermeņa augšdaļu puslbkā izliecis, visiem palocījās.

— Es laikam traucēju, iejaucos ģimenes vidū, — ar smalku atturību tas samtainā balsī teica. — Jūs lasāt labas grāmatas, tērzējat.... Man jālūdz piedošana!

— Lūdzu, lūdzu, ļoti patīkami, mans mīļais Grīnliha kungs! — konsuls sacīja, līdz ar dēliem pieceldamies no galda un sniegdams viesim roku. — Man liels prieks, ka varu jūs apsveikt arīārpus biroja, manas ģimenes vidū. Atļaujiet iepazīstināt: mana sieva, mans rosīgais veikala draugs Grīnliha kungs... Mana meita Antonija... Mana brāļameita Klotilde... Tomasu jūs jau pazīstat... l'as ir mans otrs dēls Kristians, ģimnāzists.

Pēc katra jauna vārda Grīnliha kungs palocījās.

— Kā jau teicu,— viņš turpināja,— es negribētu jūs traucēt... Atbraucu veikala darīšanās, un, ja drīkstētu konsula kungu lūgt brītiņu pastaigāt ar mani pa dārzu...

Konsula kundze atbildēja:

Bulu ļoti laipni nojums, ja jūs tūdaļ nesāktu veikala sarunas ar manu vīru, bet kādu laiciņu pakavētos pie mums. Lūdzu, sēdieties!

— Daudzkārt pateicos, — Grīnliha kungs aizkustināts sacīja. Tad viņš apsēdās uz krēsla malas, kuru Toms tam pasniedza, uzlika platmali un spieķi uz ceļiem, noglauda vienu no savām vaigu bārdām un ieklepojās: “K-lim!” Likās, ka viņš sacītu: “Tas būtu ievads. Un tālāk?”

Konsula kundze nolika izšuvumu uz ceļiem un uzsāka sarunu.

Vai jūs dzīvojat Hamburgā? — viņa vaicāja, galvu pieliekusi.

Pilnīgi pareizi, konsula kundze, — Grīnliha kungs atbildēja, no jauna palocīdamies. — Mana dzīvesvieta ir Hamburgā, tikai es ļoti bieži esmu ceļā, esmu ļoti aizņemts, mana veikala rosība ir visai liela. I lm, jā, to es varu sacīt.

Konsula kundze paskatījās, savilka lūpas un ar lielu cienību noteica:

— Tiešām?

— Nemitīga darbība ir manas dzīves nosacījums, — Grīnliha kungs pavēstīja, pa pusei pret konsulu pagriezies, un atkal ieklepojās, manīdams, ka Antonijas jaunkundze vēsi un vērīgi uz viņu noskatās, kā jaunas meitenes mēdz noraudzīties uz. svešiem jauniem kungiem, un šie skatieni vienā mirklī var kļūt necienības un nievu pilni.

— Hamburgā dzīvo daži mūsu radinieki, — Tonija piebilda, lai būtu ko sacīt.

— Dišānu ģimene,— konsuls paskaidroja,— manas mirušās mātes radi.

O, par to es esmu informēts, — Grīnliha kungs steidza atbildēt. — Man ir tas gods viņus mazliet pazīt. Tie ir vareni ļaudis, kopā ņemot, tiem ir sirds un gars k-hm. Patiešām, ja visās ģimenēs būtu

tāds gars kā šajā, tad pasaulē ietu labāk. Te mājo ticība, žēlsirdība, dziļa dievbijība, vārdu sakot, patiesi kristīgs gars, kas ir mans ideāls; un to viņi prot apvienot ar plašu redzesloku, smalkumu un spīdošu eleganci, kas mani personīgi pavisam noteikti pievelk.

Tonija nodomāja: “Kā gan viņš pazīst manus vecākus? Viņš runā taisni to, kas tiem patīk...” Bet konsuls ļoti laipni teica:

Gaume šajos abos virzienos dara godu ikvienam cilvēkam.

Un konsula kundze citādi nevarēja, — rokassprādzei klusi no-žvadzot, viņa sniedza viesim roku, aiz sirsnības plaukstu augšup pavērsusi.

— Mīļais Grīnliha kungs, jūs runājat man tikpat kā no sirds! — viņa teica.

Grīnliha kungs palocījās un, nosēdies krēslā ērtāk, noglauda vaigu bārdu un ieklepojās, it kā gribēdams sacīt: “Tad nu turpināsim.”

Konsula kundze pieminēja 1842. gada drausmīgās maija dienas Grīnlihakunga dzimtajā pilsētā...

— Patiešām, — Grīnliha kungs piekrita, — briesmīga nelaime, bēdīgs piemeklējums bija šis lielais ugunsgrēks. Zaudējumi par 135 miljoniem, jā, tas ir diezgan noteikti aprēķināts. Man gan jāpateicas Dievam... es nemaz netiku cietis. Ugunsgrēks visvairāk plosījās Sv. Pētera un Sv. Nikolaja draudzēs... Cik brīnišķīgs dārziņš! — viņš sāka runāt par citu, pateikdamies par konsula pasniegto cigāru. —Taču pilsētā tāds dārzs ir neparasti liels! Un cik daudz krāšņu puķu... Лк, mans Dievs, pret puķēm un vispār pret dabu es neesmu vienaldzīgs! Lauku magones viņa malā ļoti pušķo...

Grīnliha kungs jūsmoja par skaisto vietu, kurā māja atradās, jūsmoja par pilsētu pašu, jūsmoja arī par konsula kunga cigāriem un ikvienam no mājas ļaudīm prata pateikt kādu laipnu vārdu.

— Vai drīkstu vaicāt, mademoiselle Antonija, ko jūs lasāt? — viņš smaidot jautāja.

Diezin kādēļ Tonija pēkšņi sarauca uzacis un atbildēja, uz Grīnliha kungu nemaz neskatīdamās:

— Hofmaņa “Scrapiona brāļus”.

— Patiesi! Šis rakstnieks sacerējis lieliskus darbus, —viņš teica. — Bet piedodiet, konsula kundze... es piemirsu jūsu otrā dēla vārdu.

— Kristians.

— Skaists vārds! Ir patīkami to izrunāt. —Grīnliha kungs atkal pavērsās pret namatēvu. — Es mīlu vārdus, no kuriem tūliņ redzams, ka tos nes kristīgs cilvēks. Cik man zināms, jūsu ģimenē no paaudzes paaudzē pāriet vārds Johans... un kam gan tad neienāk prātā Kristus mīļākais māceklis! Piemēram, mans vārds, —ja drīkstu piebilst, — viņš runīgi turpināja, — ir tāds pats kā maniem senčiem — Bendiks, un šis vārds ir uzskatāms tikai kā zināms atvasinājums no Benedikta. Un ko jūs lasāt, Budenbroka kungs? Ahā? Ciceronu! Pasmaga lektīra, šie romiešu lielā oratora darbi. “Quousque tandem, Catilina”... K-hm, k-hm, neesmu vis vēl galīgi aizmirsis latīņu valodu!

Konsuls ierunājās:

— Pretēji manam nelaiķim tēvam es nekādi nevaru piekrist, ka jauniešu galvas pārpūlē ar šīm grieķu un latīņu gudrībām. Ir tik daudz nopietnu un svarīgu zinību, kas nepieciešamas, lai jaunieši būtu derīgi praktiskai dzīvei...

— Gluži manas domas, konsula kungs, — Grīnliha kungs steigšus atbildēja,— smaga un, aizmirsu piebilst, ne gluži nevainojama lasāmviela. Hs šajās runās atceros dažas ļoti riskantas vietas...

Kad visi apklusa, Tonija nodomāja: “Nu nāk mana kārta.” Jo Grīnliha kungs raudzījās uz viņu. Tiešām, tagad bija viņas kārta. Grīnliha kungs pēkšņi uztrūkās no savas vietas, ar īsu, nervozu un tomēr elegantu rokas kustību pagriezās uz konsula kundzes pusi un satraukti čukstēja:

Konsula kundze, esiet tik laipna, skatieties! Jaunkundz, es jūs lūdzu, — viņš skaļi teica, it kā Tonijai tikai šos vārdus vajadzētu dzirdēt, — palieciet vēl brīdi tai pašā pozā!... Vai jūs redzat, — viņš atkal čukstēja, — kā saule rotājas jūsu meitas jaunkundzes matos? Nekad neesmu redzējis skaistākus matus! — Viņš pēkšņi kļuva svinīgi nopietns, it kā runādams ar Dievu vai pats ar savu sirdi.

Konsula kundze vēlīgi pasmaidīja, bet konsuls noteica:

— Nesagroziet meitenei galvu!

Tonija atkal klusēdama sarauca uzacis. Pēc brīža Grīnliha kungs piecēlās.

Ilgāk gan negribu jūs traucēt, patiesi, konsula kundze, negribu jūs ilgāk traucēt! Hs jau atnācu tikai veikala darīšanās... Taču kurš gan būtu spējis pretoties... Bet nu atkal darbs mani sauc! Ja drīkstētu konsula kungu lūgt...

— Man nebūs jums lieki jāsaka, — konsula kundze teica, — cik ļoti es priecātos, ja jūs apmestos mūsu mājā uz visu laiku, kamēr būsiet mūsu pilsētā...

Grīnliha kungs aiz pateicības gluži samulsa.

— Es jums pateicos no visas sirds, konsula kundze! — viņa seja pauda dziļu aizkustinājumu. — Bet es nedrīkstu jūsu laipnību tik ļoti izmantot. Es jau noīrēju divas istabas “Hamburgas” viesnīcā...

“Divas istabas," konsula kundze nodomāja, un tas jau bija Grīnliha kunga nolūks, lai viņa tieši tā nodomātu.

— Katrā ziņā es ceru, — viņa nobeidza, vēlreiz sirsnīgi roku sniegdama, — ka mēs neredzamies pēdējo reizi.

Grīnliha kungs noskūpstīja konsula kundzei roku, brīdi pagaidīja, vai arī Antonija nesniegs savējo, bet— nesagaidījis— pagriezās, ķermeņa augšdaļu izliekdams puslokā, atkāpās soli atpakaļ, vēlreiz palocījās, tad vienā vēzienā, galvu atmetis, uzlika pelēko platmali, un viņi abi ar konsulu aizgāja...

— Patīkams cilvēks! — konsuls sacīja, atnācis atpakaļ un atkal nosēzdamies savā vietā.

— Man šķiet, viņš ir ģeķīgs, — Tonija piezīmēja, pēdējo vārdu sevišķi uzsvērdama.

— Tonij! Mans Dievs! Kas tas par spriedumu! —konsula kundze, nedaudz sašutusi, iesaucās. —Tik dievbijīgs jauns cilvēks!

Tik labi audzināts, izglītots un uzvedīgs cilvēks! — konsuls papildināja. —Tu pati nezini, ko sarunā!

Dažkārt gadījās, ka vecāki aiz laipnības šādi mainīja savu viedokli, un tad abi noteikti bija vienis prātis.

Kristians, savu lielo degunu grumbās savilcis, pateica:

— Cik svarīgi viņš visu pasaka... Jūs tērzējat! Mēs nemaz netērzējām. Lauku magones tik ļoti pušķo! Un brīžiem viņš izliekas, it kā runātu pats ar sevi. Es jūs traucēju, man jālūdz piedošana!... Nekad neesmu redzējis skaistākus matus!... — Un Kristiāns tik lieliski prata atdarināt Grīnliha kungu, ka pat konsuls sāka smieties.

— Jā, viņš izliekas pārāk gudrs! — Tonija atkal uzsāka. Visu laiku viņš par sevi vien runāja! Viņa veikali sokoties, viņš mīlot dabu, viņam patīkot tādi un tādi vārdi, viņa vārds esot Bendiks... Es gribētu zināt, kāda gan mums tur daļa... Viņš runāja, tikai pats sevi cildinādams! — viņa iesaucās, pēkšņi iekaisdama. Tev, māmiņ, un tev, tēt, viņš teica tikai to, kas jums patīk, lai jums pieglaimotos!

— Tonij, to nevienam nevar pārmest! — konsuls stingri attrauca. — Ja cilvēks ir starp nepazīstamiem ļaudīm, viņš grib parādīt sevi vislabākā gaismā un tādēļ runā izmeklētos vārdos, grib patikt, — tas ir pilnīgi saprotami...

— Man liekas, viņš ir labs cilvēks, — Klotilde lēnā balsī sacīja, lai gan viņa bija vienīgā, par kuru Grīnliha kungs nebija teicis ne vārda. Tomass no sprieduma atturējās.

— Pietiek! — konsuls pārtrauca. — Viņš ir dievbijīgs, darbīgs, krietns un labi izglītots cilvēks, un tu, Tonij, esi pieaugusi jaunava, tev jau ir astoņpadsmit, nē, deviņpadsmit gadu, un pret tevi viņš bija tik pieklājīgs un laipns, tu gan varētu no nievājošiem vārdiem atturēties. Mums katram ir savas vājības, un tev, piedod man, ir vismazāk tiesību mest kādam ar akmeni... Nu, Tom, pie darba!

Tonija savā nodabā tomēr nomurmināja: “Zeltdzeltena vaigu bārda!”— un sarauca uzacis kā tad, kad Grīnliha kungs vēl nebija aizgājis.

Otra nodaļa

— Jaunkundz, es patiesi biju nobēdājies, ka nesastapu jūs mājās! — dažas dienas vēlāk teica Grīnliha kungs, satikdams Toniju uz Graudu ielas un Platās ielas stūra, kad tā nāca no pastaigāšanās. —

Uzdrošinājos iegriezties piejums, lai apliecinātu jūsu mātes kundzei savu cienību, un biju pavisam satriekts, ka jūs nebijāt mājās... Nu esmu sajūsmināts, ka tomēr jūs satieku!

Budenbroka jaunkundze bija apstājusies, kad Grīnliha kungs sāka runāt, bet viņas puspievērtas acis, kas pēkšņi kļuva gluži tumšas, nepacēlās augstāk par Grīnliha kunga krūtīm, un viņas lūpas savilkās zobgalīgā un pavisam nežēlīgā smīnā, ar kādu jauna meitene novērtē vīrieti un to noraida... Lūpas viņai sakustējās — ko gan lai viņa atbild! Bet atbildei vajadzēja būt tādai, kas šo Bendiku Grīnlihu uz visiem laikiem aiztriektu un iznīcinātu... un tiem jābūt veikliem, asprātīgiem un trāpīgiem vārdiem, kas viņu sāpīgi ievainotu un iedvestu tam cienību...

— Par sevi gan to nevaru sacīt! — viņa pateica, joprojām neceldama acu augstāk par Grīnliha kunga krūtīm; izšāvusi Šo smalki saindēto bultu, tā atmeta galvu un, aiz lepnuma nosarkdama, ka bijusi tik asprātīga un asa, gāja uz mājām, kur dabūja zināt, ka Grīnliha kungs nākošajā svētdienā uzaicināts uz pusdienām...

Protams, viņš atnāca. Viņš bija ģērbies ne visai modernos, tomēr elegantos zvanveida vizītsvārkos ar ielocēm, kuros tas izskatījās nopietns un solīds, — smaidošu un sārtu seju kā arvien, paplānos matus rūpīgi sasukājis un vaigu bārdu sasmaržojis. Viņš ēda gliemežu ragū, sakņu zupu, ceptas jūras zivis, te|a cepeti ar kartupeļiem krējumā un puķu kāpostiem, Maraskinas pudiņu un rupju rudzu maizi ar rokfor-sieru, atrazdams katram ēdienam arvien jaunus slavinājuma vārdus, kurus tas prata pateikt ļoti smalkā veidā. Deserta karoti pacēlis, viņš, piemēram, noraudzījās tapešu zīmējumā un it kā pie sevis skaļi teica: “Lai Dievs man piedod, es citādi nevaru; esmu jau krietni baudījis, bet pudiņš izdevies tik lielisks, ka lūgšu laipnajai namamātei vēl vienu gabaliņu.” Un, šķelmīgi mirkšķinādams, tas raudzījās konsula kundzei acīs. Ar konsulu viņš runāja par politiku un veikaliem, un viņa spriedumi bija ļoti nopietni un prātīgi, ar konsula kundzi tas tērzēja par teātri, augstāko sabiedrību un tualetēm; arī Tomam, Kristiānām un nabaga Klotildei,jā, pat mazajai Klārai un Jungmaņajaunkundzei viņš pateica pa laipnam vārdam... Tonija klusēja, un arī viņš nemēģināja tai tuvoties, tikai šad un tad, galvu piešķiebis, skumji un uzmudinoši uz to paskatījās.

Kad Grīnliha kungs tanī vakarā atvadījās un aizgāja, iespaids bija tāds pats kā pēc pirmā apmeklējuma, pat vēl labāks.

— Teicami audzināts cilvēks, — konsula kundze sacīja.

— Dievbijīgs un cienījams vīrs, — konsuls pievienojās.

Kristians šoreiz vēl labāk prata atdarināt viņa runu un kustības,

bet Tonija, uzacis saraukusi, pateica arlabunakti un aizgāja, neskaidri

nojauzdama, ka šo kungu, kurš tik ātri iekarojis viņas vecāku sirdis, viņa neredz pēdējo reizi. Patiesi, kādā pēcpusdienā, atgriežoties no ciemošanās pie draudzenēm, viņa atrada Grīnliha kungu ainavu istabā, kur viņš konsula kundzei lasīja priekšā Valtera Skota romānu "Waverley", pie tam teicamā angļu valodā, jo viņa sekmīgo veikalu darīšanas, kā viņš pats stāstīja, to bija novedušas arī Anglijā. Tonija nosēdās nomaļus ar kādu cilu grāmatu rokās, un Grīnliha kungs viņai laipni vaicāja:

— Laikam mana lasāmviela nav jūsu gaumē, godājamā jaunkundze?

Un viņa, galvu atmetusi, dzēlīgi atbildēja:

— It nemaz!

Taču viņš nesamulsa, sāka stāstīt par saviem agri mirušajiem vecākiem, par to, ka viņa tēvs bijis mācītājs, ļoti dievbijīgs, bet arī visai sabiedrisks cilvēks, kas pratis dzīvot... Tad Grīnliha kungs aizbrauca uz Hamburgu, bet Tonija atvadīšanās brīdī nebija klāt.

— Ida! — viņa teica Jungmaņa jaunkundzei, kas viņai bija ļoti draudzīga. — Nu tas cilvēks vienreiz ir projām!

Bet Ida Jungmane atbildēja:

— Bērniņ, gan tu vēl ko redzēsi...

Pēc astoņām dienām brokastu istabā norisinājās šāda aina. Deviņos Tonija nonāca lejā un pārsteigta ieraudzīja, ka tēvs vēl kopā ar māti sēž. pie kafijas galda. Paliekusi vecākiem savu pieri skūpstam, viņa — spirgta un izsalkusi, vēl no miega sasarkušām acīm — sēdās pie galda, paņēma cukuru un sviestu un uzlika uz maizes zaļo sieru.

— Cik jauki, tēt, ka tu arī reiz esi vēl še! — viņa iesaucās, saņemdama servjetē karsto olu un gatavodamās ar tējkaroti pārsist čaulu.

— Es šodien gribēju sagaidīt mūsu lielo gulētāju, — konsuls atbildēja, smēķēdams cigāru un ar salocīto avīzi viegli pa galdu sizdams. Konsula kundze mierīgi, ar graciozām kustībām beidza brokastot un atlaidās ērtāk pret dīvāna atzveltni.

—Tilda jau sen atrodas virtuvē, — konsuls zīmīgi ieminējās, — arī esjau būtu darbā, ja tavai mātei un man nebūtu ar mūsu meitiņu jārunā par kādu ļoti svarīgu jautājumu.

Tonija, tikko nokodusi sviestmaizes kumosu, ziņkārīgi un reizē izbijusies palūkojās uz tēvu, tad uz māti.

— Vispirms pabrokasto, mans bērns! — konsula kundze sacīja, bet Tonija nolika nazi un iesaucās: — Lūdzu, tēt, saki drīzāk, ko tu gribi man teikt! — Konsuls, vēl arvien ar avīzi pa galdu sizdams, atbildēja: — Paēd vien!

Klusēdama un bez ēstgribas Tonija izdzēra kafiju, apēda olu un sviestmaizi ar zaļo sieru, jau nojauzdama, ko tēvs grib sacīt. Viņas

sejā izgaisa rīta svaigums, mazliet nobālusi, tā klusi pateica, ka ir paēdusi...

— Mans mīļais bērns, — iesāka konsuls, brītiņu klusējis, —jautājums, par kuru gribam ar tevi runāt, izteikts šajā vēstulē. — Tagad viņš avīzes vietā sita pa galdu ar lielu, zilu aploksni. — īsi sakot: Bendiks Grīnliha kungs, kuru visi esam iepazinuši kā krietnu un sirsnīgu cilvēku, man raksta, ka, uzturoties mūsu pilsētā, viņa sirdī modušās dziļas jūtas pret mūsu meitu un viņš pilnīgi oficiāli lūdzot tās roku. Ko par to domā mūsu labais bērns?

Tonija sēdēja nokārtu galvu, pret atzveltni atspiedusies, ar labo roku lēni virpinādama sudraba servjetes gredzenu. Pēkšņi viņa pacēla galvu un gluži tumšām, asaru pilnām acīm, nomāktā balsī teica:

Ko tas cilvēks grib no manis!... Ko es viņam esmu nodarījusi?... — Un sāka raudāt.

Konsuls paskatījās uz sievu un, mazliet samulsis, lūkojās savā tukšajā kafijas tasē.

— Mīļo Tonij, — konsula kundze maigi teica, — kādēļ šāds satraukums? Tu vari būt droša, ka tavi vecāki vēl tev tikai labu un tādēļ nevar dot tev padomu atsacīties no priekšlikuma, kas tiek tev piedāvāts un nodrošina tavu stāvokli dzīvē. Es varu iedomāties, ka tavā sirdī pret Grīnliha kungu vēl nav nekādu jūtu, bet tās modīsies, es esmu pārliecināta, ka tās ar laiku modīsies... Tik jaunai meitenei kā tev grūti saprast, ko viņa īsti vēlas... Galva un sirds ir pilnas dažādu domu un jūtu... Ļausim sirdij savu laiku, taču tev nopietni jāuzklausa, ko saka piedzīvojuši ļaudis, kuri nopietni rūpējas par tavu laimi...

— Bet man viņš ir gluži svešs... —Tonija izmisusi teica, ar mazo, balto, olas dzeltenumiem notraipīto batista servjeti slaucīdama asaras. — Es zinu tikai, ka viņam ir dzeltena vaigu bārda un labi ejošs veikals... — Viņas aiz raudām dreboša augšlūpa izskatījās bezgala aizkustinoša.

Konsuls pēkšņi kļuva ļoti maigs; pievilcis savu krēslu tuvāk, viņš smaidot noglauda tās matus.

— Mana mazā Tonija, — viņš sacīja, — ko gan lai tu par viņu zinātu? Tu jau vēl esi tīrais bērns, un, ja viņš tc būtu nodzīvojis nevis četras, bet piecdesmit divas nedēļas, ir tad tu vairāk nekā par viņu nezinātu... Tu esi maza meitene, un dzīve tev vēl sveša, tādēļ vajag uzticēties tiem, kas vēl tev labu...

— Es nesaprotu, es nekā nesaprotu... —Tonija nesavaldīgi šņukstēja, kā kaķēns pieglauzdama galvu pie glāstošās rokas. —Atbrauc kāds cilvēks... katram pasaka dažus patīkamus vārdus... tad atkal aizbrauc... un raksta, ka grib mani... es nesaprotu... Kā gan viņš tā var... Ko es esmu viņam nodarījusi?!...

Konsuls atkal pasmaidīja.

— Tonij, to tu jau teici, un taisni tur redzama tava bērnišķīgā vientiesība. Mana meitiņa lai nedomā, ka gribu viņu piespiest un mocīt... To visu var mierīgi pārdomāt, tas viss ir jāapsver, jo jautājums ir ļoti nopietns. Tā arī Grīnliha kungam pagaidām atbildēšu, ne piekrizdams viņa priekšlikumam, ne arī to noraidīdams... Tur daudz kas jāpārdomā... Nu, redzi, viss kārtībā! Un tagad iešu pie darba... Sveika, Bctsij...

— Uz redzēšanos, mīļo Žan!

— Ņem, Tonij, vēl medu! — konsula kundze teica, kad tās bija palikušas divatā ar meitu, kas nekustēdamās, galvu nokārusi, sēdējā savā vietā. — Lai nu kā, bet ēst vajag...

Tonijas asaras pamazām izsīka. Galva viņai karsa un bija pilna domu... Ak Dievs! Kas gan viss nenotiek! Viņa zināja, ka reiz tai jākļūst par tirgotāja sievu, jādodas labā un izdevīgā laulībā saskaņā ar firmas un ģimenes godu un stāvokli... Bet nu tas notiek tik pēkšņi, un nu pirmo reizi kāds viņu nopietni nodomājis precēt! Kā gan izturēties? Viņai, Tonijai Budenbrokai, nu pašai jāpiedzīvo, ko nozīmē daudzie vārdi, ko tā līdz šim bija lasījusi tikai grāmatās: “piekrišana, solīšanās”, “rokas sniegšana...”, “uz mūžu...”. Mans Dievs! Pēkšņi pavisam cita dzīve, pavisam jauna pasaule!

— Un tu, māt?— viņa vaicāja.— Vai arī tu gribi... lai es solos? — Pie vārda “solos” viņa mazliet samulsa, jo tas viņai likās tik neparasts un svinīgs, bet pirmoreiz savā mūžā viņa to izteica ar īstu sievietes cieņu. Viņai kļuva kauns par savu nesavaldību sākumā. Ka viņai jākļūst Grīnliha kunga sievai, tas likās tikpat neiedomājami kā pirms desmit minūtēm, taču viņas pašreizējā stāvokļa svarīgums likās visai glaimojošs un izraisīja labsajūtu.

Konsula kundze atbildēja:

— Vai es... gribu, mans bērns? Vai tad tēvs teica, ka viņš to grib? Viņš tikai sacīja, lai tu pārdomā, vairāk nekā. Būtu nepiedodami, ja viņš vai es to nebūtu darījuši. Manu mīļo Tonij, tu vari taisīt ļoti labu partiju... I lamburgā tev būs pazīšanās labākajās aprindās un tu varēsi ļoti smalki dzīvot...

Tonija sēdēja nekustēdamās. Viņai likās, ka visu aizklāj zīda aizkari, tādi kā vectēva viesistabā... Vai viņa, kļūdama Grīnliha kundze, varēs no rītiem dzert šokolādi? Viņa kautrējās to pavaicāt.

Tēvs sacīja: tev ir laika diezgan pārdomāt, — konsula kundze turpināja. — Bet neaizmirsti, ka katru dienu vis nerodas izdevība tikt pie laimes un ka šī laulība visnotaļ saskan ar tavu sabiedrisko stāvokli un taviem pienākumiem. Jā, mans bērns, arī tas man tev jāsaka. Ceļš, kas tev šodien paveras, ir tevim likteņa lemts, to tu pati labi zini...

— Jā, — Tonija domīgi noteica. — Protams! — Viņa ļoti labi saprata, kādi bija viņas pienākumi pret ģimeni un firmu, un lepojās ar šiem pienākumiem. Viņas — Antonijas Budenbrokas priekšā maisu nesējs Matisens zemu nocēla savu vienkāršo cilindru, un viņa, konsula Budenbroka meita, staigāja pa pilsētu kā maza valdniece, apzinādamās savas dzimtas cieņas pilno vēsturi. Jau Rostokas drēbnieks bija bijis ļoti turīgs vīrs, un no tā laika dzimtas stāvoklis ir kļuvis arvien spožāks. Arī viņas pienākums ir pēc savas apziņas un spējām sekmēt dzimtas un firmas “Johans Budenbroks” slavu un spožumu, tādēļ viņai jāprec bagāts cilvēks, kam cienījams stāvoklis sabiedrībā... Tā paša iemesla dēļ Toms strādā kantorī... Jā, šī rīcība noteikti ir vispareizākā; ja tikai tas nebūtu Grīnliha kungs... Viņai likās, ka redz to acu priekšā ar visu zeltdzeltcno vaigu bārdu un sārto, smaidošo seju ar kārpu pie deguna un tā sīkos solīšus, viņai šķila, ka jūt tā uzvalka pieskaršanos un dzird viņa mīksto balsi...

— lis jau zināju, — konsula kundze ierunājās, — ka mēs spējam visu mierīgi apsvērt... varbūt esi jau izšķīrusies?

— Pasargi Dievs! — Tonija nepacietīgi iesaucās. — Kas par muļķīgu iedomu, ka es precēšu Grīnlihu! Visu laiku es zobojos par viņu... Vispār es nespēju saprast, kā viņš var mani ciest! Kaut drusciņ lepnuma tam taču vajadzētu būt!...

Un viņa sakā ziest medu uz rupjmaizes rikas.

Trešā nodaļa

Šogad Budenbroki nekur neceļoja, pat Klāras un Kristiānā brīvdienu laikā visi palika mājās. Konsuls teica, ka esot ļoti daudz darba, turklāt vēl neizšķirts bija arī Antonijas stāvoklis, un viņi nogaidīdami palika savā Graudu ielā. Grīnliha kungam aizsūtīja ļoti diplomātiski uzrakstītu konsula kunga vēstuli, taču notikumu tālāko risināšanos kavēja Tonijas pavisam bērnišķīgā ietiepība.

— Māt, — viņa teica, — es viņu nevaru ciest! — sevišķi uzsvērdama vārdu ciest. Vai arī ļoti svinīga sacīja: — Tēvs! — Citām reizēm viņa teica “tēt”. — Nekad es viņam nesolīšos.

Tā tas ietu vēl ilgi, ja desmit dienas pēc šīs sarunas brokastu istabā — apmēram jūlija vidū — nebūtu noticis šāds gadījums...

Bija karsta, zili dzidra pēcpusdiena; konsula kundze bija izgājusi, un Tonija viena pali ar romānu rokā sēdēja ainavu istabā pie loga, kad ienāca Antons un pasniedza vizītkarti. Nepaguvusi vēl izlasīt vārdu uz vizītkartes, viņa ieraudzīja, ka istabā ienāk zvanveida svārkos un

pelēkās biksēs tērpies kungs; jūs sapratīsiet, ka tas bija Grīnliha kungs, un viņa sejā atspoguļojās lūdzošs maigums.

Tonija izbijusies uztrūkās no krēsla un sakustējās, it kā gribēdama bēgt uz ēdamistabu... Kā gan lai viņa vēl runā ar cilvēku, kas lūdzis viņas roku? Sirds strauji pukstēja kaut kur augstu kaklā, un Tonija kļuva gluži bāla. Kamēr Grīnliha kungs bija tālu prom, viņai nopietnās sarunas ar vecākiem par izšķiršanos, ko no viņas gaidīja kā no svarīgas personas, likās interesantas. Bet nu viņš atkal bija klāt! Un stāv viņas priekšā! Kas nu būs? Tonija juta, ka tūliņ sāks raudāt.

Ašiem soļiem, rokas iepletis, galvu piešķiebis, Grīnliha kungs devās pie viņas, it kā gribēdams sacīt: “Te es esmu! Ja gribi, vari mani nonāvēt!”

— Cik laimīgs likteņa lēmums! — viņš iesaucās. — Antonij, jūs esat viena! — Viņš nosauca to vārdā.

Romānu labajā rokā turēdama, Tonija, pie krēsla stāvot, saslējās visā augumā un, augstākā mērā saniknota, iesaucās:

— Kas — jums — nāk — prātā!

Un asaras jau spiedās viņai kaklā.

Bet Grīnliha kungs likās tik uztraukts, ka viņas vārdus nemaz nesadzirdēja.

Vai gan es varēju ilgāk gaidīt... Vai gan varēju nebraukt atpakaļ pie jums? — viņš sparīgi uzsāka. — Pirms nedēļas saņēmu jūsu mīļā tēva vēstuli, kas deva man tik jaukas cerības! Antonijas jaunkundz, vai gan varēju ilgāk dzīvot neziņā! Es to nevarēju izturēt... Es ielēcu ratos... Es steidzos šurp... “Hamburgas” viesnīcā noīrēju divas istabas... Un te nu es esmu piejums, Antonij, un gribu dzirdēt, kā jūsu lūpas man teiks izšķirošo vārdu, kas darīs mani laimīgāku par laimīgu!

Tonija bija tik pārsteigta, ka pat raudāt vairs nejaudāja. Ak tad tāds bija tēva apdomīgās vēstules iznākums, kurā izšķirošais vārds tika atlikts uz nenoteiktu laiku! Trīs četras reizes viņa nočukstēja:

— Jūs maldāties... Jūs maldāties...

Grīnliha kungs piestūma krēslu gluži tuvu pie viņas, apsēdās pats un piespieda arī viņu nosēsties; uz priekšu saliecies, tas satvēra viņas gurdi noslīdējušo roku un uztraukts turpināja:

— Antonijas jaunkundz... No pirmā brīža tanī pēcpusdienā... Vai atceraties to pēcpusdienu? ...kad jūs tik sapņaini skaistu, tik cēlu... pirmoreiz ieraudzīju ģimenes lokā... No tā brīža jūsu vārds neizdzēšamiem burtiem ierakstīts manā sirdī... Antonijas jaunkundz, no tās dienas mana vienīgā, mana karstākā vēlēšanās ir uz mūžu iegūt jūsu daiļo, skaisto roku; jūsu mīļā tēva vēstule man deva tikai cerības, bet jūs pati tagad šīs cerības pārvērtīsiet laimīgā pārliecībā... vai ne?! Es taču drīkstu cerēt... drīkstu cerēt, ka mani neatraidīsiet! — Un viņš satvēra arī Tonijas otru roku un dziļi ielūkojās viņas izbaiļu pilnajās acīs. Šoreiz viņa rokas nebija cimdos; tās bija baltas ar gariem pirkstiem un stipri izspiestām zilām dzīslām.

Tonija nevarēja acu novērst no viņa sārtās sejas ar katpu pie deguna un no viņa acīm, kas bija tik zilas kā zosij.

— Nē, nē! — izbaiļu pilna viņa strauji izdvesa. Un beidzot pateica: — Es negribu jums solīties! — Viņa pūlējās runāt ļoti noteikti, bet acis jau bija pilnas asaru.

Ar ko gan esmu izpelnījies jūsu šaubas un kavēšanos? — viņš klusi un pārmetoši vaicāja. — Jūs esat mīļā rūpībā lutināta meitene... bet es jums zvēru, es apsolos ar savu vīra vārdu, ka jūs uz rokām nēsāšu un jums kā manai sievai nekas nebūs liegts. Uamburgā jūs varēsit dzīvot pilnīgā saskaņā ar savu cieņu un stāvokli sabiedrībā...

Tonija uztrūkās kājās, izrāva savu roku un asaru pilnām acīm izmisusi iesaucās:

— Nē... nē! Es jums jau teicu: nē! Es atraidu jūs, augstais Dievs, vai tad jūs to nesaprotat?!...

Nu arī Grīnliha kungs piecēlās. Soli atkāpies, tas noplātīja rokas, delnas uz āru izgriezis, un noteikti un nopietni teica:

— Vai zināt, Budenbroka jaunkundz, tik apvainojošu izturēšanos es necietīšu!

— Es jūs nemaz neapvainoju, Grīnliha kungs, — Tonija izdvesa, nožēlodama, ka bijusi tik skarba. Kungs Dievs! Un taisni viņai uzmākusies šāda nelaime! Ne iedomāties viņa nebija varējusi, ka tā mēdz lūgt jaunas meitenes roku. Viņai bija licies, ka pietiek, ja pasaka: “Jūsu priekšlikums man dara godu, bet diemžēl nevaru to pieņemt,” — un ar to viss nokārtots...

— Jūsu priekšlikums man dara godu, — viņa teica, cik mierīgi varēdama, — bet diemžēl nevaru to pieņemt... Tā... un nu es jūs atstāšu, piedodiet, man nav vairāk laika.

Bet Grīnliha kungs stājās viņai ceļā.

— Jūs mani atraidāt? — viņš apspiestā balsī jautāja.

— Jā, — Tonija atbildēja — un drošības pēc piebilda: — Diemžēl!...

Tad Grīnliha kungs dziļi ievilka elpu, atkāpās divus lielus soļus, paliecās sāņus un, ar pirkstu uz grīdsegu rādīdams, draudoši iesaucās:

— Antonij!

Tā viņi stāvēja brīdi viens otram pretim; viņš bija patiesi saniknots un pavēlniecisks, bet Tonija, bāla, asaru pilnām acīm, visa drebēja, valgo mutautiņu piespiedusi pie lūpām. Beidzot viņš novērsās un, rokas uz muguras salicis, lieliem soļiem sāka staigāt pa istabu, it kā būtu pats savās mājās. Tad palika pie loga stāvot un noraudzījās, kā ārā metas krēsla.

Lēniem soļiem un uzmanīgi Tonija virzījās uz stikla durvīm; bet viņa nebija vēl tikusi līdz. istabas vidum, kad Grīnliha kungs jau atkal stājās viņai ceļā.

— Tonij! — viņš teica gluži klusi, maigi saņemdams viņas roku un lēni noslīdēdams ceļos viņas priekšā... viņas rokām pieskārās viņa zeltdzellcnā vaigu bārda.

— Toniji... — viņš atkārtoja. — Redziet, cik tālu esat mani novedusi... Vai jums krūtīs ir jūtīga sirds?... Klausieties, ko gribu jums sacīt... Jūsu priekšā ceļos guļ cilvēks, kuram jāpazūd, jāiznīkst, ja... kas nobeigsies aiz žēlabām, — viņš izteica citādi, nekā bija gribējis, —ja noraidīsiet viņa mīlestību! Te es esmu jūsu priekšā... vai tiešām jūsu sirds jums atļauj teikt: “Jūs esat man pretīgs...”?

Nē, nē! — Tonija pēkšņi mierinot iesaucās. Viņa vairs neraudāja, tās sirdī modās žēlums un līdzcietība. Лк Dievs! Cik ļoti gan viņš to mīl, ja šo lietu, kas tai iekšēji bija gluži sveša un vienaldzīga, tik ļoti ņem pie sirds! Vai tiešām tas notiek ar viņu pašu! Par to varēja tikai romānos lasīt, bet nu kāds kungs ne visai modernos svārkos guļ ceļos viņas priekšā un lūdzas!... Domas, ka viņa varētu to precēt, viņai likās pavisam ērmotas, jo Grīnliha kungs tai šķita pārāk ģeķīgs. Bet patiesi — šinī brīdī no ģeķības vairs nebija ne vēsts! Viņa balsī un viņa sejā bija manāmas patiesas izbailes un karsta lūgšanās...

— Nē, nē, — viņa atkārtoja, noliekdamās pie viņa, — Grīnliha kungs, jūs neesat man pretīgs, kā jūs varat tā runāt!... Bet nu piecelieties... es lūdzu...

— Jūs negribat manu nāvi? — viņš vaicāja, un atkal viņa mierinoši, ar mātes rūpību atbildēja:

— Nē, nē...

— Nu, tad ir labi! — Grīnliha kungs iesaucās, uztrūkdamies kājās. Bet, pamanījis Tonijas izbaiļu pilno skatu, tūliņ atkal noslīga ceļos un mierinoši teica: — Labi, labi... Antonij, tikai nesakiet nekā vairāk šajā brīdī! Es jūs lūdzu, šoreiz pietiks... Citā reizē... Citā reizē... Palieciet sveika... Es atkal atnākšu... Dzīvojiet vesela!

Viņš ātri piecēlās, paķēra no galda savu lielo, pelēko platmali, noskūpstīja viņas roku un aizsteidzās prom caur stikla durvīm.

Tonija redzēja, ka vestibilā viņš paķer savu spieķi un nozūd gaitenī. Bet viņa, galīgi samulsusi un nomākta, palika istabas vidū stāvam, gurdi noslīgušā rokā sažņaugusi valgo mutautiņu.

Ceturtā nodaļa

Konsuls Budenbroks sacīja savai laulātai draudzenei:

Kaut es varētu iedomāties, kādu sevišķu iemeslu dēļ Tonija izvairās no šīs laulības! Viņa, Betsij, vēl ir tīrais bērns, kam gribas papriecāties, padejot, viņai patīk, ka tik daudz jauniešu tai glaimo, jo labi zina, ka ir glīta meitene un no labas ģimenes. Varbūt kāda slepena aizraušanās? Nē, esmu pārliecināts, ka viņas sirds vēl nav modusies... Ja viņai to jautātu, viņa papurinātu galvu, bet nevarētu pateikt, kurš tai patīk vairāk par citiem... Viņa ir bērns, zvirbulēns, augsti lēkātājs... Ja viņa piekritīs, viņa būs savā vietā, pratīs ierīkot sev skaistu mājokli pēc savas gaumes un savu vīru iemīlēs pēc pāris dienām... Nav jau viņš nekāds skaistulis, nē, mans Dievs, nē, tas viņš nav... bet katrā ziņā ļoti iespaidīgs, un galu galā nevar taču prasīt, lai aitai būtu piecas kājas, ja atļauts runāt tirgotāju valodā! Ja viņa grib gaidīt, kamēr nāks skaists un arī bagāts vīrs, nu. Dieva vārdā! Tonijai Budenbrokai precinieku netrūks. Bet, no otras puses, tas ir saistīts ar zināmu risku, jo, atkal tirgotāju valodā runājot, zivis var zvejot katru dienu, bet ne vienmēr būs lielais loms!... Vakar priekšpusdienā es ilgāku laiku ļoti nopietni izrunājos arGrīnlihu, viņš man parādīja savas veikala grāmatas. Tās, Betsij, ir labākajā kārtībā! Es viņam izteicu vislielāko atzinību. Tik jauna uzņēmuma stāvoklis patiesi ir labs, ļoti labs. Viņam ir apmēram 120 000 dālderu liels kapitāls, un tas ir tikai pamats pašam sākumam, jo ikkatru gadu viņš tam pievieno paprāvu summu... Arī Dišāni, kuriem apvaicājos, izteicās diezgan labi: viņiem gan neesot zināmi Grīnliha apstākļi, bet viņš dzīvojot kā džentlmenis, satiekoties ar labāko aprindu ļaudīm, un viņa veikala darījumi esot ļoti rosīgi un ienesīgi... Un, ko dabūju zināt no dažiem citiem paziņām Hamburgā, piemēram, no kāda baņķiera Keselmeijera, tas mani pilnīgi apmierināja. Vārdu sakot, Betsij, no sirds vēlos, lai viņi precas, jo ģimenei un firmai tas nesīs tikai labu! Ak Dievs, man, protams, meitenes ir žēl, jo viņai mācas virsū no visām pusēm, tāpēc viņa jūtas nospiesta un gandrīz nemaz negrib runāt; tomēr es nespēju Grīnlihu noraidīt... jo ir vēl kaut kas, Betsij, kas man atkal un atkal jāuzsver: mūsu veikala darījumi pēdējos gados vairs nebūt nav tik spīdoši. Ne tādēļ, ka mums trūktu svētības, nē, čaklam darbam vienmēr būs sava alga. Darījumi rit mierīgi... pat pārāk mierīgi... jo savā darbā esmu ļoti apdomīgs un uzmanīgs. Pēc tēva nāves mēs gandrīz nemaz neesam uz priekšu tikuši. Tagadējie laiki tirgotājiem nav izdevīgi... Tsi sakot, nav nekā iepriecinoša. Mūsu meita var izdevīgi apprecēties, taisīt labu partiju, ko visi atzīs par izdevīgu un slavējamu, — lai tad viņa arī to

dara! Gaidīt nebūtu ieteicams, Bctsij! Parunā vēl ar viņu; šodien pēc pusdienām es jau cik spēdams mēģināju viņu pierunāt...

Tonija patiesi jutās nomākta, konsulam bija taisnība. Viņa vairs neteica “nē”, bet arī “jā” — lai Dievs tai palīdz! — viņa nevarēja dabūt pār lūpām. Viņa pati nevarēja īsti saprast, kādēļ tik grūti solīties.

Tad tēvs viņu pasauca sāņus un nopietni pateica savas domas, pēc tam ataicināja arī māti un lūdza apsēsties, lai varētu galīgi izšķirties. Krusttēvam Gotholdam un viņa ģimenei par visu šo nekas nebija sacīts, jo viņi pret saviem radiem Graudu ielā allaž izturējās mazliet zobgalīgi. Bet Zezemī Veihbrota bija dabūjusi visu zināt un ļoti noteikti centās pierunāt, lai Tonija nenoraida tādu precinieku. Pat Jungmaņa jaunkundze sacīja: “Tonij, bērniņ, tev nav jānoskumst, arī pēc kāzām tu arvien būsi starp labāko aprindu ļaudīm...” Tiklīdz Tonija iegāja iemīļotajā zīda salonā pie pilsētas vārtiem, arī vecā Krēgera kundze uzsāka: “A propos', es dzirdēju par kādu lietu... Ceru, ka būsi prātīga, mans bērns!...”

Kādā svētdienā, kad Tonija ar vecākiem, brāļiem un māsām sēdēja Sv. Marijas baznīcā, mācītājs Kellings ar spēcīgiem izteicieniem, kas skanēja gandrīz vai aizvainojoši, runāja par Bībeles vārdiem, ka sievai jāatstāj tēvs un māte un jāseko savam vīram. Tonija pārsteigta paskatījās viņā, jo tai likās, ka mācītājs te domā viņu, lai gan runā ar visu draudzi. Nē, paldies Dievam, mācītāja apaļā galva bija pagriezta uz otru pusi; taču Tonija nešaubījās, ka šie vārdi bija sacīti tieši viņai, ka tas bija jauns uzbrukums viņai un ka ikviens vārds attiecās uz viņu. Jaunavu, vēl bērnišķīgu, kam neesot pašai savas gribas un uzskatu, bet kas, pretodamās vecāku rūpju un mīlestības pilniem padomiem, smagi grēkojot, to Tas Kungs izspļaušot no savas mutes. Mācītājam ar lielu iedvesmu izrunājot vārdus, kuri piederēja pie tiem, kas Kellingam sevišķi patika, Toniju tomēr ķēra kāds no viņa caururbjošajiem skatieniem, ko pavadīja draudoša roku kustība... Tonija redzēja, ka tēvs, viņai blakus sēdēdams, paceļ roku, it kā vēlēdamies pateikt: “Ne tik bargi!...” Tātad nebija šaubu, ka tēvs vai māte ir runājuši ar mācītāju. Nosarkusi un sakumpusi viņa sēdēja savā vielā, it kā visi ļaudis uz viņu vien skatītos. Un nākamajā svētdienā viņa noteikti atsacījās iet līdzi uz baznīcu.

Klusa un domīga viņa staigāja apkārt, gandrīz nemaz vairs nesmējās un arī ēst vairs negribēja. Bieži viņa grūti, grūti nopūtās, it kā pali ar sevi cīnīdamās, un žēli paskatījās uz savējiem... Visiem kļuva viņas žēl. Viņa kļuva arvien bālāka un vārgāka. Beidzot konsuls teica sievai: [28]

Betsij, lā ilgāk nevar turpināties, mēs nedrīkstam bērnu tik ļoti mocīt. Lai viņa aizbrauc kaut kur atpūsties un likt skaidrībā ar savām domām, gan redzēsi, viņa kļūs prātīgāka. Es patlaban nekur nevaru I ikt, un brīvdienas jau iet uz beigām... bet mēs varam tīri labi palikt mājās. Vakar nejauši pie manis bija ienācis vecais Svarckopfs, vecākais locis Dīderihs Svarckopfs no Trāvemindes. Es lūdzu viņu uz kādu laiku ņemt Toniju pie sevis, un viņš labprāt bija ar mieru... Protams, es tam samaksāšu... TurTonijai būs patīkami un ērti, viņa varēs elpot svaigu gaisu, peldēties un tikt galā ar savām jūtām. Toms lai brauc viņai līdzi, tad viss būs labi. Jo drīzāk, jo labāk... Tonija ar lielāko prieku piekrita braucienam. Lai gan Grīnliha kungu viņa nebija satikusi, taču zināja, ka viņš ir pilsētā, satiekas ar vecākiem un gaida... Ak Dievs, kuru katru dienu viņš atkal varēja būt klāt, sākt lūgties un draudēt! Trāvemindē, svešā mājā dzīvojot, neviens viņu netraucēs, tur viņa būs pasargāta... Steigšus un jautrā omā viņa pielocīja ceļasomu un kādā no jūlija beidzamajām dienām kopā ar Tomu, kam bija uzticēts viņu pavadīt, sēdās Krēgera majestātiskajā ekipāžā, atvadījās no mājiniekiem un, atviegloti uzelpodama, izbrauca pa pilsētas vārtiem.

Piektā nodaļa

Ceļš uzTrāvemindi iet taisni, tad ar plostu pāri upei un atkal taisni uz priekšu; abiem tas bija labi pazīstams. Lai gan saule tveicēja un putekļi gandrīz pavisam aizsedza skatu, ekipāža, Lēbrehta Krēgera Mēklenburgas bēro ritmiskajiem soļiem dipot, ātri ripoja pa pelēko lielceļu. Todien pusdienas paēda vienos, un no mājām viņi izbrauca tieši divos, tātad drīz pēc Četriem tiem vajadzēja būt galā. Parastais brauciens gan ilga trīs stundas, bet Krēgera Johcnam bija goda lieta likt galā divās stundās.

Tonija, skaistā kleitā tērpusies, ar lielu, platu salmu cepuri galvā un krēma krāsas mežģīnēm apšūtu pelēku saulessargu rokā bija sapņainā snaudā atlaidusies pret atzveltni. Graciozi sakrustotajās kājās tai bija baltas zeķes un kurpes ar krustiski sasietām lentītēm, viņa sēdēja ērti un eleganti, kā radīta šai ekipāžai.

Tomam jau bija divdesmit gadu. Zilganpelēkā, nopietnā uzvalkā, cepuri atmetis uz pakauša, viņš smēķēja krievu papirosus. Viņš nebija izaudzis diez cik garš, bet ūsas, kas likās tumšākas nekā mati un uzacis, tam bija jau krietni sadīgušas. Aiz paraduma vienu uzaci uz augšu saraucis, viņš izklaidīgi lūkojās putekļu mākoņos un kokos gar lielceļa malām.

Tonija teica:

— Nekad neesmu tā priecājusies par braucienu uz Trāvem indi kā šoreiz... Tur man savi svarīgi iemesli. Tev nemaz nav jāņirgājas par to, es vēlos pēc iespējas tālāk pamest aiz sevis šo zeltdzelteno vaigu bārdu pāri. Un tagad ieraudzīšu gluži citu Trāvemindi, jo dzīvošu pašā krastā pie Švarckopliem... Ar peldviesiem nemaz negribu satikties... Tos es par daudz labi pazīstu... Arī noskaņojuma nav nemaz. Un tu jau zini... no tā cilvēka var visu sagaidīt, tas nekautrējas un kādā jaukā dienā var nostāties manā priekšā ar visu savu saldo smaidiņu...

Toms aizsvieda projām izsmēķēto papirosu un no etvijas, kuras vākā bija mākslinieciski iegravēts krievu trijjūgs, kam pakaļ dzenas vilku bars, izņēma citu. Līviju viņam bija uzdāvinājis kāds krievu pircējs konsula veikalā. Papirosi, šie mazie, sīvie nieciņi ar zelta iemutēm, bija Toma kaislība; viņš tos izsmēķēja bezgala daudz, ļaudamies peļamajam ieradumam dziļi ievilkt plaušās dūmus, kuri tad runājot lēni atkal izplūda ārā.

Jā, — viņš piekrita, — peldvietas parkā hamburdziešus var saslapt, cik vien tīk. Arī pats peldvietas īpašnieks konsuls Friče ir no Hamburgas... Tēvs saka, ka tā veikali patlaban esot spīdoši... Starp citu, tu tomēr šo to zaudēsi, ja nemaz nepiedalīsies viņu izpriecās... Droši vien tur būs arī Pēteris Dēlmanis; ap šo laiku pilsētā viņa nekad nav; viņam liekas, ka tā veikali jau paši no sevis zeļ... smieklīgi! Nu, un krusttēvs Justs svētdienās jau droši atbrauks, lai palūkotu, kā klājas ruletei... Liekas, tur būs arī Mellcndorpfi, Kistemnākeri ar visām ģimenēm un llāgenštrēmi...

— Jā! Protams! Kā tad nu bez Zāras Zemlingeres...

— Mans bērns, esi taisnīga, viņas vārds ir Laura.

— Droši vien kopā ar Jūlīti... Tai šovasar esot jāsaderinās ar Augustu Mellendorpfu, un Jūlīte to arī izdarīs! Tad Hāgenštrēmi būs pilnīgi iekļuvuši labākajās aprindās! Vai zini, Tom, tas nav izturams! Diezin no kurienes šī ģimene ieklīdusi?...

— Jā, mīļais Dievs... Firmas “Štrunks un Hāgenštrēms” veikali tagad zeltiņ zeļ, un tas ir galvenais...

— Protams, protams! Ir jau zināms, kā viņi tiek uz priekšu... Tiem mērķis attaisno līdzekļus... Bez jebkādas kautrēšanās un smalkjūtības... Vectēvs izteicās par Hinrihu Hāgenštrēmu, ka viņam arī “vērsis nesīšot teļus...” — tieši tādiem vārdiem...

— Jā, jā, tā jau ir. Ka tikai nauda! Arī šī saderināšanās ir viens kārtīgs veikals. Jūlīte būs Mellendorpfa kundze, un Augusts dabūs brangu pūru...

— Ak... Tom, tu tikai gribi mani kaitināt, vairāk nekā... Es nicinu šos ļaudis...

Toms sāka smieties.

— Kungs Dievs... ar viņiem tomēr vajadzēs saprasties. Tēvs nesen teica: “Tic ir tic, kas iet uz augšu... turpretī, piemēram, Mel-lendorpfi...” — Un nevar liegt, ka Hāgenštrēmi nebūtu centīgi |audis. Hermanis veikalā jau ir stipri noderīgs, bet Morics, lai gan vārgām krūtīm, tomēr spīdoši pabeidzis skolu. Viņš esot ļoti apdāvināts un studējot jurisprudenci.

— Ļoti labi... Bet man, Tom, ir prieks, ka vismaz dažas ģimenes vēl palikušas, kas neloka ceļus viņu priekšā. Nu, kaut vai mēs, Bu-denbroki...

— Ak tā! — Toms attrauca. — Labāk jau nu nesāksim lielīties. Katrā ģimenē ir savas vārīgās vietas,—viņš turpināja, uz Johena plato muguru raudzīdamies. — Dievs vien zina, kas, piemēram, notiek ar krusttēvu Justu. Tēvs, par viņu runādams, galvu vien krata, un, man liekas, vectēvam Krēgeram jau pāris reižu ir bijis jāizpalīdz tam ar lielākām summām... Arī ar mūsu brālēniem viss nav tā, kā vajadzētu. Jirgens grib studēt, bel nevar un nevar nolikt vidusskolas eksāmenus... Un ar Jēkabu “Dālbeks un komp.” Hamburgā nemaz neesot apmierināti. Viņam vienmēr trūkstot naudas, lai gan vecāki sūta diezgan daudz; ja krusttēvs Justs ko liedz, tad aizsūta krustmāte Rozālija... Nē, man liekas, mēs nedrīkstam nevienam nekā pārmest. Starp citu, Tonij, ja negribi, lai Hāgenštrēmi ir pārāki par tevi, tad preci Grīnlihu!

— Vai tad mēs iekāpām ekipāžā tādēļ, lai atkal runātu par to pašu? Jā! Jā! Varbūt man to vajadzētu darīt! Bet tagad negribu par to domāt. Es gribu to vienkārši aizmirst. Mēs taču braucam pie Švarckopfiem. Es tiešām neesmu tos nekad redzējusi... Tie laikam jauki ļaudis?

Ak jā! Dītriks Švatkops — tas ir viens varens puiss!... Protams, parasti viņš tā nerunā, tikai kad iedzēris vairāk nekā piecas glāzes groka. Reiz, kad tas bija atnācis kantorī un mēs kopā aizgājām uz kuģinieku biedrību... Viņš dzēra, kā mucā liedams! Viņa tēvs ir piedzimis uz kāda Norvēģijas līnijkuģa un vēlāk kļuvis par kapteini uz tās pašas līnijas. Dīderiham ir pietiekami laba izglītība; komandiera pienākumi ir diezgan atbildīgi, un šis darbs tiek labi samaksāts. Viņš ir īsts vecs jūras vilks... bet pret dāmām arvien izmeklēti pieklājīgs. Uzmanies, tas vēl sāks ap tevi lakstoties...

— Л! Un sieva?

— Viņa sievu es nepazīstu. Droši vien tā būs ļoti patīkama. Viņiem ir arī dēls, kas manā laikā bija pēdējā vai priekšpēdējā klasē un tagad studē... Paskaties, tur jau ir jūra! Vēl kādu stundas ceturksni, tad...

Pajaunu skābaržu aleju viņi krietnu gabalu brauca gar pašu jūras malu, kas zila un rāma laistījās saulē. Parādījās apaļā, dzeltenā bāka,

kādu brīdi bija redzams līcis, krasta nostiprinājums, pilsētiņas sarkanie jumti un mazā osta, pilna buru, mastu un tauvu. Viņi pabrauca garām priekšējo māju rindai, baznīcai un namiem upes krastā, tad apstājās pie mazas, glītas mājiņas ar vīnstīgām apaugušu lieveni.

Loču komandieris Švarckopfs stāvēja durvju priekšā un, kad ekipāža apstājās, pacēla sveicienam savu jūrnieka cepuri. Tas bija plecīgs vīrs ar sarkanu seju, ūdenszilām acīm un iesirmu, asu bārdu, kas līdzīgi vēdeklim ietvēra zodu no vienas auss līdz otrai. Viņa seja ar mazliet nošļauktajām lūpām, kurās bija iesprausta koka pīpe, gludi skūtā padegune, raupja, sarkana un nedaudz izliekta, viss pauda krietnību un cienīgu nopietnību. Zem svārkiem, ko greznoja zelta uzšuves, mirdzēja balta veste. Kājas iepletis, vēderu mazliet uz priekšu izgāzis, viņš stāvēja sava nama priekšā.

— Jaunkundz, tas mums patiesi liels gods, ka gribat kādu laiku pie mums padzīvot... — Viņš rūpīgi palīdzēja Tonijai izkāpt no ratiem. — Lsiet sveicināts, Budenbroka kungs! Kā klājas tēva kungam? Un konsula kundzei?... Man liels prieks!... Lūdzu, lūdzu, kungi, nāciet tālāk! Droši vien mana sieva būs parūpējusies par mazu maltīti. — Nu, laidiet pie viesnīcnieka Pedersena! —viņš uzsauca kučierim, kad tas ienesa ceļasomu istabā. —Tur zirgi tiks labi apkopti... Budenbroka kungs, jūs taču šonakt paliksiet pie mums?... Ai, kādēļ tad ne! Zirgiem vajag atpūsties, līdz pilsētai jūs tik un tā netiksiet pirms tumsas...

— Vai zināt, te nemaz nav sliktāka dzīve kā kūrmājā, — pēc stundas ceturkšņa, kad visi sēdēja lievenī un dzēra kāliju, noteica Tonija. — Kāds lielisks gaiss! Jau te sajūtama jūras zāļu smarža. Esmu bezgala priecīga, ka varu atkal padzīvot Trāvemindē!

Starp zaļām lapām apaugušajiem lieveņa stabiem bija redzama saulē mirdzošā upe ar neskaitāmi daudzām laiviņām un piestātnēm, viņā pusē varēja saskatīt Meklenburgas pussalas izliekumu ar plosta vietu ‘'Privals” un pārcēlāja māju uz tās. Platās, bļodiņām līdzīgās kafijas tases ar zilām maliņām likās neparasti smagas, salīdzinot ar glezno senlaiku porcelānu, ko lietoja mājās; bet galds ar lauku puķēm līdzās Tonijus kafijas tasei aicināt aicināja, un viesi pēc garā brauciena bija krietni izsalkuši.

— Nu, jaunkundze te varēs labi atpūsties,—namamāte sacīja. — Viņa izskatās diezgan sagurusi, ja drīkstu tā sacīt; to dara pilsētas gaiss un tad vēl visi tie vakari un balles...

Švarckopfa kundze bija Šlūtupas mācītāja meita, pēc izskata gadus piecdesmit veca; tā bija kalsnēja sieviete, galvas tiesu mazāka par Toniju, ar gludi sasukātiem, vēl melniem, uz pakauša tīkliņā saņemtiem matiem. Tumšbrūnā apģērbā ar baltu adītu apkaklīti un tādām pašām aprocēm

viņa likās ļoti spodra, priecīga un laipna, un viesus tā cītīgi mieloja ar pašceptu ogu maizi no laivai līdzīga groziņa, kam apkārt stāvēja krējums, cukurs, sviests un šūnu medus. Groziņu bija zīlēm izrakstījusi mazā Meta, jauka, maza meitenīte ar linu baltām, nepaklausīgām biželēm, kura, skotu svārciņos tērpusies, sēdēja blakus mātei.

Švarckopfa kundze atvainojās, ka viešņai nolemtā istaba, kurā Tonija jau bija paguvusi uzposties, esot tik vienkārša.

— Istaba ir ļoti jauka! — Tonija atbildēja. — Tur redzama jūra, un tas ir galvenais. — Un viņa iemērca jau ceturto ogu maizes gabalu kafijā. Tomass ar veco loču komandieri sarunājās par “Vullenvēveri”, kas patlaban atradās pilsētā remontā...

Pēkšņi lievenī ienāca gadus divdesmit vecs jauneklis ar grāmatu rokā, viņš noņēma pelēko platmali un nosarcis neveikli palocījās.

Nu, mans dēls,— teica loču komandieris,— tu nāc par vēlu... —Tad viņš iepazīstināja to ar viesiem: —Tas ir mans dēls... — Viņš pateica arī vārdu, bet Tonija to nesaprata. — Studē medicīnu... pavada pie mums savu brīvlaiku...

Ļoti patīkami, — Tonija atbildēja, kā tai bija mācīts. Tomass piecēlās un sniedza jauneklim roku. Jaunais Švarckopfs vēlreiz palocījās, nolika grāmatu un, atkal nosarkdams, sēdās pie galda.

Viņš bija vidēja auguma, diezgan kalsnējs, ļoti gaišiem matiem, un tikko dīgstošās Ūsiņas, tāpat kā īsi apcirptos matus, kas klāja viņa iegareno galvu, gandrīz nemaz nevarēja saredzēt; tas harmonēja ar ļoti balto, porcelānam līdzīgo seju, kas bieži pietvīka sārta jo sārta. Viņa acis, tāpat kā tēvam, bija zilas, tikai mazliet tumšākas, un raudzījās tikpat labsirdīgi, mierīgi un pētoši; seja bija pareizi veidota un atstāja patīkamu iespaidu. Kad viņš sāka ēst, kļuva redzami viņa neparasti skaistie zobi, tik balti kā nospodrināts ziloņkauls. Mugurā viņam bija pelēks, cieši aizpogāts kamzolis ar uzšūtām kabatām un gumijas ievilkumu uz muguras.

— Es ļoti atvainojos, ka nokavēju, — viņš teica. Viņš runāja pasmagi un mazliet aizsmakušā balsī. — Jūrmalā sāku lasīt un laikus nepaskatījos, cik pulkstenis. — Viņš klusēdams ēda, šad tad vērīgi palūkodamies uz Toniju un viņas brāli.

Vēlāk, kad namamāte Toniju sāka atkal cienāt, viņš ierunājās:

— Šūnu medu varat droši ēst, Budenbroka jaunkundz... Tā ir tīra dabas dāvana... Un skaidri zinām, ko apēdam... Vai zināt, jums būs krietni jāēd! Šejienes gaiss prasa daudz enerģijas... veicina vielu maiņu. Ja neēdīsiet, cik vajadzīgs, jūs novājēsiet...— Viņam bija simpātisks un naivs ieradums runājot paliekties mazliet uz priekšu un skatīties dažbrīd pavisam uz citu cilvēku, nevis uz to, ar ko runāja.

Viņa māte mīlīgi noklausījās, ko viņš saka, un tad pameta acis uz Toniju, gribēdama redzēt, kādu iespaidu uz viņu atstāj dēla vārdi. Bet vecais Švarckopfs aizrādīja:

— Nelielies nu, daktera kungs, ar savu vielu maiņu.... Tādas lietas mūs neinteresē. —Tad jauneklis sāka smieties un nosarcis paskatījās uz Tonijas šķīvi.

Pāris reižu loču komandieris minēja sava dēla vārdu, bet Tonija nevarēja un nevarēja to uztvert — “Mors” vai “Mords”... tik grūti bija saprast vecā vīra plato lejasvācu izrunu.

Pēc maltītes, kad Dīderihs Švarckopfs, omulīgi pavēris svārkus virs baltās vestes, spilgtajā saulē acis mirkšķinādams, reizē ar dēlu aizsmēķēja īsās koka pīpes un Tomass savus iemīļotos papirosus, jaunieši iedegās dzīvā sarunā par bijušajiem skolas laikiem; arī Tonij а tērzēja līdzi. Pieminēja Štengela kungu... “Tev vajadzēja uzvilkt līņu, bet ko tu dari? Tu esi novilcis svītru!” Žēl, ka te nebija Kristiānā, tas vēl labāk prastu atdarināt...

Te Tomass, rādīdams uz puķēm, kas stāvēja Tonijas priekšā uz galda, ieteicās:

— Grīnliha kungs sacītu: “Tas ļoti pušķo.”

Bet Tonija, aiz dusmām nosarkdama, iegrūda brālim dunku sānos un izbijusies paskatījās uz jauno Švarckopfu.

Šodien kafiju bija dzēruši ļoti vēlu, un arī pēc tam visi ilgi palika kopā pie galda. Jau nāca pusseptiņi un viņpus “Privala” metās krēsla, kad loču komandieris piecēlās.

— Nu, kungi, jūs mani atvainojiet! — viņš noteica. — Man vēl jāaiziet līdz loču mājai... Ja visi esat ar mieru, vakariņas ēdīsim astoņos... Varbūt, Meta, šodien mazliet vēlāk, vai ne?... Un tu... — viņš atkal minēja sava dēla vārdu, — tu te nesēdi... Kj vien laukā un ņemies ar saviem kauliem... Budenbroka jaunkundze droši vien gribēs izkravāt savas lietas... Vai varbūt vēlaties iet uz jūrmalu... Tikai netraucē viesus!

— Bet, Dīderih, mans Dievs, kādēļ tad viņš nevar vēl brītiņu pasēdēt pie mums? — Švarckopfa kundze lēnīgi un pārmetoši iebilda. — Un, ja viesi grib iet uzjūrmalu, kādēļ tad viņš nevar iet līdzi? Viņam taču brīvdienas, Dīderih!... Vai tad viņš lai nekā nemana no tā, ka mums ir viesi?

Sestā nodaļa

Nākamajā rītā Tonija pamodās mazā, tīrā istabiņā, kur mēbeles bija pārvilktas ar gaišu, puķotu drānu, pilna satraukuma un prieka, kādu izjūt ikviens cilvēks, kad atver acis jaunos dzīves apstākļos.

Viņa piecēlās gultā sēdus. Rokām ceļus apņēmusi un izspūrušu galvu atmetusi, tā piemiegtām acīm raudzījās uz šaurajām un žilbinoši spožajām dienas gaismas svītrām, kas pa aizvērto slēģu spraugām spiedās istabā, vēlreiz mierīgi pārdomādama vakardienas piedzīvojumus.

Grīnliha kungu viņa bija gandrīz jau aizmirsusi. Tā nedomāja arī par pilsētu, ne par briesmīgo notikumu ainavu istabā, ne par vecāku un mācītāja Kcllinga pamācībām. Te viņa varēs ik rītu pamosties bez rūpēm... Švarckopfi ir brīnišķīgi cilvēki. Vakar vakarā pasniedza apelsīnu boli, un viņi saskandināja uz laimīgu sadzīvošanu. Visi jutās ļoti jautri. Vecais Švarckopfs stāstīja jūrnieku piedzīvojumus un jaunais par Gelingeni, kur viņš studēja... Bet dīvaini, ka viņa vēl arvien nezināja šī cilvēka vārdu! Ar lielāko interesi viņa centās to uzzināt, bet pie vakariņu galda neviens to vairs nepieminēja, un bija neērti jautāt. Viņai visu laiku par to bija jādomā... Mans Dievs, kā tad to jaunekli īsti sauc! Mors... Mords?... Starp citu, šis Mors vai Mords viņai tīri labi patika. Labsirdīgi un šķelmīgi smaidīdams, viņš, ūdeni lūdzot, neteica vis “ūdens”, bet minēja dažus burtus un ciparus, tā ka vecais Švarckopfs pat noskaitās. Jā, bet tā taču esot ūdens zinātniskā formula... protams, ne jau šejienes ūdens, jo Trāvemindes šķidruma formula droši vien būšot daudz komplicētāka. Kurā katrā mirklī tajā varētu atrast medūzas, cik vien tīk... Acīmredzot augstajai valdībai ir savs jēdziens par saldūdeņiem... levs viņam izteica pārmetumu, ka tas nicinoši izsakoties par valdību. Švarckopfa kundze visu laiku lūkojās Tonijas sejā, gribēdama notvert, vai viņa ir sajūsmināta, jo jauneklis patiešām prata runāt interesanti, jautri, zinātniski... Pret Toniju viņš bija ļoti uzmanīgs. Viņa sūdzējās, ka ēdot tai galva kļūst karsta, izteikdama domas, vai viņai neesot par daudz asiņu... Un ko viņš atbildēja? Viņš palūkojās uz to un sacīja: “Jā, artērijas pie deniņiem palielas, bet tas nebūt nenozīmē, ka asiņu par daudz vai ka galvā netrūkst sarkano asinsķermenīšu... Varot būt, ka viņa ir mazliet mazasinīga...”

No kokgriezumiem izrotātā sienas pulksteņa izlēca dzeguze un sāka kūkot. — Septiņi, astoņi, deviņi, — Tonija skaitīja, — augšā! — Viņa uzlēca no gultas un atgrūda slēģus. Debesis bija it kā nomākušās, bet saule tomēr spīdēja. Pāri laukumam un tornim tālu, tālu redzēja jūru ar baltām viļņu galotnēm, pa labi līkumā, Mēklenburgas

piekrastes ietverta, tā kā zilganzaļa lente aizvijās līdz tveices pilnajai apvāršņa malai, saplūzdama ar to kopā. “Vēlāk iešu peldēties,” Tonija domāja, “bet vispirms krietni jāpabrokasto, lai vielu maiņa mani pārāk nenogurdina...” Smaidoša, jautra un priecīga viņa sāka mazgāties un ģērbties.

Bija dažas minūtes pāri pusdesmitiem, kad viņa izgāja no savas istabas. Istabas durvis, kurā gulēja Tomass, bija vaļā; jau agri no rīta viņš bija aizbraucis uz pilsētu. Pat šeit, augšējā stāvā, kur bija tikai guļamistabas, varēja sajust smaržojam kafiju. Tā likās esam mazās mājiņas raksturīgākā smarža, un, kad Tonija, turēdamās pie vienkāršo koka kāpņu margām, devās lejā un gāja pa gaiteni garām viesistabai, ēdamistabai un loču komandiera birojam, šī smarža arvien pieņēmās. Spirgta un starojoša savā baltajā kleitā viņa iegāja lievenī.

Švarckopfa kundze viena pati ar dēlu sēdēja pie galda, kas pa pusei jau bija novākts. Virs brūnās kleitas viņa bija apsējusi zili rūtainu virtuves priekšautu. Viņai priekšā uz galda stāvēja groziņš ar atslēgām.

—Tūkstoškārt atvainojiet, — namamāte pieceldamās sacīja, — ka mēs jūs, Budenbroka jaunkundz, nepagaidījām! Mēs esam vienkārši ļaudis, mēs ceļamies agri. Vai simts darbu jāpadara... Švarckopfs ir savā birojā... Jaunkundze jau nedusmosies, vai ne?

Arī Tonija atvainojās.

— Nedomājiet, ka es vienmēr tik ilgi guļu! Man tīri kauns. Bet vakarējā bole...

Nu sāka smieties jaunais Švarckopfs. īso koka pīpi rokā turēdams, viņš stāvēja pie galda. Viņam priekšā bija avīze.

— Jā, jūs esat vainīgs, — Tonija teica. — Labrīt!... Jūs visu laiku ar mani saskandinājāt... Tāpēc man nu būs jādzer auksta kafija. Man jau vajadzēja būt paēdušai, un arī izpeldēties bija laiks...

—Nē, jaunai dāmai tas būtu par agru! Septiņos ūdens vēl bija diezgan vēss, vienpadsmit grādu... Pēc siltas gultas tas ir mazliet par aukstu...

— Kādēļ jūs domājat, ka gribu peldēties siltā ūdenī, monsieur ? —Tonija sēdās pie galda. — Švarckopfa kundze, jūs taču esat pat paglabājusi man siltu kafiju!... Ieliet es pati ieliešu... daudzreiz pateicos!

Namamāte noskatījās, kā viešņa sāk ēst.

— Vai jaunkundzei pirmo nakti bija laba guļa? Jā, mans Dievs, matračos tikai jūras zāle... mēs esam vienkārši ļaudis... Bet nu — labu ēstgribu un priecīgu rīta cēlienu! Droši vien jūrmalā jaunkundze satiks dažu labu paziņu... Ja jums nekas nav pretī, mans dēls jūs pavadīs. Piedodiet, ka ilgāk nevaru palikt ar jums kopā, jāsāk domāt par pusdienām. Man tur cepas desa... Cik nu varam, tik gādājam.

— Man pietiks ar šūnu medu, — noteica Tonija, kad viņi bija divi vien palikuši. —Tad vismaz skaidri zini, ko esi ēdis.

Jaunais Švarckopfs piecēlās un nolika savu pīpi uz lieveņa malas.

— Kādēļ jūs vairs nesmēķējat? Nē, mani tas nemaz netraucē. Kad mājās sēžos pie brokastīm, tēvs jau ir pilnu istabu piekūpinājis... Sakiet man... — viņa pēkšņi vaicāja, — vai tiesa, ka vienā olā tikpat daudz barības vielu, cik ccturtdaļmārciņā gaļas?

Viņš nosarka kā biete.

— Budenbroka jaunkundze, vai gribat par mani zoboties? — viņš noprasīja, pa pusei smaidot, pa pusei noskaities. — Jau tēvs mani vakar vakarā norāja par manu pārgudri muļķīgo izrunāšanos, kā viņš mēdz sacīt...

Bet es to jums jautāju bez zobgalības! — viņa aiz mulsuma pat neēda vairs. — Pārgudro izrunāšanos! Kā nu tā var sacīt!... Es labprāt šo un to gribētu uzzināt... Mans Dievs, jūs redzat, es esmu tīrā zoss! Pie Zezemī Veihbrotas es vienmēr biju viena no slinkākajām. Bet jūs, man liekas, zināt tik daudz... — Sevī viņa nodomāja: “Pārgudra izrunāšanās? Ja cilvēks ir starp maz pazīstamiem ļaudīm, viņš cenšas parādīt savas spējas, grib visiem patikt, — tas taču saprotams...”

— Jā, — viņš glaimots atbildēja, — tas tiešām daļēji atbilst patiesībai. Kas attiecas uz noteiktām barības vielām...

Kamēr Tonija brokastoja un jaunais Švarckopfs atkal pīpēja savu pīpi, viņi sāka tērzēt par Zezemī Veihbrotu, par Tonijas dzīvi pansijā, par viņas draudzenēm — Gerdu Amoldsenu, kas tagad dzīvo Amsterdamā, un Armgardi fon Šillingu, kuras balto māju no jūrmalas var redzēt, vismaz skaidrā laikā...

Vēlāk, paēdusi un noslaucījusi muti, Tonija, uz avīzi skatīdamās, vaicāja:

— Vai tur raksta ko jaunu?

Jaunais Švarckopfs pasmējās un zobgalīgi papurināja galvu.

— Ak nē... Ko gan viņi var uzrakstīt?... Vai zināt, šīs “Vietējās Ziņas” ir tikai tāda nožēlojama lapele!

— Nu?... Bet tēvs un māte visu laiku to abonē.

— Nu jā! — viņš teica un atkal nosarka... — Es arī to lasu, kā pati redzat, jo cita nekā nav. Bet tādā ziņojumā, ka kāds lieltirgotājs vai tāds un tāds konsuls drīzumā svinēs savas sudrabkāzas, gan nekā valdzinoša nav... Jā, jā! Jūs smejaties... Bet jums vajadzētu palasīt citas avīzes — “Kēnigsbergas Hartunga Avīzi” vai “Reinas Avīzi”... tur jūs atrastu gluži ko citu! Lai Prūsijas karalis sacītu ko sacīdams...

— Ko tad tas saka?

— Jā... nē, diemžēl dāmai es to nevaru pateikt... — Un jauneklis atkal nosarka. — Tas par šo avīzi bija izteicies diezgan neatzinīgi,— viņš turpināja, ironiski smīnēdams, kas Toniju nepatīkami aizskāra. — Avīze esot necienīgi rakstījusi par valdību, par muižniekiem, mācītājiem un augstākām aprindām... tā ļoti veikli prot cenzūru aiz deguna vazāt...

— Arī jūs gan nekā laba nesakāt par augstākajām aprindām?

— Es? — viņš vaicāja un pats samulsa... Tonija piecēlās.

— Nu, par to mēs vēl citreiz parunāsim. Bet kā būtu, ja es ietu uz jūrmalu? Redziet, debesis jau gluži zilas. Šodien vairs nelīs. Man ļoti gribas atkal reiz izpeldēties jūrā. Vai pavadīsiet mani?...

Septītā nodaļa

Viņa uzlika galvā salmu cepuri ar platajām malām un atvēra saulessargu, jo gaiss bija tveices pilns, kaut arī pūta viegls jūras vējš. Jaunais Švarckopfs savu pelēko cepuri galvā un grāmatu rokā soļoja viņai līdzās, šad un tad uz viņu paskatīdamies. Viņi gāja gar priekšējo namu rindu, pēc tam cauri klusajam kūrmājas dārzam, kur nebija nevienas ēkas, tikai grantēti celiņi un rožu krūmi. Koncertzāle, skuju kokos paslēpusies, klusi stāvēja iepretī kūrmājai, konditorejai un abiem sargu namiņiem, kurus savienoja gara eja. Bija apmēram pusdivpadsmit; peldviesiem vēl vajadzēja būt jūrmalā.

Abi pārgāja pāri bērnu rotaļlaukumam, kur bija soli un lielas šūpoles, pagāja tuvu garām silto vannu iestādei un lēni aizsoļoja pa kāpām. Zālē rotājās saule, pastiprinādama āboliņa un laukpuķu reibinošo smaržu, gaisā sīca zilas mušas. Bija dzirdama vienmuļa, dobja jūras šņākoņa, un tālu no krasta šur tur pacēlās sīku, putojošu viļņu virsotnes.

— Ko jūs tur lasāt? — Tonija vaicāja.

Jaunais Švarckopfs paņēma grāmatu abās rokās un ātri to pāršķirstīja.

— Ak, tas jūs nevar interesēt, Budenbroka jaunkundzi Tikai par asinīm, slimībām un zarnām... Piemēram, šajā lappusē rakstīts par plaušu tūsku, tautas valodā to sauc par plaušu trieku. Plaušu dziedzeri tad piepildās ar īpašu šķidrumu... Tas ir ļoti bīstami un diezgan bieži gadās pie plaušu karsoņa slimniekiem. Ja rodas sarežģījumi, tad slimnieks vairs nevar paelpot un viņam jāmirst. Un par to visu te pastāstīts gluži vēsi un mierīgi...

— Jā, plīl... Bet ja grib par ārstu kļūt... Es gādāšu, lai jūs būtu mūsu mājas ārsts, kad vecais Grābovs beigs praktizēt.

— ĀL. Un ko jūs lasāt, Budenbroka jaunkundz, ja drīkstu vaicāt?

— Vai Hofmani pazīstat? — Tonija jautāja.

— To, kurš rakstījis par kapelmeistaru un zelta podu? Jā, tas ļoti lauki raksta... Bet zināt, tas tomēr vairāk dāmām domāts. Vīriešiem mūsdienās jālasa kas eits.

— Es gribu jums ko vaicāt,— Tonija saņemdamās pēc brītiņa teica. — Sakiet, — kā jūs īsti sauc? Es vēl ne reizes neesmu jūsu vārdu pareizi sadzirdējusi... un kļūstu gluži nervoza! Visu laiku par to gudroju...

— Gudrojat?

— Nūjā, bet tagad man vēl vairāk jāsamulst! Protams, nav pieņemts tādas lietas vaicāt, bet es esmu ļoti ziņkārīga... Varu arī paliki nezinājusi.

— Mans vārds ir Mortens, — viņš teica un nosarka vairāk nekā jebkad.

— Mortens? Skaists vārds!

— Kur nu! Skaists...

— Jā, mans Dievs... taču skaistāks par kādu nebūt parastu vārdu. Skan neparastāk, ārzemnieciskāk...

— Jūs, Budenbroka jaunkundz, esat romantiķe, par daudz lasāt Hofmani... Lieta ir daudz vienkāršāka: mans vectēvs bijis pa pusei norvēģis un saucies Mortens. Viņa piemiņai arī es esmu tā nokristīts. Tas ir viss...

Uzmanīgi Tonija kāpa lejup pa garo, aso kāpu zāli, kas auga kailā liedaga malā. Tālāk bija vesela rinda no koka būvētu jūras paviljonu ar smailiem jumtiem, un starp tiem varēja redzēt pītos jūrmalas krēslus, ap kuriem karstajās smiltīs gulēja veselas ģimenes: dāmas ar ziliem aizsargpensnejiem un bibliotēkas grāmatām rokās; gaišos uzvalkos tērpušies kungi, kuri aiz gara laika ar spieķiem zīmēja smiltīs dažādas figūras; saulē nodeguši bērni ar lielām salmu cepurēm galvā rakņājās smiltīs, vēlās riņķī, smēla ūdeni, cepa smilšu kūkas, raka tuneļus, bradāja pa seklajiem viļņiem un peldināja kuģīšus... Pa labi jūrā iestiepās peldētavas koka ēka.

— Nu mēs taisnā ceļā ejam uz Mellendorpfu paviljonu, —Tonija teica. —Apmetīsim vismaz kādu līkumu!

— Labprāt... Bet jūs droši vien gribēsiet pievienoties paziņām... Ejiet vien, es pasēdēšu tur uz akmeņiem.

— Pievienoties?... Jā, jā, labdienas katrā ziņā būs viņiem jāpasaka. Bet, taisnību sakot, arī tas man nemaz nepatīk. Es atbraucu šurp atpūsties no visa...

— Atpūsties? No kā tad?

— Nu, no...

— Vai zināt, Budenbrokajaunkundz, arī cs gribu jums ko vaicāt... Tikai citā reizē, kad būs izdevīgs gadījums. Nu atļaujiet man atvadīties! Es apsēdīšos tur uz akmeņiem...

— Vai drīkst jūs, Švarckopfa kungs, iepazīstināt ar maniem paziņām? — Tonija svarīgi jautāja.

— Nē, nē, — Mortens steigšus atteica, — ļoti pateicos. Es jau neesmu tādu aprindu cilvēks. Es apsēdīšos uz akmeņiem...

Tā bija lielāka sabiedrība, pie kuras Tonija piegāja, bet Mortens Svarckopfs apsēdās uz milzīgajiem akmeņiem, kas gulēja ūdens malā blakus peldiestādei. Visa šī sabiedrība bija apmetusies Mellendorpfu paviljona priekšā, tās bija Mellendorpfu, Hāgenštrēmu, Kistenmākcru un Fričes ģimenes. Atskaitot 1 lamburgas konsulu Friči, kam tas viss piederēja, un dzīves baudītāju Pēteri Dēlmani, tur bija tikai dāmas un bērni, jo bija darbdiena un visi pārējie vīrieši atradās pilsētā savās veikalu darīšanās. Konsuls Friče, vecāks kungs ar gludi noskūtu, augstmanīgu seju, vaļējā paviljonā nodarbojās ar tālskati, pavērsis to pret tālumā saredzamo buru laivu. Pēteris Dēlmanis, platu salmu cepuri galvā, ar īsi apcirptu jūrnieka bārdu, tērzēja ar dāmām, kuras gulēja smiltīs uz plediem vai sēdēja uz maziem buru audekla krēsliem. Tur bija senatora Meilendorpfa kundze, dzimusi Langhalsa, tā cilāja lorneti garā rokturī, un viņas sirmie mati bija lielā nekārtībā; Hāgen-štrēma kundze ar savu meitu Jūlīti, neliela auguma jaunavu ar briljanta auskariem tāpat kā mātei; konsula Kistenmākera kundze ar meitām un konsula Fričes kundze, maza, sanīkusi dāma ar aubi galvā, — viņa peldvietā izpildīja namamātes pienākumus. Piesarkusi un gurdena, tā interesējās tikai par deju vakariem, bērnu ballēm, izlozēm un izbraukumiem ar buru laivām... Gabaliņu tālāk sēdēja dāma, kas viņai lasīja priekšā. Bērni rotaļājās ūdens malā.

“Kistenmākera un dēla” vīntirgotava pēdējos gados zeltiņ zēla, sākdama izskaust C. F. Kepena finnu. Abi dēli, Eduards un Stefans, jau strādāja tēva veikalā. Konsulam Dēlmanim pilnīgi trūka smalko manieru, kādas bija, piemēram, Justam Krēgeram; viņš bija jautrs dzīves baudītājs, labsirdīgi parupjš, kurš sabiedrībā drīkstēja daudz ko atļauties, zinādams, ka it sevišķi dāmas to ieredz kā savādnieku viņa jautrās, pārdrošās un skaļās izturēšanās dēļ. Reiz, kad dinejā pie Budenbrokiem ilgāku laiku nenesa gaidīto maltīti un namamāte gluži samulsa, bet viesi jutās neērti, viņš visus atkal uzjautrināja, savā skaļajā un platajā balsī pāri visam galdam nolēkdams; “Konsula kundze, es jau esmu tik tālu!”

Tikpat skaļi un rupjā balsī viņš patlaban stāstīja divdomīgas anekdotes, sapiparodams tās ar lejasvācu izloksnes izteicieniem...

Senatora Mellendorpfa kundze, gluži gurda no smiekliem, reižu reizēm iesaucās:

Ak Dievs, konsula kungs, palieciet taču acumirkli mierā!

Toniju Budenbroku Hāgenštrēmi saņēma auksti, visa pārējā sabiedrība sirsnīgi. Pat konsuls Friče steigšus nonāca lejā pa paviljona kāpnēm, cerēdams, ka vismaz nākamajā gadā Budenbroki palīdzēs peldvietā radīt vairāk kustības un dzīvības.

—Jūsu padevīgais kalps, jaunkundzi — konsuls Dēlmanis pateica t ik vien iespējams smalki, jo labi zināja, ka Budenbroka jaunkundze nav viņa rupjību cienītāja.

— Budenbroka jaunkundze!

— Arī jūs te?

— Cik jauki!

— Vai jau ilgu laiku?

— Un cik brī-īnišķīgs tērps! — Viņi teica “brī-īnišķīgs”.

— Kur jūs dzīvojat?

— Pie Švarckopliem?

— Pie loču komandiera?

— Cik oriģināli!

— Tas patiesi ir ā-ārkārtīgi oriģināli. — Viņi teica “ā-ārkārtīgi”.

— Jūs dzīvojat pilsētā?— peldvietas īpašnieks konsuls Friče jautāja, neizrādīdams, ka viņu tas nepatīkami aizskāra.

— Vai varam cerēt, ka būsiet nākošajā deju vakarā? — konsula kundze jautāja.

— Ak, tikai uz īsu laiku Trāvemindē? — kāda cita dāma piebilda.

— Vai jums, mīļā, neliekas, ka tie Budenbroki arvien grib no citiem atšķirties?— Hagenštrēma kundze čukstēja senatora Mellendorpfa kundzei.

— Un jūs vēl neesat peldējusies? — kāds apvaicājās. — Kura no jaunajām dāmām vēl nav šodien peldējusies? Marija, Jūlīte, Luīze? Protams, jūsu draudzenes peldēsies reizē ar jums, Antonijas jaun-kundz...

Dažas no jaunajām meitenēm nošķīrās no sabiedrības un aizgāja kopā ar Toniju peldēties, un Pēteris Dēlmanis nebūt nebija jālūdz pavadīt dāmas gar jūrmalu.

— Mans Dievs! Vai atceraties vēl skolas gadus? —Tonija vaicāja Jūlitei Hāgenštrēmai.

— J-jā! Jūs vienmēr citas kaitinājāt, — Jūlīte teica, līdzcietīgi smaidot.

Viņas gāja pa dēju laipām, kas veda uz peldētavu; ejot gar akmeņiem, kur sēdēja Mortens Svarckopfs ar grāmatu, Tonija māja viņam

no tālienes, vairākas reizes ātri galvu palocīdama. Viena no meitenēm apvaicājās:

— Tonij, ko tu tur sveicini?

— Tas ir jaunais Švarckopfs, — Tonija teica, — viņš mani pavadīja uz šejieni.

— Loču komandiera dēls? — Jūlītc Hāgenštrēma jautāja, savām spožajām, melnajām acīm cieši uz Mortenu skatīdamās, un arī viņš melanholiski nolūkojās elegantajās jaunavās. Bet Tonija skaļā balsī teica:

— Viena gan man ir žēl, tas ir, ka te nav, piemēram, Augusta Mel-lendorpfa... Darbdienās jūrmalā droši vien ir ļoti garlaicīgi!

Astotā nodaļa

Sākās jaukas un gaišas vasaras dienas, interesantākas un patīkamākas, kādas Tonija Budenbroka Trāvemindē jebkad bija piedzīvojusi. Viņa atspirga, jo nekas viņu vairs nenomāca; viņas vārdos un kustībās atkal bija senā bezrūpība un jautrība. Svētdienā kopā ar Tomu un Kristiānu atbraucis Trāvemindē, konsuls nevarēja nopriecāties vien, cik Tonija kļuvusi žirgta. Pusdienas viņi ēda kūrmājā, kafiju, mūzikai spēlējot, padzēra zem brezenta jumtiņa konditorejā, tad paraudzījās, kas notiek ruletes zālē, kur drūzmējās ļaudis, kam palika jautrība, kā, piemēram, Justs Krēgers un Pēteris Dēlmanis; konsuls pats nekad nespēlēja.

Tonija sauļojās, peldējās, ēda ceptas desas ar vircotu mērci, un abi ar Mortenu gāja pastaigāties pa šoseju līdz pat kaimiņu ciemam vai pa jūrmalu līdz augstajam “Jūras templim”, no kurienes varēja tālu pārredzēt jūru un sauszemi, vai arī mežiņā aiz kūrmājas, kur augstā uzkalnā atradās lielais pusdienu zvans. Dažreiz viņi sēdās laivā un brauca pāri uz "Privātu”, kur varēja lasīt dzintara gabaliņus...

Mortens bija interesants pavadonis, lai gan viņa domas bija mazliet par daudz dedzīgas un kritiskas. Par visām lietām viņam bija stingrs un taisnīgs spriedums, ko viņš droši izteica, lai gan pats, to darot, bieži vien nosarka. Kad viņš diezgan neveikli, bet dzēlīgi visus augsl-dzimušos devēja par idiotiem un garā nabagiem, Tonija noskuma un rāja viņu, tomēr bija ļoti lepna, ka viņš tai uzticas un vaļsirdīgi izsaka savas domas, pat vecākiem tās slēpdams. Reiz viņš teica:

— Tas man jums jāizstāsta: Gelingenē manā istabā man ir īsts skelets... zināt, ar stiepli saturēti cilvēka kauli. Na, un šim skeletam es uzvilku vecu policista formas tērpu... Nu! Vai tas nav lieliski, kā jums šķiet? Dieva dēļ, tikai nesakiet to manam tēvam!

( itādi nemaz nevarēja būt — Tonija jūrmalā vai kūrmājas dārzā bieži satikās ar saviem pilsētas paziņām, un tie viņu veda līdzi uz deju vakariem vai braucieniem ar buru laivām. Tad Mortens “sēdēja uz akmeņiem”. No pašas pirmās dienas šie akmeņi viņu valodā bija ieguvuši sevišķu nozīmi. “Uz akmeņiem sēdēt” nozīmēja “būt vien-luligam un garlaikoties”. Kad uznāca lietaina diena un visa jūra tinās pelēkā plīvurā, pilnīgi saplūzdama ar zemajām debesīm, un jūrmalas smiltis un visi ceļi kļuva slapji, Tonija teica:

— Šodien mums abiem jāsēž uz akmeņiem... tas ir— lievenī vai istabā. Cita nekā nav ko darīt; uzspēlējiet, Morten, savas studentu dziesmas, lai gan tās man bezgala apnikušas.

— Jā, — Mortens atbildēja, — sēdēsim mājā... Bet vai zināt, kad |iis esat pie manis, tad tie vairs nav akmeņi!... — Tēva klātbūtnē viņš par tādām lietām nerunāja, bet māte to drīkstēja dzirdēt.

— Kas tad nu? — loču komandieris jautāja, kad pēc pusdienām Tonija un Mortens abi piecēlās un taisījās iet pastaigāties... — Kur tad kungi tā dosies?

— Jā, Antonijas jaunkundze man atļāva viņu līdz “Jūras templim” pavadīt.

— Ak, atļāva? Saki man, mans dēls, — vai nebūtu prātīgāk, ja tu ietu savā istabā un pamācītos par nervu šķiedrām? Kamēr brauksi uz Getingeni, būsi visu aizmirsis...

Bet Švarckopfa kundze rāmi iebilda:

Dīderih! Ak Dievs, kādēļ tad viņš nevar iet? Lai pavada jaunkundzi! Ir taču brīvdienas! Vai tad lai viņš nekā nejūt no tā, ka mums ir viešņa?

Un viņi aizgāja.

Viņi gāja pa pašu jūras malu, tieši gar ūdeni, kur smiltis bija slapjas, gludas un cietas un kur visapkārt bija mazi, balti vai arī lielāki, garāki, kā opāls lāsmojoši gliemežvāki; kur vijās dzelteni zaļā, valgā jūras zāle ar apaļiem, tukšiem augļiem, kas paukšķēja, kad tos saspieda rokā; kur varēja atrast vienkāršās, caurspīdīgās vai arī sarkandzeltenās, indīgās medūzas, kas dedzina kājas, ja peldoties tās aizskar...

— Vai zināt, cik es agrāk biju liela muļķe? — Tonija ierunājās. — Es gribēju raibās zvaigznes atšķirt no recekļa. Ietinu mutautā veselu kaudzi medūzu un nesu uz mājām, kur tās rūpīgi saliku uz balkona saulē, lai izgaro... tad zvaigznēm, pēc manām domām, vajadzēja palikt pāri! Jā, skaisti... Kad vēlāk paskatījos, pāri bija palicis tikai krietni liels, mitrs plankums, kas mazliet oda pēc sapuvušām jūras zālēm...

Viņi gāja uz priekšu, garajiem viļņiem turpat līdzās ritmiski šalcot, un sejā tiem sitās svaigais, sāļais vējš, brīvs un netraucēts, ausis

dūkdams un patīkami reibinādams... Viņi gāja gar jūru šajā tālajā, klusi šalcošajā mierā, kas katram vismazākajam troksnītim piešķir noslēpumainu nozīmi...

Pa kreisi bija izrobotas dzeltena māla un akmeņu nogāzes, kuru asie stūri vienmēr no jauna aizsedza krasta līkumus. Pludmale kļuva akmeņaina, tādēļ viņi uzkāpa kraujā un turpināja iet cauri mežam pa ceļu, kas veda kalnup uz “Jūras templi”. “Jūras templis” bija apaļš paviljons, celts no nelīdzeniem bluķiem un dēļiem, iekšpusē tā sienas bija norakstītas dažādiem teikumiem, iniciāļiem, dzeju pantiem, uzzīmētām sirdīm... Tonija un Mortens nosēdās uz šaura, rupji aptēsta koka sola vienā no paviljona nelielajiem nodalījumiem jūras pusē; tur smaržoja pēc koka kā peldiestādes kabīnēs.

Te, augšā, pēcpusdienas stundā valdīja dziļš un svinīgs klusums. Gaisā vīteroja putnu pāris, un koku klusā šalkoņa saplūda kopā ar jūras šņākšanu; tur lejā tālumā bija redzamas kāda kuģa buras un masti. Pasargāti no vēja, kas visu laiku bija svilpojis gar ausīm, viņi nu atradās pārdomas rosinošā klusumā.

Tonija ievaicājās:

— Vai tas brauc šurp vai iet projām?

— Kas? — Mortens jautāja savā pasmagajā balsī un, it kā pamodies no sapņiem, steigšus pateica: — Brauc projām! Tas ir “Birģermeistars Stēnboks”, tas brauc uz Krieviju, līs tam līdzi nebrauktu, — viņš pēc brītiņa piebilda, tur notiek vēl ļaunākas lietas nekā pie mums.

Tā?! — Tonija vaicāja.— Nu jūs atkal sāksiet uzbrukt dižciltīgajiem, es to redzu no jūsu sejas. Tas nav glīti... Vai jūs vispār pazīstat kādu no viņiem?

— Nē! — gandrīz sadusmots iesaucās Mortens. — Paldies Dievam, nē!

— Jā, jā, redziet nu! Es gan pazinu kādu meiteni —Armgardi Гоп Šillingu, es jums par viņu jau stāstīju. Viņa bija labsirdīgāka par mums abiem, diezin vai viņa maz zināja, ka tās uzvārdam priekšā jāraksla “Гоп”, viņa labprāt ēda gaļas desu un runāja par savām govīm...

Ir jau arī izņēmumi, Tonijas jaunkundzi viņš dedzīgi iesaucās. — Bet ziniet... jūs esat jauna dāma, tādēļ par visu spriežat no sava personīgā viedokļa. Jūs pazīstat vienu dižciltīgo un sakāt: tas tik ir krietns cilvēks! Protams... bet var nepazīt nevienu no viņiem un tomēr nosodīt visus! Jo tā ir principa lieta, tas ir jautājums par pastāvošo iekārtu! “Un te nu jums jāklusē... Kā tad tā? Ir cilvēki, kuriem tikai jāpiedzimst, lai jau kļūtu izredzēti un dižciltīgi... lai tad nicinoši noskatītos uz citiem... jo šiem ciliem nav iespējams pacelties viņu augstumos, lai kādi būtu viņu nopelni... — Mortens runāja ar

ii.iivu un labsirdīgu sašutumu; viņš mēģināja arī žestikulēt, bet, pats i aizēdams, ka neizdodas, to atmeta. Un runāja tālāk. Viņš bija iekaras. Uz priekšu saliecies, lielo pirkstu starp kamzoļa pogām aizbāzis, viņš centās savas labsirdīgās acis padarīt skarbas un asas... — Mēs, pilsonība, trešā kārta, kā mūs līdz šim dēvēja, mēs gribam, lai turpmāk būtu vairs tikai nopelnu dižciltība, mēs vairs neatzīstam pagrimušo aristokrātiju, mēs noliedzam tagadējo kārtu valdību... mēs gribam, lai visi cilvēki būtu brīvi un vienlīdzīgi, lai neviens nav spiests otram pakļauties, bet visi lai pakļaujas tikai likumam!... Vairs nedrīkst būt nekādu privilēģiju, ne varmācību!... Visiem jākļūst vienlīdzīgiem savas valsts bērniem, un, tāpat kā nav vairs nekādas vidutājības starp cilvēku un Dievu, tikpat tiešām jābūt arī pilsoņu attiecībām pret valsti!... Mēs gribam preses, amatu un tirdzniecības brīvību. Mēs gribam, lai visi cilvēki bez kādām privilēģijām brīvi savā starpā sacenšas un lai vainagoti tiek nopelni!... Bet mēs esam apspiesti, nomākti... ko tad īsti es gribēju teikt? Jā, uzklausiet: pirms četriem gadiem visā valstī tika izdoti jauni likumi par augstskolām un presi — skaisti likumi! Nedrīkst ne rakstīt, ne mācīt patiesību, kas nesaskanētu ar pastāvošo kārtību... Vai saprotat? Patiesību nomāc, tai jāklusē... kādēļ? Tādēļ, ka tas patīk idiotiskai, novecojušai, iznīcībai nolemtai iekārtai, kurai, kā katram zināms, agri vai vēlu būs jāiet bojā... Man liekas, jūs nemaz nespējat aptvert, cik tā ir liela nelietība! Vara, muļķīgā, rupjā, nejaušā policijas vara, kas nemaz nav spējīga saprast ne garu, ne visu jauno, kas top... Nē, es jums tikai vēl vienu teikšu... Prūsijas karalis ir bijis ļoti netaisns! Toreiz, 1813. gadā, kad franči bija mūsu zemē, viņš aicināja mūs pie ieročiem un solīja konstitūciju... Mēs gājām, atbrīvojām Vāciju...

Tonija, zodu rokās atspiedusi, vērīgi noskatījās viņā un nopietni pārdomāja, vai tiešām viņš pats būtu piedalījies Napoleona izdzīšanā.

Bet vai jūs domājat, ka viņš turēja savu solījumu? Nē! Tagadējais karalis prot daiļi runāt, viņš ir sapņotājs, romantiķis, tāds pats kā jūs, Tonijas jaunkundz... Bet viens jums jāievēro: kad filozofi un dzejnieki kādu patiesību, kādu uzskatu vai principu ir jau pārvarējuši un atmetuši, tad nāk kāds karalis, kas tos tikai nupat ir atklājis, uzskata par visjaunāko un vislabāko, kas vien var būt, un cenšas tos ieviest dzīvē. Jā, tādi ir karaļi! Viņi ir ļoti viduvēji cilvēki, un dzīve aizsteigusies tiem tālu priekšā... Лк. ar Vāciju ir tāpat kā ar jaunu studentu, kas brīvības kara laikā bijis pilns jaunības sajūsmas un dedzības, bet nu kļuvis nožēlojams filistrs...

— Jā, jā, — Tonija noteica. — Tas viss ir labi. Bet atļaujiet man kaut ko jautāt... Kas gan jums tur daļas? Jūs jau neesat prūsis...

— Ak, Budenbroka jaunkundz, tāpat ir visur! Jā, es nosaucu jūsu uzvārdu; to cs darīju ar nodomu... īstenība man vajadzētu teikt mademoiselle Budenbroka, tieši tas jums piederētos. Vai tad pie mums cilvēki irbrīvāki, vienlīdzīgāki, brālīgāki nekā Prūsijā? Ierobežojumi, piederība pie zināmas kārtas, aristokrātijas vara — tāpat tc, kā tur... Jūs sajūtat simpātijas pret dižciltīgajiem... vai gribat, esjums pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka jūs pati esat aristokrāte! Jā, vai jūs to vēl nezinājāt?... Jūsu tēvs ir liels vīrs, un jūs esat princese. Dziļa plaisa šķir jūs no mums citiem, kas nepiederam pie jūsu valdošo ģimeņu aprindām. Jūs dažreiz varat ar kādu no mums atpūtas dēļ aiziet uz jūrmalu pastaigāties, bet, kad nokļūstat starp savējiem, starp izredzētajiem un privileģētajiem, tad jūsu ceļabiedram jāpaliek uz akmeņiem sēžot... — Viņa balss skanēja pavisam savādi, uztraukti.

— Morten, — Tonija skumji sacīja. — Tātad jūs, uz akmeņiem sēdēdams, tomēr esat dusmojies! Es taču lūdzu atļaut jūs iepazīstināt...

— Ak, Tonijas jaunkundz, jūs atkal spriežat kā jauna dāma! Es runāju par principu... Es saku, ka pie mums nav vairāk brālīgas cilvēcības kā Prūsijā... Ja cs par sevi runātu, — pēc brīža viņš klusi noteica, lai gan uztraukums vēl nebija rimis, — tad nerunātu par tagadni, bet drīzāk par nākotni... kad jūs kā tāda un tāda kundze pavisam nozudīsiet savās dižciltīgo aprindās un... tādiem kā es visu mūžu būs jāpaliek, uz akmeņiem sēžot...

Viņš apklusa, tāpat arī Tonija. Tā vairs neskatījās uz viņu, bet pavisam uz otru pusi, uz tempļa dēļu sienu sev līdzās. Labu laiku viņi abi nomākti klusēja.

— Vai atceraties, — Mortens atkal iesāka runāt, — nesen jums sacīju, ka gribu ko vaicāt? Jā, cs par to domāju jau no pirmās pēcpusdienas, kad jūs atbraucāt... Tikai nepūlieties atminēt! Jūs nevarat zināt, ko es domāju. Es to pavaicāšu citā reizē, kad būs izdevīgs gadījums; nav jau nekas steidzams, īstenībā man vienalga, tīrā ziņkārība... Nē, šodien es gribu jums tikai vienu teikt... pavisam ko citu... Skatieties!

Mortens izņēma no kamzoļa kabatas garas, krāsainas lentes galu un it kā gaidīdams, kā triumfēdams raudzījās Tonijai acīs.

— Cik skaista! — viņa neizpratnē teica. — Ko tas nozīmē?

Bet Mortens svinīgi teica:

— Tas nozīmē, ka esmu iestājies vienā no Getingenes studentu korporācijām, nu jūs to zināt! Man ir arī cepure ar šīm pašām krāsām, bet to es pa brīvlaiku uzliku galvā policista drēbēs ietērptajam skeletam... jo te es to nedrīkstu nēsāt, vai saprotat... Es taču drīkstu

i c iet, ka nevienam par to nestāstīsiet? Ja mans tēvs to dabūtu zināt, i.iil nelaime būtu mājā...

— Neteikšu neviena vārda, Morten! Uz mani varat paļauties!... Met es jau no tā nekā nesaprotu... Vai jūs visi esat sazvērējušies pret aristokrātiem?... Kādi ir jūsu nodomi?

— Mēs gribam panākt brīvību! — Mortens izsaucās.

— Brīvību? — viņa pārvaicāja.

— Jā gan, brīvību, saprotiet, brīvību!... — viņš atkārtoja, rokām nenoteikti, diezgan neveikli, bet jūsmīgi mādams uz jūras pusi, taču nevis uz to pusi, kur Mēklenburgas krasti ierobežoja jūras līci, bet lo, kur jūra bija klaja, kur tā, arvien šaurākās zaļās, zilās, dzeltenās un pelēkās strēlēs vilnīdama, varena un neaptverama cēlās pretim dziestošajam apvārsnim...

Tonijas skats slīdēja līdzi viņa rokai; abi raudzījās tālumā, un viņu rokas, kas uz koka sola bija saliktas līdzās, gandrīz jau savienojās. Ilgu laiku viņi klusēja, un jūra mierīgi un lēni vēla savus viļņus uz viņu pusi... Tonijai pēkšņi šķita, ka viņa ar Mortenu ir vienota lielā, neaptveramā, nenojaušamā un ilgu pilnā tieksmē pēc tā, ko sauc par “brīvību”.

Devītā nodaļa

— Cik savādi, Morten, ka piejūras nekad nav garlaicīgi! Pamēģiniet citur trīs vai četras stundas nogulēt uz muguras, nekā nedarot, gandrīz nekā nedomājot...

— Jā, jā... Lai gan man, Tonijas jaunkundz, jāatzīstas, ka agrāk dažu labu reizi garlaikojos; bet tas bija pirms dažām nedēļām...

Tuvojās rudens, jau cēlās pirmie lielie vēji. Pelēki, plāni, saplosīti mākoņi ātri traucās pa debesīm. Drūmā, savandītā jūra viscaur bija klāta baltām putām. Lielas, spēcīgas bangas ar baigu, nepielūdzamu mieru vēlās krastā, majestātiski noliecās un, tumšzaļas, metālspožas iedobes veidodamas, ar troksni izšļācās liedaga smiltīs.

Sezona bija beigusies. Daļa jūrmalas, kura vasarā bija peldviesu pilna, bet kur tagad paviljoni jau gandrīz bija nojaukti, likās kā izmirusi, tikai šur un tur vēl stāvēja pītie jūrmalas krēsli. Bet Tonija un Mortens kādā pēcpusdienā aizgāja labu gabalu tālāk, kur sākās dzeltenās māla nogāzes un kur pret “Kaiju akmeni” augstu šļāca viļņu putas. Mortens bija uzcēlis Tonijai cieši sablīvētu smilšu uzkalnu, pret kuru viņa atspiedās, vienu pār otru salikusi kājas baltajās zeķēs un kurpēs ar krusteniski sasietām lentēm, tērpusies vieglā, pelēkā rudens jakā

ar lielām pogām; viņai līdzās, zodu rokās atspiedis, uz sāniem gulēja Mortens. Pār jūru, griezīgi klaigādama, laiku pa laikam pārlidoja kāda kaija. Viņi raudzījās zaļajos, jūras zāļu pilnajos viļņos, kuri draudoši kā siena vēlās uz krastu un sašķīda pret akmeņiem, kas tiem stājās ceļā... tajā mulsinošajā, mūžīgajā troksnī, kas iznīcina laika izjūtu un cilvēkus dara kurlus un mēmus.

Beidzot Mortens sakustējās it kā atmozdamies un vaicāja:

— Jūs, Tonijas jaunkundz, laikam drīz aizbrauksiet?

— Nē... kādēļ? — izklaidīgi, nekā nedomādama, Tonija atbildēja.

— Ak Dievs, ir jau desmitais septembris... mans brīvlaiks arī drīz beigsies... Cik nu vairs ilgi! Vai jūs priecājaties, ka būsiet atkal savā pilsētas sabiedrībā?... Sakiet man: droši vien tie ir ļoti laipni kungi, ar kuriem jūs dejojat... Nē, to es negribēju vaicāt! Nu jums jāatbild uz vienu jautājumu, — viņš teica, it kā ko apņemdamies, zodu ērtāk rokā atspiezdams un viņā raudzīdamies. —Tas ir jautājums, kuru tik ilgi neizteicu... Vai atceraties? Nu! Kas irGrīnliha kungs?

Tonija sarāvās, aši uz viņu paskatījās, tad palūkojās visapkārt, it kā tālu sapni atcerēdamās. Un viņā modās izjūta, kuru tā bija iepazinusi toreiz, kad Grīnliha kungs viņu bildināja: personīgās vērtības apziņa.

— Vai jūs, Morten, to gribat zināt? — viņa nopietni jautāja. — Nu, tad es jums pateikšu. Man bija ļoti nepatīkami, ka Toms jau pirmajā dienā pieminēja viņa vārdu; bet, ja jūs esat to dzirdējis... nu tad: Grīnliha kungs, Bcndiks Grīnlihs, ir mana tēva veikala draugs, turīgs Hamburgas tirgotājs, kurš pilsētā lūdza manu roku... bet nē! — viņa aši piebilda, manīdama kādu Mortena kustību. Es viņu noraidīju, es nekādi nevarēju apņemties viņam uz mūžu solīties.

— Kādēļ gan ne... ja drīkstu jautāt?— Mortens neveikli vaicāja.

— Kādēļ? Ak Dievs, tādēļ, ka nevaru viņu ciest! — viņa gandrīz dusmās izsaucās. — Jums vajadzētu redzēt, kāds viņš izskatās un kā izturas! Starp citu, viņam ir zeltdzeltena vaigu bārda... pavisam nedabiskā krāsā! Esmu pārliecināta, ka viņš to iepūderē ar pulveri, ar kuru zeltī ziemassvētku riekstus... Bez tam viņš ir ļoti nepatiess. Viņš pieglaimojās maniem vecākiem, bez kautrēšanās runādams it visu, kas tiem pa prātam...

Mortens viņu pārtrauca.

— Bet ko nozīmē... jums vēl jāpasaka man... Ko nozīmē: tas ļoti pušķo?

Tonija sāka nervozi smieties.

— Jā... Morten, tā viņš runā! Viņš nesaka “tas ļoti labi izskatās” vai tas grezno istabu”, bet “tas ļoti pušķo”... tik aušīgs viņš bija, to es jums aku... Bez tam viņš bija ārkārtīgi uzmācīgs; viņš neatstājās no manis, lai

gan es visu laiku par viņu tikai zobojos. Reiz viņš tik ilgi ņēmās, kamēr gandrīz sāka raudāt... iedomājieties tikai: vīrietis sāk raudāt...

Viņš droši vien jūs dievināja, — Mortens klusi noteica.

Kāda man tur daļa! — viņa pārsteigta iesaucās, pagriezdamās sānis uz sava smilšu kalna...

Tonijas jaunkundz, jūs esat nežēlīga... Vai jūs vienmēr esat tik nežēlīga?... Sakiet man... Grīnliha kungu jūs nevarējāt ciest, bet vai jums kāds cits ir bijis tuvs?... Dažreiz es domāju: vai jums nav pārāk salta sirds? Vienu gan es gribu jums teikt... un tas ir tiesa, varu zvērēt: ja vīrietis raud tādēļ, ka jūs par viņu nekā negribat zināt, tas nebūt nepierāda viņa aušību. Es neesmu pārliecināts, es nepavisam neesmu pārliecināts, ka arī es... Redziet, jūs esat izlutināta, dižciltīga būtne... Vai jūs vienmēr zobojaties par tiem, kas jūsu priekšā ceļos metas? Vai tiešām jums tik salta sirds?

Tonija pasmējās, bet pēkšņi viņas lūpas sāka trīsēt. Viņa paskatījās uz to ar savām lielajām, skumjajām acīm, kurās lēni saplūda asaras, un klusi sacīja:

Nē, Morten, vai jūs tā domājat par mani?... Tā jūs nedrīkstat

domāt!

— Es jau tā arī nedomāju! — Mortens smaidot iesaucās, un viņa smieklos skanēja sajūsma un ar pūlēm slēptas gaviles... Viņš apsviedās pilnīgi apkārt un, atspiedies uz elkoņiem, abām rokām satvēra viņas roku un ar savām tēraudzilajām, labsirdīgajām acīm līksmi raudzījās

viņas sejā.

— Un jūs... jūs par mani nezobosieties, ja teikšu, ka...

- Es zinu, Morten, — viņa klusi to pārtrauca, raudzīdamās uz savu brīvo roku, caur kuras pirkstiem lēni plūda baltās smiltis.

— Jūs zināt!... Un jūs... jūs, Tonijas jaunkundz...

— Jā, Morten! Es domāju pārjums ļoti labi. Jūs esat manai sirdij tuvs. Jūs esat man mīļāks nekā visi citi, ko pazīstu.

Viņš saslējās, izdarīja dažas roku kustības un īsti nezināja, ko iesākt. Te pietrūkās kājās, te atkal krita zemē pie viņas un stostīdamies, trīcošā, saraustītā, bet tad atkal aiz laimes skanīgā balsī iesaucās:

— Ak, es jums pateicos, es jums pateicos! Redziet, tik laimīgs es neesmu bijis savā mūžā!... — Un viņš sāka skūpstīt viņas rokas.

Pēkšņi viņš klusiņām teica:

— Tonij, drīz jūs aizbrauksiet uz pilsētu, pēc četrpadsmit dienām beidzas arī manas brīvdienas... man būs jābrauc atkal uz Getingeni.

Bet vai gribai man apsolīt, ka šo pēcpusdienu jūrmalā neaizmirsīsiet, kamēr būšu atkal te... kamēr kļūšu ārsts... un varēšu lūgt jūsu tēva piekrišanu, lai tas būtu cik grūti? Vai apņematies, ka līdz tam laikam jūs nevienamGrīnliha kungam nesolīsieties?... Лк, tas nebūs ilgi, gan jau redzēsiet! Es strādāšu kā... tas jau nav nemaz tik grūti...

— Jā, Morten,— Tonija teica ļoti laimīga, lūkodamās uz viņa muti un rokām, kurās tas bija saņēmis viņas rokas...

Viņš vēl ciešāk piespieda viņas roku pie savām krūtīm un nomāktā balsī lūdzoši vaicāja:

— Vai gribat mani... Vai drīkstu... to apstiprināt?...

Viņa neatbildēja, pat nepaskatījās uz viņu, tikai mazliet pavēlās no smilšu kalniņa tuvāk pie viņa, un Mortens lēni un ilgi skūpstīja viņas lūpas. Tad abi nokaunējušies lūkojās smiltīs, katrs uz savu pusi.

Desmitā nodaļa

“Dārgā mademoiselle Budenbroka!

Cik ilgi jau šīs vēstules rakstītājam nav bijis lemts raudzīties uz skaistākojaunavu pasaulē! Šīs nedaudzās rindiņas lai jums teic, ka šīs jaunavas tēls visu laiku bijis manu gara acu priekšā un ka šajās ilgu pilnajās, grūtajās nedēļās tas man bez. mitēšanās stāstījis par laimīgo pēcpusdienu Jūsu vecāku salonā, kad Jūsu lūpas čukstēja solījumu, vēl gan kautru un līdz galam neizteiktu, bet bezgalīgu laimi vēstošu. Kopš tā laika pagājušas daudzas garas nedēļas, kad Jūs, gribēdama tikt skaidrībā ar savām domām un jūtām, pazudāt no mūsu sabiedrības, un es ceru, ka pārbaudījuma laiks jau pagājis. Apakšā parakstījies iedrošinās Jums, dārgā mademoiselle, augstcienība sūtīt šo gredzentiņu kā savu nevīstošo maigo jūtu apliecinājumu. Visdziļākā cienībā un mīlestībā Jūsu roku skūpstīdams,

godbijībā un padevībā, Grīnlihs.”

“Mīļo tēt!

Ak Dievs, cik ļoti esmu sadusmota! Klātpielikto vēstuli un gredzenu nupat saņēmu no Gr., no uztraukuma man galva riņķī griežas, un es nekā labāka nevaru izdomāt kā abas šīs lietas aizsūtīt Tev. Gr. negrib mani saprast, un es nekādu “solījumu”, par kādu viņš raksta, neesmu tam devusi, tādēļ ļoti lūdzu viņam skaidri un gaiši pateikt, ka

I.if.ail es tūkstoškārt mazāk nekā pirms sešām nedēļām esmu ar mieru viņam uz mūžu solīties un lai viņš beidzot liek man mieru, ja negrib l |u( smieklīgs. Tev, manam dārgajam tēvam, varu pateikt, ka esmu .olījusies citam, kurš mani mīl un kuru arī es mīlu tik ļoti, ka to ne i/leikt nespēju. Лк, tēt! Es par viņu varētu pierakstīt daudzas lapas, es runāju par Mortenu Svarckopfa kungu, kas grib kļūt par ārstu un, liklīdz būs ieguvis doktora grādu, lūgs manu roku. Zinu, ka mūsu ap-i nīdās vecs tikums ir apprecēt tirgotāju, bet Mortens ir no citām, arī ļoti cienījamām —zinātnieku aprindām. Viņš nav bagāts, kam gan priekš l'evis un mātes ir svarīga nozīme, bet, mīļais tēt, man Tev jāsaka, ka esmu gan vēl jauna, bet jau mācījusies dzīvē saprast, ka bagātība vien nespēj cilvēku darīt laimīgu. Tūkstošreiz Tevi skūpstīdama,

Tava paklausīgā meita Antonija.

P.S. Gredzens, cik redzu, ir no mazvērtīga zelta un diezgan šaurs.”

“Manu mīļo Tonij!

Tavu vēstuli saņēmu. Atbildot uz to, paziņoju Tev, ka uzskatīju par savu pienākumu pienācīgā veidā Gr. kungam nekavējoties pateikt Tavas domas šajā jautājumā; bet rezultāts bija tāds, ka esmu patiesi satriekts. Tu esi pieaugusi jaunava, un lavs stāvoklis patlaban ir tik nopietns, ka nedrīkstu Tevi nebrīdināt no sekām, kādas var būt Tavai vieglprātīgajai rīcībai. Kad Gr. kungam visu pateicu, viņš bija pilnīgā izmisumā un teica, ka Tevi ļoti mīlot, ka nekad nespēšot sāpīgo zaudējumu pārciest, tādēļ darīšot sev galu, ja Tu no savas apņemšanās neatteikšoties. Ko Tu raksti par solīšanos kādam citam, to es nevaru ņemt nopietni, tādēļ lūdzu Tevi, neuztraucies par Tev aizsūtīto gredzenu un visu vēlreiz apsver! Pēc maniem kristīgajiem uzskatiem, mīļā meitiņ, katra cilvēka pienākums ir cienīt otra jūtas, un mēs nezinām, vai Tev kādreiz nebūs jāstājas augstā soģa priekšā, ja cilvēks, kura jūtas Tu nežēlīgi un salti nievā, noziegsies pret savu dzīvību. Priecājos, ka man radusies izdevība Tev rakstiski atgādināt to, ko mutiski es ne vienu reizi vien esmu licis Tev saprast. Kaut arī izrunāti vārdi atstāj dzīvāku un tiešāku iespaidu, taču rakstītiem vārdiem ir tā priekšrocība, ka tos cilvēks uzmanīgi un nesteidzīgi izraugās, ka tie paliek nemainīgi un ka tos šādā rakstītāja izvēlētā un apsvērtā formā un izvietojumā var vēl un vēlreiz izlasīt un pārdomāt. Manu mīļo meitiņ, mēs neesam dzimuši tam, ko savā tuvredzībā iedomājamies par savu sīko,

personīgo laimi, jo neesam no citiem atšķirtas, neatkarīgas, sevim vien dzīvojošas būtnes, bet esam kā ķēdes locekļi, un neviens no mums nav iedomājams bez veselas rindas senču, kas rādījuši mums ceļu un arī paši savukārt sekojuši stingrām un pārbaudītām tradīcijām. Tavs ceļš, man liekas, jau kopš vairākām nedēļām ir skaidri un noteikti nosprausts, un Tu nebūtu mana meita, Tu nebūtu Dieva mierā dusošā vectēva mazmeita, ne arī vispār mūsu dzimtas cienīgs loceklis, ja Tu būtu nopietni nodomājusi, padodamās vienīgi savai stūrgalvībai un vieglprātībai, iet savus maldīgos ceļus. Es lūdzu, mana mīļā Antonij, apsver to visu savā sirdī un pārdomā!

Tava māte, Toms, Kristians, Klāra un Klotilde (kura vairākas nedēļas pavadīja Ungnādē pie sava tēva), arī Jungmaņa jaunkundze Tevi no visas sirds sveicina; mēs visi priecājamies, ka drīz varēsim Tevi atkal slēgt savos apkampienos.

Sirsnīgi mīlēdams, Tavs tēvs.”

Vienpadsmitā nodaļa

Lietus lija aumaļām. Debesis, zeme un ūdens griezās kopā, vēja brāzmas, lielu dzīdamas, svieda to pret logu rūtīm, tā ka pa tām tecēja ne vairs atsevišķi pilieni, bet gan veseli strauti, padarot stiklus necaurredzamus. Skursteņi žēli un izmisīgi gaudoja...

Kad Mortens Švarckopfs pēc pusdienām ar pīpi zobos izgāja lievenī palūkoties, kādas ir debesis, viņa priekšā nostājās kāds kungs garā, šaurā, dzelteni rūtotā, biezā mētelī, pelēku cepuri galvā; pie mājas sliekšņa bija piebraukti slēgti rati, kuru jumts lietū spīdēja un riteņi bija notašķīti dubļiem. Samulsis Mortens skatījās svešā kunga sārtajā sejā. Tam bija vaigubārda, kas izskatījās kā iepūderēta ar pulveri, ar kuru zeltī Ziemassvētku riekstus.

Kungs mētelī paskatījās uz Mortenu tā, kā mēdz skatīties uz sulaini, mazliet, acis piemiedzis, gandrīz nemaz neredzēdams viņu, un mīkstā balsī jautāja:

— Vai varu runāt ar loču komandiera kungu?

— Katrā ziņā... — Mortens nomurmināja, — man liekas, tēvs ir...

Tad svešinieks uz viņu vērīgi noraudzījās; tā acis bija zilas kā zosij.

— Vai jūs esat Mortens Švarckopfs? viņš vaicāja.

— Jā, mans kungs,— Mortens atbildēja, pūlēdamies izlikties stingrs un noteikts.

Paskat tik! Patiešām... — kungs mētelī noteica un tad turpināja: — Jaunais cilvēk, vai jūs nebūsiet tik laipns un nepieteiksiet mani savam tēvam? Mans vārds ir Grīnlihs.

Mortens izveda viņu cauri lievenim gaitenī, pa labi atvēra biroja durvis un gāja atpakaļ uz ēdamistabu pateikt tēvam, ka viņu gaida. Kad Švarckopfs izgāja, jauneklis apsēdās pie apaļā galda, atspieda elkoņus uz tā un, neskatīdamies uz māti, kas pie nolijušā loga lāpīja zeķes, likās lasām “nožēlojamo lapeli”, kurai vairāk nekā nebija ko aprakstīt kā tikai par tāda un tāda konsula sudrabkāzām. Tonija bija uzgājusi augšā savā istabā atpūsties.

Loču komandieris ienāca birojā ar tāda cilvēka sejas izteiksmi, kuram pusdienas labi garšojušas. Viņa formas tērps virs baltās vestes bija atpogāts. No piesarkušās sejas asi atdalījās lcduspclēkā jūrnieku bārda. Mēle omulīgi pānneklēja zobus, liekot mutei savilkties visdīvainākajās grimasēs. Švarc-kopfe palocījās īsi, aprauti, it kā gribētu sacīt “tā laikam to dara”.

Dievs svētī! — viņš teica. — Ar ko varu kungam pakalpot?

Arī Grīnliha kungs gausi palocījās, un viņa lūpu kaktiņi mazliet nošķiebās uz leju. Viņš klusi izteica:

— Khc-m, khe-m!

Birojs bija neliela istabiņa, sienas dažu pēdu augstumā bija apšūtas ar koku, augstāk tās bija netapsētas. Logu, pret kuru visu laiku sitās lietus, aizklāja no tabakas dūmiem nodzeltējuši aizkari. I’a labi no durvīm stāvēja ar papīriem apkrauts garš vienkārša koka galds, virs kura pie sienas bija piestiprināta liela Eiropas un mazāka Baltijas jūras karte. Istabas vidū no griestiem nokarājās glīti izveidots kuģa modelis ar visām burām.

Loču komandieris lūdza viesi apsēsties uz lielā, ar melnu, sasprēgājušu vaska drēbi pārvilktā dīvāna iepretim durvīm; pats viņš, rokas uz vēdera salicis, atlaidās koka atzveltnes krēslā, kamēr Grīnliha kungs, cieši aizpogātā mētelī, ar cepuri uz ceļiem, neatbalstīdamies pret atzveltni, sēdēja uz pašas dīvāna malas.

Mans vārds,— viņš teica,— atļaujiet atkārtot, ir Grīnlihs, Grīnlihs no Hamburgas. Lai jūs labāk zinātu, kas esmu, atļaujiet piebilst, ka drīkstu saukties par lieltirgotāja konsula Budenbroka tuvu veikala draugu.

— Man ir tas gods, Grīnliha kungs! Bet vai neiekārtosimies drusku omulīgāk? Varbūt pēc garā ceļa kādu glāzi groka? Es tūliņ likšu atnest...

Atļaujiet jums piebilst, — Grīnliha kungs mierīgi iebilda, — ka laika man ļoti maz un rati gaida, kādēļ jūtos spiests jūs lūgt atļaut pāris vārdu ar jums parunāt.

— Esmu jūsu rīcībā, — mazliet samulsis atbildēja Švarckopfa kungs. īsu brīdi viņi abi klusēja.

— Komandiera kungs! — Grīnliha kungs iesāka, galvu sparīgi kratīdams un to mazliet atpakaļ atmezdams. Tad viņš atkal apklusa, lai uzrunas iespaids būtu lielāks; lūpas tas saspieda tik cieši kā naudas maku, ko savelk ar auklu.

— Komandiera kungs, —viņš atkārtoja un ātri nobēra: — Tas, par ko gribu ar jums runāt, tieši attiecas uz jauno dāmu, kura jau dažas nedēļas dzīvo jūsu mājā.

Uz Budenbroka jaunkundzi? — Švarckopfa kungs jautāja.

— Jā gan, — Grīnliha kungs apspiestā balsī atbildēja, galvu noliekdams; lūpu kaktiņos tam savilkās skarbas grumbas.

-— Es... jūtos spiests jums pateikt, — viņš mazliet dziedošā balsī turpināja, kamēr viņa acis ārkārtīgi vērīgi skraidīja no vienas istabas malas uz otru un tad uz logu, — ka pirms dažām nedēļām es lūdzu Budenbroka jaunkundzes roku un ka abi vecāki manam nodomam pilnīgi piekrīt un arī pati jaunkundze izteica dažus vārdus, kas man lika nepārprotami domāt, ka arī viņa neliegs savu piekrišanu, lai gan oficiāla saderināšanās vēl nav notikusi.

— Dievs žēlīgais! — Švarckopfa kungs strauji iesaucās... — Es par to vēl nekā nezināju! Vēlu laimes... Grīnliha kungs! Vēlu jums laimes no visas sirds! Tā ir laba izvēle...

— Es jums ļoti pateicos, — Grīnliha kungs vēsi sacīja. — Pie jums,— viņš dziedoši skanīgā balsī turpināja,— godājamais komandiera kungs, šajā sakarā esmu braucis tādēļ, ka manam nodomam radušies šķēršļi un ka šie šķēršļi ir radušies jūsu mājā... — Pēdējos vārdus viņš izteica vaicājošā tonī, it kā gribētu sacīt: “Vai tas būtu iespējams, kas man kļuvis zināms?”

Švarckopfa kungs neteica nekā, tikai savilka uzacis uz augšu, iepleta pelēki zilās acis un abām rokām, brūnām, ar gaišām spalvām apaugušām jūrnieka rokām, satvēra krēsla malas.

— Jā. Patiesi. Tā man stāsta, — Grīnliha kungs skumji, bet noteikti sacīja. — Es dzirdēju, ka jūsu dēls, medicīnas studenta kungs... acīmredzot nezinādams... atļāvies iejaukties manās tiesībās, dzirdēju, ka viņš jaunkundzes uzturēšanos šajā namā izmantojis tādā ziņā, ka dabūjis noteiktus solījumus...

— Kas? Ko? — loču komandieris iesaucās un, smagi pret krēsla malām atspiedies, uztrūkās kājās... —To mēs tūdaļ... — Divos soļos viņš bija pie durvīm, atrāva tās vaļā un sauca koridorā tik skaļā balsī, kas pārkliegtu stiprāko vētru: — Meta! Morten! Nāciet šurp! Nāciet abi divi šurp!

— Man būtu ļoti žēl, — Grīnliha kungs piebilda smaidīdams, — I omandiera kungs, ja es, savas agrākās tiesības aizstāvēdams, būtu i/jaucis jūsu tēvišķīgos nodomus...

Dīdcrihs Švarekopfs pagriezās un savām skaudrajām, zilajām aeīm ar sīkām grumbiņām acu kaktiņos paskatījās tam sejā, it kā velti pūlēdamies saprast, ko tas saka.

— Mans kungs! — viņš atbildēja, un viņa balss skanēja tā, it kā tipra groka malks būtu izdedzinājis tam rīkli...

— Es esmu vienkāršs vīrs un smalkas lietas īsti labi nesaprotu... bet ja jūs varbūt domājat, ka... nu! Tad atļaujiet jums pateikt, ka jūs, kungs, ļoti maldāties un par maniem uzskatiem nekā nezināt! lis zinu, kas ir mans dēls, zinu arī, kas ir Budenbroka jaunkundze, un man, cienījamais kungs, ir pietiekami eieņas un lepnuma, lai par tādiem plāniem nedomātu! Bet nu sakiet man... Kas tur īsti ir? Kas ir noticis, ko?

Švarckopfa kundze un viņas dēls stāvēja uz sliekšņa; Švarckopfa kundze, nekā nenojauzdama, steidzās sakārtot savu priekšautu, bet Mortens izskatījās kā nocietināts grēcinieks... Viņiem ienākot, Grīnliha kungs pat nepiecēlās; cieši aizpogātā mētelī viņš palika mierīgi un stingri sēžot uz dīvāna malas.

— Tātad tu esi uzvedies kā tāds muļķa zēns? — loču komandieris uzkliedza Mortcnam.

Jauneklis stāvēja, īkšķi starp kamzoļa pogām iebāzis; acis viņam bija drūmas, un aiz spītības viņš bija piepūtis vaigus.

— Jā, tēv, — viņš teica, — Budenbroka jaunkundze un es...

—Ak tā! Nu tad es tev pateikšu, ka tu esi tīrais nejēga, muļķis tāds! Gatavais nerrs un tukšpauris! Jau rīt tu brauksi projām uz Getingeni, vai dzirdi? Rīt pat! Un ka tas viss ir tikai bērnu spēle, muļķīga bērnu spēle, vairāk nekas!

— Dīderih! Mans Dievs! — Švarckopfa kundze iesaucās, rokas lūdzoši salikusi. —To taču tā uzreiz nevar pasacīt! Kas zina... — Viņa apklusa, un bija skaidri redzams, ka viņas acupriekšā sabrūk jauka cerība.

— Vai kungs vēlas ar jaunkundzi runāt? — aizsmakušā balsī loču komandieris vaicāja Grīnliha kungam...

— Viņa ir savā istabā! Viņa guļ! — Švarckopfa kundze aizkustināta līdzjūtīgi paziņoja.

— Ļoti žēl, — Grīnliha kungs teica, lai gan pats pieceldamies atviegloti nopūtās. —Nu man vēlreiz jāatgādina, ka laika man ļoti maz un rati gaida. —Atļaujiet, — viņš turpināja, izdarīdams ar roku, kurā turēja cepuri, plašu vēzienu no augšas uz leju, — komandiera kungs,

izteikt jums manu dziļāko atzinību un apliecināt savu gandarījumu par jūsu vīrišķīgo un noteikto rīcību. Pagodinos atvadīties! Man ir tas gods! Ardievu!

Dīderihs Svarckopfs roku viņam tomēr nesniedza: viņš tikai īsi un strupi palocīja sava smagā ķermeņa augšdaļu, it kā gribētu sacīt: tā laikam to dara.

Mortenam un viņa mātei pa vidu Grīnliha kungs nosvērtiem soļiem izgāja ārā.

Divpadsmitā nodaļa

Atbrauca Tomass Krēgcru karietē. Bija jābrauc projām.

Jaunais kungs ieradās desmitos no rīta un kopā ar visu ģimeni ēdamistabā pabrokastoja. Visi sēdēja tāpat kā pirmajā dienā; tikai vasara nu bija pagājusi, laiks bija auksts un vējains, tāpēc lievenī sēdēt nevarēja, un trūka Mortena... Viņš jau atradās Getingenē. Tonija un viņš pat nebija paguvuši sirsnīgāk atvadīties. Loču komandieris bija stāvējis klāt, uzsaukdams: “Tā! Diezgan! Brauc!”

Vienpadsmitos māsa un brālis iekāpa ratos, kuru pakaļpusē piesēja Tonijas lielo čemodānu. Viņa bija bāla un savā mīkstajā rudens jakā drebēja aiz aukstuma, noguruma, ceļa satraukuma un skumjām ilgām, kas brīžiem modās viņā, tā ka sirds sāpēs sažņaudzās. Viņa noskūpstīja mazo Metu, spieda namamātei roku un palocīja galvu pret Švarekopfa kungu, kas teica: — Nu, jaunkundzīt, neaizmirstiet mūs! Un neņemiet ļaunā, ko?

— Nu tad, laimīgu ceļu un visu labu jūsu tēva kungam un konsula kundzei... — Tad aizcirtās karietes durtiņas, brangais bēro pāris sakustējās, un visi trīs Švarckopfi plandīja savus mutautiņus...

Tonija atspieda galvu karietes stūrī un raudzījās laukā pa logu. Debesis bija ballu mākoņu pilnas. Trāvē vējš ātri dzina sīkus vilnīšus. Reizēm pret karietes loga stikliem sitās sīkas lietus piles. Aiz priekšējo namu rindas ļaudis sēdēja pie durvīm un lāpīja tīklus, bērni basām kājām skrēja līdzi karietei, ziņkārīgi tajā ielūkodamies, l ie palika tur...

Kad kariete pabrauca garām pēdējiem namiem, Tonija pieliecās un vēlreiz paskatījās uz bāku; tad atlaidās pret atzveltni un aizvēra gurdās acis, ilgāk vairs nespēdama valdīt asaras. Aiz uztraukuma viņa gandrīz visu nakti nebija gulējusi; agri piecēlusies, tā bija sakārtojusi savas lietas, pat brokastis viņa gandrīz nemaz nebija ēdusi. Izkaltušajā mutē viņa sajuta ko sāju. Viņa jutās bezgala vārga un nemaz nemēģināja valdīt asaras, kas ik pa brīdim neatturamas un karstas sakāpa acīs.

I ikko tā aizvēra acu plakstus, viņai likās, ka atkal ir Trāvemindē uz lieveņa. Viņa redzēja Mortenu Švarckopfu kā dzīvu savā priekšā; kā viņš tv ;uli pieliecas, labsirdīgi acīs skatīdamies, dzirdēja viņu runājam, kad ris smaidot rādīja savus baltos zobus, kuru skaistumu viņš pats laikam nemaz neapzinājās... Un prāts viņai kļuva gandrīz mierīgs un jautrs. Viņa i rntās visu atcerēties, ko bija dzirdējusi un mācījusies daudzajās sarunās .и viņu, un ar laimes pilnu gandarījumu svinīgi sev apsolījās glabāt to \ īsu sevī svētu un neaizskaramu. Ka Prūsijas karalis bijis ļoti netaisns, I и “Vietējās Ziņas” ir nožēlojama lapele, pat to, ka pirms četriem gadiem \ īsa valstī pārveidoti augstskolu likumi, — tās visas viņai turpmāk būs mierinošas patiesības, apslēpta bagātība, ko tā varēs aplūkot, kad vien gribēs. Uz ielas, ģimenes vidū, ēdot viņa pār to domās...

Kas zina? Varbūt viņai būs jāiet pa nolemto ceļu un jāapprec (irīnliha kungs, vienalga; bet, kad viņš kādreiz ko sacīs, viņa varēs savā nodabā nodomāt: “Es kaut ko zinu, ko tu nezini... Dižciltīgie, principā ņemot, ir nicināmi!”

Apmierinātu sirdi viņa pasmaidīja... Bet tad pēkšņi ratu rīboņā viņa ārkārtīgi skaidri sadzirdēja Mortena balsi; viņa sadzirdēja katru viņa labsirdīgās, mazliet smagnējās balss noskaņu, pati savām ausīm la dzirdēja viņu sakām: “Šodien, Tonijas jaunkundz, mums abiem jāsēž uz akmeņiem...” Un šī mazā atmiņa nomāca viņu. Sirds aiz sāpēm un ilgām sažņaudzās, un viņa ļāva asarām vaļu... Karietes stūri ierāvusies, la abām rokām turēja mutautiņu pie sejas un rūgti raudāja.

Tomass ar papirosu zobos kā neziņā raudzījās pa logu uz lielceļu.

— Nabaga Tonija! — viņš beidzot teica, noglauzdams viņas jakas piedurkni. — Man tevis no sirds žēl... es tevi ļoti labi saprotu! Bet ko lai dara? Tas katram jāizcieš. Tici man... arī es zinu, ko tas nozīmē...

— Ak, Tom, tu nekā nezini! —Tonija šņukstēja.

— Nesaki vis! Tagad, piemēram, ir noteikti nolemts, ka nākošā gada sākumā man jābrauc uz Amsterdamu... pie van Kellena un komp. Tad man būs jāšķiras uz ilgu, ilgu laiku...

— Ak, Tom! Šķiršanās no vecākiem, no brāļiem un māsām! Tas nav nekas!

— Jā!... — viņš, gari stiepdams, noteica. Viņš nopūtās, it kā gribētu vēl daudz ko vairāk pateikt, bet tad apklusa. Papirosu no viena lūpu kakta uz otru valstīdams, viņš savilka vienu uzaci uz augšu un novērsās.

— Un tas jau drīz pāriet, — pēc brīža viņš atkal piebilda. — Viss sadzīst... Viss aizmirstas...

— Bet tieši to es negribu — aizmirst! — Tonija izmisusi iesaucās. — Aizmirst... Vai tad tas ir kāds mierinājums!

Trīspadsmitā nodaļa

Tad nāca pārceltuve, Izraēlu ciema aleja, Jeruzalemes kalns, pils laukums. Kariete izbrauca caur pils vārtiem, pa labi no tiem bija cietuma mūri, tad viņi brauca pa Pils ielu, pāri Kobergam... Tonija raudzījās uz pelēkajiem namu zelmiņiem, uz ielai pāri pārvilktajām eļļas lampām, uz Svētā gara slimnīcu ar nodzeltējušām liepām ēkas priekšā... Ak Dievs, viss tāds pats, kā bijis! Tas viss te ir stāvējis, nemainīgs un cieņas pilns, kamēr viņai tas likās kā sens, aizmirsts sapnis! Šie pelēkie zelmiņi slēpj sevī veco, ierasto, no paaudzes uz paaudzi mantoto pasauli, kurā nu viņai atkal būs jādzīvo. Viņa vairs neraudāja, tikai ziņkārīgi raudzījās apkārt. Lūkojoties šajās ielās un sen pazīstamajās sejās, šķiršanās sāpes gandrīz jau bija rimušas. Tanī brīdī, kad kariete rībēdama ripoja pa Plato ielu, garām gāja maisu nesējs Ma-tīsens un zemu nocēla savu vienkāršo cilindru ar tik niknu pienākuma apziņu sejā, it kā gribētu sacīt: “līs tiešām būtu bezgodis, ja...”

Kariete iegriezās Graudu ielā, un brango bēru pāris, sprauslādams un zemi kārpīdams, apstājās pie Budenbroku nama. Tomass uzmanīgi palīdzēja māsai izkāpt, un Antons ar Līni steidzās atraisīt čemodānu. Bet iekšā viņi vēl netika, bija jāpagaida. Cieši cits aiz cita pa nama durvīm iebrauca trīs smagi transportrati, līdz augšai piekrauti ar labības maisiem, uz kuriem lieliem, melniem burtiem bija lasāms firmas vārds “Johans Budenbroks”. Smagi rībēdami, tie līgodamies izbrauca cauri priekštelpai un pa lēzenajiem kāpieniem nobrauca pagalmā. Daļa labības droši vien bija jāiz.krauj sētasmājā, bet atlikums jāaizved uz “Valzivi”, “Lauvu” vai “Ozolu”...

Ar spalvu aiz auss konsuls bija iznācis no biroja; kad māsa un brālis ienāca priekšnamā, viņš izstiepa rokas meitai pretim.

— Cik jauki, ka tu atkal mājās, manu mīļo Tonij!

Tonija noskūpstīja viņu un paskatījās viņā ar savām saraudātajām acīm, pati mazliet nokaunējusies. Bet viņš nedusmojās, nekā nepārmeta. Tikai noteica:

— Ir gan jau vēls, bet mēs gaidījām ar otrām brokastīm.

Trepju galā Toniju sagaidīja un apsveica konsula kundze, Kristians,

Klotilde, Klāra un Ida Jungmane...

Pirmo nakti Graudu ielā Tonija gulēja cieši un labi, un nākamajā rītā, 22. septembrī, viņa spirgta un mierīgu sirdi kāpa lejā brokastīs. Bija vēl diezgan agrs rīts, tikko septiņi. Ēdamistabā atradās tikai Jungmaņa jaunkundze, kas klāja kafijas galdu.

— Ai, ai, Tonij, mans bērns! — viņa teica, samiegojusies raudzīdamās Tonijā savām mazajām, brūnajām acīm. — Jau tik agri?

Ibnija apsēdās pic rakstāmgalda, kura vāks bija pacelts, salika i 'i.is aiz pakauša un brīdi raudzījās ārā pa logu uz slapjumā melni •i'idigo pagalma bruģi un dzeltenīgo, valgo dārzu. Tad ziņkārīgi sāka I. ustīt un cilāt vizītkartes un vēstules, kas gulēja uz galda...

I ūrpat pie tintnīcas stāvēja viņai tik labi pazīstamā burtnīca spies-in|os vākos ar zeltītām malām un dažāda papīra lapām. Acīmredzot \ 11 vakar vakarā tā tikusi lietota, un tīrais brīnums, ka tēvs nebija to 1.1 arvien ielicis ādas mapē un ieslēdzis īpašajā atvilktnē.

Viņa to paņēma, pašķirstīja un nemanot iesāka lasīt. Tur bija ap-i īkstīti gluži parasti un viņai labi zināmi notikumi; bet visi, kas tajā i ikstījuši, bija pārņēmuši no saviem priekštečiem nepārspīlētu, svinīgu iākstībās veidu, instinktīvi un neviļus uzsvērtu hronikas stilu, kas pauda par kādas dzimtas godbijību pret sevi, pret savu senču mantojumu, pret dzimtas vēsturi. Tonijai tas nebija nekas jauns; jau dažu labu ici/.i viņa bija drīkstējusi šīs lapas pārlasīt. Bet nekad to saturs nebija ■itstājis uz viņu tik lielu iespaidu kā šajā rītā. Godbijīgais svarīgums, и kādu bija aprakstīti pat niecīgākie notikumi viņu dzimtas dzīvē, modināja viņā cieņu... Viņa atspieda elkoņus uz galda un, nopietna lepnuma pilna, lasīja tālāk, sajuzdama dziļu pazemību.

Tur bija visā pilnībā atzīmēta arī viņas neilgā pagātne. Viņas piedzimšana, viņas slimības bērna gados, pirmās skolas gaitas, iestāšanās Veihbrota jaunkundzes pansijā, iesvētīšana... Savā sīkajā, slīpajā komersanta rokrakstā konsuls rfipīgi, gandrīz vai ar reliģisku cieņu pret notikumiem bija atzīmējis it visu: vai gan ik sīkumā nav saskatāma Dieva griba, un vai tā nav viņa roka, kas tik brīnišķīgi vadījusi dzimtas likteņus?... Kas gan vēl te nākotnē tiks ierakstīts līdzās viņas vārdam, kuru tā mantojusi no vecmāmiņas Antuanetes? Un nākamie ģimenes locekļi to visu lasīs ar tādu pašu cieņu un godbijību, ar kādu viņa tagad pārskata agrākos notikumus.

Nopūzdamās Tonija atlaidās pret krēsla atzveltni, un sirds tai pukstēja svinīgā jūsmā. Viņā modās godbijība pašai pret sevi, to pārņēma personiskās vērtības apziņa, ko vēl spēcīgāku darīja dzimtas kopības gars, kura iespaidu viņa tikko bija sajutusi kā dīvainu saviļņojumu. “Kā ķēdes loceklis,” tēvs rakstīja savā vēstulē... Jā, jā! Tieši kā šīs ķēdes loceklim viņai ir liela un svarīga nozīme, arī viņa ir aicināta ar saviem darbiem un lēmumiem darboties līdzi savas dzimtas vēsturē!

Viņa sāka šķirstīt lielo burtnīcu no otra gala līdz sākumam, kur uz kādas nelīdzenas folio loksnes ar konsula roku bija atzīmēta visa Budenbroku dzimtas ģenealoģija pārskatāmos datos, iekavās un ailēs: kopš vecākā cilts senča precībām ar mācītāja meitu Brigitu Sūreņu līdz konsula Johana Budenbroka laulībai ar Elizabeti Krēgeri

1825. gadā. “Šajā laulībā,” tur bija rakstīts, “dzimuši četri bērni...” Tur bija atzīmēti dzimšanas gaili un dienas, kā arī tas, kādā vārdā katrs bērns nokristīts; pie vecākā dēla vārda jau stāvēja piezīme, ka viņš 1842. gada Lieldienās iestājies kā māceklis sava tēva veikalā.

Tonija ilgi skatījās, kur bija ierakstīts viņas vārds, un uz tukšo vietu tam līdzās. Un tad pēkšņi nervoziem un drudžainiem vaibstiem sejā — viņa rija kaut ko uz leju, un vienu mirkli lūpas tai ātri kustējās— Tonija paķēra spalvu, drīzāk iegrūda, nekā iemērca to tintnīcā un, rādāmo pirkstu saliekusi, sakarsušo galvu stipri pie pleca pieliekusi, slīpiem, no kreisās uz labo pusi augšup ejošiem burtiem ierakstīja: ”... 1845. gada 22. septembrī saderinājusies ar 1 lamburgas tirgotāju Bendiku Grīnliha kungu.”

Četrpadsmita nodaļa

— Es jums pilnīgi piekrītu, mans cienījamais draugs. Tas ir svarīgs jautājums, kas katrā ziņā jānokārto. īsi sakot: tradicionālā pūra daļa skaidrā naudā mūsu ģimenes jaunavām ir 70 000 markas.

Grīnliha kungs uzmeta savam nākošajam sievastēvam īsu, vērīgu veikalnieka skatienu.

— Patiesībā... — viņš iesāka, un šis “patiesībā” bija tieši tikpat garš kā viņa kreisā vaigu bārda, ko tas lēni laida caur pirkstiem... Viņš palaida bārdas galu vaļā, kad vārds “patiesībā” bija izteikts. — Jūs zināt, — viņš turpināja, — godājamais tēv, cik dziļi es cienu principus un ģimenes tradīcijas! Bet... vai šajā gadījumā to ievērošana nebūtu zināms pārspīlējums?... Veikals paplašinās... dzimta plaukst... vārdu sakot, apstākļi mainās un uzlabojas...

— Mans cienījamais draugs, — konsuls teica, — jūs zināt, ka es darījumos esmu vienmēr pretimnākošs! Mans Dievs... Jūs neļāvāt man visu izsacīt, citādi jūs jau būtu uzzinājis, ka, ņemot vērā apstākļus, esmu ar mieru pie 70 000 vēl pielikt 10 000.

—Tātad 80 000... —Grīnliha kungs noteica un tad sašķieba lūpas, it kā gribētu sacīt: “Nav daudz, bet pietiekami.”

Abi ļoti laipni vienojās, tad konsuls piecēlās un apmierināts pa-žvadzināja lielo atslēgu saišķi savā bikšu kabatā. Patiesībā jau tikai ar 80 000 bija sasniegta “tradicionālā pūra daļa skaidrā naudā”.

Pēc tam Grīnliha kungs atsveicinājās un aizbrauca atpakaļ uz Hamburgu. Tonija savus jaunos dzīves apstākļus tikpat kā nemanīja. Neviens viņai neliedza dejot pie Mellendorpfiem, Langhalsicm, K.is-tenmākeriem vai savā mājā, slidot pils laukumā un Trāves pļavās, kā hi satikties ar jauniem kungiem... Oktobra vidū viņa bija uzaicināta IжMcllendorpfiem to vecākā dēla un JūlTtes Hāgenštrēmas saderi-ii. i ..mās svinībās.

Tom! — viņa sacīja. — Es neiešu. Tas mani kaitina! —Tomēr viņa aizgāja un jutās ļoti labi.

Starp citu, ar savu ierakstu dzimtas vēstures burtnīcā viņa bija ieguvusi atļauju kopā ar konsula kundzi vai viena pati izdarīt lielus pasūtījumus visos pilsētas veikalos, rūpējoties par pūru, par diženu pūru. Augām dienām brokastu istabā pie loga sēdēja divas veļas šuvējas, kuras vīlēja un iešuva monogrammas, apēzdamas bezgala daudz lauku maizes ar zaļo sieru.

— Māmiņ, vai Lenders audeklus jau atsūtījis?

— Nē, mans bērns, bet te ir divi duči tējas servješu.

— Skaisti gan. Viņš taču apsolīja šodien pēcpusdienā audeklu atsūtīt. Mans Dievs, palagi taču jāapvīlē!

— īda, Biterliha jaunkundze prasa, kur ir mežģīnes spilvenu pārvalkiem.

— Veļas skapī, gaitenī pa labi, Tonij, manu bērniņ.

— Līne!...

— Tu, sirsniņ, kādu reizīti varētu arī pali aiztecēt...

— Ak Dievs, ja man tādēļ jāprecas, lai pašai pa kāpnēm būtu jāskraida...

— Vai tu, Tonij, par kāzu tērpu esi domājusi?

— Moiree antique', māmiņ!... Bez moiree antique es nelaulāšos!

Tā pagāja oktobris, novembris. Ziemsvētkos ieradās Grīnliha

kungs, lai svētku vakaru pavadītu Budenbroku ģimenes vidū, neatteikdamies arī no viesībām pie vecā Kroģera. Viņa izturēšanās pret līgavu bija ļoti smalkjūtīga, kā jau to no viņa varēja sagaidīt. Nekāda nevajadzīga svinīguma! Nekādas nedrošības sabiedrībā! Nekādas netaktiskas mīlināšanās! Saderināšanos apstiprināja tikai gandrīz nemanāms skūpsts uz pieres, vecākiem klātesot... Dažreiz Tonija pat mazliet brīnījās, ka viņa laime tagad īsti nesaskan ar izmisumu tajā dienā, kad viņa to noraidīja. Grīnlihs nolūkojās uz viņu tikai kā apmierināts īpašnieks... Dažreiz gan, kad tie nejauši palika divatā, viņš pa jokam paķircinājās, mēģinādams to nosēdināt sev uz ceļiem un pieglaust savu vaigu bārdu viņai pie sejas, jautros smieklos drebošā balsī vaicādams: “Nu, vai notvēru tevi? Dabūju tevi savos tīklos?...” Tad Tonija atbildēja: “Ak Dievs, jūs aizmirstaties!” Un izveicīgi atraisījās no viņa skavām. [29]

Tūliņ pēc Ziemsvētkiem Grīnliha kungs aizbrauca atpakaļ uz Hamburgu, jo rosīgie veikali prasīja viņa paša klātbūtni, un Buden-broku ģimene klusēdama viņam piekrita, ka Tonija pirms kāzām jau pietiekami ar viņu iepazinusies.

Dzīvokļa jautājumu nokārtoja rakstiski. Tonija ļoti priecājās par iespēju dzīvot lielpilsētā un izteica vēlēšanos, lai dzīvokli noīrē pilsētas centrā, kur — Hospitāļu ielā — atradās arī Grīnliha kunga kantoris. Tikai pats līgavainis ar īstu vīrieša neatlaidību panāca piekrišanu nopirkt villu ārpus pilsētas pie Eimsbiteles, romantiskā un no pasaules nošķirtā vietā, kā īsti piemērotu jaunlaulātā pāra idilliskai ligzdiņai —procul negotiis', — nē, latīņu valodu viņš vēl nebija gluži aizmirsis.

Pagāja decembris, un 1846. gada sākumā nosvinēja kāzas. Spožajās laulību priekšvakara svinībās, kurās bija aicināta vai puse pilsētas, Tonijas draudzenes— starp tām arī Armgarde fon Šillinga, kas pilsētā iebrauca tik augstā karietē kā tornis, — dejoja ar Tomasa un Kristiānā draugiem, starp kuriem bija arī ugunsdzēsēju depo direktora dēls, students jurists Andreass Gīzekc, kā arī Stefans un Eduards Kistenmākeri no firmas "Kistenmākers un dēls”. Dejoja ēdamistabā un gaitenī, kur grīdas bija nokaisītas ar talka pulveri... Par jautrību laulību priekšvakarā visvairāk rūpējās konsuls Pēteris Dēlmanis, kas uz priekšnama akmens grīdas sasita visus māla podus, cikvien viņam rokās gadījās.

Štūta kundzei no Zvanulējēju ielas atkal reiz bija laimējies iekļūt labākajās aprindās, jo viņa bija piepalīdzējusi Jungmaņa jaunkundzei un šuvējai ieģērbt Toniju kāzu tērpā. Dievs sodi, nekad savā mūžā viņa neesot redzējusi skaistāku līgavu! Neraugoties uz savu resnumu, tā, ceļos nometusies un apbrīnas pilnām acīm Tonijā raudzīdamās, piesprauda mazos miršu pušķīšus pie baltā moiree antique... Tas notika brokastu istabā. Grīnliha kungs jau gaidīja aiz durvīm, tērpies garā frakā un baltā zīda vestē. Viņa sārtā seja bija nopietna un cieņas pilna; kārpa deguna kreisajā pusē likās mazliet nopūderēta, un zeltdzeltenā vaigu bārda bija rūpīgi sasukāta.

Augšā, kolonnu zālē, kur vajadzēja notikt laulībām, jau bija sapulcējusies visa ģimene— diža sabiedrība! Tur sēdēja vecie Krēgeri, abi jau stipri veci, tomēr vēl arvien cēlāki par visiem. Bija arī konsuls Krēgers ar kundzi un dēliem Jirgenu un Jēkabu, pie tam pēdējais līdz ar Dišānu ģimeni bija atbraucis no Hamburgas. Tur bija Gotholds Budenbroks ar kundzi, dzimušu Stīvingu, ar meitām Frīderīki, Henrieti un Filī, kurām diemžēl likās, vairs nebūs lemts [30] ipprecēties... Mēklenburgas ciltszaru reprezentēja Klotildes tēvs It. inhards Budenbroka kungs, kas bija atbraucis no “Ungnādes” un pialām acīm apbrīnoja sava bagātā radinieka neredzēti lepno namu. I unkfurtes radi bija atsūtījuši tikai dāvanas, jo ceļš no turienes bija pārāk tāls... Viņu vietā kā vienīgie pie ģimenes nepiederošie viesi bija i. nīdušies mājas ārsts doktors Grābovs un Veihbrota jaunkundze, Tonnas mātišķā draudzene — Zezemī Veihbrota, melnā kleitiņā, ar gluži ļaunām zaļām aubes lentēm pār sidrabainajām matu cirtām virs ausīm. Daudz, daudz laimes, labais bārus!” viņa teica, kad Tonija Grīnliha kungam pie sāniem ienāca kolonnu zālē, un, uz augšu pasniegusies, ai klusu šmaukstienu noskūpstījaTonijas pieri. Ģimene' bija ar līgavu apmierināta; Tonija izskatījās skaista, priecīga un jautra, lai gan aiz ziņkārības un garā brauciena gaidās šķita mazliet bāla.

Zāle bija greznota ar puķēm un labajā pusē iekārtots altāris. Laulāšanas ceremoniju izdarīja Sv. Marijas draudzes mācītājs Kellings, spēcīgos vārdos jo sevišķi uzsvērdams sātību. Viss noritēja kārtīgi, l;i, kā pienākas. Tonija naivi un vientiesīgi pateica savu “jā”, bet Grīnliha kungs pirms tam noklepojās, lai iztīrītu rīkli. Pēc laulībām lika ārkārtīgi daudz un labi ēsts.

...Kamēr augšā zālē viesi līdz ar mācītāju vēl ēda, konsuls un viņa laulātā draudzene jauno pāri, kurš jau bija sagatavojies doties ceļā, pavadīja līdz ielai, kas bija piesnigusi gluži balta. Durvju priekšā gaidīja lielā kariete, pilna ar čemodāniem un ceļasomām.

Vairākas reizes izteikdama pārliecību, ka drīz vien atbrauks mājās paviesoties un ka arī vecāku apciemojums Hamburgā nebūs ilgi jāgaida, Tonija mierīgi iekāpa karietē, un konsula kundze rūpīgi ievīstīja viņu ādas segā. Iekāpa arī viņas laulātais draugs.

— Un... Grīnlih, — konsuls teica, —jaunās mežģīnes ir mazajā rokassomiņā, pašā augšā. Pie 1 lamburgas pabāziet to mazliet zem mēteļa, vai ne? Tie muitnieki... kur vien iespējams, tos vajag apiet. Dzīvojiet sveiki! Dzīvo sveika, manu mīļo Tonij! Lai Dievs stāv tev klāt!

—Ārensburgā taču jums būs laba vieta, kur apmesties?—konsula kundze jautāja.

— Ir jau pasūtīta, mīļo māt, ir jau pasūtīta! — Grīnliha kungs atbildēja.

Antons, Līne, Trīne, Sofija — visi bija iznākuši atvadīties no “Grīnliha kundzes”...

Kad jau gribēja aizcirst karietes durtiņas, Toniju pēkšņi pārņēma savāds aizkustinājums. Neskatoties uz pūlēm, ko tas sagādāja, viņa iztina kājas no ādas segas, nevērīgi pārkāpa pāri Grīnliha kunga ceļgaliem, kurš norūca vien, un sirsnīgi apskāva tēvu.

— Ardievu, tēt... Mans labais tēt! —Tad klusi pačukstēja: — Vai tu esi mierā ar mani?

Konsuls, ne vārda neteikdams, brīdi piekļāva viņu cieši sev klāt, tad viegli atstūma un sirsnīgi saspieda viņas rokas...

Tad viss bija nokārtots, durtiņas aizcirtās, nošmīkstēja kličiera pātaga, zirgi sāka spēcīgi vilkt, tā ka karietes logu rūtis notrinkšķēja, un konsula kundze plandīja vējā batista mutautiņu, kamēr braucēji nozuda miglā.

Domu pilns konsuls stāvēja blakus savai laulātajai draudzenei, kas graciozi saņēma ciešāk ap pleciem kažokādas apmetni.

— Turnu, Betsij, viņa aizbrauc.

— Jā, Žan, tas ir pirmais no mūsu bērniem, kurš šķiras no mums. Vai viņa būs laimīga ar to?

— Ak, Belsij, viņa ir pati ar sevi apmierināta; tā ir lielākā laime, ko cilvēks var sasniegt šajā pasaulē.

Viņi devās atpakaļ pie saviem viesiem.

Piecpadsmitā nodaļa

Tomass Budenbroks soļoja pa Graudu ielu uz leju līdz “piecu namu stūrim”. Viņš negribēja iet pa Plato ielu, lai daudzo paziņu dēļ cepure nebūtu visu laiku jātur rokā. Abas rokas sava siltā, tumšpelēkā kažokmēteļa kabatās sabāzis, viņš domu pilns gāja pa cieti sasalušo, kā kristāls vizuļojošo sniegu, kas čirkstēja zem viņa kājām. Viņš gāja pats savu ceļu, par kuru neviens nekā nezināja... Debesis spoži mirdzēja zilas un saltas; gaiss bija svaigs, ass un dzēlīgs un laiks rāms, skaidrs un tīrs, pieci grādi auksts, kā īstā februāra dienā.

Tomass gāja no "piecu namu stūra” lejup, pārgāja pāri Maiznieku ieliņai un pa šauru šķērsieliņu iegriezās Zvejnieku ielā. Sājā ielā, kas līdztekus Graudu ielai stipri stāvus veda lejā uzTrāvi, viņš pagriezās dažus soļus sāņus, līdz nonāca pie neliela namiņa, kurā bija vienkārša puķu pārdotava ar šaurām durvīm un nabadzīgu skatlogu — tikai pāris puķu podu uz zaļa stikla plāksnes.

Viņš iegāja iekšā, un pie durvīm piestiprinātais skārda zvaniņš ieskanējās tā, it kā būtu ierējies modrīgs sunītis. Iekšā pie letes, sarunādamās ar jaunu pārdevēju, stāvēja maza, tukla, paveca dāma ar turku lakatu ap pleciem. Puķes izraudzīdamās, viņa tās cilāja, ostīja, pēla un tērzēja tā, ka tai visu laiku ar mutautu bija jāslauka mute. Tomass Budenbroks viņu ļoti pieklājīgi pasveicināja un nostājās nomaļus... Tā bija kāda nabadzīga Langhalsu radiniece, labsirdīga un

I lipīga vecmeita, kura nesa labāko aprindu ģimenes vārdu, pati pie šīs iihiedrības nepiederēdama, jo viņu ielūdza tikai uz kafiju nedaudzu paziņu vidū, bet nekad uz lielajām viesībām un ballēm. Gandrīz visi •niea viņu par “krustmāti Lotiņu”. Ar zīdpapīrā ietītu puķu podu padusē viņa gāja ārā pa durvīm, un Tomass, viņu atkal sveicinādams, ■kāļi teica pārdevējai:

— Lūdzu, dodiet man pāris rožu... Jā, vienalga. La-France...

Bet, kad krustmāte Lotiņa aizvēra durvis un bija jau projām, viņš

klusi sacīja:

— Tā, liec nu atkal nost, Anna! Labdien, mazoAnniņ! Jā, šodien es nācu pie tevis patiesi ar smagu sirdi.

Virs melnās, vienkāršās kleitas Anna bi ja uzsējusi baltu priekšautu. Viņa bija brīnišķīgi skaista. Trausla kā gazele, ar malajisku sejas veidojumu: mazliet izspiestiem vaigu kauliem, šaurām, tumšām acīm, pilnām samtaina spīduma, un blāvi iedzeltenu sejas krāsu, kam otru līdzīgu grūti būtu atrast. Viņas rokas — tajā pašā krāsā — bija slaidas un kā pārdevējai apbrīnojami skaistas.

Viņa aizgāja aiz letes mazās pārdotavas labajā stūrī, kur pa logu nekā nevarēja saredzēt. Tomass šaipus letes sekoja viņai un, pārliecies pāri, noskūpstīja tās lūpas un acis.

Nabadziņš, tu esi gluži nosalis! — viņa iesaucās.

Pieci grādi! — Tomass atbildēja. — Bet es nekā nemanīju, nācu šurp pilns skumju.

Viņš apsēdās uz letes, saņēma viņas roku savējā un teica:

— Jā, vai zini, Anna?... Šodien nu mums jābūt prātīgiem, tas laiks ir klāt.

—Ak Dievs!... —viņa žēli izdvesa, izbaiļu un sāpju pilna paceļot priekšautu.

— Reiz, Anna, tam jānotiek tā kā tā... Tikai neraudi! Mēs taču būsim prātīgi, vai ne? Ko lai dara? Ar to ir jāsamierinās un jāpārcieš.

— Kad? — Anna šņukstot vaicāja.

— Parīt.

— Ak Dievs... Kādēļ parīt? Vai tad nevar vēl pēc nedēļas... lūdzu... Pēc piecām dienām!...

— Tas nav iespējams, mīļo, mazo Anniņ! Viss ir nolemts un nokārtots... Amsterdamā mani jau gaida... Lai kā es vēlētos, bet nevaru nevienu dienu vairs ilgāk palikt!

— Tas ir tik briesmīgi tālu!...

— Amsterdama? Nemaz ne! Un domāt viens par otru mēs vienmēr varēsim, vai ne? Es tev arī rakstīšu! Redzēsi gan, tiklīdz aizbraukšu, tūliņ tev rakstīšu...

— Vai tu vēl atceries... —viņa atgādināja. — Pirms pusotra gada? Strēlnieku svētkos?...

Viņš to jūsmīgi pārtrauca...

Лк Dievs, jā, pirms pusotra gada... Es toreiz domāju, ka tu esi itāliete... Es nopirku neļķi un iespraudu pogcaurumā... Man tā vēl ir... Ņemšu to līdzi uz Amsterdamu... Cik putekļains un karsts toreiz bija pļavā!...

— Jā, blakus veikaliņā tu nopirki man glāzi limonādes... Es to atceros kā šodien! Visapkārt oda pēc taukos ceptām maizītēm un sviedriem...

Un tomēr tas bija skaisti! Vai mēs tūliņ neredzējām viens otra acīs, kas ar mums noticis?

— Tu gribēji pabraukties kopā ar mani karuselī... bet nekas neiznāca, man bija jāpārdod puķes! Citādi saimniece sāktu bārties...

— Nē, Anna, tas nebija iespējams, es to ļoti labi sapratu.

Viņa klusi pateica:

— Tā arī ir vienīgā reize, kad es tev ko liedzu.

Viņš atkal noskūpstīja viņas lūpas un acis.

— Ardievu, mana mīļā, labā, mazā AnniņaL. Jā, jāsāk atvadīties!

— Ak, rīt tu taču vēl atnāksi?

— Jā, noteikti ap šo pašu laiku. Arī vēl parīt no paša rīta, ja vien varēšu tikt... Bet nu, Anna, es tev ko teikšu... Es aizbraucu diezgan tālu, jā, tas ir diezgan tālu, uz Amsterdamu... un tu paliec te. Bet sargā savu godu, Anna, vai dzirdi?... Līdz šim tu to esi darījusi, to varu tev teikt!

Viņa raudāja, asaras slaucīdama priekšautā, ko tā ar brīvo roku turēja pie acīm.

— Un tu?... Un tu?...

— Tikai Dievs vien zina, Anna, kas ar mani notiks! Mūžam jau nebūšu jauns... tu esi gudra meitene, nekad neesi runājusi par precēšanos un tā kaut ko...

— Nē, Dievs sargi!... Nekad no tevis to nebūtu prasījusi...

— Redzi, katram cilvēkam savs liktenis... Ja nenomiršu, man būs jāuzņemas tēva veikalu vadība, būs jātaisa laba partija... jā, šķiršanās brīdī nekā tev negribu noslēpt... Arī tev... būs jādara tas pats... Vēlu tev daudz, daudz laimes, manu mīļo, labo, mazo Anniņ! Bet sargā savu godu, vai dzirdi! Līdz šim tu to esi darījusi, to varu tev teikt!...

Te iekšā bija silts. Mazā pārdotava bija pilna valgas zemes un puķu smaržas. Ārā ziemas saule jau laidās uz rietu. Pāri upei pie debesīm

sārtojās maiga, tīra, kā uz porcelāna gleznota vakarblāzma. Zodus ii saceltās mēteļa apkaklēs ierāvuši, ļaudis steidzās garām skatlogam un neredzēja, ka mazās puķu pārdotavas stūrī divi cilvēki viens no otra atvadās.

Ceturtā daļa

.

Pirmā nodaļa

“IS46. gada 30. aprīlī

Manu mīļo māmiņ,

iilkstoš paldies par Tavu vēstuli, kurā Tu man raksti par Armgardes '.illingas saderināšanos ar fon Maiboma kungu no Pepenrādes. Pati Л i mgarde arī atsūtījusi man paziņojumu (ļoti smalku, ar zelta maliņu), iil rakstīdama arī vēstuli, kurā tā ļoti jūsmīgi izsakās par savu līgavaini. Viņš esot skaists kā bilde un smalks cilvēks. Cik gan viņa ir laimīga! Visi precas; arī no Minhenes es saņēmu saderināšanas karti no Evas I vērsās. Viņa prec alus brūža direktoru.

Bet nu es gribu Tev kaut ko jautāt, mīļo māmiņ: kāpēc še vēl arvien nekas nav dzirdams par konsula Budenbroka apciemojumu? Jūs varbūt gaidāt oficiālu ielūgumu no Grīnliha? Tas nebūtu vajadzīgs, jo viņš, kā man liekas, par to nemaz nedomā un, ja es viņam to atgādinu, tail tikai nosaka: “Jā, jā, bērns, tavam tēvam ir cits ko darīt.” Vai Jūs varbūt domājat, ka traucēsiet mani? Ak nē, nekādā ziņā! Vai arī baidāties pamodināt manī ilgas pēc mājām? Ak mīļais Dievs, es taču esmu prātīga sieviete, man ir sava dzīve, un esmu pieaugusi.

Tikko dzēru kāliju pie Kēzelava kundzes, šepat tuvumā, tie ir patīkami cilvēki, un arī mūsu kaimiņi pa kreisi— Gusmaņi (abas mājas tomēr atrodas labu gabalu viena no otras) ir ļoti sabiedriski. Mums ir pāris labu mājas draugu, arī tie abi dzīvo še, ārā: doktors Klāsens (par kuru man l ev vēlāk būs jāpastāsta) un baņķieris Kesel-meijers, Grīnliha tuvs draugs. Tu nevari iedomāties, cik šis vecais kungs ir komisks! Viņam ir balta, apcirpta vaigubārda un melnbalti, plāni mati, kas izskatās kā dūnas un kustas no katras vēsmiņas. Bez tam viņš ļoti jocīgi groza galvu kā putns un ir pļāpīgs, tā ka es viņu esmu iesaukusi par “žagatu”, lai gan Grīnlihs man to neļauj, viņš saka, ka žagata zogot, bet Kesclmeijcra kungs esot goda vīrs. Viņš iet saliecies un airējas ar rokām. Pūku viņam pietiek tikai līdz pakausim, tālāk āda tam ir gluži sarkana un nokārtojusi. Viņš atstāj ļoti jautru iespaidu! Dažreiz viņš man papliķē vaigu un saka: “Jūs, mīļā, mazā kundze, kas tā par Dieva laimi, ka Grīnlihs jūs ir dabūjis!” Tad viņš izvelk savu degunkniebi (viņam vienmēr ir klāt veseli trīs ar garām auklām, kuras pastāvīgi samezglojas uz viņa baltās vestes), uzliek to uz deguna, ko tas sarauc gluži grumbainu, un, muti iepletis, skatās manī, tik sajūsmināts, ka man skaļi jāsmejas viņam aeīs. Bet to viņš nemaz neņem ļaunā.

Grīnlihs pats ir stipri aizņemts, rītos tas mūsu mazajos dzeltenajos ratos brauc uz pilsētu un bieži vien vēlu ierodas mājās. Dažreiz viņš sēž pie manis un lasa avīzi.

Kad mēs braucam viesībās, piemēram, pie Keselmeijeriem vai pie konsula Gudstikera Aisteres dambī, vai pie senatora Boka Rātsnama ielā, tad mums jāņem īrēts pajūgs. Es Grīnliham jau vairākas reizes esmu lūgusi, lai iegādājas ekipāžu, jo tā še, ārā, ir nepieciešama. Viņš man to pa daļai jau apsolīja, bet savādi ir tas, ka viņš vispār labprāt ar mani nerādās sabiedrībā un viņam nepatīk, ja es ar pilsētniekiem sarunājos. Vai tiešām viņš būtu greizsirdīgs?

Mūsu villa, kuru es Tev, mīļo māmiņ, jau plaši esmu aprakstījusi, ir tiešām ļoti skaista, un nu tā kļuvusi vēl skaistāka, piegādājot klāt jaunas mēbeles. Pret salonu pirmajā stāvā arī Tu neatrastu nekā ko iebilst: viss brūnā zīdā. Ēdamistabai līdzās salonam ir reti skaists koka apšuvums; krēsli izmaksājuši divdesmit piecas markas gabalā. Es sēžu violetajā istabā, ko izmantojam par dzīvojamo istabu. Tad mums vēl ir smēķējamā istaba un spēļu kabinets. Zālei, kas aiz gaiteņa ieņem nama otro pusi, ir pielikti dzelteni aizkari, un tā izskatās ļoti smalki. Augšā ir guļamā, mazgājamā, tualetes un kalpotāju istabas. Mazajiem ratiem mums ir mazs grūms. Ar abām kalponēm esmu diezgan apmierināta. Es nezinu, vai viņām var pilnīgi uzticēties, bet, paldies I )ievam, man jau nav jāskatās uz katru grasi! Vārdu sakot, viss ir tā, kā tas mūsu vārdam pieklājas.

Bet tagad, mīļo māmiņ, nāk tas svarīgākais, ko es pataupīju beigām. Jau kādu laiku jūtos mazliet savādi. Tu zini, ne gluži nevesela, bet tā savādāk; pie izdevības es to pateicu doktoram Klāsenam. Tas ir gluži mazs cilvēciņš ar lielu galvu un vēl lielāku gardibeni. Savu spāniešu spieķi, kam roktura vietā ir apaļa kaula ripa, tas vienmēr tur piespiestu pie garās zoda bārdas, kura liekas gandrīz gaiši zaļa, tik ilgus gadus viņš to ir krāsojis melnu. Nu, Tev vajadzētu viņu redzēt! Viņš nemaz neatbildēja, pastumdīja brilles, samirkšķināja mazās, sarkanās ačeles, pamāja man ar savu kartupeļa degunu, pasmējās sevī un sāka aplūkot mani tik neatlaidīgi, ka es nezināju, kur likties. Tad viņš mani izmeklēja un teica, ka līdz šim viss rādoties būt vislabākā kārtībā, tikai man vajagot dzert minerālūdeņus, jo es liekoties būt mazliet mazasinīga. — Ak, māmiņ, pastāsti to labajam tētim, labi saudzīgi, lai viņš ieraksta to dzimtas papīros! Cik drīz vien būs iespējams, Tu dabūsi zināt, kā viss norisināsies turpmāk.

Sveicini sirsnīgi no manis tēti, Kristiānu, Klāru, Tildu un īdu lungmani! Tomasam uz Amsterdamu es nesen aizrakstīju.

Tava uzticīgā un paklausīgā meita Antonija.”

“1846. gada 2. augustā

Manu mī]o Tomas,

ar prieku saņēmu vēsti par Tavu un Tava brāļa Kristiānā sastapšanos llamburgā; droši vien tās būs bijušas jautras dienas. Man vēl nav nekādu ziņu par Tava brāļa turpmāko ceļojumu caur Ostcndi uz Angliju, paļaujos tomēr uz Dievu, ka tas būs noritējis laimīgi. Lai Dievs dod, ka Kristiānām, pēc tam, kad tas nolēmis atstāt zinātnisko darba lauku, vēl nebūtu par vēlu kaut ko krietnu iemācīties pie sava principāla mistera Ričardsona, un lai tas viņa veikalnieka gaitām piešķir sekmes un panākumus! Mr. Ričardsons (Threadneedle Street), kā Tu jau zini, ir tuvs veikala draugs manam tirdzniecības namam. Esmu laimīgs, ka abi mani dēli varējuši iestāties firmās, kuras ar mani ir draudzīgi saistītas. Cik tas svētīgi, to Tu jau tagad vari izjust. Tas man ir liels gandarījums, ka van der Kellena kungs jau šajā gada ceturksnī paaugstinājis Tavu algu un Tev turpmāk dos iespēju arī kaut ko blakus nopelnīt; esmu pārliecināts, ka Tu ar krietnu izturēšanos pierādīsi, ka pelni šādu pretimnākšanu.

Neraugoties uz visu to, man sāpīgi, ka lava veselība nav gluži tāda, kā būtu vajadzīgs. Tas, ko Tu man raksti par nervozitāti, man atgādina manu jaunību, kad es strādāju Antverpenē un man no turienes bija jābrauc uz Emsu ārstēties. Mans dēls, ja izrādītos, ka arīTavā labā kaut kas tamlīdzīgs būtu vajadzīgs, tad, protams, es ar padomu un darbiem esmu gatavs Tev palīdzēt, lai gan priekš mums citiem es izsargājos no tādiem izdevumiem šajos politiski nemierīgajos laikos.

Tava māte un es, mēs jūnija vidū tomēr aizbraucām uz 1 lamburgu un apmeklējām Tavu māsu Toniju. Viņas vīrs gan nebija mūs aicinājis, taču saņēma mūs ar lielu sirsnību un tajās divās dienās, ko mēs pie viņa pavadījām, nodevās mums tik pilnīgi, ka nokavēja savas veikala darīšanas un man tikko atlika laika apciemot Dišānu ģimeni. Antonija ir piektajā mēnesī; viņas ārsts apgalvoja, ka viss norisināsies normāli un iepriecinoši.

Vēl gribu pieminēt kādu van Kellena kunga vēstuli, no kuras es ar prieku redzu, ka Tu arī privāti esi labi ieredzēts viesis viņa ģimenē. Tu, mans dēls, tagad esi tajā vecumā, kad vari sākt baudīt audzināšanas augļus, kādus Tavi vecāki Tev devuši. Lai tas noder Tev kā pamācība, ka es Tavā vecumā kā Bergenē, tā Antvcrpenē arvien lūkoju pakalpot un izpatikt savu principālu kundzēm, kas man lielā mērā nāca par labu. Pat neskaitot patīkamo, pagodinošo sajūtu atrasties tuvākās attiecībās ar sava priekšnieka ģimeni, tādējādi var iemantot labu aizstāvi gadījumā, ja notiktu tas, no kā pēc iespējas jāizsargājas, bet kas tomēr nav neiespējams, tas ir, ja veikalā gadās kāda pārskatīšanās vai principāls ar dažu ko nav apmierināts tādā mērā, kā tas vēlams.

Kas attiecas uz Taviem veikala plāniem nākotnē, mans dēls, tie man dara prieku tās možās intereses dēļ, kas tajos izpaužas, lai gan es tiem visā visumā nevaru piekrist. Vadīdamies no ieskata, ka to ražojumu izplatīšana, kurus ražo mūsu dzimtās pilsētas apkārtnē un kādi, piemēram, ir labība, rapšu sēklas, ādas un kažokādas, vilna, eļļa, eļļas rauši, kauli utt., ir Tavas dzimtās pilsētas dabiskākais un iespēju bagātākais tirdzniecības veids, Tu domā līdz ar komisijas tirdzniecību pievērsties galvenām kārtām šai nozarei. Arī mani kādreiz agrāk, kad konkurence šajā tirdzniecības nozarē vēl bija ļoti niecīga (turpretim tagad tā ir stipri pieaugusi), nodarbināja šādas domas, un, cik telpas un izdevība to atļāva, esmu arī mēģinājis to darīt. Mana Anglijas ceļojuma nolūks galvenokārt bija arī tanī zemē meklēt sakarus saviem pasākumiem. Šajā nolūkā es aizbraucu gandrīz līdz Skotijai, nodibinādams dažu labu izdevīgu pazīšanos, bet drīz vien nācu pie atziņas, ka eksporta darījumi ar turieni var būt arī bīstami, kādēļ tad arī izpalika to tālākā izveidošana, jo vairāk tāpēc, ka man vienmēr prātā stāvēja pamācošie vārdi, kurus mūsu priekštecis, mūsu firmas dibinātājs, mums ir atstājis: “Mans dēls, essi līksms savos darbojumos pie dienas, bet dari tikai tādus darbus, ka mēs mierīgi varam dussēt naktī!”

Šo principu es gribu turēt svēlu līdz. mūža galam, lai gan tiešām dažreiz uznāk šaubas, redzot, ka ļaudīm, kuriem šo principu trūkst, acīmredzot klājas labāk. Es domāju “Štrunku un Hāgenštrēmu”, kuri strauji iet uz augšu, kamēr mūsu veikaliem ir pārāk rāma gaita. Tu zini, ka mūsu tirdzniecības nams, kā sašaurinājās pēc Tava vectēva nāves, tā arī vairs nav audzis, un es lūdzu Dievu, lai varētu to atstāt vismaz tagadējā stāvoklī. Prokūrists Markuss jau gan ir pieredzējis un rūpīgs palīgs. Ja tikai Tavas mātes ģimene savus grašus labāk saturētu kopā; saņemt mantojumu mums būtu visai svarīgi!

Esmu ārkārtīgi apkrauts ar veikala un pilsētas darīšanām. Es esmu Bergenes braucēju kolēģijas vecākais, un pakāpeniski esmu ievēlēts par pilsoņu pārstāvi finanšu departamentā, komerckolēģijā, rēķinu revīzijas komisijā un Svētās Annas nespējnieku namā.

Tava māte, Klāra un Klotilde sveicina Tevi sirsnīgi. Arī vairāki kungi man ir uzdevuši Tevi sveicināt: tie ir senators Mellendo-rpfs un doktors Everdīks, konsuls Kistcnmākers, mākleris Gošs, C. F. Kepens, kā arī no kantora ļaudīm Markusa kungs un kapteiņi Klots un Klētermanis. Lai Dieva svētība ir ar Tevi, mans dēls! Strādā, lūdz Dievu un taupi!

Gādīgā mīlestībā Tavs tēvs.”

“1846. gada 8. oktobrī

Mīļie un augsti godājamie vecāki!

Apakšā parakstījies jūt prieku, varēdams Jums paziņot, ka pirms pusstundas Jūsu meita, mana sirsnīgi mīļotā sieva Antonija, ir laimīgi dzemdējusi, l’ēe Dieva lēmuma bērns ir meitene, un es neatrodu vārdu, kā izteikt savu priecīgo aizkustinājumu. Dārgās nedēļnieces un bērna veselības stāvoklis ir ļoti labs, un doktors Klāsens ir pilnā mērā apmierināts ar to, kā viss noritēja. Arī vecmāte Grosgeorgisa kundze saka, ka tas neesot bijis nekas. Uztraukums spiež mani nolikt spalvu. Palieku, cienījamos vecākus sirsnīgi sveicinot.

B. Grīnlihs.

Ja tas butu puika, es zinātu ļoti skaistu vārdu. Tagad vēlos nosaukt viņu par Metu, bet Gr. ir par Ēriku.

T.”

Otra nodaļa

— Kas tev kaiš, Betsij? — konsuls vaicāja, pieiedams pie galda un paceldams šķīvi, ar kuru bija apsegta zupa. — Vai tu nejūties labi? Kas tev ir? Man liekas, tev kas kaiš?

Ēdāju skaits lielajā ēdamzālē bija sarucis. Atskaitot vecākus, pie tā ik dienas sēdēja tikai Jungmaņa jaunkundze, desmit gadus vecā Klāra un vājā, pazemīgā, klusā ēdāja Klotilde. Konsuls paskatījās visapkārt... visas sejas bija garas un norūpējušās. Kas tad noticis? Viņš pats bija nervozs un rūpju nomākts, jo birža darbojās pastāvīgā uztraukumā Šlēsvigas-Holšteinas notikumu dēļ... Un vēl kāds cits nemiers viļņoja gaisā... Vēlāk, kad Antons bija izgājis ienest gaļas ēdienu, konsuls dabūja zināt, kas mājās noticis. Trīne, virēja Trīne, jauna lauku meita, kas līdz šim bija bijusi uzticīga un izrādījusi vislielāko godbijību, bija pēkšņi atklāti sadumpojusies. Konsula kundzei par lielu nepatikšanu viņai jau ilgāku laiku bijusi kāda draudzība, zināma garīga saistība ar kādu miesnickzelli, un šis mūžīgi asiņainais cilvēks laikam visnevēlamākā veidā ietekmējis viņas politisko uzskatu attīstību. Kad konsula kundze viņu norājusi par to, ka sīpolu mērce nav izdevusies, viņa, kailās rokas sānos iespiedusi, bija izteikusies šādi: “Pagaidiet tik, konsul’ kundz’, tā tas vai’ ilgi neies, drīz mums būs cit’ kārtīb’; tad es sēdēs uz sofa zīda kleitē un jūs appuišos man’...” Pats par sevi saprotams, viņai tūliņ bija ticis uzteikts.

Konsuls purināja galvu. Arī viņam pašam pēdējā laikā bija nācies novērot dažādas nevēlamas parādības, l iesa gan, vecākie nesēji un noliktavu strādnieki bija tik prātīgi, ka neļāvās sev neko iestāstīt, bet dažu jauno cilvēku izturēšanās vienā otrā gadījumā bija rādījusi, ka ļaunais nemiera gars atradis auglīgu zemi... Pavasarī bija notikuši nemieri ielās, lai gan jaunās satversmes projekts, laika prasībām piemērots, bija jau izstrādāts, un mazliet vēlāk to, neraugoties uz Lēbrehta Krēgera un dažu citu stūrgalvīgu vecu kungu ierunām, ar senāta dekrētu izsludināja par valsts satversmes likumu. Tika izvēlēti tautas pārstāvji, sasaukta pilsoņu dome. Bet miera nebija. Visā pasaulē rūga nemiers. Katrs gribēja grozīt satversmi un vēlēšanu likumu, un pilsoņi nevarēja vienoties. “Šķiru princips!” teica vieni; arī konsuls Johans Budenbroks teica tā. “Vispārējas vēlēšanu tiesības!” teica otri; un tiem līdz arī Hinrihs Hāgenštrēms. Vēl citi kliedza: “Vispārēju kārtu pārstāvniecību!” — un varbūt viņi arī zināja, kas ar to saprotams. Tad vēl gaisā virmoja tādas idejas kā atšķirības likvidēšana starp pilsoņiem un pārējiem iedzīvotājiem... Nekāds brīnums, ka Budenbroku Trīnei bija radušās domas par sofu un zīda kleitu! Ak, gaidāmas bija vēl ļaunākas lietas. Nākotne nesolīja nekā laba...

Bija viena no pirmajām oktobra dienām četrdesmit astotajā gadā, zilajās debesīs peldēja daži viegli mākoņi, sudrabotas saules caur-staroti, kura gan nebija vairs tik spēcīga, lai aiz augstā, spožā režģa ainavu istabas krāsnī nesprakstēlu uguns.

Mazā Klāra, bērns ar tumšzcltainicm matiem un visai nopietnām acīm, ar adīkli rokās sēdēja šaipus šujamgaldiņa pie loga; Klotilde, to pašu darīdama, bija ieņēmusi vietu uz dīvāna blakus konsula kundzei. Lai gan Klotilde Budenbroka nebija daudz vecāka kā viņas precētā māsīca Tonija, tātad tikko divdesmit vienu gadu veca, tās iegarenajā sejā jau bija radušies daži asi vilcieni, un viņas taisni pāršķirtie gludie mati, kas nekad nebija bijuši dzelteni, bet no sākta gala nespodri pelēki, vēl pastiprināja viņas vecmeitīgo izskatu. Viņa bija apmierināta ar to un nedarīja nekā, lai to novērstu. Varbūt tā sajuta vajadzību kļūt drīz vecai, lai ātrāk tiktu pāri visām šaubām un cerībām. Tā kā viņai nepiederēja ne grasis, tā zināja, ka visā pasaulē neatradīsies neviens, kas lo precētu, un viņa ar pazemību raudzījās nākotnē, kas viņai nozīmēja kaut kur kādā mazā istabiņā dzīvot no procentiem, ko tās varenais tēvocis izgādās vienā no tām labdarības iestādēm, kuru uzdevums ir nipēties par nabadzīgām meitenēm no cienījamām ģimenēm.

Konsula kundze savukārt bija aizņemta ar divu vēstuļu lasīšanu. I ūnija rakstīja, ka mazā Ērika augot un pieņemoties labi, un Kristians ļusmīgi aprakstīja dzīvi Londonā, tomēr neko tuvāk neizteikdamies par savu darbību pie mr. Kičardsona... Konsula kundze, kam nāca jau pāri ceturtā gadu desmita pusei, stipri nožēloja gaišmataino sieviešu likteni, jo tās pārāk ātri noveco. Iesarkanajiem matiem pieskanīgā maigā ādas krāsa šajos gados, neraugoties uz visiem skaistuma kopšanas līdzekļiem, izzuda, un arī mati neizbēgami nosirmotu, ja, paldies Dievam, viņai nebūtu kāda Parīzes tinktūra, kas pagaidām no tā pasargāja. Konsula kundze bija nolēmusi, ka nekad nekļūs sirma. Ja ar krāsu nekas vairs nebūs panākams, viņa bija nolēmusi valkāt parūku savu jauno dienu matu krāsā... Viņas matu sasukājums vēl arvien bija ļoti sarežģīts, taču virs tā jau bija piestiprināta baltās mežģīnēs ievīta zīda lente — pirmā aubes priekštece. Zīda tērpa svārki kupli pletās viņai visapkārt; zvanveidīgajām piedurknēm bija stīva muslīna odere. Kā vienmēr, pāris zelta sprādžu, klusi tinkšķēdamas, skāvās ap viņas roku. — Pulkstenis rādīja trešo pēcpusdienas stundu.

Piepeši uz ielas kļuva dzirdami saucieni, klaigas un bļaustīšanās, kā arī daudzu soļu dipoņa. Troksnis pieauga, nākdams arvien tuvāk...

— Māmiņ, kas tur ir? — Klāra vaicāja, raudzīdamās pa logu laukā. — Kas viņiem ir... visiem tiem cilvēkiem? Ko viņi tā priecājas?

— Mans Dievs! — konsula kundze iesaucās un, vēstules nosviedusi, izbailēs uzlēca kājās un piesteidzās pie loga. — Vai tas varētu būt... Ak, mans Dievs, tiešām revolūcija... Tā ir tauta...

Jau visu dienu pilsētā bija rūguši nemieri. Platajā ielā šorīt no rīta audumu tirgotāja Bentīna logā bija iesviests akmens un izsista rūts, lai gan varbūt vienīgi Dievam zināms, kāda Bentīna logam daļa gar augsto politiku.

— Anton?! — konsula kundze sauca drebošā balsī, pagriezusies pret ēdamzāli, kur sulainis vēl cilāja sudrablietas. —Anton, noej lejā! Aizslēdz nama durvis! Taisi visu ciet! Uz ielas ir tauta...

— Jā, konsula kundze! — Antons atbildēja. — Bet vai es to drīkstu? Es esmu kungu kalps... Ja tie ieraudzīs manu livreju...

— Tik ļauni cilvēki! — Klotilde skumīgi teica, vārdus stiepdama, taču rokdarbu no rokām neizlaida. Šajā mirklī no kolonnu zāles pa stikla durvīm ienāca konsuls. Viņam pār roku bija pārlikts mētelis un rokā cepure.

— Tu gribi iziet, Žan? — konsula kundze vaicāja.

— Jā, mīļā, man jāiet uz pilsoņu domi...

— Bet tauta, Žan, revolūcija?...

— Ak, mīļais Dievs, tas nav tik nopietni, Betsij... Mēs esam Dieva rokā. Tie jau ir mūsu mājai garām. Es iešu caur sētas māju...

— Žan, ja tu mani mīli... Tu gribi doties tādās briesmās, gribi atstāt mūs še vienas... Ak, man ir bail, man ir bail!

— Mīļā, es lūdzu, tu velti uztraucies tik ļoti... Tie ļaudis mazliet paālēsies pie rātsnama vai tirgus laukumā... Varbūt tas valstij maksās vēl dažas logu rūtis, tas ir viss.

— Kur tu gribi iet, Žan?

— Uz pilsoņu domi. Es jau tā būšu par vēlu, veikala darīšanas mani aizkavēja. Būtu kauns šodien tur iztrūkt. Vai tu domā, ka tavs tēvs būs ļāvis sevi atturēt? Pat viņa vecumā...

— Nu tad ej, un lai Dievs tevi sargā, Žan... Bet esi uzmanīgs, es lūdzu, piesargies! Un paturi acīs manu tēvu! Ja viņam kas notiktu...

— Par to nebēdā, mīļā...

— Kad tu būsi mājās? — konsula kundze nosauca tam vēl pakaļ.

— Nu, tā ap puspieciem, ap pieciem... to redzēs. Dienas kārtībā ir svarīgi jautājumi, atkarībā no tā...

— Ak, man ir bail, man tā bail! — konsula kundze atkārtoja, apjukusi staigādama pa istabu šurpu un turpu.

Trešā nodaļa

Konsuls Budenbroks ātri izgāja cauri savam lielajam gruntsgabalam. Iznācis uz Maiznieku ielas, tas izdzirda aiz sevis soļus un ieraudzīja mākleri Gošu, kas, pēc mākslinieku modes ietinies garajā mētelī, tāpat steidzās pa augšup vedošo ielu uz sēdi. Ar garo, kalseno roku noceldams savu jezuīta cepuri, tas ar otru goddevīgi pamāja, apspiestā un sarūgtinātā balsī teikdams:

— Konsula kungs... sveicinu jūs!

Šis mākleris Zigismunds Gošs, vecpuisis ap ceturto gadu desmitu, ja neņēma vērā viņa izturēšanos, bija visgodīgākais un labsirdīgākais cilvēks pasaulē; viņš tikai bija daiļmākslu mīļotājs un savādnieks. Viņa noskūtajā sejā raksturīgs bi ja līkais deguns, smailais, uz priekšu izstieptais zods, asie vaibsti, uz leju savilktā mute un nikni sakniebtās plānās lūpas. Ar to viņš — ne bez sekmēm — centās panākt, lai tam

Uilu mežonīgi skaista velnišķīga intriganta galva un |auns, īdzīgs, intendants un bailes iedvesošs izskats, kaut kas vidējs starp Mcfistofeli un Napoleonu... Drūmāku iespaidu meklēdams, matus tas bija sasukājis /emu uz pieres. Viņš no tiesas nožēloja, ka tam nebija kupra. — Tā luja svešāda un tīkama parādība starp vecās tirdzniecības pilsētas iedzīvotājiem. Arī viņš piederēja pie tiem, jo pēc visiem pilsonības likumiem vadīja solīdu un savas neuzbāzības dēļ cienītu starpniecības iestādi; bet viņa šaurajā, tumšajā kantorī atradās liels grāmatu skapis, pilns daiļdarbiem visās valodās, un runāja, ka viņš jau kopš sava divdesmitā gada strādājot pie visu Lope dc Vegas drāmu tulkojuma... Reiz viņš kādā skatuves mākslas mīļotāju uzvedumā bija spēlējis Domingo Šillera “Donā Karlosā”. Tas bija augstākais sasniegums viņa dzīvē. Nekad neviens rupjš vārds nebija nācis pār viņa lūpām, un pat veikala sarunās tas parastos izteicienus izrunāja tikai caur zobiem un ar tādu sejas izteiksmi, it kā sacīdams: “Nelieti, ā! Lai lāsts taviem senčiem kapā!” Viņš dažā ziņā bija nelaiķa Žana Žaka Ilolstēdes mantinieks; tikai viņa būtne bija drūmākā un patētiskākā, un viņā nebija nekā no tās gaišās jautrības, kuru vecā Johana Budenbroka draugs bija saglabājis no iepriekšējā gadu simteņa. — Kādu dienu tas vienā paņēmienā biržā pazaudēja sešarpus zelta dālderus uz diviem vai trim papīriem, kurus tas spekulācijas nolūkā bija nopircis. Viņa dramatiskā izjūta aizrāva to, un tas nospēlēja veselu lomu. Viņš atkrita solā tādā stāvoklī, it kā būtu zaudējis kauju pie Vaterlo, dūri pie pieres piespiedis, acis bezdievīgi valbīdams, tas vairākas reizes atkārtoja: “Ak, nolādēts!” Tā kā nelielā, mierīgā, drošā peļņa, kuru tas ieguva, vienu vai otru gruntsgabalu pārdodams, likās ārkārtīgi garlaicīga, tad šis zaudējums, šis traģiskais sitiens, kas viņu, intrigantu, bija ķēris kā Dieva sods, tam bija baudījums, kura pietika nedēļām. Ja kāds viņu uzrunāja: “Es dzirdēju, Goša kungs, jums esot gadījusies neveiksme? Man žēl jūs...”— viņš mēdza atbildēt: “Ak nē, mans mīļais draugs! Uomo non educate dal dolore riman sempre bambino!Protams, neviens to nesaprata. Vai tas bija no Lope de Vegas? Taču bija skaidrs, ka šis Zigismunds Gošs ir mācīts un īpatnējs cilvēks.

— Tie tikai ir laiki, kādos mēs dzīvojam! — viņš teica konsulam Budenbrokam, salīcis un uz spieķa atspiedies pa ielu tam blakus soļodams. — īsts vētras un nemiera laiks.

— Tur jums taisnība, — konsuls atteica. — Laiki esot nemierīgi; interesanti, kā noritēs šāsdienas sēde. Kārtu princips... [31]

— Nē, klausieties! — Gošs turpināja. — Es visu dienu pavadīju u7. ielas, novēroju pūli. Viņu vidū bija vareni puiši naidā un sajūsmā liesmojošām acīm...

Johans Budenbroks sāka smieties.

— Jūs nu esat tas īstais! Jums, kā liekas, tas patīk? Nē, atļaujiet, tas viss ir bērnišķīga niekošanās... Ko šie cilvēki grib? Bars palaidnīgu jaunu zeņķu, kuri izlieto gadījumu, lai varētu izālēties...

— Bez šaubām! Tomēr nevar noliegt... Es biju klāt, kad mies-niekzellis Berkemeijers izsita Bentīnam loga rūti... Viņš bija kā pantera! — Pēdējo vārdu Goša kungs izrunāja ar sevišķi cieši sakostiem zobiem un tad turpināja: — Nē, nevar noliegt, ka tai lietai ir arī sava cēlā puse! Tas nu reiz tomēr ir kaut kas jauns, vai jūs zināt, kaut kas neikdienišķs, tā ir vētra, trakulība... negaiss... Лк, tauta ir nesaprātīga, es to zinu! Tomēr mana sirds, mana sirds ir ar to... —Abi bija jau pienākuši pie vienkāršā nama dzeltenā eļļas krāsā, kura pagraba stāvā atradās pilsoņu domes sēžu zāle.

Šī zāle bija daļa no alus un deju lokāla, kas piederēja kādai Zūer-kringeļa atraitnei un zināmās dienās tika nodota domes kungu rīeībā.

No šaura gaiteņa ar akmens grīdu, kura labajā pusē atradās restorāna telpas un kur oda pēc alus un ēdieniem, pa kreisi varēja ieiet zālē pa zaļi krāsotām dēļu durvīm, kam nebija ne roktura, ne atslēgas un kas bija tik šauras un zemas, ka neviens aiz tām nebūtu iedomājies tik lielu telpu. Zāle bija auksta un kaila kā šķūnis ar balsinātiem griestiem, kuru sijas bija redzamas, un balsinātām sienām; trijiem diezgan augstiem logiem bija zaļi šķērskoki, bet aizkaru nebija. Tiem iepretim pakāpeniski uz augšu pacēlās sēdekļu rindas; lejasgalā stāvēja ar lielu zvanu, aktu vākiem un rakstāmiem piederumiem greznots galds priekšsēdētājam, protokolistam un klātesošiem senāta komisāriem. Pie sienas iepretim durvīm atradās vairāki lieli pakaramie, pilni ar mēteļiem un cepurēm.

Dobja balsu dūkoņa sitās pretim konsulam un viņa pavadonim, kad abi viens pakaļ otram caur šaurajām durvīm iegāja zālē. Viņi acīmredzot bija pēdējie, kas ieradās. Telpa bija pilna ar pilsoņiem, kas, rokas bikšu kabatās sabāzuši vai salikuši tās uz muguras, vai arī gaisā ļ mētādami, stāvēja pulciņos un sarunājās. No visiem 120 locekļiem kādi 100 noteikti bija ieradušies. Daļa pārstāvju no lauku iecirkņiem pašreizējos apstākļos bija atraduši par labāku palikt mājās.

Turpat durvju tuvumā stāvēja pulciņš zemākas kārtas cilvēku: divi trīs neievērojamu veikalu īpašnieki, viens ģimnāzijas skolotājs, “bāriņu tēvs” Mindermaņa kungs un iemīļotais bārddzinis Venceļa kungs, mazs, plecīgs vīrs ar melnām ūsām, inteliģentu seju un sarkanām rokām, kurš vel šorīt bija skuvis konsulu; taču šc viņi bija līdzīgi. Viņš skuva bārdu līkai labākajām aprindām, gandrīz vienīgi Mcllendorpfiem, Langhal-siem, Budenbrokiem un Everdīkiem, un tikai savai viszinībai pilsētas darīšanās, savai izveicībai un sabiedriskumam un, neraugoties uz pazemību, arī savai stipri manāmajai pašapziņai tas varēja pateikties, ka bija ievēlēts pilsoņu domē.

— Vai konsula kungs zina to visjaunāko? — Vence|a kungs ar nopietnu izskatu strauji iesaucās, sagaidīdams savu labvēli.

— Kas tad man jāzina, mans mīļais Vencel?

— Šorīt tas vēl nevarēja būt zināms... Konsula kungs atvainos, tas ir visjaunākais! Ļaudis neiet vis uz rātsnamu vai tirgu! Viņi nāk šurp, lai draudētu pilsonībai! Redaktors Rībzāms tos musina...

— Ei, vai tas ir iespējams? — konsuls brīnījās. Viņš izspraucās cauri priekšējiem pulciņiem līdz zāles vidum, kur tas ieraudzīja savu sievastēvu kopā ar klātesošajiem senatoriem doktoru Langhalsu un Džeimsu Mellendorpfu. — Vai tas ir tiesa, mani kungi? — viņš jautāja, tiem rokas spiezdams.

Tiešām, visā sapulcē par to vien vairs runāja; nemiernieki nāca šurp, tos jau varēja dzirdēt...

— Nelieši lādi! — Lēbrehts Krēgers teica auksti un nicīgi. Viņš bija atbraucis savā ekipāžā. Slaidais, lepnais modes kavaliera stāvs sāka jau liekties zem astoņdesmit gadu svara; bet šodien viņš stāvēja gluži taisns, ar puspievērtām acīm, mutes kaktiņus, virs kuriem īso, balto ūsu gali bija pilnīgi taisni uz augšu sagriezti, nicīgi uz zemi nolaidis. Viņa melnā samta vestē mirdzēja divas rindas dārgakmeņu pogu...

Netālu no šīs grupas redzēja Hinrihu Hāgenštrēmu, plecīgu, tuklu kungu ar rūsgani sirmu vaigu bārdu un resnu pulksteņķēdi pār zili rūtaino vesti un vaļējiem svārkiem. Viņš stāvēja kopā ar savu kompanjonu Štrunku un pat nesveicināja konsulu.

Tālāk audumu tirgotājs Bentīns, no izskata pārticis cilvēks, bija sapulcējis ap sevi lielu skaitu citu kungu, kuriem sīki pārstāstīja notikumu ar sava loga rūti...

— Ķieģelis, pusķieģelis, mani kungi! Krah... pa logu iekšā un zaļa ripsa gabalam virsū... Šie salašņas!... Nu, tā ir valsts darīšana...

Kādā stūrī nepārtraukti bija dzirdams Štūts no Zvanulējēju ielas. Viņš bija ģērbies melnos svārkos virs vilnas krekla un piedalījās pārrunās, ar sašutumu pastāvīgi atkārtodams: “Nedzirdēta bezkaunība!”

Johans Budenbroks sasveicinājās ar savu veco draugu C. F. Kepenu, kā arī ar pēdējā konkurentu konsulu Kistenmākeru. Viņš paspieda roku doktoram Grābovam un pārmija dažus vārdus ar ugunsdzēsēju depo direktoru Gīzeki, būvmeistaru Foigtu, sapulces vadītāju doktoru

Langhalsu, vienu no senatora brāļiem, ar tirgotājiem, skolotajiem un advokātiem.

Sēde vēl nebija atklāta, bet debates jau risinājās ļoti spraigi. Visi kungi sodījās par šo skribentu, šo redaktoru, šo Rībzāmu, par kuru bija zināms, ka tas uzmusinājis pūli... un kādēļ? Pilsonības pārstāvji taču bija še sapulcējušies, lai izlemtu, vai tautas pārstāvniecībā ieturams kārtu princips vai arī ievedamas vispārējas vēlēšanu tiesības. Senāts jau bija izšķīries par pēdējo. Ko gan vēl grib tauta? Tā grib ķerties kungiem apkaklē, tas ir viss. Velns ar ārā, tas bija vismuļķīgākais stāvoklis, kādā kungi jebkad bija atradušies! Visi pulcējās ap senāta komisāriem, lai dzirdētu viņu domas. Pulcējās arī ap konsulu Budenbroku, kam vajadzēja zināt, kāda ir birģermeistara Everdīka nostāja šajā jautājumā; jo kopš pagājušā gada, kad senators doktors Everdīks, viens no konsula Justa Krēgera svaiņiem, bija kļuvis par senāta prezidentu, Budenbroki bija rados ar birģermeistaru, kas viņus stipri pacēla sabiedrības acīs...

Pēkšņi ārā kļuva dzirdams troksnis... Revolūcija bija atnākusi līdz pat sēžu zāles logiem! Vienā acumirklī norima satrauktās valodas. Mēmi aiz šausmām, rokas uz vēdera salikuši, pilsoņi raudzījās cits citam sejā vai uz logiem, aiz kuriem izslējās dūres un atskanēja izlaidīga, neprātīga un apdullinoša aurošana. Tad pēkšņi, pilnīgi negaidot, it kā nemiernieki paši būtu satrūkušies no savas izturēšanās, ārā kļuva tikpat kluss kā zālē, un šai dziļajā klusumā, kas valdīja pār visu, apakšējo sēdekļu rindās, kur sēdēja Lēbrehts Krēgers, bija dzirdams kāds vārds, kas auksti, mierīgi un noteikti pārskanēja klusumu:

— Nelieši!

Un tūliņ pēc tam vienā no stūriem kāda aizsmakusi un sašutusi balss iesaucās:

— Nedzirdēta bezkaunība!

Tad nošalca pār sapulci steidzīgā, drebošā un noslēpumainā audumu tirgotāja Bentīna balss...

— Mani kungi... mani kungi... klausieties, ko es jums teikšu... Es pazīstu šo namu... Ja uzkāpj uz bēniņiem, tur jumtā ir lūka... Es, zēns būdams, tiku šāvis kaķus caur to... No turienes ļoti viegli var uzrāpties uz kaimiņu nama jumta un nokļūt drošībā...

-— Nožēlojama gļēvulība! — mākleris Gošs nošņāca caur zobiem. Viņš ar sakrustotām rokām bija atslējies pret sapulces vadītāja galdu un, galvu nodūris, ar stīvu, šausminošu skatu raudzījās uz logiem.

— Gļēvulība, mans kungs? Kā tā? Velns ar ārā!... Tie ļaudis sviež ķieģeļus! Man pietiek jau ar to, kas bijis.

Šajā brīdī troksnis ārā pieauga no jauna, tomēr, nesasniegdams agrāko vētraino skaļumu, tas tagad bija pārvērties mierīgā, neatlaidīgā, pacietīgā, dziedošā, gandrīz priecīgā dūkoņā, kurā šad tad ieskanējās pa svilpienam un pa atsevišķam saucienam, kā, piemēram, “princips!”, "pilsoņu tiesības!”... Pilsoņi bijīgi klausījās.

— Mani kungi, -— pēc brītiņa sapulces vadītājs senators Langhalss apspiestā balsī uzrunāja sapulci. — Es domāju, ka tā būs arī jūsu vēlēšanās, ka es tagad atklāju sapulci...

Šis priekšlikums tomēr neatrada ne mazākā atbalsta.

— Nu, tam nu gan es nepiekrītu, — kāds teica tieši un noteikti, tā ka neviens nedomāja to apstrīdēt. Šis zemnieciskais vīrs bija deputāts Plāls no Kleinšrctstākencs ciema Riccravas rajonā. Neviens neatcerējās, ka sanāksmēs kādreiz būtu dzirdēta viņa balss; tomēr tagadējā stāvoklī arī visvientiesīgākajām domām bija liela nozīme... Bezbailīgi un ar drošu politisku instinktu Pfala kungs bija izteicis visas pilsonības kopējās domas.

— Pasargi Dievs! — Bcntīns sašutis sauca. —Augšējos sēdekļus var redzēt no ielas! Ļaudis sviež ķieģeļus. Nē, Dieva vārds, man jau ir diezgan...

— Tās nolādētās durvis arī ir tik šauras! — vīna tirgotājs Kcpcns izmisis izgrūda. —Ja mēs gribēsim tikt ārā, mēs jau nospiedīsim cits citu... mēs taču iespriedīsimies!

— Nedzirdēta bezkaunība! Štūta kungs drūmi noteica.

— Mani kungi! — priekšsēdētājs no jauna noteikti iesāka. — Es jūs tomēr lūdzu apdomāt... Triju dienu laikā man šāsdienas protokola noraksts jāiesniedz birģermeistaram... Bez tam pilsēta gaida publicējumu laikrakstos... Es tomēr gribu uzaicināt nobalsot, vai sēde ir atklājama...

Taču atskaitot nedaudzus pilsoņus, kuri atbalstīja priekšsēdētāju, neatradās neviens, kas būtu gatavs pāriet uz dienas kārtību. Balsošanai nebūtu bijusi nekāda nozīme. Tautu nedrīkstēja kaitināt. Neviens nezināja, ko tā īsti grib. To tagad nedrīkstēja aizskart ar kādu lēmumu vienā vai otrā virzienā. Vajadzēja mierīgi nogaidīt un neuztraukties. Marijas baznīcas tornī nosita puspieci...

Visi atbalstīja domu pacietīgi nogaidīt. Sapulce jau sāka pierast pie trokšņa, kas tur ārā pieauga, atlaidās, apklusa un tad sākās atkal no jauna. Pilsoņi kļuva mierīgāki, sāka ierīkoties ērtāk, ieņemt vietas apakšējās solu rindās un krēslos... Brašajos pilsoņos modās atkal darbošanās dziņa... Šur tur jau viens otrs iedrošinājās uzsākt sarunas par veikaliem, daži pat kārtoja darījumus... Mākleri uzmeklēja lieltirgotājus... Ieslēgtie kungi runāja cits ar citu, kā ļaudis, kuri bargā negaisā sēž vienkopus, runā par citu ko un tikai brīžiem ar nopietnām un bijīgām sejām ieklausās pērkonā. Pulkstenis nāca pieci, pusseši, iestājās krēsla. Šad un tad kāds nopūtās par to, ka sieva viņu gaidot uz kafiju, un tad Bentīna kungs atkal atgādināja jumta lūku. Bet lielākā daļa domāja par to tāpat kā Slāta kungs, kas, padodamies liktenim, purināja galvu, noteikdams: “Es tomēr esmu par resnu priekš tā!”

Johans Budenbroks, kam neizgāja no prāta konsula kundzes aizrādījums, bija turējies līdzās sievastēvam un, ar bažām viņā noraudzīdamies, jautāja:

— Šis mazais starpgadījums jūs taču nesatrauc, tēvs?

Zem baltā matu cekula Lēbrchta Krēgera pierē draudošā veidā bija piepampušas divas zilganas dzīslas, un, kamēr viena no aristokrātiskajām vecīgajām rokām rotājās ar margojošajām vestes pogām, otra, izrotāta ar lielu briljantu, drebēja uz viņa ceļiem.

Blēņas, Budenbrok! —viņš teica ar savādu nogurumu. — Man vienkārši apnicis, tas ir viss. — Taču viņš pats nodeva sevi, pēkšņi caur zobiem iešņākdamies: — Parbleu', Žan! Šiem nekaunīgajiem Smurguļiem vajadzētu ar svinu un pulveri iedzīt cienību kaulos... Šie diedelnieki... Nelieši tādi...

Konsuls mierinoši norūca:

— Jā... jā... Jums ir taisnība, tā tiešam ir necienīga komēdija... Bet ko lai dara? Jārāda laipna seja. Ir jau vakars. Ļaudis izklīdīs...

Kur ir mani rati?... Es pavēlu, lai piebrauc manus ratus! — Lēbrehts Krēgers komandēja, ārkārtīgi satraukts. Viņa dusmas lauzās uz āru, viņš viss drebēja. — Es tos pasūtīju uz pieciem?... Kur tie ir?... Sēde nenotiks... Ko lai es daru še? Es neļaušu sevi izjokot!... Es gribu, lai piebrauc manus ratus!... Varbūt viņi uzbrūk manam kučierim? Paskatieties, Budenbrok!

— Mīļais sievastēv, Dieva dēļ apmierinieties! Jūs uztraucaties... tas jums nenāk par labu! Protams... es tagad iešu apskatīšos, kur ir jūsu rati. Man pašam arī tas viss ir apnicis! Es runāšu ar ļaudīm, uzaicināšu tos, lai viņi iet uz mājām...

Un, lai gan Lēbrehts Krēgers protestēja un pēkšņi gluži mierīgā, nicīgā balsī pavēlēja: — Pagaidiet, palieciet, jūs nedrīkstat pazemoties, Budenbrok! — konsuls ātri aizgāja pa zāli.

Jau pie mazajām, zaļajām durvīm viņu panāca mākleris Gošs, sagrāba aiz piedurknes ar savu kaulaino roku un šaušalīgi čukstošā balsī vaicāja:

— Uz kurieni, konsula kungs?...

Māklera seja bija savilkušies tūkstoš grumbās. Niknā apņēmībā viņa smailais zods bija izslējies uz augšu gandrīz vai līdz degunam, simtie mati drūmi krita uz deniņiem un pieres, un galvu viņš bija [32] ierāvis plecos tik d/iļi, ka patiešām izskatījās pēc kropla. Tad viņš izgrūda:

— Jūs redzat, es esmu gatavs runāt ar tautu!

Konsuls attrauca:

— Nē, Goš, ļaujiet labāk man to darīt!... Man droši vien ir vairāk pazīstamu starp ļaudīm...

— Lai notiek! — mākleris neskanīgi atbildēja. —Jūs esat lielāks cilvēks nekā es. — Un, balsi paceldams, viņš turpināja: — Bet es jūs pavadīšu, es stāvēšu pie jūsu sāniem, konsul Budenbrok! Lai satrakotie vergi saplosa mani savās dusmās!...

— Ak, kāda diena! Kāds vakars! —viņš iesaucās, kad abi izgāja laukā... Droši vien nekad vēl viņš nebija juties tik laimīgs. — Ā, konsula kungs! Redziet, kur ir tauta!

Abi viņi bija izgājuši cauri gaitenim un tagad iznāca nama durvju priekšā, apstādamies uz augšējā no trim šaurajiem pakāpieniem, kuras veda uz ietvi. Iela izskatījās svešāda. Tā likās pilnīgi izmirusi, un pie vaļējiem, jau apgaismotajiem apkārtējo namu logiem varēja redzēt ziņkārīgos, kuri noraudzījās uz tumšo pūli, kas drūzmējās pie pilsoņu domes nama. Skaita ziņā pūlis nebija daudz lielāks par sapulci zālē un sastāvēja no jauneklīgiem ostas un spīķeru strādniekiem, taulskol-niekiem, dažiem preču kuģu matrožiem un citiem ļaudīm, kas nāca no nabadzīgajām priekšpilsētām. Arī trīs četras sievietes bija barā, tās laikam cerēja sasniegt to pašu, ko Budenbroku ķēkša. Daži no nemiera cēlājiem, apnikuši stāvēt, bija apsēdušies uz ietves malas un, kājas notekā nolaiduši, ēda sviestmaizes.

Pulkstenis nosita seši, un, lai gan krēsla jau bija diezgan liela, eļļas lampas vēl neaizdegtas karājās savās ķēdēs pār ielu. Un taisni šī nolaidība, šī acīm redzamā, nedzirdētā kārtības neievērošana bija tā, kas konsulu Budenbroku tiešām sadusmoja un bija vainīga pie tā, ka viņš diezgan strupā un saīgušā balsī iesāka:

— Ļaudis, kas tās par muļķībām, kojās te darāt?

Launaga ēdēji uzlēca kājās. Aizmugurē stāvošie, viņpus braucamā ceļa, snaikstījās uz pirkstgaliem. Daži ostas strādnieki, kas strādāja pie konsula, noņēma cepures. Ļaudis cits citu darīja uzmanīgu, pie sāniem piegrūzdami un paklusu teikdami: “Tas ir konsuls Budenbroks! Konsuls Budenbroks grib run’ turēt! Tur mut’, KriŠan, būs vēl ellīg’ sut’!... Tas ir mākler’s Gošs... re! Tas nu gan ir mērkaķ's!... Vai viņam kād’ skrūv’ netrūkst?”

— Kārli Smolt! — konsuls atkal iesāka, ar savām iegrimušajām acīm raudzīdamies kādā divdesmit divus gadus vecā spīķeru strādniekā ar līkām kājām, kurš cepuri rokās un muti pilnu maizes stāvēja turpat pie kāpnēm. — Nu runa, Kārli Smolt! Nu ir kluss! Jus ta b|āvāt visu garo pēcpusdienu...

— Jā, konsul’ kungs, — Kārlis Smolts gremodams runāja. — Tā nu ir tād’ liet’... par... Tas nu ir tik tāļ’... Mēs tagad tais’ revolūcij’.

— Kas tās par muļķībām, Smolt!

— Jā, konsul’ kungs, tā jūs gan runā, bet nu tās lict’s ir tik tāF... un mēs tā vairs nav mierā... Mēs grib’ cit' kārtīb’, un kas man tur ir no tā, kas tagad ir...

— Klausies, Smolt, un jūs pārējie ļaudis! Kas ir prātīgs cilvēks, tas lai iet uz mājām, lai liek revolūcijai mieru un netraucē kārtību...

— Svēto kārtību! — mākleris Gošs šņākdams pārtrauca viņu...

— Kārtību, es saku! — konsuls Budenbroks nobeidza. — Pat lampas nav aizdegtas... Tas ar to revolūciju tomēr iet par tālu!

Bet Kārlis Smolts tagad bija norijis savu kumosu un, sajuzdams pūli aiz muguras, kājas iepletis, sāka iebilst:

— Ja, konsul ’ kungs, — tā j ūs gan sak’! Bet kā tad būs ar to princip’ un vēlēšan' ticsīb'?...

— Ak Dievs, tu stulbeni — konsuls iesaucās, aiz sašutuma aizmirsdams runāt vietējā izloksnē... —Tu runā tīrās muļķības...

— Jā, konsul’ kungs, — Kārlis Smolts teica mazliet iebiedēts, — bet tas ir gan tā. Revolūcij’ ir jātais’, tas taču skaidrs. Revolūcij’ ir visur, Berlīnē un Parīzē...

— Smolt, ko tad jūs īsti gribat? Nu sakiet taču reiz!

— Jā, konsul’ kungs, es tik’ sak’: mēs grib’ tagad republik’, es tik’ sak’...

— Tu aitasgalva... Bet mums taču jau ir republika!

— Jā, konsul’ kungs, tad mēs grib’ vēl vien’.

Daži no apkārtstāvošajicm, kas bija gudrāki, sāka gausi un sirsnīgi smieties, un, lai gan tikai nedaudzi bija sapratuši Kārļa Smolta atbildi, smiekli pārgāja arī uz citiem, līdz viss republikāņu pulks skaļi un labsirdīgi smējās. Pilsoņu zāles logos parādījās daži kungi ar ziņkārīgām sejām, alus kausiem rokās... Vienīgais, kas jutās vīlies un kam tāds iznākums sāpēja, bija Zigismunds Gošs.

— Nu, ļaudis! — konsuls Budenbroks beidzot uzsauca.

— Es domāju, ka labākais būs, ja jūs tagad visi iesiet uz mājām!

Kārlis Smolts, pilnīgi pārsteigts par iespaidu, kādu tas bija atstājis,

teica:

— Jā, konsul’ kungs, tā tas nu ir, lai tad nu tā ar paliek, un es jau ir priecīgs, ka konsul’ kungs neņem man to ļaunā, un tad nu ardiev’, konsul' kungs...

Pūlis vislabākajā garastāvoklī sāka izklīst.

— Smolt, pagaidi vienu brīdi! — konsuls iesaucās.

— Saki, — vai tu neesi redzējis Krēgeru ratus, ārpilsētas ekipāžu?

— Kā tad, konsul’ kungs. Tā ir klāt. Tā ir tur lejā pie konsul’ kunga māj’s...

Labi, tad skrien vien labi čakli turp un saki Johenam, lai tas tūliņ brauc šurp, — viņa kungs grib uz mājām.

— Labs ir, konsul' kungs!... — cepuri ātri galvā uzmaukdams un ādas nagu zemu virs acīm noraudams, Kārlis Smolts platiem, līganiem soļiem aizskrēja pa ielu lejup.

Ceturtā nodaļa

Kad konsuls Budenbroks ar Zigismundu Gošu atgriezās sapulcē, zālē izskatījās omulīgāk nekā pinns ceturtdaļstundas. Telpu apgaismoja divas lielas parafīna lampas, kas stāvēja uz sapulces vadītāja galda, un to dzeltenajā gaismā sēdēja un stāvēja kungi, liedami alu no pudelēm spožos kausos, saskandinādami un vislabākajā garastāvoklī trokšņaini sarunādamies. Bija ienākusi Zūerkringeļa kundze, šī Zūerkringeļa atraitne; no sirds norūpējusies par saviem ieslodzītajiem viesiem, gari un plaši izrunādamās, ka aplenkums var vēl ilgi turpināties, tā bija ieteikusi stiprināties; tādējādi, nemierīgos laikus izmantodama savā labā, viņa bija pārdevusi krietnu daudzumu gaišā un ļoti stiprā alus. Patlaban, abiem sarunu vedējiem ienākot, alus puisis vienos kreklos, vēlīgi smaidīdams, iestiepa jaunu pudeļu krājumu, un, lai gan vakars jau tuvojās un bija par vēlu tagad vēl pievērst uzmanību satversmes revīzijai, neviens vēl netaisījās atstāt sapulci un doties uz mājām. No kafijas šodien tā kā tā nekas vairs nevarēja iznākt...

Kad konsuls bija atbildējis uz vairākiem rokas spiedieniem, kas to apsveica ar izdošanos, viņš devās pie sievastēva. Tam vienīgajam, kā likās, garastāvoklis nebija kļuvis labāks. Taisns, vēss un atturīgs, viņš sēdēja savā vietā; uz ziņojumu, ka pajūgs patlaban būšot piebraucis, tas atbildēja izsmejošā balsī, kas drebēja vairāk aiz uztraukuma nekā no vecuma:

— Tātad tie salašņas man atļauj atgriezties mājās?

Ne ar ko neatgādinādams patīkamās kustības, ar kādām tas bija pazīstams, viņš stīvi ļāvās, lai tam apliek ap pleciem kažokmēteli, un, kad konsuls piedāvājās viņu pavadīt, viņš ar paviršu "nierei" paķērās znotam zem rokas.

Majestātiskā ekipāža ar divām lielām laternām bukas sānos stāvēja pie durvīm, kur tagad konsulam par patīkamu gandarījumu sāka iededzināt lampas, un viņi abi iekopa. Ekipāžai ripojot pa ielām, Lēbrehls Krēgers sēdēja ar ratu segu uz ceļiem taisns un mēms, atpakaļ neatlaizdamies, puspievērtām acīm, un zem sirmo ūsu galiem viņa nolaistie mutes kaktiņi divās stāvās grumbās nostiepās līdz pat zodam. Veco kungu mocīja dusmas par izciesto pazemojumu. Gurdeni un auksti tas raudzījās uz tukšo sēdekļa spilvenu sev pretim.

Ielas bija vēl dzīvākas nekā svētdienas vakaros. Acīmredzot valdīja svētku noskaņojums. Ļaudis, sajūsmināti par revolūcijas laimīgo izdošanos, omulīgi pastaigājās. Varēja dzirdēt pat dziedam. Šur un tur puikas sauca “urā!”, kad rati brauca garām, un svieda cepures gaisā.

— Man tiešām liekas, ka jūs to visu pārāk ņemat pie sirds, tēvs, — konsuls ieteicās. — Ja apdomā, kas par muļķīgu spēli tas viss bija... īsts farss. — Un, lai piespiestu veco kungu kaut ko teikt un atbildēt, viņš dzīvi sāka runāt par revolūciju vispār... — Ja nemantīgo pūlis nāktu pie atziņas, cik maz tas šinīs laikos ar to panāk savā labā... Ak, mans Dievs, it visur viens un tas pats! Man šovakar bija īsa saruna ar mākleri Gošu, šo dīvaino cilvēku, kurš visu skata ar dzejnieka un lugu rakstnieka acīm... Redziet, sievastēv, revolūcija ir sagatavota Berlīnē pie estētu tējas galdiem... Un nu tautai vajag to izcīnīt un savu ādu nest tirgū... Bet vai tas viņai atmaksāsies?

— Būtu labi, ja jūs savā pusē atvērtu logu, — Krēgera kungs sacīja.

Johans Budenbroks uzmeta viņam ātru skatienu un steidzīgi nolaida stikla rūti.

— Vai jūs nejūtaties gluži vesels, mīļo tēv?— viņš norūpējies vaicāja...

— Nē. Nemaz nē. — Lēbrehts Krēgers stingri atbildēja.

— Jums mazliet jāieēd un jāatpūšas, — konsuls ieteica un, lai būtu ko darīt, savilka kažoka segu savam sievastēvam ap ceļiem.

Pēkšņi — ekipāža patlaban ripoja pa Pils ielu — notika kaut kas briesmīgs. Kad rati soļus piecpadsmit no pustumsā iegrimušajiem vārtu mūriem brauca garām baram trokšņojošu jautru ielaszēnu, pa vaļējo logu ielidoja akmens. Tas bija gluži nevainīgs laukakmens, tikko vistas olas lielumā, kuru revolūcijai par godu bija sviedusi kāda Krišana Snuta vai Heines Posa roka — droši vien bez jebkāda ļauna nolūka un pat nemaz nomērķējot uz ekipāžu. Klusi tas ielidoja pa logu, klusi atsitās pret Lēbrehta Krēgera ar biezo kažoku apsegtajām krūtīm un tikpat klusi noripoja pa kažoka segu zemē, kur palika guļam.

— Muļķīga nelietība! —konsuls īgni iesaucās. —Vai tad šovakar visi ir jēgu zaudējuši?... Jūs taču nebūsiet ievainots, sievastēv?

Vecais Krēgers cieta klusu, viņa klusēšana iedvesa bailes. Ratos bija par tumšu, lai varētu izšķirt viņa vaibstus. Vēl taisnāks, vēl staltāks,

vel stīvāks nekā pirms tanī viņš sēdēja, pie muguras spilveniem nepiedurdamies. Bet, tad kaut kur, it kā no dziļumiem nākdams, lēnām, auksti un smagi atskanēja viens vienīgs vārds:

— Nelieši!

Baidīdamies veco vīru vēl vairāk sakaitināt, konsuls neatbildēja. Kati skanēdami izripoja cauri pilsētas vārtiem un trīs minūtes vēlāk atradās plašā alejā pie zeltītajiem treliņiem, kas norobežoja Krēgeru īpašumu. Abpus platajiem dārza vārtiem, aiz kuriem pa kastaņām apstādītu piebrauktuvi varēja piestāt pie terases, dega divas gaišas laternas ar zeltītām bumbām uz jumtiņiem. Konsuls pārbijās, kad tas še ieraudzīja sava sievastēva seju. Tā bija gluži dzeltena un sarukusi vienās grumbās. Aukstā, cietā un nicīgā izteiksme, kādu viņa mute līdz šim arvien bija saglabājusi, bija izvērtusies vārgā, greizā un muļķīgā veča grimasē.

— Palīdziet man! — Lēbrchts Krēgers teica, lai gan konsuls, kas bija izkāpis pirmais, jau atsvieda kažoka segu un izstiepa roku, gribēdams palīdzēt. Viņš lēnām veda veco kungu pa grantēto celiņu nedaudzus soļus līdz balti mirdzošajām āra kāpnēm, pa kurām varēja ieiet ēdamistabā. Pie pirmā kāpiena sirmgalvis sabruka ceļos. Galva tik smagi nokrita uz krūtīm, ka apakšžoklis klaudzēdams atsitās pret augšējo. Acis pārgriezās un izdzisa...

Lēbrchts Krēgers, pirmais modes kavalieris, bija aizgājis pie tēviem.

Piektā nodaļa

Gadu un divus mēnešus vēlāk, kādā miglainā 1850. gada janvāra rītā, Grīnlīha kungs un kundze ar savu trīs gadus veco meitiņu sēdēja ar gaišbrūnu paneli apšūtajā ēdamistabā uz. krēsliem, kuri maksāja divdesmit piecas markas gabalā, pie pirmajām brokastīm.

Caur logu rūtīm miglas dēļ gandrīz nekas nebija saredzams; tikai neskaidri aiz tām varēja vērot kailos kokus un krūmus. Zaļi glazētā krāsnī vienā istabas stūri blakus vaļējām durvīm, kas veda violetajā istabā, kur bija redzami lapu augi, sprakstēja sarkana kvēle, piepildīdama telpu ar maigu, mazliet pēc dūmiem smaržojošu siltumu. Tai iepretim pa pusei vaļā atsistie zaļie biezie aizkari ļāva ieskatīties brūnajā zīda salonā un pamest skatienu uz augstām stikla durvīm, kuru spraugas bija nospraudītas ar vates ripuļiem un aiz kurām maza terase izzuda baltpelekā, necaurredzamā miglā. Sānos kāda trešā izeja veda uz gaiteni.

Pār sniegbalto damastu uz apaļā galda bija pārsegts zaļiem diegiem izšūts celiņš un salikti trauki ar zelta maliņām, no tik caurspīdīga porcelāna, ka tas vietām margoja kā perlamutrs. Tējmašīna dūca. Lēzenā sudraba maizcsgroziņā, kas bija izveidots kā liela, robaina lapa ar viegli uzlocītām malām, bija saliktas apaļās baltmaizītes un pienamaiz.es šķēles. Zem viena kristāla zvana pacēlās kaudzīte sviesta lodīšu, zem otra bija dažādi sieri, zaļais, rokfora un baltais siers. Netrūka arī sarkanvīna pudeles, kas stāvēja namatēva priekšā, jo Grīnliha kungs ēda siltas brokastis.

Ar tikko sasukātu vaigu bārdu un seju, kas šajā rīta stundā likās sevišķi sārta, viņš sēdēja, muguru salonam uzgriezis, jau pilnīgi apģērbies, melnos svārkos un gaišās bikses ar lielām rūtīm un ēda viegli apceptu gaļas šķēli angļu gaumē. Viņa kundzei tas gan likās smalki, bet arī tādā mērā pretīgi, ka viņa nekad nebija varējusi izšķirties tādēļ atmest savas ierastās maizes un olu brokastis.

Tonija bija rītakleitā; viņa jūsmoja par rītakleitām. Nekas viņai nelikās smalkāks par elegantu neglige', un, tā kā vecāku mājā viņa šai kaislībai nebija varējusi nodoties, tad kā precēta sieva to darīja jo dedzīgāk. Viņai bija trīs šādi piekļāvīgi, jauki apģērba gabali, kuru izgatavošanā varēja parādīt vairāk gaumes, izsmalcinātības un fantāzijas nekā pie balles tualetes. Šodien viņai mugurā bija tumšsarkana rītakleita, kuras krāsa pilnīgi saskanēja ar tapešu un koka apšuvuma toni un kuras mīkstais audums ar lielajām puķēm viscaur bija nosēts kā sīkām lietus lāsēm ar mazām stikla zīlītēm tai pašā krāsā... Sarkana samta lente cilpu pie cilpas taisnā rindā bija nošūta no kakla līdz pat lejasmalai.

Viņas kuplie, pelnu pelēkie mati bija pārsieti ar tumšsarkanu samta lenti un uz pieres iesprogoti. Lai gan, kā viņa to it labi zināja, tā ārējā izskatā bija sasniegusi visu, taču viņas mazliet uz priekšu izstieptās virslūpas bērnišķīgā, naivā un šķelmīgā izteiksme bija vēl tā pati. Pelēkzilo acu plaksti likās mazliet sasarkuši no aukstā ūdens. Viņas rokas, Budenbroku baltās, pastrupās, bet smalkās rokas, kuru gleznās locītavas apvija piedurkņu samta atloki, rīkojās ar nazi, dakšiņu un kafijas tasi, bet kustības nez kāpēc šodien bija it kā steidzīgas un aprautas.

Viņai blakus tornim līdzīgā augstā bērnu krēslā, ieģērbta no rupjas, gaišzilas vilnas adītā jocīgā maisveida kleitiņā, sēdēja mazā Ērika, labi barots bērns, ar īsām, gaišdzeltenām sprogām. Viņa turēja abās rociņās lielu tasi, kurā tās sejiņa pilnīgi pazuda, un dzēra savu pienu, šad un tad padevīgi nopūzdamās. [33]

lad Grīnliha kundze pazvanīja, un istabene Tinka ienāca no gai-icņa, lai noceltu bērnu no torņa un aiznestu uz bērnistabu.

Tu vari uz pusstundu izbraukt ar viņu pastaigāties, Tinka, — Tomi. i pateica. — Bet ne ilgāk — un biezajā jaciņā, vai tu dzirdi?... Ārā it migla. — Viņa palika divatā ar vīru.

Tu jau kļūsti smieklīgs, — viņa iesāka, brīdi klusējusi, acīmredzot atjaunodama kādu pārtrauktu sarunu... — Kas tev ir ko iebilst? Saki taču, kas tev ir ko iebilst... Es nevaru vienmēr noņemties ar bērnu...

Tu nemīli bērnus, Antonij.

— Nemīli bērnus... nemīli bērnus... Man nav laika! Mani aizņem saimniecība! Es pamostos ar divdesmit domām, kas pa dienu и jāpadara, un eju gulēt ar četrdesmit jaunām par to, kas vēl nav padarīts...

— Tev ir divas kalpones. Jauna sieviete kā tu...

— Divas kalpones, kā tad! Tinkai ir jāmazgā, jāspodrina, jāapkopj istabas, jāapkalpo. Ķēkša ir apkrauta ar darbu. Tu jau no agra rīta ēd ceptu gaļu... Apdomā, Grīnlih! Ērikai agri vai vēlu ir vajadzīga bonne, audzinātāja...

— Mūsu apstākli mums neatļauj viņai jau tagad turēt bērnu-meitu.

— Mūsu apstākļi!... Ak Dievs, tu kļūsti smieklīgs! Vai tad mēs esam kādi ubagi? Vai mēs esam spiesti atteikties no tā, kas ir nepieciešams? Cik es zinu, tad es tev ienesu pūrā astoņdesmit tūkstošus...

— Nu, tu ar saviem astoņdesmit tūkstošiem!

— Zināms!... Tu runā tā, it kā tas nebūtu nekas... Tev tas nebija svarīgi... Tu mani precēji aiz mīlestības... Labi. Bet vai tu vispār mani vēl mīli? Tu neievēro manas taisnīgās vēlēšanās. Bērnam nevajag audzinātājas... Par ekipāžu, kas mums ir vajadzīga kā dienišķā maize, vispār nemaz vairs nav runas... Kādēļ tu gribi, lai mēs dzīvojam še, uz laukiem, ja mūsu apstākļi mums neatļauj turēt pajūgu, kurā mēs pieklājīgi varam ierasties sabiedrībā? Kādēļ tu nekad negribi, ka es braucu uz pilsētu... Vislabāk tu vēlētos, lai mēs aprokamies še uz visiem laikiem un lai es neviena cilvēka nedabūnu redzēt. Arvien tu esi saīdzis!

Grīnlihs ielēja sev glāzē sarkanvīnu, pacēla kristāla kupolu un sāka ēst sieru. Viņš nemaz neatbildēja.

— Vai tu vispār mani vēl mīli? — Tonija atkārtoja. — Tava klusēšana ir tik nepieklājīga, ka es labprāt gribētu tev atgādināt zināmo notikumu mūsu ainavu istabā... Toreiz tu likies gluži citāds! No pirmās dienas sākot, tu vienīgi vakaros esi sēdējis pie manis un tikai tādēļ, lai izlasītu avīzi. Sākumā tu vismaz kaut cik ievēroji manas vēlēšanās. Bet nu jau labu laiku tu arī to vairs nedari. Tu neliecies par mani ne zinis!

— Un tu?... Tu mani izputini.

— Es?... Es izputinu tevi?...

— Jā. Tu izputini mani ar savu slinkumu, savu vēlēšanos turēt veselu baru apkalpotāju un plaši dzīvot...

— O, nepārmet man manu labo audzināšanu! Pie maniem vecākiem man nevajadzēja ne pirksta pakustināt. Tagad es ar pūlēm esmu iedzīvojusies saimniecībā, bet to nu gan es varu prasīt, ka tu man neliedz visvienkāršākos palīglīdzekļus. Tēvs ir bagāts vīrs; viņš to nekad nevarēja iedomāties, ka man kādreiz trūks kalpotāju...

— Tad gaidi trešo kalponi līdz tam laikam, kamēr šī bagātība varēs mums ko līdzēt.

— Vai tu gaidi tēva nāvi?!... Es saku, ka mēs esam bagāti cilvēki, ka es pie tevis neesmu atnākusi ar tukšām rokām...

Lai gan Grīnliha kungs bija aizņemts ar ēšanu, viņš tomēr pasmaidīja, klusēdams pasmaidīja ar skumju pārākuma apziņu. Tas apmulsināja Toniju.

— Grīnlih, —viņa teica mierīgāk. —Tu smīni, tu runā par mūsu apstākļiem... Vai es viļos mūsu mantas stāvoklī? Vai tev ir bijuši neizdevīgi veikali? Vai tu...

Šajā brīdī atskanēja klauvēšana, kāds īsi piebungoja pie gaiteņa durvīm, un ienāca Kcselmeijera kungs.

Sestā nodaļa

Keselmeijcra kungs kā mājas draugs nāca nepieteikts, bez cepures un mēteļa viņš palika pie durvīm stāvam. Viņa āriene pilnīgi saskanēja ar Tonijas aprakstu vēstulē mātei. Viņš bija pazema auguma, ne īsti resns, ne tievs. Mugurā tam bija melni svārki, kas jau mazliet spīdēja, šauras un īsas bikses un balta veste, pār kuru nokarājas tieva pulksteņa ķēde un divas vai trīs degunkniebja aukliņas. No viņa sarkanās sejas stipri atšķīrās sirmā apcirptā vaigu bārda, kas, apsegdama vaigus, zodu un lūpas atstāja brīvas. Viņa mazā mute jocīgi kustējās, un apakšžoklī tam bija tikai divi zobi. Kamēr Kcselmeijera kungs, rokas pilnīgi stāvajās bikšu kabatās sabāzis, apjucis un domīgi stāvēja, viņš šos divus dzeltenos, ķīļveidīgos zobus iekoda virslūpā. Baltās un melnās pūkas uz viņa galvas viegli kustējās, lai gan nebija jūtama ne vismazākā vēsmiņa.

Beidzot (as izvilka rokas no kabatām, palocījās un, apakšlūpu no-t iris, ar pūlēm atraisīja vienu no degunkniebja aukliņām no vispārējā lutekļa sev uz krūtīm. Tad ar vienu rāvienu uzspieda degunkniebi uz deguna un, dīvaini izvaikstījis seju un aplūkojis laulātos |audis,

iesaucās:

— Ahā!

Tā kā viņš šo izsaucienu lietoja sevišķi bieži, tad jāpiebilst, ka viņš io mēdza izrunāt ļoti dažādā un īpatnējā veidā. Galvu atpakaļ atmetis, degunu savilcis, muti iepletis, ar roku pa gaisu airēdamies, viņš lika tam izskanēt garā, metāliskā skaņā, kuru tas izlaida caur degunu un kura atgādināja ķīniešu gonga melodisko dūkšanu... vai arī, visas šīs nianses atmezdams, viņš to izgrūda īsi un viegli, it kā nejauši, kas izklausījās varbūt vēl jocīgāk, jo “ā” tas vispār izrunāja ļoti dobji un caur degunu. Šodien viņa “ahā” skanēja pavirši un priecīgi un to pavadīja sīka, drebulīga galvas purināšana, kas likās rodamies no bezgalīgi jautra garastāvokļa... un tomēr tam nevarēja ticēt, jo fakts bija tas, ka baņķieris Keseimcijers visjautrāk izturējās tad, kad bija visbīstamākajā garastāvoklī. Kad viņš ar tūkstoš “ahā” skraidīja apkārt, uzsprauda degunkniebi uz deguna un ņēma to atkal nost, mētājās ar rokām, pļāpāja un nekādi nespēja pārtraukt vistrakākās dulburības, tad jūs varējāt būt droši, ka viņš ir pilns ļaunprātības, kas viņu dīda... Grīnliha kungs, acis mirkšķinādams, raudzījās tajā, nemaz neslēpdams, ka viņš tam neuzticas.

— Jau tik agri? — viņš jautāja...

Jā-ā... — Keselmeijera kungs atbildēja, kratot gaisā vienu no savām mazajām, sarkanajām, grumbainajām rokām, it kā gribēdams sacīt: “Pacieties tikai, tevi gaida pārsteigums!...”— Man ar jums ir jārunā! Man tūliņ, mans mīļais, ar jums ir jārunā! — Viņš runāja ļoti smieklīgi. Katru vārdu tas apgrozīja mutē un ar gluži nevajadzīgu piespiešanos izgrūda no savas mazās, bezzobainās, kustīgās mutes. “R” viņš tā valstīja, it kā aukslējas viņam būtu ietaukotas. Grīnliha kunga acu mirkšķināšana kļuva vēl neuzticīgāka.

— Nāciet šurp, Keselmeijera kungs! —Tonija to uzrunāja. —Apsēdieties! Tas ir jauki, ka esat atnācis... Tagad klausieties! Jūs būsiet šķīrējtiesnesis. Man tikko bija strīds ar Grīnlihu... Nu sakiet pats: vai trīs gadus vecam bērnam ir vajadzīga bēmumeita vai ne? Nu?...

Keselmeijera kungs, kā likās, viņu nemaz neievēroja... Tas bija apsēdies un atplētis savu mazo muti tik platu, cik vien iespējams; degunu saraucis, ar rādāmo pirkstu savu strupi apcirpto vaigubārdu kasīdams, viņš pār degunkniebja malu ar neizsakāmi jautru izskatu nopētīja smalko brokastu galdu, sudraba maizes kurvīti, sarkanvīna pudeles etiķeti...

— Vārdu sakot, — Tonija turpināja, — Grīnlihs apgalvo, ka es viņu izputinot!

Nu Keselmeijera kungs paskatījās uz to... tad paskatījās Grīnliha kungā... un tad sāka nevaldāmi smieties.

— Jūs viņu izputinot?... — viņš smējās. — Jūs... izpu... jūs... Jūs viņu izputinot, vārdu sakot?... Лк Dievs! Ak Dievs! Ak tu debess... Tas tik ir jocīgi!... Tas ir ļoti, ļoti, ļoti jocīgi! — Pēc tam nāca veseli “ahā” plūdi.

Grīnliha kungs, redzami sanervozējis, nemierīgi grozījās krēslā. Gan viņš bāza savu garo rādāmo pirkstu aiz apkakles, gan steigšus nobraucīja dzelteno vaigu bārdu...

—Keselmeijer! — viņš iesaucās. — Savaldieties taču! Vai jūs esat bez jēgas? Beidziet taču smieties! Vai jūs gribat vīnu! Vai jūs gribat cigāru? Par ko jūs īsti smejaties?

— Par ko es smejos?... Jā, dodiet man glāzi vīna, dodiet man cigāru... Par ko es smejos? Jūs tātad domājat, ka jūsu kundze jūs izputina?

— Viņa pārāk mīl greznību, — Grīnlihs sapīcis atbildēja.

Tonija to nemaz neapstrīdēja. Gluži mierīgi atpakaļ atzvēlusies,

rokas klēpī salikusi uz savas rītakleitas samta lentēm, virslūpu lepnīgi uz priekšu pastiepusi, viņa teica:

— Jā... Tāda es esmu. Tas ir skaidrs. Tas man ir no mātes. Visi Krēgeri ir mīlējuši greznību.

Ar tādu pašu mieru viņa būtu paskaidrojusi, ka ir vieglprātīga, nesavaldīga, atriebīga. Stiprā ģimenes izjūta tai bija laupījusi priekšstatu par jēdzieniem brīva griba un patstāvīgs lēmums, un viņa gandrīz vai ar fatālistisku vienaldzību nosauca savas īpašības, tās atzīstot... nemaz nešķirojot un nedomājot laboties. Pati to neapzinādamās, viņa bija tajās domās, ka ikviena īpašība, vienalga kāda, ir mantojums, ir ģimenes tradīcija un tātad katrā ziņā kaut kas cienījams un vērā ņemams.

Grīnliha kungs bija beidzis brokastot, un abu cigāru smarža sajaucās ar krāsns versmi.

— Vai jums velk, Keselmeijer? — mājas kungs vaicāja... — Ņemiet otru! Es jums ieliešu vēl vienu glāzi portvīna... Jūs tātad gribat ar mani runāt? Vai tas ir steidzīgi?... Vai jums neliekas, ka šeit ir pārāk karsts?... Mēs vēlāk brauksim uz pilsētu... Smēķējamā istabā droši vien būs vēsāks... — Bet uz visām šīm pūlēm Keselmeijera kungs tikai atmeta ar roku, it kā teikdams: “Tas neko nepalīdzēs, mans mīļais!”

Beidzot viņi piecēlās, un, kamēr Tonija palika ēdamistabā, lai uzraudzītu kalponi, galdu novācot, Grīnliha kungs aizveda savu veikala draugu caur violeto istabu. Savu kreiso vaiga bārdu domīgi aiz. gala plucinādams, viņš, galvu nokāris, gāja pa priekšu, un Keselmeijera kungs, ar rokām airēdamies, nozuda smēķējamā istabā viņam aiz muguras.

Pagāja desmit minūtes. Tonija, uz brīdi iegāja salonā, kur viņa pati •и raibo spalvu pušķi pārbrauca pār maziņā rakstāmgalda spīdošo rieksta koka virsu un izliektajām kājiņām, un tad lēnām caur ēdamistabu iegāja d/īvojamā istabā. Viņa gāja mierīgi, ar nenoliedzamu cienību. Buden-hroka jaunkundze kā Grīnliha kundze acīmredzot nekā nebija zaudējusi no savas pašapziņas. Viņa turējās loti taisni, zodu mazliet pie krūtīm piespiedusi, un aplūkoja visas lietas no augšas. Vienā rokā turēdama glīti lakoto atslēgu groziņu, otru viegli savas tumšsarkanās rītakleitas kabatā iebāzusi, viņa ar lielu nopietnību ļāva, lai garas, mīkstās krokas lai piekļaujas, kamēr naivā, nezinošā mutes izteiksme pauda, ka visa šī cienība ir kaut kas ļoti bērnišķīgs, nevainīgs un rotaļīgs.

Violetajā istabā Tonija ar mazu misiņa lejkannu aplaistīja lapu augu melno zemi. Viņa ļoti mīlēja savas palmas, kas tik lielā mērā piešķīra dzīvoklim lepnu izskatu. Tā rūpīgi aplūkoja kādu jaunu atvasi, izlīdušu no resna, apaļa kāta, saudzīgi aptaustīja majestātiski izpletušos vēdekļus, šur tur nogriezdama ar šķērēm kādu dzeltenu lapas galiņu... Tad viņa kļuva uzmanīga. Saruna smēķējamā istabā kopš dažām minūtēm bija sākusi skanēt sevišķi spraigi, tagad tā kļuva tik skaļa, ka pat še, iekšā, varēja saprast ikvienu vārdu, lai gan durvis bija biezas un portjeras smagas.

— Nekliedziet taču! Savaldieties taču. Dieva dēļ! — dzirdēja saucam Grīnliha kungu, kura mīkstā balss, nepanesdama piepūlēšanos, bija kļuvusi spiedzoša... — Ņemiet taču vēl vienu cigāru! — viņš tad piebilda ar izmisuma pilnu laipnību.

— Jā, ar lielāko patikšanu, ļoti pateicos, — baņķieris atbildēja, pēc tam iestājās klusums. Keselmeijera kungs, jādomā, izmantoja piedāvājumu. Tad viņš atkal sāka runāt: — īsi un skaidri, vai nu jūs gribat, vai negribat, viens no diviem!

— Keselmeijer, pagariniet!

— Ahā? Na... hm, nē, mans mīļais, nekādā ziņā, par to nemaz nav ko runāt...

— Kādēļ ne? Kas jūs dīda? Esiet taču prātīgs, Dieva dēļ! Ja jūs tik ilgi esat gaidījis...

— Nevienu dienu ilgāk, mans mīļais! Nu, teiksim, astoņas dienas, bet nevienu stundu ilgāk! Vai tad kāds vēl tagad paļaujas uz...

— Neminiet vārdus, Keselmeijer!

— Neminēt vārdus?... Skaisti! Vai tad kāds vēl tagad paļaujas uz jūsu cienījamo siev...

— Bez kādiem apzīmējumiem!... Augstais Dievs, neesiet taču neprātīgs!

— Labi, bez kādiem apzīmējumiem! Vai tad kāds vēl paļaujas uz zināmo firmu, no kuras atkarīgs jūsu kredīts, mans mīļais? Cik tā ir zaudējusi sakarā ar Brēmenes bankrotu? Piecdesmit tūkstošu, septiņdesmit tūkstošu? Simts tūkstošu? Vēl vairāk. Ka tā bija saistījusies, ļoti lielā mērā saistījusies, to zina pat zvirbuļi uz jumtiem... Tādas lietas ir atkarīgas no noskaņojuma. Vakar bija... skaisti, lai paliek vārdi! Vakar zināmā firma vēl bija laba un, pati nezinādama, glāba jūs pilnīgi no visām rūpēm... šodien tā ir pavisam vāja un “B. Grīnlihs” ir vājāks par vāju... tas taču ir skaidrs? Vai tad jūs to nemanāt? Jūs taču esat pirmais, kas mana tādas svārstības... Kā tad jūs saņem? Kā uz jums skatās? Boks un Gudstikers ir loti pretimnākoši un uzticas jums? Kā tad izturas kredītbanka?

— Tā pagarina.

— Ahā? Jūs taču melojat! Es labi zinu, ka no tās jūs jau vakar esat dabūjis spērienu. Ļoti, ļoti uzmundrinošu spērienu!... Nu redziet!... Bet nekaunieties! Jūsu interesēs, protams, ir iegalvot man, ka citi vēl arvien ir mierīgi un droši!... Nu nē-e, mans mīļais! Rakstiet konsulam! Es gaidīšu vienu nedēļu.

— Daļu no visas summas, Kcsclmeijer!

— Daļu! Daļu liek samaksāt tad, ja iepriekš grib pārliecināties par otra maksāšanas spējām! Vai man vajadzīgs taisīt eksperimentus šajā ziņā? Es taču smalki zinu, kā ir ar jūsu maksāšanas spējām! 1 la-ā-hā... Daļu, tas ir ļoti, ļoti jocīgi...

— Savaldiet taču savu balsi, Kcsclmeijer! Nesmejieties visu laiku tik bezdievīgi! Mans stāvoklis ir nopietns... jā, es atzīstos, tas ir nopietns; bet man ir arī ļoti daudz pasāktu darījumu... Viss vēl var vērsties uz labu. Klausieties, es jums ko teikšu: pagariniet, un es parakstīšu jums 20 procentus...

— Nē jau, nē jau... pārāk smieklīgi, mans mīļais! Nu nē-e, mans princips ir, ka jāpārdod savlaicīgi. Jūs man solījāt 8 procentus, un es pagarināju. Jūs man solījāt 12 un 16 procentus, un es ikreiz pagarināju. Tagad jūs varētu solīt man 40, un es i neiedomātos pagarināt, i neiedomātos, mans mīļais!... Kopš brāļi Vestlāli Brēmenē ir izputējuši, katrs mēģina atraisīties no zināmās firmas un sevi nodrošināt. Kā jau sacīts, es esmu par pārdošanu noteiktā laikā. Es esmu jūsu parakstus turējis, kamēr par “Johana Budenbroka” stāvokli neviens nevarēja šaubīties... es jau, zināms, varētu nenomaksātos procentus pievienot kapitālam un atkal paaugstināt jums procentus! Bet katrs taču turas pie kādas firmas tikai tik ilgi, kamēr tā iet uz augšu vai vismaz stāv

"lull... kad tā sāk sabrukt, tad katrs pārdod... tas nozīme, ka es prasu

ivu kapitālu.

Keselmeijer, jums nav kauna!

Ahā, tas ir ļoti jocīgi, ka man nav kauna!... Ko jūs vispār gribat? linus taču tā vai tā jāgriežas pie sava sievastēva! Kredītbanka trako, un vispār jūs jau neesat gluži bez vainas...

Nē, Keselmeijer... Dieva dēļ, uzklausiet mani tagad mierīgi!... la, būšu atklāts, es jums atzīstos bez aplinkiem, mans stāvoklis ir nopietns. Jūs un kredītbanka jau neesat vienīgie... Man ir uzteikti vekseļi... Liekas, ka visi būtu sazvērējušies...

— Protams. Pie šādiem apstākļiem... Tādos gadījumos tiek nokārtots viss uz reizi...

— Nē, Keselmeijer, uzklausiet mani!... Dariet man to patikšanu un ņemiet vēl vienu cigāru...

— Es jau ar to pašu neesmu vēl ne līdz pusei ticis! Lieciet gan mieru ar saviem cigāriem! Maksājiet...

Keselmeijer, neļaujiet man šoreiz krist... Jūs esat mans draugs, jūs esat sēdējis pie mana galda...

— Un jūs pie mana ne, mans mīļais?

— Jā, jā... bet neuzsakiet man tagad kredītu, Keselmeijer!...

— Kredītu? Kredītu arī vēl? Vai jūs esat prātu zaudējis, vai? Jaunu aizdevumu?...

— Jā, Keselmeijer, Dieva dēļ, es jūs lūdzu... nedaudz, kādu mazumiņu! Man tikai šur un tur jāizdara pāris nomaksu un iemaksu, lai atkal atdabūtu respektu un iegūtu laiku... Pabalstiet mani un jūs taisīsiet labu veikalu! Man patlaban ir iesākta vesela rinda darījumu... Viss vēl būs labi... Jūs zināt, es esmu rosīgs un izveicīgs...

— Jā, muļķis un aitasgalva jūs esat, mans mīļais! Vai jūs nebūtu tik pārlieku laipns un nepateiktu man, ko jūs ar savu izveicību vēl tagad gribat panākt?... Varbūt atrast kādu banku? Visā plašā pasaulē jūs vairs neatradīsiet neviena, kas jums vēl aizdos kaut vai sudraba grasi! Varbūt vēl vienu sievastēvu?... Ak nē... Jūsu labākais ķēriens jums ir jau aiz muguras! Tādu jūs otrreiz vairs netaisīsiet! Visu cienību! Nu nē-e, manu visaugstāko atzinību...

— Runājiet taču klusāk, velns parāvis...

— Muļķis jūs esat! Rosīgs un izveicīgs... jā, bet tikai arvien citu labā! Jūs tiešām nekautrējaties, bet vēl nekad jums no tā nav bijis nekāda labuma. Jūs esat darījis blēdības, jūs ar blēdībām esat ieguvis kapitālu tikai tādēļ, lai man 12 procentu vietā maksātu 16. Visu savu godīgumu jūs esat pazaudējis, negūdams no tā ne mazākā labuma. Sirdsapziņa jums nav labāka kā miesnieka sunim, un tomēr jūs esat nelaimes putns, muļķis, nabaga ģeķis! Ir tādi dīvaini cilvēki; tie ir ļoti, ļoti jocīgi!... Kādēļ jūs tā baidāties beidzot ar visu šo griezties pie zināmās personas? Tāpēc, ka jūs tad nejutīsieties visai ērti? Tāpēc, ka toreiz, pirms četriem gadiem, viss nebija kārtībā? Tā lieta nebija gluži tīra, ko? Vai jūs baidāties, ka šis un tas kļūs zināms...

— Labi, Keselmeijer, es rakstīšu. Bet ja viņš nebūs ar mieru? Ja viņš ļaus man krist?...

— O... ahā! Tad mēs taisīsim mazu bankrotu, gluži jocīgu bankro-tiņu, mans mīļais! Tas man nemaz neķeras klāt, ne mazākā mērā! Es personīgi jau savējo esmu gandrīz atdabūjis ar tiem procentiem, kurus jūs šur un tur esat sagrabinājis... un konkursā man ir priekšroka, mans dārgais... Un to jūs iegaumējiet, es nepaliktu zaudētājs. Es pārāk labi zinu visu te piejums, mans godātais! Inventāra saraksts jau ir manā kabatā... ahā! Par to es gan gādāšu, lai neviens sudraba maizes groziņš un neviena rītakleita neiet zudumā...

— Keselmeijer, jūs esat sēdējis pie mana galda...

— Ak, lieciet mani mierā ar savu galdu!... Astoņas dienas es gaidīšu atbildi. Es eju uz pilsētu; maza pastaiga tagad man nāks stipri par labu. Labu rītu, mans mīļais! Priecīgu labu rītu...

Un Keselmeijcra kungs, kā likās, devās projām; jā, viņš aizgāja. Dzirdot viņa dīvainos, šļūcošos soļus gaitenī, varētu iedomāties, kā viņš ejot airējas ar rokām...

Kad Grīnliha kungs iegāja violetajā istabā, tur stāvēja Tonija ar misiņa lejkannu rokā un skatījās viņam acīs.

— Ko tu stāvi... Ko tu tā skaties... — viņš teica, zobus rādīdams un nedroši noplātīdams gaisā rokas, ar visu augumu šurp un turp šūpodamies. Viņa sārtā seja nespēja kļūt gluži bāla. Tā bija sarkanos plankumos kā šarlaka slimniekam.

Septītā nodaļa

Divos pēcpusdienā konsuls Johans Budenbroks ieradās villā; tērpies pelēkā ceļa mētelī, tas iegāja Grīnlihu salonā un ar sāpīgu sirsnību apkampa savu meitu. Viņš bija bāls un likās novecojis. Acis tam bija dziļi iegrimušas dobumos, deguns starp kalsnajiem vaigiem izskatījās ass un liels, lūpas šķila kļuvušas plānākas, un bārda, kas vairs nebija sasukāta kā agrāk divos iesprogotos kušķos līdz pusvaigam, bet, gandrīz vai pazuzdama stāvajā apkaklītē un augstajā kaklasaitē, auga ap kaklu zem zoda un žokļiem, tagad bija nosirmojusi tāpat kā mati.

Konsuls bija pārlaidis grūtas un smagas dienas. Tomass bija saslimis ar plaušu asiņošanu; Kellena kungs ar vēstuli bija paziņojis tēvam par šo nelaimes gadījumu. Konsuls tūliņ bija atstājis uzņēmumu sava v i'ikalveža rūpīgajās rokās un pats paīsāko ceļu aizsteidzies uz Amsterdamu. Izrādījās, ka dēla saslimšana nav saistīta ar tiešām dzīvības briesmām, bet ka gaisa pārmaiņa dienvidos, Dienvidfrancijā, katrā /iņā bija vēlama, un, tā kā parocīgi sagadījās, ka arīTomasa principāla |.mīļākais dēls bija domājis par atpūtas ceļojumu, tad abi jaunie ļaudis, nklīdz Tomass bija pietiekami atlabis, devās uz Po.

Tikko konsuls bija atgriezies mājās, viņu ķēra trieciens, kas lā namu uz īsu brīdi satricināja līdz pašiem pamatiem: bankrots Brēmcnē, ar kuru viņš "vienā rāvienā” pazaudēja astoņdesmit tūkstošus mārku... Kādā veidā? "Brāļiem Vestlāliem” izrakstītos diskontētos vekseļus, pircējiem pārtraucot maksājumus, firmai bija vajadzējis uzņemties uz sevi. Nebija jau tā, ka būtu trūcis seguma; firma bija rādījusi, ko lā spēj, bez kavēšanās un apjukuma. Un tomēr konsulam vajadzēja izbaudīt pēkšņo vēsumu, atturību un neuzticību, kādu nes līdzi tāds nelaimes gadījums, ko šāda apgrozības kapitāla samazināšanās mēdz radīt bankās, “draugos”, firmās ārzemēs...

Nu, viņš ar visu bija ticis galā, nekā nebija aizmirsis, bija mierinājis, kārtojis, griezis krūtis pretim... Bet tad pašā cīņas karstumā, kad telegrammu, vēstuļu un aprēķinu bija visvairāk, viņam bija uzbrucis arī tas: Grīnlihs, viņa meitas vīrs B. Grīnlihs, kļuvis maksāt nespējīgs un garā, juceklīgā, bezgalīgu žēlabu pilnā vēstulē lūdzas, diedelē, ubago, lai tam izpalīdz ar simt līdz simt divdesmit tūkstošiem mārku! Tad konsuls, saudzīgi un īsi pavēstījis to savai sievai, bija vēsi un nenoteikti atbildējis, ka vēlas pats visu pārrunāt ar Grīnlihu un vēstulē minēto baņķieri Keselmeijeru, un atbraucis uz Hamburgu.

Tonija saņēma viņu salonā. Tai ļoti patika pieņemt viesus brūnajā zīda salonā, un, tā kā viņai, kaut arī īsti nesaprotot notiekošo, tomēr bija uztraucoša un svinīga sajūta par stāvokļa nopietnību, viņa arī tēvu sagaidīja turpat. Tonija izskatījās veselīga, skaista un nopietna, mugurā tai bija gaišpelēka, uz krūtīm un piedurkņu galos mežģīnēm apšūta kleita ar zvana piedurknēm, stipri platiem stīpu svārkiem pēc jaunākās modes un mazu briljanta sprādzi pie kakla.

— Labdien, tēt, beidzot, tevi atkal reiz redz! Kā klājas māmiņai?... Vai tev ir labas ziņas no Toma?... Noliec taču virsdrēbes, lūdzu, apsēdies, mīļo tēt!... Varbūt tu vēlies mazliet sakārtoties? Es liku, lai iekārto tev viesistabu augšā... Grīnlihs arī pašlaik ģērbjas...

— Netraucē viņu, mans bērns; es to sagaidīšu še apakšā. Tu zini, esmu atbraucis tāpēc, ka man ir darīšanas ar tavu vīru... loti, ļoti nopietna saruna, manu mīļo Tonij. Vai Keselmeijera kungs ir še?

— Jā gan, tēt, viņš sēž violetajā istabā un apskata albumu...

— Kur ir Ērika?

— Augšā pie Tinkas, bērnistabā, viņai klājas labi. Viņa mazgā savu lelli... protams, ne jau ūdenī... tā ir vaska lelle, vārdu sakot, tas viss liek tikai spēlēts...

— Protams, — konsuls uzelpojis turpināja. — Es nevaru iedomāties, mīļais bērns, ka tu ar savu stāvokli... sava vīra stāvokli esi iepazīstināta...

Viņš bija apsēdies krēslā pie lielā galda, bet Tonija uz trim šķērsām cits uz cita sakrautiem zīda spilveniem sēdēja viņam pie kājām. Viņa labā roka rotājās ar dimantu pie meitas kakla.

— Nē, tēt, — Tonija atbildēja, — man tev jāatzīstas, ka es nekā nezinu. Mans Dievs, es taču esmu īsta zoss, man nav nekādas jēgas. Nesen es šo to dzirdēju, kad Keselmeijers ar Grīnlihu sarunājās... Beidzot man likās, ka Keselmeijera kungs taisa atkal tikai jokus... viņš vienmēr runā tik smieklīgi. Vienu vai divas reizes es it kā dzirdēju minam tavu vārdu...

— Tu dzirdēji manu vārdu? Sakarā ar ko?

— Nē, par sakaru es nekā nezinu, tēt!... Grīnlihs no tās dienas bija saīdzis... jā, gandrīz nepanesami, tas man jāsaka!... Līdz vakardienai... vakar viņš bija ļoti lēns un jautāja man desmit vai divdesmit reižu, vai es viņu mīlot, vai es aizrunāšot viņa labā, ja viņam kas būtu jālūdz tev...

— Ā...

— Jā... viņš man paziņoja, ka esot tev rakstījis un tu ieradīšoties... labi, ka tu esi še! Viņš liekas tāds dīvains... Grīnlihs ir sagatavojis zaļo kāršu galdu... tur ir sakrauta vesela kaudze papīru un zīmuļu... pie tā tev vēlāk ar viņu un Keselmeijera būšot apspriede...

— Klausies, mīļais bērns! — konsuls sacīja, ar roku noglauzdams viņas matus... — Man tagad tev kaut kas jājautā, kaut kas nopietns! Saki man... tu taču mīli savu vīru no visas sirds?

— Protams, tēt,— Tonija teica ar tik bērnišķīgi liekulīgu seju, kā viņa to dažkārt agrāk mēdza darīt, kad lai jautāja: nu tu taču vairs nekaitināsi Leļļu Līzi, Tonij?... Konsuls kādu brīdi cieta klusu.

— Tu taču mīli viņu tā,— viņš tad jautāja,— ka tu bez viņa nespētu dzīvot... it nekādos apstākļos, vai ne? Arī tad, ja Dievs būtu lēmis, ka viņa stāvoklis mainītos, ka viņam būtu jādzīvo apstākļos, kur tas vairs nevarētu dot tev visas šīs lietas?... — Un, ar roku viegli novilkdams, viņš norādīja uz mēbelēm, uz durvju aizkariem, uz zeltīto pulksteni, uz spoguļa etažeri un beidzot uz viņas apģērbu.

— Protams, tēt, — Tonija atkārtoja tai mierinošajā balsī, kāda tai bija gandrīz vienmēr, ja kāds runāja ar viņu nopietni. Viņa raudzījās юva sejai garām uz logu, aiz kura neskanīgi krita lejup biezs, mīksts lietus šķidrauts. Viņas acīs atspoguļojās tā izteiksme, kāda ir bērniem, i.i kāds ir tik netaktisks, ka, lasot pasakas, iejaue vispārīgus prātojumus par morāli un pienākumiem, — apjukums, nepacietība, bijība un īgnums reizē.

Konsuls, klusēdams un domīgi miršķinādams acis, kādu brīdi raudzījās viņā. Vai viņš bija apmierināts ar tās atbildi? Mājās un pa ceļam viņš visu bija nopietni pārlicis...

Katrs cilvēks sapratīs, ka konsula pirmais un tiešākais lēmums bija bijis pēc iespējas izvairīties no jebkādām izmaksām savam znotam. Hei, kad tas atcerējās, cik neatlaidīgi, lai neteiktu vairāk, viņš bija atbalstījis šo laulību, kad tam ienāca prātā skats, ar kādu viņa bērns pēc kāzu svinībām bija no viņa atvadījies un viņam vaicājis: “Vai tu esi apmierināts ar mani?” — tad viņš jutās vainīgs savas meitas priekšā un nevarēja citādi rīkoties kā pateikt, ka vienīgi viņas griba var visu izšķirt. Konsuls gan zināja, ka tā šīm laulībām bija piekritusi nevis aiz mīlestības, bet viņš rēķinājās ar varbūtību, ka šie četri gadi, pieradums un bērna dzimšana daudz ko varbūt pārvērtuši, ka tagad Tonija var justies ar miesu un dvēseli saistīta pie vīra un spēj aiz kristīgiem un pasaulīgiem iemesliem noraidīt jebkuru domu par šķiršanos. lajā gadījumā, konsuls domāja, viņam būs jāgādā šī naudas summa. Kristīga cilvēka un sievas cieņa prasīja, lai Tonija bez kādiem noteikumiem seko savam laulātajam draugam nelaimē, un, ja viņa tiešām izteiktu šo vēlēšanos, tad viņš nevarēja ļaut tai pieciest visus tos dzīves jaukumus un ērtības, pie kādiem tā no bērna kājas ir pieradusi... tādā gadījumā viņa pienākums būtu novērst katastrofu un “B. Grīnlihu” par katru cenu pabalstīt. Vārdu sakot, visu to pārdomājot, viņā bija radusies velēšanās meitu līdz ar tās bērnu ņemt sev līdzi un ļaut, lai Grīnliha kungs iet savu ceļu. Kaut Dievs pasargātu no šīs pēdējās izejas! Tomēr sevī konsuls jau apdomāja likuma paragrāfu, kas pieļauj šķiršanos tajā gadījumā, ja vīrs nespēj sievu un bērnus uzturēt. Taču par visām lietām viņam bija jāuzzina savas meitas ieskati.

Es redzu, — viņš teica, vēl arvien liegi tai matus glāstīdams, — es redzu, mans mīļais bērns, ka tev ir labi un slavējami uzskati. Tomēr... man neliekas, ka tu šo iespējamību uztver tā, kā diemžēl tā ir jāuztver: tas ir — kā notikušu faktu. Es tev negribu jautāt, ko tu vienā vai otrā gadījumā varbūt darītu, bet ko tu tagad, jau šodien, tūliņ uz vietas darīsi. Es nezinu, cik labi tu apstākļus pazīsti vai nojaut... mans bēdīgais pienākums tātad ir pateikt tev, ka tavs vīrs spiests pārtraukt savus maksājumus, ka viņa veikali vairs nevar pastāvēt... es domāju, tu saproti mani...

— Grīnlihs bankrotē?... — Tonija klusi jautāja, pa pusei paceldamās no spilveniem un ātri satverdama konsula roku...

— Jā, mans bērns,— viņš nopietni atbildēja. — Tu to nedomāji?

— Es nekā noteikta nedomāju... — viņa nomurmināja. — Tad jau Keselmeijers tomēr nav jokojis?... — viņa turpināja, iešķībi sev priekšā brūnajā paklājā lūkodamās... — Ak Dievs! — viņa piepeši izdvesa, atkrizdama sēdeklī. Tikai šajā mirklī viņai it kā uzausa gaisma, kas viss slēpjas vārdā “bankrots”, it viss, kas viņai jau kā bērnam bija licies drūms un baismīgs... “Bankrots”... tas bija kaut kas briesmīgāks par nāvi, tas bija juceklis, sabrukums, negods, kauns, izmisums un posts... — Viņš bankrotē! — tā atkārtoja. Šis liktenīgais vārds Toniju tā bija satriecis un sadragājis, ka viņa par palīdzību vairs nedomāja, negaidīdama to arī no sava tēva.

Konsuls, uzacis uz augšu uzrāvis, noraudzījās viņā ar savām mazajām, dzi(i iegrimušajām acīm, kuras likās skumīgas un nogurušas, bcl kurās tomēr bija redzams ārkārtīgs sasprindzinājums.

— Es tātad jautāju tev,— viņš maigi teica, — manu mīļo Tonij, — vai tu esi gatava sekot savam vīram nabadzībā?... — Tūliņ pēc tam viņš pats sev atzinās, ka skarbo vārdu “nabadzība” ir neviļus izvēlējies kā atbaidītāju līdzekli, un piemetināja: —Grīnlihs var atkal uzstrādāties...

— Protams, tēt, — Tonija atbildēja un izplūda asarās. Viņa šņukstēja savā mežģīnēm apšūtajā batista mutautiņā, kurā bija iešūta monogramma A. G. Viņa raudāja gluži kā bērns — nekaunēdamās un neizlikdamās. Viņas virslūpa atstāja neizsakāmi aizkustinošu iespaidu.

Tēvs vēl arvien pētīja viņu.

—Tā ir tava nopietnība, mans bērns? — viņš noprasīja. Viņš gluži tāpat bija bez padoma kā viņa.

— Vai tad es citādi varu?... — viņa šņukstēja. — Man taču tas jādara...

— Nebūt nē! — viņš strauji iesaucās, bet tūliņ savas vainas apziņā izlaboja sacīto: — Es tevi tomēr nespiestu to darīt, manu mīļo Tonij. Vienīgi tad, ja tavas jūtas tevi negrozāmi saistītu pie tava vīra...

Viņa raudzījās tēvā asaru pārplūdušām un nesaprotošām acīm.

— Kā tā, tēt?...

Konsuls brītiņu minstinājās, līdz atrada atbildi.

— Mans labais bērns, tu vari ticēt, ka man būs ļoti sāpīgi atstāt tevi visās tajās pārestības un nepatikšanās, kādas katrā ziņā būs saistītas ar tava vīra nelaimi, ar veikalu un tavas iedzīves likvidēšanu...

I vēlētos tevi pasargāt no šīm pirmajām nepatikšanām un pagaidām pīs abas ar mūsu mazo Ēriku ņemt sev līdzi uz mājām. Domāju, ka tu par to būsi man pateicīga...

Asaras slaucīdama, Tonija brīdi klusēja. Viņa rūpīgi uzpūta dvašu и/ mutautiņa un piespieda to pie acīm, lai tas neiekaistu. Tad viņa, balsi nepaceldama, ļoti noteikti noprasīja:

Tēt, vai Grīnlihs ir vainīgs? Vai viņš kritis nelaimē tāpēc, ka bijis vieglprātīgs un negodīgs?

— Ļoti iespējams!... —konsuls atbildēja. —Tas ir... nē, es nezinu, mans bērns. Es jau tev teicu, ka saruna ar viņu un viņa baņķieri vēl notiks...

Tonija, kā likās, nemaz neievēroja šo atbildi. Uz saviem zīda spilveniem saliekusies, elkoņus uz ceļiem atspiedusi un zodu rokās atbalstījusi, viņa, galvu nokārusi, sapņaini un sevī iegrimusi raudzījās istabā, lūkodamās no apakšas uz augšu.

— Ak, tēt, — viņa klusi teica, gandrīz lūpas nepakustinādama, — vai nebūtu labāk, ja toreiz...

Konsuls viņas seju nevarēja redzēt, bet izteiksme bija tā pati kā dažā vasaras vakarā, kad viņa bija stāvējusi pret logu atspiedusies savā mazajā Trāvemindes istabiņā... Vienu roku tā bija uzlikusi tēvam uz ceļiem, bet plauksta bez satura ļengani nokarājās uz leju. Un pat šī plauksta jau izteica skumju un maigu padevību, atmiņu pilnas un saldas ilgas, kas — tiecās tālumā.

— Labāk, ja toreiz? — konsuls Budenbroks vaicāja. — Kas lai nebūtu noticis, mans bērns?

Viņš bija gatavs no visas sirds atzīties, ka labāk būtu bijis šīs laulības nenoslēgt, bet Tonija nopūzdamās tikai noteica:

— Ak, nekas!

Likās, ka viņa kavējas savās domās, ka viņa atrodas kaut kur tālu prom un “bankrotu” gandrīz jau aizmirsusi. Konsulam gribot negribot pašam vajadzēja izteikt to, ko tas būtu gribējis labāk tikai apstiprināt.

— Man šķiet, ka esmu uzminējis tavas domas, mīļo Tonij, — viņš sacīja, — un arī no savas puses nebaidos tev atzīties, ka šo soli, kas man pirms četriem gadiem likās prātīgs un vēlams, šajā stundā nožēloju... tiešām nožēloju. Man liekas, ka Dieva priekšā neesmu vainīgs. Domāju, ka daru savu pienākumu, cenzdamies tev nodrošināt tavam stāvoklim piemērotu eksistenci... Debesis ir gribējušas citādi... tu nedomāsi par savu tēvu, ka viņš toreiz vieglprātīgi un bez apdoma ir licis uz spēles tavu laimi! Grīnlihs stājās ar mani sakaros, apgādājies ar vislabākiem ieteikumiem, mācītāja dēls, kristīgs un sabiedrībā pazīstams cilvēks... Vēlāk es ievācu ziņas par viņu, un tās bija tik labvēlīgas, cik vien var būt... Es pārbaudīju apstākļus... Nu viss ir tumšs, tumšs un gaida vēl noskaidrojumu. Bet tu taču neapsūdzi mani, vai ne?...

— Ne, tēt! Kā tu vari tā sacīt! Klausies, neņem to tik ļoti pie sirds, nabaga tētiņ... Tu izskaties bāls, vai man nenonest tev kādus pilienus? — Viņa aplika rokas tēvam ap kaklu un noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Es tev pateicos, —viņš teica, —tā, tā... lai paliek vien, pateicos tev. Jā, es tikko pārdzīvoju smagas dienas... Ko lai dara? Man bija daudz nepatikšanu. Dievs mūs pārbauda. Bet tas tomēr nenozīmē, ka es tavā priekšā varu justies gluži bez vainas, mans bērns. Viss tagad atkarīgs no jautājuma, ko tev uzdošu. Saki man atklāti, Tonij... vai tu pa šiem laulības gadiem esi iemīlējusi savu vīru?

Tonija sāka atkal raudāt un, ar abām rokām, kurās tā turēja batista mutautiņu, acis aizsegusi, šņukstot izdvesa:

— Лк, ko tu prasi, tēt!... Es viņu nekad neesmu mīlējusi... viņš man vienmēr ir bijis pretīgs... vai tad tu to nezini?...

Būtu grūti pasacīt, kas atspoguļojās Johana Budenbroka sejā. Viņa acis likās izbijušās un ļoti skumjas, un tomēr viņš saknieba lūpas tā, ka mutes kaktiņi un vaigi savilkās grumbās, kā tas mēdza būt, kad viņš bija noslēdzis kādu izdevīgu veikalu. Viņš klusi noteica:

— Četri gadi...

Tonijas asaras piepeši izsīka. Mitro mutautiņu rokā turēdama, viņa saslējās uz sava sēdekļa un dusmīgi norunāja:

— Četri gadi... ā! Šajos četros gados viņš dažreiz pasēdēja pie manis, avīzi lasot...

Dievs jums abiem ir devis bērnu...— konsuls aizkustināts iebilda.

— Jā, tēt... un Ērika man ir ļoti mīļa... lai gan Grīnlihs apgalvo, ka es bērnus nemīlot... Es nekad no viņas nešķirtos, to es tev saku... bet Grīnlihu — nē!... Grīnlihu — nē!... Un nu vēl viņam ir bankrots klāt!... Ak, tēt, ja tu mani un Ēriku gribi ņemt līdzi uz mājām... ar prieku! Nu tu to zini!

Konsuls atkal saknieba lūpas; viņš bija ļoti apmierināts. Vēl gan palika neizšķirts pats galvenais, bet, ievērojot apņēmību, kādu Tonija parādīja, risks nebija liels.

— Tad vēl, — viņš iesāka, — tu, kā liekas, pilnīgi aizmirsti, mans bērns, ka būtu iespējama arī palīdzība... no manis. Tavs tēvs tikko tev atzinās, ka viņš nejūtas gluži bez vainas tavā priekšā, un tādā gadījumā... nu, tādā gadījumā, ja tu no viņa to ceri... un sagaidi... viņš nāks palīgā, viņš aizkavēs bankrotu, viņš, vai viņam tas patīk vai ne, segs tava vīra parādus un gādās, lai tā veikali var pastāvēt...

Konsuls uzmanīgi vēroja Toniju, un viņas vaibsti to pilnīgi apmie-nnāja. Tajos bija lasāma vilšanās.

— Cik liela tā summa īsti ir? — viņa vaicāja.

— Tas šajā gadījumā nebūtu noteicošais, mans bērns... Summa и |oti, |oti liela! — Un konsuls Budenbroks vairākas reizes palocīja galvu, it kā šīs summas svars to šūpotu. — Turklāt vēl,— viņš turpināja,— es tev nedrīkstu noslēpt, ka mūsu firma neatkarīgi no šā gadījuma jau ir cietusi zaudējumus un ka, atdodama šo summu, tā tiks tik ļoti novājināta, ka tai būs grūti... būs grūti tikt uz kājām. To es nekādā ziņā nesaku tādēļ, lai...

Viņš nepabeidza, Tonija bija uzlēkusi kājās, viņa pat atkāpās pāris soļu atpakaļ un, vēl arvien mitro mutautiņu rokā turēdama, sauca:

— Diezgan! Pietiek! Nekad!

Viņa izskatījās gandrīz varonīga. Vārds “firma” bija sasniedzis mērķi. Tas droši vien ātrāk palīdzēja izšķirt šo jautājumu nekā riebums pret Grīnliha kungu.

— To tu nedarīsi, tēt! —lielā satraukumā viņa runāja tālāk. —Vai tad tu arīgribi bankrotēt? Diezgan! Nekad!

Šajā brīdī mazliet gausi atvērās gaiteņa durvis un ienāca Grīnliha kungs.

Johans Budenbroks piecēlās ar tādu kustību, kas likās sakām: jautājums izšķirts.

Astotā nodaļa

Grīnliha seja bija sarkanos plankumos, taču ģērbies viņš bija ļoti rūpīgi. Viņam bija tādi paši melni, krokaini, vidū ieņemti svārki un tādas pašas zirņu krāsas bikses, kādās tas pirmoreiz bija ieradies Graudu ielā. Viņš sagumis palika stāvam un, uz zemi raudzīdamies, mīkstā un vārgā balsī teica:

— Tēv...

Konsuls vēsi palocījās un tad ar dažām enerģiskām kustībām sakārtoja savu kaklasaiti.

— Es pateicos, ka jūs esat ieradies, — Grīnlihs piebilda.

— Tas bija mans pienākums, mans draugs, — konsuls attrauca, — es tikai baidos, ka tas būs vienīgais, ko es jūsu labā varēšu darīt.

Znots uzmeta viņam ātru skatienu, un tā stāvs saguma vēl vairāk.

— Es dzirdēju, — turpināja konsuls, — ka jūsu baņķieris Kesel-meijera kungs mūs gaidot... Kurā telpā jūs domājat sākt pārrunas? Esmu jūsu rīcībā...

— Es jūs lūdzu, esiet tik laipns, nāciet man līdzi! — Grīnliha kungs murmināja.

Konsuls Budenbroks noskūpstīja savu meitu uz pieres un teica:

— Ej augšā pie sava bērna, Antonij!

Tad viņi ar Grīnliha kungu, kas, viņam gan pa priekšu, gan aiz viņa iedams, atrāva vaļā durvju aizkarus, caur ēdamistabu iegāja dzīvojamā istabā.

Kad Keselmeijera kungs, kas stāvēja pie loga, pagriezās atpakaļ, baltās un melnās pūkas uz viņa galvas sacēlās stāvus un pēc tam atkal lēni saplaka.

— Baņķieris Keselmeijera kungs... lieltirgotājs Budenbroks, mans sievastēvs... — Grīnliha kungs nopietni un pazemīgi iepazīstināja. Konsula sejā nepakustējās ne vaibsts. Keselmeijers palocījās, rokas nokāris, savus abus dzeltenos sānzobus iespiedis virslūpā, un ierunājās: — Jūsu kalps, konsula kungs! Man liels gandarījums, ka man ir tas gods!

— Piedodiet, lūdzu, Kcselmeijcr, ka jums vajadzēja gaidīt! — Grīnlihs atvainojās. Viņš bija pilns laipnības kā pret vienu, tā pret otru...

— Varbūt sāksim pārrunas? — konsuls piezīmēja un, it kā ko meklēdams, palūkojās visapkārt... Namatēvs pasteidzās atbildēt: — Es lūdzu kungus...

Pārejot uz. smēķējamo kabinetu, Keselmeijers jautri apvaicājās:

— Vai brauciens bija patīkams, konsula kungs?... Ahā, lietus? Jā, slikts gadalaiks, nejauks, dubļains gadalaiks! Būtu taču mazliet piesalis, mazliet uzsnidzis!... Bet ne vēsts no tā! Lietus! Dubļi! Visaugstākā mērā pretīgi...

“Kāds dīvains cilvēks!" konsuls nodomāja.

Mazajā istabā ar tumšām, puķotām tapetēm pašā vidū stāvēja diezgan liels, četrstūrains, ar zaļu drānu pārvilkts galds. Lietus ārā bija pieņēmies. Bija tik tumšs, ka Grīnlihs tūliņ aizdedzināja visas trīs sveces, kas sudraba svečturos stāvēja uz galda. Zilganās, ar firmu zīmogiem apzīmogotās veikala vēstules un nošmulēti, vietvietām ieplēsti, datiem un parakstiem klāti papīri bija sakrauti uz zaļā galda. Uz tā bija arī bieza jo bieza galvenā grāmata, metāla tintes un susināmo smilšu trauks, pilns labi noasinātu zoss spalvu un zīmuļu.

Grīnliha kungs veica namatēva pienākumus ar miera un smalkjūtības pilniem vaibstiem un apvaldītām kustībām, ar kādām mēdz saņemt viesus bērēs.

— Mīļo tēv, lūdzu sēdieties šajā atzveltnes krēslā! — viņš klusi aicināja. — Kcseimeijera kungs, esiet tik laipns, sēdieties še!...

Beidzot viss bija kārtībā. Baņķieris sēdēja namatēvam iepretim, l onsuls — atzveltnes krēslā pie galda. Viņa krēsla atzveltne skāra Ituileņa durvis.

Keseimeijera kungs saliecās un, apakšlūpu nokāris, atrežģīja uz vestes vienu no saviem degunkniebjiem, tad uzsprauda to uz deguna, k«> sarauca, atplezdams muti. Pakasījis savu īsi apcirpto vaigu bārdu ar lādu čirkstoņu, kas citus varēja padarīt nervozus, viņš atspieda rokas uz ceļiem, pameta ar galvu uz papīru pusi un īsi un priecīgi piezīmēja:

— Ahā! Tur jau mums ir visa tā manta!

— Jūs tagad atļausiet, ka es tuvāk iedziļinos veikala stāvoklī, — konsuls teica, ķerdamies pie galvenās grāmatas. Te Grīnlihs pēkšņi ii kā sargādams izstiepa pār galdu rokas, divas garas, zilām dzīslām klātas rokas, kas redzami drebēja, un trīcošā balsī iesaucās: — Vienu acumirkli! Vēl vienu acumirkli, tēvs! Ak. ļaujiet man vēl pasacīt pāris vārdu ievadam!... Ja jūs ieskatīsieties dziļāk, jūsu skatienam nekas nepaies garām... Bet ticiet man: jūs ieskatīsieties dziļāk nelaimīga cilvēka stāvoklī, nevis vainīga! Tēv, uzskatiet mani par nelaimīgu vīru, kas nenoguris cīnījies pret likteni, kurš viņu tomēr notriecis pie zemes! Šajā garā...

— Es redzēšu, mans draugs, es redzēšu! — konsuls teica ar manāmu nepacietību, un Grīnlihs atvilka savas rokas atpakaļ, paļaudamies liktenim.

Aizritēja gari, klusuma pilni mirkļi. Nemierīgajā sveču gaismā cieši līdzās sēdēja trīs kungi, ieslēgti četrās tumšās sienās. Ja šad un tad neiečaukstēlos papīri, ko konsuls izskatīja, tad dzirdētu vienīgi ārā lietu plīkšķam.

Keseimeijera kungs, aizbāzis īkšķus aiz vestes, ar pārējiem pirkstiem spēlēja klavieres uz saviem pleciem un ar neizprotamu jautrību lūkojās no viena uz otru. Grīnlihs sēdēja taisni un, rokas uz galda salicis, drūmi raudzījās savā priekšā, ik pa brīdim pamezdams bailīgu skatienu uz sievastēva pusi. Konsuls šķirstīja galveno grāmatu, vilkdams pirksta nagu gar skaitļu rindām, salīdzinādams datus, šad un tad atzīmēdams uz papīra savus sīkos, nesalasāmos ciparus. Viņa nogurusī seja pauda šausmas par apstākļiem, kuros viņš nule bija "ieskatījies”... Beidzot tas uzlika savu kreiso roku Grīnliha kungam uz elkoņa un satriekts teica:

— Jūs nabaga vīrs!

—Tēvs... —Grīnlihs izdvesa. Šim nožēlojamam cilvēkam noritēja pār vaigiem zeltdzeltenajā vaigu bārdā divas smagas asaras. Kesel-meijers ar lielu interesi pavadīja ar acīm šos abus pilienus; viņš pat mazliet piecēlās, paliecās uz priekšu un raudzījās sava pretimsēdētāja sejā ar vaļēju muti. Konsuls Budenbroks jutās stipri aizkustināts. Viņu bija padarījusi mīkstāku nelaime, kas viņu pašu lika piemeklējusi, viņš juta. ka to pārņem līdzcietība; taču drīz tas atkal bija kungs pār savām jūtām.

Kā tas ir iespējams! — viņš izsaucās, izmisis purinādams galvu. — Šajos nedaudzajos gados!

— Bērnu spēle! — Keselmeijcrs atteica vislabākajā garastāvoklī. — Četros gados gluži jauki var nobraukt dibenā! Ja apdomā, cik mundri vēl nesen lēkāja apkārt brāļi Vcstfali Brēmenē...

Konsuls, acis mirkšķinādams, raudzījās viņā, lai gan to ne redzēja, ne dzirdēja. Viņš ne ar ko nebija izpaudis savas patiesās domas, kas viņu nodarbināja... Kāpēc? Viņš jautāja, būdams pilns aizdomu un tomēr nevarēdams saprast, kāpēc tas viss noticis tieši tagad. “B. Grīnlihs” jau pirms diviem vai trim gadiem būtu varējis atrasties tur, kur atradās tagad; tas bija redzams pirmajā acu uzmetienā. Bet viņa kredīts likās ir bijis neizsmeļams, viņš bija aizņēmies kapitālu no bankām, no tādiem solīdiem tirdzniecības namiem kā senatora Boka un konsula Gudstikera uzņēmumi, tas arvien no jauna bija dabūjis parakstus saviem pasākumiem, un viņa vekseļi bija apgrozījušies kā skaidra nauda. Kāpēc tieši tagad, tagad, tagad — un firmas “Johans Budenbroks” šefs zināja gan, kas jāsaprot ar šo tagad, — šis sabrukums uz visām pusēm, šī galīgā visas uzticības atraušana it kā pēc norunas, šis vienprātīgais uzbrukums “B. Grīnliham” bez mazākās saudzības, pat bez jebkādas pieklājības? Konsuls būtu bijis pārāk naivs, ja nezinātu, ka cienība, kādu baudīja viņa firma, pēc Grinliha saderināšanās ar viņa meitu noteikti bija nākusi par labu arī znotam. Bet vai tad Grinliha kredīts tik ārkārtīgi lielā mērā ir bijis atkarīgs no viņa, gandrīz vai vienīgi no viņa? Vai Grīnlihs pats nekas nav bijis? Un tās ziņas, ko konsuls bija ievācis par Grīnlihu, tās grāmatas, ko viņš toreiz pārbaudīja? Lai būtu kā būdams, viņa apņemšanās šajā gadījumā pat pirkstu nepakustināt bija ciešāka nekā jebkad. Viņi būs pārrēķinājušies! Acīmredzot “B. Grīnlihs” bija pratis modināt ieskatus, it kā viņš sadarbotos ar Johanu Budenbroku. Šim acīmredzot ļoti plaši izplatītajam uzskatam reiz par visām reizēm jādara gals! Un arī šis Kesclmeijers dabūs vēl pabrīnīties! Vai šim klaunam vispār ir sirdsapziņa? Skaidri redzams, ka tas ir nekaunīgi spekulējis vienīgi uz to, ka viņš, Johans Budenbroks, glābs savas meitas vīru, jau sen izputējušam Grīnliham arvien no jauna atvērdams kredītu un izspiezdams no tā arvien niknākus augļotāja procentus...

— Lai nu kā, — konsuls īsi noteica, — pāriesim pie lietas. Ja man še kā veikalniekam jādod savs vērtējums, tad diemžēl jāsaka, ka tas gan ir nelaimīga, tomēr augstākā mērā vainīga cilvēka stāvoklis.

Tēvs... — Grīnlihs stostījās.

Šī uzruna nerod atbalsi manās ausīs! — konsuls atcirta ātri nu skarbi.— Jūsu prasība, mans kungs,— viņš turpināja, viegli pagriezies pret baņķieri, — no Grīnliha kunga ir sešdesmit tūkstošu malku liela...

Ar nenomaksātiem un pie kapitāla pievienotiem procentiem . .desmit astoņi tūkstoši septiņi simti piecdesmit piecas markas un piecpadsmit šiliņi,— Keselmeijers omulīgi atbildēja.

Ļoti labi... Un jūs nekādos apstākļos nebūtu ar mieru vēl panesties?

Keselmeijers gluži vienkārši sāka smieties. Viņš smējās, muti iepletis, grūdieniem, bez jebkādas izsmiekla pazīmes un pat labsirdīgi, konsulam sejā skatīdamies, it kā uzaicinādams to, lai arī tas pievienojas.

Johana Budenbroka mazās, dziļi iegrimušās acis piepeši satumsa, un ap tām izveidojās sarkani apļi, kas sniedzās līdz pat vaigu kauliem. Viņš tikai izskata pēc bija jautājis, jo zināja it labi, ka tas ļoti maz grozītu stāvokli, ja šis viens kreditors būtu ar mieru gaidīt. Bet veids, kādā šis cilvēks viņu noraidīja, apkaunoja un sarūgtināja visaugstākā mērā. Ar vienu rokas kustību viņš tālu atstūma nost no sevis visu, kas bija tam priekšā uz galda, strauji nolika zīmuli un sacīja:

— Tad es paskaidroju, ka negribu vairs ilgāk nekādā veidā ar šo lietu nodarboties.

—Ahā! —Keselmeijers iesaucās, rokas gaisā kratīdams... —Tas tik ir vārds, tādu runāšanu es cienu. Konsuls nokārtos to visu gluži vienkārši. Bez garām sarunām! Vienā paņēmienā! Ar vieglu roku!

Johans Budenbroks pat nepaskatījās viņā.

Es jums nevaru līdzēt, mans draugs, — viņš mierīgi vērsās pie Grīnliha. — Lai viss iet tādu gailu, kādu jūs esat ievirzījis... Es nejūtos tādā stāvoklī, ka spētu to novērst. Saņemieties un meklējiet spēku un apmierinājumu pie Dieva! Man šī saruna jāuzskata par pabeigtu.

Pārsteidzošā veidā Keselmeijera seja pieņēma nopietnu izskatu, kas likās gluži dīvaini, bet tad viņš uzmudinoši pamāja Grīnliham. Tas nekustēdamies sēdēja un žņaudzīja uz galda savas garās rokas tik spēcīgi, ka pirksti klusu krakšķēja.

— Tēvs... konsula kungs... — viņš lūdza trīsošā balsī. — Jūs nevarat gribēt!... Jūs negribēsiet, ka es tieku izpostīts! Klausieties, ko es jums teikšu! Visa sutuma grozās ap simt divdesmit tūkstošiem lielu iztrūkumu... Jūs varat mani glābt! Jūs esat bagāts cilvēks! Uzskatiet šo summu, kā gribat... kā galīgu norēķināšanos, kā jūsu meitas mantojuma daļu, kā aizdevumu, par kuru maksājami procenti... Es strādāšu... Jūs zināt, ka es esmu rosīgs un izveicīgs...

— Es esmu pateicis savu pēdējo vārdu, — konsuls atbildēja.

—Atļaujiet tomēr... vai jūs nevarat? — Keselmeijera kungs jautāja, uzlūkodams viņu caur degunkniebi un saraukdams degunu... — Ja es drīkstētu konsula kungam dot padomu pārdomāt visu... še būtu sevišķi jauka izdevība pierādīt, cik firma “Johans Budenbroks” ir stipra.

— Jūs darītu labi, mans kungs, ja rūpes par mana nama cieņu atstātu man pašam. Lai pierādītu savas maksāšanas spējas, es neesmu spiests savu naudu izsviest pirmajā peļķē...

— Nē jau, nē jau! A-hā, “peļķe” skan tomēr visaugstākā mērā jocīgi! Bet vai konsula kungs nedomā, ka znota kunga konkurss arī jūsu stāvoklī var nostādīt nepareizā gaismā... ko?... var apgaismot... ko?... nostādīt?...

— Es tikai vēlreiz varu jums ieteikt atļaut man pašam rūpēties par manu slavu veikalu pasaulē, — konsuls atcirta.

Grīnliha kungs apjucis raudzījās baņķiera sejā un iesāka no jauna:

— Tēvs... es jūs lūdzu, apdomājiet, ko jūs darāt!... Vai tad runa ir par mani vien? Ak, es... lai nu es aizeju bojā! Bet jūsu meita, mana sieva, viņa, kuru es tā mīlu, kuru es tādā karstā cīņā esmu ieguvis... un mūsu bērns, mūsu abu nevainīgais bērns... arī postā! Nē, tēvs, to es nespēju panest! Es nogalināšos! Jā, pats ar savu roku es sevi nogalināšu... ticiet man! Un lai tad debesis jums to piedod!

Johans Budenbroks bāls un ar stipri pukstošu sirdi atlaidās pret atzveltni. Jau otro reizi šis vīrs uzmācās viņam ar savām jūtām, kas likās būt īstas, atkal konsulam vajadzēja uzklausīt viņa briesmīgos draudus tāpat kā toreiz, kad viņš Grīnliham bija pateicis vēstules saturu, ko meita viņam bija atrakstījusi no Trāvemindes, un atkal sirds tam notrīsēja viņa paaudzes jūsmīgā cieņā pret cilvēka jūtām, un tā arvien bija bijusi pretrunā ar vēso un praktisko veikalnieka garu. Bet šī līdzjūtība neilga vairāk par vienu sekundi. “Simt divdesmit tūkstoši mārku...” viņš atkārtoja sevī un tad pateica mierīgi un stingri: — Antonija ir mana meita. Par to es gādāšu, lai viņai nevainīgai nav jācieš.

Ko jūs ar to gribat sacīt?...— Grīnlihs jautāja, lēni sastingdams...

— To jūs dzirdēsiet, — konsuls atbildēja. — Pagaidām man nekā vairs nav ko piebilst. —To teikdams, viņš piecēlās, nolika savu krēslu tā, ka noklaudzēja grīda, un pagriezās uz durvju pusi.

Grīnlihs sēdēja mēms, sastindzis, satriekts, viņa mute šķobījās uz abām pusēm, taču neviena vārda tas nespēja pārdabūt pār lūpām.

I Id Keselmeijera jautrība, dzirdot konsula galīgo atsacīšanos palīdzot un redzot, ka viņš grib aiziet, atgriezās... jā, tā ņēma virsroku, u pārsniedza visas robežas un tapa šaušalīga! Brilles nokrita viņam no deguna, un tas savilkās uz augšu līdz pat acīm, kamēr mazā mute, kurā vientuļi rēgojās abi acuzobi, kā likās, gribēja vai pušu plīst aiz miekliem. Viņa mazās, sarkanās rokas airējās pa gaisu, pūkainie mati plivinājās, visa viņa pārvērstā un pārmērīgajā jautrībā sašķobītā seja ar apcirpto vaigu bārdu bija cinobra sarkanumā...

— Ahā-ā! — viņš kliedza, balsij aizraujoties. — Tas nu gan liekas ļoti... ļoti smieklīgi! Bet to Jums vēl vajadzēja pārlikt, Budenbroka kungs, tādu, tik jauku, tik varenu znota paraugu nogāzt grāvī!... Otra tik izveicīga un rosīga cilvēka jūs vairs neatradīsiet visā plašajā Dieva pasaulē! Ahā! Jau pirms četriem gadiem, toreiz, kad mums arī jau ūdens smēlās mutē... un valgs bija ap kaklu... kad mēs pēkšņi likām izkliegt biržā savu saderināšanos ar Budenbroka jaunkundzi, kamēr tā vēl nemaz nebija notikusi... visu cienību! Ahā! Manu lielāko atzinību!...

— Keselmcijer! — Grīnlihs ieķērcās, krampjaini mādams ar rokām, it kā atgaiņājoties no spoka, bet tad viņš ieskrēja istabas stūri, kur atkrita krēslā, seju rokās ieslēpis un tik dziļi noliecies, ka vaigu bārdas gali skārās pie ceļiem. Pāris reižu viņa ceļgali pat sarāvās uz augšu.

— Kā īsti mēs to panācām? — Keselmeijers turpināja. — Kā īsti mums izdevās nozvejot šo meitiņu un astoņdesmit tūkstošus mārku? Ahā! To var! Pietiek, ja netrūkst kaut cik rosības un izveicības, tad to var izkārtot! Jānoliek tikai glābējam pupiņam priekšā labi smukas grāmatas, tik jaukas, tik tīras, kur viss ievests uz to vislabāko... vienīgi tas, ka tās nesaskan ar nežēlīgo īstenību... Jo nežēlīgā īstenība rāda, ka trīs ceturtdaļas pūra naudas paņems vekseļu parādi!

Bāls kā nāve konsuls stāvēja pie durvīm, durvju rokturi jau satvēris. Šermuļi viņam skrēja pār muguru. Vai tiešām viņš šajā mazajā istabā ar šaudīgo gaismu ir viens kopā ar blēdi un aiz ļaunuma traku pērtiķi?

— Kungs, es nicinu jūsu vārdus,— viņš diezgan nedroši izteica. — Es nicinu jūsu nekrietnos melus, jo vairāk tāpēc, ka tie attiecas arī uz mani... mani, jo es savu meitu vieglprātīgi nelaimē negrūdu. Es ievācu par savu znotu drošas ziņas... pārējais ir bijusi Dieva griba!

Viņš apgriezās, viņš negribēja nekā vairāk dzirdēt, viņš atvēra durvis. Bet Keselmeijers nokliedza viņam pakaļ:

— Ahā! Ziņas? No kā? No Boka? No Gudslikera? No Pētersena? No Māsmaņa un Timma?... Tie taču visi bija ieinteresēti! Tie taču visi bija augstākā mērā ieinteresēti! Tie taču visi bija priecīgi, jo precības tos nodrošināja.

Konsuls aizcirta durvis.

Devītā nodaļa

Ēdamistabā rosījās Dora, ne visai godīgā ķēkša.

— Palūdziet Grīnliha kundzi nonākt lejā, — konsuls pavēlēja.

— Sataisies, mans bērns! —viņš teica, kad Tonija ienāca. Viņi abi iegāja salonā. — Sataisies labi ātri un parūpējies, lai apģērbj arī Ēriku, lai mēs varam braukt... Mēs brauksim uz pilsētu... Mēs pārnakšņosim viesnīcā un rīt brauksim uz mājām.

— Jā, tēt,— Tonija sacīja. Seja tai bija gluži sarkana, pilna mulsuma un nevarības. Gluži nevajadzīgi viņa steidzīgām kustībām noraustīja savu apģērbu, nesaprazdama, ko darīt vispirms, un vēl nemaz īsti nespēdama noticēt visam, kas bija noticis.

— Ko lai es ņemu līdzi, tēt? — viņa bailīgi un uztraukusies vaicāja.— Visu? Visus tērpus? Vienu vai divas somas?... Vai Grīnlihs tiešām ir bankrotējis?... Лк Dievs!... Bet vai es varu ņemt līdzi savas rotaslietas?... Tēt, kalponēm taču būs jāaiziet... man nav ko izmaksāt viņām algu... Grīnlihs šodien vai rīt būtu devis man saimniecības naudu...

— Lai tas paliek, mans bērns; tas viss tiks šeit nokārtots. Paņem tikai nepieciešamāko... vienu somu... mazu somu. Tavu īpašumu tev atsūtīs vēlāk. Pasteidzies, vai dzirdi? Mums ir...

Šai mirklī atvērās durvju aizkari un salonā ienāca Grīnliha kungs. Ātriem soļiem, rokas izpletis un galvu uz sāniem noliecis, it kā gribēdams sacīt: "Še es esmu! Nogalini mani, ja gribi” — viņš piesteidzās pie savas sievas un nokrita ceļos viņas priekšā. Grīnlihs izskatījās bezgala nožēlojams. Viņa zeltdzeltcnā vaigu bārda bija izspūrusi, vidū ieņemtie svārki saburzīti, kaklasaite nošķiebusies, apkaklīte vaļā, un uz pieres tam lāsoja sīki sviedru pilieni.

— Antoniji... — viņš izdvesa. — Palūkojies uz mani... tu redzi savā priekšā vīru, kas ir satriekts, izpostīts, jā... jā, kas mirs aiz bēdām, ja tu nonicināsi viņa mīlestību! Še es esmu... vai tava sirds tev atļauj man teikt: es tevi nicinu, es aizeju no tevis?

Tonija raudāja. Bija gluži tāpat kā toreiz ainavu istabā. Atkal viņa redzēja šo bailēs pāršķiebto seju, šīs lūdzošās acis, pavērstas uz viņu, un atkal pārsteigta un aizkustināta saprata, ka šīs bailes un šī lūgšanās ir īsta.

— Celies taču augšā, Grīnlih! — viņa šņukstēdama runāja un mēģināja piecelt to aiz pleciem. — Es tevi nenicinu! Kā tu tā vari sacīt!... — Nesaprazdama, ko lai vēl saka, viņa gluži nevarīga pagriezās pret savu tēvu. Konsuls saņēma viņas roku, palocījās pret savu znotu un devās līdz ar meitu uz gaiteņa durvīm.

Tu aizej? — Grīnlihs iesaucās, uzlēkdams kājās.

Es jums jau teicu,— konsuls atbildēja, — ka nevaru pie|aut, l .1 mans bērns gluži bez vainas paliek nelaimē, un man liekas, ka arī jūs to nespējat. Nē, mans kungs, jūs esat izšķiedis manas meitas īpašumu. Un pateicieties savam radītājam, ka tas šī bērna sirdi uztu-icjis tik tīru un nevainīgu, ka viņa spēj bez riebuma nojums šķirties! Dzīvojiet sveiki!

Bet tad Grīnlihs zaudēja savaldīšanos. Viņš bija gribējis runāt parīšu šķiršanos, par atgriešanos un jaunu dzīvi, lai tādējādi varbūt izglābtu vēl mantojumu, bet nu viņa apdomībai un attapībai bija beigas. Viņš būtu varējis paņemt lielo, neplīstošo bronzas šķīvi, kas stāvēja uz spoguļa etažeres, bet viņš paķēra trauslo, puķēm izgleznoto vāzi, kura stāvēja turpat līdzās, un svieda to pret grīdu tā, ka vāze saplīsa tūkstoš drumslās...

— A! Labi! Skaisti! — viņš kliedza. — Ej vien! Vai tu domā, ka es kaukšu pēc tevis, tu zoss? Patiešām, jūs maldāties, mana dārgā!

I s tevi precēju tikai tavas naudas dēļ, bet tās ne tuvu nepietika, tādēļ taisies vien, ka tu atkal liec mājās! Tu man esi līdz kaklam... līdz kaklam... līdz kaklam!

Johans Budenbroks klusēdams izveda savu meitu ārā. Pats viņš vēlreiz atgriezās atpakaļ, piegāja pie Grīnliha, kas, rokas uz. muguras salicis, stāvēja pie loga un raudzījās lietū, viegli pieskārās pie viņa pleca un teica klusi un pamācoši:

— Saņemieties! Lūdziet Dievu!

Desmita nodaļa

Lielajā namā Graudu ielā ilgu laiku valdīja nospiests garastāvoklis, kopš Grīnliha kundze kopā ar savu mazo meitiņu atkal bija pārnākusi tur dzīvot. Visi staigāja apkārt klusēdami un labprāt nerunāja par to... atskaitot šā notikuma galveno dalībnieci, kas — gluži pretēji — runāja par to ar lielu dedzību, turklāt juzdamās īsti savā elementā.

Tonija ar Ēriku apdzīvoja trešajā stāvā tās istabas, kuras vecā Budenbroka laikā bija iekārtotas viņas vecākiem. Viņa jutās mazliet vīlusies, kad tēvs neļāvās pierunāties pieņemt viņai pašai savu kalponi, un kādu pusstundu bija domīga, kad viņš lēnos vārdos tai ieskaidroja, ka pirmajā laikā viņai neklājoties darīt nekā cita kā dzīvot vientulībā, atturoties no sabiedriskās dzīves pilsētā, jo, lai gan viņa par likteni, kādu Dievs, viņu pārbaudīdams, tai uzlicis, pēc cilvēku prāta neesot vainojama, tomēr šķirtas sievas stāvoklis prasot no tās vislielāko atturību. Taču Tonijai piemita sevišķi jaukā spēja ikkatram stāvoklim dzīvē no jauna piemēroties ar gaumi, izveicību un patiesu prieku. Viņai drīz vien iepatikās šī no likteņa piemeklētās sievas loma, viņa nēsāja tumšus tērpus, savus pelnu pelēkos gaišos matus sasukāja gludi pāršķirtus kā jauna meitene un trūkstošās sabiedrības vietā apmierinājās ar to; ka mājās ar visu sirdi, nebeigdama priecāties par sava stāvokļa nopietnību un nozīmību, nodevās prātojumiem par laulību, par Grīnliha kungu un par dzīvi un likteni vispār.

Ne visi viņai sagādāja šādu izdevību. Konsula kundze gan bija pārliecināta, ka viņas vīrs rīkojies korekti un pēc labākās sirdsapziņas, bet, kad Tonija iesāka runāt, viņa tikai viegli pacēla savu skaisto, balto roku un noteica:

— Assez', mans bērns! Es — nekā negribu dzirdēt par visu šo lietu.

Klāra, tikko vienpadsmit gadus veca, nekā nesaprata no visa šā notikuma, arī māsīca Tilda bija tāda pati muļķe. “Ak, Tonij, cik bēdīgi!” Tas bija viss, ko viņa spēja pateikt, skaņas gari stiepdama un brīnīdamās. Toties jaunā kundze atrada uzmanīgu klausītāju Jungmaņa jaunkundzē, kam tagad jau bija 35 gadi un kas varēja lepoties ar to, ka nosirmojusi, kalpodama labākajām aprindām. —Nebaidies, Tonij, bērniņ, —viņa teica, — tu esi jauna, gan tu vēl apprecēsies. —Citādi viņa ar mīlestību un uzticību nodevās mazās Ērikas audzināšanai, stāstīdama viņai tās pašas atmiņas un nostāstus, kādus pirms piecpadsmit gadiem bija klausījušies konsula bērni, —jo sevišķi par kādu tēvoci, kas Marienverderē bija miris no žagām, tāpēc ka tas “žagodamies pārrāvis sirdi”.

Vismīļāk un visilgāk tomēr Tonija — pēc paēstām pusdienām vai rītos pie pirmajām brokastīm — sarunājās ar savu tēvu. Viņas attieksme pret to pēkšņi bija kļuvusi daudz siltāka nekā agrāk. Līdz šim, ievērojot konsula stāvokli, kas tam deva lielu varu pilsētā, tā uzcītīgo, noteikto un dievbijīgo krietnumu, viņa bija jutusi pret tēvu drīzāk kautru godbijību nekā sirsnību; bet pēc tā, kas bija noticis viņas salonā, viņš tai bija kļuvis tuvāks kā cilvēks, un Tonija bija jutusies lepna un aizkustināta, ka viņš bija nopietni un draudzīgi izrunājies ar viņu par it visu, ka viņš bija ļāvis izšķirties viņai pašai un ka viņš, šis neaizskaramais, gandrīz ar pazemību bija atzinies, ka nejūtas gluži bez vainas viņas priekšā. Droši vien Tonija pati nekad nebūtu to iedomājusi; bet, tā kā to teica viņš, tad viņa tam ticēja, un viņas jūtas pret tēvu kļuva maigākas un sirsnīgākas. Kas uz konsulu pašu atliecas, viņš [34] iivus ieskatus nemainīja, un viņam likās, ka tam ar divkāršu mīlestību lii.itlīdzina Tonijai viņas smagais liktenis.

Johans Budenbroks personiski neko nebija uzsācis pret savu bļodiņu znotu. Gan Tonija un tās māte no dažām sarunām bija dabūjušas māt, cik negodīgus līdzekļus Grīnliha kungs bija izmantojis, lai iegūtu so 000 markas; taču konsuls izsargājās nodot lietu atklātībai vai pat liesai. Viņš jutās stipri aizvainots savā veikalnieka godā un klusēdams panesa kaunu, ka tik muļķīgā veidā ticis piekrāpts.

Bet, tiklīdz bija noticis “B. Grīnliha nama” konkurss, kas dažādām lu mām Hamburgā nesa diezgan prāvus zaudējumus, viņš tomēr ar lielu apņēmību iesāka šķiršanās prāvu... un šī prāva bija tā, kas galvenokārt pamodināja Tonijā lepnumu, ka viņa ir īstas prāvas viduspunkts, un izraisīja neaprakstāmu savas cieņas apziņu.

— Tēvs, — viņa sacīja, šādās sarunās viņa konsulu nekad nesauca par “tēti”, — tēvs, vai mūsu lieta virzās uz priekšu? Vai tu nedomā, ka viss izies labi? Likuma paragrāfs taču ir pilnīgi skaidrs, es to pamatīgi esmu izstudējusi! Gadījumā, ja vīrs nespēj uzturēt savu sievu... Tiem kungiem tas taču ir jāsaprot. Ja mums būtu dēls, tad Grīnlihs paturētu viņu...

Citā reizē viņa teica:

— Es vēl daudz esmu domājusi par savas laulības gadiem, tēvs. Ak tad tāpēc šis cilvēks nekādā ziņā negribēja, ka mēs dzīvojam pilsētā, ko es tik ļoti vēlējos. Ak, tad tāpēc viņš necieta, ka man vispār ir paziņas pilsētā un ka es apmeklēju viesības. Tur droši vien briesmas bija lielākas nekā Eimsbitelē, ka es kaut kādā veidā dabūšu zināt, kā īsti ar viņu sastāv!... Tāds nelietis!

— Netiesāsim, mans bērns, — konsuls atbildēja.

Pēc tam kad laulība bija šķirta, viņa vaicāja ar svarīgu sejas izteiksmi:

— Tu taču esi to jau ierakstījis dzimtas papīros, tēvs? Nē, nu tad gan es drīkstēšu to darīt... Lūdzu, dod man rakstāmgalda atslēgu!

Rūpīgi un ar lepnumu viņa parakstīja zem rindām, kuras tā pirms četriem gadiem bija ierakstījusi līdzās savam vārdam: “1850. gada februārī šī laulība lika atkal likumīgā kārtā šķirta.”

Tad viņa nolika spalvu un brīdi domāja.

— Tēvs, — viņa ierunājās, — es zinu ļoti labi, ka šis notikums, ir traips mūsu dzimtas vēsturē. Jā, es jau daudz esmu par to domājusi. Tas ir tieši tāpat, it kā šajā grāmatā būtu kāds tintes traips. Bet esi mierīgs... mans pienākums ir to atkal izdzēst! Es vēl esmu jauna... vai tev neliekas, ka es vēl esmu diezgan skaista? Lai gan Štūta kundze, mani ieraudzījusi, izsaucās: “Ak dievs, Grīnliha kundze, cik veca jūs esat kļuvusi!” Nav taču iespējams, ka es arvien paliktu tāda zoss kā pirms četriem gadiem... dzīve, protams, atstāj pēdas... īsi sakot, nē, es vēlreiz apprecēšos! Tu redzēsi, jauna, izdevīga partija visu atkal vērsīs par labu. Vai tu tā nedomā?

— Tas stāv Dieva ziņā, mans bēms. Bet tev nebūt neklājas tagad jau runāt par tādiem jautājumiem.

Vispār Tonija šajā laikā sevišķi bieži sāka lietot izteicienu “Kā dzīvē gan iet...”, un pie vārda “dzīvē” viņa tik jauki un nopietni pacēla uz augšu acis, it kā likdama nojaust, cik dziļi tā ieskatījusies cilvēku dzīvē un likteņos...

Ēdēju skaits pie galda zālē vēl palielinājās, un Tonijai radās jauna izdevība izrunāties, kad Tomass šā gada rudenī atgriezās mājās no Po. No visas sirds viņa mīlēja un cienīja šo brāli, kurš arī toreiz, no Trāvemindes aizbraucot, bija sapratis un saudzējis viņas sāpes un kurā tā saskatīja firmas nākamo šefu un ģimenes galvu.

— Jā, jā, — viņš tai sacīja, — mēs abi jau daudz ko esam pārdzīvojuši, Tonij... — Tad viņš savilka vienu uzaci uz augšu un, pārlicis krievu papirosu otrā mutes kaktiņā, droši vien domāja par mazo puķu pārdevēju ar malafietes sejiņu, kura nesen bija apprecējusi savas darba devējas dēlu un uz savu roku vadīja tālāk puķu veikalu Zvejnieku ielā.

Tomass Budenbroks, lai gan vēl mazliet bāls, bija uzkrītoši elegants jauneklis. Likās, ka tieši pēdējos gados viņa audzināšana kļuvusi vēl pilnīgāka. Ar saviem matiem, kas virs ausīm bija sasukāti nelielos viļņos, ar savām pēc franču modes smaili sagrieztajām un taisni izstieptajām ūsām un plecīgo, diezgan drukno stāvu viņš atstāja gandrīz vai kareivisku iespaidu. Bet zilganās, pārāk redzamās dzīsliņas šaurajos deniņos, virs kuriem mati meta divus lokus, kā arī neliela tieksme uz drudzi, ar ko labais doktors Grābovs velti cīnījās, liecināja, ka viņa veselība nebija visai stipra. Kas attiecas uz atsevišķām ķermeņa daļām, kā zodu, degunu un sevišķi uz rokām... īstām Budenbroku rokām, tad še līdzība ar vectēvu dūrās acīs vēl vairāk.

Viņš runāja ar spāniskām skaņām jauktu franču valodu un pārsteidza visus ar to, ka mīlēja lasīt zināmus modernus rakstnieku darbus ar polemisku un satīrisku raksturu... Vienīgi drūmais mākleris Gošs šai pilsētā spēja saprast šo tieksmi; tēvs to uz visstingrāko nosodīja.

Tas tomēr netraucēja konsula acīs izpausties lepnumam un laimei, kādu viņš sajuta par savu vecāko dēlu. Dziļi saviļņots un ar prieku, tas drīz vien pēc dēla atgriešanās apsveica viņu no jauna kā līdzdarbinieku savos kantoros, kuros arī viņš pats tagad sāka strādāt ar lielāku gandarījumu, pēc vecās Krēgera kundzes nāves gada beigās.

Vecās dāmas zaudējums bija jāuzņem ar mierīgu prātu. Viņa bija i hi |oti veca un dzīvojusi gluži vientulīgi. Viņa šķīrās no šīs pasaules "ii aistāja Budenbrokiem ļoti daudz naudas, apaļus 100 000 dālderus, I un firmas rīcības kapitālu tieši īstajā reizē pavairoja.

Šī nāves gadījuma tālākās sekas bija tās, ka Johana Budenbroka > unis konsuls Justs, tiklīdz tam viņa mantojuma atlikusī daļa bija u'k.is, apnicis mūžīgās veikalu neveiksmes, likvidējās un uzsāka mic-i iļ'ii dzīvi. Justs Krēgers, vecā modes kavaliera jautrais dēls, nebija no laimīgajiem cilvēkiem. Ar savu jautrību un vieglo dzīvesveidu viņš nekad nebija spējis nodrošināt sev solīdu un stabilu stāvokli inil/niecības pasaulē, krietnu daļu no vecāku mantojuma tas jau iepriekš bija notriecis, un pēdējā laikā tam darīja lielas rūpes arī viņa dels Jēkabs.

Jaunais cilvēks Hamburgā, kā likās, bija izvēlējies sliktu sabiedrību un tēvam visus šos gadus izmaksājis nesamērīgi daudz mārku, bet, kad konsuls Krēgers liedzās dot tam vēl vairāk, viņa kundze, maiga, vāja ukstura sieviete, palaidnīgajam dēlam slepeni arvien vēl sūtīja naudu, un šī iemesla dēļ starp abiem laulātajiem ļaudīm bija radušās bēdīgas nesaskaņas. Taču visļaunākais bija tas, ka gandrīz tai pašā laikā, kad "B. Grīnlihs” pārtrauca savus maksājumus, Hamburgā, kur Jēkabs Krēgers strādāja pie “Dālbeka un biedriem”, bija noticis vēl kas cits, kas drausmīgs... Bija atklāta negodīga rīcība, pilnvaru pārkāpšana... Гаг to neviens nerunāja un Justam Krēgeram nekā nejautāja, bet bija dzirdams, ka Jēkabs esot pieņēmis ceļojoša aģenta vietu Ņujorkā un drīzumā ar kuģi došoties uz turieni. Pirms aizbraukšanas viņš reiz tika redzēts pilsētā, kur tas droši vien bija ieradies, lai pie ceļa naudas, ko tam bija aizsūtījis tēvs, izspiestu arī no mātes vēl kaut ko: esot bijis ģeķīgi ģērbies jauneklis ar neveselīgu izskatu.

īsi sakot, viņu attiecības bija nonākušas tik tālu, ka konsuls Justs, it kā tam būtu tikai viens mantinieks, runāja vienīgi par “manu dēlu”... domādams ar to Jirgenu, kas gan nekādus pārkāpumus nebija izdarījis, bet garīgi likās par daudz aprobežots. Viņš ar lielām pūlēm bija beidzis ģimnāziju un tagad jau labu laiku atradās Jēnā, kur viņš, kā varēja spriest, bez jebkāda prieka un sekmēm studēja tieslietas.

Johans Budenbroks sāpīgi izjuta savas sievas ģimenes maz iepriecinošo attīstību un tieši tāpēc ar jo lielākām bažām gaidīja, kas notiks ar viņa paša bērniem. Viņam bija pilnīgs iemesls paļauties uz sava vecākā dēla spējām un nopietnību; bet, kas attiecās uz Kristiānu, tad Mr. Ričardsons bija rakstījis, ka jaunais cilvēks gan ar labām sekmēm esot apguvis angļu valodu, bet par veikalu arvien interesējoties apmierinoši, pārāk pieķerdamies lielpilsētas izpriecām, jo sevišķi teātrim.

Kristiānā paša vēstulēs bija izmanāma liela ceļošanas kāre, un viņš dedzīgi lūdza, lai tam atļauj pieņemt vietu “tur viņpus jūras”, tas ir, Dienvidamerikā, varbūt Čīlē. — Tā taču ir dēku meklēšana, — konsuls dusmojās, pieprasīdams, lai Kristians pagaidām vēl ceturto gadu papildina savas tirdznieciskās zināšanas pie Mr. Ričardsona. Pēc tam tika pārmainītas vēl dažas vēstules attiecībā uz viņa plāniem, un 1851. gada vasarā Kristians Budenbroks tiešām aizbrauca uz Valparaiso, kurtas bija sarunājis vietu. Viņš brauca tieši no Anglijas, nemaz dzimtenē neiegriezdamies.

Nerunājot jau par abiem dēliem, konsuls ar gandarījumu ievēroja, ar kādu noteiktību un pašapziņu Tonija visur pilsētā pieprasīja sev stāvokli, kas tai kā dzimušai Budenbrokai pienācās... lai gan jau iepriekš varēja paredzēt, ka viņai kā šķirtai sievai vajadzēs pārvarēt daudz aizspriedumu no citām ģimenēm, kas parasti priecājās par otra nelaimi.

— Ak! — viņa iesaucās, kad ar sasarkušu seju atgriezās no pastaigāšanās, nosviežot cepuri uz dīvāna ainavu istabā... — Šī Mellendorpfa, šī, dzimusī Hāgenštrēma, šī Zemlingere, šī Jūlīte, šis radījums... ko tu domā, māmiņ! Viņa nesveicina mani, nē, viņa nesveicina mani! Viņa gaida, lai es pirmā sveicinu! Ko tu par to saki! Es Platajā ielā ar paceltu galvu pagāju tai garām, viņai taisni acīs skatīdamās...

— Tu ej par tālu, Tonij... Nē, visam ir savas robežas. Kāpēc tu nevarēji Mellendorpfa kundzi pirmā sveicināt? Jūs esat vienā vecumā, un viņa ir precēta kundze, tāpat kā tu biji...

— Nekad, māmiņ! Ak Dievs, šie salašņas!

— Assez, mana mīļā! Tik nedelikātus vārdus...

— Ak, cilvēks taču var zaudēt savaldīšanos!

Viņas naids pret šo “nezin no kurienes uzradušos ģimeni” iedegās vēl stiprāk, iedomājoties vien, ka I lāgenštrēmi tagad it kā ar zināmām tiesībām var noskatīties uz. viņu no augšas, kā arī domājot par to, cik laimīgi šī dzimta uzplauka. Vecais 1 linrihs nomira 51. gada sākumā, un viņa dēls I Icrmanis, šis I lermanis ar citrona maizītēm un pļauku, tagad kopā ar Štrunku vadīja spīdoši ejošu eksporta veikalu, nepilnu gadu vēlāk apprecēdams pilsētas bagātākā vīra konsula 1 lūneusa meitu, kurš ar koktirdzniecību bija ticis tik tālu, ka varēja atstāt katram no saviem trim bērniem divus miljonus. Hermaņa brālis Morics, neraugoties uz vājo veselību, ar ļoti labām sekmēm bija beidzis studijas un apmeties pilsētā kā lietpratējs tieslietās. Viņu uzskatīja par gudru, viltīgu, asprātīgu un arī mākslu mīlošu cilvēku, un tas drīz vien nodibināja sev ievērojamu praksi. Izskatā tam nebija nekā no Zcmlingeriem, viņam bija dzeltena seja un asi, reti zobi.

I‘iil pašu ģimenē vajadzēja turēt galvu augšā. Kamēr krusttēvs Got-i i l bija veikaliem atmetis ar roku un ar savām īsajām kājām un platajām i 'ii . in bezrūpīgi dzīvoja vienkāršajā dzīvoklī, ēzdams no skārda bundžas t hi .и konfektes — viņš mīlēja saldumus, — tā noskaņojums pret laimīgo 14 brāli bija kļuvis arvien rāmāks, jo viņš visas cerības bija atmetis, bet i.i tomēr nekavēja viņu, iedomājot savas trīs neprecētās meitas, izjust I Ihmi gandarījumu parTonijas neizdevušos laulību. Kas attiecas uz viņa ievu, dzimušu Stīvingu, un sevišķi uz trim tagad jau divdesmit sešus, t'pliņus un astoņus gadus vecajām meitām, tad tās savas māsīcas nelaimei un šķiršanās prāvai bija sekojušas ar daudz dzīvāku interesi nekā tolaik, I .nl notika viņas saderināšanās un kāzas. “Bērnu dienās”, kas pēe vecās I, i ēgera kundzes nāves ceturtdienās tika rīkotas atkal Graudu ielā, Tonijai nebija viegli tikt ar viņām galā.

— Ak Dievs, tu nabadzīte! — izsaucās Fifī, jaunākā no viņām, tā bija maza un tukla, un tai bija savāds paradums pie katra vārda nopu-i ināties, tā ka siekalas saskrēja mutes kaktiņos. — Tātad nu laulība ir šķirta? Un tu nu esi tikpat tālu kā pirms tam?

—Ak, gluži otrādi! — piebilda 1 lenriete, kas, tāpat kā viņas vecākā māsa, bija ļoti gara un kalsna. —Tavs stāvoklis ir daudz ļaunāks nekā tad, ja tu vispār nebūtu apprecējusies.

— Arī man jāsaka, — apstiprināja Frīderīke. —Tad jau ir nesalīdzināmi labāk — vispār neprecēties.

—Ak nē, mīļā Frīderīke! —Tonija atbildēja, galvu atmetusi un īsti noderīgu un spēcīgu atbildi meklēdama. — Varbūt tu tomēr maldies šajā ziņā, vai ne?! Tā tomēr ir bijusi iespēja iepazīties ar dzīvi, vai zini! Un tu neesi vairs nekāda zoss! Un galu galā man vēl arvien ir lielākas izredzes apprecēties nekā dažai labai to panākt pirmoreiz.

— Tjā! — māsīcas vienbalsīgi attrauca... Viņas teica “tjā” ar “j”, tas izklausījās kodīgāk un neticīgāk.

Zezernī Veihbrota bija pārāk laba un smalkjūtīga, lai to vispār pieminētu. Tonija šad un tad apmeklēja savu bijušo audzinātāju sarkanajā namiņā Dzirnavu ielā Nr. 7, kuru vēl arvien apdzīvoja krietns skaits jaunu meiteņu, lai gan pansija pamazām sāka iziet no modes; arī krietno audzinātāju šad un tad mēdza ielūgt Graudu ielā uz brieža cepeti vai pildītu zosi. Tad viņa, uz pirkstgaliem pacēlusies, jūsmīgi noskūpstīja Toniju uz pieres tā, ka nopakšķēja vien. Kas attiecas uz viņas neskoloto māsu Ketelsena kundzi, tā nesen atpakaļ bija sākusi zaudēt dzirdi un no Tonijas dzīves stāsta nekā nebija sapratusi. Viņa tagad jo bieži visnepiemērotākajos gadījumos smējās savus muļķīgos, aiz lielas sirsnības gandrīz vaidam līdzīgos smieklus, tā ka Zezemī pastāvīgi bija spiesta klauvēt pie galda un uzsaukt: “NallijL.”

Gadi aizritēja. Iespaids, kādu Budenbroka meitas piedzīvojums bija radījis pilsētā un ģimenē, izgaisa arvien vairāk. Arī Tonijai pašai tikai vēl retumis ienāca prātā viņas laulība, kad tā veselīgi augošās Ērikas sejā pamanīja kādu līdzību ar Bendiku Grīnlihu. Bet viņa pati valkāja atkal gaišus tērpus, tāpat kā agrāk sasprogoja matus uz pieres un kā agrāk apmeklēja viesības savu paziņu aprindās.

Un Tonija vienmēr bija ļoti priecīga, jo tai ik gadus vasarā tika dota izdevība uz ilgāku laiku aizbraukt no pilsētas... diemžēl konsula veselības stāvoklis tagad prasīja tālākus izbraukumus veseļošanās nolūkā.

— Jūs nezināt, ko nozīmē kļūt vecam! — viņš teica.

— Kafijas traipam biksēs es nedrīkstu piedurties ar aukstu ūdeni, jau tūliņ visniknākais reimatisms klāt... Ko visu agrāk nevarēju sev atļauties? — Dažreiz viņam uznāca arī reiboņi.

Viņi brauca uz Oberzalcbrunnu, uz Emsu un Bādenbādeni, uz Ki-singeni, no kurienes tie devās tikpat pamācošā, cik patīkamā ceļojumā uzNimbergu un Minheni, caur Zalcburgu pār Išlu uz Vīni, no turienes caur Prāgu, Drēzdeni, Berlīni uz mājām... un, lai gan Grīnliha kundze aiz nervoza kuņģa vājuma, ar ko tā pēdējā laikā bija sākusi slimot, peldvietās bija spiesta padoties stingriem ārstēšanas noteikumiem, viņai šie ceļojumi tomēr likās ļoti vēlama pārmaiņa, jo viņa nemaz neslēpa, ka mājās tā mazliet garlaikojas.

— Ak, mans Dievs, vai zini, tēt, tā jau nu dzīvē reiz ir! — viņa teica, domīgi lūkodamās istabas griestos...

— Zināms, esmu mācījusies pazīt dzīvi... bet tieši tāpēc man liekas diezgan bēdīgi sēdēt vienmēr mājās kā tādai muļķei. Tu taču nedomāsi, ka man nepatīk piejums, tēt... man vajadzētu pērienu, tā jau būtu vislielākā nepateicība! Tomēr dzīvē tā nu reiz ir, vai tu zini...

Bet galvenokārt viņu kaitināja kristīgais gars, kas arvien vairāk sāka piepildīt viņas tēva māju, jo konsula dievbijība, tam vecākam un slimīgākam kļūstot, pieņēmās tādā pašā mērā, un, kopš bija sākusi novecot konsula kundze, arī lai arvien vairāk iepatika šis gars. Galda lūgšanas Budenbroku namā tika skaitītas vienmēr, bet nu jau kopš ilgāka laika pastāvēja noteikums, ka rītos un vakaros ģimenei līdz ar kalpotājiem jāsanāk brokastu istabā, lai no namatēva mutes noklausītos kādu Bībeles nodaļu. Bez tam gadu no gada vairojās mācītāju un misionāru apmeklējumi, jo cienījamais patriciešu nams Graudu ielā, kurā, starp citu, tik labi varēja paēst, luterāņu un reformātu garīdzniecībai, iekšējai un ārējai misijai jau sen bija pazīstams kā viesmīlīga osta, un turp no visām tēvzemes malām, tiklīdz gadījās izdevība, devās garmataini kungi melnos amata tērpos, lai pāris dienu padzīvotu...

iHicl.imi pārliecināti, ka viņus tur gaida dievbijīgas sarunas, labas ж.dilles un skanošs pabalsts. Arī vietējie garīdznieki, kā jau mājas dniugi, pastāvīgi nāca un gāja...

loms bija par daudz atturīgs un gudrs, lai kaut pasmaidītu, bet 11 niija gluži vienkārši zobojās, jā, viņa pat nekautrējās garīgos kungus piidarīl smieklīgus, tiklīdz radās izdevība.

Šad tad, kad konsula kundze mocījās ar galvassāpēm, Grīnliha l audzes uzdevums bija rūpēties par saimniecību un izvēlēties ēdienus. l'Viz, kad kāds svešs garīdznieks, kura ēstgriba visos izraisīja jautrību, \ icsojās viņu mājā, Tonija ar nolūku pasūtīja speķa zupu, sevišķu \ ielējās pilsētas ēdienu, — ar skābenām piedevām sagatavotu buljonu, kurā lika iejaukta vai vesela pusdienas maltīte — šķiņķis, kartupeļi, k.ibētas plūmes, cepli bumbieri, puķu kāposti, zirņi, pupas, kāļi un i ilas saknes līdz ar augļu sulu — un kuru neviens visā pasaulē nevarēja esi, ja pie tā nebija pieradis no bērna kājas.

— Kā jums garšo? Vai labi garšo, mācītāja kungs? — Tonija vai-i ikkārt apjautājās... — Nē? Ak Dievs, kas to varēja iedomāties! — Liet p.ii i savilka īstu blēža seju un ar mēles galiņu aplaizīja virslūpu, kā viņa allaž mēdza darīt, kad bija izdomājusi vai izdarījusi kādu nerātnību.

Resnais kungs, nekā ļauna nedomādams, padevīgi nolika karoti un paziņoja:

— Es palikšu pie nākošā ēdiena.

— Jā, vēl būs nedaudz saldā ēdiena, — konsula kundze ātri noteica, jo “otrs ēdiens” pēc šīs zupas nebija vairs domājams, un, lai gan lika apēstas vēl dažas ceptas baltmaizes šķēles ar ābolu želeju, kuras pasniedza vēlāk, pieviltajam garīdzniekam bija jāceļas no galda nepaēdušam, kamēr Tonija sevī nosmējās un Toms, tikko valdīdamies, savilka uz augšu uzaci!...

Kādā citā reizē, kad Tonija ar virēju Stīni stāvēja priekšnamā, nogrimušas saimniecības sarunās, mācītājs Matiass no Kanštates, kas atkal dažas dienas uzturējās pie Budenbrokiem, atgriezdamies no kāda gājiena, piezvanīja pie ārdurvīm. Zemnieciski gāzelēdamās, Trīne gāja atvērt durvis, un mācītājs, lai pateiktu viņai kādu laipnu vārdu un arī pārbaudītu viņu, draudzīgi uzprasīja:

— Vai tu mīli savu kungu?... — Varbūt tas bija domājis viņai ko dāvināt, ja tā atklāti apliecinās savu pestītāju.

— Jā, mācītāja kungs... —Trīne vilcinādamās atbildēja, nosarkusi un acis iepletusi. — Kuru jūs domājat? Veco vai jauno?

Grīnliha kundze nenocietās, neizstāstījusi šo notikumu skaļā balsī pie galda, tā ka pat konsula kundze sāka spurgdama smiet savus krēgeriskos smieklus.

Konsuls gan nopietns un sašutis raudzījās savā šķīvī.

— Pārpratums... — mācītājs Matiass teica apmulsis.

Vienpadsmitā nodaļa

Turpmāk aprakstītais notika piecdesmit piektajā gadā, vasaras beigās, kādā vēlā pēcpusdienā. Budenbroki sēdēja ainavu istabā un gaidīja uz konsulu, kas apakšā ģērbās. Ar Kistenmākeru ģimeni bija norunāta kāda svētdienas izprieca, gājiens uz vienu no dārziem pie pilsētas vārtiem. Atskaitot Klāru un Klotildi, kura katru svētdienas vakaru pie kādas draudzenes adīja zeķes nēģeru bērniem, bija nodomāts tur dzert kafiju un varbūt, ja atļaus laika apstākļi, pabrauklies mazliet pa upi...

— Tēva dēļ ir vai jākauc, — teica Tonija, pēc sava paraduma lietojot stiprus vārdus. — Vai viņš kādreiz tiek gatavs īstā laikā. Viņš sēž pie savas pults, sēž... un sēž... tad tas vēl jāizdara, tad cits kas... ak Dievs, var jau būt. ka tas tiešām vajadzīgs, es jau nesaku... lai gan nedomāju, ka mums jau nu tūliņ būs bankrots klāt, ja viņš stundas ceturksni ātrāk izlaidīs darbu no rokām. Un nu tikai, kad jau desmit minūtes par vēlu, tam iekrīt prātā, ko solījis, un tad viņš drāž pa kāpnēm pa divi kāpieniem uzreiz, lai gan zina, ka augšā tam no tā uznāks reibonis un sirdsklauves... Tā tas ir pirms katrām viesībām, katrreiz, kad mums jāiziet! Vai viņš nevarētu atļauties sev to mazumiņu laika? Vai nevarētu laikā mest mieru un iet lēnām? Tas ir nepiedodami. Es savam vīram gan kādreiz likšu to pie sirds, māmiņ...

Tonija, pēc modes ģērbusies margojošā zīdā, sēdēja uz dīvāna blakus konsula kundzei, kam savukārt mugurā bija smaga, pelēka zīda ripsa kleita, apšūta melnām mežģīnēm. No mežģīnēm un stīvināta tilla darinātas aubes gali, ko zem zoda saturēja atlasa lente, nokarājās tai uz krūtīm. Gludie, vidū pāršķirtie iesarkanie mati nebija mainījuši savu krāsu. Baltajās rokās, ko maigi izmargoja zilu dzīsliņu tīkls, viņa turēja pompadūru. Viņai līdzās Tomass, krēslā atzvēlies, smēķēja papirosu, bet Klāra un Tilda sēdēja pie loga viena otrai pretim. Bija gluži nesaprotami, cik veltīgi Klotilde ik dienas bauda tik labu un bagātīgu barību. Viņa kļuva arvien vājāka un vājāka, un tās melnā kleita, kam vispār nebija nekāda izskata, nevērta viņu skaistāku. Viņas garajā, pelēcīgajā sejā, ko ietvēra gludi, vidū pāršķirti pelnu pelēki mati, izdalījās taisns un porains deguns, kura gals paresninājās...

— Vai jūs domājat, ka nelīs? — Klāra vaicāja. Jaunā meitene bija paradusi jautājot nekad nepacelt balsi, viņa raudzījās ikvienam sejā ar noteiktu un diezgan stingru skatienu. Tās brūno apģērbu rotāja balta, u .nvināta atliecamā apkaklīte un tādas pašas aproces. Viņa sēdēja i.uMii, rokas klēpī salikusi. Kalpotāji no viņas baidījās visvairāk, un \ iņa bija tā, kas vadīja rītos un vakaros dievlūgšanas, jo konsuls vairs nevarēja lasīt priekšā, sajuzdams ikreiz spiedienu galvā.

Vai tu šovakar ņemsi savu bašliku līdz, Tonij? — viņa jautāja .iik.d. — Tas sālīs, žēl jaunā bašlika. Pēc manām domām, jūs darītu pareizāk, ja atliktu pastaigāšanos...

— Nē, — Tonija atteica, — Kistenmākeri solījās nākt... Nav jau nekas... barometrs pārāk pēkšņi krities... Var jau gadīties kāda maza dabas katastofa, kāda lietusgāze... nekas ilgstošs. Tēvs vēl nav gatavs, labi. Mēs varam mierīgi pagaidīt, kamēr tā būs pāri.

Konsula kundze kā aizsargādamās pacēla roku.

— Vai tu domā, ka būs negaiss, Tom? Tu jau zini, man ir bail!

— Nē, —Tomass atbildēja. — Es šorīt ostmalā runāju ar kapteini К lotu. Viņš laika noteikšanā nemaldās. Būs tikai kāda lietusgāze... pat liela vēja nebūs.

Vēlu atvasaru bija atnesusi šī septembra mēneša otrā nedēļa.

I )icnvidu un dienvidaustrumu vējam pieturoties, vasara tveicīgāk nekā pilijā bija nogūlusi pār pilsētu. Svešāda tumšzila debess bija mirdzējusi pār zelmiņiem, apvāršņa malā tik bāla kā tuksnesī, un pēc saules rieta šaurajās ielās nami un ietves bija izgarojuši nospiedošu karstumu kā krāsnis. Šodien vējš bija pilnīgi pārsviedies uz rietumiem un reizē ar lo barometrs pēkšņi sācis kristies... Vēl liela daļa debess bija zila, bet lēnām jau kāpa augšup pelēkzilu mākoņu gūzma.

Tomass piebilda:

— Arī man liekas, ka lietus ir ļoti vēlams. Mēs nosmaktu, ja būtu jāiet šajā spiedīgajā gaisā. Šis karstums ir nedabisks. Po pilsētā nekā tāda netiku pieredzējis.

Šajā mirklī istabā ienāca Ida Jungmane, vezdama pie rokas mazo Ēriku. Bērnam bija apģērbta tikko stīvināta katūna kleitiņa, no kuras nāca stērķeļu un ziepju smarža, un tas izskatījās stipri jocīgs. Meitenei bija pilnīgi Grīnliha sārtā sejas krāsa un viņa acis, bet virslūpa tieši tāda kā Tonijai.

Labā Ida bija jau gluži sirma, gandrīz balta, lai gan gadu tai bija tikai nedaudz pāri četrdesmitiem. Bet tā bija ģimenes īpatnība, arī viņas krusttēvam, kas miris no žagošanās, jau ar trīsdesmit gadiem bijuši gluži balti mati, bet citādi viņas mazās, brūnās actiņas arvien vēl lūkojās uzticīgi, mundri un vērīgi. Viņa tagad jau divdesmit gadus kalpoja pie Budenbrokiem un ar lepnumu sajuta, cik kļuvusi nepieciešama. Viņa pārzināja virtuvi, pieliekamo kambari, veļas skapjus un porcelānu, izdarīja svarīgākos iepirkumus, lasīja priekšā mazajai Ērikai, šuva lās lellēm apģērbus, palīdzēja mācīties un, apbruņojusies ar veselu saini sviestmaižu, gāja pusdienās tai pretim uz skolu un veda to uz dzirnavu dambi pastaigāties. Ikviena no pazīstamajām dāmām teica konsula Budenbroka kundzei vai viņas meitai: “Kāda jums ir palīdze, mīļā! Dievs, tas cilvēks ir zelta vērts, to es jums varu sacīt! Divdesmit gadu... Arī sešdesmit gadu vecumā un vēl ilgāk viņa būs tikpat darbīga! Šie kalsenie cilvēki... un tik uzticīgas acis! Es jūs apskaužu, mīļā!” Bet arī Ida Jungmanc pati bija lepna uz sevi. Tā apzinājās, kas viņa ir, un, kad uz dzirnavu dambja viņai blakām uz sola nosēdās kāda vienkārša kalpone ar savu audzēkni un gribēja sākt runāt kā līdzīga ar līdzīgu, tad Jungmaņa jaunkundze pateica: “Ērikiņ, te velk,” — un gāja projām.

Tonija pievilka savu mazo meitu sev klāt un noskūpstīja vienu no sārtajiem vaidziņiem, pēc tam konsula kundze ar izklaidīgu smaidu sniedza tai pretim roku... jo viņa bailīgi vēroja debesīs, kas tapa tumšākas un tumšākas. Viņas kreisā roka nervozi knibinājās ap dīvāna spilveniem un gaišās acis ik pa brīdim nemierīgi paraudzījās uz loga pusi.

Ērika drīkstēja apsēsties vecmāmiņai līdzās, un Ida, pie atzveltnes nepiedurdamās, piemetās uz kāda krēsla un sāka tamborēt. Tā kādu brīdi visi sēdēja klusēdami, gaidot konsulu. Gaiss bija tveicīgs. Ārā bija pazudis pēdējais zilgmes stūrītis, un tumšpelēkās debesis gūlās virsū, dziļas, smagas un varenas. Istabas krāsas, ainavu toņi uz tapetēm, mēbeļu un priekškaru zelts — viss likās nobālējis. Tonijas tērps vairs nemargoja, un cilvēku acis bija bez spožuma. Un vējš. rietumu vējš, kas tikko vēl bija rotaļājies kokos Marijas kapsētā un uz tumšās ielas griezis putekļus mazos virpuļos, nu vairs nekustējās. Vienu acumirkli viss bija pilnīgi kluss.

Tad pēkšņi pienāca šis brīdis... notika kaut kas neskanīgs, šausminošs. Tveice, likās, kļuva divkārt karstāka, gaisa spiediens, kas vienā sekundē bija ātri pieaudzis, iedvesa bailes, sažņaudza sirdi, aizrāva elpu... lejā uz ielas kāda bezdelīga laidelējās tik zemu, ka spārni tai skārās pie bruģa... Un šis neizprotamais spiediens, šis saspīlējums, šī pieaugošā nomāktība organismā nebūtu panesama, ja lā vēl kaut mirkli būtu ieilgusi, ja tad, kad bija sasniegts visaugstākais spriegums, nebūtu iestājies atslābums, pārsviešanās... mazs glābējs lūzums, kas gluži bez skaņas kaut kur notika un ko tomēr it kā varēja sadzirdēt... ja tai pašā acumirklī bez nevienas iepriekš nokritušas piles nebūtu sācis gāzt lietus, tā ka notekā ūdens putoja un gāzās pāri ietvei.

Tomass, kuru viņa slimība bija pieradinājusi novērot savus nervus, šai dīvainā mirklī bija saliecies uz priekšu, paceldams roku pie galvas им aizmēzdams papirosu. Viņš paskatījās visapkārt, vai arī citi būtu ko iz jutuši un ievērojuši. Kaut ko manījusi laikam bija tikai māte, pārējie, i a likās, nekā nenoģida. Tagad konsula kundze raudzījās plūstošajā liciii, kas pilnīgi aizsedza Marijas baznīcu, un nopūtās:

— Paldies Dievam!

Tā, — Tomass teica, —jau pēc dažām minūtēm kļūs vēsāks. Itel laukā no kokiem pilēs, un kafija mums būs jādzer lievenī. Tilda, atver taču logu!

Lietus šalkšana kļuva spēcīgāka. Tas tik bija troksnis! Viss šņāca, plīkšķēja, burbuļoja un putoja. Sacēlās atkal vējš un līksmi iedrāzās biezajā ūdens šķidrautā, saplosīja to un izraustīja uz visām pusēm. Ar katru mirkli kļuva vēsāks.

Bet tad caur kolonnu zāli atskrēja Līne, istabene Lītie, un tik strauji ieklupa istabā, ka Ida Jungmane norādama viņu apsauca:

— Ak Dievs, es saku!...

Līnes neizteiksmīgās zilās acis bija plaši ieplestas, un tās žokļi kādu brīdi kustējās bez skaņas...

— Ai, konsula kundze, nē, nāciet nu ātri... ak Dievs, nē, kā es pārbijos!...

— Skaisti! — Tonija iesaucās. — Nu tā atkal būs ko saplēsusi! Droši vien no labā porcelāna! Nē, māt, tavi kalpotāji!

Bet Līne šausmās izgrūda:

— Ak nē, Grīnliha kundze... ja tik tas vien būtu... bet ar kungu vairs nav labi, es gribēju aiznest viņam zābakus, bet konsel’ kungs sēž krēslā un nevar parunāt, un tikai tā savādi krāc, un es domāju, nu vairs nav labi, jā, un konsel’ kungs ir arī pavisam savāds...

— Pēc Grābova! — Tomass iesaucās un izstūma viņu pa durvīm.

— Ak mans Dievs! Mans Dievs! — konsula kundze vaimanāja, rokas pie sejas pielikusi un ārā steigdamās...

— Pēc Grābova... braukšus... tūliņ! — Tonija aizelsusies atkārtoja.

Visi noskrēja pa trepēm lejā, caur brokastu istabu uz guļamistabu. Bet Johans Budenbroks bija jau miris.

Piektā dala

.

Pirmā nodaļa

Labvakar, Just,— konsula kundze sacīja. — Kā labi klājas? SCdies!

Konsuls Krēgers viņu maigi un viegli apskāva un tad paspieda roku vecākajai māsasmeitai, jo arī tā atradās ēdamistabā. Viņam tagad bija apmēram piecdesmit pieci gadi, pie mazajām Ūsiņām tas bija sācis audzēt kuplu, apaļu vaigu bārdu, kas jau metās sirma, bet zods lika plūdi skūts. Pār viņa plato un sārto galvvidu bija rūpīgi pārsukātas dažas plānas matu šķipsnas. Uz eleganto, vidū ieņemto svārku piedurknes bija uzšūta plata sēru lente.

— Betsij, vai zini jaunāko notikumu? — viņš vaicāja. —Jā, Tonij, lev tas būs sevišķi interesanti. īsi sakot, mūsu zemes gabals pie pilsētas vārtiem tagad ir pārdots... bet kam? Nevis vienam pircējam, bet gan diviem, jo zemes gabalu sadalīšot, māju noārdīšot, pa vidu uzcelšot setu, un tad labajā pusē tirgotājs Bcntīns un kreisajā pusē tirgotājs Zērcnsons katrs uzcelšot pa suņu būdai... nu, lai Dievs palīdz!

Tas ir kas nedzirdēts! —Grīnliha kundze iesaucās, rokas klēpī salikusi un griestos lūkodamās... — Vccātēva zemes gabalu! Tad viss tas īpašums ir sabojāts, liesi tā plašumā jau bija viss jaukums... Varbūt tas bija pārāk liels, bet tas bija tomēr smalki... Lielais dārzs... līdz pašai Trāvei... māja dārzā ar piebrauktuvi, kastaņkoku gatve... un nu to visu sadalīs. Pie vienām durvīm stāvēs Bcntīns, pīpi kūpinādams, pie otrām Zērcnsons. Jā, tēvoci Just, es arī saku, lai Dievs palīdz! Nav vairs neviena tik diža, kas varētu visu šo zemes gabalu apdzīvot. Labi, ka vecamtēvam tas vairs nav jāpieredz...

Sēru noskaņa, smaga un nopietna, vēl bija jūtama gaisā, un tikai tāpēc ari Tonijus īgnums neizpaudās skaļākos un spēcīgākos vārdos. Šajā dienā vajadzēja atvērt testamentu, divas nedēļas pēc konsula nāves; bija pusseši pievakarē. Konsula Budenbroka kundze bija lūgusi brāli atnākt uz Graudu ielu, lai kopā ar Tomasu un firmas veikalvedi Markusa kungu piedalītos pārrunās par mirušā rīkojumu izpildīšanu un mantojuma attiecību nokārtošanu, arī Tonija bija izteikusi vēlēšanos piedalīties šajā apspriedē. Šo interesi, pēc viņas vārdiem, tā esot parādā kā firmai, tā ģimenei, un viņa rūpējās, lai šai sanāksmei piešķirtu ģimenes padomes raksturu. Viņa bija aizvērusi logu aizdarus un, lai gan uz izvilktā, ar zaļu segu klātā ēdamgalda dega divas parafīna lampas, aizdegusi arī visas sveces lielajā apzeltītajā svečturī. Turklāt vēl uz galda viņa bija nolikusi veselu kaudzi rakstāmpapīra un izdalījusi visiem noasinātus zīmuļus, kaut gan neviens nezināja, ko īsti ar tiem darīt.

Melnajā kleitā Tonija izskatījās jaunavīgi slaida, un, lai gan konsula nāvi viņa varbūt sajuta vissāpīgāk, jo pēdējā laikā bija bijusi tam ļoti tuva, un vēl šodien, mirušo pieminēdama, divas reizes bija rūgti raudājusi, taču domas par gaidāmo mazo ģimenes sēdi, par nopietnajām pārrunām, kurās viņa ar visu cienību gatavojās piedalīties, bija padarījušas viņas vaigus sārtus, acis žirgtas, kustības prieka un pašapziņas pilnas... Turpretī konsula kundze, baiļu, sāpju, neskaitāmo sēru un apbedīšanas svinību sīkumu nomākta, izskatījās gluži satriekta. Viņas seja, melnās mežģīņu aubes lentu ietverta, likās vēl bālāka, un gaišzilās acis bija pavisam nespodras, liet gludi sasukātajos rūsganajos matos vēl nebija nevienas baltas stīdziņas... Vai to vēl arvien darīja Parīzes krāsa, vai arī viņa valkāja parūku? To zināja tikai Jungmaņa jaunkundze, un tā šo noslēpumu neatklātu pat mājas dāmām.

Visi sēdēja ēdamgalda galā un gaidīja Tomasu un Markusa kungu atnākam no kantora. Gleznotie dievu tēli, balti un lepni, atdalījās no tapešu debeszilā fona.

Konsula kundze ierunājās:

Mans mīļais Just, man jāsaka... es liku palūgt tevi šurp... īsi sakot, es gribu runāt ar tevi par mazo Klāru. Mans mīļais nelaiķis Žans uzticēja man, lai es izvēlos aizbildni, kas meitenei vēl trīs gadus vajadzīgs... Es zinu, tev nepatīk apkrauties ar daudziem pienākumiem, tev ir savi pienākumi pret sievu, pret dēliem...

— Pret manu dēlu, Betsij.

— Labi, labi. Just, mums jābūt kristīgiem un žēlsirdīgiem. Kā mēs piedodam saviem parādniekiem, stāv rakstīts. Iedomā mūsu žēlīgo tēvu debesīs!

Viņas brālis mazliet izbrīnījies paskatījās uz viņu. Līdz šim tā mēdza runāt tikai mirušais konsuls.

— Pietiek! — viņa turpināja. — Šīs mīlestības pienākums tev neprasīs gandrīz nekādas pūles... Es gribētu tevi lūgt uzņemties šo aizbildniecību.

— Labprāt, Betsij, patiesi, to es daru ļoti labprāt. Vai varu savu aizbildināmo redzēt? Šis mīļais bērns ir mazliet par nopietnu...

Pasauca Klāru. Bāla, melnās drānās, viņa klusi ienāca. Viņas kustības bija skumjas un atturīgas. Visu laiku pēc tēva nāves viņa bija nodzīvojusi savā istabā vienās lūgšanās. Tumšās acis bija gluži nedzīvas; dievbijībā un sāpēs tā likās pilnīgi sastingusi.

Tēvocis Justs, smalks kā arvien, pagāja viņai pretim un tikko m palocījās, tai roku sniedzot; viņš pateica dažus laipnus vārdus, un, i nl konsula kundze bija noskūpstījusi Klāras nekustīgās lūpas, tā nikni aizgāja.

Kā tad klājas Jirgenam?—konsula kundze uzsāka par jaunu. — Ka viņš Vismārā jūtas?

Labi, — Justs Krēgcrs atbildēja un, plecus paraustījis, atkal ipsēdās... — Man liekas, ka nu viņš ir atradis īsto vietu. Viņš, Betsij, и krietns un godīgs zēns; bet... kad tam divas reizes nelaimējās ar eksāmenu, tad jau labāk bija tā... Jurisprudence tam nepadevās, un vieta Vismāras pastā nav peļama... Saki man, es dzirdēju, ka tavs Kristiāns braucot uz mājām?

— Jā, Just, viņš brauks, lai Dievs stāv viņam klāt uz jūras! Ak, ceļš ir tik garš un ilgs! līs viņam rakstīju otrā dienā pēc Žana nāves, bet viņš vēstuli vēl nebūs saņēmis, un tad viņam vēl divi mēneši būs ļābrauc ar burinieku. IJet viņam jāatbrauc, es to ļoti, ļoti vēlos, Just! lomass gan saka, ka Žans nekad nebūtu ļāvis viņam pamest darbu Valparaiso un braukt mājās... bet iedomājies: turpat astoņus gadus neesmu viņa redzējusi! Un vēl lādos apstākļos! Nē, šajos grūtajos laikos es gribu, lai viņi visi ir manā tuvumā... patiesi, neviena māte citādi nespētu...

— Protams, protams! — konsuls Krēgcrs teica, jo māsai acīs jau saplūda asaras.

— Nu jau arī Tomass piekrīt,— viņa turpināja, — jo kur gan Kristiānām varētu labāk klāties nekā sava mirušā tēva, nekā Tomasa veikalā? Viņš var palikt te un strādāt... ak, es arī baidos, vai tikai viņam nekaitē turienes klimats...

Beidzot zālē ienāca Tomass Budenbroks kopā ar Markusa kungu. Mirušā konsula ilggadīgais veikalvedis Fridrihs Vilhelms Markuss bija liela auguma vīrs, ģērbies brūnos svārkos, ar sēru lenti uz piedurknes. Viņš runāja ļoti klusi, mazliet stostīdamies, katru vārdu īsu brīdi apsvērdams; taisni izstiepis kreisās rokas garo un rādāmo pirkstu, (as lēni un apdomīgi mēdza braucīt savas sarkanbrūnās, nekoptās ūsas vai arī rūpīgi berzēja rokas, apaļām, brūnām acīm raudzīdamies kaut kur sāņus, it kā viņš būtu galīgi samulsis un izklaidīgs, lai gan ļoli uzmanīgi sekoja sarunām.

Tomass Budenbroks, tik jauns jau kļuvis par liela tirdzniecības nama šefu, izturējās ar nopietnu cienību, bet viņš bija bāls, un viņa rokas, uz v ienas no kurām tagad laistījās dzimtas lielais zīmoggredzens ar zaļu akmeni, bija tikpat baltas kā aproces melnā uzvalka piedurknēs, baltas kā sniegs un, kā redzams, gluži sausas un saltas. Šīs rokas, kuru labi koptie ieapaļie nagi dažreiz metās iezilgani, zināmos, mazliet drudžaina un neapzināta satraukuma brīžos pieņēma neizsakāmi noraidošu jūtīguma un gandrīz bailīgas atturības izteiksmi, kāda diezgan platajām un pilsoniskajām, kaut arī smalki veidotajām Budenbroku rokām līdz šim bija bijusi sveša īpašība un arī nesaderējās ar tām... Vispirms Tomass atvēra ainavu istabas durvis, lai zālē ieplūstu siltums no krāsns, kas kurējās aiz dzelzs režģa.

Viņš paspieda roku konsulam Krēgcram un nosēdās pie galda pretim Markusa kungam, pie tam, uzacis uzrāvis, izbrīnījies paskatījās savā māsā Tonijā. Bet viņa stingri atmeta galvu, zodu pie krūtīm piespiedusi, un viņš vairs neteica ne vārda par viņas klātbūtni.

— Ak tad vēl nevar sacīt “konsula kungs”?— Justs Krēgers vaicāja. — Holande, vecais Tom, velti gaida, kad varēs tev uzticēt savu pārstāvniecību.

— Jā, tēvoci Just, man likās, ka tā ir labāk... redzi, es tūliņ pat būtu varējis uzņemties konsula pienākumus un vēl dažus citus, bet vispirms— esmu mazliet par jaunu... un tad — es runāju ar tēvoci Gotholdu; viņš par to ļoti priecājās un tūliņ bija ar mieru.

— Ļoti prātīgi, manu zēn! Ļoti diplomātiski, īsti džentlmeniski.

— Markusa kungs, — konsula kundze sacīja, — mans mīļais Markusa kungs! — Un viņa sniedza tam roku. delnu stipri augšup pavērsusi, un viņš to lēni saņēma, domīgi projām lūkodamies. — Es jūs lūdzu atnākt... Jūs zināt, par ko ir runa, un esmu pārliecināta, ka domājat tāpat kā mēs. Mans nelaiķis vīrs savos pēdējos rīkojumos izteicis vēlēšanos, lai pēc viņa nāves jūs savus uzticamos, pārbaudītos spēkus vairs neziedotu mūsu firmai kā svešs kalpotājs, bet gan kā tās līdzīpašnieks...

— Labprāt, ar lielāko prieku, konsula kundze, — Markusa kungs atbildēja. — Es ļoti lūdzu ticēt, ka godu, kāds man parādīts ar šo piedāvājumu, es pratīšu ar pateicību cienīt, jo līdzekļi, ko no savas puses varu ieguldīt firmā, ir visai niecīgi. Dieva un cilvēku priekšā ar dziļu atzinību un pateicību pieņemu jūsu un jūsu dēla kunga piedāvājumu.

— Jā, Markus, es jums no sirds pateicos, ka esat ar mieru uzņemties daļu no lielās atbildības, kas man vienam varbūt būtu par smagu,—Tomass viegli noteica, pāri galdam sniegdams roku savam veikala biedram, jo viņi abi jau sen bija vienojušies un šīm sarunām bija tikai formāla nozīme.

— Kopu cūka nebarojas... nu, gan viņi abi pierādīs, ka šim vecajam izteicienam nav taisnība! — konsuls Krēgers pasmējās. — Bet tagad, bērni, ķersimies pie darba. Man tikai jāievēro manā aizbildniecībā ik«lotās meitenes pūra intereses, cits viss man ir vienaldzīgs. Betsij, \ и lev ir testamenta noraksts? Un vai tu, Tom, esi visu aprēķinājis?

Ks to zinu no galvas, — Tomass teica un, krēslā atzvēlies, lakodamies ainavu istabā, sāka paskaidrot visus apstākļus, ar savu dia zīmuli šurp un turp pa galda virsu mājot.

(ialvenais bija tas, ka konsula atstātā manta izrādījās daudz lielāka, nekā kāds to varēja domāt. Viņa vecākās meitas pūrs gan bija zaudēts, tāpat zaudējumi Brēmenes konkursa dēļ 1851. gadā firmai bija bijis smags trieciens.

Arī 1848. un šajā — 1855. gadā nemieri un kara apstākļi bija nc-nsi zaudējumus. Taču Budenbroku daļa no 400 000 zelta mārku lielā к rēgeru atstātā mantojuma bija 300 000 zelta markas, jo vienu daļu lusts jau iepriekš bija iztērējis, un, lai gan Johans Budenbroks kā īsts tirgotājs arvien sūrojās, visus zaudējumus tomēr atsvēra piecpadsmit gados gūtā peļņa 30 000 zelta dālderu apmērā. Tātad visa mantība, neieskaitot zemes īpašumus, apaļos skaitļos rēķinot, bija 750 000 zelta mārku liela.

Pat Tomasu, kas visumā labi pārzināja veikala gaitas, tēvs bija atstājis nezināšanā par kapitāla patieso lielumu, un, kamēr konsula kundze ar mierīgu atturību noklausījās šos skaitļus, kamēr Tonija, gan izskatīdamās ļoti mīļa savā cienīguma apziņā, tomēr nekā nesaprazdama un nespēdama slēpt nedrošās šaubas, ar visiem vaibstiem likās jautājam: vai tas ir daudz? vai ļoti daudz? vai tiešām mēs esam bagāti ļaudis?”... kamēr Markusa kungs lēni un šķietami izklaidīgi berzēja rokas un konsuls Krēgers acīm redzami garlaikojās, Tomass šo skaitli izrunāja ar lādu kā nervozu, spēkus modinošu lepnumu, kas gandrīz izklausījās pēc nepatikas.

— Jau sen mums vajadzēja aizsniegt miljonu! — viņš teica aiz uztraukuma aizsmakušā balsī, un viņa rokas trīcēja... — Vecātēva bagātība viņa ziedu laikos jau sniedzās pie 900 000... Bet cik pēc tam nav ziedots pūliņu, cik nav bijis spožu panākumu, veiksmīgu darījumu! Un mātes pūrs! Mātes mantojums! Bet tā mūžīgā dalīšana... Mans Dievs, tas jau ir dabiski, piedodiet, ka šinī brīdī runāju vienīgi firmas interesēs, nedomādams par ģimeni... Visi tie pūri, izmaksas tēvocim Gotholdam un uz Frankfurti, visi tie simti tūkstoši, kas jāatrauj uzņēmumam... Un toreiz firmas īpašniekam bija tikai divi bērni... vārdu sakot, Markus, mums būs krietni jāpastrādā!

Ilgas pēc darba, panākumiem un varas, vēlēšanās piespiest likteni noliekties ceļos viņa priekšā kā kvēlot iekvēlojās Tomasa acīs. Viņam šķita, ka visa pasaule raugās uz viņu un gaida, vai viņš pratīs seno firmas un dzimtas cieņu vēl vairāk nostiprināt vai arī kaut tikai uzturēt. Biržā viņš sastapa jautri skeptiskos un mazliet zobgalīgos vērīgo tirgotāju skatienus, kuri likās jautājam: “Nu, dēls, vai būs tev pa spēkam?” — “Būs,” viņš domāja...

Frīdrihs Vilhelms Markuss apdomīgi berzēja rokas, un Justs Krēgers noteica:

— Rāmu garu, vecais Tom! Nav jau vairs tie laiki, kad tavs vectēvs bija Prūsijas armijas piegādātājs.

Un nu sākās plašas pārrunas par testamenta lielajiem un mazajiem noteikumiem, kurās piedalījās visi, pie tam konsuls Krēgers bija jautrā omā un visu laiku sauca Tomasu par “viņa augstību tagad valdošo firstu”.

— Noliktavu gruntsgabals saskaņā ar tradīcijām bez vārda runas paliek valdošajam namam, — viņš izlēma.

Visi lēmumi, protams, tika virzīti uz to, lai it viss pēc iespējas paliktu kopā, lai galvenā mantiniece principā būtu Elizabete Buden-broka kundze un visa nauda atstāta veikalā, pie tam Markusa kungs pavēstīja, ka viņš kā līdzīpašnieks rīcības kapitālu pavairo par 120 000 zelta markām. Tomasam kā viņa personiskā daļa pagaidām bija novēlēti 50 000, tikpat daudz arī Kristiānām, ja tas ko iesāktu pats uz savu roku. Justs Krēgers kļuva visai rosīgs, kad testamentā lasīja šādu vielu: “Pūra naudas noteikšanu manai sirsnīgi mīļotajai jaunākajai meitai Klārai, kad viņa precas, uzticu manas sirsnīgi mīļotās sievas izšķiršanai...”

— Sacīsim — 100 000! — viņš ierosināja, atlaizdamies pret krēsla atzveltni, kājas vienu pār otru pārlicis, ar abām rokām skrullēdams savas īsās, sirmās ūsas. Viņš gan dedzīgi to aizstāvēja, tomēr visi nolēma palikt pie tradicionālajām 80 000 zelta markām.

“Gadījumā, ja otrreiz precas mana sirsnīgi mīļotā vecākā meita Antonija,” bija lasāms tālāk, “ievērojot to, ka pirmo laulību gadījumā viņai jau izmaksātas 80 000 zelta markas, pūra nauda nedrīkst pārsniegt 17 000 zelta dālderu...” Antonijas kundze, graciozi un uztraukti sakustēdamās, pastiepa rokas mazliet uz priekšu, lai atbīdītu piedurknes, un, griestos skatīdamās, iesaucās:

— Grīnlihs— ha! —Tas skanēja kā kara sauciens, kā taures aicinājums. — Vai jūs, Markusa kungs, arī zināt, kā tas viss notika ar šo vīru? — viņa jautāja. — Kādā jaukā pēcpusdienā mēs visi sēžam dārzā... pie dārza mājas durvīm... Jūs zināt, Markusa kungs: pie mūsu dārza mājas durvīm. Labi! Kas tur nāk? Kāds kungs ar zeltaini dzeltenu vaigu bārdu... Kas par blēdi!...

— Tā, — Tomass pārtrauca. — Par Grīnliha kungu parunāsim vēlāk, vai nē?

Labi, labi, Tom, tu esi gudrs cilvēks, bet pie tās atziņas esmu n īkusi, vai zini, lai gan es vēl nesen atpakaļ biju vientiesīga muļķe, k.i dzīvē ne arvien viss notiek tā, ka tam vajadzētu būt...

Jā... Toms piekrita. Un viņi turpināja testamenta lasīšanu, no-I kaisīdamies novēlējumus par lielo ģimenes Bībeli, konsula briljanta pogām un daudzām citām sīkām lietām... Justs Krēgers un Markusa kungs palika uz vakariņām.

Otrā nodaļa

1856. gada februāra sākumā pēc astoņiem svešumā pavadītiem p.adiem Kristiāns Budenbroks pārbrauca savā dzimtajā pilsētā. Viņš atbrauca pasta karietē no Hamburgas, ģērbies dzeltenā uzvalkā ar lielām rūtīm, kas atgādināja ko tropisku. Viņš bija atvedis zobenzivs galvu, lielu cukurniedri un — apmulsis un izklaidīgs — ļāva konsula kundzei sevi apkampt.

Tāds pats viņš bija arī otrā rītā pēc atbraukšanas, kad visa ģimene gāja uz kapsētu pie pilsētas vārtiem uzlikt vainagu uz kapa. Viņi visi cieši kopā stāvēja uz piesnigušā celiņa lielās plāksnes priekšā, kur ap ģimenes ģerboni bija iecirsti akmenī visu kapā dusošo vārdi... un marmora krusts stalti pacēlās pret mazo, ziemīgi kailo kapsētas valni, — te bija visi, izņemot Klotildi, kas bija aizbraukusi uz “Ung-nādi” kopt savu slimo tēvu.

Tonija nolika vainagu uz plāksnes, kur zelta burtiem tikko bija iecirsts mirušā tēva vārds, un, par sniegu nebēdādama, nometās ceļos un klusi lūdza Dievu; melnais sēru plīvurs ietvēra viņas stāvu, un garie svārki nogula ap to gleznainās krokās. Dievs vienīgais zināja, cik šajās kustībās bija sāpju un reliģisku jūtu un cik daudz skaistas sievietes pašapziņas. Tomasam šajā brīdī netikās par to domāt. Bet Kristians iesānis nolūkojās uz māsu ar zobgalību un bailēm, it kā gribētu sacīt: “Vai tu arī zini, ko dari? Vai pieceldamās tu nesamulsīsi? Cik nepatīkami!” Pieceldamās Tonija manīja šo skatienu, bet nebūt nesamulsa. Viņa atmeta galvu, sakārtoja plīvuru un svārkus un ar cienīgu pašapziņu sejā pagriezās uz vārtu pusi. Kristians uzelpoja.

Mirušais konsuls, karsti mīlēdams Dievu un krustā sisto, pirmais savā dzimtā bija pazinis un lolojis neikdienišķas, parastiem pilsoņiem svešas, izsmalcinātas jūtas, turpretim abi viņa dēli šķita esam pirmie Budenbroki, kas baidījās tieši un atklāti šīs jūtas izrādīt. Katrā ziņā Tomass sava tēva nāvi sajuta daudz sāpīgāk, nekā viņa vectēvs bija sajutis sava tēva zaudējumu. Taču viņš nemetās ceļos pie tēva kapa un nekad neuzvedās tā kā viņa māsa Tonija, kas dažkārt sabruka uz galda, lai kā bērns skaļi izraudātos; viņš ar sāpēm sirdī klausījās, kad Grīnliha kundze, tikko cepeti paēdusi un gaidīdama nākošo maltīti, ar asarām acīs cildināja mirušā tēva rakstura īpašības un viņa personību. Pret tādiem jūtu izpaudumiem viņš izturējās ar takta pilnu nopietnību un mierīgi klusēja, atturīgi noliecis galvu... un tieši tad, kad neviens par mirušo nedomāja, kad neviens to nepieminēja, viņa acīs lēni saplūda asaras, lai gan sejā nekā nevarēja manīt.

Kristians bija citāds. Kad māsa sāka naivi un bērnišķīgi ļaut vaļu savām jūtām, tas nespēja savaldīties; viņš noliecās pār šķīvi, novērsa acis un grasījās bēgt projām, un, vairākas reizes klusi un sāpīgi iesaukdamies: “Ak Kungs!... Tonij!...”— sarauca savu garo degunu neskaitāmās grumbās.

Viņš samulsa un sajuta nemieru, tiklīdz kāds sāka runāt par mirušo, it kā baidītos un izvairītos ne vien no dziļu un svētu jūtu nedelikātas izrādīšanas, bet arī no pašām šīm jūtām.

Vēl neviens nebija redzējis viņu kaut vienu asaru noraudam par tēva nāvi. Ar viņa ilgo prombūtni vien to nevarēja izskaidrot. Visdīvainākais bija tas, ka viņš, citkārt neciezdams tāda veida sarunas, ļoti bieži pasauca nomaļus māsu Toniju un lūdza tai sīki jo sīki pastāstīt visu, kas bija noticis tajā briesmīgajā pēcpusdienā, kad nomira tēvs: jo Grīnliha kundze stāstīja visspraigāk.

— Ak tad viņš izskatījās dzeltens? — Kristiāns jau piekto reizi pārvaicāja... — Ko tā meita kliedza, piejums ieskrējusi?... Tātad gluži dzeltens?... Un mirstot tas nekā vairs nepaguva pateikt?... Ko kalpone toreiz teica? Bet kā viņš vēl varēja izteikt — uā... uā?...— Viņš apklusa un ilgi, ilgi klusēja, un viņa mazās, apaļās, iegrimušās acis aši un domīgi maldījās pa istabu. — Šausmīgi,— viņš pēkšņi noteica, un varēja redzēt, ka pieceļoties tas nodreb. Nemiera pilnām un domīgām acīm viņš staigāja šurp un turp, un Tonija brīnījās, kā viņas brālis, kurš nezināmu iemeslu dēļ kaunējās, kad viņa, visiem dzirdot, bēdājās par tēva nāvi, nu tā var, dīvainu, atbaidošu domu pilns atkārtot tā kunkstus nāves brīdī, ko viņš ar lielām pūlēm no kalpones Līnes bija izdibinājis...

Kristians nemaz nebija kļuvis glītāks. Viņš bija vājš un bāls. Āda uz galvaskausa likās kā uzstiepta, starp vaigiem izspiedās lielais, kalsnais, kumpainais deguns, arī mati jau metās plānāki. Kakls bija tievs un pārāk garš, un tievās kājas bija stipri uz āru izliekušās... Starp citu, dzīve Londonā uz viņu bija atstājusi ļoti lielu iespaidu; arī Valparaiso viņš bija saticies galvenokārt ar angļiem, un tāpēc visās viņa kustībās un izskatā bija kas anglisks, kas gan viņam diezgan labi piederējās.

I ini kas no tā bija manāms viņa uzvalka ērtajā griezumā un izturīgajā 111iiis drānā, viņa platajos, tomēr atturīgi elegantajos zābakos, kā arī ..iii rūsganajās, kuplajās ūsās, kas mazliet īdzīgi nokārās uz leju. Un i .ii viņa no karstuma nespodrajās, porainajās rokās ar apaļi un strupi apgrieztiem, tīriem nagiem bija kas anglisks.

Saki man, —viņš pēkšņi jautāja, — vai tu pazīsti tādu sajūtu... i nīti to vārdos pateikt... tas ir tā, it kā tu būtu norijis cietu kumosu un lev sāpētu visa mugura?— Un atkal viņa lielais, garais deguns ..«vilkās cietās, sīkās grumbās.

— Jā, — Tonija atbildēja, — tā ir gluži parasta parādība. Vajag iedzert malku ūdens...

Tā? — viņš neapmierināts attrauca. — Nē, man liekas, tu mani nesaproti. — Un viņa sejā bija manāma nemiera pilna nopietnība.

Turklāt viņš pirmais no mājiniekiem spēja jautri triekt, nevērojot seru noskaņu. Viņš vēl nekā nebija aizmirsis no savas prasmes atdari-ii.it mirušo Marcelu Štengeli un stundām ilgi runāja viņa manierē. Pie galda viņš apvaicājās par pilsētas teātri... vai tur uzstājas kāda aktieru trupa, kāds ir repertuārs...

— Es nezinu, —Tomass pārspīlēti vienaldzīgi, gandrīz ar nepatiku atbildēja. — Es šobrīd par tādām lietām nedomāju.

Bet Kristians nemaz nelikās to dzirdam un no jauna sāka runāt par teātri...

— Es nemaz nevaru izteikt, cik labprāt eju uz teātri! Jau dzirdot vien vārdu “teātris”, es jūtos laimīgs... Nezinu, vai kāds no jums saprot šīs jūtas... Es varētu stundām ilgi mierīgi sēdēt un raudzīties nolaistā priekškarā...

Tad es priecājos kā toreiz, kad mēs, bērni būdami, nācām saņemt savas Ziemsvētku dāvanas... Jau orķestra skaņas vien! Tādēļ vien es ietu uz teātri!... Sevišķi man patīk mīlas ainas... Dažas mīlētājas prot sava mīļākā galvu saņemt tā — abām rokām... Vispār aktieri... Londonā un arī Valparaiso es bieži satikos ar aktieriem. Sākumā tiešām biju ļoti lepns, ka varu ar viņiem būt kopā ikdienas dzīvē. Teātrī es novēroju ikkatru viņu kustību... tas ir ļoti interesanti! Kāds, izteicis savu pēdējo vārdu, pavisam mierīgi apgriežas un lēni, droši, bez samulsuma iet uz durvju pusi, lai gan labi zina, ka uz viņa muguru skatās viss teātris... Kā viņš to var! Agrāk es ilgojos, kaut varētu nokļūt aiz kulisēm, bet tagad jūtos tur gandrīz kā mājās; to es droši varu apgalvot. Iedomājieties... kādā operetes izrādē — tas bija Londonā — priekškars pacēlās, kad es vēl biju uz skatuves... Es runāju ar Vaterkloza jaunkundzi... ar kādu Vaterkloza jaunkundzi... ļoti glīts meitēns! Pēkšņi redzu izrādes publiku... ak Dievs, es pats nezinu, kā tiku nost no skatuves!

Mazajā sabiedrībā ap apaļo galdu tikai Grīnliha kundze mazliet pasmējās, bet Kristians, visapkārt lūkodamies, stāstīja tālāk. Viņš stāstīja par angļu kafejnīcu dziedātājām, par kādu dāmu, kas uzstājusies pūderētā parūkā un, garu spieķi uz zemes sizdama, dziedājusi dziesmu: “That's Maria!"'... — Marija, vai zināt, Marija, tā ir tā nekaunīgākā no visām... Ja kāda vissmagāk apgrēkojas: that’s Maria! Marija irtā visļaunākā, jūs zināt... netikums... — Pēdējo vārdu viņš izrunāja ar ļoti nepatīkamu pieskaņu, degunu saviebis un pacēlis labo roku ar saliektiem pirkstiem.

— Assez^35 [36], Kristian! — konsula kundze apsauca. — Tas mūs pavisam neinteresē.

Bet Kristiānā skats aizslīdēja tai pāri, viņš pats arī bez viņas pārmetuma būtu jau beidzis runāt, jo, viņa mazajām, apaļajām, iegrimušajām acīm visu laiku apkārt maldoties, tas šķita nogrimis dziļās, nemiera pilnās pārdomās par Mariju un netikumiem.

Pēkšņi viņš teica:

— Dīvaini... dažreiz es nekā nevaru norīt! Nē, tur nav ko smiet, tā ir ļoti nopietna sajūta. Man sāk likties, ka es nevaru nekā norīt, un tad es arī patiesi vairs nevaru. Kumoss ir jau kaklā, bet kakls, muskuļi... vienkārši nedarbojas... Vai zināt, tie neklausa manai gribai... Jā, man pat ir bail rīt, un es neuzdrošinos...

Tonija uztraukta iesaucās:

Kristiāni Ak Dievs, kādas muļķības tu sarunā! Bail norīt... Nekļūsti jau nu smieklīgs! Ko tu mums visu to stāsti!...

Tomass klusēja. Bet konsula kundze teica:

—Tu esi kļuvis nervozs, Kristian, bija pēdējais laiks braukt mājās; turienes klimats atstājis ļaunu iespaidu uz tavu veselību.

Pēc maltītes viņš apsēdās pie mazā harmonija ēdamistabā, tēlodams klavieru virtuozu. Viņš izlikās, ka atmet matus atpakaļ, saberzēja rokas un palūkojās augšup uz griestiem, tad, — nepieskaroties plēšām, jo spēlēt viņš nemaz neprata un vispār bija tikpat nemuzikāls kā visi pārējie Budenbroki, —stipri saliecies, sāka dauzīt zemo toņu kauliņus, ņemdams ārprātīgas pasāžas, pēc tam atliecās atpakaļ, sajūsmināts raudzījās griestos un atkal ar abām rokām spēcīgi un aizrautīgi tvēra kauliņus... Pat Klāra sāka smieties. Viņš lieliski atdarināja klavieru virtuozu, ar milzīgu kaislību, nepārspējami komiski, burlesku un angļu-amerikāņu ekscentriķu garā, nekādā ziņā negribēdams neviena aizskart, jo pats bija ļoti labā omā.

Es ļoti bieži apmeklēju koncertus, — viņš stāstīja, — un ļoti l il>|tt.it mēdzu noskatīties, kā mūziķi rīkojas ar saviem instrumentu m^1 .. Jā, patiesi, ir brīnišķīgi būt māksliniekam!

I )n viņš sāka atkal no jauna. Bet tad pēkšņi pārtrauca. Un uzreiz i |uvii nopietns: tik pārsteidzoši pēkšņi, it kā maska būtu nokritusi no viņa sejas; viņš piecēlās, pārvilka ar roku pār plānajiem matiem, .ip .ēdās citā krēslā un palika tur, neteikdams ne vārda, nejuzdamies labi, nemierīgi apkārt skatīdamies, un ar tādu izteiksmi sejā, it kā klausītos kādā baigā troksnī.

Bieži vien Kristians man šķiet pavisam ērmots, — kādā vakarā (irmliha kundze teica savam brālim Tomasam, kad viņi bija divi \ icn... — Kā viņš runā? Sāk stāstīt dažādus dīvainus sīkumus, man •ķ iet... kā to lai pasaka? Viņš uz visu skalās tik svešādi, vai ne?...

— Jā,—Tomass atbildēja, — es saprotu, Tonij, ko tu domā. Kris-lians ir ļoti nesmalkjūlīgs. Viņam trūkst... ir grūti to izteikt... viņam nav tā, ko varētu saukt par līdzsvaru cilvēkā. No vienas puses, viņš nevar ciest netaktisku nai vitāli citos cilvēkos... Viņš nespēj to apslēpt un kļūst gluži nesavaldīgs... Bet, no otras puses, tas arī pats dažreiz zaudē savaldīšanos un sāk pavisam nepatīkamā veidā izpļāpāt visintīmākās izjūtas. Dažreiz tas atstāj ļoti nelabu iespaidu. Vai tas nav tā, it kā cilvēks runātu drudža murgos? Tādiem murgotājiem tāpat trūkst savaldības un smalkjūtības... Ak, tas vienkārši ir tāpēc, ka Kristians pārāk noņemas pats ar sevi un saviem iekšējiem pārdzīvojumiem. Dažreiz viņš sajūt neatvairāmu vajadzību vissīkākos un dziļākos no šiem pārdzīvojumiem pateikt citiem... Tie gan ir pārdzīvojumi, par kuriem saprātīgs cilvēks nemaz nedomā, nekā negrib zināt aiz tā vienkāršā iemesla, ka viņš kautrētos to visu izteikt. Tāda pļāpāšana, Tonij, ir diezgan nekaunīga!... Arī kāds cits cilvēks varētu sacīt, ka viņš teātri mīl, bet tas pateiks citādāk, atturīgāk, īsi sakot: godprātīgāk. Bet Kristians dara to ar tādu uzsvaru, it kā sacītu: vai mana jūsmošana par teātri nav kas sevišķi ievērojams un interesants? Viņš cīnās ar vārdiem, pie tam meklē tos, it kā gribētu izteikt ko nedzirdēti smalku un retu...

Es tev ko teikšu, — Tomass pēc brīža turpināja, iesviezdams papirosa galu krāsnī. — Es pats dažreiz esmu domājis par šo bailīgo, patmīlīgo un ziņkārīgo rakņāšanos savā dvēselē, jo agrāk arī man bija tādas tieksmes. Bet tad es redzēju, ka tas cilvēku padara izklaidīgu, bezdarbīgu un nevarīgu... un man šķiet, ka vissvarīgākais ir izturība un līdzsvars. Vienmēr būs cilvēki, kuriem ir tiesības interesēties pašiem par sevi, jo sīki novērot savas sajūtas. Tie ir dzejnieki, kas savus dvēseles pārdzīvojumus prot izteikt skaistos vārdos, darot bagātāku citu cilvēku jūtu pasauli. Bet mēs, mans bērns, esam tikai vienkārši tirgotāji; mūsu dvēseles pārdzīvojumi ir bezgala nesvarīgi. Pie gadījuma jau mēs varam pastāstīt, ka orķestra instrumentu noskaņošana mums dara lielu prieku un ka dažreiz mums ir bail rīt, bet.... Ak, pie joda, ja mēs gribam ko panākt, mums jāķeras pie darba, kā mūsu senči strādājuši...

— Jā, Tom, tu izsaki arī manas domas. Ja es iedomājos, ka tie I Iāgenštrēmi kāpj arvien augstāk un augstāk... Ak Dievs, tādi salašņas, vai zini... Māte negrib, ka es tā saku, bet tas ir vienīgais īstais vārds, ar ko viņus apzīmēt. Droši vien tie domā, ka bez viņiem pilsētā nevienas citas smalkas ģimenes vairs nav. На! Jāsmejas, vai zini, no sirds jāsmejas...

Trešā nodaļa

Firmas “Johans Budenbroks” šefs savam brālim, kad tas atbrauca, bija uzmetis ilgu un pētījošu skatienu, pirmajās dienās viņš to šad un tad neuzkrītoši pavēroja, un tad viņa ziņkārība, kā likās, bija apmierināta un spriedums gatavs, lai gan viņa mierīgajā, atturīgajā sejā nekā nevarēja manīt. Ģimenes vidū viņš vienaldzīgā balsī runāja ar to par vienaldzīgām lietām un smējās līdz ar citiem par Kristiānā jokiem...

Pēc astoņām dienām viņš tam sacīja:

— Nu tad, manu zēn, vai strādāsim kopā?... Cik man zināms, tu piekriti tam, ko māte vēlējās, vai ne?... Tu jau zini, ka Markuss tagad ir mans kompanjons samērā ar viņa iemaksāto dalības naudu. Es domāju, ka tu kā mans brālis formāli uzņemsies apmēram viņa agrākos pienākumus, būsi veikalvedis... vismaz reprezentatīvs stāvoklis... Runājot par taviem tiešajiem uzdevumiem, es vēl nezinu, cik plašas ir tavas komerciālās zināšanas. Man liekas, līdz šim tu esi mazliet slinkojis, vai ne?... Vismaz angļu korespondence galvenokārt būs tavā gaumē... Un tad, mans mīļais, vienu gan es tev lūgšu! Kā šefa brālim tev starp citiem kalpotājiem, protams, būs privileģēts stāvoklis... bet man tev nebūs jāsaka, vai ne, ka vairāk tu viņiem tomēr imponēsi, nostādamies vienlīdzīgi ar tiem un enerģiski pildīdams savus pienākumus, nekā izmantodams savas privilēģijas. Tātad esi noteiktā laikā kantorī un vienmēr ievēro pieklājību, vai ne?...

Un viņš minēja tam noteikumus attiecībā uz veikalveža pienākumiem, ko Kristians nekavējoties un bez kaulēšanās pieņēma ar samulsušu un izklaidīgu seju, kurā nebija redzama mantkārība, bet tikai dedzīga vēlēšanās ātrāk pabeigt šo sarunu.

Nākamajā dienā Tomass ieveda viņu birojā, un nu sākās Kristiāna ilnibs vecajā firmā...

I’ēc konsula nāves veikala darījumi bija saglabājuši savu mierīgo ни solīdo raksturu. Taču drīz vien kļuva redzams, ka no tā laika, kopš \ mllba bija Tomasa Budenbroka rokās, veikalā valda ģeniālāks, spirg-mI s un uzņēmīgāks gars. Šad un tad viņš riskēja, šad tad pašapzinīgi nu uzmanīgi izlietoja veikala kredītus, kas vecā saimnieka laikā bija Ы .11 teorētisks jēdziens, sava veida greznība... Biržā veikalnieki atzinīgi māja cits citam. — Budenbroks grib ar joni naudu pelnīt, — viņi teica. Taču viņiem šķita derīgi, ka Tomasam kā svina lode pie kājas bija jāvelk godprātīgais Frīdrihs Vilhelms Markuss. Markusa kunga ietekme veikala gaitā bija saprātīgi atturoša. Ar diviem pirkstiem rū-l'iļ’.i nobraucījis ūsas, tas ar pārspīlētu kārtības mīlestību nolika savā vietā rakstāmlietas un ūdens glāzi, kas vienmēr bija uz viņa galda, un, izklaidīgu seju rūdīdams, no vairākām pusēm pārbaudīja visus darījumus, starp citu, viņam bija paradums reizes piecas vai sešas biroja darba stundu laikā iziet pagalmā veļas namiņā, kur tas pabāza galvu zem ūdensvada, lai justos spirgtāks.

— Tie viens otru papildina, — teica lielāko veikaluīpašnieki, piemēram, konsuls Hūneus konsulam Kistenmākeram; un šo spriedumu atkārtoja kuģu ļaudis, noliktavu strādnieki un arī mazajās pilsoņu ģimenēs, jo visai pilsētai ļoti interesēja, kā jaunais Budenbroks “tiks ar savu uzdevumu galā”... Arī Štūta kungs no Zvanulējēju ielas teica savai sievai, kas satikās ar augstāko aprindu ļaudīm: — Tie abi viens otru ļoti labi papildina!

Taču neviens nešaubījās, ka vadošā “personība” veikalā ir jaunākais no kompanjoniem. Tas bija redzams kaut no tā, ka tieši viņš kārtoja visas attiecības ar kalpotājiem, ar kuģu kapteiņiem, darbvežiem noliktavu kantoros, ormaņiem un strādniekiem. Viņš prata veikli sarunāties ar visiem viņu izloksnē, tomēr turēdamies vajadzīgā attālumā... Bet, ja Markusa kungs strādniekam pateica: “Va’ t’ man’ saprat’?” — tas skanēja tik neiespējami, ka viņa kompanjons pie otra galda vienkārši sāka smieties, un viņam līdzi smējās viss kantoris.

Tomass Budenbroks, pilns dedzīgas vēlēšanās uzturēt un vairot firmas spožumu, kas būtu tās senā vārda cienīgs, vispār mīlēja ikdienas cīņās par panākumiem likt svaru kausā savu personību, jo viņš labi zināja, ka dažs labs teicams veikals izdevies tieši viņa noteiktās un smalkās uzstāšanās, viņa valdzinošās laipnības un taktiski veiklās valodas dēļ.

— Veikalnieks nedrīkst būt birokrāts! — viņš teica Stefanam Kistenmākeram no firmas “Kistenmākers un dēli”, savam bijušajam skolas biedram, kura garīgi pārākais draugs viņš bija vēl tagad un kurš uzklausīja ikvienu viņa vārdu, lai vēlāk to atkārtotu kā savējo... — Manas domas ir, ka it visur vajadzīga personība. Es nedomāju, ka lieli panākumi sasniedzami, sēžot kantorī pie galda... vismaz par tādiem panākumiem man nekāda lielā prieka nebūtu. Panākumi nav tikai pie pults aprēķināmi... Es vienmēr jutu vajadzību vadīt darba gaitu ar acīm, vārdiem, ar savām kustībām... valdīt pār to ar gribas, talanta un, ja var tā teikt, savas laimes palīdzību. Bet diemžēl paša tirgotāja / personiskā ietekme sāk kļūt nemoderna... Laiks steidzas uz priekšu, un man liekas, ka krietnākās īpašības un spējas paliek aiz mums... j Satiksme arvien vairāk uzlabojas, biržas ziņas mēs saņemam ar katru ; dienu ātrāk... Risks mazinās un līdz ar to arī peļņa... Jā, vecie ļaudis . prata strādāt citādi. Piemēram, mans vectēvs... vecais kungs pūderētā parūkā un lakādas kurpēs kā Prūsijas armijas piegādātājs pats četrjūgā brauca uz Dienvidvāciju. Tur viņš centās visus valdzināt, izmantoja visas savas spējas un nopelnīja ārkārtīgi daudz naudas, Kistenmākcr! Лк, es baidos, ka tirgotājs ar laiku kļūs arvien banālāks radījums...

Tā Tomass dažbrīd sūdzējās, un tādēļ viņam vismīļāk patika gluži neviļus, varbūt pastaigājoties kopā ar savējiem, iegriezties kādās dzirnavās, lai patērzētu ar dzirnavnieku, kas jutās pagodināts, un nemanot, en passant', labā omā noslēgt ar to izdevīgu līgumu... To viņa kompanjons nespēja.

...Sākumā likās, ka Kristians nododas darbam ar paliesu centību un prieku; jā, viņš pat izskatījās ļoti atspirdzis un apmierināts; vairākas dienas tas ēda ar teicamu apetīti, pīpēja savu īso pīpi un raustīja plecus savā angļu žaketē, tā izteikdams labsajūtu un omulīgo gandarījuma apziņu. Rītos viņš gandrīz reizē ar Tomasu gāja uz kantori un blakus Markusa kungam, iepretim brālim, nosēdās savā kantora krēslā, jo viņam, tāpat kā abiem kompanjoniem, bija savs kantora krēsls. Vispirms viņš izlasīja līdz galam “Vietējās Ziņas”, ar tīksmi izsmēķēdams savu rīta cigareti. Tad no apakšējā plaukta paņēma pudeli ar vecu konjaku, izstaipīja rokas, lai brīvāk varētu rīkoties, iesaucās “Nu!”, iedzēra un, mēli šmakstinādams, sāka strādāt, juzdamies ļoti labi. Viņa angļu valodā rakstītās vēstules bija ļoti veiklas un pārliecinošas, jo, kā viņš angliski runāja — vienkārši, nemāksloti un viegli, — tāpat arī rakstīja.

Kā paradis, viņš ģimenes vidū arvien izstāstīja, kā jūtas.

— Tirgotāja darbs tomēr ir skaists un aplaimojošs! — viņš teica. — Nopietns, pieticīgs, rosīgs, omulīgs... nudien, tieši tādam [37] ■ I,iiluīn esmu dzimis! Un vēl kā tirdzniecības nama īpašnieka ģime-iii . loceklis, vai zināt... īsi sakot, es jūtos labāk kā jebkad. Rītos agri iļuiļ'is tu aizej uz kantori, palasi avīzi, uzsmēķē, padomā par šo un i ii to, par to, cik šāda dzīve patīkama, paņem konjaku, iedzer glāzīti nu tad drusciņ pastrādā. Tad nāk pusdienu laiks, tu paēd kopā ar sa-u |iem, atpūties un atkal pie darba... Uzraksti kādu vēstuli... priekšā tev lirmas vēstuļu blankas uz laba, gluda, tīra papīra, laba spalva... I meāls, nazis papīra griešanai, zīmogs, viss pirmā labuma, kārtīgi... un ar tiem tu visu nokārto, čakli strādādams, visu pēc kārtas, kamēr beidzot saliec visu kopā. Rīt jau arī būs diena. Un, kad vakarā sēdies pie vakariņām, tad jūties patīkami apmierināts... visos locekļos tāds apmierinājums... rokas jūtas apmierinātas!...

Ak Dievs, Kristian! —Tonija iesaucās. Nekļūsti smieklīgs! Rokas jūtas apmierinātas...

— Taču! Jā! Tev jau laikam tāda sajūta sveša? Es domāju... —Un iededzies viņš tūliņ sāka to izskaidrot... — Tu savelc dūri, saproti, ue sevišķi spēcīgi, jo darbā esi noguris. Bet tā nav valga... nav nepatīkama... Arī rokai pašai par sevi ir labi un patīkami... Tā ir apmierinājuma sajūta... Tu vari sēdēt pavisam mierīgi, un nemaz nav garlaicīgi...

Visi klusēja.

Tad Tomass vienaldzīgi noteica, lai apslēptu savu nepatiku:

— Man liekas, cilvēks nestrādā, lai... — taču nepateica līdz galam. — Vismaz man darbā ir citi mērķi, — viņš piebilda.

Bet Kristians, kura acis atkal klīda apkārt, to nedzirdēja, jo viņš jau bija nogrimis domās, un tūliņ sāka stāstīt par kādu slepkavības gadījumu Valparaiso, kuru pats savām acīm redzējis... —Te uzreiz tas tēviņš izrauj nazi!... Diezin kādēļ šie stāsti, kuru Kristiānām nekad

netrūka un kuri Grīnliha kundzi lieliski uzjautrināja, konsula kundzi, Klāru un Klotildi turpretī biedēja, kamēr Jungmaņa jaunkundze un I rika muti atplētušas tajos klausījās, Tomasam nepalika. Dažreiz viņš par tiem vēsi un ironiski pazobojās un izlikās, it kā būtu pārliecināts, ka Kristiāns visu pārspīlē... lai gan, protams, viņš tā nedomāja; bet Kristians tikai stāstīja tālāk ar lielu dedzību. Varbūt Tomasam īsti labi nepatika, ka viņa jaunākais brālis ir bijis tālās zemēs un redzējis vairāk nekā viņš? Vai arī viņš ar nepatiku atzina, ka šajos nažu un revolveru stāstos tiek cildināta nekārtība un eksotiska varmācība?... Bet Kristiāns nelikās ne zinis, ka brālim tādi stāsti nepatīk; stāstot tas bija pārāk iegrimis savās atmiņās, tāpēc viņam likās vienalga, vai stāstam ir panākumi vai nav, un pabeidzis viņš, kaut ko domādams, raudzījās visapkārt istabā, savā fantāzijā būdams kur tālu projām.

Ja abu Budenbroku attiecības ar laiku pasliktinājās, tas nebija tādēļ, ka Kristians izturētos naidīgi pret savu brāli, izteiktu kādas domas, kādu spriedumu par viņu vai atļautos sev nopelt tā rīcību. Klusu ciešot, viņš nepārprotami atzina, ka vecākais brālis ir pārāks par viņu, daudz nopietnāks, spēcīgāks, centīgāks un cienījamāks. Bet tieši šī neaprobežotā, vienaldzīgā, paklausīgā padevība Tomasu kaitināja, jo Kristians ar vieglu prātu pie katra gadījuma izturējās tā, it kā pārākums, centība, nopietnība un cieņa viņam vispār nekā nenozīmētu.

Viņš, kā likās, nemaz nemanīja, ka firmas galva arvien vairāk sāk pret to izturēties ar slēptu nepatiku... un pilnīgi dibināti, jo diemžēl Kristiāna centība kantori pēc pirmās un it sevišķi pēc otrās nedēļas sāka lielā mērā atslābt. Vispirms sagatavošanās darbam, kas agrāk likās kā māksloti un ļoti rafinēti paildzināta iepriekšēja prieka sajūta, —avīzes lasīšana, rīta cigaretes izsmēķēšana un konjaka dzeršana — aizņēma arvien ilgāku laiku, līdz. beidzot tā pagāja visa priekšpusdiena. Un tad tas nāca pats no sevis, ka Kristians vairs neievēroja noteiktās darba stundas, no rītiem arvien vēlāk uzsāka rīta cigaretes smēķēšanu kā darba sākuma ievadījumu, gāja pusdienas ēst uz klubu un pārnāca vēlu, dažreiz tikai vakarā, dažreiz nepārnāca nemaz...

Šim klubam, kura locekļi galvenokārt bija neprecējušies tirgotāji, kāda restorāna otrajā stāvā piederēja divas ar komfortu un tīkamu gaumi iekārtotas istabas, kur kluba ļaudis ēda pusdienas un brīvi, dažreiz ne visai nevainojami pavadīja laiku, jo šeit netrūka ari ruletes. Klubā ieradās arī daži vieglprātīgi ģimenes tēvi, piemēram, konsuls Krēgers un, pats par sevi saprotams, arī Pēteris Dēlmanis; policijas senators Krēmers tur bija “pirmais vīrs pie teikšanas”. Tā mēdza sacīt doktors Gīzeke, ugunsdzēsēju depo direktora clčls Andrejs Gīzckc, Kristiāna skolas draugs, kurš bija apmeties pilsētā kā advokāts un ar kuru jaunais Budenbroks atjaunoja seno draudzību, lai gan tam bija diezgan palaidnīga uzdzīvotāja slava.

Kristiānu jeb, kā viņu pa lielākai daļai sauca, Krišanu te saņēma atplestām rokām, jo viņš jau no agrākiem laikiem ar visiem bija pazīstams vai draugos— lielākā daļa kluba ļaužu bi ja mirušā Marcela Šlengeļa skolnieki — un, lai arī ne tirgotāji, ne mācītie ļaudis viņa garīgās spējas diez cik augstu nevērtēja, taču visi zināja, ka viņš apveltīts ar it patīkamu sadzīves talantu. Paliesi Kristiāns klubā sniedza savus labākos priekšnesumus, stāstīja savus trakākos piedzīvojumus. Viņš sēdās pie kluba klavierēm un tēloja virtuozu, atdarināja angļu un amerikāņu aktierus un operdziedātājus, valdzinoši un visnevainīgākā kārtā stāstīja visādas mīlestības dēkas no visdažadākam malām, un neviens nešaubījās, ka Kristians Budenbroks ir "traks uzdzīvotājs”; viņš stāstīja, ko tas bija in. dzīvojis uz kuģiem, vilcienos, Sanpaulu, Vaitčcplā, mūža mežos... \ iņš stāstīja saistoši, valdzinoši, brīvi plūstošā valodā, mazliet žēlabainā un stieptā izrunā, smieklīgi un bez ļaunuma, kā kāds angļu humorists. V ins pastāstīja kādu gadījumu ar suni, kas ielikts kārbā un aizsūtīts no Valparaiso uz Sanfrancisko un turklāt vēl bijis kašķains. Dievs vien ina, kur slēpās šīs anekdotes īstā sāls, bet, kad viņš to stāstīja, tā likās bezgala komiska. Un, kad visi klausītāji aiz smiekliem vai plīsa, viņš p.iis ar savu lielo, kumpo degunu, tievo, garo kaklu un gaiši rūsganajiem, paplānajiem matiem sēdēja nemiera pilns un neizsakāmi nopietns, vienu līko kāju pār otru pārlicis, ar savām mazajām, apaļajām, iegrimušajām aeiīn domīgi apkārt raudzīdamies... Gandrīz likās, ka šie cilvēki smejas par viņu pašu... Bet viņš par to nedomāja.

Mājās viņš ar sevišķu patiku stāstīja par savu kantori Valparaiso, par turienes pārmērīgi karsto klimatu un par kādu jaunu londonieti, vārdā Džoniju Tanderstormu, īstu pasaules klaidoni, neiespējamu tadījumu, kuru “Dievs sodi, es nekad netiku redzējis strādājam” un kurš tomēr bijis ļoti izveicīgs tirgotājs...

— Mīļais Dievs! — teica Kristians. — Tajā karstumā! Gadījās, ka šefs atnāk uz kantori... bet mēs, astoņi vīri, guļam kā mušas un smēķējam cigaretes, lai vismaz aizdzītu moskītus. Mīļais Dievs! “Jūs, mani kungi, nemaz nestrādājat?!” uzsauc šefs... “No, sir!” atbild Džonijs Tanderstorms. “Kā redzat, kungs!...” Un visi uzreiz sākam pūst dūmus šefam sejā. Лк tu mīļais Dievs!

— Kādēļ tu visu laiku atkārto — “mīļais Dievs”? — Tomass saniknots jautāja. Bet ne jau par to viņš dusmojās. Viņš juta, ka Kristiāns tikai tādēļ stāsta visu to ar tādu prieku, lai varētu necienīgi un nievājoši izteikties par darbu.

Tad māte ar nodomu sāka runāt par kaut ko citu.

“Pasaulē ir daudz neglītu lietu,” domāja konsula Budenbroka kundze, dzimusi Krēgere. “Pat miesīgi brāļi dažreiz viens otru ienīst un nicina; lai cik briesmīgi tas izklausītos, bet tā ir. Par to gan nemēdz runāt. To noklusē, apslēpj. Par to nevienam nekas nav jāzina.”

Ceturtā nodaļa

Maijā tēvocis Gotholds, konsuls Gotholds Budenbroks, sešdesmit gadus vecs, kādā drūmā naktī saslima ar sirdskrampjiem un savas laulātās draudzenes, dzimušas Stīvingas, rokās nomira grūtā nāvē.

Nabaga Jozelīnes kundzes dēlam — pretēji viņa jaunākajiem un spēcīgākajiem pusbrāļiem un pusmāsām no Antuanetes kundzes — nebija dzīvē laimējies, un viņš jau sen bija samierinājies ar savu likteni, un pēdējos gados, sevišķi pēc tam, kad viņa brāļadēls tam nodeva Holandes konsula pienākumus, bez slepena ienaida mierīgi sūkāja savas krūšu konfektes. Veco naidu starp abām ģimenēm kā vispārēju nenoteiktu aizvainojumu tomēr vēl bija saglabājušas viņa dāmas: ne tik daudz viņa labsirdīgā un aprobežotā laulātā draudzene kā trīs pavecās meitas, kuras ne uz konsula kundzi, ne Antoniju, ne Tomasu nevarēja paskatīties bez mazas indīgas liesmiņas acīs...

Ceturtdienās, tradicionālajās “bērnu dienās”, četros pēcpusdienā, visi saradās Graudu ielas lielajā mājā paēst pusdienas un kopā pavadīt vakaru — dažreiz atnāca arī konsuls Krēgers vai Zezemī Veihbrota kopā ar savu neskoloto māsu —, un tad nu Budenbroku dāmas no Platās ielas ar lielu patiku sāka tērzēt parTonijas izbijušo laulību, lai pamudinātu Grīnliha kundzi runāt un pašas varētu nozīmīgi saskatīties... Viņas izteica vispārīgus spriedumus par to, cik gan necienīga ģeķība esot krāsot matus, vai arī sīki apvaicājās par konsula kundzes brāļadēlu Jēkabu Krēgeru. Viņas zobojās par nabaga nevainīgo, pacietīgo Klotildi, vienīgo visā ģimenē, kurai vajadzēja justies zemākai par viņām, un šī zobošanās bija daudz asāka un nežēlīgāka par to, kuru nabadzīgā un arvien izsalkusī sieviete katru dienu pacieta ar izbrīna pilnu draudzību no Toma un Tonijas. Viņas smējās par Klāras stingrajiem tikumiem un svētulību un drīz vien izdibināja, ka Kristiānām ar Tomu nav īsti labas attiecības, ka Kristiāns viņām vispār, paldies Dievam, nav jācienī, jo viņš ir smieklīgs āksts. Pret Tomasu, kuram grūti būtu pārmest kādu vājību vai trūkumu un kurš uz viņām noskatījās ar iecietīgu vienaldzību, kas nozīmēja: “Es jūs saprotu, un man jūsu žēl...” — viņas izturējās ar dzēlīgu cienību. Par mazo liriku, kas izskatījās sārta un labi kopta, Platās ielas dāmas tomēr bažīgi sprieda, ka tā esot apstājusies augt. Un Fifī, kratīdamās aiz smiekliem tā, ka lūpu kaktiņi metās slapji, gluži bez iemesla un vajadzības uzsvēra, cik bērns esot ārkārtīgi līdzīgs tam krāpniekam Gnnliham...

Nu visas kopā ar māti raudādamas stāvēja pie tēva nāves gultas, un. lai gan viņām šķita, ka pat šī nāve ir Graudu ielas radu vaina, viņas tomēr nosūtīja uz turieni sēru ziņu.

Nakts vidū priekšnamā noskanēja ārdurvju zvans, un, tā kā Kristians bija vēlu pārnācis un nejutās īsti vesels, tad Tomass bija devies ceļā viens pats. pavasara lietum līstot.

Viņš ieradās, kad vecais vīrs jau raustījās pēdējos konvulsīvajos krampjos, un tad ar saliktām rokām ilgi stāvēja pie mirušā gultas, vērodams īso stāvu zem līķauta un raudzīdamies mirušā tēvoča sejā ar gļēvajiem vaibstiem un sirmo vaigu bārdu...

" lev dzīvē neklājās visai labi, tēvoci Gothold,” viņš domāja.

I’iir daudz vēlu tu mācījies saprast, ka jāpiekāpjas, jārēķinās ar apstākļiem... Bet tas ir nepieciešams... Būtu es tāds pats kā tu, arī cs

......is gadiem “būtu apprecējis bodīti”... Ārējā cieņa ir jāsaglabā!...

\.11 lu vispār gribēji citādi dzīvot, nekā dzīvoji? Lai gan biji stūrgal-i īgs un droši vien domāji, ka šī stūrgalvība ir kāds ideālisms, tomēr i.ivam garam trūka vēriena, fantāzijas, tā ideālisma, kas cilvēku dara •ipējīgu klusā sajūsmā, kura sniedz vairāk saldas laimes un dvēseles miera nekā slepena mīlestība, — sargāt un kopt šo abstrakto vērtību, kailas vecas firmas vārdu un labo slavu, celt to godā, dot tai varu un .po/umu. Tev nebija dzejisku jūtu, lai gan tev netrūka drosmes mīlēt un apprecēties, neklausot sava tēva pavēlei. Tu, tēvoci Gothold, nebiji an godkārīgs. Tiesa, mūsu vecais vārds gan ir tikai pilsoniskas dzimtas vārds, kas ceļams godā, paplašinot labības tirdzniecības uzņēmumu, savu personību darot cienījamu, iemīļotu un varenu šajā nelielajā zemes stūrītī... Vai tu domāji: es precēšu Stīvinga jaunkundzi, kuru mīlu, nelikdamies ne zinis gar praktiskajiem aprēķiniem, jo tie visi и mietpilsoniski nieki?... Ak, arī mēs esam diezgan daudz klīduši pa pasauli un diezgan izglītoti, lai saprastu, ka mūsu godkārības robežas, no malas un no augšas skatoties, ir nožēlojami šauras. Bet viss šajā pasaulē ir relatīvs, tēvoci Gothold! Vai tu nezināji, ka arī mazā pilsētā cilvēks var kļūt liels? Ka par Cēzaru var kļūt arī nelielā tirdzniecības pilsētā pie Baltijas jūras krastiem? Bet tam vajadzīga fantāzija, vajadzīgs ideālisms... un to tev nebija, lai būtu tu domājis par sevi ko domādams!”

Un Tomass Budenbroks novērsās. Viņš piegāja pie loga un, rokas uz muguras salicis, ar smaidu savā inteliģentajā sejā raudzījās uz vāji apgaismotā, lietus plīvurā tītā rātsnama gotisko fasādi.

Protams, 1 lolandes karaliskā konsula amats un tituls, uz ko Tomass varēja pretendēt jau tūliņ pēc sava tēva nāves, tagad pārgāja uz viņu, ar ko Tonija Grīnliha ļoti lepojās, un pie Graudu ielas nama fasādes zem uzraksta "Dominusprovidebit" parādījās velvēts vairogs ar lauvām, ģerboņiem un vainagu.

Drīz pēc tam, kad tas bija nokārtots, tā paša gada jūnijā, jaunais konsuls devās ceļojumā veikala darīšanās uz Amsterdamu, pats nezinādams, cik ilgi viņam vajadzēs būt projām.

Nāve allaž pievērš cilvēka domas debesu lietām, un tādēļ neviens nebrīnījās, ka konsula kundzi pēc viņas laulātā drauga aiziešanas mūžīgā mierā dzirdēja runājam ārkārtīgi dievbijīgos izteicienos, ko tā agrāk nebija darījusi.

Drīz vien kļuva redzams, ka tas nav nekas pārejošs, un īsā laikā visa pilsēta zināja, ka konsula kundze mirušā piemiņu grib godināt vispirms ar to, ka viņa, kas jau pēdējos gados, vecāka kļūdama, bija sākusi atzīt sava vīra garīgos centienus, nu pilnīgi pārņēma nelaiķa dievbijīgo pasaules uzskatu.

Viņa pūlējās plašajā namā atdzīvināt aizgājušā gani ar to lēnprātīgo un kristīgo nopietnību, kas nebūt nedara neiespējamu cēlu sirds līksmību. Rīta un vakara lūgšanas tika noturētas vēl plašākā apmērā. Visa ģimene sagāja ēdamistabā, bet kalpotāji palika kolonnu zālē, un konsula kundze vai Klāra nolasīja kādu nodaļu no lielās ģimenes Bībeles ar milzīgajiem burtiem, pēc tam nodziedāja pāris pantiņu no dziesmu grāmatas, kurus konsula kundze pavadīja uz harmonija. Bībeli bieži aizstāja kāda sprediķu vai cita reliģiska grāmatā melnā iesējumā ar zeltītām malām — visas šīs “Dārgumu kastītes”, “Svētie brīži”, “Rīta skaņas” un “Svētceļnieka spieķi”, kuru mūžīgā jūsmošana par “saldo, mīļo Jēzuliņu” bija pat mazliet pretīga un kuru šajā mājā bija pārāk daudz.

Kristians lūgšanās piedalījās diezgan reti. Arī Tomass izdevīgā brīdī ļoti uzmanīgi, pa pusei jokodamies, izteica iebildumus pret šīm lūgšanām, taču māte tos maigi un ar pašapzinīgu cieņu noraidīja. Bet Grīnliha kundze diemžēl tādos brīžos ne arvien bija pietiekami smalkjūtīga. Kādu rītu — tieši tad pie Budenbrokicm viesojās kāds svešs sprediķotājs, — kad svinīgā, sirsnīgā, stipras ticības apdvestā meldijā bija jādzied šādi vārdi:

“īsts maita esmu bijis, īsts elles grēku maiss,

Es savus grēkus rijis Kā guni rijējs baiss!

Es suns! Kungs, plēs man ausi,

Ak, met man, sunim, kaulu Šo neģēli uzklausi Un žēlo grēku praulu!” —

Grīnliha kundze, dziļi sašutusi, nosvieda grāmatu un izgāja ārā.

lāču konsula kundze pati no sevis prasīja vēl vairāk nekā no mein bērniem. Viņa, piemēram, atvēra svētdienas skolu. Svētdie-ii r. litos Graudu ielā pie durvīm zvanīja vienīgi mazās tautskolas un nenes un Stīne Fosa, kas dzīvoja pie pilsētas mūriem. Mīke Štūta ■ и i /.vanulējēju ielas un Fīke Snūta no Trāves ar saviem dzeltena-|irin, ūdenī saslapinātajiem un gludi sasukātajiem matiem gāja caur plašo priekšnamu uz gaišo dārza istabu, kuru jau ilgāku laiku vairs neizmantoja par kantori: tur bija salikti soli, un konsula Budenbroka к (incize, dzimusi Krēgere, savā melnajā atlasa kleitā, ar balto, aris-tukrātisko seju un vēl baltāku mežģīņu aubi galvā sēdēja tām pretim pie galdiņa, uz kura stāvēja glāze ar eukurūdeni, un veselu stundu k.ūdroja ticības mācību.

Viņa noorganizēja arī “Jeruzalemes vakarus”, kuros līdz ar Klāru un Klotildi gribot negribot bija jāpiedalās arī Tonijai. Vienreiz nedēļā ēdamistabā pie gari izvilktā galda, lampām un svecēm degot, sasēdās I .īdas divdesmit dāmas tajā vecumā, kad jau laiks izraudzīt kādu labāku vietiņu debesīs. Viņas dzēra tēju vai "bīskapa dzērienu”, ēda garšīgas sviestmaizes vai pudiņu, dziedāja garīgas dziesmas un lasīja priekšā reliģiskus apcerējumus vai strādāja rokdarbus, kurus gada beigās pārdeva labdarības tirdziņā, — iegūtos līdzekļus nosūtīja uz Jeruzalemi misionāru vajadzībām.

Dievbijīgajā labdarības biedrībā galvenokārt bija dāmas no konsula kundzes aprindām, tur piedalījās senatora Langhalsa kundze, konsula Mellendorpfa kundze un vecā konsula Kistenmākera kundze, bet citas vecākās dāmas ar pasaulīgākām tieksmēm, piemēram, Kepena kundze, zobojās par savu draudzeni Bctsiju. Šajā biedrībā sastāvēja arī pilsētas mācītāju kundzes, kā arīkonsula Budenbroka atraitne, dzimusi Slīvinga, un Zezemī Vcihbrota ar savu neskoloto māsu. Jēzus priekšā nav nekādas kārtu starpības, tāpēc Jeruzalemes vakaros piedalījās arī daži nabadzīgi, šajā sabiedrībā nepierasti ļaudis, piemēram, kāda maza sieviņa ar krunkainu seju no Svētā gara hospitāļa, vārdā Himmelsbir-gere, pēdējā savas cilts atvase, Dievam patīkama un liela adītpratēja... "Pēdējā no Himmclsbirgeriem” — tā viņa pati sevi grūtsirdīgi dēvēja, ar adāmo adatu pakasīdama zem aubes.

Daudz vairāk ievērības cienīgas bija divas citas dalībnieces — dvīņu māsas, divas pavisam dīvainas pavecas jaunavas, kuras, rokās saķērušās, ar astoņpadsmitajā gadsimtā nēsātām ganu cepurēm galvās, tērpušās jau kopš vairākiem gadiem izbalējušās drēbēs, staigāja apkārt pa pilsētu, nodarbodamās ar labdarību. To uzvārds bija Gerhartes, un tās svēti apzvērēja, ka esot dzejnieka Paula Gerharta tiešas pēcnācējas. Ļaudis runāja, ka viņas neesot gluži bez līdzekļiem, taču tās dzīvoja lielā trūkumā, visu atdodamas nabagiem...— Mijās! — konsula Budenbroka kundze tām aizrādīja, dažreiz kaunēdamās par viņām, — Dievs gan redz mūsu sirdis, bet jūsu drēbes jau ir par daudz nodilušas... Vajag ari sev pievērst uzmanību... — Bet viņas tad noskūpstīja savu eleganto draudzeni, kas nespēja sevī pārvarēt pasaules dāmu, tikai uz pieres... ar visu to saudzīgo, mīlestības pilno, līdzeietīgo pārākumu, kāds mazākiem ļaudīm ir pret diženajiem, kuri meklē dvēseles glābšanu. Viņas katrā ziņā nebija mu|ķes, un viņu mazajās, neglītajās, grumbainajās papagaiļu sejās spīdēja spožas, mierīgas, brūnas acis, kas pasaulē raudzījās ar retu gudrību un lēnprātību... Viņu sirdis bija brīnišķu un noslēpumainu zināšanu pilnas. Tās zināja, ka mūsu dzīves pēdējā stundā visi Dieva mierā aizgājušie mūsu mīļie svētlaimīgi un ar dziesmām nāk mums pakaļ. Vārdu “Tas Kungs” viņas izrunāja tik viegli un senatnīgi kā pirmie kristīgie, kuri no paša meistara mutes bija dzirdējuši vārdus “esiet pazemīgi... tad jūs mani skatīsiet”. Tām bija brīnišķīgas teorijas par iekšējo gaismu un nojautām, par domu pārvietošanos un klejošanu... jo viena no viņām, Lea, bija kurla un tomēr gandrīz arvien zināja, par ko tiek runāts.

Tādēļ, ka Lea Gerharte bija kurla, Jeruzalemes vakaros viņa parasti bija priekšā lasītāja; visas dāmas apgalvoja, ka tā lasot skaisti un aizkustinoši. Viņa izņēma no savas somiņas vecu, veeu grāmatu, kura bija nesalīdzināmi biezāka nekā plata un kuras vākā bija varā iekalts viņas senča attēls ar ārkārtīgi apaļiem vaigiem, saņēma to abās rokās un, lai pati daudz maz varētu sadzirdēt, lasīja šaušalīgā balsī, kas skanēja kā vēja kaucieni skurstenī:

— “Grib mani sātans aprīt...”

“Nu!” domāja Tonija Grīnliha. “Kāds sātans gan tevi gribētu aprīt?” Bet viņa neteica ne vārda, tikai ēda pudiņu un prātoja, vai an viņa kādreiz būs tikpat neglīta kā abas Gerharta jaunkundzes.

Tonija nebija laimīga, viņa garlaikojās un dusmojas par mācītājiem un misionāriem, kuri pēc konsula nāves sāka vēl biežāk viņus apciemot un kuri, kā Tonijai šķita, bija guvuši viņu mājās par daudz lielu ietekmi un saņēma pārāk daudz naudas. Par naudu būtu bijis jāinteresējas Tomam, bet viņš klusēja, lai gan viņa māsa šad un tad ieminējās par ļaudīm, kuri, lūgšanas skaitīdami, izputinot atraitnes namu.

No visas sirds viņa ienīda šos melnos kungus. Kā pieaugusi sieviete, kas jau mācījusies pazīt dzīvi un nav vairs nekāda naiva muļķe, viņa nespēja ticēt šo kungu svētumam.

— Māt! — viņa teica. —Ak Dievs, nedrīkst jau ļaunu runāt par savu tuvāku... labi, to es zinu! Bet vienu es tomēr gribu tev pateikt, un man būtu liels brīnums, ka dzīve tev nebūtu to iemācījusi saprast, pinti, ka ne visi, kas staigā garos svārkos un saka “Kungs, Kungs!”, v unmēr ir bez vainas!

Palika nenoskaidrots, ko Tomass domāja par šīm patiesībām, kuras \ n,ia māsa aizstāvēja ar apbrīnojamu dedzību, Kristiānām nebija nekādu и katli; viņš tikai ar sarauktu degunu novēroja šos kungus, lai pēe tam I tūbā vai ģimenes vidū attēlotu viņu izskatu un izturēšanos...

Patiesi, Tonija no šiem garīgajiem viesiem cieta visvairāk. Kādu dienu viens no misionāriem, vārdā Jonatāns, kurš bija apceļojis Sīriju un arīArābiju, vīrs ar lielām, pārmetošām acīm un uz leju nošļukušiem \ .ilgiem, nostājās viņas priekšā un skumīgā balsī, tomēr stingri noprasta, lai viņa atbild, vai iesprogotas matu cirtas uz pieres saskaņojamas ,ii īsti kristīgu pazemību... Ak vai! Viņš nebija zinājis, cik Tonijas (ii inlihas vārdi var būt sarkastiski dzēlīgi. Brīdi viņa klusēja, un bija līdzams, kā tās smadzenēs joņo domas. Un tad viņa teica: “Vai drīkstu pīs lūgt, mīļais mācītāja kungs, labāk painteresēties pašam par savām cirtām?!...” Un viņa izskrēja ārā, plecus uzrāvusi, galvu atmetusi, taču zodu pie krūtīm noliekdama. Bet mācītājam Jonatānam bija pavisam plāni mati, viņu jau varēja saukt par plikgalvi!

Bet reiz viņa piedzīvoja vēl lielāku uzvaras prieku. Mācītājs Trīške, Asaru Trīške no Berlīnes, kurš tā bija iesaukts tāpēc, ka katru svētdienu sprediķa laikā attiecīgā vietā sāka raudāt... Asaru Trīške — ar bālu seju, sasarkušām acīm un īstiem zirga žokļu kauliem, kurš pie Hudenbrokicm jau astoņas vai desmit dienas abi ar nabaga Klotildi ēda, it kā būtu noslēguši derības, kurš no viņiem vairāk apēdīs, un skaitīja lūgšanas, — iemīlējās Tonijā... tas jūsmoja ne jau par viņas nemirstīgo dvēseli, ak nē, bet par viņas virslūpiņu, viņas kuplajiem matiem, skaistajām acīm un ziedošo augumu! Un šis Dieva kalps, kam Berlīnē bija sieva un vairāki bērni, nekautrējās mājas kalpotājam Antonam teikt, lai viņš Grīnliha kundzes guļamistabā, nama trešajā stāvā, noliek vēstuli, kurā bija sajaukti kopā Bībeles citāti ar sevišķi glaimīgu jūsmību... Viņa to ieraudzīja, gulēt iedama, izlasīja un stingriem soļiem devās lejā pa kāpnēm, kur vidusstāvā atradās konsula kundzes guļamistaba, un sveces gaismā bez kautrēšanās skaļā balsī izlasīja mātei priekšā dvēseļu gana vēstuli, pēc kuras Asaru Trīške Graudu ielā vairs nedrīkstēja rādīties.

— Tādi ir viņi visi! —Grīnliha kundze teica... — На! Tādi ir viņi visi! Ak Dievs, agrāk, māt, es biju tīrā zoss, muļķa meitene, bet dzīve man ir atņēmusi ticību cilvēkiem. Lielākā daļa ir nelieši... diemžēl tā ir. Grīniihs!... — un šis vārds noskanēja kā fanlāra, kā spalgs taures pūtiens, ko viņa, plecus mazliet uz augšu sarāvusi un raudzīdamās taisni uz priekšu, pasvieda gaisā.

Zīverts Tiburcijs bija maza auguma kalsnējs vīrs ar lielu galvu un plānu, bet garu, vidū pāršķirtu vaigu bārdu, kuras galus viņš ērtības labad dažreiz atsvieda atpakaļ pār abiem pleciem. Viņa apaļo galvu sedza pavisam sīkas sprodziņas. Ausis tam bija lielas, ārkārtīgi atkārušās, uz iekšu ielocītām malām un augšgalā tik smailas kā lapsai. Viņa deguns izskatījās kā maza, plakana podziņā sejā, vaigu kauli bija izpiedušies un šaurās, pelēkās acis, kas tuvredzīgi šaudījās apkārt, zināmos brīžos pavisam negaidīti spēja kļūt arvien platākas un lielākas, gandrīz vai izsprāgstot no saviem dobumiem...

Tāds bija mācītājs Tiburcijs, dzimis Rīgā, dažus gadus nostrādājis Vidusvācijā un tagad, pa ceļam uz dzimteni, kur viņam piedāvāja mācītāja vielu, iegriezies pilsētā. Pēc kāda amata biedra ieteikuma, kurš arī kādreiz Graudu ielā bija ēdis vēžu zupu un šķiņķi ar sīpolu mērci, viņš apciemoja konsula kundzi, kas lūdza, lai tās dažas dienas, kuras tam vēl jāpavada pilsētā, viņš būtu viņas viesis, un nu viņš dzīvoja ērtajā viesistabā, pirmajā stāvā blakus gaitenim.

Taču viņš palika ilgāk, nekā bija domājis. Bija jau pagājušas astoņas dienas, un viņš vēl arvien nebija paguvis apmeklēt kādu no ievērojamām vielām, “miroņu deju" un apustuļu pulksteni Sv. Marijas baznīcā, rātsnamu, “kuģinieku biedrību” vai pilsētas katedrālē sauli ar acīm, kuras kustējās. Pagāja desmit dienas, viņš vairākkārt ierunājās par prombraukšanu, bet, tiklīdz namamāte pateica vienu vienīgu vārdu, lai vēl paliek, tas atkal neaizbrauca.

Viņš bija labāks cilvēks nekā Jonatāns un Asaru Trīške. Viņš nemaz neinteresējās par Antonijas kundzes sasprogotajām matu cirtām, ne arī rakstīja tai vēstules, toties vērīgāk nodevās Klārai, tās jaunākajai un nopietnākajai māsai. Kad viņa bija tuvumā, kad viņa runāja, gāja vai nāca, Tiburcija acis negaidot iepletās un kļuva arvien lielākas, gandrīz vai izsprāgdamas no dobumiem... un gandrīz augu dienu tas pavadīja pie viņas, runādams ar to par garīgiem vai sadzīves jautājumiem vai lasīdams viņai priekšā... savā smalki skanīgajā balsī un ērmoti lēkājošā baltiešu izloksnē.

Jau pašā pirmajā dienā viņš pateica:

Apžēlojieties, konsula kundze! Kāds dārgums un Dieva dāvana ir jūsu meita Klāra. Patiesi brīnišķīgs bērns!

— Jums taisnība, — konsula kundze atbildēja. Bet viņš to atkārtoja tik bieži, ka viņa ar savām gaišzilajām acīm sāka vērīgāk viņā nolūkoties un mazliet tuvāk painteresējās par viņa ģimeni, materiālajiem apstākļiem un nākotnes izredzēm. Izrādījās, ka viņš ir dzimis tirgotāja

i'imcnē, ka viņa māte jau dus Dieva mierā, ka viņam nav ne brāļu, n> māsu, ka viņa tēvs dzīvo Rīgā no sava kapitāla procentiem un šis l .ipilāls reiz piederēs viņam, mācītājam Tiburcijam, lai gan arī viņa amats jau dod pietiekošus ienākumus.

Un Klāra Budenbroka, nu jau deviņpadsmit gadus veca, ar sa-\icm tumšajiem, gludi sasukātajiem un vidū pāršķirtajiem matiem, i nīgrajām, bet sapņainajām brūnajām acīm, palīko degunu, ar savām mazliet par daudz cieši sakniebtajām lūpām un slaido, smuidro stāvu bija izaugusi par jaunu dāmu ar skarbu, īpatnēju skaistumu. Mājās viņa < iesi turējās kopā ar savu nabadzīgo un arī dievbijīgo māsīcu Klotildi, kuras tēvs nesen bija mijis un kura visu laiku par to vien domāja, kā visdrīzākajā laika tikt uz savām kājām, tas ir, ar nelielo naudas summu un mēbelēm, ko tā bija mantojusi, dzīvot kaut kur kādā pansijā... No Tildas bezgalīgās pacietīgās pazemības Klāras raksturā nebija ne jausmas. Gluži otrādi, ar kalpotājiem, pat ar māsu un brāļiem un savu māti viņa runāja mazliet kundziski, un jau viņas alta balsī, kura vienmēr bija noteikta un mierīga, bet nekad vaicājoši pacelta, bija kas pavēlošs, un diezgan bieži tā noskanēja īsi, augstprātīgi, nepacietīgi un asi, sevišķi, kad Klārai sāpēja galva.

Kad pirms konsula nāves ģimenē nebija sēru, viņa ar nepieejamu vienību bija piedalījusies visās vecāku namā vai līdzīga sabiedriskā stāvokļa ģimenēs sarīkotajās godības... Konsula kundze noraudzījās viņā un saprata, ka, neraugoties uz bagāto pūru un Klāras saimniecisko darbīgumu, viņai būs ļoti grūti šo bērnu izprecināt. Nevienu no skeptiskajiem, parastajiem tirgotāju kungiem, kam patika iedzert sarkanvīnu, viņa nevarēja iedomāties pie nopietnās un dievbijīgās meitenes sāniem, vienīgi kādu garīdznieku, un, tā kā šī doma konsula kundzi iepriecināja, tad viņa vērīgi un draudzīgi uzklausīja mācītāja Tiburcija smalkos mājienus.

Un tiešām, viss norisinājās tā, kā bija domāts. Kādā karstā, tveicīgā jūlija pēcpusdienā visa ģimene gāja pastaigāties. Konsula kundze, Antonija, Kristians, Klāra, Tilda, Ērika, Grīnliha kundze ar Jungmaņa jaunkundzi un mācītājs Tiburcijs līdz ar viņiem devās pastaigā tālu laukā aiz pilsētas vārtiem, lai kādā lauku viesnīciņā, brīvā dabā, ap koka galdu sēžot, ēstu zemenes vai biezputru un dzertu pilnpienu; pēc launaga visi izklīda pa lielo dārzu, kas aizsniedzās līdz upei, pastaigājās dažādu augļu koku ēnā, starp jāņogu un ērkšķogu krūmiem un sparģeļu un kartupeļu laukiem.

Zīverts Tiburcijs un Klāra Budenbroka palika nopakaļus. Viņš stipri mazāks augumā par viņu, ar pāršķirtu vaigu bārdu pār abiem pleciem, bija no savas lielās galvas noņēmis plato, melno salmu

cepuri un, ik pa brīdim ar mutautu sviedrus no pieres slaucīdams, acis plati iepletis, ilgi un maigi runāja, tad abi apstājās un Klāra nopietnā mierīgā balsī pateica viņam —jā.

Mājās pārnākot, kad konsula kundze, mazliet nogurusi un sakarsusi, viena pati sēdēja ainavu istabā vasaras saules spožumā, pie viņas apsēdās mācītājs Tiburcijs — laukā bija svētdienas pēcpusdienas miers — un sāka ar viņu ilgi un sirsnīgi sarunāties, un, kad viņš bija beidzis, konsula kundze atbildēja:

— Pietiek, mans mīļais mācītāja kungs... Jūsu priekšlikums saskan ar maniem mātes nodomiem, arījūsu izvēle nav peļama, to varu jums ar patiesu pārliecību sacīt. Kas gan būtu domājis, ka jūsu ierašanās un uzturēšanās mūsu mājās tiks tik brīnišķīgi svētīta!... Šodien vēl es negribu teikt savu pēdējo vārdu, jo vispirms gribu rakstīt savam dēlam konsulam, kurš patlaban, kā jūs zināt, ir ārzemes. Rīt brauciet sveiks un vesels uz Rīgu, sāciet strādāt, mēs uz dažām nedēļām aizbrauksim padzīvot jūrmalā... Drīz jums rakstīšu, un lai Dievs dod, ka mēs laimīgi redzamies!

Septītā nodaļa

“Amsterdamā 1856. gada 20. jūlijā, viesnīcā “1 let I laasjc”

Manu mīļo māt!

Nupat saņēmis Tavu satura bagāto vēstuli, steidzu Tev no sirds pateikties par laipnību, ka Tu zināmajā gadījumā vēlies saņemt manu piekrišanu; pats par sevi saprotams, ka ne vien dodu to, bet ar prieku pievienoju arī savus laimes vēlējumus pilnīgā pārliecībā, ka jums, Tev un Klārai, laimējusies laba izvēle. Skaistais vārds Tiburcijs man ir pazīstams, un es noteikti domāju, ka tēvam ar veco Tiburciju ir bijušas veikala attiecības. Katrā ziņā Klāra nokļūs patīkamos apstākļos un mācītāja kundzes stāvoklis saskanēs ar viņas temperamentu.

Tiburcijs tātad ir aizbraucis uz Rīgu un savu līgavu vēlreiz apciemos augustā? Nu, tad pie mums Graudu ielā ies patiesi jautri, daudz jautrāk, nekā jūs visi domājāt, jo jūs nezināt, aiz kādiem sevišķiem iemesliem es vispār tik ļoti priecājos par mademoiselle Klāras saderināšanos un kādu jauku sagadīšanos es te domāju. Jā, mana labā mātes kundze, ja šodien ar tādu patiku sūtu no Amsteles uz Baltijas jūras 11.islicm savu sirsnīgo piekrišanu Klāras šīspasaules laimei, tad daru ln л noteikumu, ka ar nākošo pastu saņemšu ar Tavu roku rakstītu pi, krišanu tādā pašā gadījumā! Trīs sudraba guldeņus es dotu, kaut v ,iietu redzēt Tavu, bet sevišķi mūsu brašās Tonijas seju, kad lasīsiet I >s vārdus... Bet nu runāšu par lietu.

Mana mazā, tīrā viesnīca ar skaistu skatu pār kanālu atrodas pašā pilsētas centrā, biržas tuvumā, un veikali, kuru dēļ es šurp atbraucu (bija jāuzsāk sarunas par kādu jaunu svarīgu saistību: Tu jau zini, l .1 lādas lietas es labāk nokārtoju personiski), jau no pirmās dienas Ievirzījās vēlamā garā. No maniem mācekļa gadiem man pilsētā diez-с. iii daudz pazīstamu, un, lai gan daudzas ģimenes ir izbraukušas uz peldvietām, mani uzaicināja vairākās viesībās. Biju vakariņās šaurākā pulciņā pie van I lenkdoma un Mēleņa, un jau trešajā dienā pēc ierašanas vajadzēja apģērbt svētku uzvalku, jo tiku uzaicināts ierasties mana agrākā principāla van der Kellena kunga dinejā, ko viņš bija sarīkojis vasaras laikā, acīmredzot man par godu. Un pie galda es vedu... vai puns ir patika minēt? Dinejā bija ielūgta arī Amoldsena jaunkundze, (ierda Amoldsena, ar kuru Tonija kādreiz bija kopā pansijā, viņas tēvs, izcils tirgotājs un gandrīz vai vēl izcilāks vijoles virtuozs, kā arī viņa precētā meita ar savu laulāto draugu.

Es ļoti labi atceros, ka Gerda — piedodiet, ka saucu viņu tikai vārdā, —jau kā jauna meitene, kad viņa vēl gāja skolā pie mademoiselle Veihbrotas, uz mani atstāja dziļu iespaidu, kas nekad pilnīgi neizzuda. Nu es viņu atkal satiku: lielāku, pieaugušāku, skaistāku, garīgi bagātāku... Atļaujiet man šo aprakstu neturpināt, jo baidos, ka nespēšu saglabāt vajadzīgo mēra izjūtu — un drīz jau Jūs paši varēsiet viņu skatīt vaigu vaigā!

Varat iedomāties, ka mums bija diezgan daudz vielas jaukai sarunai pie galda, taču jau pēc zupas mēs atmetām senos nostāstus un sākām runāt par nopietnākiem un saistošākiem jautājumiem. Par mūziku es nespēju viņai būt labs sarunu biedrs, jo mēs, nožēlojamie Budenbroki, par to zinām ļoti maz, bet par Holandes glezniecību jau varēju daudz labāk līdzi spriest, un literatūras jautājumos mēs pilnīgi sapratāmies.

Patiesi, laiks pagāja nemanot. Pēc maltītes es lūdzu iepazīstināt mani ar veco Amoldsenu, kas mani saņēma sevišķi laipni. Vēlāk salonā viņš nospēlēja dažus koncertgabalus, uzstājās arī Gerda. Un tad viņa izskatījās brīnišķīga, un, lai gan es no vijoles spēles nekā nesajēdzu, tomēr viņa ar savu instrumentu (īstu Stradivārija vijoli) spēlēja tik lieliski, ka man gandrīz asaras saskrēja acīs.

Nākamajā dienā es apciemoju Amoldsenus. Vispirms mani saņēma kāda pavecāka dāma, ar kurn man bija jārunā franciski; tad nāca Gerda, un mēs, tāpat kā dinejā, tērzējām veselu stundu — un šoreiz kļuvām viens otram vēl tuvāki, vēl vairāk centāmies viens otru saprast un iepazīt. Un atkal runājām par Tevi, māt, par Toniju, par mūsu jauko, veco pilsētu un par manu darbību šajā pilsētā...

Jau todien mans lēmums bija skaidrs: viņu vai nevienu, tagad vai nekad! Vēlreiz satikos ar viņu mana drauga van Svindrena dārza svētkos, mani ielūdza arī mazās muzikālās vakara viesībās pie pašiem Amoldseniem, un tanī vakarā es mēģināju jaunajai dāmai tuvoties ar pusvārdiem, lai izdibinātu viņas jūtas, un viņa man atbildēja pamudinoši... Nu jau pagājušas piecas dienas, kopš priekšpusdienā ierados pie Amoldsena kunga lūgt atjauju bildināt viņa meitu. Viņš mani pieņēma savā privātajā birojā. “Mans mīļais konsul,” viņš teiea, “lai cik grūti man, vecam atraitnim, šķirties no savas meitas, bet jūsu bildinājums man no sirds mīļš un patīkams! Bet viņa? Līdz šim viņa stingri turējusies pie sava nodoma nekad neprecēties. Vai jums ir kādas cerības?” Un viņš bija pavisam pārsteigts, kad atbildēju, ka Gerdas jaunkundze jau devusi man cerības.

Viņš ļāva viņai dažas dienas pārdomāt un, man šķiet, aiz tīra egoisma pat centās to atrunāt. Bet velti: es esmu izraudzītais, un kopš vakardienas mēs esam saderināti.

Nē, manu mīļo māt, šobrīd es nelūdzu no Tevis rakstisku svētību mūsu savienošanai, jo parīt jau braucu projām; taču līdzi ņemšu Amoldsena solījumu, ka viņi, tēvs, Gerda un arī viņas precētā māsa, augustā mūs apciemos, un tad Tu nevarēsi liegt, ka viņa man ir īstā. Jo Tev taču nebūs nekādu iebildumu, ka Gerda ir tikai trīs gadus jaunāka par mani? Es ceru arī. Tu nekad nedomāsi, ka es varu precēt kādu no Mellendorptu, Langhalsu, Kistenmākcru vai Hāgenštrēmu aprindu skuķēniem.

Un runājot par pašu “partiju”?... Ak, es gandrīz baidos, ka Stefans Kistenmākers, Hermanis Hāgenštrēms, Pēteris Dēlmanis, tēvocis Justs un visa pilsēta, dabūjusi zināt par manu partiju, sāks acis vien blisināt, jo mans nākošais sievastēvs ir miljonārs... Mans Dievs, ko lai par to saku? Mūsos ir tik daudz nenoteikta, kas var tikt iztulkots tā un arī citādi. Es Gerdu Amoldsenu cienu ar dziļu sajūsmu, bet nebūt neesmu nodomājis pētīt savu dvēseli, lai izdibinātu, vai un cik lielā mērā bagātais pūrs, par kuru man jau pie pirmās iepazīšanās diezgan ciniski iečukstēja ausīs, ir ietekmējis šo sajūsmu. Es viņu mīlu, bet mana laime un mans lepnums ir vēl lielāki, ka līdz ar to mūsu firma iegūst ievērojamu kapitāla pieplūdumu.

Mīļo māt, es beidzu vēstuli, kas liekas jau tā pārāk gara, ievērojot to, ka pēc dažām dienām par manu laimi varēsim paši izrunāties.

Novēlu Tev jūrmalā justies patīkami un atpūsties un lūdzu sirsnīgi no manis sveicināt visus mājiniekus.

Uzticīgā mīlestībā Tavs paklausīgais dēls T.

Astotā nodaļa

Patiesi, šogad vasaras vidū Budenbroku namā valdīja rosme un svētku noskaņa.

Jūlija beigās Graudu ielā pārbrauca Tomass un tāpat kā pārējie kungi, kas bija aizņemti pilsētā veikalu darīšanās, tikai dažreiz ap-i iemoja savu ģimeni jūrmalā, bet Kristians bija galīgi pārgājis uz .upūtu, apmezdamies turpat jūrmalā, jo viņš sūdzējās par savādām sāpēm kreisajā kājā, pret kurām doktors Grābovs nekā neprata iesākt, Kristians pats turpretī ar tām noņēmās jo neatlaidīgāk...

— Tās nav sāpes... tā to nevar nosaukt, — noraizējies, degunu krunkās savilcis, ar apkārt klīstošām acīm, berzēdams kāju, Kristians skaidroja: —Visu kāju lauž, nemitīgi, lēnām lauž, un nekad tu nejūties mierīgs... un tieši kreisajā pusē, kur sirds... tas man liekas savādi! Tom, ko tu galu galā par to domā...

— Jā, jā... — Tomass teiea. — Nu jau tev ir mierīga dzīve un tu vari ņemt jūras vannas...

Un Kristians devās lejā uz jūru, stāstīja tur peldviesiem savus stāstus, tā ka visa jūrmala no smiekliem noskanēja, vai arī gāja kūr-zālē kopā ar Pēteri Dēlmani, tēvoci Justu, doktoru Pīzeki un dažiem jautriem kungiem no Hamburgas spēlēt ruleti.

Konsuls Budenbroks un Tonija kā arvien, kad aizbrauca uz Trā-vemindi, apciemoja arī vecos Švarckopfus... — Labu dienu, Grīnliha kundze! — loču komandieris priecīgs apsveica, aiz prieka sākdams runāt lejasvācu izloksnē. — Vai atceraties, ka te dzīvojāt? Labs laiciņš pagājis. Bet mūsu Mortens nu jau ir dakteris Breslavā. Ticis, resgalis, pie gluži brangas prakses... —Tad Švarckopfa kundze steidzīgi uzklāja kafijas galdu, un viņi paēda launagu zaļajā lievenī tāpat kā toreiz... tikai visi bija apaļus desmit gadus vecāki, un Mortens ar mazo Metu, kura bija apprecējusi I lalkrūgas draudzes vecāko, bija tālu projām, un loču komandieris, nu jau gluži sirms un pakurls, bija aizgājis pensijā; an viņa sievai jau bija pavisam sirmi mati, kurus tā valkāja zem tīkliņa, un Grīnliha kundze vairs nebija nekāda zoss, bet bija mācījusies pazīt dzīvi, kas tomēr nekavēja viņu ēst lielos daudzumos šūnu medu. —Tā ir tīrā dabas dāvana, — viņa tad atkārtoja, — vismaz zini, ko esi apēdis!

Augusta sākumā Budenbroki, tāpat kā lielākā daļa citu ģimeņu, pārbrauca pilsētā, un tad nāca svinīgais brīdis, kad gandrīz vienā laikā Graudu ielā uz ilgāku laiku sabrauca viesos mācītājs Tiburcijs no Krievijas un Arnoldseni no Holandes.

Tas bija ļoti skaists skats, kad konsuls pirmoreiz ieveda savu līgavu ainavu istabā, pievezdams viņu pie mātes, kas steidzās tai pretim izplestām rokām, galvu pieliekusi. Gerda, kas brīvi un lepni soļoja pa gaišo grīdsegu, bija stalti un raženi noaugusi. Ar saviem kuplajiem, tumši rūsganajiem matiem, tuvu kopā guļošajām brūnajām, smalku zilganu ēnu apņemtajām acīm, ar saviem paplatajiem, mirdzošajiem zobiem, kuri, viņai smaidot, kļuva redzami, ar taisno, palielo degunu un brīnišķīgi glezni veidoto muti šī divdesmit septiņus gadus vecā jaunava bija ļoti eleganta, neparasti, valdzinoši un burvīgi skaista. Viņas seja bija samtaini bāla un mazliet augstprātīga; bet, kad konsula kundze maigā sirsnībā ar abām rokām saņēma tās galvu un noskūpstīja sniegbalto, skaidro pieri, viņa tomēr noliecās...

— Jā, nu esi sveicināta mūsu mājā un mūsu ģimenē, manu mīļo meitiņ. Lai Dievs tevi svētī! — viņa teica. — Tu Tomasu darīsi laimīgu... vai tad es neredzu, cik laimīgs viņš jūtas jau tagad? —Ar labo roku viņa pievilka klāt dēlu un arī to noskūpstīja.

Nekad, varbūt tikai vectēva laikos, lielajā namā, kas ērti uzņēma daudzos viesus, nebija gājis tik jautri un omulīgi. Tikai mācītājs Tiburcijs aiz godprātīgas pieticības izvēlējās istabu sētas namā, blakus biljarda zālei; visi pārējie — Arnoldsena kungs, kustīgs un asprātīgs vīrs, gadus sešdesmit vecs, ar sirmu bārdu un tīkamu možumu visās kustībās, un viņa vecākā meita, slimīga izskata dāma, viņa meitasvīrs, elegants dzīves baudītājs, kuru Kristians iepazīstināja ar pilsētu un ieveda arī klubā, un Gerda — apmetās pārējās telpās apakšstāvā, blakus kolonnu zālei un otrajā stāvā...

Antonija Grīnliha priecājās, ka tajā laikā vienīgais garīdznieks viņas vecāku mājā bija Zīverts Tiburcijs... viņa bija vairāk nekā priecīga! Viņas cienījamā brāļa saderināšanās un tas, ka izvēlētā bija tieši viņas draudzene Gerda, šī spīdošā partija, no kā ģimene un firmas vārds gūs jaunu mirdzumu, 300 000 zelta mārku pūra naudas, par ko viņa jau bija dzirdējusi čukstam, un domas par to, ko sacīs pilsēta un citas ģimenes, it sevišķi Hāgenštrēmi... tas viss izraisīja viņā nebeidzamu jūsmošanu. Vismaz trīs reizes stundā viņa kaislīgi apskāva savu nākamo brāļasievu...

— Ai, Gerda! — viņa iesaucās. — Es tevi mīlu, vienmēr esmu tevi mīlējusi! Es zinu, tu mani nevari ciest, tu vienmēr esi mani ienīdusi, bet...,

Tonij, ko lu runā! — Amoldsena jaunkundze attrauca. — Kādē| i'iiii lai būtu tevi ienīdusi! Vai drīkstu vaicāt, ko gan tik briesmīgu tu mi.in esi nodarījusi?

Aiz šādiem vai tādiem iemesliem, droši vien tikai aiz pārmērīga prieka un vienkāršas runātkāres, Tonija joprojām stūrgalvīgi apgalvoja, I a (ierda viņu vienmēr ienīdusi, bet viņa— viņas acis bija pilnas e.aru— viņa šo naidu vienmēr esot atmaksājusi ar mīlestību. Tad viņa pasauca Tomasu nomaļus un teica:

To lu esi labi darījis, ak Dievs, cik labi tu esi to darījis! Žēl, ka lOvs to vairs nepiedzīvoja... vai zini, tīri vai kaukt gribas! Jā, ar to nu daža laba lieta būs izlīdzināta... starp cilu, arī tas notikums ar kādu cilvēku, kura vārdu man netīk izrunāt... Un tomēr, iesaukusi Gerdu kaila tukša istabā, viņa tai līdz pēdējam sīkumam izstāstīja visu par savu laulību ar Bendiku Grīnlihu. Stundām ilgi viņa ar Gerdu tērzēja ■и i par pansijas laikiem, par sarunām toreiz vakaros, par Armgardi fon šillingu no Mēklenburgas un līvu liversu no Minhenes... ParZīvertu I iburciju un tā saderināšanos ar Klāru viņa neinteresējās gandrīz nemaz, bet tic abi pēc tā arī netiecās. Viņi, rokās saķērušies, lielāko tiesu mierīgi sēdēja un klusi, nopietni sarunājās par skaisto nākotni.

Budenbroku sēru gads vēl nebija beidzies, tāpēc abas saderināšanās nosvinēja tikai ģimenes vidū; tomēr Gerda Amoldsena visai ātri bija kļuvusi pilsētā pazīstama, par viņu daudz runāja biržā, klubā, pilsētas teātrī, sabiedrībā... “Tip-top,” teica uzdzīvotāji, noklakšķinādami ar mēli, jo tas Hamburgā bija jaunākais veids, kā izteikt ko sevišķi smalku, vai nu tas attiecās uz labu sarkanvīnu, cigāru, dineju, vai arī uz. sabiedrisko smalkumu. Bet daudzi no kārtīgajiem, nopietnajiem un godprātīgajiem pilsoņiem galvas vien kratīja... “Neparasta... visas tās tualetes, mati, izturēšanās, seja... par daudz neparasta.” Tirgotājs Zērensens izteicās: “Mazliet par daudz savāda...” — un pagriezās, saraucis seju, it kā pie viņa biržā kāds būtu nācis ar nederīgu priekšlikumu. Bet tāds jau nu reiz bija konsuls Budenbroks... Tas viss izskatījās pēc viņa. Mazliet pretenciozs ir šis Tomass Budenbroks, mazliet... citāds nekā viņa senči. Visi jau zināja, sevišķi labi to zināja manufaktūras tirgotājs Bentīns, ka viņš ne vien savus smalkos un modernos apģērbus — un to viņam bija neparasti daudz: mēteļi, uzvalki, cepures, vestes, bikses un kravates, —bet arī veļu pasūta no I lamburgas. Ļaudis pat zināja, ka viņš ik dienas, dažreiz pat divas reizes dienā, maina kreklu un salaista ar smaržām mutautus un savas ā la Napoleon Ш apcirptās ūsas. Un to viņš nebūt nedarīja firmas labā vai reprezentēšanās nolūkos — “Johana Budenbroka” veikalam tas nebija vajadzīgs —, bet aiz personīgām tieksmēm pēe visa pārsmalkā

un aristokrātiskā... kā to lai izsaka, jods lai parauj! Tad vel tie Heines un citu dzejnieku citējumi, ko viņš dažreiz ievija, runājot par visprak-tiskākām lietām, par veikalu vai pilsētas saimniecības jautājumiem... Un beidzot šāda sieva!... Nē, arī viņš pats, konsuls Budenbroks, bija “mazliet par daudz savāds” — tas, protams, sakāms ar vislielāko cienību, jo ģimene bija augsti godājama un firmas slava augstākā mērā solīda, arī pats īpašnieks bija gudrs, saprātīgs un patīkami laipns cilvēks, kas savu pilsētu mīlēja un kas droši vien lai vēl daudzreiz pakalpos... Arī viņa saderināšanās bija ellišķīgi smalka partija, jo runāja par apaļiem 100 000 zelta dālderiem... Tomēr... Dažas dāmas teica, ka Gerda Arnoldsena esot gluži vienkārši “aušīga”, pie tam nav jāaizmirst, ka vārds “aušīga” bija ļoti nosodošs vārds.

Taču nedalītu, gandrīz vai niknu apbrīnu Gerdai veltīja mākleris Gošs jau kopš brīža, kad viņš to pirmo reizi bija ieraudzījis uz ielas.

Ak! — viņš teica klubā vai “kuģinieku biedrībā”, paceldams punša glāzi, savu intriganta seju šausmīgi saviebis... — Kas tā par sievieti, mani kungi! Mēra un Afrodīte, Brunhilde un Meluzīne vienā personā... Ak, dzīve tomēr ir skaista!—viņš negaidīti piemetināja; un neviens no pilsoņiem, kuri, alus kausus rokā turēdami, sēdēja ap viņu uz vecā kuģinieku nama smagajiem, ar kokgriezumiem rotātajiem soliem zem burukuģu modeļiem un lielajām zivīm, kas nokarājās zemē no griestiem, nesaprata, cik liels notikums māklera Goša pelēkajā dzīvē, kurš ilgojās pēc kaut kā liela un brīnumaina, bija Gerdas Arnoldsenas ierašanās...

Tā kā lielākas svinības, kā jau teikts, šai laikā rīkot nevarēja, mazajai sabiedrībai bija jo vairāk izdevības citam cilu tuvāk iepazīt. Zīverts Tiburcijs, Klāras roku savējā turēdams, stāstīja par saviem vecākiem, savu jaunību un nākotnes nodomiem; Arnoldseni stāstīja par saviem senčiem, kuri dzīvojuši Drēzdenē un no kuriem tikai viens atzarojums aizceļojis uz Holandi; tad Grīnliha kundze pieprasīja ainavu istabas rakstāmgalda atslēgas un ar ļoti nopietnu seju atnesa visus dzimtas dokumentus, kuros Tomass jau bija atzīmējis arī visjaunākos notikumus. Viņa svinīgi pastāstīja par Budenbroku vēsturi, par Rostokas drēbnieku, kas jau toreiz bijis pārticis vīrs, viņa nolasīja ari senu svētku dzejoli:

“Krietnība un daile lēna Sēž aiz galda spožumā —

Venus Anadiomēne,

Vulkāns savā čaklumā...” —

un pamirkšķināja ar acīm Tomasam un Gerdai, ar mēli viegli aplaizīdama virslūpu; un aiz cienības pret patiesību tā nevarēja atstāt nepieminētu kāda cilvēka lomu ģimenes vēsturē, kura vārdu tā nelabprāt izrunāja...

Ceturtdienās ap četriem saradās parastie viesi: Justs Krēgers atnāca kopā ar savu raksturā vājo laulāto draudzeni, ar kuru viņš nesatika, jo ia sūtīja uz Ameriku naudu samaitātajam un no mantojuma izslēgtajam lēkabam... naudu viņa vienkārši iekrāja no saimniecības summām, un abi ar vīru ēda gandrīz vienīgi griķu putru, tur nekā nevarēja darīt. Atnāca Budenbroku dāmas no Platās ielas, kurām tomēr bija jādod patiesībai gods un jāsaka, ka Ērika Grīnliha atkal nemaz neesot pieņēmusies, ka viņa esot kļuvusi vēl līdzīgāka savam tēvam, šim krāpniekam, un ka konsula līgavas frizūra esot diezgan acīs krītoša... Atnāca arī Zezemī Veihbrota un, pirkstgalos pacēlusies, klusi nopak-šķinādama, noskūpstīja Gerdas pieri un sajūsmināta sacīja:

— Asi laimīga, tu labais bārns!

Tad visi sēdās pie galda, un Arnoldsena kungs par godu saderinātajiem teica vienu no savām ļoti asprātīgajām un fantāzijas bagātajām runām, un pēc tam, kamēr viesi dzēra kafiju, viņš spēlēja vijoli ar čigāna mežonīgo kaislību un prasmi... Arī Gerda atnesa savu Stradivārija vijoli, no kuras viņa nekad nešķīrās, un ar liegu kantilēnu iekrita tēva pasāžās; tad viņi spēlēja krāšņus duetus ainavu istabā pie harmonija, tai pašā vietā, kur citkārt konsula vectēvs ar flautu bija spēlējis savas mazās, sapņainās melodijas.

— Lieliski! —Tonija izsaucās, atlaidusies atzveltnes krēslā... — Ak Dievs, cik tas ir lieliski! — Un nopietni, lēni un nozīmīgi, ar augšup pavērstām acīm turpināja, gribēdama izteikt savas sajūsmas pilnās un patiesās jūtas. — Nē, vai zināt, kāda gan tā dzīve ir... ne katram tādas spējās dotas! Man debesis tās liegušas, kaut dažu labu nakti esmu to no sirds lūgusies... Es esmu zoss, pavisam muļķa radījums... Jā, Gerda, atļauj man to sacīt... es esmu vecāka un pazīstu dzīvi... Tev vajadzētu kairu dienu ceļos krist un radītājam pateikties, ka esi apveltīta ar tādām Dieva dāvanām!...

— ...Apveltīta, — Gerda atkārtoja un smaidot atklāja savus skaistos, baltos, paplatos zobus.

Vēlāk visi atkal sasēdās kopā, ēda vīna želeju un pārrunāja, kas nepieciešami būtu darāms tuvākajā nākotne. Un tika nolemts, ka mēneša beigās vai septembra sākumā Zīverts Tiburcijs, kā arī Amoldseni, brauks atpakaļ katrs uz savu dzimteni. Drīz pēc Ziemsvētkiem bija nodomāts ar lielu spožumu nosvinēt Klāras kāzas kolonnu zālē, bet kāzas Amsterdamā, kurās domāja piedalīties arī konsula kundze, “ja

Dievs dos veselību”, bija jāatliek līdz nākošā gada sākumam, lai pirms tam būtu laiciņš miera. Tomasa pretošanās nelīdzēja.

— Lūdzu! — konsula kundze teica, uzlikdama roku uz viņa rokas. — Zīvcrtam irprēvenir'l

Mācītājs un viņa līgava no kāzu ceļojuma atteicās. Bet Gerda un Tomass norunāja braukt cauri Augšitālijai uz Florenci. Viņi būšot ceļojumā mēnešus divus; pa to laiku Antonijai kopā ar tapsētāju Jākobu no Zivju ielas bija jāuzpoš skaistā, mazā mājiņa Platajā ielā, kura piederēja kādam uz Hamburgu aizbraukušam vecpuisim un par kuras pirkšanu konsuls jau rūpējās. Ak, Tonija jau to veiks, un jaunais pāris būs apmierināts!

— Jūsu mājoklim jābūt aristokrātiskam! — viņa teica; un par to visi bija pārliecināti.

Bel Kristians ar savām tievajām, izliektajām kājām un lielo, garo degunu staigāja apkārt pa istabu, kur divi saderinātie pāri bija rokās saķērušies un kur runāja tikai par laulībām, pūru un kāzu ceļojumiem. Viņu mocīja, neizsakāmi mocīja kreisā kāja, un uz visiem viņš nopietni, nemierīgi un domīgi noraudzījās ar savām mazajām, apaļajām, iegrimušajām acīm. Beidzot viņš Marcela Štengeļa izloksnē teica savai nabaga pavecīgajai māsīcai, kas klusi kā nokaltis zars sēdēja laimīgo vidū, jau tūliņ pēc ēšanas sajuzdama izsalkumu:

— Nu, Tilda, drīz nu arī mums jāapprecas; protams... katram par sevi!

Devītā nodaļa

Pēc mēnešiem septiņiem konsuls Budenbroks ar savu laulāto draudzeni pārbrauca mājās no Itālijas. Plato ielu klāja marta sniegs, kad piecos pēcpusdienā rati apstājās viņu vienkāršā, ar eļļas krāsu krāsotā nama priekšā. Daži bērni un pieaugušie pilsoņi noskatījās, kā atbraucēji izkāpj no ratiem. Antonija Grīnliha kundze, lepna, ka paveikusi mājas iekārtošanas darbus, stāvēja nama durvīs, un aiz viņas, saimniekus gaidot, bija nostājušās abas ar prasmi izraudzītās brāļasievas kalpones ar baltām micītēm galvā, kailām rokām un biezos, svītrainos brunčos.

Steigšus, no darba un priekiem pietvīkusi, Tonija devās lejā pa lēzenajām kāpnēm un, apskāvusi Gerdu un Tomasu, kuri, kažokos tērpušies, izkāpa no ratiem, kas bija piekrauti ar ceļasomām, veda viņus priekšnamā... [38]

Klāt gan! Klāt gan, jūs laimīgie, tik tālu izbraukušies! Vai re-■ I fļiīt māju: jumts balstās uz kolonnām... Gerda, tu esi vēl skaistāka l luvusi, nāc, gribu tevi noskūpstīt... nē, arī muti... tā! Labdien, vecais ļum, arī tev došu vienu skūpstu. Markuss sacīja, ka te viss veicies teicami. Māte jūs gaida Graudu ielā, bet vispirms uzposieties... Vai i'iibat tēju? Varbūt vannu? Viss ir sagatavots. Jums nebūs daudz ko •.līdzēties. Jākobs ļoti centās, un arī es darīju, cik spēju...

Viņi visi kopā nostājās mājas priekšā, kamēr kalpones ar kučieri ..mesa iekšā ceļasomas. Tonija teica:

Istabas apakšstāvā jūs pagaidām vēl nelietosiet... pagaidām, — viņa atkārtoja un ar mēles galiņu piedūrās virslūpai. —Tā te и skaista, un viņa atvēra durvis tūliņ pa labi no otrām priekšnama durvīm. — Pie logiem... efejas... vienkāršas ozolkoka mēbeles... Tur, viņpus gaiteņa, cila istaba, lielāka. Pa labi virtuve un pieliekamās telpas... Bet iesim augšā: es gribu jums visu izrādīt!

Pa plato, tumšsarkano paklāju viņi devās augšup pa ērtām kāpnēm. Augšā aiz stikla durvīm bija šaurs gaitenis. Tūliņ pirmā bija ēdamistaba ar tumšsarkanām, damastam līdzīgām tapetēm, ar smagu, apaļu galdu, uz kura kūpēja patvāris, masīvu bufeti un izgrieztiem rieksta koka krēsliem ar pītiem sēdekļiem. Tālāk bija tīkami ērta viesistaba, kuras mēbeles bija pārvilktas ar pelēku audumu, tikai durvju aizkari to nošķīra no šaura salona ar zaļi svītrota ripsa atpūtas krēsliem un stūra logu. Ceturto daļu no visa stāva aizņēma zāle ar trim logiem. Un tad viņi iegāja guļamistabā.

Tā bija pa labi no gaiteņa, ar puķainiem logu aizkariem un masīvam mahagonija koka gultām. Tonija piegāja pie mazām, izgrieztām durvīm istabas dibenā un nospieda durvju rokturi: aiz durvīm bija vītņu kāpnes uz apakšstāvu — uz vannas istabu un kalpoņu istabām.

— Te ir jauki. Te es palieku, — sacīja Gerda un nopūzdamās apsēdās atzveltnes krēslā pie gultas.

Konsuls noliecās un noskūpstīja viņas pieri.

— Vai esi nogurusi? Bet patiesi, arī man gribētos mazliet uzposties...

— Un es paraudzīšu tēju, — Grīnliha kundze teica, — gaidu jūs ēdamistabā... — Un viņa aizgāja.

Kad Tomass ienāca, uz galda, Meisenes tasītēs ielieta, kūpēja tēja.

— Esmu klāt, — viņš pavēstīja, — Gerda grib kādu pusstundu atpūsties. Viņai sāp galva. Pēc tam iesim uz Graudu ielu... Vai visi sveiki un veseli, manu mīļo Tonij? Māte, Ērika, Kristians?... Bet nu, — viņš laipni turpināja, — mans un arī Gerdas sirsnīgākais paldies par tavām pūlēm, tu labā! Cik skaisti visu esi iekārtojusi! Netrūkst itin nekā, mana sieva vēl iegādās tikai pāris palmu, ko nolikt pie stūra loga, un es pameklēšu dažas gleznas... Un nu stāsti! Kā tev klājas, ko tu visu šo laiku darīji?

Viņš pievilka sev tuvāk māsas krēslu, lēni dzēra savu tēju un ēda cepumus, bet viņa stāstīja.

— Лк, Tom, — viņa teica. — Ko tad es varēju darīt? Mana dzīve ir jau nodzīvota...

— Nieki, Tonij! Tu ar savu dzīvi... Mēs, kā liekas, garlaikojāmies diezgan stipri?

— Jā, Tom, es garlaikojos neizsakāmi. Dažreiz es raudu aiz garlaicības. Darbs šajā mājā bija mans vienīgais prieks, tu neticēsi, cik esmu laimīga, ka jūs pārbraucāt... Bet, vai zini, mājās es nejūtos labi; Dievs lai mani soda, ja tas ir grēks. Man ir jau trīsdesmit gadu, bet tas nav vēl tāds vecums, kad jāsāk draudzēties ar tādiem, kas ar vienu kāju jau kapā, vai ar Gerharta jaunkundzēm, vai ar kādu no mātes melnsvārčiem, kuri izēd tukšu atraitnes namu... Es viņiem neticu, Tom, tie ir vilki avju drēbēs... Odžu dzimums... Mēs visi esam vāji cilvēki ar grēcīgām sirdīm, un, ja viņi grib ar līdzcietību noskatīties uz mani, nabaga zemes bērnu, tad man par viņiem jāsmejas. Es vienmēr esmu domājusi, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi un ka starp mums un mīļo Dievu nekādi vidutāji nav vajadzīgi. Tu zini arī, kādi ir mani politiskie uzskati. Es gribu, lai pilsoņi valstij...

— Tātad tu jūties mazliet vientuļa, vai ne? — Tomass vaicāja, lai viņa nenovirzītos no temata. — Bet klausies, tev taču ir Ērika!

— Jā, Tom, un es bērnu mīlu no visas sirds, lai gan šis cilvēks man apgalvoja, ka es bērnus nemīlot... Bet redzi... gribu būt vaļsirdīga ar tevi, esmu godīga sieviete, es pasaku visu, kas man uz sirds, un par sevišķu vārdu izvēli nenieka nebēdāju...

— Tas ir |oli jauki, Tonij.

— īsi sakot, bēdīgākais ir tas, ka bērns man ļoti atgādina Grīnlihu... Arī Platās ielas Budenbroku dāmas saka, ka viņš tai ļoti līdzīgs... Un, kad bērns ir pie manis, visu laiku man nedod mieru doma: tu esi veca sieva, tev ir jau liela meita, un tava dzīve pagājusi. Reiz tu dažus gadus tiešām dzīvoji, bet nu vari kļūt septiņdesmit vai astoņdesmit gadus veca, tu tomēr paliksi še sēžot un klausīsies, kā Lea Gcrharte lasa priekšā. Tom, šīs domas ir tik skumjas, ka tās visu laiku aizspriežas kaklā un smacē mani. Jā, es vēl jūtos jauna un, vai zini, ilgot ilgojos pēc dzīvesprieka... Un visbeidzot: es ne vien mājās, bet visā mūsu pilsētā nejūtos labi, jo nedomā, ka esmu akla un neredzu, ko ļaudis domā un dara, neesmu vairs nekāda zoss, man acis ir vaļā. Es esmu šķirta sieva, un tas man arvien jāsajūt, tas ir skaidrs. Tom, vari man ticēt, man visu laiku sāp sirds, ka esmu aptraipījusi mūsu vārdu, lai gan pati neesmu v ainīga. Tu vari darīt, ko gribi, tu vari pelnīt daudz naudas, vari kļūt pirmais vīrs pilsētā, bet (audis allaž saeīs: “Jā... tomēr viņa māsa ir Ķ irta sieva.” Jūlīte Mcllendorpfa, dzimusi I lāgenštrēma, mani nesveicina... nu, tā ir zoss! Hei tāpat ir ar visām pārējām ģimenēm... Taču es nespēju zaudēt cerību, Tom, ka visu vēl var par labu griezt! līs vēl esmu jauna... Vai neesmu vēl diezgan glīta? Māte gan vairs man nevar daudz dot pūrā, tomēr tā vēl arvien ir gluži pieņemama summa. Ja es iilrreiz apprecētos? Vaļsirdīgi sakot,Tom, tā mana karstākā vēlēšanās! lād viss atkal būtu labi, traips būtu izdzēsts... Ak Dievs, kaut varētu atrast mūsu vārda cienīgu precinieku un atkal iekārtot savu dzīvi!... Vai tu domā, ka tas pavisam nav iespējams?

Pasargi Dievs, Tonij! Nekādā ziņā! Es arvien esmu ar to rēķinājies! Bet man liekas, tev vispirms vajadzētu tikt projām no šejienes, mazliet uzmundrināties, gūt jaunus iespaidus...

— Tieši par to es domāju! — viņa dedzīgi iesaucās. — Nu es tev pastāstīšu kādu gadījumu.

Ļoti apmierināts, ka izteicis šo priekšlikumu, Tomass atlaidās krēslā. Viņš smēķēja jau otro papirosu. Krēsla arvien vairāk sabiezēja.

Kamēr jūs bijāt prom, es gandrīz pieņēmu biedrenes vietu Liverpūlē! Vāi tev tas būtu licies briesmīgi?... Tomēr mazliet šaubīgi?... Jā, jā, laikam gan tas būtu mūsu necienīgi. Bet man bija tik nepārvarama vēlēšanās tikt projām no šejienes... īsi sakot, tur nekas neiznāca. Es aizsūtīju tai kundzei savu ģīmetni, bet viņa nepieņēma mani, jo es esot par skaistu, viņai mājās esot pieaudzis dēls. “Jūs esat par skaistu,” viņa rakstīja... Ai, sen vairs nebiju tā uzjautrinājusies!

Viņi abi smējās no visas sirds.

— Bet nu man ir cits nodoms, — Tonija turpināja.

— Esmu ielūgta viesos pie Evas Eversas Minhenē... jā, tagad viņas vārds ir Eva Nīderpaura, viņas vīrs ir brūža direktors. Vārdu sakot, viņa lūdz, lai es to apciemojot, un es domāju šo ielūgumu pieņemt. Protams, Ēriku es nevaru līdzi ņemt. Es viņu nodotu pansijā pie Ze-zemī Veihbrota jaunkundzes. Tur viņa būtu ļoti labās rokās. Vai tev ir kādi iebildumi?

— It nekādi. Tev katrā ziņā jātiek citos ļaudīs un citos apstākļos.

— Jā, tev taisnība! — viņa pateicīgi atbildēja. — Bet kā tev pašam klājas, Tom? Es visu laiku runāju tikai par sevi, esmu ļoti patmīlīga sieviete! Stāsti nu par sevi! Ak Dievs, cik tev gan vajag būt laimīgam!

— Jā, Tonij! — viņš sparīgi pateica. Brīdi abi klusēja. Viņš izpūta dūmus pāri galdam un turpināja: — Vispirms man liels prieks, ka esmu apprecējies un iekārtojis pats savu mājokli. Tu mani pazīsti: nekāds vecpuisis no manis neiznāk. Vecpuiša dzīvē cilvēks allaž ir izolēts un padodas apkārtklejošanas netikumam, bet tu jau zini, es esmu diezgan patmīlīgs. Nedomāju, ka mana komerciālā un, pa jokam sakot, arī politiskā karjera jau būtu beigusies... un ļaudis tev īsti uzticas tikai tad, kad tev pašam sava māja un sava ģimene. Bet šis stāvoklis, Tonij, karājās mata galā... Es esmu mazliet izvēlīgs. Ilgu laiku domāju, ka visā pasaulē neatradīšu sievieti, kas man būtu piemērota. Tikai ieraudzījis Gerdu, nojautu, ka mans liktenis izšķirts. Tūdaļ sapratu, ka viņa ir vienīgā, tikai viņa... lai gan zinu, ka pilsētā daudzi dusmojas par manu gaumi. Viņa ir brīnišķīga būtne, kādu zemes virsū ir bezgala maz. Zināms, viņa ir gluži citāda nekā tu, Tonij. Tava sirds ir vienkāršāka, tu esi arī dabiskāka... Manai māsas kundzei, gluži vienkārši, ir vairāk temperamenta, — viņš turpināja, pēkšņi sākdams runāt vieglākā tonī. — Kā arī Gerdai ir temperaments, to pierāda kaut tas, kā viņa spēlē vijoli; bet dažreiz viņa mēdz būt it kā pavēsa... īsi sakot, viņu nevar mērot ar parasto mēru. Viņai ir mākslinieces daba, viņa ir īpatnējs, noslēpumains, apburošs radījums.

— Jā, jā, —Tonija, sacīja. Viņa nopietni un uzmanīgi noklausījās, ko saka brālis. Runājot abi aizmirsa iededzināt lampu, un nemanot bija iestājies vakars.

Tad atvērās gaiteņa durvis, un vakara krēslā viņu priekšā stāvēja stalta būtne vieglās krokās krītošā mājas kleitā no sniegbaltas piķē drānas. Kuplie, rūsganie mati vijās ap bālo seju, un tuvu kopā guļošo brūno acu kaktiņos krita zilganas ēnas.

Tā bija Gerda, nākošo Budenbroku māte.

Sestā dala

.

Pirmā nodaļa

Pirmās brokastis Tomass Budenbroks iekoda savā glītajā ēdamistabā parasti viens pats, jo viņa sieva mēdza atstāt guļamistabu ļoti vēlu, no i Hiem bieži mocīdamās ar migrēnu un vispārēju sliktu sajūtu. Tūliņ pēc tam konsuls devās uz Graudu ielu, kur vēl arvien atradās firmas kantoris, paēda otrās brokastis vidusstāvā kopā ar māti, Kristiānu un īdu lungmani, bet ar Gerdu atkal satikās tikai ap četriem pēcpusdienā.

Graudu ielas lielā nama apakšstāvu darīja dzīvu un trokšņainu pastāvīgā veikalnieciskā rosība; pārējie stāvi turpretim tagad bija palikuši ļoti tukši un vientulīgi. Mazā Ērika bija kļuvusi par Veihbrota launkundzes audzēkni, nabaga Klotilde ar savām četrām piecām istablietām bija pārgājusi lētā pansijā pie kādas ģimnāzijas skolotāja atraitnes Krauzcminca kundzes, pat sulainis Antons bija šo namu atstājis, aiziedams pie jaunajiem kungiem, kur viņš bija vajadzīgāks, — un, kad Kristians aizgāja uz klubu, tad ap četriem konsula kundze ar Jungmaņa jaunkundzi gluži vienas sēdēja pie apaļā galda, kam nu vairs nebija neviena vidū ielikta dēja, tā ka plašajā ēdamtemplī ar dievu attēliem uz sienām tas izskatījās pavisam niecīgs.

1 Jdz ar konsula Johana Budenbroka nāvi sabiedriskā dzīve Graudu ielā bija apstājusies, un, ja neskaita viena vai otra garīdznieka apmeklējumus, tad konsula kundze neredzēja vairs pie sevis neviena cita viesa kā tikai ceturtdienās savas ģimenes locekļus. Viņas dēlam un vedeklai turpretī nupat bija notikusi viņu pirmā dineja — dineja, kura galdi bija klāti dzīvojamā un ēdamistabā, dineja ar virēju, pieņemtiem sulaiņiem un Kistenmākera vīniem; pusdienas, kuras sākās piecos dienā un kuru smaržas un trokšņi nebija mitējušies vēl ap vienpadsmitiem vakarā; dineja, kur bija klāt visi Langhalsi, Hāgenštrēmi, Hūneusi, Kistenmākcri, Everdīki un Mellendorpfi, tirgoņi un zinātnieki, laulāti ļaudis un uzdzīvotāji; dineja, kas bija noslēgusies ar vista spēli un mūzikas pieskandinātām ausīm un par ko biržā runāja vēl veselu nedēļu. Tiešām tas bija pierādījums, ka jaunā konsula kundze prot reprezentēties... Palikuši tajā vakarā vieni izdegušo sveču apgaismotajās telpās, nekārtīgi sastumdīto mēbeļu vidū, biezā, saldā un smagā smalku ēdienu, vīnu, kafijas, cigāru un dāmu greznajiem tērpiem piesprausto, kā arī galdus greznojošo ziedu smaržu piesātinātajā gaisā, konsuls bija saņēmis viņas rokas savējās un teicis:

— Lieliski, Gerda! It nekas nedarīja mums kaunu. Un tas ir loti svarīgi... Man nav nekādas patikas bieži rīkot balles, lai jaunajiem ļaudīm būtu kur izlēkāties; tam šīs telpas arī par mazām. Bet jāpanāk, lai solīdiem un cienījamiem ļaudīm pie mums patiktu. Šāda dineja gan izmaksā mazliet pāri par... bet te nauda nav slikti ieguldīta.

— Tev taisnība, — viņa bija atbildējusi, sakārtodama mežģīnes, caur kurām kā marmors vizēja viņas krūtis, — arī man dinejas patīk labāk nekā balles. Dineja iedarbojas ārkārtīgi nomierinoši... Es šodien pēcpusdienā muzicēju un jutos mazliet dīvaini... Tagad manas smadzenes ir kā sastingušas, te varētu iespert zibens, bet es nekļūtu ne bāla, ne sārta.

Kad šodien ap vienpadsmitiem konsuls bija nosēdies līdzās savai mātei pie brokastu galda, viņa izlasīja tam priekšā šādu vēstuli:

“Minhcnē 1857. gada 2. aprīlī,

Marijas laukumā Nr. 5

Mīļo māmiņ,

es lūdzu piedošanu, jo ir taču kauna lieta, ka es vēl neesmu Tev rakstījusi, lai gan dzīvoju šeit jau astoņas dienas; biju pārāk aizņemta ar visu, kas še apskatāms, — bet par to vēlāk. Vispirms man gribētos zināt, kā klājas jums visiem, maniem mīļajiem — Tev un Tomasam, un Gerdai, un Ērikai, un Kristiānām, un Tiklai, un Idai; tas ir tas svarīgākais.

Ai, ko gan visu es šajās dienās netiku redzējusi! Te ir pinakotēka un gliptotēka, un galma alusdarīlava, un galma teātris, un baznīcas, un daudz citu lietu. Man tas viss būs jāstāsta mutiski, citādi es norakstīšos vai beigta. Mēs jau bijām arī izbraukumā ar zirgiem pa Izācas ieleju, un rītdien ir paredzēts izbraukums uz Virmezeru. Un tā tas iet arvien tālāk. Eva ir ļoti mīļa pret mani, un brūža direktors Nīderpaura kungs ir gluži omulīgs cilvēks. Mēs dzīvojam pie ļoti skaista laukuma pilsētas centrā, tā vidū ir aka tāpat kā pie mums tirgus laukumā, un mūsu māja atrodas pavisam tuvu rātsnamam. Es vēl nekad nebiju tādu ēku redzējusi! Tā no augšas līdz apakšai apgleznota raibum raiba ar svētajiem Juriem, kas kauj pūķi, un veciem Bavārijas firstiem pilnā ietērpā ar visiem ģerboņiem. Iedomājieties tikai!

Jā, Minhene man ārkārtīgi patīk. Šejienes gaiss esot ļoti noderīgs nerviem, un arī mans kuņģis šobrīd ir pilnīgā kārtībā. Es ar lielu patiku dzeru ļoti daudz alus, jo vairāk tāpēc, ka šejienes ūdens nav visai veselīgs, bet pie ēdieniem es vēl arvien nevaru īsti pierast. Tajos par maz sakņu un par daudz miltu, piemēram, mērcēs, tā ka lai Dievs •Vlfgs. Kāds ir kārtīgs teļa cepetis, par to viņiem te nav ne jēgas, jo miesnieki sagraiza visu, kā pagadās. Es stipri sajūtu zivju trūkumu. I 'n lati — vai tas nav ārprāts: pastāvīgi rīt gurķu un kartupeļu salātus piku jukām ar alu! Mans vēders tad liek sevi dzirdēt.

Vispār pie šā un tā vispirms jāpierod, jo kā nekā mēs taču atrodamies svešumā. Te ir nepierasta nauda, un turklāt vēl man grūti saprast vienkāršos ļaudis un kalpotājus, jo viņiem liekas, ka es runāju pārāk .ilt i, bet man — ka viņi runājot pārāk buldurē, — un tad vēl te ir ka-lolicisms, man tas ir pretīgs, jūs zināt, ka es to neatzīstu...”

Te konsuls iesāka smieties, atzveldamies dīvānā un turēdams rokā sviestmaizi ar zaļo sieru.

— Jā, Tomas, tu smejies... —sacīja māte un piesita ar rokas vidējo pirkstu pie galda. — Bet man tas nopietni pie viņas patīk, ka tā cieši luras piešāvu tēvu ticības un sajūt riebumu pret neevaņģēlisko māžošanos. Zinu, ka tu Francijā un Itālijā esi sācis skatīties uz pāvesta baznīcu ar zināmām simpātijām, bet tevī, Tomas, tā nav reliģiozitāte, bet kaut kas cits, un es arī saprotu, kas. Lai gan mums jābūt iecietīgiem, taču rotaļāšanās un tīksmināšanās ticības jautājumos īr ļoti nosodāma, un es lūdzu Dievu, lai viņš tev un Gerdai —jo zinu, ka arī viņa nepieder pie stingri ticīgajiem, — ar gadiem piešķirtu vajadzīgo nopietnību. Ceru, ka tu piedosi savai mātei šo piezīmi.

“Uz akas, ko varu redzēt pa savu logu,” viņa lasīja tālāk, “stāv Marijas tēls, un dažreiz tas tiek apvīts ar vainagiem, un tad vienkāršie ļaudis no tautas ar rožukroņiem rokās metas ceļos un lūdz Dievu; tas izskatās diezgan skaisti, taču stāv rakstīts: lūdz Dievu vientulībā! Ielās le bieži redz mūkus, un tie izskatās ļoti cienīgi. Bet iedomājies tikai, māmiņ, vakar Teatīna ielā man garām savā karietē aizbrauca kāds augstāks garīdznieks, varbūt tas bija arhibīskaps, saproti — vecāks kungs, bet šis kungs paskatās pa karietes logu manī ar divām tādām acīm kā gvardes leitnantam! Tu, māmiņ, zini, ka es sevišķi augstu nevērtēju tos tavus draugus misionārus un mācītājus, bet Asaru Trīške noteikti ir tikai nieks pret šo kārumnieku prelāta tērpā...”

— Pfui! — izmeta konsula kundze apbēdināta.

— Te nu ir īstā Tonija! — piebilda konsuls.

Kā tā, Tomas?

Nu, vai tikai viņa nebūs to mazliet izaicinājusi... pārbaudes labad?... Es Toniju pazīstu! Un esmu gatavs galvot, ka šīs “divas tādas acis” viņu lieliski uzjautrināja... kas, jādomā, būs bijis arī vecā kunga nolūks.

Konsula kundze uz to neielaidās un turpināja lasīt: “Aizvakar vakarā pie Nīderpauricm bija viesības, tās bija brīnumjaukas, lai gan

ne arvien spēju izsekot sarunām un brīžiem vispārējais tonis man likās diezgan vaļīgs. Bija pat viens galma operas dziedātājs, kas dziedāja dziesmas, un kāds jauns gleznotājs, kas mani lūdza, lai es atļaujot gleznot savu portretu, no kā es tomēr atteicos, jo uzskatu to par nepiedienīgu. Vislabāk es izrunājos ar kādu Permanēdera kungu — vai Tu būtu kādreiz varējusi iedomāties, ka var būt arī tāds uzvārds? —viņš ir apiņu tirgotājs, patīkams, atjautīgs cilvēks nopietnos gados un vecpuisis. Viņš veda mani pie galda, un mēs turējāmies kopā, tāpēc ka visā sabiedrībā viņš bija vienīgais protestants, jo, lai gan viņš ir īsts minhenietis, viņa ģimene cēlusies no Nirnbergas. Viņš apgalvoja, ka mūsu firmā vārda pēc tam esot ļoti labi pazīstama, un vari iedomāties, Tom, kāds man bija prieks par cieņas pilno toni, kādā viņš to pateica! Viņš izvaicāja mani diezgan sīki par mums, cik mēs esot brāļu, cik māsu un tā tālāk. Viņš apvaicājās arī par Ēriku un pat par Grīnlihu. Viņš šad un tad iegriežas pie Nīderpauriem un laikam rīt piedalīsies izbraukumā uz Virmczeru.

Nu ardievu, mīļo māmiņ, nevaru vairāk parakstīt. Ja būšu dzīva un vesela, kā Tu arvien saki, tad palikšu šeit vēl trīs vai četras nedēļas, pēc tam varēšu jums par Minheni visu pastāstīt mutiski, jo vēstulē patiešām nezinu, no kuras vietas iesākt. Patīk man še ļoti, to es varu sacīt, tikai būtu kāda ķēkša jāiedresē pagatavot pieklājīgas mērces. Jo redzi, es taču esmu veca sieva, kam dzīve jau sen aiz muguras, un nekas man šeit vairs nav gaidāms; bet, ja, piemēram, Ērika kādreiz vēlāk dzīva un vesela šeit apprecētos, tad man tur nekas nebūtu pretī, to varu sacīt...”

Te konsulam atkal bija jāpārtrauc ēšana un jāatgāžas aiz smiekliem dīvānā.

Viņa ir nesamaksājama, māt! Kad Tonija grib mānīties, tad viņa ir nesalīdzināma! Esmu sajūsmināts par to, viņa vienkārši nav spējīga izlikties, lai arī atrastos tūkstoš jūdžu attālumā...

— Jā, Tomas, — konsula kundze atbildēja, — viņa ir labs bērns un pelna, lai būtu laimīga.

Tad viņa izlasīja vēstuli līdz beigām.

Otrā nodaļa

Aprīļa beigās Grīnliha kundze atgriezās atkal vecāku mājās, un, lai gan atkal viens dzīves posms bija nodzīvots, lai gan dzīve atkal ritēja pa vecam un viņai atkal vajadzēja piedalīties dievvārdos un klausīties Leas Gerhartes lasīšanu Jeruzalemes vakaros, — viņa tomēr nezaudēja savu jautro un cerību pilno omu, to skaidri varēja redzēt.

Tiklīdz viņas brālis konsuls bija to stacijā sagaidījis (viņa atbrauca no Bīhenes) un kopā ar viņu caur Holsta vārtiem iebraucis pilsētā, viņš nespēja atturēties, nepateicis tai komplimentu, ka viņa tomēr esot kaistākā sieviete ģimenē — tūliņ pēc Klotildes, un viņa atbildēja: Лк dievs, Tomas, kā es tevi neieredzu! Tā izsmiet mani, vecu sievu...

Tomasam tomēr bija sava taisnība: Grīnliha kundze bija ļoti labi saglabājusies un, noskatoties viņas kuplajos, pelnu pelēkajos, abpus galvvidus sabužinātajos, pie mazajām ausīm gludi atpakaļ atsukātajos un uz pakauša ar bruņurupuča ķemmi kopā saspraustajos matos, noskatoties viņas zilpelēko acu vēl arvien siltajā spīdumā, viņas daiļajā virslūpā, viņas sejas smalkajā ovālā un maigajā ādas krāsā, — ikviens viņai būtu devis nevis trīsdesmit, bet gan divdesmit trīs gadus. Viņa nēsāja ļoti elegantus zelta auskarus, kurus mazliet citādā izveidojumā bija nēsājusi jau viņas vecmāmuļa. Vaļīgs ņieburs no viegla, tumša zīda auduma ar atlasa atlokiem un mežģīņu uzplečiem piešķīra viņas stāvam apburošu maigumu...

Tonija, kā jau teikts, bija vislabākajā garastāvoklī, un ceturtdien, kad uz pusdienām ieradās konsuls Budenbroks, Budenbroku dāmas no Platās ielas, konsuls Kjēgcrs, Kjotilde un Zezemī ar Ēriku, viņa sīki un spilgti attēloja tiem Minheni, pastāstīja par tās alu, par tvaikotajām nūdelēm, par gleznotāju, kas vēlējies viņu gleznot, par galma ekipāžām, kas bija atstājušas uz viņu vislielāko iespaidu. Garām ejot, viņa pieminēja arī Permanēdera kungu, un, kad šajā vietā Filī Budenbroka izmeta dažas piezīmes, ka šāds ceļojums tiešām patīkams, bet ka nekādi praktiski panākumi, kā liekoties, neesot gūti, tad Grīnliha kundze to palaida gar ausīm, ar gluži neaprakstāmu cienību atmezdama atpakaļ galvu un tomēr lūkodama piespiest zodu pie krūtīm...

Starp citu, viņai kļuva par paradumu vienmēr, tikko lielajā priekšnamā noskanēja ārdurvju zvans, izsteigties uz kāpņu laukumiņa un palūkoties, kas atnācis... Ko tas varētu nozīmēt? To laikam gan zināja vienīgi īda Jungmane, Tonijas audzinātāja un ilggadējā uzticības persona, kura tad mēdza viņai pateikt kaut ko apmēram šādu: “Tonijiņ, manu bērniņ, gan redzēsi, ka viņš atnāks! Viņš taču negribēs palikt par tādu muļķi...”

Ģimenes locekļi bija mājās pārbraukušajai Tonijai no sirds pateicīgi par viņas jautrību: mājas noskaņa prasīt prasījās pēc uzmundrinājuma, proti, aiz tā iemesla, ka firmas šefa un viņa jaunākā brāļa savstarpējās attiecības, laikam aizritot, nebūt nebija uzlabojušās, bet gan vēl pasliktinājušās. Viņu māte, konsula kundze, kas ar sirdēstiem sekoja šīs nesaticības gaitai, ar mokām pūlējās būt viņiem par vidutāj u un tos kaut cik samierināt... Viņas pierunās daudzmaz kārtīgāk apmeklēt kantori Kristians bija uzņēmis ar izklaidīgu klusēšanu, bet sava brāļa Tomasa atgādinājumus noklausījies ar nopietnu, nemierīgu un domīgu apkaunojumu, bez mazākiem iebildumiem, lai pēc tam dažas dienas tiešām nodotos angļu korespondencei mazliet cītīgāk. Vecākajā brālī tomēr arvien vairāk un vairāk pieauga aizvien asākas nicināšanas jūtas pret jaunāko, kuras nebūt nepamazinājās no tā, ka Kristians šo jūtu izpausmi mēdza uzņemt bez pretestības un ar domīgi apkārt klīstošām acīm.

Tomasa sasprindzinātais darbīgums un viņa nervu stāvoklis neatļāva tam līdzjūtīgi vai kaut mierīgi iedziļināties Kristiānā sīkajos paskaidrojumos par viņa slimības mainīgajām parādībām, un savai mātei un māsai konsuls tās ar nepatiku nosauca par “pretīgas sevis novērošanas aušīgām sekām”.

Nenoteiktās sāpes Kristiānā kreisajā kājā pēc dažādu ārēju līdzekļu lietošanas kopš kāda laika bija izzudušas, bet apgrūtinātā barības norīšana pie galda jo bieži atkārtojās, un pēdējā laikā tai vēl pievienojās periodisks elpas trūkums, astmatiska aizdusa, ko Kristians vairākas nedēļas uzskatīja par plaušu diloni, ar sarauktu degunu un gariem aprakstiem pūlēdamies izskaidrot savai ģimenei tā būtību un iedarbību. Tika ataicināts doktors Grābovs. Viņš konstatēja, ka sirds un plaušas strādājot labi, bet elpas trūkums, kas Kristiānām šad un tad uznākot, esot kādu zināmu muskuļu kūtrības sekas, un ieteica elpošanas atvieglošanai, pirmkārt, vēdekli, otrkārt, zaļganu pulveri, kurš bija jāaizdedzina un kura dūmi jāieelpo. Vēdekli Kristiāns lietoja arī kantorī un uz šefa pārmetumu atbildēja, ka Valparaiso katram kantoristam karstuma dēļ vien esot bijis vēdeklis: Džonijam Tanderstormam... ak tu Kungs! — Bet, kad viņš kādā jaukā dienā, jau ilgāku laiku nopietni un nemierīgi savā sēdeklī grozījies, turpat kantorī izvilka no kabatas arī savu pulveri un sakūpināja sūrus, nelabi smirdošus dūmus, tā ka daži darbinieki sāka klepot, bet Markusa kungs kļuva bāls... tad notika atklāta sadursme, vesels skandāls, briesmīga izskaidrošanās, kas būtu novedusi pie tūlītējas abu brāļu savstarpējo sakaru saraušanas, ja konsula kundze nebūtu vēlreiz visu noklusinājusi un, saprātīgi pierunājot, atkal vērsusi par labu...

Nebija jau tas vien. Arī uz dzīvi, ko Kristians veda ārpus mājām visbiežāk kopā ar doktoru Gīzeki, savu skolas biedru, konsuls nolūkojās ar riebumu. Viņš nebija nekāds svētulis, nedz izpriecu pretinieks, tas labi atcerējās pats savus jaunības grēkus. Viņš arī to labi zināja, ka viņa tēvu pilsēta, šī ostas un tirdzniecības pilsēta, kur veikala darīšanās tik augsti cienījamie pilsoņi ar svētulīgu godīguma izteiksmi sejās

!>.lilija ar saviem spieķiem trotuārus, nebūt nebija nevainojamas monies mājvieta; par kantoru krēslos stingri nosēdētajām dienām te bija diezgan parasts atalgot sevi ne tikai ar smagiem vīniem un smagiem edieniem vien... Bet šos pašatalgojumus sedza biezs ārējā krietnuma mētelis, un, ja konsula Budenbroka pirmais bauslis bija “saglabāt ■īrējо izskatu”, tad šajā ziņā viņš bija gluži savu līdzpilsoņu pasaules uzskata varā. Advokāts Gīzeke piederēja pie tiem “zinātniekiem”, kas gluži omulīgi pielāgojās šai “tirgoņu” sadzīves formai, lai gan pats bija plaši pazīstams uzdzīvotājs, ko ikviens varēja redzēt jau no viņa izskata vien. Bet arī viņš, tāpat kā pārējie omulīgie dzīves baudītāji, prata uzvesties tā, lai izvairītos no nepatikšanām un saviem, politiskajiem un amata principiem saglabātu nevainojamu cieņu. Tikko bija paziņota atklātībā viņa saderināšanās ar Hūneusa jaunkundzi. I ātad viņš ieprecējās pašās pirmajās aprindās un ievērojamā pūrā. Viņš parūdīja izcilu interesi par pilsētas darīšanām, un runāja, ka tas tēmējot uz vietu domnieku krēslos un visbeidzot laikam arī uz vecā birģermeistara Everdīka sēdekli.

Turpretim viņa draugs Kristians Budenbroks, tas pats, kas reiz ar noteiktiem soļiem bija piegājis pie Meijeres de la Grānžajaunkundzes, pasniedzis tai puķu pušķi un teicis: “Cik jūs jauki tēlojāt, jaunkundzi”— Kristians sava rakstura dēļ un ilgo klaidoņa gadu ietekmē bija izvērties par daudz naivāka un bezrūpīgāka veida uzdzīvotāju un sirdslietās, tāpat kā visur citur, nebūt netiecās savas sajūtas apvaldīt, ciest klusu un saglabāt ārējo cieņu. Piemēram, par viņa sakariem ar kādu vasaras teātra statisti uzjautrinājās visa pilsēta, un Štūta kundze no Zvanulējēju ielas, tā pati, kas apmeklēja labākās aprindas, stāstīja to ikvienai dāmai, kas vien gribēja noklausīties, ka “Krišans” atkal reiz redzēts kopā ar to no “Tivoli” uz klajas, gaišas ielas.

Arī to neņēma sevišķi ļaunā... Sabiedrība uz visu to nolūkojās mazliet skeptiski, un par nopietna morāliska sašutuma parādīšanu nevarēja būt runa. Kristians Budenbroks un varbūt arī vēl konsuls Pēteris Dēlmanis, kam viņa galīgi izputinātais veikals bija ļāvis noslīdēt līdz tikpat vieglprātīgam dzīves veidam, bija iemīlēti kā jautrības uzturētāji un kungu sabiedrībā kļuvuši gluži nepieciešami. Bet viņi jau nebija ņemami nopietni — nopietnos darījumos ar viņiem nerēķinājās. Bija zīmīgi, ka visā pilsētā, klubā, biržā, ostā, par viņiem runājot, lietoja tikai viņu kristāmos vārdus: “Krišans” un “Pēteris”, un nelabvēļiem, kā Hāgenštrēmiem, bija pilnīgi atļauts smieties ne vien par Krišana dēkām un jokiem, bet arī par Krišanu pašu.

Viņš par to nedomāja vai arī, pēc sava paraduma brīdi pakavējies nemierīgās pārdomās, laida to pār galvu. Bet viņa brālis, konsuls, to

zināja; viņš zināja, ka Kristians viņu ģimenes pretiniekiem ir labs pieķeršanās punkts, un... šādu pieķeršanās punktu bija jau mazliet par daudz. Radniecība ar Everdīkiem bija tālīna, un pēc birģermeistara nāves tai vairs nebūs nekādas nozīmes. Krēgcriem vairs nebija nekāda svara, tie dzīvoja nomaļus, un viņiem bija daudz nepatikšanu ar dēlu... Nelaiķa krusttēva Gotholda nepiemērotā laulība arvien vēl palika kā kaut kas nepatīkams... Konsula māsa bija šķirta sieva, lai arī cerības uz jaunu apprecēšanos nebūt nebija jāatmet, — un turklāt vēl viņa brālim jābūt plencim, citiem par apsmieklu, ar kura izākstībām kungi, kas dienu pavadīja darbā, vai nu labvēlīgi, vai nicinoši smīnēdami, īsināja savas brīvās stundas un kurš turklāt vēl taisīja parādus un uz mēneša beigām, kad naudas tam vairs nebija, gluži atklāti ļāva maksāt savā vietā doktoram Gizekem... tiešs negods firmai.

Naidīgā nicināšana, ar kādu Tomass uzlūkoja savu brāli un kuru tas panesa ar domīgu vienaldzību, atspoguļojās visās tajās smalkajās sajūtu izpausmēs, kādas parasti novērojamas tikai starp ģimenes locekļiem, kas savā starpā cieši saistīti. Piemēram, ja saruna novirzījās uz Budenbroku ģimenes vēsturi, tad Kristians spēja nonākt tādā garastāvoklī, kas viņam nepavisam nepiederējās, — tas sāka ar dziļu nopietnību, mīlestību un apbrīnu runāt par savu tēvu pilsētu un saviem senčiem. Tādos gadījumos konsuls ar saltu piezīmi izbeidza sarunu. Viņš nespēja to paciest. Viņš savu brāli nicināja tik stipri, ka nevarēja pieļaut tam mīlēt to, ko mīlēja viņš pats. Viņam būtu labāk paticis, ja Kristians par to runātu Marcela Štengeļa izloksnē. Vai arī tā: Tomass izlasa kādu grāmatu, kādu vēsturisku darbu, kas atstāj uz viņu spēcīgu iespaidu un ko viņš siltiem vārdiem sāk slavēt. Un Kristians, šis nepatstāvīgais raksturs, kas pats nekādā ziņā nebūtu uzgājis šo grāmatu, viegli ietekmējas, ātri sajūsminās, šādi jau iepriekš sagatavots, izlasa to pašu, atrod to lielisku un sāk cik vien spēdams sīki un pamatīgi atstāstīt savas izjūtas... bet Tomasam kopš tā brīža grāmata ir zaudējusi savu pievilcību. Viņš ninā par to vienaldzīgi un salti. Viņš izliekas, it kā nebūtu to pat lasījis. Viņš atļauj to apbrīnot savam brālim vienam...

Trešā nodaļa

Konsuls Budenbroks nāca no “Harmonijas”— no lasīšanas pulciņa kungiem, kur viņš pēc otrajām brokastīm bija kādu stundu pavadījis, — atpakaļ uz Graudu ielu. Viņš pienāca pie sava īpašuma no otras puses, ātriem soliem devās gar dārzu pa bruģēto eju starp aizaugušajiem mūriem, kas savienoja iekšējo pagalmu ar priekšējo, izgāja i miri priekšnamam, pavaicāja virtuvē, vai viņa brālis mājās, — un lika viņam pateikt, kad tas pārnāks. Tad viņš izgāja cauri kantorim, I tu kantoristi, tam parādoties, zemāk noliecās pār savām pultīm, и raja savā personīgajā birojā, nolika cepuri un spieķi, uzvilka darba \ .irkus un apsēdās savā vietā pie loga pretim Markusa kungam. Starp i и,la uzkrītoši gaišajām uzacīm bija ievilkušās divas stāvas grumbas. I )zeltenais iemutis ar aizsmēķētu krievu papirosu nemierīgi šaudījās no viena mutes kaktiņa otrā. Kustības, ar kurām viņš pavilka sev tuvāk papīru un rakstāmlietas, bija tik īsas un asas, ka Markusa kungs ar diviem pirkstiem domīgi noglāstīja savas ūsas un gluži lēnām pavērsa pētījošu skatienu uz konsula pusi, bet jaunākie rakstveži ar sarauktām uzacīm saskatījās. Šefs bija dusmīgs.

Pēc pusstundas, kuras laikā nedzirdēja vairāk nekā kā tikai spalvu i'irkstienus un Markusa kunga vieglo ieklepošanos, konsuls pameta kalienu pāri zaļajai palodzei un ieraudzīja Kristiānu nākam pa ielu. I'as smēķēja. Viņš nāca no kluba, kur bija brokastojis un spēlējis kārtis. ( epure tam bija mazliet iešķībi uz pieres un roka vicināja dzelteno pieķi, kuru tas bija pārvedis no “viņējās puses” un kura rokturis bija no melnkoka izgriezta mūķenes biste. Varēja redzēt, ka viņa veselības stāvoklis ir labs un garastāvoklis vēl labāks. Dungodams pie sevis kādu dziesmiņu, viņš ienāca kantorī, pateica “labrīt, mani kungi!”, lai gan jau bija gaiša pavasara pēcpusdiena, un devās uz savu vietu, lai "tagad mazdrusciņ pastrādātu”. Bet konsuls piecēlās un, garām ejot, viņā pat nepaskatīdamies, pateica:

— Лк... uz pāriem vārdiem, mīļais!

Kristians gāja tam līdzi. Viņi diezgan steidzīgi izgāja cauri priekšnamam. Tomass bija salicis rokas uz muguras, un Kristians neviļus salika tāpat arī savējās un tad pagrieza pret brāli savu lielo degunu, kas virs gaiši rūsganajām, pēc angļu modes pāri mutei nokurinātajam ūsām ass un kaulains izliecās starp abiem vaigiem. Ejot pār pagalmu, Tomass sacīja:

— Tu man panāksi mazliet līdzi dārzā, draugs!

— Skaisti, — Kristians atbildēja. Tad sekoja ilgāks klusums, kamēr abi apgāja pa ārējo ceļu kreisajā pusē apkārt “portāla” rokoko fasādei un turpināja iet gar dārzu, kas patlaban riesa pirmos pumpurus. Beidzot konsuls spēji ievilka elpu un skaļā balsī izteica:

— Es nupat dabūju nejauki uztraukties tavas uzvešanās dēļ.

— Manas...

— Jā... “Harmonijā” man pastāstīja kādu piezīmi, ko tu vakar vakarā esi pateicis klubā un kas ir tik nepiedienīga, tik netaktiska un ārpus jebkura saprāta robežām, ka man trūkst vārdu... Un izgāšanās, protams, arī nav likusi uz sevi gaidīt. Tātad tu saņēmi nožēlojamu noraidījumu. Varbūt būsi tik laipns un lūkosi atcerēties?

— Ā!... Nu es zinu, ko tu domā... Kas tev to stāstīja?

— Vai tam kāda nozīme?— Dēlmanis. Un, protams, tādā balsī, ka arī tie, kas šo gadījumu vēl nezināja, tagad var citiem līdzi par to priecāties...

— Jā, Tomas, kad man jāsaka... Man tiešām par Hāgenštrēmu bija kauns!

—Tev bija par... Nu, tas taču ir... Klausies, tu! —iesaucāskonsuls, galvu piešķiebis, aiz satraukuma demonstratīvi kratīdams abas uz priekšu izstieptās rokas ar augšup pavērstām delnām. — Sabiedrībā, kas sastāv no tirgotājiem un zinātņu vīriem, tu ņem un pasaki, visiem dzirdot, ka, “taisnību sakot un dienas gaismā aplūkojot, visi veikalnieki ir blēži...”, tu, pats būdams tirgotājs, līdzdarbinieks firmā, kas visiem spēkiem cenšas būt absolūti godīga, nevainojami solīda...

— Лк tu debess, Tomas, es taču jokoju!... Lai gan... taisnību sakot...— Kristiāns piebilda, saraukdams degunu un pastiepdams mazliet piešķiebto galvu uz priekšu... Tā viņš pagāja vairākus soļus.

— Jokoji! Jokoji! — kliedza konsuls. — Es domāju, ka arī es saprotu jokus, bet tu jau redzēji, kā tavs joks tika iztulkots, Hermanis Hāgenštrēms tev jau pateica: “Es no savas puses varu teikt, ka savu darba lauku vērtēju ļoti augstu...” Un tā nu tu tur paliki sēžot, paklīdis cilvēks, kas savam arodam spļauj virsū...

— Jā, Tomas, iedomājies, ko tu par to teiksi! Es tev saku, uzreiz visa omulība bija pie velna... Visi smējās, it kā piekrizdami, ka man taisnība. Un tur sēž šis Hāgenštrēms un uzreiz briesmīgi nopietni saka: “Es no savas puses...” Šis stulbenis! Man tiešām bija kauns par viņu. Vēl vakar vakarā gultā es ilgi par to domāju, un pie tam man bija tik ērmota sajūta... Es nezinu, vai tu to pazīsti...

— Nepļāpā, lūdzams, nepļāpā! — pārtrauca viņu konsuls. No nepatikas viņam drebēja viss ķermenis. — Es varu pieļaut... es pieļauju, ka šī atbilde nesaskanēja ar vispārējo noskaņojumu, ka tajā bija daudz bezgaumības. Bet, lai tādas lietas sacītu, tad ir jāapskatās, kam to saka... ja vispār tas ir jāsaka... un ar savu muļķību nedrīkst nostādīt sevi tādā stāvoklī, lai var saņemt tik dzēlīgas atbildes! Hāgenštrēms izmantoja šo gadījumu, lai mums... jā, nevis lai tev vien, bet gan mums iekostu, vai tad tu nesaproti, ko šis viņa “es no savas puses” nozīmē? — “Šādas zināšanas jūs laikam gan smejaties sava brāļa kantorī, Budenbroka kungs?” Lūk, to tas nozīmē, tu ēzeli!

— Nu... ēzelis... — atkārtoja Kristians un apmulsis un nemiera pilns sarauca seju.

Galu galā tu nepiederi vienīgi pats sev, — konsuls turpināja, — un а Hiičr man tas ir puslīdz vienaldzīgi, ja tu sevi personīgi padari smieklīgu... mm kur gan tu nedari sevi smieklīgu! — viņš kliedza. Viņš bija bāls, un ateja skaidri saredzēt zilās dzīsliņas viņa šaurajos deniņos, virs kuriem H mti atkāpdamies bija izveidojuši divus ielokus. Vienu savu palso uzaei tas lutv ja savilcis uzaugšu, un pat stīvo, cieti saskrullēto ūsu galos bija kaut kas |oti dusmīgs. Viņa roku mājieni it kā svieda vārdus uz grantētā celiņa pie Kristiānā kājām... — Tu padari sevi smieklīgu ar savām mīļākajām, и saviem āksta jokiem, ar savām slimībām, ar savām zālēm...

— Nu, Tomas, — sacīja Kristians, nopietni purinādams galvu nu mazliet neveikli paceldams augšup rādītāja pirkstu. — Kas uz to atliecas, tad redzi, to tu nevari tā pilnīgi saprast... Te nu ir tā, ka... Stīvu sirdsapziņu vajag turēt, tā sakot, kārtībā... Es nezinu, vai tev Ins zināms... Grābovs man parakstīja ziedi priekš kakla muskuļiem... labi! Ja es to nelietoju, ja es tās lietošanu pārtraucu, tad jūtos pilnīgi pazudis, nevarīgs un vārgs, kļūstu nemierīgs un nedrošs, un bailīgs un viss liekas nekārtībā, un es nekā nevaru norīt. Turpretī, kad es to lietoju, tad jūtos izdarījis savu pienākumu un viss man ir kārtībā; tad man ir tīra sirdsapziņa, esmu kluss un mierīgs un varu viegli norīt, liet vai zini, man liekas, ka tas nav no tās ziedes... bet galvenais te ir, ka iedoma, saproti mani pareizi, ka iedoma var tikt aizdzīta ar otru Iedomu, tā sakot, ar pretiedomu... Es nezinu, vai tu to pazīsti...

— Jā! Jā! —sauca konsuls un labu brīdi turēja galvu saķēris abās rokās... — Tad dari taču tā! Rīkojies pēc šī padoma! Bet nerunā par lo! Nepļāpā par to! Liec taču mieru citiem ar savām pretīgajām iedomām! Arī ar savu nepieklājīgo pļāpību no rīta līdz vakaram tu padari sevi smieklīgu! Bet to es tev saku un vēlreiz atkārtoju: man ir pilnīgi vienalga, par kādu neiru tu sevi personīgi pataisi, bet es aizliedzu tev — vai dzirdi? — es tev aizliedzu kompromitēt firmu tādā veidā, kā tu to izdarīji vakar vakarā!

Kristians uz to neatbildēja, bet gausi pārbrauca ar roku pār saviem jau paretajiem, iesarkanajiem matiem, nemiera pilnu nopietnību sejā raudzīdamies bezmērķīgi apkārt. Bez šaubām, viņš domās vēl kavējās pie sava pēdējā izteiciena. Iestājās klusums. Tomass klusā izmisumā soļoja tālāk.

—Tu saki, —viņš atsāka no jauna, — ka visi tirgotāji esot blēži... Labi! Tev tavs darbs ir apnicis? Tu nožēlo, ka esi kļuvis tirgotājs? Toreiz tu panāci tēva atļauju...

— Jā, Tomas, — Kristians domīgi sacīja, — es tiešām velētos labāk studēt! Universitātē, zini, — tur droši vien ir tīri jauki... Aiziet turp, kad tīkas, gluži brīvprātīgi, nosēžas un klausās, kā teātrī...

— Kā teātri... Kafešantānā— tur ir tava īstā vieta, par klaunu... Es nejokoju! Tā ir mana visnopietnākā pārliecība, ka patiesībā tas ir tavs slepenais ideāls! — iekaisis runāja konsuls, bet Kristians neteica nekā pretim; viņš domu pilns lūkojās gaisā.

— Un tev pietika nekaunības izteikt tādu piezīmi, tev, kuram nav pat nojautas... ne mazākās nojautas par to, kas ir darbs, tu savu dzīvi aizpildi ar teātriem, ar apkārt dauzīšanos, ar pasaules smīdināšanu, smeldamies tur veselu lērumu visādu sajūtu un izjūtu, un stāvokļu, ar kuriem tad pats vēlāk noņēmies kā nerrs, tos vērodams un lolodams un bez kauna par tiem pļāpādams...

— Jā, Tomas,— sacīja Kristians mazliet apbēdināts, atkal pārlaizdams roku pār galvvidu, — tas tiesa; tu to gluži pareizi pateici. Tā, redzi, ir tā starpība starp mums. Tu jau arī labprāt noskaties dažu teātra izrādi, un, starp mums runājot, arī tev senāk ir bijušas savas dēciņas, un vienu laiku tu tāpat biji meties uz romāniem un dzejoļiem un tamlīdzīgi... Bet tu arvien esi pratis to visu tik labi savienot ar kārtīgu darbu un dzīves nopietnību... Man, saproti, tas neizdodas. Manī tas otrs, tās blēņas, satver un saēd visu, saproti, un kārtīgajai dzīvei nekas neatliek pāri... Es nezinu, vai tu mani saproti...

— Tātad tu pats arī to ieskati! — izsaucās Tomass un apstājās, sakrustojis rokas uz krūtīm. — Tu pats atzīsti to tik satriekts un tomēr atstāj visu pa vecam! Vai tad tu esi suns, Kristiān?! Katram cilvēkam taču ir savs lepnums, Dievs apžēlojies! Neviens taču neturpina tādu dzīvi, kuru pats nedrīkst pat aizstāvēt! Bet tu esi tāds! Tā ir tava būtība! Lai tikai tu ko varētu izjust un izprast, un aprakstīt... Nē, mana pacietība ir galā, Kristiān! — Un konsuls strauji atkāpās soli atpakaļ, ar spēcīgu mājienu nolaizdams roku uz leju... — Tā ir galā, es tev saku! Tu aizņem vietu, bet nekad nenāc kantorī... taču tas nav tas, kas mani satrauc. Ej un nopleikā savu dzīvi, tāpat kā līdz šim esi darījis! Bet tu kompromitē mūs, mūs visus, lai kur tu ej un lai kur tu stāvi! Tu esi augonis, kas trun mūsu ģimenes ķermenī! Tu esi par samaitāšanu visai mūsu pilsētai, un, ja šī māja būtu mans īpašums, es tev parādītu durvis, izsviestu ārā, pa durvīm ārā! — viņš kliedza, ar plašu rokas mājienu aptverdams dārzu, pagalmu, lielo priekšnamu... Viņš vairs nevaldīja pār sevi. Ilgi krājies niknums lauztin lauzās laukā...

— Kas tev nāk prātā, Tomas! — izsaucās Kristians. Viņu bija pārņēmusi dusmu lēkme, kas izskatījās diezgan dīvaini. Viņš stāvēja pozā, kādā parasti stāv līkkājaini cilvēki, mazliet saliecies, gandrīz kā jautājuma zīme; galva, vēders un ceļi bija izbīdīti uz priekšu, un viņa apaļās, dziļi iegrimušās aeis, ko tas bija plati iepletis, apņēma tumšs apsarkums, kas sniedzās līdz pat vaigu kauliem gluži tāpat kā

■ пик viņa tēvam, kad tas dusmojās. — Kā tu ar mani runā? — viņš и. iraucās. — Ko cs tev esmu nodarījis! Esai/.iešu arī pats, tev nemaz

и. iv vajadzīgs mani izsviest. Fui! — viņš piebilda un pavadīja šo vārdu и īsu, aprautu rokas tvērienu uz priekšu, it kā ķertu mušu.

Savādi bija tas, ka Tomass nebūt neatbildēja uz to vēl dusmīgāk, bet, klusu ciezdams, nolieca galvu un tad lēnām atkal iesāka soļot pa dārzu. Likās, viņš izjūt apmierinājumu un tam kļuvis vieglāk no tā,

к. i beidzot izdevies brāli sakaitināt... piedabūt to kaut vai enerģiski atbildēt, parādīt pretestību.

— Tu vari man ticēt, — viņš mierīgi sacīja, atkal salikdams rokas и/ muguras, — ka šī izrunāšanās man tiešām dara sāpes. Kristian, bet tai reiz bija jānoliek. Šādas sadursmes ģimenē ir briesmīgas, bet mums vajadzēja reiz izrunāties... un mēs varam par šīm lielām parunāt gluži mierīgi, manu zēn. Tu neesi savā tagadējā stāvoklī ar sevi mierā, kā es redzu, vai nav tiesa?...

— Jā, Tomas, tu to esi gluži pareizi uztvēris. Redzi, sākumā es biju ļoti apmierināts... un man jau še taču ir labāk nekā kādā svešā uzņēmumā. Bet kā man trūkst — tā ir patstāvība, man liekas... Esmu vienmēr tevi apskaud is, redzēdams tevi sēžam un strādājam, jo patiesībā tev tas nemaz nav darbs; tu nestrādā tāpēc, ka tev ir jāstrādā, — tu strādā kā kungs un šefs un liec citiem priekš sevis strādāt, un taisi savus aprēķinus, un valdi, un esi brīvs... Tas ir pavisam kas cits...

— Labi, Kristian, vai tu nevarēji pasacīt to jau agrāk? Tev taču ir pilnīga brīvība padarīt sevi patstāvīgu vai patstāvīgāku. Tu taču zini, ka tēvs tiklab tev, kā man ir novēlējis iepriekšēju mantojuma daļu, 50 000 zelta markas katram, un ka es jebkurā brīdī esmu gatavs izmaksāt tev šo summu saprātīgai izlietošanai. Gan Hamburgā, gan arī citur arvien var atrast drošus, bet nelielus uzņēmumus, kuriem būtu vajadzīgs kapitāla ieguldījums un kuros tu varētu iestāties par līdzdalībnieku... Labi, padomāsim par to vēl katrs atsevišķi un pie gadījuma izrunāsimies par to arī ar māti. Pašreiz man nav vaļas, un pagaidām tu varētu vēl kārtot savas angļu korespondences, esi tik labs...

Ko tu domā, piemēram, par “H. C. F. Burmēsteru un komp.” Hamburgā? —jau priekšnamā viņš vēl iejautājās... — Imports un eksports. Es šo vīru pazīstu. Esmu pārliecināts, ka tas neatteiktu...

Tas notika piecdesmit septītā gada maija beigās. Jūnija sākumā Kristiāns jau bi ja ceļā uz I lamburgu caur Bīheni... smags zaudējums klubam, teātrim un visai vaļīgākajai sabiedrības daļai pilsētā. Visi uzdzīvotāji, starp tiem ari doktors Gīzeke un Pēteris Dēlmanis, atvadījās no Kristiānā piestātnē, pasniedza tam puķes un pat cigārus, pie tam viņi vai plīsa aiz smiekliem... bez šaubām, atceroties visas tās anekdotes, ko Kristians

viņiem bija stāstījis. Pēdējā brīdī advokāts doktors Gīzeke, visiem pārējiem kliedzot “hallo!”, piesprauda Kristiānām pie mēteļa lielu kotiljona ordeni no zelta papīra. Šis ordenis bija nācis no kāda nama ostas tuvumā, no viesnīcas, virs kuras durvīm naktis spīdēja sarkana laterna, no vaļīgas sastapšanās vietas, kur pastāvīgi valdīja jautrība... Ordenis bija piešķirts aizbraucošam Krišanām Budenbrokam par sevišķiem nopelniem.

Ceturtā nodaļa

Pie ārdurvīm zvanīja, un Grīnliha kundze pēc sava jaunā paraduma parādījās trepju laukumiņā, lai palūkotos pāri balti lakotajām margām lejā priekšnamā. Bet, tikko durvis tur apkašā bija atvērtas, viņa ar strauju kustību pārliecās vēl tālāk pār margām, tad atmetās atpakaļ, ar vienu roku piespieda pie lūpām mutautiņu, ar otru saņēma ciešāk kopā svārkus un, mazliet saliekusies, steidzās augšup... Uz otrā stāva kāpnēm viņa sastapa Jungmaņa jaunkundzi, kurai dziedošā balsī nez ko pačukstēja, un Ida priecīgā izbīlī atbildēja kaut ko polisku, kas izklausījās kā “meibožekohhane”.

Konsula Budenbroka kundze tobrīd sēdēja ainavu istabā un ar divām lielām koka adatām adīja šalli, segu vai ko tamlīdzīgu. Bija rīta vienpadsmitā stunda.

Piepeši kolonnu zālē parādījās istabene, pieklauvēja pie stikla durvīm un, ļodzīgi soļodama, ienesa konsula kundzei vizītkarti. Konsula kundze paņēma karti, sagrozīja taisnāk brilles —jo, strādājot rokdarbus, viņa arvien uzlika brilles — un sāka lasīt. Tad viņa paskatījās uz augšu meičas sārtajā sejā, izlasīja vēlreiz un atkal palūkojās meičā. Beidzot viņa laipni, bet stingri noprasīja:

— Kas tur ir, mīļā? Ko tas nozīmē?

Uz kartes bija lasāms: “H. Nope un komp.” Bet tiklab “H. Nope”, kā arī “un” bija pāršņāpti ar zilu zīmuli, tā ka palika tikai “komp.”.

— Jā, konsula kundze, — meiča atbildēja, — tur ir viens kungs, bet nemāk runāt vāciski un ir par daudz jocīgs.

— Lūdz kungu iekšā! — pavēlēja konsula kundze, jo nu viņa noprata, ka tas būs šis “komp.”, kas vēlas, lai to ielaiž. Istabene aizgāja. Tūliņ pēc tam stikla durvis atvērās no jauna, ielaižot druknu vīrieti, kurš brīdi palika krēslainajā istabas galā stāvam un, gari stiepdams, kaut ko pateica, kas izklausījās kā: “Man tas gods...”

— Labrīt, — sacīja konsula kundze. — Esiet tik laipns, nāciet tuvāk! — Pie tam viņa, viegli ar roku atspiedusies uz dīvāna polstējuma, mazliet pacēlās, jo nezināja, vai būtu vietā piecelties pavisam...

Es sev at|āvos... — atbildēja kungs, atkal gari stieptā, tīkami dziedoša balsī, goddevīgi noliecies, panākdams divus soļus tuvāk, pēc uni atkal apstājās un, it kā ko meklēdams, lūkojās apkārt, — viņš vai m» izraudzīja sēdekli, vai arī vietu, kur nolikt cepuri un spieķi, jo tos •luīs — arī spieķi, kura līkais, nagveidīgais raga rokturis bija vismaz pēdu garš, — viņš bija paņēmis sev līdzi istabā.

Tas bija vīrietis ap gadiem četrdesmit. īsiem locekļiem un stipri tukls, viņš bija tērpies vaļējos, brūnos rupjas drānas svārkos un gaišā, puķainā vestē, kas ar mīkstu uzkalnu sedza viņa vēderu, pār kuru nostiepās zelta pulksteņķēde ar veselu pušķi, veselu kolekciju karuļu — gan raga, gan kaula, gan sudraba un koraļļu; kājās viņam bija nenoteiktas zaļganpelēkas krāsas bikses, kas likās mazliet par īsām un bija šūtas no ārkārtīgi stīva auduma, jo to apakšgali bez krokām kā apaļi gredzeni apņēma strupo un plato zābaku stulmus. Palsās, retās, par muti nokārušas bārkstīm līdzīgās ūsas piešķīra viņa apaļajai galvai ar plakano degunu un diezgan plānajiem, nesasprogotajiem matiem kaut ko no roņa izskata. Gluži pretstatā ūsām svešā kunga bārdiņa starp apakšlūpu un zodu izslējās uz priekšu diezgan spuraini. Vaigi tam bija ārkārtīgi resni un trekni un, it kā dzīdamies augšup tuvāk pie acīm, padarīja tās par divām pavisam šaurām spraudziņām, kuru palos izveidojās sīkas krunciņas. Tas piedeva šai uzblīdušajai sejai sajauktu i sapīkuma, i godīgas, nevarīgas, aizkustinošas labsirdības izteiksmi. Zem mazā zoda lejup līdz baltajai, tievajai kaklasaitei noslīdēja stāva līnija... tas bija viņa guznai līdzīgais kakls, kas droši vien neciestu augsto apkaklīti. Sejas apakšdaļa un kakls, pakausis un skausts, vaigi un deguns — viss mazliet bezformīgs, it kā uzpūsts saplūda cits ar citu... Sejas āda no visiem šiem uzbildumiem likās pārmērīgi uzspīlēta, un dažās vietās, piemēram, zem ausīm un abpus deguna, tajā ievilkās sarkanas svītras... Ar vienu īso, balto un tuklo roku šis kungs turēja savu spieķi, otrā bija zaļa tiroliešu platmalīte, greznota ar kalnu kazas bārdas pušķīti.

Konsula kundze bija noņēmusi brilles un vel arvien, mazliet pacēlusies, balstījās ar roku uz dīvāna.

— Ar ko varu jums pakalpot? — viņa vaicāja laipni, bet noteikti.

Te kungs ar apņēmīgu kustību nolika savu cepuri un spieķi uz harmonija vāka, apmierināts saberzēja atbrīvotās rokas, uzticīgi palūkojās ar gaišajām, aizplūdušajām ačelēm konsula kundzē un teica:

— Lūdzu cienīto kundzi piedot par manu kartīti; man citas nebija pie rokas. Mans vārds ir Permanēders, Āloiss Permanēders no Min-henes. Varbūt cienītā kundze būs jau manu vārdu dzirdējusi no savas meitas kundzes.

To visu viņš izrunāja savā stūrainajā dialektā, skali, ar mazliet cietu pieskaņu, draudzīgi mirkšķinādams šaurās actiņas, kas likās sakām: “Mēs taču saprotamies...”

Tagad konsula kundze bija pilnīgi piecēlusies un ar sānis pašķiebtu galvu un izstieptām rokām gāja viņam pretim...

— Permanēdera kungs! Jūs tas esat? Protams, mana meita man pārjums stāstīja, Es zinu, cik jūs daudz tikāt darījis, lai manai meitai Minhenē pavadītais laiks k|ūtu tīkamāks un interesantāks... Un tagad liktenis jūs atvedis mūsu pilsētā?

— Kā re’, ā re če! — Permanēdera kungs sacīja, apsēzdamies netālu no konsula kundzes atzveltnī, uz kuru viņa ar cēlu mājienu bija norādījusi, un sāka omulīgi ar abām rokām berzēt savas apaļās, strupās kājas...

— Kā, lūdzu? — konsula kundze vaicāja.

— Kā re’, klāt’nās! — Permanēdera kungs atbildēja, pārstādams berzēt ceļus.

— Jauki! — konsula kundze pateica, lai gan nekā nesaprata, un, salikusi rokas klēpī, atslējās dīvānā, likdamās apmierināta. Bet Permanēdera kungs to manīja; viņš saliecās uz priekšu, novilka ar roku, Dievs vien zina, kālab, gaisā vairākus lokus un ar lielu piepūli izrunāja:

— Cienītai kundzei še ku... brīnums!

— Jā, jā, mīļais Permanēdera kungs, tas tiesa! — konsula kundze priecīgi attrauca un, kad arī tas nu bija nodarīts, tad iestājās klusums. Bet, lai klusumu kaut kā aizpildītu, Permanēdera kungs it kā vaidēdams nopūtās:

— Tur jau, rau, i’ tas krusts!

— Hm... kā, lūdzu? —konsula kundze jautāja, pavērsdama savas gaišās acis mazliet sānis.

— Г tas krusts! — Permanēdera kungs atkārtoja ļoti skaļi un rupjā balsī.

— Jauki, — konsula kundze noteica it kā mierinādama; tā arī šis jautājums bija izsmelts.

— Vai atļauts vaicāt, —viņa turpināja, —kā jums gadījās atbraukt tik tālu uz šejieni? No Minhcnes prāvs ceļojums...

— Vien’ darīšan’,— Permanēdera kungs atbildēja, mētādams roku šurp un turp. — Mazs veik’liņš, cienītā kundze, a’ Valkmīles alusdarītav’!

— Ā, pareizi, jūs taču esat apiņu tirgotājs, mīļais Permanēdera kungs! “Nope un komp.” — vai ne tā? Lisicl pārliecināts, es no sava dēla, konsula, esmu dzirdējusi daudz teicama par jūsu lirmu, konsula kundze laipni runāja.

Bet Permanēdera kungs lūkoja glaimu noraidīt:

Ko nu. Pa’ to nav vērts runāt. Bet vispirmā kārtā lieta i’ gan tā, 1.1 es vēlējos izteikt savu padevību cienītai kundzei un atkalredzēties ii' Grīnliha kundzi! Tur i’ iemesla atlikām, lai ceļa nebītos!

Pateicos, —konsula kundze sirsnīgi sacīja, pasniegdama viņam vēlreiz roku, pagriežot delnu uz augšu. — Bet nu jāpaziņo manai meitai! — viņa piebilda, uzceldamās un iedama pie izšūtās zvaniņa saites, kas karājās blakus stikla durvīm.

Jā, die’s tē’s deb’sīs, kāds man būs prieks! — izsaucās Perma-nedera kungs, ar pūlēm pagriezdamies līdz ar krēslu uz durvju pusi.

— Būs ga’ ma’ prieks... — viņš atkārtoja, it kā aizlidojis domās kaut kur tālu, pie tam aplūkodams tapetes, lielu Sevras tintnīcu uz rakstāmgalda un istablietas. Tad vairākreiz atkārtoja: — Лк, kas pa’ krustu!... Kas pa’ krustu!... —un atkal saberzēja ceļus un bez redzama iemesla smagi nopūtās. Tā apmēram pagāja laiks līdz Grīnliha kundzes atnākšanai.

Varēja redzēt, ka viņa katrā ziņā bija mazliet uzposusies — uzvilkusi gaišu ņieburu, sabužinājusi matus. Viņas seja bija svaigāka un košāka nekā jebkad. Mēles galiņš šķelmīgi rotājās mutes kaktiņā...

Tikko viņa bija ienākusi, Permanēdera kungs uzlēca kājās un ar milzīgu aizrautību devās tai pretī. Viņā viss atdzīvojās. Viņš satvēra tās abas rokas, sakratīja un sauca:

— Jā, Grīnliha kundze! Jā, lai Dievs jūs svētī! Jā, kā jums pa šo laiku klājies? Ko jūs š’tik ilgi te darījāt? Kungs, ku’man neprātīgs prieks! Vai jūs atminat vēl p’ reizei Minheni, mūsu kalnus? Ai jā, gā’ gan jautri, vai ne? Un te es a’kal klāt’ nās! Kas to būt’ varēj’s domāt...

Arī Tonija no savas puses apsveica to ļoti sirsnīgi, pievilka tuvāk krēslu un sāka tērzēt ar viņu par savām Minhenes dienām... Tagad saruna ritēja bez traucējumiem, un konsula kundze tai sekoja, šad tad saudzīgi un uzmudinoši pamādama ar galvu Permanēdera kungam, pārtulkodama vienu vai otru teicienu literārā valodā, un, pati ar sevi ļoti apmierināta, ka pareizi sapratusi, ikreiz atlaidās pret dīvāna atzveltni.

Permanēdera kungam tagad vajadzēja arī Antonijas kundzei paskaidrot, kā viņš šeit gadījies, bet viņš savam “veik’liņam” ar alus-darītavu acīm redzami piešķīra tik maz nozīmes, ka iznāca tā, it kā viņam patiesībā nebūtu gluži nekas darāms. Turpretī viņš ar ļoti možu interesi apvaicājās par konsula kundzes otru meitu un dēliem, ļoti nožēlodams, ka Klāras un Kristiānā nav mājās, jo viņš "j’sen” vēlējies iepazīties ar “vis’ģimen’“... Par to, cik ilgi viņš palikšot šeit pilsētā, tas izteicās ļoti nenoteikti, bet, kad konsula kundze ierunājās; — Es katru brīdi gaidu atnākam brokastīs savu dēlu, Permanēdera kungs, vai nedarīsiet mums to patikšanu apēst pie mums kādu sviestmaizi?... —tad viņš šo aicinājumu jau pieņēma, iekams tas nebija vēl izteikts, ar tādu gatavību, it kā būtu uz to gaidījis.

Atnāca konsuls. Viņš bija atradis ēdamistabu tukšu un ieradās savos kantora svārkos — steidzīgs, mazliet pieguris un nevaļīgs, lai lūgtu pasniegt sev mazu uzkodu... Bet, tikko tas ieraudzīja svešādo viesi ar brūnajiem svārkiem no rupjās drānas un daudzajiem pulksteņa karuļiem un pamanīja uz harmonija viesa cepures pušķi, tūdaļ ar lielu uzmanību pacēla galvu un, tiklīdz bija nosaukts viesa vārds, ko viņš tik bieži bija dzirdējis no Antonijas kundzes lūpām, pameta žiglu skatienu uz māsu un steidzās apsveikt viesi ar vislielāko laipnību... Konsuls pat neapsēdās. Visi tūliņ devās lejā, kur Jungmaņa jaunkundze jau bija uzklājusi galdu, uz kura sīca patvāris — īsts patvāris, mācītāja Tiburcija un viņa sievas dāvana.

P’jums skaisti, — sacīja Permanēdera kungs, apsēzdamies un pārskatīdams galdu ar daudzajiem aukstajiem ēdieniem... Reizi pa reizei, īstenībā gandrīz vai visu laiku, viņš uzruna “jūs” vietā lietoja “tu”.

— Nav gluži no galma brūža, Permanēdera kungs, tomēr baudāmāks nekā mūsu pilsētas brūvējumi, — konsuls ielēja viņam brūni putojošo porteri, ko viņš pats ap šo laiku mēdza iedzert.

— Laipni pateicos, kaimiņ! — atbildēja Permanēdera kungs gremodams un nemaz nemanīja izbijušos skatienu, ko Jungmaņa jaunkundze tam uzmeta. Tomēr porteri viņš baudīja tik atturīgi, ka konsula kundze lika uznest pudeli sarkanvīna, pēc tam viņš kļuva manāmi Žirgtāks un atkal iesāka tērzēt ar Grīnliha kundzi. Sava vēdera dēļ viņš sēdēja atstatu no galda, ceļus plati iepletis un vienu no savām īsajām, tuklajām rokām lielāko tiesu nolaidis gar krēsla atzveltni lejup, un, resno galvu ar roņa ūsām mazliet pašķiebis uz vienu pusi, ar parupju omulību, silti un sirsnīgi blisinādams šaurās ačeles, klausījās Tcnijas tērzēšanā.

Viegli un graciozi palīdzot viņam sadalīt ceptās reņģes, jo Per-manēderam šajā jomā nebija nekādu iemaņu, Tonija sarunā pa reizei iepina arī kādu apcerējumu par dzīvi...

— Cik skumji taču tas ir, Permanēdera kungs, ka viss labais, dziļais dzīvē tik ātri paiet! — viņa teica attiecībā uz savu Minhenes viesošanos; tad uz brītiņu atlika nost nazi un dakšiņas un nopietni paraudzījās augšup uz griestiem. Starp citu, viņa šad un tad jocīgi un bez panākumiem mēģināja runāt bavāriešu izloksnē...

Kad visi vēl sēdēja pie galda, pie durvīm pieklauvēja un kantora māceklis ienesa telegrammu. To lasīdams, konsuls laida caur pirkumu savu garo ūsu, un, lai gan bija manāms, ka viņa domas ir stipri nodarbinātas ar telegrammas saturu, taču viņš pavisam vieglā tonī vērsās pie ciemiņa?

Kā veicas ar darīšanām, Permanēdera kungs?... — Un tūliņ ai uzsauca kantora māceklim: — Viss kārtībā... — Pēc tam jaunais i ilvēks veikli nozuda.

Ek nu, kaimiņ! —atbildēja Permanēdera kungs, pagriezdamies pret konsulu ar to nevarību, kāda piemīt cilvēkiem, kam resns un stīvs I akls, tagad nokārdams gar sāniem otru roku. — Pa’, to nav n’maz ko runāt, tās ir tīrās mokas! Jo, re ku\ Minhene, — savas pilsētas vardu viņš vienmēr izrunāja tā, ka tikai ar minēšanu varēja uzminēt, ko viņš teicis, — Minhene nav n’kāda darīšanu pilsēta... Tur kat’s grib sava miera, sava mēra... Un depešas n’kad nelasa pie galda. Viss tas iet pie mums pēc cita raksta, velis ārā!... Laipnu p’dies, es ņemšu pa’ vē’ glāzīti... Tas i’ tas krusts! Mans kompanjons Nope j’ sen grib iet uz Nirnbergu, tur i’ birža, uzņēmīgs gars... bet es savu Minheni neatstāšu... to ti’ nē! —Tas i’ tas krusts!... Un, re če, konkurence tiku tikām visur... Un eksports, tas, k’teikt, paliek gluži smieklīgs... Pat Krievijā, kā dzird, drīz paši sākšot stādīt...

Bet piepeši viņš uzmeta konsulam neparasti žiglu skatienu un sacīja:

— Tomēr... es n’ drusciņ nekā nesaku, kaimiņ! Tīri jauks veikaliņš! Es tais’ smuku naudu ar akcij' brūzi, ku’ Nīderpaurs i’ direktors, ziniet. Tā senāk bij ’ pavisam mazapvienīb’, bet mēs dev’ tiem kredīt’ un ņaud’... pa četr’ procent’ uz. hipotēkām... Lai viņ’ var paplašināt telp's... Un tag'd tiem iet uz augš’, un es tais’ apgrozījum’s un gada ienākum’s,— nav k’teikt! nav k'teikl! — Permanēdera kungs nobeidza, pateikdamies atraidīja papirosu un cigāru, izvilka, pirms tam palūdzis atļauju, no kabatas savu pīpi ar garu raga galviņu un, ietinies dūmos, ielaidās ar konsulu tirdznieciskā sarunā, kas pēc tam pārgāja uz politiku — Bavārijas attiecībām ar Prūsiju, karali Maksi un ķeizaru Napoleonu... un to visu Permanēdera kungs reižu reizēm sapiparoja ar pilnīgi nesaprotamiem valodas ziediem, bet klusuma brīžus aizpildīja ar grūti jebkādā sakarā ar sarunu saistāmām nopūtām, kā, piemēram: “Tā tik i’ jakts!” vai arī: “Tād’ tā būšan’l...”

Jungmaņa jaunkundze aiz brīnumiem bieži aizmirsa pat kumosu mutē sakodīt un bez valodas vērās viesī ar savām spožajām, brūnajām acīm, pie tam nazi un dakšiņas turēji uz galda stāvus, vieglītēm šķobīdama tos uz vienu un otru pusi. Tādas skaņas šīs telpas vēl nekad nebija dzirdējušas, tādi dūmi vēl nekad nebija tajās kūpējuši, šāda aizskaroši ncuzvedīga omulība tām līdz šim bija bijusi sveša... Konsula kundze, bažīgi apvaicājusies par tām pārestībām, kādas Bavārijā droši vien jāpanes starp tik daudziem katoļiem tik mazai evaņģēliskai draudzei, palika sēžam laipnā nesaprašanā, bet Tonija ēšanas laikā lika kļuvusi mazliet domīga un nemierīga. Konsuls turpretim kavēja sev laiku gluži teicami, viņš pat palūdza mātei, lai liek atnest vēl otru pudeli sarkanvīna, un silti uzlūdza Permanēderu viesos arī pie sevis Platajā ielā; viņa sieva būšot ārkārtīgi priecīga...

Pilnas trīs stundas pēc savas atnākšanas apiņu tirgotājs sāka rīkoties uz aiziešanu, izdauzīja pīpi, iztukšoja savu glāzi, nokristīja vēl kaut ko nezināmu par “krustu” un piecēlās...

— Man t’s gods, cienītā kundze... Palieciet a’ Dievu, Grīnliha kundze... Paliec a’ Dievu, Budenbroka kungs... — Pie šiem vārdiem Ida Jungmane pat sarāvās un mainīja sejas krāsu... — Labudien, jaun kundz... — Promiedams viņš teica: — Labudien!...

Konsula kundze ar dēlu saskatījās... Permanēdera kungs bija pateicis, ka tagad atgriezīšoties savā viesnīca pie Trāves, kur viņš apmeties...

— Manas meitas draudzene ar savu vīru, — sacīja vecā dāma, vēlreiz pieiedama Permanēdera kungam tuvāk, — ir ļoti tālu, laikam gan visā drīzumā mums nebūs izdevības parādīt tiem savu atzinību par viņu viesmīlību. Bet, ja jūs, cienīts kungs, darītu mums to prieku un pa to laiku, kamēr būsiet mūsu pilsētā, neatteiktos apmesties pie mums... jūs būtu mums mīļš viesis...

Viņa pastiepa tam savu roku — un palūk: Permanēders bez apdomāšanās iesita viņai saujā. Viņš pieņēma arī šo aicinājumu ar tādu pašu gatavību kā pirmītējo ielūgumu brokastīs un noskūpstīja abām dāmām rokas, kas no viņa puses izskatījās mazliet savādi un neparasti, tad atnesa no ainavu istabas cepuri un spieķi, vēlreiz apsolījās tūliņ atsūtīt uz šejieni savu ceļasomu un pēc četriem, kad būšot beidzis savas darīšanas, ierasties arī pats, pēc tam viņš atļāva konsulam pavadīt sevi lejā pa kāpnēm. Bet pie ārdurvīm tas vēlreiz pagriezās atpakaļ un klusi, jūsmīgi mādams ar galvu, sacīja: — Ncņ’miet pa’ ļaunu, kaimiņ, jūsu māsas kundze i’ viens mīļš zell’s! Palieciet a’ Dievu!... — Un, tāpat galvu purinādams, viņš nozuda.

Konsuls sajuta nepārvaramu vēlēšanos uzkāpt vēlreiz augšā un palūkoties, ko dara dāmas. Ida Jungmane jau skraidīja pa māju ar gultasveļu rokās, sagatavodama vienu no istabām līdzās gaitenim.

Konsula kundze vēl arvien sēdēja pie ēdamgalda, savām gaišajām acīm raudzīdamās uz vienu punktu griestos un bungodama ar baltajiem cu ksiicm pa galdautu. Tonija sēdēja pic loga, sakrustojusi rokas un и. .katīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, bet ar cienīgu un pat stingru

in taisni uz priekšu. Valdīja klusums.

Nu? —jautāja Tomass, palikdams durvīs stāvam un izņemdams papirosu no etvijas ar trijjūgu... Viņa pleci raustījās aiz smiekliem.

Patīkams cilvēks, — mierīgi atbildēja konsula kundze.

Gluži manas domas! — tad konsuls ar ātru un zobgalīgi izmeklētu kustību pagriezās uzTonijas pusi, it kā viņš godbijīgi gaidītu .hi viņas spriedumu. Tonija cieta klusu. Viņa stingri lūkojās taisni uz priekšu.

Bet es domāju, Tomas, viņam vajadzētu atmest šo lādēšanos, — mazliet apbēdināta turpināja konsula kundze. — Ja cs viņa vārdus esmu kaut cik sapratusi, tad viņš tā ērmoti runāja kaut ko par krustu un velnu...

Ei, tas nekas, māt, viņš pie tam nedomā nekā ļauna...

Un man šķiet, viņa uzvešanās ir mazliet par daudz brīva, Tomas, vai ne tā?

— Jā, mīļais Dievs, tas taču ir dicnvidvāciski! — sacīja konsuls, gausi izpūta istabā dūmus, uzsmaidīja mātei un pazagšus paraudzījās lonijā. Konsula kundze to nemanīja.

— Jūs taču abi ar Gerdu atnāksiet šodien uz pusdienām, Tomas? Esiet nu tik mīļi!

— Labprāt, māt, ar lielāko prieku. Vaļsirdīgi sakot, es sagaidu no šā apciemojuma daudz patīkama. Tu ne? Tas taču nu reiz ir kaut kas cits nekā tavi mācītāji...

— Katrs savā veidā, Tomas.

— Piekrītul Es eju... Apropos/' — viņš teica, satvēris jau durvju rokturi.— Tu uz viņu esi atstājusi stipru iespaidu, Tonij! Nē, bez šaubām! Vai zini, kā viņš tevi nupat tur lejā nosauca? “Viens mīļš zellis” — tie ir viņa vārdi...

Te nu beidzot Grīnliha kundze pagriezās un attrauca skaļā balsī: — Labi, Tomas, tu to pasaki man... jādomā, viņš nebūs tev aizliedzis, bet es tomēr nezinu, vai ir pieklājīgi, ka tu aiz viņa muguras to izpļāpā. Bet to gan cs zinu un gribu arī tev pateikt, ka mūsu dzīvē nav svarīgi, kā šis vai tas tiek izteikts vai uzsvērts, bet gan kā tas tiek domāts un sajusts sirdī, un ja tu par Permanēdera kunga izteiksmes veidu smejies... ja tu uzskati viņu par smieklīgu...

— Kā?! Bet, Tonij, es tā nemaz ncdomājul Par ko tu īsti uztraucies...

— Assez! — konsula kundze uzsauca un uzmeta dēlam nopietnu un lūdzošu skatienu, kas nozīmēja: “Saudzē viņu!”

— Na, neesi nu dusmīga, Tonij! — teica konsuls. — Es nemaz negribēju tevi kaitināt. Tā, nu es iešu, aizsūtīšu kādu cilvēku no noliktavām, lai atgādā šurp viņa ceļasomu... Uz redzēšanos!

Piektā nodaļa

Permanēdera kungs apmetās Graudu ielā, nākamajā dienā ēda pusdienas pie Tomasa Budenbroka un viņa laulātās draudzenes un trešajā dienā, ceturtdien, iepazinās ar Justu Krēgeru un tā sievu, ar Budenbroku dāmām no Platās ielas, kuras nosauca viņu par briesmoti komisku — viņas teica “briesmoti”, — ar Zczcmī Veihbrotu, kas izturējās pret viņu diezgan vēsi, un beidzot arī ar nabaga Klotildi un mazo Ēriku, kurai viņš uzdāvināja tūtu “gucelu”, tas ir, konfekšu....

Viņš bija nesatricināms savā omulīgajā garastāvoklī, ar visām savām vaidu nopūtām, kuras nekā nenozīmēja un, kā likās, pauda tikai viņa labsajūtas pārpilnību, — ar savu pīpi, ar savu ērmīgo izloksni, ar savu pamatīgo sēdēšanas spēju, pateicoties kurai viņš pēc ēšanas vēl ilgi varēja palikt savā vietā, smēķēt, dzert, pļāpāt... Un, lai arī viņš vecā nama klusajā dzīvē ienesa gluži jaunu un svešu skandumu, lai arī visa viņa būtība izdvesa kaut ko pavisam pretēju šo telpu stilam, viņš tomēr netraucēja nevienu no mājās valdošajiem paradumiem. Viņš ļoti noteikti bija klāt pie rīta un vakara dievlūgšanām, izlūdzās konsula kundzes atļauju noklausīties viņu svētdienas skolā un uz brītiņu pat ieradās zālē Jeruzalemes vakarā, lai tiktu iepazīstināts ar dāmām, bet, kad Lea Gerharte iesāka lasīt, tas satrūcies atkal aizgāja.

Viņa ierašanās drīz vien kļuva zināma visā pilsētā, un lielajos namos ar ziņkāri runāja par Budenbroku viesi no Bavārijas. Bet nedz ģimenēs, nedz biržā viņam nebija nekādu sakaru, un, tā kā tuvojās jau tas gadalaiks, kad vairums pilsoņu gatavojās izbraukt uz jūrmalu, tad konsuls atturējās no Permanēdera kunga ievešanas sabiedrībā. Pats viņš nodevās viesim labprāt un ar prieku. Par spīti visiem saviem veikala un pilsētas amatu pienākumiem, viņš atlicināja laiku, lai izvadātu viesi pa pilsētu, izrādītu tam visas ievērojamās viduslaiku celtnes — baznīcas, vārtus, akas, tirgu, rātsnamu, “Kuģinieku biedrību”, — gan šādi, gan tādi kavēdams tam laiku, pie gadījuma iepazīstinādams biržā arī ar saviem tuvākajiem draugiem... Un, kad konsula kundze, viņa māte, izdevīgā brīdī mēģināja tam par šo uzupurēšanos pateikties, viņš sausi atteica: — Tjā, māt, ko cilvēks visu nedara...

šos vārdus konsula kundze atstāja bez atbildes, viņa pat nepasmaidīji, pat acu skropstas nepakustināja, bet klusi novērsa skatienu sāņus nu apvaicājās par kaut ko gluži cilu, visai tālu no šā jautājuma...

Arī viņa pret Permanēdera kungu bija tikpat laipna kā sākumā, — io mt pretī nevarēja sacīt par viņas meitu. Apiņu tirgotājs bija pieda-11iu s jau divās “bērnu dienās” — un, lai gan jau trešajā vai ceturtajā dima pēc atbraukšanas bija darījis zināmu, ka viņa darīšanas ar še-|h nes alusdarītavu esot nokārtotas, taču no tā laika bija aiztecējušas |.iii pusotras nedēļas— un abas reizes šajās ceturtdienās Grīnliha kundze, Permanēdera kungam rosoties un runājot, bieži vien uzmeta .’iglus un bailīgus skatienus ģimenei, krusttēvam Justam, māsīcām I ludenbrokām vai Tomasam... viņa bija sarkuši un brīžiem sēdējusi iii l ustīga un klusa, pat atstājusi istabu...

Zaļie logu aizkari Grīnliha kundzes guļamistabā otrajā stāvā lēni kustējās no dzidrās jūnija nakts remdenās elpas, jo abi logi stāvēja ulvērti. Pie augstās gultas uz naktsgaldiņa glāzē, eļļas kārtiņā, kas pārsedza ūdeni, dega vairāki mazi degļi, izplatīdami vāju, mierīgu gaismu plašajā istabā ar tās taisnajās līnijās veidotajiem atzveltnes I. rēsliem, kuru polstējums bija pārvilkts ar pelēku, nātnu aizsargdrēbi. (irīnliha kundze gulēja gultā. Viņas skaistā galva bija mīksti ieslīgusi .и platām mežģīnēm apšūtajos spilvenos un rokas gurdi gulēja saliktas virs vatētās segas. Bet viņas acis, pārāk domu pilnas, lai aizvērtos, lēni sekoja liela un gara kukaiņa kustībām, kas neatlaidīgi, ar miljoniem nedzirdamu spārnu vēdienu riņķoja ap gaismu izstarojošo glāzi... (Initai līdzās pie sienas, ietvarā starp diviem veciem vara grebumiem ar viduslaiku pilsētu ainavām bija teikums: “Pavēli savus ceļus tam kungam...” — bet vai tas ir kāds apmierinājums, ja tu ap pusnakti guli vaļējām acīm un tev, gluži vienam un bez padoma, jāizšķiras, jāizlemj, jāsaka jā vai nē par savu mūžu — un ne tikai par to vien?

Bija ļoti klusu. Vienīgi sienas pulkstenis tikšķēja, un blakus istabā, kas no Tonijas istabas bija atdalīta tikai ar portjerām, šad un tad bija dzirdama Jungmaņa jaunkundzes ieklepošanās. Tur vēl bija gaisma. Uzticīgā prūsiete vēl stingri sēdēja pie galda zem griestu lampas un lāpīja zeķītes mazajai Ērikai, kas dziļi un mierīgi elpoja, jo Zezemī Vcihbrotas audzēknēm pašlaik bija vasaras brīvdienas un mazā Ērika dzīvoja Graudu ielā.

Grīnliha kundze ar klusu nopūtu mazliet pacēlās un atbalstīja galvu rokā.

— īda? — viņa apspiestā balsī ievaicājās. — Vai tu vēl sēdi un lāpi?

— Jā, jā, Tonij, bērniņ, — Idas balss atbildēja. — Guli vien, rīt būs agri jāceļas un tu nebūsi izgulējusies.

— Lai nu, lai Ida... Tātad pacelsi mani rīt ap sešiem?

— Pusseptiņos arī būs vēl laika diezgan, bērniņ. Kariete ir pasūtīta uz astoņiem. Guli nu tālāk, lai vari būt labi spirgta...

— Ak, es jau vēl nemaz neesmu iemigusi!

— Ej, ej, Tonijiņ, tas nav labi; tev taču negribēsies rīt Švartavā būt sagurušai? Iedzer septiņus malkus ūdens, nogulsties uz labā sāna un skaiti līdz tūkstotim...

— Ak, nu, īda! Panāc vēl mazliet šurp! Es nevaru gulēt, kad es tev saku, man tik daudz jādomā, ka galva sāp... Redzi, man šķiet, ka man ir drudzis un tad atkal sāp vēders; var arī būt, ka tā ir mazasinība, jo dzīslas deniņos ir pietūkušas un tā pulsē, ka sāp, tik pilnas tās ir, un tomēr nav izslēgts, ka galvā par maz asiņu...

Dzirdēja pastumjam krēslu, un īdas Jungmanes kaulainais, spēcīgais slāvs parādījās starp durvju aizkariem.

— Nu, nu, Tonijiņ, drudzis? Laid, es palūkošos, bērniņ... Uzliksim kompresīti...

Un ar saviem mazliet vīrišķīgi lielajiem, stingrajiem soliem viņa piegāja pie kumodes, izņēma mutautiņu, samērcēja to mutesbļodā, pienāca pie gultas un vārīgi uzlika drāniņu Tonijai uz pieres un pēc tam pāris reižu ar abām rokām to vēl izlīdzinādama noglāstīja.

— Paldies, īda, tā ir tik labi... Pasēdi vēl drusciņ pie manis, tu vecā, labā īda, te uzgultas malas. Zini, man pastāvīgi jādomā par rītdienu... Ko lai es daru? Man galvā viss griežas riņķī.

īda bija apsēdusies, paņēmusi atkal uz lāpāmsēnītes uzmaukto zeķi un, noliekusi gludo, sirmo galvu, ar savām nenogurstošajām brūnajām acīm sekodama dūrieniem, sacīja:

— Tu domā, ka viņš rīt vaicās?

— Droši, īda! Tur nav ko šaubīties. Šo izdevību viņš garām nelaidīs. Kā bija ar Klāru? Arī šādā izbraucienā... Es jau varētu, zini, izvairīties. Es varētu turēties kopā ar citiem un neļaut viņam sev tuvoties... Bet tad ar to arī viss būtu garām! Parīt viņš brauks prom, viņš tā teica, un viņš ilgāk arī nevar palikt, ja rīt no tā nekas neiznāk... Rīt tam ir jāizšķiras... Bet ko tikai lai es viņam saku, Ida, kad viņš jautās? Tu vēl nekad neesi pie vīra bijusi un tāpēc dzīves īsti nepazīsti, bet tu esi krietna sieviete, tev ir gaišs saprāts, un tu esi četrdesmit divus gadus veca. Dod man kādu padomu! Man tas ir tik vajadzīgs...

īda Jungmane ļāva zeķei noslīdēt klēpī.

— Jā, jā, Tonijiņ, esmu ar par to daudz domājusi. Bet man šķiet, ka tur nekāda padoma vairs nav ko dot, bērniņ.

Viņš vairs nevar aizbraukt projām, neizrunājies ar tevi un tavu māti, un, ja tu domā, ka tu negribēsi, tad tev vajadzēja viņu jau agrāk sūtīt projām...

Tev taisnība, īda, bet es taču to nevarēju, jo galu galā tam tik un tā jānotiek! Man tikai arvien jādomā, sak: vēl es varu atkāpties, vēl nav par vēlu! Un te nu es gu|u un nornocos...

— Tev viņš patīk, Tonijiņ? Saki man taisnību!

— Jā, īda. Ja es gribētu to noliegt, tad man būtu jāmelo. Viņš nav skaists, bet tas dzīvē nav svarīgi, viņš ir caur un cauri labs cilvēks, tas nav ne uz ko nekrietnu spējīgs, tici man! Kad es iedomājos Grīnlihu... .ik Dievs! — viņš pastāvīgi stāstīja, ka ir rosīgs un izveicīgs, un liekulīgi slēpa tikai savu blēdīgumu... Pcrmanēders, redzi, nav tāds. Viņš, es varētu teikt, ir tam par ērtu, skatās uz dzīvi par daudz omulīgi... no otras, puses, to savukārt var arī pārmest, jo par miljonāru viņš droši vien nekad nekļūs, un, man liekas, viņš mazliet tiecas uz to, lai ļautu visam ritēt un pats tikai kaut kā kuiļos tālāk, kā viņi tur mēdz sacīt... Jo tur Bavārijā viņi visi ir tādi, un tas ir tas, ko es gribēju pateikt, īda. Tur Minhenē, kur viņš bija starp sev līdzīgiem, starp ļaudīm, kas tāpat runāja un uzvedās kā viņš pats, tur es viņu gandrīz iemīlēju, tur es viņu redzēju jauku, sirsnīgu un tīkamu. Un es tūliņ manīju, ka tas ir abpusēji, — viņu uz to varbūt vedināja arī tas, ka viņš mani uzskata par bagātu, es baidos, ka par bagātāku, nekā esmu, jo māte man vairs nevarēs lielu pūru dot, tu zini... Bet viņš pat acu par to nepamirkšķinās, esmu pārliecināta. Tik pārāk daudz naudas — tas nemaz nav viņa dabā... Diezgan... ko es gribēju teikt, īda?

— Tātad Minhenē, Tonijiņ, bet še?

— Bet še, īda! Tu jau nomani, ko es gribu sacīt. Te, kur viņš ir no savas īstās apkārtnes izrauts, kur visi ir citādi, stingrāki un godkārīgāki, un cienīgāki, tā sakot... te man bieži viņa dēļ jānokaunas, jā, es tev atklāti to saku, es kaunos par viņu, lai gan tas varbūt ir nekrietni no manis! Redzi... vairāk reižu ir vienkārši gadījies, ka viņš runājot “ar mani” vietā ir izteicis “ar manis”. Tur tā saka, īda, tā iznāk un tā gadās visizglītotākajiem cilvēkiem, kad viņi ir omulīgā garastāvoklī, un tas nevienu neaizskar, nekā nemaksā un paslīd garām, un neviens par to nebrīnās. Bet šeit māte paveras viņā iesānis, Toms sarauc uzacis uz augšu, krusttēvs Justs sakustas un gandrīz laiž vajā smieklus, kā to Krēgeri arvien mēdz darīt, un Pilī Budenbroka paglūn uz savu māli vai Frīderīki, vai Henrieti, un tad man ir tāds kauns, ka gribētos skriet laukā no istabas, un tad es nevaru iedomāties, kā es varēšu viņu apprecēt...

— Ko nu, Tonijiņ! Tev jau ar viņu Minhenē būs jādzīvo.

— Tur tev taisnība, īda. Bet tagad nāk derības, tās tiks svinētas, un nu iedomājies, lūdzu, kā man būs no visas ģimenes, no visiem Mellendorpficm un Kistenmākcriem un citiem jākaunas, ka viņš nav pietiekami smalks... ak, Grīnlihs bija daudz smalkāks, bet par to gan iekšķīgi melns, kā Štenge|a kungs savā laikā vienmēr esot to mēdzis sacīt... Ida, man galva griežas riņķī, lūdzu, saslapini vēl to kompresi!

— Galu galā tam tomēr jānotiek, — viņa atkal turpināja, zem vēsā mutautiņa uzelpodama, — jo galvenais tomēr ir un paliek tas, ka es atkal tieku zem aubes un neslaistos te apkārt kā šķirta sieva... Ak, Ida, šajās dienās man tik daudz bija jāpārdomā, arī par to laiku, kad Grīnlihs tikko parādījās, un par visām tām scēnām, ko viņš man taisīja, — šausmīgi, Ida! Un tad Trāveminde, Švarckopfi... — viņa runāja lēnām un ar sapņainu skatienu kavējās pie salāpītās vietas Ērikas zeķē... — un tad saderināšanās, un Eimsbitele, un mūsu māja... tā bija smalka, Ida; kad cs atceros visus savus rītasvārkus... Pie Pcrmanēdera man tā nekad vairs nebūs; dzīve padara cilvēku arvien pieticīgāku... un doktors Klāsens, un bērns, un baņķieris Kesclmeijers... un tad šīs beigas— tās bija šausmīgas, tu nevari iedomāties, un ja kādam ir bijuši tik drausmīgi pieredzējumi dzīvē... Bet Permanēders netīrās lietās neielaidīsies, — to es par viņu vismazāk varu iedomāties, un, kas attiecas uz veikaliem, mēs uz viņu varam paļauties, jo man šķiet, ka viņi ar Nopi no Nīderpaura alusdarītavas nopelna diezgan daudz. Un, kad es būšu viņa sieva, Ida, tu redzēsi, ka tad cs gan gādāšu, lai viņš kļūst lepnāks un godkārīgāks, lai saņemas un turpmāk dara man un mums visiem godu. Jo, apprecot vienu no Budenbrokām, viņš taču uzņemas šo pienākumu.

Viņa salika rokas zem pakauša un raudzījās uz griestiem.

— Jā, nu jau ir aizritējuši desmit gari gadi kopš tā laika, kad es izgāju pie Grīnliha... Desmit gadi! Un nu es atkal esmu tikpat tālu un man atkal kādam jāsolās. Zini, Ida, dzīve ir drausmīgi nopietna!... Bet starpība ir tā, ka toreiz tas viss tika izvērsts par kaut ko ļoti svarīgu, visi mani spieda un mocīja, bet tagad visi izturas pavisam klusu un uzņem to kā gluži saprotamu, ka es sacīšu jā. Tev jāzina, Ida, ka šajās derībās ar Aloisu —jā, es jau saku Aloisu, jo tam beidzot tomēr jānotiek, — nav nekā svinīga un priecīga, un īstenībā runa nemaz nav par manu laimi, bet tikai par to, ka, dodamās šajā otrajā laulībā, es visā klusībā un mierā izlaboju savas pirmās laulības kļūdu, un tas ir mans pienākums pret mūsu vārdu. Tā domā māte, tā domā Tomass...

— Ko nu, Tonijiņ! Ja tu viņa negribēsi un ja tu nebūsi ar viņu laimīga....

— Ida, es pazīstu dzīvi un neesmu vairs nekāda zostiņa, un man ir acis pierē. Māte... var jau būt, ka viņa tieši neuzmāktos, jo visus smagākos jautājumus laiž pār galvu un pasaka tikai "assez!”. Bet Toms, i.i. gi ib. Nemāci tu mani Tomu pazīt! Tu zini, ko Toms domā? Viņš domā tā: “Jebkuru! Jebkuru, kas tikai nav gluži necienīgs. Jo šoreiz nav runa par labu partiju, bet tikai par to, lai toreizējā skandalozā Kļūda tiktu ar otrām laulībām kaut kā nosegta...” Tā viņš domā. Un, ukko Permanēders bija ieradies, Toms visā klusībā ir ievācis ziņas par viņa veikala darījumiem — tici man, ka tā ir, — un, kad nu tās ir izrādījušās puslīdz labvēlīgas, tad viņam tas jau ir izlemts jautājums... l oms ir politiķis un zina, ko viņš grib. Kas padzina Kristiānu?... Lai gan I ie ir skarbi vārdi, Ida, bet tā ir. Un kāpēc? Tāpēc, ka Kristians kompromitēja firmu un ģimeni, un viņa acīs arī es daru to pašu, īda; ne jau ar vārdiem un darbiem, bet vienkārši ar to, ka dzīvoju kā šķirta sieva. Viņš grib, lai tas izbeidzas, un viņam ir taisnība, un es, Dieva vārds, nemīlu viņu tādēļ mazāk un ticu, ka mūsu domas sakrīt. Patiesībā es |uu visus šos gadus esmu ilgojusies doties atkal dzīvē, jo pie mātes es garlaikojos. Lai Dievs mani soda, ja tas ir grēks, bet man ir tikai trīsdesmit gadu, un es jūtos vēl jauna. Dzīve šai ziņā ir liela dažādība, Ida; tev ar trīsdesmit gadiem bija jau sirmi mati, tā ir jūsu ģimenes īpatnība, un tavs krusttēvs Prāls, kas nomira no žagām...

Viņa šajā naktī izsacīja vēl dažādus prātojumus, vēl vairākas reizes noteica: — Galu galā tam tomēr tā ir jābūt, — un pēc tam piecas stundas nogulēja dziļā un saldā miegā.

Sestā nodaļa

Pilsēta tinās miglā, bet Longeta kungs, īrējamo ekipāžu īpašnieks Jāņa ielā, pats personīgi no rīta astoņos piebraucis ar augšā segtiem, bet sānos atklātiem, lielākai sabiedrībai domātiem ratiem Graudu ielas nama priekšā, bija noteicis: “Pēc stundas saule būs laukā,” — un tam varēja droši ticēt.

Konsula kundze, Antonija, Permanēdera kungs, Ērika un īda Jungmane bija kopā pabrokastojuši un tagad, gatavi doties ceļā, cits pēc cita sanāca lielajā priekšnamā, lai sagaidītu Gerdu un Tomasu. Grīniiha kundze, krēma krāsas tērpā ar atlasa lentu zem zoda, par spīti pārāk īsajai nakts snaudai, izskatījās brīnum labi; visas šaubas un jautājumi likās esam apklusuši, jo tās seja, kamēr viņa sarunājās ar viesi, pogādama ciet savus vieglos cimdus, bija mierīga, droša un pat svinīga... Viņa bija atkal atradusi sevī to iekšējo noskaņojumu, kas tai bija tik labi pazīstams no senākiem laikiem. Sajūta par savu svarīgumu, nozīmīgā izšķiršanās, kas viņai bija jāizdara, apziņa, ka atkal ataususi diena, kas uzliek tai par pienākumu ar savu rīcību veicināt dzimtas vēstures cieņu, piepildīja viņas dvēseli ar lepnumu un lika sirdij pukstēt straujāk. Šonakt sapņos tā bija skatījusi to vietu dzimtas papīros, kur viņa domāja atzīmēt savas otrās laulības notikumu — notikumu, kas dzēsīs un padarīs nenozīmīgu melno traipu, kas tur atradās tagad, un nu viņa, pilna iekšēja spraiguma un, prieka, gaidīja to brīdi, kad parādīsies Tomass un viņa to apsveiks ar nopietnu galvas mājienu...

Tā kā jaunā konsula Budenbroka kundze nebija paradusi tik agri pabeigt savu tualeti, konsuls un viņa ieradās mazliet novēlojušies. Tomass savā gaišbrūnajā, sīki rūtotas drānas uzvalkā, kura platie atloki atsedza arī viņa vasaras vesti, izskatījās labi, bija žirgts, un viņa acis iemirdzējās, kad tas ievēroja Tonijus nesalīdzināmās cieņas pilno izskatu. Bet Gerda, kuras slimīgais un neparastais skaistums likās it kā dīvains pretstats viņas svainienes košajai veselībai, neizrādīja ne mazākā prieka par svētdienas izbraukumu. Varēja redzēt, ka viņa nav izgulējusies. Viņas tērpa tumši mēļā pamatkrāsa, kas gluži neparastā kārtā saskanēja ar kuplo matu tumšo rūsganumu, atēnoja tās sejas krāsu vēl bālāku, vēl maigāku; tuvu kopā guļošo brūno acu kaktiņos zilganās ēnas šķita vēl dziļākas. Vēsi tā pasniedzas vīramātei noskūpstīt savu pieri, ar mazliet ironisku izteiksmi padeva Permanedera kungam roku, un, kad Grīnliha kundze, viņu uzlūkodama, iesaucās: — Mans Dievs, Gerda, cik tu atkal esi skaista! — tā atbildēja tikai ar noraidošu smaidu.

Viņa pret tādiem pasākumiem kā šodienējais juta dziļu pretīgumu,— vasarā un vēl svētdienā!... Viņa, kam istabu logi gandrīz vienmēr stāvēja aizklāti, kas mīlēja maigu puskrēslu un reti izgāja no mājas, — viņa bijās no saules, no putekļiem, no svētdienas tērpos ģērbtiem sīkpilsoņiem, no kafijas, alus un tabakas smakas... un par visu vairāk pasaulē tai derdzās sakarsums un ar to savienotais gurdums. — Mīļais draugs, — viņa bija pateikusi Tomasam pēc tam, kad bija norunāts izbraukums uz Švartavu un “Milzumežu”, lai Minhcnes viesi daudzmaz iepazīstinātu arī ar vecās pilsētas apkārtni, — tu zini; tāda, kādu Dievs mani radījis, esmu derīga mieram un ikdienai... Šādi cilvēki nav radīti jautrībai un izpriecām. Vai nav tiesa, jūs mani atstāsiet mājās...

Ja viņa nebūtu pārliecināta, ka šādos gadījumos Tomass pēc būtības arvien tai piekritīs, tā nebūtu viņu precējusi.

— Jā, mīļais Dievs, tev, protams, taisnība, Gerda. Ka šādi izbraukumi sagādā patiesu prieku, tās lielāko liesu ir tikai iedomas... Tomēr tajos piedalās un kaut arī tikai tāpēc, lai neliktos citu un arī pats savās acīs par savādnieku. Šī patmīlība ir visiem, vai tev ne, Gerda?... Citādi drīz vien tu kļūsti vientuļš un pamests un daudz zaudē no savas < u'iias. Un tad vēl kas, mīļā Gerda... Mums visiem ir iemesls mazliet paglaimot un izpatikt Permanēdera kungam. Es nešaubos, ka tu šos ipstākļus zini. Tur kaut kas briest un gatavojas, un būtu žēl, jā tas nepiepildītos...

— Es nedomāju, mīļais draugs, ka mana klātbūtne tur... bet vienalga. Ja tu to vēlies, lai notiek. Mēģināsim to izturēt....

— Es būšu tev no sirds pateicīgs!

Visi izgāja uz ielas... Tiešām, jau tagad saule sāka lauzties cauri lita miglai. Svētdienīgi svinīgi zvanīja Marijas baznīcas zvani, un putnu čalas piepildīja gaisu.

Kučieris noņēma cepuri, un konsula kundze ar to patriarhālo labvēlību, kas Tomasam bieži lika sajust it kā neveiklību, pamāja pret Iniku ļoti sirsnīgu “labrīt, mīļais!”.

— Tad nu sēdīsimies iekšā, dārgie draugi! Pašreiz gan būtu jāiet uz rīta dievvārdiem, bet šodien mēs teiksim Dievu savās sirdīs viņa brīvajā dabā, vai no tā, Permanēdera kungs?

— Būs j’ labi, konsul’ kundze.

Un pa abiem skārda pakāpieniem visi sakāpa caur šaurajām pakaļ-durtiņām ratos, kur vietas būtu pieticis veselam desmitam cilvēku, un ērti sasēdās uz polstētajiem sēdekļiem, kas bija zilbalti svītroti, bez šaubām, par godu Permanēdera kungam. Tad durtiņas aizcirta ciet,

I ongeta kungs noklakšķināja ar mēli un izgrūda dažus “nā!” un “nū!” saucienus, viņa muskuļainie bēri iegūla sakās, un ekipāža aizripoja pa Graudu ielu, garTrāves krastu, cauri Holsta vārtiem un nogriezās uz Svartavas lielceļa...

Lauki, pļavas, koku puduri, lauku mājas... Migla kļuva aizvien retāka, zilāka, un acis neviļus tajā meklēja cīruļus, kuru balsis bija dzirdamas gaisā. Tomass, smēķēdams papirosus, lūkojās uzmanīgi visapkārt, un, kad pajūgs ritēja gar labību, viņš rādīja Permanēderam, kā tā paaugusi. Apiņu tirgotājs bija īsti jauneklīgā noskaņojumā; savu zaļo cepuri ar kazas bārdu uzlicis mazliet iešķībi, viņš balansēja spieķi ar milzīgo raga rokturi uz baltās, platās delnas un pat uz apakšlūpas — triks, par kuru (lai gan tas nekad neizdevās) mazā Ērika gavilēja visskaļāk... Viņš vairākkārt atkārtoja:

— Ka nu tas a’ nav Cūgšpics, ko p’kāplēt tak būs, u’ ko paskriet a’; ellīg’ jauki t’s būs, Grīnliha kundze, va’ ne tā?!

Pēc tam viņš ar lielu aizrautību sāka stāstīt par ceļojumiem kalnos ar somu plecos un ledus cērti, par ko konsula kundze viņu atalgoja ar vairākiem “iedomājieties!” — un tad, nez ar kādu domu lēcienu, viņš pēkšņi sirsnīgi nožēloja, ka nav klāt Kristiānā, par kuru viņš dzirdējis, ka tas esot varen jautrs kungs.

— Kā nu kuro reizi,— konsuls atbildēja.— Bet šādās reizēs viņš patiešām ir neatvietojams, tas tiesa. Šodien mēs ēdīsim vēžus, Permanēdera kungs! — viņš jautri iesaucās. — Vēžus un Baltijas jūras krabjus! Jūs jau pie manas mātes pāris reižu tos nogaršojāt, bet “Milzumcžā” pie mana drauga viesnīcas īpašnieka Dīkmaņa tie arvien ir izmeklēti sevišķi labi. Un kur vēl piparrieksti, šejienes slavenie piparrieksti! Vai to slava tiešām vēl nebūtu nonākusi līdzlzārai? Nu, gan jūs redzēsiet!....

Grīnliha kundze divas vai trīs reizes lika apturēt zirgus un gāja noplūkt šosejas malā magones vai rudzupuķes, un Permanēdera kungs ikreiz ar lielu sajūsmu teicās iet viņai palīgā; bet, tā kā viņš mazliet bijās no izkāpšanas un iekāpšanas, tad tomēr palika ratos.

Ērika gavilēja par katru vārnu, kas uzlidoja gaisā, un Ida Jungmane, kas parasti, arī vislabākajā laikā, nēsāja garu, vaļēju lietusmēteli un lietussargu, kā jau īsta bērnu aukle, kas bērnu priekus un bēdas ne tikai ārēji uztver, bet gluži tikpat brīnišķīgi dzīvo tiem līdzi, — smējās ar saviem neapvaldītajiem, mazliet zviedzošajiem smiekliem kopā ar Ēriku, tā ka Gerda, kas nebija redzējusi viņu nosirmojam, Budenbro-kiem kalpojot, reižu reizēm salti un ar izbrīnu uz to paskatījās...

Tagad viņi bija jau Oldenburgas da|ā. Nu jau varēja redzēt gobu mežus, rati aizripoja caur pilsētiņu, pāri tirgus laukumam ar vindas aku, izbrauca atkal laukos, pārrībināja pār Āvas upītes tiltu un beidzot pieturēja pie “Milzumcžā” restorāna vienstāva ēkas. Tā atradās neliela laukuma vienā malā, ko sedza zaļa zālīte, grantēti celiņi un puķu dobes, bet klajumiņa otrā pusē amfiteātra veidā augšup pa kalna nogāzi auga mežs. Kalna nogāzes atsevišķās terases bija savienotas ar primitīvām kāpnēm, kuru ierīkošanai bija izmantotas turpat augošo koku saknes un akmeņi, un uz šīm terasēm starp koku stumbriem stāvēja balti krāsoti galdi, soli un krēsli.

Budenbroki nebūt nebija pirmie viesi. Pāris dūšīgu kalpoņu un pat daži viesmīļi notaukotās frakās jau čakli tekalēja pāri laukumam, nesdami aukstus uzkožamos, limonādi, pienu un alu pie galdiem, kur jau sēdēja vairākas ģimenes ar bērniem.

Saimnieks, Dīkmaņa kungs, kreklā, ar dzeltenu micīti galvā iznāca pie rātiem un pats palīdzēja kungiem izkāpt, un, kad Longets bija nobraucis zirgus malā, lai tos izjūgtu, konsula kundze viesnīcniekam sacīja:

— Mēs tagad mazliet pastaigāsimies, mīļais, un tad, pēc stundas vai pusotrām, ēdīsim brokastis. Lūdzu, lieciet uzklāt mums galdu tur viņā pusē... tikai ne pārāk augstu, es domāju, uz otrās terases...

— Saņemieties, Dīkman, — piebilda konsuls no savas puses. — Mums līdzi visai izlutināts ciemiņš...

Permanēdera kungs protestēja:

— I n’maz! АГ un sier’...

Dīkmaņa kungs to nesaprata un ļoti veikli sāka uzskaitīt: —Visu, t пя mājā, konsula kungs... vēžus, krabjus,visādas desas, visādus sierus, Mvētu zuti, žāvētu lasi, žāvētu stori...

Labi, Dīkman, gan jūs to izdarīsiet. Un tad dodiet mums — sešas i'lazes piena un krūzi alus, ja es nemaldos, Permanēdera kungs, jā?...

Vienreiz alu, sešreiz pienu... Saldo pienu, paniņas, rūgušpienu, pilnpienu, konsula kungs?...

Pusi uz pusi, Dīkman, saldo pienu ar paniņām. Tātad pēc stundas.

Un viņi aizgāja pāri laukumam.

—Vispirms mums jāapskatās Avots, Permanēdera kungs, — sacīja l omass. — Par Avotu sauc Āvas izteku, un Āva ir tā mazā upīte, pie kuras atrodas Švartava un pie kuras sirmā senatnē ir stāvējusi mūsu pilsēta līdz tam laikam, kad tā nodegusi, — tai gan nebūs bijis visai ilgs mūžs— pēc tam tā atkal uzcelta pie Trāves. Starp citu, ar šīs upītes vārdu man saistās daža sāpīga atmiņa. Kad vēl bijām mazi puikas, mums varen patika iekniebt otram virs elkoņa un uzprasīt: "Kāda upe tek gar Švartavu?” Otrs, protams, aiz sāpēm neviļus izsauca pareizo vārdu... Paraug! — viņš piepeši pārtrauca pats sevi desmit soļu atstatumā no meža pakājes, — Mellendorpfi un Hāgenštrēmi aizsteigušies priekšā.

Patiešām, augstāk, uz trešās terases, pie diviem kopā saliktiem galdiem sēdēja abu šo visai izdevīgi savstarpēji saradojušos ģimeņu redzamākie pārstāvji, uzkožot un spraigi sarunājoties. Prezidēja vecais senators Mellendorpfs, bāls kungs ar sirmu, pašķidru un šauru vaigu bārdu, viņš slimoja ar cukurslimību. Viņa sieva, dzimusi Langhalsa, spēlējās ar savas lornetes garo kātu, un tās sirmie mati bija tikpat izspūruši kā arvien. Tur bija arī viņu dēls Āugusts, garš, gaišmatains jauns cilvēks ar glītu ārieni un tā sieva Jūlīle, dzimusi Hāgenštrēma, kas sēdēja vidū starp saviem brāļiem Hermani un Moricu; viņa bija žirgta, maziņa un kustīga, ar lielām, spoži melnām acīm un gandrīz tikpat lieliem briljantiem auskaros. Konsuls Hermanis Hāgenštrēms bija sācis aptaukoties, jo viņš mīlēja krietni paēst un, kā stāstīja, ik dienas jau no paša rīta iesākot ar zosu aknu pastēti, Viņš audzēja gaišu, iesarkanu, īsi apcirptu pilnbārdu, un tā deguns —gluži kā viņa mātes deguns — uzkrītoši plakani piespiedās pie virslūpas. Doktors Morics, cilvēks, ar iekritušām krūtīm un bālu seju, spraigi runādams, rādīja savus asos, retos zobus. Abiem brāļiem līdzi bija sievas, jo arī advokāts jau kopš vairākiem gadiem bija apprecējies ar kādu Putfarkena jaunkundzi no I Iamburgas; tā bija dāma ar sviesta krāsas matiem un pāri mēram neizteiksmīgām, kā redzams, ar nolūku angliskā vēsumā sastindzinātām, tomēr ārkārtīgi skaistām un pareizām sejas līnijām, jo doktors Hāgenštrēms, ko visi pazina kā daiļuma cienītāju, neskaistu meiteni nebūtu precējis. Līdz ar visiem šiem pie galda vēl bija ari Hermaņa 1 lāgenštrēma meitiņa un Morica Hāgcnštrēma dēlēns — divi bērni baltos tērpos, kurus jau tagad varēja uzlūkot par saderinātiem, jo Hūneusu-Hāgenštrēmu bagātība nedrīkstēja tikt saskaldīta. Visi ēda olu kulteni ar šķiņķi.

Abas sabiedrības sveicināja viena otru tikai tad, kad Budenbroki jau ļoti tuvu gāja garām sēdētājiem. Konsula kundze mazliet izklaidīgi, it kā izbrīnā palocīja galvu, Tomass pacēla cepuri, mazliet pakustinādams lūpas, it kā pateiktu kaut ko pieklājīgi vēsu, Gerda palocījās atturīgi un formāli. Bet Permanēdcra kungs, no kāpšanas sakarsis, brīvi un bez stomīšanās pavicināja savu zaļo cepuri un jautri un skaļi uzsauca: — No sirds skaistu l’brīt! — Senatora Mellendorpfa kundze tūliņ pacēla lorneti... Tonija uzrāva plecus mazliet uz augšu, atmeta galvu, tomēr lūkodama zodu piespiest pie krūtīm, un sveicināja it kā no liela augstuma lejup, pie tam viņas skats lūkojās tieši pāri Jūlītcs Mellendorpfas elegantajai, platajai cepurei... Šajā brīdī viņas lēmums tapa galīgi pieņemts, stingrs un vairs negrozāms...

— Paldies Dievam un arī tev, Tomas, ka mēs brokastosim tikai pēc stundas! Man, zini, ļoti nepatiktos, ka šī Jūlīte skaita manus kumosus... Tu ievēroji, kā viņa sveicināja? Gandrīz nemaz. Turklāt viņas cepure, pēc manām nenozīmīgām domām, bija šausmīgi bezgaumīga...

— Nu, kas uz cepuri attiecas... Bet ar sveicienu arī tu nebiji daudz piemīlīgāka. Starp citu, labāk neuztraucies un nesirdies! No tā rodas grumbas.

— Sirdīties, Tomas? Ai nē! Ja šie ļaudis domā, ka viņi ir pirmie pie teikšanas, tad par to tikai jāpasmejas vairāk nekā. Kāda starpība, ja drīkstu vaicāt, starp šo Jūlīti un mani? Ka viņa nav sev par vīru dabūjusi smalku blēdi, bet vienkārši muļķi, kā to būtu teikusi Ida; un, ja viņa atrastos manā stāvoklī, tad tikai varētu redzēt, vai tai izdotos vēl otru atrast...

— No kā tu spried, ka tu sev tādu atradīsi?

— Tu domā — muļķi, Tomas?

— Daudz, daudz labāk nekā smalku blēdi.

— Man liekas, tam nav jābūt ne vienam, ne otram. Bet par to nemēdz runāt.

— Pareizi. Un mēs paliekam arī pārāk nopakaļ. Permanēdera kungs kāpj varen sparīgi...

Ēnainais meža ceļš kļuva līdzens, un nebija nemaz ilgi jāiet, kad lie jau sasniedza Avotu — skaistu, romantisku vietiņu ar koka tiltu par nelielu aizu ar saplaisājušām nokareni, kam pāri liecās koki, kuru •aknes vietvietām bija kailas. Ar saliekamu sudraba biķeri, ko konsula kundze bija paņēmusi līdzi, viņi smēla no mazās akmens tvertnes tieši zem avota strūkliņas svaigo, ar dzelzsdaļām bagāto ūdeni un atspirdzinājās, pie tam Permanēdera kungam uznāca maza, galanta vēlēšanās, lai ūdeni viņam katrā ziņā pasniegtu Grīnliha kundze. Viņš vai izkusa aiz pateicības un vairākas reizes atkārtoja: — Ā, š’tas tik i’jauki! — apdomīgi un laipni tērzēdams gan ar konsula kundzi un Tomasu, gan ar Gerdu un Toniju un pat ar mazo Ēriku... Un beidzot pat Gerda, kas līdz šim visu laiku bija stipri cietusi no versmainā karstuma un staigāja klusa, it kā sastingusi aiz nervozitātes, likās atdzīvojamies, un, kad visi nu jau čaklākā gailā atgriezās pie apklātā galda, tad tā bija viņa, kas laipnos vārdos izteica savu nožēlošanu, ka Permanēdera kungam, kā dzird, esot tik drīz atkal jādodas ceļā, projām no šejienes: tagad, kad nule daudzmaz cits ar citu iepazinušies, kad savstarpējā pārprašanās un nesaprašanās izloksnes dēļ esot jau gandrīz izzudusi... Viņa apgalvoja, ka viņas draudzene un svainiene Tonija jau divas vai trīs reizes esot ļoti virtuozi izsacījusi dažus vārdus kā īsta minheniete...

Permanēdera kungs atstāja viņas piezīmi par aizceļošanu neapstiprinātu un pagaidām vairāk nodevās gardajiem ēdieniem, ar ko bija apkrauts galds un kādus viņš viņpus Donavas nevarēja vis katru dienu dabūt.

Viņi ēda visus šos labumus bez steigas, bet mazā Ērika visvairāk priecājās par zīdpapīra servjetēm, kas tai likās nesalīdzināmi skaistākas par lielajām linu servjetēm mājās, —viņa ar viesmīļa atļauju pat iebāza dažas no tām kabatā par piemiņu. Un pēc tam vēl labu laiku visi sēdēja kopā, kamēr Permanēdera kungs, iedzerdams alu, izsmēķēja vairākus gandrīz melnus cigārus un konsuls izkūpināja savus papirosus. Ievērības cienīgs bija tas, ka par Permanēdera kunga aizceļošanu neviens vairs neieminējās un ka vispār sarunās nākotne netika nemaz aizskarta. Turpretim daudz kavējās atmiņās un pārrunāja pēdējo gadu politiskos notikumus. Pēc tam kad Permanēdera kungs bija pamatīgi izsmējies par dažām konsula kundzes stāstītām četrdesmit astotā gada anekdotēm, ko viņa senāk bija dzirdējusi no sava nelaiķa vīra, viņš pastāstīja par revolūciju Minhenē un Lolu Montcci, par kuru Grīnliha kundze ļoti interesējās. Un tikai tad, kad pulkstenis rādīja jau pāri vienam un kad Ērika, gluži sakarsusi un puķēm un zālēm apkrāvusies, kopā ar īdu atgriezās pie galda un atgādināja, ka vēl esot jānopērk piparkūku rieksti, — visi piecēlās un devās uz pilsētiņu, — protams, pēc tam, kad konsula kundze, pie kuras šodien visi viesojās, bija samaksājusi rēķinu ar prāvu zelta gabalu.

Ejot gar viesnīcu, tika uzdots, lai pajūgs pēc stundas stāvētu gatavs, jo pēc atgriešanās pilsētā līdz pusdienas maltītei visi vēl vēlējās atpūsties. Tad viņi pavisam lēnām, jo saule stipri kveldēja smiltis, devās uz miestiņa zemajām ēciņām.

Pārejot Āvas tiltu, gājēji gandrīz nemanot sagrupējās tādā kārtībā, kas pēc tam vairs nemainījās: pirmā gāja Jungmaņa jaunkundze, jo tai bija gari soļi, kopā ar Ēriku, kas nemitīgi lēkāja un dzenāja tauriņus; aiz viņām nāca konsula kundze, Tomass un Gerda, un pa prāvu gabaliņu kā paši pēdējie sekoja Grīnliha kundze ar Pennanēdcra kungu. Gājiena priekšgals bija skaļš, mazā meitene pastāvīgi gavilēja, un Ida ar saviem labsirdīgi zviedzošajiem smiekliem tai pievienojās. Visi trīs vidējie gājēji cieta klusu, jo putekļi bija Gerdu atkal padarījuši nervozu un īgnu un vecā konsula kundze ar dēlu bija iegrimuši domās. Likās, ka arī gājiena beigās valdītu klusums... Bet tā tikai likās, jo Tonija un Bavārijas viesis klusi un intīmi sarunājās. Par ko viņi runāja? Par Grīnliha kungu.

Permanēdcra kungs ļoti pareizi bija ieteicies, ka Ērika esot ļoti mīļš un glīts bērns, un tomēr viņa neizskatoties nemaz līdzīga mātei; uz to Tonija bija atbildējusi: — Viņa ir pilnīgi atsitusies savā tēvā, un jāsaka, ka tas viņai nenāk par sliktu, jo pēc sava ārējā izskata Grīnlihs bija džentlmenis no galvas līdz kājām, tur nav ko teikt! Tā, piemēram, viņam bija zeltaina vaigu bārda, ļoti oriģināla; tai līdzīgu es nekad vairs neesmu redzējusi...

Un tad viņš vēlreiz — lai gan Tonija jau Minhenē pie Nīdcrpauriem bija viņam savas laulības dzīves stāstu puslīdz pilnīgi izstāstījusi — apvaicājās par visu to un bikli, līdzjūtīgi acis blisinādams, jo sīki izprašņāja par notikušo bankrotu...

— Viņš bija ļoti ļauns cilvēks, Permanēdcra kungs, citādi mans tēvs nebūtu ņēmis mani no viņa projām, to jūs varat man ticēt. Ne visiem cilvēkiem pasaulē ir labas sirdis, to nu dzīvē esmu mācījusies, būdama vēl tik jauna, protams, cik nu jauna var būt sieviete, kas jau desmit gadus nodzīvojusi gandrīz vai kā atraitne. Viņš bija ļauns, un Kesclmeijers, viņa baņķieris, kas turklāt vēl bija arī aušīgs kā jauns suns, likās vēl ļaunāks. Bet tas nebūt nenozīmē, ka es pati sevi uzskatītu par eņģeli un justos bez kādas vainas... nepārprotiet mani! Grīnlihs atstāja mani pilnīgā novārtā un, ja arī reizēm palika mājās pie manis, tad lasīja avīzi, viņš mani krāpa un turēja pastāvīgi Eimsbitelē, jo pilsētā es būtu varējusi dabūt zināt, kādā purvā viņš iestidzis... Bet arī es esmu tikai vāja sieviete ar savām kļūdām un trūkumiem un droši \ ten ne arvien tiku pareizi rīkojusies. Piemēram, ar savu vieglprātīgo i/šķērdību un vienmēr jauniem rītasvārkiem es allaž devu savam vīram iemeslu jaunām rūpēm un sūdzībām par mani... Bet te es varu iebilst: man ir viens attaisnojums, un tas ir tas, ka es biju vēl tikai bērns, kad precējos, — biju muļķa zostiņa. Vai jūs ticēsiet, ka vēl īsi pirms savas saderināšanās es pat to nezināju, ka jau četrus gadus pirms tam bija par jaunu izdoti valsts likumi par augstskolām un presi? Starp citu, skaisti likumi!... Ak jā, ir tiešām ļoti bēdīgi, ka cilvēks dzīvo tikai vienu teizi, Permanēdcra kungs, ka nav iespējams dzīvi uzsākt vēlreiz, tad mēs daudz ko darītu pavisam citādāk un labāk...

Viņa apklusa un saspringti lūkojās zemē uz ceļu; ne jau bez apzinātas veiklības viņa ar šiem vārdiem bija devusi tam pieturas punktu, jo nu taču būtu tik viegli uzsākt sarunu par to, ka visu dzīvi sākt no jauna gan nevar, bet iespēja sākt jaunu, labāku laulību nebūt nav izslēgta, lāču Permanēdcra kungs palaida šo izdevību garām un aprobežojās ar to, ka dedzīgos vārdos karsti nosodīja Grīnliha kungu, pie tam viņa šķidrā bārdiņa virs mazā, apaļā zoda likās pavisam sabozusies...

T’s dulla’s tēviņš, riebekl's! K’ es būt’še bij’s, es viņu, šo suni, šo bezkauņu...

— P'ui, Permanēdcra kungs! Nē, tā jūs nedrīkstat runāt. Mums ir jāpiedod un jāaizmirst, jo atriebšana pieder man, saka Tas Kungs... pavaicājiet vien manai mātei! Pasargi Dievs, es nezinu, kur Grīnlihs uzturas un kā viņam tālākā dzīvē klājies, tomēr vēlu tam visu labu, lai arī viņš varbūt nav to pelnījis...

Tagad viņi bija jau miestiņā un stāvēja maza namiņa priekšā, kurā atradās maiznīca. Abi apstājās, gandrīz paši to nemanīdami, pēc tam kad viņu nopietnās un citu, tālu domu pilnās acis bija redzējušas Ēriku, Idu, konsula kundzi, Tomasu un Gerdu pieliecamies un pazūdam tirgotavas smieklīgi zemajās durvīs. Viņi bija tik nogrimuši savā sarunā, lai gan līdz pat šim brīdim patiesībā nebija pārrunājuši nekā cita kā tikai gluži liekus un nevajadzīgus jautājumus.

Viņiem līdzās stiepās žogs un gar to gara, šaura puķu dobe, kur auga divas trīs rezēdas, un Grīnliha kundze, sakarsušo galvu noliekusi, ārkārtīgi cītīgi rakņāja dobes irdeno melno zemi ar sava saulessarga aso galu. Permanēdcra kungs, kam zaļā cepurīte ar kazas bārdu bija noslīdējusi uz pieres, stāvēja viņai cieši blakus un šad un tad ar spieķa galu pievienojās šajā zemes irdināšanas darbā. Arī viņš bija galvu nokāris, bet viņa mazās, gaišzilās, aizplūdušās acis, tagad pavisam spīdīgas un pat sasarkušas, lūkojās no apakšas augšup uz Toniju, pilnas padevības, skumju un sasprindzināta saviļņojuma sajaukuma. Ar gluži tādu pašu izteiksmi nokarājās pār muti arī viņa bārkstainās ūsas...

— U’ tag'd jums ga’,— viņš teica,— i’ briesmīgi bail’s no prcc’šanās un jūs n’kad va’rs negr’bētu otrreiz pamcģ’nāt, va’ n’ tā, Giīnliha kundze?...

“Cik neveikli!” viņa domāja. “Man taču nu tas jāapstiprina?”

Tad viņa atbildēja:

— Jā, mīļais Permanēdera kungs, atzīstos jums atklāti, ka man nāktos grūti vēlreiz dot kādam savu jāvārdu uz visu mūžu, jo esmu guvusi, ziniet, labu mācību, cik šāds solis ir ārkārtīgi nopietns... un... turklāt būtu vajadzīga dziļa pārliecība, ka bildinātājs ir tiešām krietns un cēls cilvēks ar godīgu un labu sirdi...

Te viņš atļāvās sev jautājumu, vai viņa uzskatot to par tādu cilvēku, un Tonija atbildēja:

— Jā, Permanēdera kungs, jūs es uzskatu par tādu.

Pēc tam sekoja vēl nedaudzi, klusi un aprauti vārdi, kas ietvēra sevī viņu saderināšanos un Permanēdera kungam turklāt vēl atļauju mājās vērsties pie konsula kundzes un Tomasa...

Kad pārējie iznāca no tirgotavas, nesdami līdzi vairākas lielas papīra kules ar piparkūku riekstiem, konsula skatiens paslepus pārslīdēja pār abu stāvētāju galvām, jo abi likās stipri apmulsuši; Permanēdera kungs nemaz nemēģināja to slēpt, taču Tonija centās to darīt, uzlikusi gandrīz vai majestātiskas cienības masku.

Nu visi steidzās nokļūt atkal ratos, jo debesis bija samākušās un sāka krist pa lietus lāsei.

*

Kā jau Tonija bija domājusi, viņas brālis tūlīt pēc Permanēdera kunga ierašanās bija ievācis noteiktas ziņas par tā stāvokli un rezultātā dabūjis zināt, ka “H. Nope un komp.” ir gan mazliet pašaura, bet citādi gluži solīda firma, kas kopīgā sadarbībā ar alusdarītavas akciju sabiedrību, kurā Nīdcrpaurs bija direktors, deva diezgan krietnu ienākumu, tā ka Permanēdera akciju daļa kopā ar Tonijas 17 000 dālderiem varēja būt pilnīgi pietiekošs kapitāls gan ne greznai, taču tīri pieklājīgai pilsoniskai dzīvei. Tas tika darīts zināms arī konsula kundzei, un pēc lietišķas pārrunas ar Permanēdera kungu, Antoniju un Tomasu, kura notika tūlīt saderināšanās vakarā ainavu istabā, visi jautājumi tika nokārtoti bez. kādiem kavēkļiem — arī attiecībā uz mazo Ēriku, kam pēc Tonijas vēlēšanās un ar viņas saderinātā sirsnīgu piekrišanu vajadzēja pārcelties mātei līdzi uz Minheni.

Divi dienas vēlāk apiņu tirgotājs aizbrauca — “jo Nope citād’ lam’tos”,— bet jau jūlijā Grīnliha kundze atkal satikās ar to viņa dzimtajā pilsētā kopā ar Tomasu un Gerdu, kurus Tonija pavadīja uz Četrām piecām nedēļām uz Kreitas peldvietu, kamēr konsula kundze .u Ēriku un Jungmaņa jaunkundzi palika pie Baltijas jūras. Pie tās pašas reizes abiem pāriem bija izdevība apskatīt māju Kaufmgera ielā — tātad pavisam tuvu Nīderpauriem —, ko Permanēdera kungs pašlaik gatavojās iegūt un tās lielāko daļu izīrēt. Tā bija neparasta, veclaicīga māja ar šaurām kāpnēm, kuras tūlīt tieši no ārdurvīm veda augšup, gluži taisnas, bez pagrieziena un bez laukumiņa, tā ka, uzkāpiet otrajā stāvā, vajadzēja paiet pa gaiteni uz vienu vai otru pusi, lai nokļūtu istabās, jo tās visas bija iekārtotas mājas priekšpusē.

Augusta vidū Tonija atgriezās mājās, lai nākošās nedēļas ziedotu sava pūra sakārtošanai. Daudz kas bija saglabājies vēl no pirmajām kāzām, bet to vajadzēja papildināt ar jauniem pirkumiem, un kādu dienu no Hamburgas, kur šis tas tika pasūtīts, pienāca pat jauni rītasvārki... šoreiz, protams, apšūti nevis ar samtu, bet tikai ar tūka lentēm.

Pavēlā rudenī Permanēdera kungs atkal ieradās Graudu ielā, bija nolemts ar laulībām ilgāk nevilcināties...

Kas attiecas uz kāzu svinībām, tās noritēja gluži tā, kā Tonija to bija gaidījusi un vēlējusies: bez sevišķa trokšņa un spožuma. —Atstāsim spožumu pie malas, — sacīja konsuls, — tu nu esi apprecējusies otrreiz, un tas ir tikpat, it kā tu būtu bijusi precēta visu laiku, it kā nekad nebūtu mitējusies būt tāda. — Tika izsūtītas tikai nedaudzas saderināšanās kartes, un, lai tādu saņemtu arī Jūlīte Mellendorpfa, dzimusi Hāgenštrēma, par to Grīnliha kundze bija parūpējusies. Arī no kāzu ceļojuma abi atsacījās, jo Permanēdera kungam “š’tādas klapatas” bija pretīgas un Tonijai, kas tikai nesen bija pārbraukusi no savas vasaras dzīves vietas, pat ceļojums līdz Minhenei likās pārāk tāls. Pie laulībām, kas šoreiz nenotika kolonnu zālē, bet Marijas baznīcā, bija klāt tikai vistuvākie radinieki. Tonija tagad ar cieņu nesa miršu vietā apelsīnu ziedus, un virsmācītājs Kellings svētrunu teica mazliet vārgākā balsī nekā toreiz, bel arī šoreiz viņš runāja spēcīgos izteicienos par sātību.

Kristians ieradās no Hamburgas ļoti smalki ģērbies un mazliet savārdzis, bet pēc izskata jautrs, pastāstīja, ka viņa veikali kopā ar Burmēsteru veicoties “tip-top”, piebilda, ka šie abi ar Klotildi laikam gan apprecēšoties tikai “tur augšā”, “protams, katrs par sevi!”... un — baznīcā ieradās pārāk vēlu, jo pirms tās bija devies apraudzīt savu veco klubu. Tēvocis Justs likās ļoti aizkustināts un tikpat uzmanīgs kā vienmēr, iedāvinot jaunlaulātajiem ārkārtīgi skaistus smaga sudraba traukus... Viņš un viņa sieva mājās dzīvoja gandrīz pusbadā, jo vecā, slimīgā māte vēl arvien maksāja no savas saimniecības naudas sen no mantojuma izslēgtā un padzītā dēla Jēkaba parādus, kurš it kā uzturoties Parīzē... Budenbroku dāmas no Platās ielas piebilda: —Nu, cerēsim, ka šoreiz būs uz mūžu... — Pie tam nepatīkamas bija vispārējās šaubas, vai viņas tam maz nopietni tic... Zezcmī Veihbrota turpretī pacēlās uz pirkstgaliem, ar spalgu klakšķienu noskūpstīja savu bijušo audzēkni, tagadējo Pcrmanēdera kundzi, uz pieres un sacīja ar saviem vissirsnīgākajiem patskaņiem: —Asi laimīga, tu labais bārus!

Septītā nodaļa

No rīta ap astoņiem, tikko uzcēlies, nokāpis pa loka kāpnēm lejā, nomazgājies vannā un atkal apvilcis rītasvārkus, konsuls Budenbroks mēdza nodarboties ar vispārības lietām. Šajā laikā pie viņa atnāca ar savām sarkanajām rokām un inteliģento seju, paņēmis līdz podiņu ar virtuvē iesmeltu siltu ūdeni un citus amata rīkus, bārddzinis un pilsoņu domes loceklis Venceļa kungs. Kamēr konsuls nosēdās atzveltnī, atlieca galvu un Venceļa kungs sakūla ziepju putas, starp abiem arvien izraisījās valodas, kas, ar naktsdusu un laiku iesākdamās, drīz vien pārgāja uz lielās pasaules notikumiem, pēc tam atgriezās pie pilsētas lietām un beidzot noslēdzās ar gluži šauriem veikala un ģimenes dzīves jautājumiem. No tā bārdas dzīšana stipri ieilga, jo ikreiz, kad konsuls runāja, Venceļa kungam bija nazis no viņa sejas jāatņem.

— Kā labi gulējāt, konsula kungs?

— Paldies, Vcnccl! Vai šodien labs laiks?

— Sals un mazliet sniegs un migla, konsula kungs. Pie Jēkaba baznīcas puikas atkal ierīkojuši slidtaku, desmit metrus garu, tā ka es, no birģermeistara nākdams, tikko nenogāzos. Ka viņus piķis parautu!..

— Vai avīzes jau redzējāt?

— “Rīta Lapu” un “Hamburgas Ziņas”, jā. Tikai par Orsinī bumbām, vairāk nekā... Šaušalīgi. Ceļā uz operu... Ir gan tur pie viņiem jauka sabiedrība...

— Nu, es domāju, tam nav nekādas nozīmes. Tautai ar to nav nekāda sakara, bet iznākums būs tas, ka policija, preses spaidi un viss pārējais tiks dubultots, Viņš ir uzmanīgs... Jādomā, ka viņam nekad nav miera, jo arvien kaut kas jāizgudro, lai noturētos. Un tomēr —visu cienību. Cilvēks ar tradīcijām nekad nevar kļūt par muļķi, kā Jung-maņa jaunkundze saka, un viņa rīcība, piemēram, ar maiznieku kasi un lētajām maizes cenām man tiešam imponēja. Bez šaubām, tautas labā viņš dara ļoti daudz...

— Jā, tā nupat teica arī Kistenmākers.

— Stefans? Mēs vakar par to runājām.

Un ar prūšu Fridrihu Vilhelmu ir slikti, konsula kungs, no tā \airs nekā nebūs. Runā jau, ka beidzot prineis k|ūšot reģents...

O, tam jāpievērš uzmanība. Tas jau tagad ir parādījis sevi kā liberāli, šis Vilhelms, viņš droši vien nav pret konstitūciju un neienīst to kā viņa brālis... Galu galā to nabaga vīru taču sagrauž tikai sirdēsti... Kas jauns no Kopenhāgenas?

— Nekas, konsula kungs. Viņi negrib. Tur Bunds var skaidrot, cik l ik, ka kopīga satversme 1 lolšteinai un Lauenburgai ir pretlikumīga... Viņi tur gluži vienkārši nav pierunājami to atcelt...

Jā, tas ir kas nedzirdēts, Vcncel. Viņi izaicina Bundcstāgu uz eksekūciju, un, ja tas būtu mazliet straujāks... Aijā, šie dāņi! Atceros, ka es, vēl mazs puika būdams, pastāvīgi sirdījos par kādas dziesmas pantiņu, kas iesākās: “Kungs, svētī savām dūņām,’’ — pie tam man domās šis “dāņām” vienmēr tēlojās kā “dāņam”, un es nevarēju saprast, kādēļ Dievam vispār kaut kas jādod dāņiem...

— Esiet uzmanīgs šajā vietā Vcncel, jūs smejaties... Nu, un tagad atkal ar mūsu tiešo Hamburgas dzelzceļu! Cik tur jau pielikts diplomātisku pūļu un cik vēl netiks pielikts, kamēr tie tur Kopenhāgenā izdos šo koncesiju...

Jā, konsula kungs, muļķīgākais ir tas, ka Altonas—Ķīlēs dzelzceļa sabiedrība un, tiešāk izsakoties, arī visa Holštcina ir tam pretī; tā stāstīja birģermeistars Everdīks jau senāk. Viņi briesmīgi baidās no Ķīlēs uzplaukuma...

— Pats par sevi saprotams, Vcncel. Šāda jauna satiksme starp Ziemeļu un Baltijas jūrām... Un jūs redzēsiet, ka šie Altonas—Ķīlēs vīri nekad nebeigs intriģēt. Viņi ir spējīgi uzcelt konkurences līniju: Ostholšteina—Neiminstcrc—Neištate, jā, tas nav izslēgts. Bet mēs nedrīkstam ļaut sevi iebiedēt, un tiešo ceļu uz Hamburgu mums vajag dabūt.

— Konsula kungs tik karsti aizstāv šo dzelzceļu.

— Tjā... ciktāl tas ir manos spēkos un ciktāl sniedzas mans niecīgais iespaids... Es interesējos par mūsu dzelzceļpolitiku, un tā ir mūsu tradīcija, jo mans tēvs jau piecdesmit pirmajā gadā piedalījās Bīhenes dzelzceļa pārvaldē, un viņa panākumiem jāpieskaita arī tas, ka arī es ar saviem trīsdesmit diviem gadiem jau esmu izvēlēts, mani nopelni vēl nav tik ievērojami...

— Ak, konsula kungs; pēc konsula kunga runas toreiz pilsoņu domē...

— Jā, ar to es panācu gan tādu nelielu iespaidu, un laba griba arvien ir vietā. Varu būt tikai pateicīgs, ka mans tēvs, tēva tēvs un vectēva tēvs ir nolīdzinājuši man ceļu un ka da|a no tās uzticības un cieņas, ko viņi pilsētā ieguvuši sev, ir pārnākusi bez kādiem iebildumiem arī uz mani, jo citādi es nemaz nespētu būt tik rosīgs... Ko visu, piemēram, pēc 48. gada un šā gadu desmita sākumā, nav paveicis mans tēvs mūsu pasta reformu labā! Atcerieties, Venccl, kā viņš mudināja pilsonību apvienot I lamburgas diližansus ar pastu un kā 50. gadā viņš senātu, kas toreiz bija neiespējami tūļīgs, pastāvīgi urdīja ar jauniem priekšlikumiem pieslieties vācu-austriešu pasta savienībai... Ja mums tagad ir lēta vēstuļu un bandroļu nosūtīšana un brīvmarkas, un pastkastītes, un telegrāfa satiksme ar Berlīni un Trāvcmindi, tad viņš nav no pēdējiem, kam par to pienākas pateicība, un, ja viņš un vēl pāris vīru nebūtu senātu arvien urdījuši, tad mēs laikam uz mūžiem būtu palikuši aiz dāņu un Turnes un Takses pasta. Nu, un, ja es tagad šajos jautājumos izsaku savas domas, tad tās uzklausa...

— Dieva vārds, konsula kungs, tur jums taisnība. Un, kas attiecas uz 1 lamburgas dzelzceļu, tad nav pagājušas ne trīs dienas, kad birģermeistars doktors Evcrdīks man teica: “Ja vien mēs tik tālu tiksim, ka varēsim Hamburgā nopirkt piemērotu vietu piestātnei, tad sūtīsim konsulu Budenbroku; konsuls Budenbroks šādām sarunām ir labāk piemērots nekā dažs labs jurists...” Tic ir viņa vārdi...

— Nu, tas man ir visai glaimojoši, Venccl. Bet uztriepiet te uz zoda vēl mazliet putu, šī vieta vēl nav gluda.

Jā, īsi sakot, mums vajag darboties! Nekā nevar iebilst pret Ever-dīku, bet viņš ir jau gados; ja es būtu birģermeistars, tad viss veiktos mazliet ātrāk, man šķiet. Nevaru nemaz izteikt, kāds man ir gandarījums, ka jau iesākti darbi pie gāzes apgaismošanas un beidzot pazudīs nelaimīgās eļļas lampas; ar lepnumu varu teikt, ka šo sasniegumu arī es esmu veicinājis... Un kas viss vēl būtu jādara! Redziet, Vencel, laiki mainās, un mums ir neskaitāmi pienākumi pret jauno laiku. Kad es atceros savu agro jaunību... Jūs zināt labāk par mani, kā tolaik pie mums izskatījās. Ielas bez ietvēm, bruģa starpās pēdu gara zāle, un kur vēl mājas ar lievenēm, piebūvēm un soliem uz ielas... Un mūsu viduslaiku celtnes bija izķēmotas ar visādām apbūvēm, un tās pamazām sadrupa, jo atsevišķiem cilvēkiem bija daudz naudas un neviens necieta trūkumu, bet valstij nebija nekā, un viss kūlās uz priekšu tāpat pa vecam, kā saka mans svainis Permanēders, un nc par kādiem uzlabojumiem nebija ko domāt. Tās bija gluži labi pārtikušas un laimīgas paaudzes tolaik, un mana vectēva intīmais draugs, jūs zināt, Žans Žaks Holstēde, staigāja apkārt un tulkoja no franču valodas mazas, piedauzīgas dziesmiņas... Bet mūžam tā nevarēja turpināties; daudz kas ir pārvērties un daudz kam vēl jātop citādam... Mums vairs nav 17 000 iedzīvotāju, bet jau pāri 50 000, kā jūs zināt, un pilsētas rak-.lurs mainās. Tagad mums ir jauni nami un priekšpilsētas, kas arvien paplašinās, un labas ielas, un arī senie mūsu slavas laiku pieminekļi var likt restaurēti. Bet tas galu galā ir tikai ārējais. Pats svarīgākais no svarīgā vēl izpaliek, mīļais Vencel. Un nu es atkal esmu nonācis pie mana nelaiķa tēva ceterum censeo — muitas apvienībā, Vencel, mums jāiestājas muitas apvienībā, tur šaubīties vairs nedrīkstētu, un jums visiem jānāk man palīgā, kad es par to cīnos... Kā tirgotājs, ticiet man, es šo jautājumu pārzinu labāk nekā diplomāti, un bailes zaudēt ar to kaut ko no savas patstāvības un brīvības šajā gadījumā ir smieklīgas. Iekšzeme, Mēklenburga un Šlēsviga-1 lolšleina liks mums atvērtas, un tas ir vēl jo vairāk vēlami, sakarus ar ziemeļiem mēs tik pilnīgi vairs neturam savās rokās kā senāk... diezgan... lūdzu, dvieli, Vencel! — konsuls nobeidza, un, kad vēl bija pārrunāts dažs vārds par pašreizējām rudzu cenām, kas stāvot pie 55 dālderiem un vēl arvien sasodīti tiecoties pazemināties, kad varbūt vēl bija izmesta kāda piezīme par vienu vai otru ģimenes notikumu pilsētā, tad Venceļa kungs atkal pazuda, izlējis savu ziepju ūdens podiņu uz ielas bruģa, bet konsuls atkal uzkāpa pa vītņu kāpnēm savā guļamistabā, kur viņš Gerdu, kas tad jau mēdza būt nomodā, noskūpstīja uz pieres un apģērbās.

Šīs mazās rīta sarunas ar mundro bārddzini bija it kā ievadījums vēl daudz rosīgākajām un darbīgākajām dienām, no sākuma līdz beigām piepildītām ar domāšanu, runāšanu, darbošanos, rakstīšanu, aprēķināšanu, šurp un turp staigāšanu... Pateicoties saviem ceļojumiem, savām zināšanām, savam možajam garam, Tomass Budenbroks bija visā savā apkārtnē vismazāk pilsoniski aprobežotais cilvēks un droši vien pirmais, kas sajuta to apstākļu sīkumainību un šaurību, kuros viņš darbojās. Bet ārpusē viņa plašākajā tēvijā pēc tā sabiedriskās dzīves uzbangojuma, ko nesa revolūcijas gadi, tagad bija iestājies klusuma un atslābuma periods, pārāk tukšs, lai nodarbinātu viņa možo garu, — turklāt viņam bija pietiekami daudz prāta, lai izteicienu, ka visai cilvēka darbībai ir tikai simboliska nozīme, pieņemtu par savu iemīļoto sakāmvārdu un savu gribu, spējas, entuziasmu un aktivitāti atdotu tās mazās kopības kalpībā, kur viņa vārds piederēja pie pirmajiem, kā arī lai kalpotu šim pašam vārdam un firmai, ko viņš bija mantojis... Viņam bija pieticis prāta, lai savu godkārīgo vēlēšanos kļūt par iespaidīgu vīru un iemantot varu tuvākajā apkārtnē reizē uzlūkotu gan ar smīnu, gan tvertu to nopietni.

Tiklīdz viņš, Antona apkalpots, bija ēdamistabā ieēdis brokastis, tas uzvilka ielas apģērbu un devās uz savu kantori Graudu ielā. Tur konsuls palika nedaudz ilgāk par stundu. Viņš uzrakstīja divas vai trīs neatliekamas vēstules un telegrammas, pateica vienu vai otru norādījumu... vārdu sakot, deva veikala lielajam ritenim mazu grūdienu un tālākās gaitas uzraudzību atstāja Markusa kunga vērīgajai acij.

Viņš ieradās un runāja sēdēs un sapulcēs, pabija biržā zem gotiskajām arkādēm pie tirgus laukuma, apstaigāja inspekcijas nolūkā ostu un noliktavas, kā kuģa īpašnieks slēdza līgumus ar kapteiņiem... Un tā, atskaitot tikai īsu brokastu brīdi ar veco konsula kundzi un pusdienas ar Gerdu, pēc kurām viņš parasti kādu pusstundu pavadīja uz dīvāna ar cigāru un avīzi, — visa viņa diena līdz vēlai naktij pagāja neskaitāmās darīšanās, vienalga, vai tās bija viņa paša veikala vai muitas, dzelzceļa, celtniecības, pasta vai nespējnieku apgādes darīšanas. Un pat tajās nozarēs, kas pēc savas būtības bija viņam tālas un īstenībā piederētos “mācītiem vīriem”, viņš iekaroja sev zināmu stāvokli un it sevišķi finanšu lietās drīz vien parādīja jo spīdošas dāvanas...

Konsuls, sargājās atstāt novārtā arī sabiedrisko dzīvi. Šajā laukā gan viņa akurātība nebija tik stingra; parasti, kad viņa sieva, saģērbusies vakara tualetē, jau veselu pusstundu bija gaidījusi, viņš tikai tad ieradās un ar īsu “pardon, Gerda, darīšanas...” ātri ietērpās frakā. Bet, ieradies dinejā, ballē vai vakara viesībās, viņš prata arī tur par visu moži ieinteresēties, parādot sevi kā laipnu sarunu biedru... Un arī reprezentēšanās ziņā viņš ar savu sievu neatpalika no pārējiem bagātajiem pilsētas namiem; viņa virtuve un vīna pagrabs tika uzskatīti par “tiptop”, viņš pats — par sirsnīgu, uzmanīgu un rūpīgu namatēvu, un viņa galda runas noteikti asprātībā pārsniedza vidusmēru. Bet savus klusos vakarus konsuls pavadīja Gerdas sabiedrībā, kad smēķēdams klausījās viņas vijoles spēli vai arī kopā ar viņu lasīja kādu grāmatu — vācu, franču vai krievu stāstus, pēc Gerdas izvēles...

Tā viņš strādāja un guva panākumus, un viņa cieņa pilsētā pieauga, un, neraugoties uz kapitāla aizplūdumiem sakarā ar Kristiānā atdalīšanos un Tonijas otrreizējo iziešanu pie vīra, firmai tie bija teicami gadi. Un tomēr bija daudz tāda, kas uz ilgām stundām lika saplakt viņa drosmei, kas samazināja gara elastību, sabojāja omu un darīja viņu grūtsirdīgu.

Vispirms Kristians llamburgā, kura veikala biedrs Burmēstera kungs šā paša 58. gada pavasarī piepeši bija miris ar trieku. Tā mantinieki atņēma mazajai firmai nelaiķa kapitālus, un konsuls stingri nobrīdināja brāli ar paša līdzekļiem vien veikalu neturpināt, jo viņš labi zinot, cik grūti ir vadīt lielāku uzņēmumu ar piepeši samazinātu kapitālu. Bet Kristians negribēja šķirties no savas patstāvības un uzņēmās visus “I I. C. F. Burmēstcrs un komp.” aktīvus... un nu bija sagaidāmas nopietnas grūtības un nepatikšanas.

Tālāk konsula māsa Klāra Rīgā... Ka viņas laulība ar mācītāju l iburciju paliek bez pēcnācējiem, tā vēl nebija liela nelaime, jo Klāra Hudenbroka nekad nebija vēlējusies sev bērnus, un, bez šaubām, viņai nebija ne mazākā mātes talanta. Bet ar veselību, pēc pašas un arī vīra vēstulēm spriežot, bija slikti, viņas galvassāpes, kas to mocīja jau kā jaunu meiteni, tagad, kā tika ziņots, atkal periodiski atkārtojoties un turklāt vēl gluži neizturamā veidā.

Tas radīja bažas. Trešās rūpes bija tās, ka arī tepat, pašu mājās, vēl nebija ne mazākā drošā pamata cerībai, ka viņu ģimenes vārds paliks dzīvs arī turpmāk. Gerda pret šo jautājumu izturējās ar ķēnišķīgu vienaldzību, kas bija pavisam tuva atklātai negribēšanai. Tomass savas raizes noklusēja. Bet vecā konsula kundze ņēma šo jautājumu savā zināšanā un, pavilkuši sāņus ārstu Grābovu, teica: — Doktor, starp mums runājot, tur taču beidzot kaut kam jānotiek, vai nav tiesa? Tas nieciņš kalnu gaisa Kreitā un jūras gaisa Gliksburgā vai Trāve-mindē, kā liekas, nekā nelīdz. Kā jums šķiet?... — Un Grābovs, tā kā viņa parastā patīkamā recepte “stingra diēta, mazliet baložu gaļas, mazliet frančmaizes” šajā gadījuma atkal reiz lielu labumu tik un tā nenestu, — parakstīja Pīrmonlu un Šlangenbādi...

Tās bija trīs rūpes. Un Tonija? — Nabaga Tonija!

Astotā nodaļa

Viņa rakstīja: “Un, kad es saku “frikadeles”, tad viņa to nesaprot, jo šeit tās sauc par “pflancerlēm”; un, kad tā saka “karfiols”, tad gan rets kristīgs cilvēks varēs uzminēt, ka viņa ar to domā puķu kāpostus, un, kad es saku “cepti kartupeļi”, tad viņa tik ilgi kliedz man savu “koā?”, kamēr es pasaku “štovēti kartupeļi”, jo tā tos še sauc, un ar savu “koā?” viņa domā “ko vēlaties, kundze?”... Un šī man ir jau otrā, jo pirmo, ko sauca par Kati, es atlaidu, tā vienmēr tūlīt kļuva rupja, bet var būt, ka man tā tikai likās, kas zina, vai neesmu maldījusies, jo še nekad nevar īsti zināt, vai ar tevi runā rupji vai draudzīgi. Šī tagadējā, Babete, ir diezgan glīta meiča ar īstu dienvidnieces izskatu, kādas te, starp citu, sastopamas diezgan bieži,— ar melniem matiem, melnām acīm un tādiem zobiem, ka par tiem var viņu apskaust. Viņa ir paklausīga un manā vadībā pagatavo arī kaut ko no mūsu pusē ierastiem ēdieniem, tā, piemēram, vakar skābenes ar korintēm, lai gan ar tām man iznāca tikai lielas raizes, jo Permanēders par šo ēdienu tā noskaitās (kaut gan korintes ar dakšiņu izzvejoja), ka visu pēcpusdienu ar mani nemaz nerunāja, bet tikai ņurdēja, un es, māmiņ, varu teikt, ka dzīve ne arvien ir viegla...”

Taču ne jau “pflanecrles” un skābenes vien bija tās, kas sarūgtināja viņas dzīvi... Jau tūlīt pēc medus mēneša Toniju bija ķēris trieciens, negaidīts, neparedzēts, neapvaldāms, kas laupīja viņai visu prieku un ko viņa nespēja pārvarēt. Šis trieciens, šis notikums bija tāds.

Dažas nedēļas pēc tam, kad jaunais pāris apmetās Minhenē, konsuls Budenbroks bija sagādājis Tonijai pēc testamenta noteikto pūra naudu, tas ir, 51 000 zelta mārku, un šo summu, iemainītu guldeņos, nosūtījis Permanēderam. Pennanēders tūdaļ bija to noguldījis drošā un arī izdevīgā vietā. Bet pēc tam viņš bez stomīšanās un nosarkšanas bija pateicis savai sievai tā: “Toneri” — Viņš sauca to parTonerli. —“Toneri, nu, āre man pietiek. Vairāk man n’kā nebūs vaj’dzīgs. Es esmu mūždien plēsies, tag’d es gribu atpūsties, velns a’ ārā. Mēs izīrēsim apakšējo un trešo stāvu, un teitnās mums būs labs dzīvokl’s, un mēs var’sim ēst cūk’s eep'li, un vairs nevaj’dzēs diendienā tik lepni ģērbties un puc’ties... un pa vak’riem ma’ būs galma al’sbrūz’s. Es n’esmu n’kāds a’gļ'tājs, un ma’ netīk mūž'm noņemties ap naudu. Ma’ tīk sava om’lība! No rītd’nas es tais' beigas un palieku brī's cilvēks!”

“Permanēder!” viņa bija iekliegusies, pirmoreiz atkal ar to savādo rīkles skaņu, tāpat kā senāk bija izrunājusi Grīnliha vārdu. Bet viņš bija atbildējis: “E’, esi k’ vajāgās!” Un tad bija sācies strīds, viens no tiem strīdiem, kas tik agri, tik nopietni un bargi satricina laulības laimi uz visiem laikiem... Viņš bija palicis uzvarētājs. Visa viņas kvēlā pretestība tika satriekta pret Permanēdera ilgām pēc “om'lības”, beigas bija bijušas tās, ka Permanēdera kungs savu apiņu tirdzniecībā ielikto kapitālu pārvērta skaidrā naudā, tā ka nu Nope savukārt vizītkartē varēja izšņāpt vārdu “komp.”... Un, tāpat kā viss vairums viņa draugu, ar kuriem tas vakaros sēdēja galma alusdarītavā, spēlēdams kārtis, — arī Toni jus vīrs tagad visu savu darbību aprobežoja ar īres maksas saņemšanu no saviem namiem un ar mierīgu kuponu nogriešanu.

Konsula kundzei tas tika paziņots īsi un vienkārši. Bet vēstulēs, ko Permanēdera kundze par to rakstīja savam brālim, bija izmanāmas visas tās sāpes, ko viņa izjuta... Nabaga Tonija! Viņas visļaunākā nojauta bija piepildījusies, vēl tālu sevi pārspējot. Viņa, protams, arī agrāk bija zinājusi, ka Permanēderam nav nekā no tās “rosības”, kādu viņas pirmais vīrs bija attīstījis par daudz lielā mērā, bet ka viņš liks tā sabrukt visām viņas cerībām, ko viņa vēl savas saderināšanās priekšvakarā bija izteikusi Jungmaņa jaunkundzei, ka viņš tik galīgi pārpratis tos pienākumus, ko tam uzlika apprecēšanās ar vienu no Budenbrokātn, — to viņa nebija spējusi iedomāties...

Bet tas bija jāiztur, sevi jāpārvar, un viņas ģimene mājās vēroja no vēstulēm, ka viņa skumst. Tonija vienmuļīgi dzīvoja ar savu vīru un I riku, kas apmeklēja skolu, rūpējās par saimniecību, izturējās laipni pret tiem ļaudīm, kas bija ienākuši viņu mājā par īrniekiem pirmajā un otrajā stāvā, sagājās ar Nīderpauru ģimeni pie Marijas laukuma. Šad un lad viņa rakstīja arī par galma teātra apmeklējumiem, kurp gāja kopā .ir savu draudzeni Evu, jo Permanēdcra kungs tā kaut ko nemīlēja, un izrādījās, ka viņš, nodzīvojis vairāk nekā četrdesmit gadus savā “mīta" Minhcnē, nebija vēl ne reizes redzējis pinakotēkas iekšpusi.

Dienas gāja... Tonijas patiesais prieks par savu jauno dzīvi tomēr bija pagalam kopš tās dienas, kad Permanēdcra kungs tūliņ pēc viņas pūra saņemšanas bija metis darbu pie malas. Trūka jebkādu cerību. Nekad vairs viņa nevarēs ziņot no savām mājām par kādu panākumu, par uzplaukumu. Tādai kā tagad, samērā bezrūpīgai, taču ierobežotai un bez kāda dižciltības spožuma, bija jāpaliek viņas dzīvei līdz mūža galam. Tas Toniju nomāca. Un no vēstulēm varēja nojaust, ka tieši šī vienmuļības noskaņa dara viņas pilnīgu iedzīvošanos dienvidvācu apstākļos neiespējamu. To viņa spēja tikai daļēji. Viņa iemācījās sarunāties ar kalponi un produktu piegādātājiem, “frikadeļu” vietā teikt •‘pflancerles”, nebarot savu vīru ar ēdieniem, kurus viņš sauca par “sam’zgām” un “riebekli”... Bet visā visumā viņa še, savā jaunajā dzimtenē, bija un palika svešiniece, jo tā sajūta, ka viņas piederība pie Budenbroku dzimtas še netiek uzlūkota ne par ko sevišķu, Toni-jai nozīmēja pastāvīgu, nemitīgu pazemojumu. Un, kad viņa kādā vēstulē rakstīja, ka reiz kāds mūrnieks ar āmuru un ķelli vienā, ar ūdenssvariem otrā rokā uzrunājis viņu uz ielas un sacījis: “Lūdzu, kaim’ņiet, cik rāda pulksten’s?”— tad. par spīti stāstījuma vieglajam tonim, varēja droši būt pārliecināts, ka viņa bija atmetusi galvu un izlikusies šo mūrnieku nemaz neredzot... Un vispār ne jau tikai šis ārējās uzvedības trūkums un neizpratne par stāvokļa izšķirību vien bija tas, kas viņai palika svešs un nepieņemams: viņa nebūt netiecās iespiesties dziļāk Minhenes dzīvē, bet visur dvašoja pretim tā pati Minhenes elpa, lielas pilsētas elpa pilsētas, pilnas mākslinieku un pilsoņu, kuri nekā nedarīja, pilnas mazliet demoralizēta noskaņojuma, kuru tā ne vienmēr prata uztvert ar humoru..

Dienas gāja... Bet tad likās tuvojamies laime, laime, pēc kuras Platajā un Graudu ielā velti ilgojās: īsi pēc 1859. gada sākuma kļuva skaidrs, ka Tonija gatavojas kļūt otrreiz māte.

Šis prieks nu drebēt drebēja viņas vēstules, pilnās pārgalvīgu, bērnišķu un svarīgu izteicienu, kādu tai ilgi bija trūcis. Konsula kundze, kas tagad, atskaitot vasaras jūrmalā, nekur vairs neceļoja un ceļot

nemīlēja, izteica nožēlu, ka pati nevar šajā laikā būt pie Tonijas, un aizsūtīja tikai rakstiski savu svētību; bet Tomass ar Gerdu pieteicās uz kristībām, un nu Tonijas galva bija pilna dažādu plānu, kā viņus aristokrātiskāk uzņemt... Nabaga Tonija! Šai uzņemšanai bija lemts izvērsties par neizsakāmu bēdu pilnu tikšanos, un šīs kristības, ko viņa bija iedomājusies kā mazus, līksmus svētkus ar puķēm, konfektēm un šokolādi, nemaz nenotika, — jo bērnam, mazai meitiņai, bija lemts tikai atnākt pasaulē, lai pēc niecīgas, īsas ceturtdaļstundas, ārstam velti nopūloties mazo, nespējīgo organismu uzturēt pie dzīvības, no šīs pasaules jau šķirtos...

Atbraukuši Minhenē, konsuls Budenbroks ar sievu atrada pašu Toniju gandrīz vai dzīvības briesmās. Viņa gulēja daudz slimāka nekā pēc pirmā bērna, un viņas kuņģis, ar kura nervozo vājumu tā jau agrāk bija slimojusi, vairākas dienas liedzās uzņemt jebkādu barību. Tomēr viņa atspirga, un Budenbroki varēja aizbraukt vismaz šajā ziņā mierīgi; dažā citā ziņā gan ar lielām bažām, jo tic bija paguvuši pārāk skaidri nomanīt, it sevišķi konsuls to bija labi novērojis, ka pat kopīgās bēdas un ciešanas nav spējušas abus laulātos draugus vienu otram daudzmaz tuvināt.

Par Permanēdera kunga labo sirdi nebija ko teikt... Viņš likās patiesi satriekts, uzlūkojot savu mazo nedzīvo bērniņu, lielas asaras bija ritējušas no viņa šaurajām ačelēm pār resnajiem vaigiem, un neskaitāmas reizes viņš bija izgrūdis savu smago nopūtu: “Š'tas i’ tas krusts! Lūk, ku’ krusts!”... Bet. viņa “om’lība”, pēc Tonijas domām, necieta no tā pārāk ilgi, vakara stundas galma brūzī drīz vien bija palīdzējušas tam pārciest šo zaudējumu, un viņš ar ērtu, labsirdīgu, mazliet īdzīgu un vientiesīgu fatālismu, ko ietvēra viņa ierastais teiciens “Š’tas i' tas krusts!”, “pleikoja” tālāk.

No tā laika Tonijas vēstulēs bija jaušama bezcerība un pat apsūdzība.... “Ak, māt,” viņa rakstīja, “kas viss nesabrūk man virsū! Vispirms Grīnlihs un bankrots, tad Permanēders kā privāts cilvēks bez veikala un tad mirušais bērns! Ar ko gan esmu tik daudz nelaimes sev pelnījusi!”

Konsuls, lasīdams mājās šos izteicienus, nevarēja atturēties no smaida, jo, par spīti visām sāpēm, ko pauda šīs rindas, viņš zem tām jauta kādu noskaņu, pilnu gandrīz vai jokaina lepnuma, un viņš zināja, ka Tonija Budenbroka, vienalga, vai tā saucās par Grīnliha kundzi vai par Permanēdera kundzi, arvien vēl ir bērns; ka viņa visus savus tiešām pieauguša cilvēka pārdzīvojumus no sākuma uzņem gandrīz vai neticēdama, pēc tam ar bērnišķīgu nopietnību, ar bērnišķīgu svarīgumu un — galvenokārt — ar īstu bērna pretestības spēju un izturību.

Tonija nesaprata, ar ko pelnījusi savas ciešanas; un, lai gan par mātes dievbijību arvien bija paklusām pasmējusies, viņa pali bija šīs dievbijības tik pilna, ka no visas sirds ticēja nopelniem un taisnībai /emes virsū... Nabaga Tonija!... Tās otrā bērna nāve nebija vēl ne pēdējais, ne visskarbākais sitiens, kas tai bija lemts...

Kad 1859. gads tuvojās beigām, notika kaut kas briesmīgs...

Devītā nodaļa

Bija novembra beigas, un aukstās rudens dienas apmākušās debesis drīz jau solīji sniegu. Pāri ostas pilsētai vēlās migla, kuru retumis pāršķēla kāds saules stars, un ass ziemeļrītenis nikni brāzās ap masīvajiem baznīcu stūriem. Bija viena no tām dienām, kad plaušu karsonī var iedzīvoties pavisam viegli...

Kad konsuls Tomass Budenbroks ap dienas vidu ienāca “brokastu istabā”, viņš tur sastapa savu māti, kas ar brillēm uz acīm sēdēja noliekusies pār kādu papīru.

— Tomas, — viņa teica, paskatīdamās uz dēlu un papīru ar abām rokām pabīdīdama sāņus, it kā baidoties to viņam rādīt... — Nesanīsties... Kaut kas nepatīkams... Es nesaprotu... No Berlīnes. Kaut kam jābūt notikušam...

Atļauj! — konsuls īsi pateica. Viņa seja mainīja krāsu, un vienu mirkli tā deniņos izspiedās muskuļi, jo viņš sakoda zobus. Stingri un nopietni tas pastiepa roku pēc papīra, it kā sacīdams: “Tikai ātri, lūdzu, šo nepatīkamo, bez ievadiem!”

Tāpat, kājās stāvot, viņš izlasīja papīrā rakstītās rindiņas, augstu saraucis uzacis un laizdams caur pirkstiem ūsas galu. Tā bija telegramma, un tajā bija lasāms: “Neizbīstieties. Būšu turplikām ar Ēriku. Viss pagalam. Jūsu nelaimīgā Antonija.”

—Turplikām... — viņš sapīcis atkārtoja un, galvu ātri papurinājis, uzlūkoja konsula kundzi. — Ko nozīme turplikām?...

— Tas tikai tāds izteiciens, Tomas, kas nekā nenozīmē. Viņa ir domājusi “tūliņ” vai ko tamlīdzīgu...

— Un no Berlīnes? Ko viņa dara Berlīnē? Kā viņa nokļuvusi Berlīnē?

— Nezinu, Tomas, arī es to vēl nesaprotu. Telegrammu atnesa pirms piecām minūtēm. Tur būs kaut kas noticis, un mums ir jānogaida, kas tas ir. Dievs dos, viss atkal pavērsīsies uz labu. Sēdies, dēls, un ieēd!

Viņš apsēdās un mehāniski ielēja sev lielu glāzi portera.

— “Viss pagalam”,— viņš atkārtoja. — Un tad “Antonija”. Bērnišķība...

Tad viņš klusēdams paēda.

Pēc brītiņa konsula kundze uzdrīkstējās piebilst:

— Vai tikai nebūs kaut kas ar Permanēderu, Tomas?

Viņš paraustīja plecus, pat nepaskatīdamies.

Promejot, jau uzlicis roku uz. durvju roktura, Tomass

noteica:

— Jā, māt, mums Tonija jāsagaida. Jādomā, ka viņa nebūs vēlējusies iebraukt mājās naktī, tātad tas notiks rīt dienā. Tad paziņojiet man, lūdzu...

*

Konsula kundze gaidīja stundu pēc stundas. Naktī viņa gulēja loti maz, pazvanīja, lai īda Jungmane, kas tagad gulēja vidusstāva dibenistabā, lika tai atnest cukurūdeni un labu laiku pat nosēdēja gultā ar rokdarbu klēpī. Arī nākošā priekšpusdiena pagāja baiļpilnās gaidās. Pie otrajām brokastīm konsuls paskaidroja, ka Tonija, ja atbrauks, tad tikai trijos trīsdesmit trijās pēcpusdienā, kad pienāk vilciens no Bīhenes. Ap šo laiku konsula kundze sēdēja ainavu istabā pie loga un lūkoja lasīt kādu grāmatu, uz kuras melnā ādas vāka bija redzams zeltīts palmas zars.

Bija tāda pati diena kā iepriekšējā: aukstums, migla un vējš. Aiz spožajām dzelzs restēm krāsnī sprakšķēja uguns. Tiklīdz kādi rati brauca pa ielu, vecā dāma nodrebēja un raudzījās laukā pa logu. Un tad, ap četriem, kad viņa pašreiz ielu nevēroja un uz brīdi bija meitu pat piemirsusi, lejā mājās sacēlās kņada... Konsula kundze strauji pagriezās uz loga pusi, noslaucīja ar mutautu aizmiglojumu... Ārā tiešām stāvēja pajūgs, un uz trepēm jau dzirdēja soļus!

Viņa ieķērās ar rokām atzveltnes krēslā elkoņu balstos, lai pieceltos, bet tad pārdomāja, atlaidās atpakaļ un pagrieza seju gandrīz noraidoši pretim meitai, kas ātriem soļiem steidzās pie viņas, kamēr Ērika Grīnliha ar īdu Jungmani palika pie stikla durvīm.

Permanēdera kundzei mugurā bija ar kažokādu apšūts uzpletnis un galvā iegarena filca cepure ar plīvuru. Viņa izskatījās ļoti bāla un satriekta, acis tai bija sasarkušas un virslūpa drebēja kā senāk, kad tā, vēl maza būdama, raudāja. Viņa pacēla rokas, ļāva tām atkal nokrist atpakaļ, tad saļima pie mātes kājām ceļos, ieslēpdama seju viņas drēbju krokās, un skaļi iešņukstējās. Izskatījās tā, it kā viņa vienā paņēmienā būtu atsteigusies tieši no Minhenes līdz šejienei, — un

I' mi viņa gulēja, pic savas bēgšanas mērķa, piekususi un izglābta. Konsula kundze brīdi klusēja.

Tonij! — viņa tad teica ar maigu pārmetumu balsī, izvilka no IVrmanēdera kundzes cepures garo adatu, ar ko tā bija piesprausta pie matiem, nolika cepuri uz palodzes un mī|i un mierinoši glāstīja и abām rokām meitas kuplos, pelnu pelēkos matus...

— Kas ir, bērns... Kas noticis?

Bet vajadzēja apbruņoties ar pacietību, jo pagāja krietns brīdis, iekams nāca atbilde.

— Māt, — izdvesa Permanēdera kundze. — Māt! — Bet vairāk nrī nekā.

Konsula kundze pacēla galvu pret stikla durvīm. Ar vienu roku lūrēdama apkamptu meitu, viņa otru izstiepa pretim savai mazmeitai, kas samulsusi, ar rādītāja pirkstu pie mutes stāvēja durvīs.

— Nāc, bērns, nāc šurp un pasaki labdienu! Tu esi izaugusi liela un izskaties spirgta un vesela, paldies Dievam! Cik tad gadu tev ir, Ērika?

— Trīspadsmit vecomāt...

— Vai tu re! Liela dāma...

Pāri meitas galvai viņa noskūpstīja meiteni un tad turpināja;

— Ej nu Idai līdzi augšā, bērns, drīz ēdīsim pusdienas. Bet tagad lava māte grib ar mani parunāt, saproti?

Viņas palika divatā.

— Nu, mīļo Tonij? Vai tu vēl nebeigsi vaimanāt? Kad Dievs mums sūta kādu pārbaudījumu, tad mums tas jāsaņem un jāpanes ar stingrību. Ņem savu krustu uz sevi, stāv sacīts.... Bet varbūt tev labāk tiktos uziet augšā, mazliet atpūsties, atsvaidzināties un tad nonākt pie manis lejā? Mūsu labā Jungmaņu īda tavu istabu ir sakārtojusi... Pateicos par tavu telegrammu. Tā mūs stipri nobiedēja...

Viņa apklusa, jo no tās apģērba krokām augšup lauzās trīsoši un apspiesti vārdij “Viņš ir nekrietns cilvēks... Nekrietns cilvēks viņš ir... nekrietns...”

Tālāk par šiem vārdiem Permanēdera kundze netika. Likās, ka tie pilnīgi valdīja pār viņu. Viņa tikai vēl stiprāk iespieda seju mātes klēpī un blakus krēslam sažņaudza pat dūri.

— Vai tu varbūt ar to domā savu vīru, bērns? —jautāja vecā dāma pēc īsa klusuma. — Nevajadzētu tā kaut ko iedomāt, es to zinu, bet man nekas cits neatliek, Tonij. Vai Permanēders tev ko nodarījis? Vai tev par viņu ir kas sūdzams?

— Bābele!... — izdvesa Permanēdera kundze. — Babete!...

— Babete? — atkārtoja konsula kundze vaicājoši... Tad viņa atzvēlās krēslā un lūkojās pa logu laukā. Nu viņa zināja, kas tur noticis.

Iestājās klusums, ko tikai šad un tad pārtrauca Tonijas pamazām rimstošie šņuksti.

Tonij, — sacīja konsula kundze pēc brīža, — nu es redzu, ka tev tiešām nodarītas sāpes... Ka tev ir dots iemesls sūdzēties... Bet vai bija vajadzīgs šo sūdzību izteikt tik aukaini? Vai bija vajadzība braukt līdz ar Ēriku no Minhenes šurp, tā ka mazāk saprātīgiem ļaudīm tas var likties, it kā tu vairs negribētu atgriezties pie sava vīra?...

—To es arī nedarīšu!... Nekad!... — iesaucās Permanēdcra kundze, ar strauju rāvienu paceldama galvu un iekaisušām, drudžainām acīm ielūkodamās mātes sejā; tad viņa tikpat pēkšņi atkal galvu paslēpa. Konsula kundze nepievērsa šim izsaucienam uzmanību.

— Nu, bet... — viņa turpināja paaugstinātā balsī. — Tā kā tu pašlaik esi še, tad jau ir labi. Tagad tu varēsi atvieglot sirdi un man visu izstāstīt, tad mēs palūkosim, kā varētu ar mīlestību, apdomu un lēnību nelaimi atkal labot.

— Nekad! — sacīja Tonija vēlreiz. — Nekad! — Bet tad viņa sāka stāstīt, un, lai gan ne katrs vārds bija saprotams, jo viņa runāja vairāk konsula kundzes svārku krokām nekā ausīm un viņas stāsts bija saraustīts un pārtraukts ar biežiem izsaucieniem, tomēr kļuva skaidrs, kā šis notikums norisinājies.

Лр pusnakti no 24. uz 25. šai pašā mēnesī Permanēdcra kundze, tikko iemigusi pēc nepatīkamām kuņģa nervu sāpēm, bija uztrūkusies no savas snaudas. Vainīgs bijis pakluss troksnis uz kāpnēm— vāji apspiests un noslēpumains troksnis, kur varēja izšķirt kāpņu čīkstēšanu, viegli kremšķinošus smieklus, klusinātus pretošanās vārdus un pavisam savādas ņurdošas un sēcošas skaņas... Ne mirkli nevarēja šaubīties par šā trokšņa patieso būtību. Permanēdcra kundze, vēl visa snaudas varā, tikko to iz.dzirdusi, tūliņ arī sapratusi un jutusi, ka asinis atplūst no vaigiem un salējas sirdī tā, ka tā sažņaudzas un turpina darboties smagiem, smacējošiem sitieniem. Garu, briesmīgu laika sprīdi viņa gulējusi kā sastingusi savos spilvenos, bet tad, jo šis nekaunīgais troksnis vēl arvien nenorimis, viņa ar drebošām rokām aizdegusi sveci un pilna izmisuma, niknuma un riebuma izlēkusi no gultas, uzrāvusi tupeles, atrāvusi durvis un ar sveci rokā aizskrējusi līdz pat kāpnēm, tām pašām, kas tieši no ārdurvīm ved augšā otrajā stāvā. Un tur, uz šo kāpņu pēdējā pakāpiena, viņai visā atklātībā kļuva redzama aina, kas tai, vēl gultā esot un klausoties nepārprotamajā troksnī, bija parādījusies domās... Tas bija ķīviņš, neatļauts un netikls cīniņš starp kalponi Baheti un Permanēdcra kungu. Skuķe ar atslēgu saišķi un sveci rokā, it kā namā ko darījusi, bija locījusies šurp un turp, lūkodama izvairīties no kunga, kurš savukārt ar cepuri uz pakauša

I'ijii turējis viņu apkamptu, pūlēdamies uzspiest savas roņa ūsas uz I iilponcs se jas, kas viņam reižu pa reizei bija arī izdevies... Parādoties Antonijai, Babete bija iebrēkusies kaut ko līdzīgu kā “Jēzus, Marija un Jāzeps!” un Permanēdcra kungs tāpat atkārtojis “Jēzus, Marija un liīzeps!” — un palaidis meiču vaļā. Kamēr tā vienā mirklī nozudusi k.i ūdenī iekritusi, viņš pats ar nolaistām rokām, nokārtu galvu un uo|ukušām ūsām bija stāvējis savas sievas priekšā, murminādams kaut ko bezgala muļķīgu, kā: “Nu ga’ i’ ķezā!... Re, ku’ krusts!...” kad viņš bija saņēmies tiktāl, lai paceltu acis, Tonijas tur vairs nebija,— viņš to atkal atrada tikai guļamistabā, pussēdus, pusguļus, izmisušās raudās, atkal un atkal atkārtojot: “Kauns, kauns!...” Tad viņš bija nespēcīgi atspiedies pret durvīm, pastūmis savu biezo plecu uz priekšu, it kā taisīdamies uzmundrinoši piebikstīt tai pie sāniem, un teicis: “Esi mierīga! Ek, nu esi mierīga, Toneri! Re, Ramzaueru l īancis svinēja vārd’dienu Šov’kar... Mēs visi esam drusciņ pillā...” lāču stiprā alkohola smaka, kas ieplūda istabā, bija Toniju satraukuši līdz pēdējam. Viņa nebija vairs raudājusi, nebija vairs ilgāk palikusi vāja un satriekta, bet ar izmisuma nesavaldību skaļi iesviedusi viņam sejā visu savu riebumu, savu īgnumu un savu bezgalīgo nicināšanu... Permanēdcra kungs nebija palicis klusu. Viņa prāti bija sakarsuši, jo pie Ramzaueru Francla ticis dzerts ne vien daudz alus, bet arī “šam-paningers”, viņš bija atbildējis, nikni atbildējis, bija sākusies ķilda, nesalīdzināmi briesmīgāka nekā pēc Permanēdcra kunga atkāpšanās no veikala, lai dzīvotu vienā mierā, un Antonijas kundze bija sagrābusi sava apģērba gabalus, lai aizbēgtu dzīvojamā istabā... lād viņai pakaļ noskanējis viens vārds no viņa puses, vārds, kuru tā nekad neatkārtos, kas nekad nenāks pār viņas lūpām, viens vārds... viens vārds...

Tas bija šā vēstījuma galvenais saturs, ko Permanēdera kundze izstāstīja, galvu savas mātes apģērba krokās iespiedusi. Tā nevarēja tikt pāri šim “vārdam”, kas viņu tajā šausmīgajā naktī bija sastindzinājis līdz sirds dziļumiem. Viņa to neizteikšot — nekad, nekad, — lai gan konsula kundze nebūt neuzmācās pēc šā vārda, bet gan tikai lēni un domīgi vieglītēm locīja galvu, lūkodamās lejup uz Tonijas skaistajiem pelnu pelēkajiem matiem.

— Jā, jā,— viņa teica,— te es dabūju dzirdēt bēdīgas lietas, Tonij. Un es visu saprotu ļoti labi, manu mazo nabaga meitēn, jo es neesmu tava māte vien, bet arī sieva, tāpat kā tu... Nu es redzu, cik pamatotas ir tavas sāpes un cik pilnīgi tavs vīrs savas vājības mirklī ir aizmirsies, ko viņš tev parādā...

— Vājības mirklī?! — izsaucās Tonija un uzlēca kājās, tad viņa atkāpās divus soļus atpakaļ un drudžaini nosusināja acis. — Vājības mirklī, māt?!... Viņš ir aizmirsis, ko viņš parādā man un mūsu vārdam?!... To viņš nekad nav zinājis jau no paša sākuma! Vīrietis, kas ar sievas pūra naudu met darbu pie malas! Vīrietis bez godkāres, bez centieniem, bez mērķa! Vīrietis, kam asiņu vietā dzīslās rit gluma iesala un apiņu misa... jā, es par to esmu pārliecināta!... un kas turklāt vēl nolaižas līdz tādām prastībām kā šī ar to Bābeli un, kad tam pasaka viņa neģēlības acīs, tad atbild ar tādu vārdu... tādu vārdu...

Atkal viņa bija nonākusi pie šā vārda, kuru tā nevarēja atkārtot. Piepeši viņa paspēra soli uz priekšu un gluži mierīgā un maigi ieinteresētā balsī vaicāja:

— Cik glīti! No kurienes tas, mārniņ?

Tonija rādīja uz mazu, no niedrēm pītu groziņu, ko rotāja atlasa lentes, — tajā konsula kundze glabāja savus rokdarbus.

— Es to iegādājos, — atteica vecā dāma, — man tas vajadzīgs.

— Smalki! — noteica Tonija, aplūkodama groziņu. Arī konsula kundzes acis pagriezās turp, tikai viņa nekā neredzēja, nogrimusi dziļās pārdomās.

— Nu, manu mīļo Tonij, — viņa beidzot sacīja, vēlreiz izstiepdama Tonijai pretī roku, — lai kā nu arī būtu, — tagad tu esi te, un tātad esi sirsnīgi sveicināta, mans bērns! Mierīgā garā būs iespējams visu daudz labāk apspriest... Noģērbies savā istabā, ierīkojies ērtāk... Ida! — viņa uzsauca paceltā balsī pret ēdamistabu: — Mīļā! Lai neaizmirst klāt galdu arī Permanēdera kundzei un Ērikai!

Desmitā nodaļa

Tonija tūdaļ pēc ēšanas bija aizgājusi uz savu guļamistabu, jo pie galda konsula kundze apstiprināja viņas nojautu, ka Tomasam tās atbraukšana jau zināma... un viņa ne visai ilgojās pēc satikšanās ar brāli. •

Sešos pēcpusdienā konsuls uznāca augšā, Viņš iegāja ainavu istabā, kur ilgi sarunājās ar māti

— Un kāda viņa ir? — viņš vaicāja. — Kā viņa izturas? — Ai, Tomas, es baidos, ka viņa nebūs samierināma...

Mans Dievs, cik viņa ir satraukta... Un tad šis vārds... Kaut tikai es zinātu šo vārdu, ko viņš pateicis...

— Es iešu pie viņas.

— Dari to, Tomas! Bet tikai neklauvē skaļi, ka viņa nesabīstas, un neuztrauc viņu, vai dzirdi? Viņas nervi nav kārtībā... Viņa gandrīz nekā neēda... Viņas kuņģis, tu zini... Parunā ar viņu mierīgi.

Airi, pa paradumam kāpdams pa diviem kāpieniem reizē, konsuls, domīgi griezdams savas ūsas, uzkāpa otrā stāvā. Bet jau pieklauvējot viga seja noskaidrojās, jo viņš bija noņēmies ņemt šo notikumu, cik ilgi vien iespējams, no jocīgās un jautrās puses.

Viņam atbildēja vāja it kā cietējas balss, viņš iegāja un atrada Per-manēdera kundzi pilnīgi apģērbtu atlaidušos gultā, kuras aizkari bija atvilkti vaļā, ar spilvenu aiz muguras un kuņģa pilieniem sev līdzās uz galdiņa. Viņa mazliet pagriezās, atbalstīja galvu rokā un lūkojās brālim pretim ar mazliet pūcīgu smaidu. Viņš dziļi noliecās, ar roku novilkdams gaisā svinīgu žestu.

— Cienītā kundze!... Kas sagādājis mums šo godu redzēt galvas un rezidences pilsētas iemītnieci?...

— Noskūpsti mani, Tomas! —Tonija teica un pacēlās, sniegdama viņam savu vaigu, pēc tam atkal atlaidās gultā. — Labdien, manu zēn! līt, kā redzu, neesi nemaz pārvērties kopš Minhenes dienām.

— Na, par to tu še aiz nolaistiem aizkariem gan nevari spriest, mana dārgā. Un katrā gadījumā tev nevajadzēja izņemt man no mutes šo komplimentu, kas dabiski pienākas tev...

Turēdams māsas roku savējā, viņš pievilka tuvāk kādu krēslu un apsēdās.

— Kā jau tas tik bieži atkārtots: tu un Klotilde...

— Fui, Tomas!... Kā klājas Tildai?

— Labi, protams! Krauzeminca kundze rūpējas par viņu, lai tā neciestu badu. Tas tomēr netraucē viņu pa ceturtdienām, kad tā atnāk šurp ciemā, pamatīgi saēsties, it kā veselai nedēļai uz priekšu...

Tonija smējās tik sirsnīgi, kā sen nebija smējusies, bet tad nopūtās un jautāja:

— Un kā veicas ar veikalu?

— Tjā... kuļamies. Jābūt mierā...

— Nu, paldies Dievam, ka vismaz še viss norit, kā pienākas! Ak, es nemaz neesmu tādā garastāvoklī, lai jautri tērzētu...

— Žēl. Humors arvien, quemdтёте', jāpatur.

— Nē, ar to ir beigas, Tomas. Vai tu zini visu?

■—Vai tu zini visu!... — viņš atkārtoja, palaida vaļā viņas roku un atstūma savu krēslu nostāk. — Žēlīgais Dievs, kā tas skan! “Visu!” Kas viss gan slēpjas šajā “visā” aprakts! “Tur apraku es mīlu un savas sāpes līdz”, ko? Nē, paklausies...

Viņa klusēja. Viņa pārlaida tam dziļas izbrīnās un aizvainojuma pilnu skatienu. [39]

— Jā, es jau gaidīju šādu nokārtu snīpi, — viņš teica, —jo, bez šā snīpja tu taču nebūtu še. Bet atļauj man, mīļo Tonij, lai es uztveru šo notikumu tikpat viegli, cik tu to uztver par daudz smagi, un tu redzēsi, cik mēs lieliski viens otru papildināsim...

— Pārāk grūti, Tomas, pārāk grūti...

— Jā, Dievs Kungs, netēlosim taču traģēdiju! Parunāsim mazliet vienkāršāk un nevis tā — “viss pagalam” un “jūsu nelaimīgā Antonija”! Saproti mani pareizi, Tonij, tu labi zini, ka es pirmais no sirds priecājos par tavu atbraukšanu. Es jau sen vēlējos, kaut tu atbrauktu ciemā bez sava vīra, lai mēs atkal reiz dabūjam pasēdēt kopā enfa-mille'. Bet tas, ka tu tagad atbrauc un tā atbrauc, atvaino, tā ir muļķība, manu bērniņ!... Jā... Ļauj man izteikties līdz galam! — Permanēders ir uzvedies ļoti necienīgi, tas ir tiesa, un to es arī likšu viņam saprast, vari būt pārliecināta...

— Kā viņš ir uzvedies, Tomas, — pārtrauca viņu Tonija, paceldamās sēdus un uzlikdama roku uz sirds, — to es jau esmu likusi viņam saprast un ne tik vien “likusi saprast”, man tev jāsaka. Tālāku izskaidrošanos ar šo cilvēku es, pēc savas takta izjūtas, uzskatu par pilnīgi nepiedienīgu! — Tad viņa atkal atlaidās atpakaļun nekustīgi, stingi raudzījās griestos.

Tomass saliecās it kā zem viņas vārdu smaguma un smaidīdams palūkojās uz saviem ceļiem.

— Nu tad es viņam nekādas rupjas vēstules nerakstīšu: gluži kā tu pavēli. Galu galā tā taču ir tava darīšana, un pilnīgi pietiek, ka tu pati viņam iegriez smadzenes īstajā vietā, tas ir tavs sievas uzdevums. Un, dienas gaismā visu aplūkojot, jāatzīst, ka viņam jau irdaži mīkstinoši apstākļi. Draugs taču svētījis vārda dienu, viņš atgriezās mājās svētku jūsmā, mazliet par daudz jautrā omā, un pieļāva sev nelielu cirtienu pār strīpu, mazu nepieklājīgu izlēcienu sānis...

—Tomas, — viņa teica, — es tevi nesaprotu. Es nesaprotu to toni, kādā tu runā! Tu... Cilvēks ar taviem uzskatiem... Bet tu jau viņu neredzēji! Kā viņš savā dzērumā bija to satvēris, kāds viņš izskatījās...

— Diezgan komisks, varu to iedomāties. Bet tas jau ir tas, Tonij: tu neuztver šo notikumu pietiekami komiski, un tur, saprotams, vainojams tavs kuņģis. Tu esi pieķērusi vīru vājībā, esi redzējusi viņu mazliet smieklīgu... Bet tam nevajadzētu tevi tik briesmīgi uztraukt, drīzāk gan mazliet pasmīdināt un padarīt viņu tev cilvēciski vēl tuvāku... Es teikšu tev vienu: tu, protams, nevarēji visam paiet garām vienīgi ar smaidu un klusuciešanu, — to ne! Tu aizceļoji: tā [40] bija demonstrācija, varbūt mazliet par strauju, varbūt pārāk smags sods, —jo, cik gan bēdīgs viņš tagad sēž mājās viens, to es ne labprāt gribētu noskatīties, — taču pelnīti. Mans lūgums ir vienīgi tas, kaut ui mēģinātu raudzīties uz šo notikumu ar mazāku rūgtumu un mazliet vairāk no politiskā viedokļa... mēs taču runājam pašu starpā. Man tev jāaizrāda, ka laulībā ir ļoti svarīgi, kurā pusē atrodas... nu... morāliskais pārsvars... saproti mani, Tonij! Tavs vīrs ir atsedzis kādu savu vājību, par to nav šaubu. Viņš ir sevi sakompromitējis, padarījis smieklīgu... Smieklīgu tieši ar to, ka viņa pārkāpums ir tik vientiesīgs un nav ņemams nopietni... Vārdu sakot, viņa cieņa vairs nav nevainojama, tagad zināms pārākums ir noteikti tavā pusē, un, ja tu pratīsi to veikli izmantot, tava laime ir nodrošināta. Kad tu tagad... teiksim, pēc divām nedēļām, —jā, lūdzu, tik ilgi vismazākais gribu tevi pie mums aizturēt! — pēc divām nedēļām atgriezīsies Minhenē, tad tu redzēsi...

— Es neatgriezīšos Minhenē, Tomas.

— Lūdzu, kā? — viņš jautāja, savilkdams seju un pielikdams roku pie auss, un pieliekdamies mazliet tuvāk...

Viņa gulēja uz muguras, pakausi iespiedusi dziļi spilvenā, tā ka zods izskatījās ar zināmu stingrību uz priekšu izstiepts.

— Nekad, — viņa atteica, pie tam gari un dzirdami izelpoja gaisu un atkāsējās — lēni un izteiksmīgi, ar sausu kāsu, kas bija kļuvis viņai par nervozu paradumu un laikam radies sakarā ar viņas kuņģa kaiti. Brīdi valdīja klusums.

— Tonij, — sacīja piepeši brālis, pieceldamies un savu roku stingri uzspiezdams uz ampīra stilā darinātā krēsla, — tu man skandālu netaisīsi!...

Ātri pametusi skatienu sāņus, viņa ieraudzīja, ka Tomass ir bāls un muskuļi deniņos tam raustās. Viņas stāvoklis nebija vairs ciešams. Arī Toniju pārņēma uztraukums, un, lai apslēptu bailes, kādas viņai iedvesa brālis, viņa kļuva skaļa un dusmīga. Viņa uzslējās, nolaida kājas pār gultas malu un ar sakaisušiem vaigiem, sarauktām uzacīm un straujām galvas un roku kustībām iesāka:

— Skandālu, Tomas?!... Tu pavēli man netaisīt skandālu, kad mani apkrauj ar negodu, iespļauj man vienkārši sejā?! Vai tas ir brāļa cienīgi?... Jā, šo jautājumu tu būsi tik labs un man atvēlēsi! Saudzība un takts ir labas īpašības, Dievs pasarg! Bet dzīvē, Tomas, — un dzīvi pazīstam tikpat labi es, kā tu — ir zināma robeža, aiz kuras bailes no skandāla var jau nosaukt par gļēvumu, jā! Un es brīnos, ka man tev tas jāsaka, man, kas esmu tikai muļķa zoss un vientiesīte... Jā, tāda es esmu un labi saprotu, ka Permanēders nekad mani nav mīlējis, jo esmu veca, neglīta sieva un Babete, protams, ir daudz skaistāka. Bet

tas viņu neatbrīvoja no tā pienākuma, kādu viņš bija parādā manai kārtai, manai audzināšanai un manām jūtām! Tu, Tomas, neredzēji, kādā veidā viņš šo pienākumu aizmirsa, un, kas to nav redzējis, tas nekā nezina, jo to, cik riebīgs viņš tajā stāvoklī izskatījās, — to nevar pastāstīt... Un tu nedzirdēji to vārdu, ko viņš man, tavai māsai, nosauca paka|, kad es paņēmu savas drēbes un atstāju guļamistabu, lai pārgulētu dzīvojamā istabā uz dīvāna... Jā! Tad man vajadzēja noklausīties to neganto vārdu... vārdu!... īsi sakot, Tomas, lai tu to zinātu, īstenībā šis vārds bija tas, kas man lika, kas mani piespieda cauru nakti saiņot savas lietas, rīta agrumā uzmodināt Ēriku un doties projām, jo pie vīra, kura tuvumā man jādzird šādi vārdi, es nespēju palikt, un pie tāda vīra atpakaļ es nekad neatgriezīšos... tad man būtu garīgi jāpanīkst, es nespētu vairs sevi cienīt un dzīvē man nebūtu vairs nekāda pamātai

— Vai tu nu būsi tik laipna un pateiksi man šo nolādēto vārdu, jā vai nē?

Nekad, Tomas! Nekad es ar savām lūpām to neatkārtošu! Es zinu, ko es sev un tev esmu šajās telpās parādā...

— Tad man ar tevi nav ko runāt!

— Tas var būt; un es vēlētos, kaut mēs par to vairs arī nerunātu...

— Ko tu domā darīt? Tu gribi ievadīt šķiršanos?

— To es vēlos, Tomas. Tā ir mana cieša apņemšanās. Šādu rīcību esmu parādā sev pašai un manam bērnam, un mums visiem.

— Na, tad tas ir neprāts, — viņš mierīgi noteica, apgriezās uz papēža un atgāja no viņas nost. it kā ar to jau viss būtu nokārtots. — Pie šķiršanās ir vajadzīgi divi, mans bērns, un, ka Permanēders tā bez jebkāda iebilduma un ar prieku būs gatavs dot piekrišanu, tās domas taču gan tev būs jāatzīst tikai par jokiem...

—Ak, par to atļauj man gādāt, — viņa atbildēja, neļaudamas sevi iebiedēt. —Tu domā, ka viņš pretosies manu 17 000 zelta dālderu dēļ? Arī Grīnlihs negribēja, un viņu tomēr piespieda, jo ir līdzekļi, un es iešu pie doktora Gīz.ekes, viņš ir Kristiānā draugs un palīdzēs man... Protams, toreiz bija gluži citādi, es zinu, ko tu gribi teikt. Toreiz pamatā bija “vīra nespēja uzturēt savu ģimeni”, jā! Kā redzi, es šīs lietas labi pārzinu, bet tu izliecies, it kā šī būtu pirmā reize manā mūžā, kur es šķiros no vīra!... Bet tas viss viens, Tomas. Varbūt tur nekas neiznāks, var jau būt, ka tev taisnība. Bet tas nekā negroza manos nodomos. Tad lai viņš patur šos grašus — dzīvē ir augstākas prasības! Bet mani viņš vairs nekad neredzēs!

Tonija atkāsējās. Viņa bija izkāpusi no gultas, nosēdusies atzveltnes krēslā, atbalstījusi galvu rokā un tik cieši iespiedusi zodu tajā,

K;i tas četri saliektie pirksti spieda apakšlūpu. Pagriezusi ķermeņa augšdaļu pret logu, viņa ar sasarkušām un satraukuma pilnām acīm lakojās laukā.

Konsuls staigāja pa istabu šurp un turp nopūzdamies, purinādams galvu, raustīdams plecus. Beidzot viņš ar sakrustotām rokām nostājās tās priekšā.

— Tev vēl ir bērna prāts, Toniji — viņš sacīja nedroši un lūgdamies. — Katrs vārds, ko tu izrunā, ir bērnišķība! Vai tu nepamēģinātu, ja es tevi lūdzu, piespiest sevi palūkoties uz notikumiem kaut vienu vienīgu mirkli ar pieauguša cilvēka acīm? Vai tad tu nemani, ka izturies tā, it kā būtu piedzīvojusi ko nopietnu un smagu, it kā tavs vīrs būtu tevi cietsirdīgi piekrāpis, apkrāvis tevi visas pasaules priekšā ar negodu? Apdomā taču, ka patiesībā nekas nav noticisl Ka par šo aušīgo notikumu uz kāpnēm Kaulingera ielā nekā nezina neviena dzīva būtne! Ka tu ne savai, ne mūsu cieņai absolūti nekaitēsi, ja gluži mierīgi un, lielākais, ar mazliet izsmejošu seju atgriezīsies atpakaļ pie Permanēdera... Gluži otrādi! — Mūsu cieņai tu kaitēsi tikai tad, ja to nedarīsi, jo tikai tad tu no šā nieka kaut ko iztaisīsi, tikai ar to tu sacelsi skandālu...

Viņa ātri atlaida savu zodu un ieskatījās brāļa sejā.

— Tagad ciet klusu, Tomas! Nu ir mana kārta! Tagad klausies! Kā? Vai tikai tas dzīvē ir kauns un skandāls, kas top skaļš un tiek iznests ļaudīs? Ai nē! Slepenais skandāls, kas grauž cilvēku klusībā un saēd viņa pašcieņu, tas ir vēl daudz ļaunāks. Vai tad Budenbroki ir tādi, kas tikai uz ārieni grib būt “tip-top”, kā jūs to arvien še sakāt, bet savās četrās sienās turpretim norij visus pazemojumus? Tom, man ir jābrīnās par tevi! Iedomājies tēvu, kā viņš izturētos šodien, un tad spried viņa garā! Nē, jāvalda tīrībai un atklātībai... Tu ik brīdi vari droši parādīt visai pasaulei savas grāmatas un sacīt: te tās ir... Citādi tas nedrīkst būt ne ar vienu no mums. Es zinu, kādu Dievs mani ir radījis. Es nebaidos! Lai Mellendorpfu Jūlīte iet man garām un mani nesveicina! Un lai Pilī Budenbroka sēž vien ceturtdienās šeit un, aiz ļauna prieka kratīdamās, saka: "Nu diemžēl tas ir noticis jau otrreiz, bet saprotams abas reizes vainīgie ir bijuši vienīgi vīri!” Es stāvu pāri tam visam tik neizsakāmi augstu, Tomas! Es zinu, ka esmu darījusi to, ko uzskatīju par labu. Bet norīt apvainojumus aiz bailēm no Jū-lītes Mcllcndorpfas un Eilī Budenbrokas un ļauties, lai mani izlamā neizglītota alusdzēraju dialektā... aiz bailēm no viņām izturēt dzīvi pie vīra, dzīvi pilsētā, kur man būtu jāpierod pie tādiem vārdiem un pie tādiem skatiem kā tas uz kāpnēm, kur man pilnīgi būtu jāaizmirst sava izcelšanās un audzināšana un pašai sevi, lai tikai izliktos laimīga un apmierināta, — to es saucu par negodu, to es saucu par skandālu.

man tev jāsaka... Viņa aprāva teikumu, iespieda atkal zodu rokā un satraukta skatījās uz loga rūtīm. Viņš stāvēja tās priekšā, balstīdamies uz vienas kājas, sabāzis rokas bikšu kabatās, un jāva acīm kavēties pie viņas, to neredzot, dziļās domās galvu lēni šurp un turp šūpodams.

— Tonij, — viņš teica, — tu man nekā neiestāstīsi. Es to zināju jau iepriekš, bet savos pēdējos vārdos tu arī pati sevi esi nodevusi. Vainīgais nemaz nav vīrs. Tā ir šī pilsēta. Ne jau tā niecīgā aušība uz kāpnēm. Bet gan visa apkārtne. Tu neesi spējusi tur aklimatizēties. Esi patiesa!

— Tev tiesa, Tomas! — viņa iesaucās. Viņa pat uzlēca kājās, izstiepdama roku pret viņu. Tās seja kvēlot kvēloja. Viņa palika kareivīgā pozā stāvot un, ar vienu roku satvērusi krēsla atzveltni, ar otru žestikulēdama, runāja kaislīgi, satraukti; vārdi nevaldāmi lauzās uz āru. Konsuls vēroja viņu ļoti pārsteigts. Viņai tikko pietika laika atvilkt elpu, kad jau plūda alkal jauni brāzmaini vārdi. Viņa atrada vārdus visam, izteica visu, kas pa šiem gadiem viņā bija sakrājies nepatīkams un pretīgs, mazliet neskaidri un saraustīti, bet viņa izteica visu. Tā bija eksplozija, izmisušas godprātības pēkšņs izplūdums... Te atbrīvojās kaut kas, pret ko nevarēja iebilst ne vārda, kaut kas sākotnējs, par ko vairs nevarēja strīdēties...

— Tev taisnība, Tomas! Pasaki vien to vēlreiz! Bet es tev noteikti saku, ka es vairs neesmu nekāda muļķe un zinu, ko no dzīves varu sagaidīt. Es vairs nesastingstu, dabūdama zināt, ka ne arvien tajā viss norit gludi un skaisti. Esmu iepazinusi Asaru Trīški, esmu bijusi precējusies ar Grīnlihu un pazīstu mūsu pilsētas uzdzīvotājus. Es neesmu nekāda lauku nevainība, man tev jāsaka, un tas notikums ar Babeti pats par sevi vien, izņemts laukā no visa pārējā, nebūtu mani aizdzinis, tici to droši! Bet ir tā, Tomas, ka šis gadījums piepildīja mēru līdz malām... un tur nebija daudz vajadzīgs, jo trauks patiesība bija jau pilns... jau sen pilns... jau sen! Vismazākais nieciņš būtu to pārpildījis, ne tikai šis! Un vēl arī tā apziņa, ka pat šajā ziņā es nevaru uz Permanēderu paļauties! Tas uzlika visam kroni! Tas mani notrieca pie zemes! Tas uzreiz nostiprināja manu lēmumu doties projām no Minhenes, jo šis lēmums brieda jau ilgi, ilgi, Tomas, jo es nevaru tur dzīvot, pie Dieva un visiem svētajiem, — nevaru! Tu nezini, Tomas, cik nelaimīga es biju, lai arī tad, kad tu atbrauci ciemos, es nekā neliku manīt, nē, jo es esmu sieviete ar taktu, kas neapgrūtina citus ar savām žēlabām un netur savu sirdi jebkurā nedēļas dienā savas mēles galā, es vienmēr esmu tiekusies vairāk uz noslēgtību. Bet es mocījos, Tomas, es cietu ar visu, kas manī ir, ar visu savu būtni. Kā stāds —ja es varu šo salīdzinājumu lietot — kā puķe, kas pārstādīta svešā zemē...

I n gan tu šo salīdzinājumu uzskatīsi par nepiedienīgu, jo es esmu ne-i'lita sieva... bet vēl svešākā zemē es nebūtu varējusi nok|ūt, tad jau labāk pie turkiem! Лк, mums, šejieniešiem, nekad nevajadzētu doties projām! Mums vajag paliki pie mūsu jūras līča un godīgi pārtikt... Jūs bieži izzobojat manu sajūsmu par dižciltību... jā, es šajos gados bieži ī sinu atcerējusies vārdus, ko man reiz, sen atpakaļ, teica kāds gudrs cilvēks. “Jums ir simpātijas pret dižciltīgajiem...” viņš teica, “vai lai pasaku jums, kāpēc? Tāpēc, ka jūs pati esat dižciltīga! Jūsu tēvs и liels kungs, un jūs esat princese. Vesels bezdibenis atdala jūs no mums pārējiem, kas nepiederam pie jūsu valdošo ģimeņu loka...” Jā, lomas, mēs apzināmies sevi kā dižu cilti un izjūtam savu pārākumu, un nedrīkstam mēģināt dzīvot nekur, kur par mums nekā nezina, kur neprot mūs novērtēt, jo tur mēs gūsim vienīgi pazemojumus un tiksim uzskatīti par smieklīgi augstprātīgiem. Jā, — visi mani uzskatīja par ļoti augstprātīgu. Man to neteica, bet es ik brīdi to sajutu un arī cietu no tā. Ai! Zemē, kur torti ēd ar nazi, kur prinči runā nepareizā vācu valodā un kur par iemīlēšanās zīmi uzskata to, ja kungs paceļ dāmas vēdekli, — tādā zemē ir viegli izrādīties par augstprātīgu, Tom! Akli-matizētics? Nē, — pie ļaudīm bez cieņas, bez. morāles, bez godkāres, bez dižciltības un stingruma, pie nekoptiem, nepieklājīgiem, tūļīgiem ļaudīm, pie ļaudīm, kas reizē ir slinki un vieglprātīgi, nejūtīgi un pavirši... pie tādiem ļaudīm es nespēju aklimatizēties un nespēšu nekad, lik tiešām, ka esmu tava māsa! Eva Evcrsa ir to spējusi... labi! Bet viena no Eversiem nav vēl viena no Budenbrokiem, un tad viņai ir arī vīrs, kas dzīvē kam der. Bet kā bija ar mani? Padomā pats to, Tomas, sāc no sākuma un atceries! No šejienes, no šīs mājas, kur cilvēks ir ko vērts, kur cilvēkiem ir pienākumi un mērķi, es nokļuvu tur, pie Permanēdera, kas ar manu pūra naudu pārtrauca nodarboties ar veikala lietām... ai, tas jau bija īsti, neviltoti, tas bija tie šām raksturīgi, bet tas arī bija vienīgais iepriecinošais šajā rīcībā. Kas bija tālāk? Bija gaidāms bērns! Kā es priecājos! Viņš būtu man atlīdzinājis visu! Kas notiek? Viņš nomirst. Viņš ir beigts. Tā nebija Permanēdera vaina, pasargi Dievs, nē! Viņš darīja, ko spēja, un pat veselas divas vai trīs dienas negāja uz krogu, patiesi! Bet tas taču nāca vēl klāt, Tomas. Ka tas mani nedarīja laimīgāku, to tu vari iedomāties. Es izturēju un nekurnēju. Es, viena un nesapraša, izkliegta par augstprātīgu, staigāju apkārt un teicu sev: tu esi viņam solījusi uz visu mūžu. Viņš ir mazliet lempīgs un laisks un tavas cerības ir piekrāpis, bet viņš domā tikai labu, un viņa sirds ir tīra. Un tad man bija jāpiedzīvo tas notikums un jāredz viņš tajā pretīgajā brīdī. Un tad es to uzzināju: tātad tik labi viņš mani pazīst un respektē mani par tik daudz augstāk nekā citi, ka spēj nosaukt man pakaļ vārdu, ko neviens no taviem maisu nesējiem neuzsauktu pat sunim! (Jn tad es redzēju, ka nekas vairs mani tur netur, ka tas būtu kauns tur palikt. Un, kad es braucu no piestātnes pa 1 lolsta ielu, tad pretī nāca nesējs Nīlsens un zemu nocēla savu cilindru, un es sveicināju arī viņu: pavisam ne augstprātīgi, bet tā, kā tēvs sveicināja ļaudis... tā... ar roku. Un tagad es esmu šeit. Un tu vari aizjūgt divi duci darba zirgu, Tomas, uz Minheni tu mani vairs nedabūsi. Un rīt es eju pie Gīzekes!

Tāda bija Tonijas runa, pēc tam viņa ļoti gurda atlaidās krēslā, iespieda zodu rokā un lūkojās loga rūtīs.

Gluži izmisis, apmulsis, gandrīz vai satriekts, konsuls stāvēja tās priekšā un klusēja. Tad viņš atvilka elpu, pacēla rokas plecu augstumā un ļāva tām atkal nokrist lejup.

— Jā, tur nekas nav darāms! — viņš klusi sacīja, lēni apgriezās uz papēža un devās uz durvīm.

Viņa nolūkojās tam pakaļ ar to pašu skatienu, ar kādu bija to saņēmusi, — sāpīgu un pūcīgu.

— Tom, — viņa vaicāja, — vai tu esi uz mani dusmīgs?

Viņš turēja durvju rokturi vienā rokā un ar otru gurdi atmeta noraidošu mājienu:

— Nē jel. Nebūt nē.

Tonija izstiepa roku pēc viņa un nolieca galvu uz pleca.

— Nāc šurp, Tom... Tavai māsai dzīvē klājas ne visai saldi. Viss sabrūk tai virsū... Un šajā brīdī viņai gan nav neviena, kas būtu ar viņu kopā...

Viņš atgriezās un saņēma māsas roku: no sāniem, savā ziņā vienaldzīgi un gļēvi, viņā nepaskatīdamies.

Piepeši viņas virslūpa sāka drebēt...

— Tev nu jāstrādā vienam, — viņa teica. — No Kristiānā nekas labs nav sagaidāms, un arī es nu esmu galā... esmu izsaimniekojusies vairs nekā nespēju... jā, jums nu vajadzēs dot man žēlastības maizi, nederīgai sievietei. Es nebūtu ticējusi, ka man tik pilnīgā mērā neizdosies mazliet tev piepalīdzēt, Tomas! Nu tev gluži vienam jārauga, ka mēs savu Budenbroku vārda cieņu nezaudējam... Un lai Dievs tev palīdz!

Divas lielas, gaišas bērna asaras noritēja pār viņas vaigiem, kuru āda jau bija sākusi veidot mazas krociņas.

Vienpadsmitā nodaļa

Tonija neslinkoja, viņa sāka savas dzīves kārtošanu. Cerēdams, ka māsa nomierināsies, atmaigs, sāks domāt citādi, konsuls no viņas pagaidām bija prasījis tikai vienu: izturēties rāmi un — tāpat viņai, ka arī Ērikai — neatstāt mājas. Viss vēl varēja par labu vērsties... Vispirmām kārtām nedrīkstēja nekā izpaust pilsētā. Ģimenes sanāksmes diena, ceturtdiena, šoreiz tika atcelta.

Bet jau nākamajā dienā pēc Permanēdera kundzes pārbraukšanas advokāts doktors Gīzeke tika ar viņas rakstītu vēstuli uzaicināts ierasties Graudu ielā. Viņa pieņēma advokātu viena, otrajā stāvā, \ idējā gaiteņa istabā, kas bija izkurināta un kur viņa kādai vajadzībai bija nolikusi uz lielā galda tintnīcu, rakstāmlietas un veselu kaudzi papīru, kas bija paņemts lejā, kantorī. Abi nosēdās divos atzveltnes krēslos...

— Doktora kungs, — viņa teica, sakrustodama rokas, atmezdama atpakaļ galvu un lūkodamās griestos. —Jūs esat vīrs, kas pazīst dzīvi tiklab kā cilvēks, kā arī pēc sava amata, es uzdrīkstos runāt ar jums vaļsirdīgi! — IJn tad viņa atklāja tam, kā viss bija noticis ar Babcti un guļamistabā, par ko doktors Gīzeke izteica savu nožēlošanu, jo viņam esot jāpaskaidro, ka ne nožēlojamais notikums uz trepēm, ne arī zināmais, viņai uzsauktais lamu vārds, par kuru tuvāk izteikties viņa liedzoties,— vēl neesot pietiekošs iemesls laulības šķiršanai.

— Labi, — viņa sacīja. — Es jums pateicos.

Tad viņa lūdza iepazīstināt to ar visiem pastāvošajiem šķiršanās iemesliem un ar skaidru galvu un možu interesi noklausījās garāku tīri juridisku paskaidrojumu un pēc tam ar nopietnu laipnību doktoru (iīzeki pagaidām atlaida.

Tonija nogāja lejā un paaicināja konsulu viņa privātkantorī.

— Tomas, — viņa sacīja, — es tevi lūdzu bez kavēšanās uzrakstīt šim cilvēkam... es ne labprāt gribu nosaukt tā vārdu. Kas attiecas uz manu naudu, tad es tagad šo lietu pilnīgi pārzinu. Viņam ir jādod skaidra atbilde. Tik un tā viņš mani vairs neredzes. Ja viņš piekritīs likumīgai laulības šķiršanai, labi, tad mēs prasīsim aprēķinu, kā arī atmaksāt pūra naudu. Ja viņš liegsies to darīt, tad arī mēs nekavēsimies, jo tev jāzina, Tomas, ka juridiski īpašnieka tiesības par manu pūru ir Permanēderam — protams, tas ir pieļaujams, ka tā ir — bet, paldies Dievam, materiāli arī man ir savas tiesības...

Rokas uz muguras salicis, konsuls staigāja šurp un turp un nervozi raustīja plecus, jo Tonijas seja, izrunājot vārdu “pūrs”, pauda neizsakāmu lepnumu.

Viņam nebija vaļas. Viņš patiešām bija ārkārtīgi apkrauts ar darbiem. Viņai vajagot paciesties un viņam par prieku vēl piecdesmitreiz labi pārdomāt! Viņam pašreiz jau rītdien jābraucol uz Hamburgu: uz apspriedi, uz nepatīkamu izrunāšanos ar Kristiānu. Kristians bija rakstījis, lūgdams atbalstu un palīdzību, kas konsula kundzei būtu jāņem no viņa nākamā mantojuma tiesas. Ar veikalu Kristiānām neveicās, un, lai gan viņš atradās pastāvīgās maksāšanas grūtībās, taču likās, ka tas īsti ķēnišķīgi uzdzīvo pa restorāniem, cirku, teātri, un, spriežot pēc parādiem, kas nuie nāca gaismā un ko viņš bija varējis ietaisīt, tikai pateicoties sava vārda labajai skaņai, bija redzams, ka viņš dzīvo pāri saviem līdzekļiem. Kā Graudu ielā, tā klubā un visā pilsētā bija zināms, kas ir galvenais vainīgais. Tā bija kāda sieviete — vientuļa dāma, ko sauca par Alīni Pūl'ogcli un kam bija divi skaisti bērni. No Hamburgas tirgotāju kungiem ne jau tikai Kristiānām Budenbrokam vien bija ar viņu tuvas un ļoti dārgas attiecības...

Vārdu sakot, arī bez Tonijas šķiršanās tieksmēm nepatikšanu netrūka, un brauciens uz Hamburgu bija nepieciešams.

Permanēders, jādomā, pats liks par sevi dzirdēt...

Konsuls aizbrauca, bet atgriezās loti īgnā un nepatīkamā noskaņojumā. Un, tā kā no Minhenes vēl arvien nebija nekādu ziņu, tad konsuls jutās spiests spert pirmo soli. Viņš aizrakstīja, aizrakstīja vēsi, lietišķi, ar tādu kā pārākumu: neapšaubāmi, ka Antonija savā kopdzīvē ar Permanēderu esot bijusi spiesta piedzīvot smagu vilšanos... atstājot neminētus daudzus sīkumus, viņa arī šīs laulības vispārējos, lielajos vilcienos neesot atradusi cerēto laimi... Viņas vēlēšanās redzēt šīs saites atraisītas labi domājošam cilvēkam katrā ziņā rādīšoties gluži attaisnojama... viņas apņemšanās uz Minheni vairs neatgriezties diemžēl esot nesatricināma... Tad sekoja jautājums, kā Permanēders šajā gadījumā domājot izturēties...

Saspīlētu gaidu pilnas dienas!... Tad Permanēdera kungs atbildēja.

Viņš atbildēja tā, kā neviens — ne doktors Gīzeke, ne Tomass, ne konsula kundze, ne pati Antonija to nebija sagaidījusi. Vienkāršos vārdos viņš izteica savu piekrišanu laulības šķiršanai.

Viņš rakstīja, ka sirsnīgi nožēlojot notikušo, bet ka viņš augsti cienot katru Antonijas vēlēšanos un nu arī labi redzot, ka viņa un viņš, “tā teikt, īsti kopā nesaderot”. Ja viņš tai esot sagādājis grūtus brīžus, tad lai viņa lūkojot tos aizmirst un viņam piedot... Tā kā viņš ne viņas, ne Ērikas gan laikam vairs neredzēšot, tad viņš novēlot viņai un bērnam visu iespējamo laimi... Aloiss Permanēders. — Vēstules piezīmē viņš noteikti paziņoja, ka tūdaļ atdos un atsūtīs viņas pūra и.nīdu. Viņš varot bez rūpēm dzīvot no savas paša tiesas. Termiņš in kāds viņam nebūšot vajadzīgs, jo veikala lietas jāatrež.ģī neesot, līmju esot viņa darīšana un vajadzīgā summa sagatavota.

Tonija bija gandrīz mazliet apkaunota un pirmo reizi juta tieksmi IVrinanēdera pārāk lielo vienaldzību naudas lietās atzīt par slavējamu.

Nu doktors Gīzcke sāka darboties no jauna; viņš stājās sakauts ar Permanēderu, lai izlemtu šķiršanās juridisko pamatojumu. I’ur tādu tika uzdots “abpusējs nepārvarams pretīgums”, un prāva Iesākās — Tonijas otrās laulības šķiršanas prāva, kuras gaitai viņa ekoja ar nopietnību, lielas izpratni un ārkārtīgu dedzību. Viņa uz katra soļa par to vien runāja, tā ka konsuls dažkārt gluži noskaitās. Pirmajā laikā tā nemaz nespēja dalīties brāļa rūpēs un bēdās. Viņa bija pārāk aizņemta ar vārdiem: “augļi”, “ienākumi”, “akcesijas”, "pūraliclas”, “tangibīlijas”, kurus, galvu atmetusi un pleeus mazliet uzrāvusi, pastāvīgi izrunāja ļoti tekoši un ar lielu cieņu. Visdziļāko iespaidu viņai bija atstājusi doktora Gīzekes priekšnesumā tā vieta, kur runa bija par gadījumu, ja pūrā dotajā zemes īpašumā tiktu atrasti apslēpti dārgumi, tie esot uzskatāmi kā pūra sastāvdaļa un pēc laulības šķiršanas atdodami atpakaļ. Par šiem dārgumiem, kuru nemaz nebija, viņa stāstīja visai pasaulei: Idai Jungmanei, krusttēvam Justam, nabaga Klotildei un Budenbroku dāmām no Platās ielas, kuras tad, kad viņām viss kļuva zināms, bija sasitušas klēpī plaukstas un saskatījušās, gluži mēmas aiz izbrīna, ka nu viņām licis arī šis gandarījums... — stāstīja arī Terēzei Veihbrotai, kas atkal mācīja Ēriku, un pat Kctelsena kundzei, kas ne aiz viena vien iemesla nesaprata no visa tā neviena vārda...

Tad pienāca diena, kad šķiršanās tika likumīgi un galīgi apstiprināta un kad Tonija izpildīja vēl pēdējo nepieciešamo formalitāti, izlūgdamās no Tomasa dzimtas papīrus un tajos pašrocīgi ierakstīdama jauno ģimenes notikumu... un nu atlika tikai pierast pie šā stāvokļa.

Viņa to darīja drosmīgi. Ar nesatricināmu cieņu tā laida pāri galvai apbrīnojami nekautrīgās, sīkās un smalki niansētās Budenbroku dāmu piezīmes, ar neizsakāmu saltumu uz ielas lepni skatījās pāri Hāgenš-trēmu un Mellendorpfu galvām, kad tos satika, un pilnīgi atturējās no sabiedriskās dzīves, kas gan jau kopš gadiem nenorisinājās vairs viņas vecāku, bet gan brāļa namā. Viņai bija savi tuvākie piederīgie — konsula kundze, Tomass, Gerda, viņai bija Ida Jungmane, bija mātišķā draudzene Tērezc Veihbrota, bija Ērika, kuras dižciltīgai audzināšanai viņa veltīja daudz pūļu un uz kuras nākotni, kas zina, lika savas pēdējās, apslēptās cerības... Tā viņa dzīvoja, un tā aizritēja laiks.

Daudz vēlāk nekad nenoskaidrotā veidā dažiem ģimenes locekļiem kļuva zināms arī briesmīgais “vārds”, šis liktenīgais vārds, kam Permanēdera kungs tajā naktī bija ļāvis izsprukt pār lūpām. Ko viņš bija pateicis? — “Ei p' vella, cūk’, mait’ sprāgon’s!”

Tā beidzās Tonijas Budenbrokas otrā laulība.

Septītā daļa

.

Pirmā nodaļa

Kristības!... Kristības Platajā ielā!

Viss sarīkots tieši tā, kā Permanēdera kundze gaidību laikā bija •..ipņojusi, it viss: ēdamistabā pie galda — uzmanīgi un bez trokšņa, I n netraucētu svinības zālē, — kalpone saliek putu krējumu daudzās uz ļoti lielas, apaļas paplātes ar zeltītām gliemežveidīgām osām stāvošās tasēs ar verdoši karstu šokolādi... bet sulainis Antons sagriež gabalos augsto, piramīdai līdzīgo kūku, un Jungmaņa jaunkundze sakārto sudraba deserta bļodās konfektes un svaigas puķes, pie tam viņa pārbaudot pieliec galvu un abus mazos pirkstiņus tur tālu nost no citiem...

Pēc īsa laiciņa, kad dāmas un kungi ērti sasēdīsies viesistabā un salonā, visus šos jaukumus iznēsās viesiem, un, jādomā, visiem pieliks, lai gan ģimenes locekļi sanākuši, ja arī ne pilnā, tad tomēr visai kuplā skaitā, jo caur Everdīkiem arī Kistenmākeri ir radi un caur tiem Mellendorpti un tā tālāk. Nemaz nebūtu iespējams tur kādu robežu, novilkt!... Bet Everdīki ir reprezentēti, jo ieradies pats birģermeistars, vairāk nekā astoņdesmit gadu vecais doktors Kaspars Everdīks.

Viņš atbrauca karietē un, uz sava spieķa un Tomasa Budenbroka rokas atspiedies, uzkāpa augšā pa kāpnēm. Viņa klātbūtne kristības padarīja vēl svinīgākas... bez šaubām: šī svētku diena pelnīja vislielāko cieņu!

Jo zālē pie puķēm rotāta, par altāri pārvērsta galdiņa runā jauns mācītājs melnās amata drēbēs ar sniegbaltu; stērķelētu, savā apaļumā dzirnakmenim līdzīgu krokainu apkakli, un viņa priekšā stāv sarkanā un zeltā bagātīgi ietērpta, liela auguma, zaļoksnēja, labi kopta sieviete, kas uz savām tuklajām rokām tur mežģīnēs un atlasa lentēs gluži nogrimušu radību... tas ir mantinieks! Cilts uzturētājs! Budenbroks! Vai jūs arī saprotat, ko tas nozīmē? Vai saprotat kluso līksmību, ar kādu šo ziņu aiznesa no Platās ielas uz Graudu ielu, kad pirmais, klusais, daudzsološais vārds bija izteikts? Mēmo sajūsmu, ar kādu Permanēdera kundze pēc šīs ziņas apskāva savu māti, savu brāli un — daudz saudzīgāk — savu brāļasievu? Un nu, kad bija atnācis pavasaris, sešdesmit pirmā gada pavasaris, nu viņš ir klāt un saņem svētas kristības sakramentu, viņš, ar kuru jau sen saistās tik lielas cerības,

par kuru jau sen tik daudz ir runāts, kurš tik daudz gadus ar ilgošanos gaidīts, kurš no Dieva tika izlūgts un kura dēļ doktors Grābovs tik daudz tika mocīts... viņš ir klāt un izskatās pavisam necils.

Mazās roķeles rotaļājas ar zīdītājas ģērba zeltītajām auklām, un ar gaišzilu mežģīņu micīti klātā, uz spilvena dusošā galviņa ir mazliet nevērīgi pagriezta prom no mīcītāja; savas gandrīz vai vecīgi gudrās actiņas mirkšķinādams, mazulis pētoši skatās zālē uz radiem. Šajās acīs ar ļoti garām skropstām tēva gaiši zilā un mātes brūnā krāsa ir vērtusies gaišā, nenoteiktā, zeltainā brūnumā, kas mainās līdz ar apgaismojumu, zem viņa acīm abpus degunam ir dziļas, zilganas ēnas. Tas sejiņai, kuru tikko var saukt par tādu, piešķir kaut ko pāragri raksturīgu, kas četras nedēļas vecam bērnam lāgā neizskatās, bet, Dievs dos, tas nebūs nekas ļauns, jo arī mātei, kura ir gluži vesela, ir tādas pašas ēnas ap acīm... lai nu kā: tomēr viņš ir dzīvs un ir puisēns, tas bija lielākais prieks pirms četrām nedēļām.

Viņš ir dzīvs, bet varēja būt citādi. Nekad konsuls neaizmirsīs labā doktora Grābova rokas spiedienu, kad viņš pirms četrām nedēļām, atstājot māti un bērnu, teica: “Mīļais draugs, pateicieties Dievam, jo daudz netrūka...” Konsulam nebija drosmes vaicāt, kā tad netrūka. Viņš raida prom no sevis domas, ka ar šo ilgi velti gaidīto, sīko radī-biņu, kas tik sevišķi klusu nāca pasaulē, gandrīz būtu nolicis tas pats, kas ar Antonijas otro meitiņu... Bet viņš zina, ka mātei un bērnam tas brīdis pirms četrām nedēļām bija bijis izmisuma pilns, tāpēc viņš, laimīgs un maigu jūtu pārņemts, ir noliecies pie Gerdas, kas, lakādas kurpēs ieautās kājas uz samta spilvena sakrustojusi, sēž viņa priekšā, atlaidusies atzveltnes krēslā līdzās vecajai konsula kundzei.

Cik viņa vēl bāla! Un cik savādi skaista šajā bālumā ar saviem kuplajiem, tumši sarkanīgajiem matiem un noslēpumainajām acīm, kas ar slēptu zobgalību noraugās uz mācītāju! Tas ir palīgmācītājs Andreass Pringsheima kungs, kas pēc vecā Kellinga pēkšņās nāves jau iecelts par galveno mācītāju, kaut gados vēl jauns. Lūgšanā saliktas rokas paceltas augstu, gandrīz līdz zodam. Viņam ir gaiši, īsi, sprogaini mati un kaulaina, gludi skūta seja, kurā mainās fanātiska nopietnība ar gaišu apskaidrotību un kura izskatās mazliet teatrāla. Viņš ir dzimis franku zemē, kur tas dažus gadus, starp katoļiem vien dzīvojot, bijis nelielas luterāņu draudzes gans, un, cenšoties pēc skaidras un patētiskas izrunas, viņa izloksne izveidojusies pavisam īpatnēja ar gariem un neskaidriem asi uzsvērtiem patskaņiem un “r”, kas it kā nodārd, atsizdamies pret zobiem.

Klusā, skanīgā vai skaļā balsī viņš slavēja Dievu, un visa ģimene klausījās: Permanēdera kundze, pilna cienīgas nopietnības, aiz kuras tā lopa līksmību un lepnumu. Ērika Grīnlilia, nu jau piecpadsmit gadus veca, spēcīga, jauna meitene ar uzspraustu bizi un sava tēva sārto sejas к iasu, un Kristians, kas šorīt bija atbraucis no Hamburgas un nu šaudīja '•uvas dzi|i dobumos iegrimušās acis no vienas malas uz otru... Mācī-i.ijs Tiburcijs un viņa laulātā draudzene nebija baidījušies brauciena no Rīgas, lai varētu piedalīties svinībās: Zīverts Tiburcijs, kurš savas garās, plānās vaigu bārdas galus bija pārlicis pār abiem pleciem un kura pelēkās acis šad un tad pēkšņi kļuva platākas un arvien lielākas, gandrīz vai izsprāgdamas no dobumiem, un Klāra, kas raudzījās drūmi, nopietni un stingri, dažbrīd vienu roku pielikdama pie galvas, jo tā sāpēja... Starp cilu, viņi bija Budenbrokiem atveduši krāšņu dāvanu: varenu, izbāztu, pakaļkājās stāvošu brūnu lāci ar atvērtu rīkli, kuru kāds mācītāja radinieks nez kādā Krievijas malā bija nošāvis un kurš lagad stāvēja lejā vestibilā ar vizītkaršu paplāti ķetnās.

Krēgeri bija atnākuši kopā ar savu viesos atbraukušo dēlu Jirgenu, pasta ierēdni Rostokā, vienkārši ģērbušos, klusu cilvēku. Kur dzīvoja viņu Jēkabs, to nezināja neviens, atskaitot viņa māti, šo vājo sievieti, dzimušu Everdīku, kura slepeni pārdeva sudrablietas, lai varētu sūtīt naudu no mantošanas tiesībām izslēgtajam dēlam... Atnākušas bija arī Budenbroku dāmas, kuras no sirds priecājās par laimīgo notikumu ģimenē, kas Fitī tomēr netraucēja piebilst, ka bērns izskatās diezgan slimīgs; konsula kundzei, dzimušai Stīvingai, kā arī Frīderīkei un llcnrictei diemžēl bija jāsaka tas pats. Bet nabaga sirmo, kalsnējo, pacietīgo un izsalkušo Klotildi bija aizkustinājuši mācītāja l’rings-heima vārdi un cerība tikt pie kūkām un šokolādes... No viesiem, kas pie ģimenes nepiederēja, bija tikai Fridrihs Vilhelms Markusa kungs un Zezemī Veihbrota.

Tad mācītājs vērsās pie kūmām un runāja par viņu pienākumu. Justs Krēgers bija viens no tiem... Konsuls Budenbroks sākumā īsti negribēja viņu lūgt. — Nedosim iemeslu vecajam vīram izdarīt kādu ģeķību! — viņš teica. — Ik dienas viņam ir trači ar sievu dēla dēļ, viņa nelielais īpašums izsīkst, un aiz raizēm viņš patiešām ir jau sācis ārēji kļūt mazliet nolaidīgs! Bet ko jūs domājat? Ja lūgsim viņu par krusttēvu, viņš mazajam uzdāvinās veselu zelta servīzi, neļaudams pat paldies par to pateikt! —Taču tēvocis Justs, izdzirdīs, ka par krusttēvu aicināšot kādu citu — bija ticis minēts konsula drauga Stefana Kisten-mākera vārds, — bija juties tik ļoti apvainots, ka tomēr vajadzēja lūgt viņu; Tomass Budenbroks varēja būt apmierināts, jo zelta biķeris, ko viņš uzdāvināja, nebija pārlieku smags.

Un otrs krusttēvs? Otrs ir galīgi sirms, cienīgs vecs kungs ar augsti sasietu kaklautu, mīkstos melnos goda svārkos, no kurn kabatas mugurpusē vienmēr nokarājas sarkana mutauta stūris un kurš tagad, pārliecies pār savu spieķi, sēž visērtākajā atzveltnes krēslā; tas ir birģermeistars Ever-dīks. Tas ir notikums, tā ir uzvara! Dažs labs varbūt nemaz nesaprot, kā tas ir noticis. Žēlīgais Dievs, viņš taču tikpat kā nemaz nav radinieks! Budenbroki veco vīru, tā sakot, aiz matiem bija pievilkuši klāt. Patiesi; konsuls kopā ar Permanēdera kundzi bija izdomājuši nelielu intrigu. Īstenībā pirmajā prieku brīdī, kad māte un bērns jau bija drošībā, tas bija bijis tikai joks. — Tonij, piedzimis dēls! Visādā ziņā birģermeistaram jābūt par viņa krusttēvu! — konsuls bija iesaucies, un Tonija šos vārdus bija uzņēmusi pavisam nopietni, un pēc tam arī viņš, labi pārdomājis, piekrita, ka varot pamēģināt. Viņi abi pierunāja tēvoci Justu, lai tas savu sievu aizsūta pie viņas svaines, malkas tirgotāja Everdika kundzes, kurai savukārt bija mazliet jāsagatavo sirmais vīratēvs. Un visu noslēdza Tomasa Budenbroka godbijīgais apciemojums pie birģermeistara...

Tad zīdītāja pacel bērna inicīti, un mācītājs no sudraba bļodas ar zeltītu iekšpusi, kas stāv viņa priekšā, uzpilina divas vai trīs ūdens lāses uz mazā Budenbroka plānajiem matiņiem, lēni un ar uzsvaru nosaukdams vārdus, kādos to nokrista: Justs Johans Kaspars. Pēc tam vēl īsa lūgšana, un tad garām noiet visi radi, laimes vēlot, kluso un vienaldzīgo radībiņu noskūpstīdami uz pieres... Pēdējā iet Terēze Veihbrota, un zīdītājai bērns mazliet japieliec, toties Zezemī viņu noskūpsta divas reizes, pateikdama: “Tu labais bārus!”

Pēc trim minūtēm visi pulcējas salonā un viesistabā, kur sniedz apkārt saldumus. Tur sēž arī mācītājs Pringshcims ar krokaino apkakli un garajos amata svārkos, zem kuriem redzami spoži nospodrināti zābaki; viņš pa drusciņai iebauda vēso putu krējumu no karstās šokolādes tases un ar apskaidrotu seju tērzē pavisam vieglā tonī, pilnīgi pretēji savai runai. Ikkatra viņa kustība šķiet sakām: redziet, savu mācītāja amatu es varu arī aizmirst un būt gluži parasts, līksms šāspasaules bērns! Viņš ir veikls, piekļāvīgs cilvēks. Ar veco konsula kundzi viņš runā mazliet svinīgi, ar Tomasu un viņa kundzi veikli un asprātīgi kā īsts sabiedrības cilvēks un ar Toniju — laipni un šķelmīgi smiedamies... Šad un tad, atcerēdamies savu stāvokli, viņš uz ceļiem saņem kopā rokas, atmet galvu, sarauc uzacis un savelk nopietnu seju. Smejoties viņš it ka grūdieniem ievelk elpu caur cieši sakostiem zobiem.

Pēkšņi ārā gaitenī dzirdams troksnis; visiem kalpotājiem smejot, durvīs parādās pavisam dīvains gratulants. Tas ir Groblēbens: Grob-lēbens, kam pie kalsnā deguna cauru gadu karājas iegarena pile, kura tomēr nekad nenokrīt. Groblēbens ir viens no konsula noliktavu strādniekiem, un maizestēvs iekārtoj is viņam arī vēl blakus peļņu no zābaku spodrināšanas. Agri rītos tas atnāk uz Plato ielu, savāc pie durvīm noliktos apavus un apakšā priekšnamā tos nospodrina. Bet ģimenes

0 inībās viņš ierodas tērpies svētku drēbēs, atnes puķes, raudulīgā,

1 viltīgā balsī saka runu un saņem naudas balvu, pie tam pile degungalā visu laiku līgojas. Taču naudas dē| viņš to nedara!

Viņš apģērbis melnus svārkus — tas ir konsula apvalkātais uzvilks— kājās viņam nospodrināti stulmu zābaki un ap kaklu zila vilnas šalle. Savā kalsnējā, sarkanajā rokā viņš tur lielu, bālu, mazliet pārziedējušu rožu pušķi, kuru lapas lēnām birst uz grīdsegas. Viņa mazās, iekaisušās acis klīst apkārt, it kā nekā neredzētu... Viņš paliek durvīs stāvam, puķu pušķi turēdams sev priekšā, un tūliņ sāk runāt, un vecā konsula kundze pēc katra viņa vārda pamudinoši māj ar galvu, palīdzēdama tam atrast vajadzīgos vārdus; konsuls noskatās uz viņu, gaišās uzacis uz augšu saraucis, bet daži ģimenes locck|i, piemēram, l’crmanēdera kundze, pielikusi mutautiņu pie mutes.

— Esmu nabaga vīrs, mani kungi, bet man ir jūtīga sirds, un es pītu līdzi sava kunga — konsula Budenbroka — priekam un laimei; viņš pret mani vienmēr ir bijis labs, tādēļ atnācu konsula kungam un konsula kundzei un visai augsti cienītai ģimenei no sirds novēlēt laimes, lai bērniņš aug un pieņemas spēkā un veselībā, jo to viņš ir pelnījis Dieva un cilvēku priekšā, un tādu kungu, kāds ir konsuls Budenbroks, nav daudz, tas ir labs un dižciltīgs kungs, lai Dievs tas Kungs viņam to visu atmaksā...

— Tā, Groblēben! Tas bija labi teikts! Daudzreiz paldies, Grob-lēben! Ko tad jūs ar tām rozēm gribat darīt?

Bet Groblēbens vēl nav beidzis, viņš saņemas un ar savu raudulīgo balsi pārspēj konsulu.

— ...lai Dievs tas Kungs to viņam atmaksā, es saku, viņam un visai augsti cienītai ģimenei, kad stāvēsim tā kunga soģa krēsla priekšā, jo mums visiem reiz būs jākāpj kapā, kā nabagiem, tā bagātiem, tā ir viņa svētā griba un prāts, vienam tiks smalks lakots zārks no laba koka, otram vienkārša kaste, bet par trūdiem mums visiem jāpaliek, visiem jāpaliek par trūdiem, par trūdiem... trūdiem!...

— Nē, Groblēben! Mēs svinam kristības, un jūs runājat par trūdiem!...

— Un te dažas puķītes, — Groblēbens beidz savu runu.

— Paldies, Groblēben! Bet tas jau par daudz! Cik tad jūs par tām samaksājāt? Un tādu runu es ilgi nebiju dzirdējis!... Nu, te būs! Papriecājieties arī jūs vienu dienu! — Konsuls uzliek roku viņam uz pleca un iedod vienu dālderi.

— Tā, labais cilvēk! —vecā konsula kundze saka. — Vai jūs savu pestītāju mīlat?

— Es viņu mīlu no visas sirds, konsula kundze, kas tiesa, tas tiesa... — Un arī no viņas Groblēbens dabū vienu dālderi un vēl trešo no Permanēdera kundzes, pēc tam viņš klanīdamies, kāju pa grīdu šļūkdams, kāpjas atpakaļ uz durvju pusi, līdzi paņemdams arī rozes, cik no tām vēl nav uz grīdsegas nobirušas...

...Tad birģermeistars dodas uz. mājām — konsuls pavada viņu lejā līdz ratiem, — tā ir zīme arī pārējiem viesiem, ka laiks atvadīties, jo Gerda Budenbroka jāsaudzē. Istabās kļūst kluss. Vecā konsula kundze ar Toniju, Ēriku un Jungmaņa jaunkundzi paliek pēdējās.

— Ida, Ida, — saka konsuls, — man ir kāds nodoms — un mana māte tam piekrīt —jūs esat visus mūs uzaudzinājusi, un, kad mazais Johans mazliet paaugsies... vēl viņam ir zīdītāja, pēc tam būs vajadzīga arī aukle, vai būsiet ar mieru tad pārnākt pie mums?

— Jā, jā, konsula kungs, ja vien jūsu kundzei tas būs pa prātam...

Arī Gerda šim nodomam piekrīt, un tā šis priekšlikums kļūst par

lēmumu.

Bet, projām ejot, jau uz sliekšņa, Permanēdera kundze vēlreiz atgriežas. Viņa pieiet pie sava brāļa, noskūpsta tam abus vaigus un saka:

— Tā bija skaista diena, Tom, esmu tik laimīga, kāda neesmu jutusies sen gadus! Mēs, Budenbroki, paldies Dievam, vēl neesam teikuši pēdējo vārdu; kurš tā domā, tas ļoti maldās! Tagad, kad piedzimis mazais Johans — cik skaisti, ka nokristījām viņu par Johanu, — tagad man ir tā, it kā vēlreiz sāktos gluži jauni laiki!

Otra nodaļa

Kristians Budenbroks, firmas “H. E. F. Burmēsters un komp., Hamburgā” īpašnieks, ar modernu pelēku platmali un dzeltenu ar mūķenes krūšu tēlu izgreznotu spieķi rokā, ienāca sava brāļa viesistabā, kur tas sēdēja kopā ar Gerdu un lasīja. Bija kristību dienas vakara desmitā stunda.

— Labvakar, — Kristians teica. — Ak, Tomas, man ar tevi steidzīgi jārunā... Piedod, Gerda... Es ļoti steidzos, Tomas.

Viņi iegāja tumšajā ēdamistabā, kur konsuls, aizdedzis vienu no gāzes lampiņām, vērīgi paskatījās brālī. Nekā laba viņš negaidīja. Atskaitot apsveicināšanos, viņš nebija paguvis ar Kristiānu parunāt, bet svinību laikā konsuls brāli bija ļoti uzmanīgi vērojis un pamanījis, ka tas ir neparasti nopietns un nemierīgs, mācītāja Pringshcima runas laikā tas aiz šādiem vai tādiem iemesliem uz kādu brīdi bija pat izgājis ārā no zāles... Kopš tās dienas Hamburga, kad Kristians jau iepriekš bija paņēmis 10 ()()() zelta mārku no savas mantojuma daļas parādu nomaksai, Tomass viņam nebija rakstījis nevienas rindas. “Turpini tikai tādā pašā garā!” konsuls toreiz bija pateicis. “Tad drīz vien tev nebūs vairs ne graša. Kas uz mani attiecas, es ceru, ka mūsu ceļi krustosies ļoti reti. Visus šos gadus tu manai draudzībai esi uzlicis pārāk smagus pārbaudījumus...” Kādēļ viņš ir atnācis? Droši vien viņu dzinusi kāda spiedīga vajadzība...

— Nu? — konsuls vaicāja.

— Es nespēju vairs ilgāk izturēt, — Kristians atbildēja un, spieķi un cepuri starp savām tievajām kājām turēdams, sāniski apsēdās uz kāda no augstajiem krēsliem, kas stāvēja ap ēdamgaldu.

— Vai drīkstu jautāt, ko tad tu nevari vairs ilgāk izturēt un kādēļ tu nāc pie manis? — konsuls noprasīja, palikdams stāvot.

— Es nespēju vairs ilgāk izturēt, — Kristians atkārtoja, ārkārtīgi nemierīgi un nopietni grozīdams galvu un ar savām mazajām, apaļajām un dziļajām acīm apkārt raudzīdamies. Viņš bija trīsdesmit trīs gadus vecs, bet izskatījās daudz vecāks. Viņa gaišie, iesarkanie mali jau bija pavisam plāni un galvvidus gandrīz gluži kails. Dziļi iekritušo vaigu kauli bija stipri izspiedušies, un izdēdējušais lielais, garais deguns izskatījās milzīgs...

— Ja tas vien būtu, — viņš turpināja, ar roku novilkdams gar sava stāva kreiso pusi, tomēr sev nepiedurdamies... — Tās nav sāpes, tās ir mokas, nebeidzamas, neizsakāmas mokas. Doktors Drēgemillers Hamburga man teica, ka tajā pusē man visi nervi esot par īsiem... Iedomājies, visi kreisās puses nervi man ir par īsiem! Tas ir tik dīvaini... dažreiz liekas, ka sānu saraus krampji vai ķers trieka, uz visiem laikiem... Tu to nevari iedomāties! Nevienu vakaru es nevaru labi aizmigt. Es uztrūkstos, jo sirds pēkšņi apstājas un mani sagrābj briesmīgas bailes... Tas nenotiek vienu vien, bet desmitām reižu, pirms es aizmiegu. Nezinu, vai tu to vari saprast... es gribētu tev visu jo sīki izstāstīt. Tas ir...

— Lai paliek, — konsuls vēsi atteica. —Nedomāju, ka esi atnācis tikai to man izstāstīt.

— Nē, Tomas, ja tas vien būtu, bet tā nav! Gribu runāt par veikalu... Ilgāk es vairs nevaru izturēt.

— Vai atkal esi sapinies? — Konsuls vairs neuztraucās, viņš pat nepacēla balsi, bet jautāja mierīgi, ar nogurušu, vēsu vienaldzību uz brāli iesāņus noraudzīdamies.

— Nē, Tomas. Taisnību sakot — tagad man vienalga — no parādiem nekad neesmu ticis laukā, arī tie desmit tūkstoši toreiz nelīdzēja, kā tu pats labi zini... Tie man tikai palīdzēja paglābties no tūlītēja bankrota. Tas notika tā... Tūliņ pēc tam es atkal zaudēju ar kafiju... un Antverpenes bankrota dēļ... Tā bija. Un tad es vairs nekā nedarīju, atturējos no visa. Bet jādzīvo taču... un nu ir klāt vekseļu un citu parādu termiņi... pieci tūkstoši dālderu... Ak, tu nemaz iedomāties nevari, cik dziļi esmu iestidzis! Turklāt vēl tās mokas...

— Tātad tu vairs nekā nedarīji! — konsuls kā neprātīgs uzkliedza. Tanī brīdī viņš vairs nespēja savaldīties. — Tu atstāji ratus dubļos un pats jautri uzdzīvoji citā vietā! Tev liekas, es nespēju iedomāties, kā tu tur dzīvoji, — pa teātriem, cirkā un klubos, kopā ar paklīdušām sievietēm.

— Vai tu domā Alīni... Jā, Tomas, tu neesi uz tādām izpriecām, un tā laikam ir mana nelaime, ka es par daudz tām nododos, jo tur tev taisnība — tas man ļoti dārgi ir maksājis un arī turpmāk maksās, jo man tev jāsaka... mēs te esam tikai brāļi vien... Trešais bērns, mazā meitene, kas pirms pusgada piedzima... ir no manis.

— Ēzelis!

— Nesaki vis, Tomas! Lai gan tu esi noskaities, bet tev vajag būt taisnīgam pret viņu un pret... kāpēc tad tā meitene nevar būt no manis? Un Alīne nav nekāda paklīdusi sieviete, to tu nedrīksti teikt. Viņa nebūt nedzīvo ar kuru katru, un manis dēļ viņa izšķīrās ar konsulu 1 lolmu, kam daudz vairāk naudas nekā man, tik laba viņa ir... Nē, Tomas, tev nav ne jausmas, kas viņa par burvīgu radījumu! Viņa ir tik veselīga... tik veselīga!... — Kristians atkārtoja, roku ar savilktiem pirkstiem pie sejas pielikdams, kā tas mēdza darīt senāk, kad stāstīja par savu "That's Maria" un netiklo dzīvi Londonā. Būtu tu redzējis viņas zobus, kad viņa smejas! Visā pasaulē neesmu tādus zobus atradis, ne Valparaiso, ne arī Londonā... Nekad neaizmirsīšu to vakaru, kad ar viņu iepazinos... Ūliha austeru krodziņā... Toreiz viņa dzīvoja ar konsulu I lolmu, bet es viņai šo to pastāstīju, pūlējos būt smalks un pieklājīgs... Un kad pēc tam viņa kļuva mana... tjā, Tomas! Tā ir pavisam cila sajūta, nekā kad tev veikals labi izdodas... Bet tev jau netīk par kaut ko tādu runāt, to es redzu arī tagad, un nav jau arī nekā vairs ko stāstīt, savas saites ar viņu esmu sarāvis. Rs šķiršos no viņas, lai gan bērna dēļ man ar viņu jāuztur sakari... Rs gribu I lamburgā samaksāt visus savus parādus un tad likvidēties, vai saproti? Ilgāk es vairs nevaru izturēt. Ar māti es jau runāju, viņa ir ar mieru tos piecus tūkstošus no manas mantojuma daļas izmaksāt iepriekš, lai varu visu nokārtot, un tam tev būs jāpiekrīt, jo ir taču labāk, ja gluži vienkārši pasaka, ka Kristians Budenbroks veikalu ir likvidējis un aizbrauc uz ārzemēm... nekā ja es bankrotēju, tajā ziņā tev jāatzīst, ka man taisnība. Vārdu sakot, Tomas, es gribu atkal brauki uz Londonu un iestāties tur kādā vietā. Patstāvīgam uzņēmumam es nederu, to redzu .irvien skaidrāk. Visa tā atbildība... Bet, ja esmu tikai kalpotājs, tad vakaros varu mierīgi iet uz māju... Un Londonā man tik ļoti patīk... Vai tu nepretosies maniem nodomiem?

Visu laiku, kamēr Kristians runāja, konsuls bija savam brālim pagriezis muguru un, rokas bikšu kabatas sabāzis, zīmēja ar kāju uz grīdas dažādas figūras.

— Labi, brauc uz Londonu, — viņš vienkārši pateica. Un, nemaz vairs uz Kristiānā pusi nepagriezies, pameta to vienu un iegāja atpakaļ viesistabā.

Taču Kristiāns tam sekoja. Viņš piegāja pie Gerdas, kas viena pati sēdēja un lasīja, un sniedza viņai roku.

Ar labu nakti, Gerda! Jā, Gerda, es drīz, braukšu atkal uz Londonu. Dīvaini, kā cilvēks gan tiek pa pasauli svaidīts! Atkal es dodos nezināmās gaitās, vai zini, tādā lielā pilsētā uz katra trešā soļa gadās kāds piedzīvojums, un ko visu tur nevar pieredzēt! Savādi... vai tu pazīsti tādu izjūtu? Tā ir te, apmēram kuņģī... pavisam savādi...

Trešā nodaļa

Džeimss Mellcndorpfs, vecākais no tirgoņu kārtas senatoriem, nomira pavisam groteskā un šausmīgā veidā. Šī ar cukura slimību sirgstošā sirmgalvja dzīvības instinkti bija tā novājināti, ka viņš savas dzīves pēdējos gados arvien kaislīgāk nodevās kūku un tortu ēšanai. Doktors Grābovs, kas bija arī Mellendorpfu mājas ārsts, protestēja, cik vien enerģiski spēdams, un norūpējušies mājinieki savas ģimenes galvām ar laipnu stingrību liedza saldos cepumus. Bet ko darīja senators? Garīgi jau sabrucis, viņš kādā savai kārtai nepiemērotā ielā, mazajā Grēpelgrūbē, pie pilsētas mūriem vai Engelvišā, bija noīrējis istabu, īstu alu, uz kurieni slepus devās saēsties tortes... un tur viņu arī atrada mirušu, ar pilnu muti sakošļātas kūkas, kuras paliekas bija notriepušas tā svārkus un stāvēja neapēstas uz galda. Lēno nīkšanu bija pārtraukusi pēkšņa sirdstrieka.

Šī nāves gadījuma nepatīkamos sīkumus ģimene pūlējās, cik vien iespējams, noslēpt, bet drīz vien tos zināja visā pilsētā, un par tiem runāja biržā, “klubā”, “Harmonijā”, kantoros, pilsoņu ģimenēs, sarīkojumos, dinejās un pie vakariņām, jo tas notika februāra mēnesī— 1862. gada februārī, kad sadzīve rit vēl straujā gaitā. Arī konsula Budenbroka kundzes draudzenes Jeruzalemes vakarā runāja par senatora Mellendorpfa nāvi, kad Lea Gerbarte uz brīdi pārtrauca lasīšanu; pat mazās svētdienas skolas meitenītes par to sačukstējās, godbijīgi iedamas caur Budenbroku mājas lielo priekšnamu, un Štūta kungs no Zvanulējēju ielas ar savu sievu, kas satikās ar labāko aprindu [audīm, jo plaši par to izrunājās.

Bet tikai par šo notikumu vien ilgi interesēties nevarēja. Jau tūlīt, tiklīdz izplatījās pirmās baumas par vecā pilsētas padomnieka nāvi, izvirzījās liels jautājums... un, kad viņu sedza jau zeme, šis jautājums bija vienīgais, kas nodarbināja visus prātus: kas nāks viņa vietā?

Kāds satraukums, kāda slepena rosība! Svešinieks, atnācis apskatīt viduslaiku pieminekļu krāšņumu un pilsētas jauko apkārtni, nekā no visa tā nemana, bet kāda rosība slepenībā! Kāda aģitācija! Sadurdamies krustojas stingri, veselīgi, skepticisma nesagrauti ieskati; pretējas pārliecības, cita citu pārbaudījušas, lēni, lēni izlīdzinās, saprotas. Visas kaislības ir atmodinātas. Klusībā plosās patmīlība un iedomība. Pamostas sen apraktas cerības un atkal izjūk. Vecais tirgotājs Kūres no Maiznieku ielas, kurš visās vēlēšanās dabū trīs vai četras balsis, arī šajās vēlēšanās atkal sēdēs savā dzīvoklī un ar pukstošu sirdi gaidīs, kad viņu aicinās; bet arī šoreiz viņu neievēlēs, viņš atkal varēs staigāt pa pilsētas ielām, ar spieķi dauzīdams trotuāru un radīdams pašapmierinātu un godprātības pilnu seju, un ar šiem apslēptiem sirdēstiem viņš aizies kapā, tā arī nekļuvis par senatoru.

Kad ceturtdienā Budenbroku dzimtas maltītes laikā sāka runāt par Džeimsa Mcllcndorpfa nāvi, Permanēdera kundze, dažos vārdos nožēlojusi notikušo, ar mēles galiņu virslūpu viegli aplaizīdama, valšķīgi pavērās brālī. Tas Budenbroku dāmas pamudināja neizsakāmi nozīmīgi saskatīties un tad uzreiz kā pēc komandas vienā mirklī sakniebt lūpas un aizvērt acis. Bet konsuls smaidot atbildēja māsas valšķīgajam skatienam un novirzīja valodas uz citu pusi. Viņš zināja, ka pilsētā jau runā par to, ko Tonija laimīga lolo savā sirdī...

Minēja dažādus vārdus un tūliņ atkal tos noraidīja. Minēja atkal citus un novērtēja. Henings Kūres no Maiznieku ielas bija par vecu. Būtu vajadzīgs jaunāks spēks. Koktirgotāju konsulu llūncusu, kura miljoni citādi būtu ļoti svarīgs apstāklis, saskaņā ar satversmi nevarēja ievēlēt, jo viņa brālis jau bija senators. Sarakstā bija jau vīntirgotājs konsuls Eduards Kistenmākers un konsuls Hermanis Hāgcnštrēms. Bet jau no paša sākuma visu laiku minēja arī Tomasa Budenbroka vārdu. Un, jo tuvāk nāca vēlēšanu diena, jo skaidrāk kļuva redzams, ka vislielākās izredzes ir viņam un Hermanim llāgenštrēmam.

Bez šaubām, Hermanim Hāgenštrēmam bija savi piekritēji un pielūdzēji. Savu iespaidu bija atstājusi viņa rosība sabiedriskajā darbā, firmas “Štrunks un Hāgcnštrēms” pārsteidzoši ātrais uzplaukums un paplašināšanās, konsula greznā dzīve, viesmīlīgā māja un zosu aknu pastēte, ko viņš ēda brokastīs. Šis lielā auguma, gandrīz jau pārāk tuklais vīrs ar rūsgano, īsi apcirpto bārdu un virslūpai uzgulušo plakano < legunu, kura vectēvu neviens un arī viņš pats nepazina un no kura tēva ta bagātās, bet šaubīgās laulības dēļ sabiedrībā visi vairījās, — šis vīrs tomēr, saradodamies kā ar Hūneusa, tā Mcllcndorpfu ģimenēm, bija iekļuvis starp piecām vai sešām izcilākajām dzimtām un nenoliedzami bija ievērojama un cienījama persona pilsētā. Modernais un līdz ar to valdzinošais viņa personā, kas atšķīra to no citiem un kāpēc viņš, pēc daudzu domām, likās aicināts vadošai lomai, bija viņa liberālie un tolerantie dzīves uzskati. Brīvi, nepiespiezdamies un lielā vērienā viņš naudu pelnīja un izdeva, un tas bija kas cits nekā viņa līdzpilsoņu tirgotāju sīkstais, pacietīgais, stingru principu noteiktais darbs. Šis vīrs bija brīvs no visām saistošo tradīciju un pietātes važām, un viss senatnīgais bija tam svešs. Viņš nedzīvoja vecos, ar muļķīgu izšķērdību būvētos patriciešu namos, gar kuru pārliecīgi garajiem gaiteņiem ar akmens grīdu stiepās balti lakotas galerijas. Viņa nams Smilšu ielā— Platās ielas pagarinājums uz dienvidiem— ar savu vienkāršo eļļas krāsā nokrāsoto fasādi, praktiski aprēķināto telpu iedalījumu un bagāto, eleganto, ērto iekārtojumu bija gluži jauns, bez kāda stila stīvuma. Starp citu. nesen viņš šajā namā bija sarīkojis vienas no savām plašajām viesībām, uz kurām tas bija uzaicinājis arī kādu pilsētas teātrī angažētu dziedātāju, pēc vakariņām lūgdams to padziedāt viesiem, starp kuriem bija arī viņa brālis, tiesību zinātnieks, mākslas cienītājs un vispār ļoti izsmalcināts cilvēks; māksliniece saņēma spīdošu honorāru. Viņš nebija vīrs, kas pilsoņus aicinātu ziedot lielākas naudas summas viduslaiku pieminekļu restaurēšanai un aizsardzībai. Bet viņš bija pirmais, absolūti pirmais visā pilsētā, kurš savu dzīvokli un kantori apgaismoja ar gāzi. Vienīgā tradīcija, kuru konsuls Hāgenštrēms ievēroja, bija no tēva— vecā Hinriha Hāgenštrēma mantotā neierobežotā, progresīvā, iecietīgā un no aizspriedumiem brīvā domāšana, kuras dēļ to galvenokārt apbrīnoja.

Cieņai, kādu baudīja Tomass Budenbroks, bija citāds raksturs. Viņš nebija tikai pats par sevi; ļaudis viņā cienīja arī viņa tēva, vectēva un vecvectēva vēl neaizmirstās personības, un neatkarīgi no viņa paša panākumiem veikalu un sabiedriskajā dzīvē viņš reprezentēja gadu simteņus vecās pilsonības slavu un godu. Svarīgākais droši vien bija tas, ka viņš šo slavu reprezentēja un turpināja ar vieglu, gaumes pilnu un valdzinošu laipnību; pat savu visizglītotāko līdzpilsoņu vidū viņš izcēlās ar neparasti plašām zināšanām, kas, viņam runājot, klausītājos izraisīja reizē gan pārsteigumu, gan arī respektu...

Ceturtdienās pic Budenbrokiem par gaidāmajām vēlēšanām konsula klātbūtnē tika izteiktas vienīgi īsas, gandrīz vienaldzīgas piezīmes, un vecā konsula kundze savas gaišās acis tad allaž novērsa sāņus. Bet šad un tad Permanēdcra kundze tomēr nenocietās un parādīja pārsteidzošas valsts satversmes zināšanas, jo visus noteikumus par senatoru vēlēšanām viņa bija tikpat rūpīgi izstudējusi kā pirms dažiem gadiem laulības šķiršanas likumus. Viņa runāja par vēlēšanu komisijām, vēlētājiem un vēlēšanu biļeteniem, pieminēja visas varbūtības, vārdu pa vārdam un neapstādamās citēja vēlētāju svinīgo zvērestu, stāstīja par “brīvajām pārrunām”, kuras saskaņā ar satversmi atsevišķas vēlēšanu komisijas sarīko par visiem tiem, kuru vārdi ir kandidātu sarakstā, un beidzot izteica savu sirsnīgāko vēlēšanos, kaut varētu piedalīties “brīvajās pārrunās” par I Iermaņa Hāgcnštrēma personu. Pēc brīža viņa noliecās un sāka skaitīt plūmju kauliņus sava brāļa kompota šķīvī.

— Aristokrāts — plulokrāts — ārsts — mācītājs — senators! — viņa skaitīja un ātri pārsvieda ar naža galu trūkstošo kauliņu uz mazā šķīvīša... Pēc mailītes viņa vairs nespēja ilgāk izturēt, paņēma konsulu pie rokas un ieveda loga nišā. — Ak Dievs, Tom! Ja tev izdotos... ja mūsu ģerbonis iekļūtu rātsnama Kara zālē.... es mirtu aiz laimes! Es pakritīšu un būšu beigta, pats redzēsi!

— Nekas, mīļā Tonij! Tikai lūdzu tevi — vairāk savaldības un pašcieņas! Citreiz taču tev šo īpašību ir vairāk, nekā vajag. Vai lai skraidu apkārt tāpat kā I lenings Kūres? Arī bez. senatora amata mūsu vārds ko nozīmē... Es ceru, tu paliksi dzīva kā vienā, tā otrā gadījumā.

Bet aģitācija, pārrunas, uzskatu cīņas nerimās. Uzdzīvotājs konsuls Pēteris Delmanis, kura veikals bija pavisam izputējis un tikai vārda pēc vēl turējās un kurš tagad brokastīs apēda arī savas divdesmit septiņus gadus vecās meitas mantojuma daļu, piedalījās kā Tomasa Budenbroka, tā arī Hermaņa Ilāgenštrēma sarīkotajās dinejās, abos gadījumos saimnieku skaļā balsī dēvēdams par “senatora kungu”. Bet Zigismunds Gošs, vecais mākleris Gošs, staigāja apkārt, rūkdams kā lauva, uti teicās bez vārda runas nožņaugt katru, kas negribēšot balsot par konsulu Budenbroku.

— Mani kungi, konsuls Budenbroks... ha! Kas tas par vīru! Es stāvēju līdzās viņa tēvam, kad tas 1848. gadā ar vienu vārdu apstādināja satrakoto pūli... Ja taisnība valdītu virs zemes, tad jau viņa tēvam, jau tēvatēvam vajadzēja būt senātā...

Īstenībā Goša kungs mazāk sajūsminājās par pašu konsulu Budenbroku nekā par konsula jauno kundzi, dzimušu Arnoldsenu, lai gan viņš savā mūžā ar to nebija runājis neviena vārda. Viņš nepiederēja pie bagāto tirgotāju aprindām, neēda pie viena galda ar viņiem un neapmainījās vizītkartēm ar tiem. Bet, kā jau zināms, Gerda Budcn-hroka vēl nebija īsti parādījusies pilsētā, kad drūmais mākleris, kas arvien ilgojās kā neparasta, bija jauno sievieti jau ievērojis. Ar nemaldīgu instinktu viņš tūdaļ nojauta, ka šī būtne viņa neapmierinātajā d/īvē ienesīs vairāk satura, un viņš, kura vārdu viņa tikko zināja, ar miesu un dvēseli kļuva tās vergs. No tā brīža viņš savās domās meta lokus ap šo nervoza un augstākā mērā atturīgo dāmu, ar kuru neviens viņu neiepazīstināja, tāpat kā tīģeris ap savu dīdītāju: ar to pašu drūmo seju, to pašu viltīgo pazemīgo izturēšanos, ar kādu tas uz ielas, viņai negaidot, sveicinādams noņēma savu jezuīta cepuri... Šī mērenā, viduvējā pasaule nedeva viņam nekādas iespējas izdarīt šīs sievietes labā kaut ko briesmīgi negantu, par ko viņš, sakumpis, drūms un stings, savā mētelī ietinies, ar velnišķīgu vienaldzību uzņemtos visu atbildību! Šīs pasaules garlaicīgie ieradumi neļāva viņam ar slepkavību, noziedzību un asiņainu viltību uzcelt šo sievieti karaļa tronī. Viņam cits neatlika kā vienīgi rātsnamā ar piktumu sirdī balsot par viņas cienīto laulāto draugu un varbūt kādreiz veltīt viņai Lope de Vegas drāmu tulkojumus.

Ceturtā nodaļa

Katrai brīvai vietai senātā četru nedēļu laikā vajadzēja tikt no jauna ieņemtai — tāds bija satversmes noteikums. Kopš Džeimsa Mellendorpfa nāves bija pagājušas jau trīs nedēļas, un nu vēlēšanu diena bija klāt, bija atkusnis, februāra beigas.

Platajā ielā pie rātsnama ar glazētiem ķieģeļiem izlikto fasādi, smailiem torņiem un tornīšiem, kuri slējās pret blāvi pelēkajām debesīm, ar segtām kāpnēm, kas balstījās uz kolonnām, ar smailajām arkām, caur kurām bija redzams tirgus laukums ar aku... pie rātsnama ap pulksten vieniem pusdienas laikā sāk drūzmēties ļaudis... Nekustēdamies viņi stāv ielas netīrajā, slapjajā sniegā, kas zem viņu kājām izjūk pavisam, skatās cits citā, tad atkal taisni uz priekšu un staipa kaklus. Jo tur, aiz durvīm, domes zālē ar četrpadsmit puslokā saliktiem atzveltnes krēsliem no senāta locekļiem un pilsoņiem sastāvoša vēlētāju sapulce vēl gaida vēlēšanu komisiju priekšlikumus...

Vēlēšanas ir ieilgušas. Šķiet, pārrunas komisijās vēl negrib rimt, cīņa ir asa, un līdz šim sapulcei rātsnamā nav nosaukts neviens vienbalsīgi atzīts kandidāts, jo tad birģermeistars tūliņ būtu paziņojis, ka tas ievēlēts... Dīvaini! Neviens nesaprot, no kurienes tās nāk, kur un kā tās rodas, bet baumas izlaužas caur durvīm laukā uz ielas un tur klīst no inutes mutē. Vai tad Kaspersena kungs, vecākais no abiem pilsētas valdes ziņnešiem, kurš sevi citādi nesauc kā par “valsts ierēdni”, tur iekšā stāvēdams, zobus sakodis un acis pagriezis uz otru pusi, varētu ar lūpu kaktiņu paziņot uz āru visu, ko dabūjis zināt? Jaunākais ziņojums ir tāds, ka priekšlikumi sēžu zālē jau saņemti un katra no trijām komisijām uzstādījusi savu kandidātu: Uāgenštrēmu, Budenbroku un Kistenmākeru! Lai Dievs dod, ka vismaz vispārējās un aizklātās vēlēšanas ar vēlēšanu biļeteniem vienam dotu noteiktu balsu vairākumu! Kam nav siltu apavu, tie sāk cilāt kājas un mīņāties, jo kājas jau sāp no aukstuma.

Tur stāv un gaida visu aprindu cilvēki. Redzami kuģu ļaudis ar kailiem, tetovētiem kakliem un platajās, zemajās bikšu kabatās sabāztām rokām, labības nesēji melnās, spīdīgās linu blūzēs un biksēs, ar apbrīnojami godīgām sejām, ormaņi ar pātagām rokās, nokāpuši no saviem labības maisiem, gaidot, kāds būs vēlēšanu iznākums, kalpones biezos, svītrainos svārkos, priekšautus aizsējušās, ar lakatiņiem ap kaklu, baltām cepurītēm galvā, lieliem osainiem groziem kailajās rokās, zivju un sakņu sievas ar salmu platmalēm, pat divas glītas dārznieku meitas holandiešu cepurēm galvā, īsos svārciņos, ar garām, krokainām, baltām piedurknēm un raibi izrakstītiem ņieburiem... Pa starpām pilsoņi, veikalnieki no tuvākajām ielām, kuri iznākuši ar kailām galvām un izsaka dažādas domas, jauni, labi ģērbušies tirgotāji, jaunekļi, kas savu tēvu vai viņu draugu kantoros uz trim vai četriem gadiem iestājušies par mācekļiem, skolas zēni ar somiņām uz muguras vai grāmatu sainīšiem rokās...

Aiz diviem tabaku zīžļājošiem strādniekiem ar kuplām kuģinieku bārdām stāv kāda dāma, lielā uztraukumā uz visām pusēm galvu grozīdama, lai starp abu drukno vīru pleciem labāk varētu saredzēt rātsnama ēku. Viņai mugurā garš, ar brūnu ādu apšūts vakara apmetnis, ko tā no iekšpuses ar abām rokām satur ciet, viņas seju aizklāj biezs, brūns plīvurs. Viņas galošās ieautās kājas bez apstājas mīņājas pa slapjo sniegu.

— Nudien, tavu Kurca kungu atkal neievēlēs,— saka viens no strādniekiem.

— Nē jau, tu muļķa bārda, to es pats zinu, tas tev nemaz nav jāsaka. Viņi visi balsos tikai par Uāgenštrēmu, Kistenmākeru vai Budenbroku.

— Jā, bet kurš no visiem trim būs tas īstais?

— Nu, tad pasaki!

— Vai zini ko? Man liekas, viņi ievelēs Hāgenštrēmu.

— Ej nu, pļāpa... Nerunā muļķības!

Viņš izspļauj sazīžjāto tabaku taisni savā priekšā zemē, jo pūļa ikj nevar aizspļaut to ar parasto līkumu, abām rokām sarauj bikses uz augšu un tad turpina:

I lāgenštrēms ir īstais rīma, viņš jau aiz resnuma vairs gaisu nevar ievilkt caur nāsīm... Nē, ja neievēlēs manu Kurca kungu, tad es esmu par Budenbroku. Tas ir apķērīgs vīrs...

Jā, tur tev taisnība, bet I lāgenštrēms ir daudz bagātāks par

viņu...

— Tas vienalga. Tam šoreiz nav nozīmes.

— Un Budenbroks vienmēr ir tik ellišķīgi smalks, vienmēr baltas manšetes un zīda kaklasaite, ūsas saskrullētas... Vai esi redzējis, kā viņš iet? Lēkā kā tāds putns...

— Ei tu muļķi, kas tad par to?

— Un bez tam viņam ir māsa, kas jau no diviem vīriem šķīrusies...

... Dāma vakara apmetnī nodreb...

— Jā, tā nu gan. Bet ko mēs tur zinām, un nav jau arī konsula darīšana.

“Protams, ne. vai nav tiesa?!” domā aizplīvurotā dāma, savas rokas zem apmetņa ciešāk saspiezdama....Vai ne? Лк, paldies Dievam!”

— Un tad, — turpina strādnieks, kas aizstāv Budenbroku, — birģermeistars Everdīks ir viņa dēlam krusttēvs, tas ko nozīmē, vai tu saproti...

“Vai ne?” dāma nodomā. “Jā, paldies Dievam, tas ir atstājis labu iespaidu!...” Viņa saraujas. Atkal jauna ziņa, tā klīst pa pūli un nokļūst līdz viņai. Vēlēšanas beigušās bez noteikta rezultāta. Eduards Kisten-mākers, kas dabūjis vismazāk balsu, no kandidātu saraksta izslēgts. Turpinās cīņa starp I lāgenštrēmu un Budenbroku. Kāds pilsonis svarīgi piebilst, ka vienādu balsu skaita gadījumā jāievēlē pieci “šķīrēji”, kas tad jautājumu izšķir saskaņā ar baisu vairākumu.

Pēkšņi pie pašām durvīm kāds sauc:

— Ievēlēts Heine Jūraszaķis!

Bet šis Jūraszaķis ir vienmēr un mūžīgi piedzēries, tas izvadā maizi ar rokasratiņiem! Visi smejas un, pirkstgalos sacēlušies, skatās, kāds tas zobgalis izskatās. Arī aizplīvurotā dāma nervozi pasmejas, un vienu mirkli notrīc abi viņas pleci. Tad viņa sakustas, it kā gribēdama teikt: vai šādā brīdī var jokot?... Nepacietīgi tā savelk ciešāk savu apmetni un pāri abu strādnieku pieciem dedzīgi raugās uz rātsnamu. Bet tai pašā brīdī viņas rokas noslīd, apmetnis paveras, un viņa gļēvi nolaistiem pieciem, nogurusi un satriekta paliek stāvot...

Hāgenštrēms! Visi to saka, bet neviens nezina, kur šī ziņa cēlusies. Tā ir klāt kā no pazemes izsperta vai no debesīm nokritusi, un visi par to vien runā. Vairs šaubu nav. Jautājums izšķirts. I lāgenštrčms! Jā, jā, tātad viņš. Te vairs nav ko gaidīt. Aizplīvurotā dāma to jau iepriekš ir nojautusi. Tā dzīvē allaž klājas. Nu var mierīgi iet mājās. Viņa jūt, ka asaras spiežas kaklā...

Bet vēl nav pagājusi ne sekunde, te pēkšņi pūlis sakustas kā no spēja grūdiena, kas viļņveidīgi virzās uz priekšu; viss bars atraujas atpakaļ, priekšējie spiež aiz muguras stāvošos, un tai pašā mirklī pie durvīm paspīd kas gaiši sarkans... Tie ir abu pilsētas valdes ziņnešu — Kasparsena un Ūlefelta sarkanie svārki, viņi ģērbušies svinīgā parādes formas tērpā, trīsstūra cepurēm galvā, baltām jātnieku biksēm kājās, ar dzeltenām aprocēm un zobeniem pie sāniem, abi blakus viņi parādās durvīs un dodas cauri ļaužu pūlim, kas pamazām atkāpjas.

Viņi iet kā pats liktenis: nopietni, mēmi, kā sastinguši, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, ar nolaistām acīm... ar nepielūdzamu neatlaidību dodamies turp, kurp viņiem liek iet vēlēšanu rezultāts, kas tiem jau zināms.

Taču viņi neiet uz Smilšu ielu, tie pagriežas pa labi un iet lejup pa Plato ielu!

Aizplīvurotā dāma negrib ticēt savām acīm. Bet visi ap viņu redz to pašu. Ļaudis dāmu stumj uz to pašu pusi, kur aiziet pilsētas ziņneši, savā starpā runādami: — Nē, tātad Budenbroks, nevis Hā-genštrēms!...— Un pa galvenajām durvīm jau nāk ārā daži kungi, kas, uztraukti sarunādamies, nogriežas pa labi un ātriem soļiem dodas lejup pa Plato ielu, lai pirmie apsveiktu ievēlēto.

Tad dāma saņem ciešāk kopā savu apmetni un skriešus dodas projām. Viņa skrien, kā dāmas nekad nemēdz skriet. Plīvurs paveras, un redzama viņas sakarsusī seja, bet viņai vienalga. Lai gan viena galoša visu laiku slīd slapjajā sniegā un ir neganti grūti paskriet, taču viņa tiek visiem garām. Viņa aizskrien līdz stūra mājai pie Maiznieku ielas, kā trauksmē rauj zvanu un, meitenei, kas atver durvis, uzsaukusi: — Viņi nāk, Katrin, viņi nāk! —dodas augšā pa kāpnēm, iedrāžas viesistabā, kur viņas brālis — patiesi mazliet bāls — noliek avīzi un it kā noraidoši paceļ tai pretī roku... Viņa apskauj to un atkal sauc:

— Viņi nāk, Tom, viņi nāk! Tu esi ievēlēts, un Hermanis 1 lāgen-štrēms ir izkritis!

*

Tas bija piektdienā. Jau nākamajā dienā senators Budenbroks stāvēja pilsētas valdes zālē pie mirušā Džeimsa Mellendorpfa krēsla un kopa sanākušo senatoru un pilsētas valdes locekļu klātbūtnē teica / vOresta vārdus:

Es apsolos un zvēru savus pienākumus pildīt pēc labākās apziņas, visiem saviem spēkiem censties sekmēt valsts labklājību, uzticīgi tinoties pie satversmes, godīgi pārvaldīt sabiedrības mantu un, amata pienākumus pildot, kā arī piedaloties jebkurās vēlēšanās, neņemt vērā ne savu labumu, ne arī draudzību vai radniecību. Es gribu pildīt visus valsts likumus un ievērot taisnību pret visiem, vai tas būtu bagāts i ai nabags. Apsolos nekad neizpaust to, kas nav izpaužams, sevišķi apsolos turēt slepenībā to, ko slepenībā turēt man tiks pavēlēts. Un lai Dievs man palīdz!

Piektā nodaļa

Mūsu vēlēšanās un rīcība izriet no zināmām mūsu nervu prasībām, ko vārdos grūt i izteikt. Ko ļaudis sauca par Tomasa Budenbroka “lepnību” — rūpīgā vērība pret savu ārieni, elegantie apģērbi, — tas īstenībā bija pavisam kas cits. Sākumā tā bija tikai darbīga cilvēka cenšanās saglabāt pašapziņu, ko dod sajūta, ka esi no galvas līdz kājām korekti un nevainojami ģērbies. Taču prasības, kādas viņa spēkiem un spējām stādīja gan viņš pats, gan arī citi, pieauga ar katru dienu. Bezgala daudz viņam bija kā personīgu, tā sabiedrisku pienākumu. Kad senatori sadalīja amatus, viņam kā galveno piešķīra nodokļu resoru. Taču bija jāinteresējas arī par dzelzceļiem, muitām un citiem valsts uzņēmumiem, jāpiedalās pārvaldes iestāžu un revīzijas komisiju tūkstoš sēdēs, kur viņam pēc ievēlēšanas par senatoru bija jāuzņemas priekšsēdētāja pienākumi, bija vajadzīga visa viņa apdomība, laipnība un elastība, lai neaizskartu gados daudz vecākos vīrus, vajadzēja šķietami padoties viņu it kā lielākajai pieredzei un tomēr prast noturēt varu savās rokās. Tas, ko sauca par viņa “lepnību”, tā bija — vajadzība atsvaidzināties, atjaunot savus spēkus, vairākas reizes dienā mainot apģērbu, lai kļūtu možāks, žirgtāks, bet tā acīmredzot pieauga, un tas nozīmēja, ka Tomass Budenbroks, lai gan tam bija tikai trīsdesmit septiņi gadi, gluži vienkārši jau sajuta sava spēka un elastības atslābumu un strauju nolietošanos.

Kad labais doktors Grābovs ieteica viņam mazliet atpūsties, viņš atbildēja: “Ak mans mīļais doktor! Tik bēdīgi jau vēl nav!” Ar to viņš gribēja sacīt, ka viņam vēl neizsakāmi daudz jāstrādā, līdz viņš kādreiz, mērķi sasniedzis, varbūt varēs ar prieku baudīt savu panākumu augļus, īstenībā viņš neticēja, ka tas kādreiz būs iespējams.

Darbs dzina viņu uz priekšu un nedeva miera. Arī tad, kad viņš pēc maltītes it kā atpūtās ar avīzi rokās, lēni, bet enerģiski tīdams garo ūsu galus, arī tad viņa galvā brieda un veidojās tūkstoš projektu un uz bālajiem deniņiem izspiedās dzīslas. Tad viņš nopietni un cieši domāja par kādu veikalisku manevru vai par publisku runu vai arī prātoja, kā beidzot nekavējoties atjaunot ve|as krājumu, lai vismaz tajā ziņā uz kādu laiku viss būtu kārtībā!

Šādi pirkumi un veco krājumu atjaunošana viņu uz īsu brīdi nomierināja, un vajadzīgos līdzekļus viņš varēja bez bažām sev atļauties, jo veikals šajos gados zeltiņ zēla, kā varbūt tikai viņa vectēva laikos.

Ne vien pilsētā, bet arī ārpus tās firmas vārds kļuva arvien populārāks, un sabiedriskajā darbā viņa cieņa joprojām pieauga. Ikviens vai nu ar skaudību, vai ar draudzīgu prieku atzina viņa rosību un izveicību, taču pats viņš velti pūlējās gūt mieru, jo ar izmisumu apzinājās, ka tālu atpaliek no saviem plāniem un fantāzijas lidojumiem.

Un ne jau augstprātības dēļ vien senators Budenbroks IS63. gada vasarā prātoja par lielas, jaunas mājas celšanu. Laimīgie pārmaiņas nevēlas. Viņu mudināja nerimstoša darbības dziņa, lai gan viņa līdzpilsoņi to atkal varēja iztulkot kā “lepnību". Jaunā māja, dzīves ārējā veida radikāla pārmaiņa, iekārtošanās, pāriešana jaunā dzīvoklī, atmetot visu veco un nevajadzīgo, visus pagājušo gadu sārņus —jau domājot vien par to, viņš izjuta ko tīru, jaunu, spirgtu, neskartu, spēcīgu... Un pēc visa tā viņš patiesi juta vajadzību, jo ar lielu dedzību centās to sasniegt, pat vieta viņam jau bija padomā.

Tas bija paprāvs zemes gabals Zvejnieku ielas galā. Tur bija pārdodama pelēka, veca, nekopta māja, jo tās īpašniece, ļoti veca jaunkundze, kādas sen aizmirstas ģimenes pēdējā atvase, kas tur dzīvoja, nesen bija mirusi. Šajā vietā senators gribēja celt savu māju, un, iedams uz ostu, j viņšjo bieži to vērīgi noskatīja. Kaimiņos bija diezgan patīkamas pilsoņu mājas ar augstiem zelmiņiem, visvienkāršākā no šīm mājiņām atradās taisni pretim: šaurs namiņš ar puķu veikalu apakšstāvā.

Viņš cītīgi to pārdomāja. Aprēķinājis, cik apmēram nama būve varētu izmaksāt, un, lai gan pagaidu aprēķinā paredzētā summa nebija niecīga, viņš tomēr atzina, ka var to izdot bez grūtībām. Bet, iedomā; damies, ka tas viss varbūt ir tikai nevajadzīga trakulība, viņš nobāl, j atzīdams, ka viņa tagadējā mājā viņam, viņa sievai un bērnam un arī kalpotājiem telpu ir pilnīgi pietiekami. Taču doma, ka jaunā māja vajadzīga, bija spēcīgāka, un, vēlēdamies, lai viņa nodomu apstiprina un atbalsta arī citi, viņš vispirms to atklāja savai māsai.

īsi sakot, Tonij, ko tu par to saki? Vītņu kāpnes uz vannas istabu taču ir pavisam ērmotas, un īstenībā visa māja ir tikai tāda kastīte.

I л nemaz nav reprezentabla, vai ne? Un tagad, kur tev ir izdevies mani ievēlēt par senatoru... Vardu sakot: vai man nevajadzētu labāk iekārtoties...

Ak mans Dievs, vai tad Pcrmanēdera kundze vispār spēja iedomāties, ka viņam to nevajadzētu! Viņa bija nopietni sajūsmināta. Viņa ..īlika rokas krusteniski uz krūtīm un, plecus uzrāvusi, galvu atmetusi, ■taigāja pa istabu.

Tom, tev taisnība! Ak Dievs, kā tad tev lai nebūtu taisnība! Tur nevar būt nekādu iebildumu, tev jau pašam ir diezgan, un klāt vēl nāk 100000 pūra naudas no Arnoldseniem. Esmu lepna, ka tu man pirmajai uzticēji savu nodomu, tas ir jauki no tevis!... Un, ja jau, Tom, tad arī īsti smalki un aristokrātiski, to gan es saku!...

Jā, es arī tā domāju. Es tev teikšu vēl ko. Māja jābūvē Foigtam, un es priecājos, ka projektu varēšu apspriest kopā ar tevi. Foigtam ir laba gaume...

Arī Gerda piekrita Tomasa nodomam. Projektu viņa loti cildināja. Protams, pārcelšanās rūpes nevar būt nekas patīkams, bet cerība tikt pie lielas mūzikas istabas ar labu akustiku darīja viņu laimīgu. Un vecā konsula kundze tūliņ bija gatava uzskatīt, ka nama būve ir tikai visu pārējo laimes gadījumu loģiskas sekas, par ko tā ar gandarījumu pateicās Dievam. Pēc mantinieka piedzimšanas un konsula ievēlēšanas senātā viņas mātes lepnums bija vēl lielāks nekā agrāk, viņa arvien mēdza sacīt “mans dēls senators”, kas Budenbroku dāmas no Platās ielas ļoti kaitināja.

Šīm vecīgajām jaunavām galīgi trūka citas izklaidēšanās, lai tām mūžīgi nedurtos acīs Tomasa spožie panākumi dzīvē. Nabaga Klotildcs izzobošana ceturtdienās deva maz gandarījuma, un par Kristiānu, kurš ar mistera Ričardsona, sava bijušā principāla palīdzību bija dabūjis Londonā kādu vietu un no turienes īsi un aušīgi telegrafējis, ka gribot precēt Pūfogc|a jaunkundzi, ko konsula kundze jo stingri noraidīja... par Kristiānu, kurš vienkārši piederēja pie Jēkaba Krēgera sugas ļaudīm, neviens vairs neinteresējās. Tādēļ viņas centās gūt kāroto gandarījumu ar to, ka aizskāra konsula kundzes un Pcrmanēdera kundzes sīkās vajībiņas, piemēram, runādamas par dāmu matu sasukājumu, jo konsula kundze gluži nevainīgu seju bija spējīga apgalvot, ka viņa “savus” matus valkājot gludus... lai gan visi, kam vien Dievs prātu devis, un it sevišķi Budenbroku dāmas skaidri redzēja, ka nemainīgi gaišrūsganos matus zem vecās dāmas aubes sen vairs nevar saukt par “viņas” matiem. Bet vēl izdevīgāk bija pamudināt māsīcu Toniju šo to pastāstīt par personām, kurām viņas līdzšinējā dzīvē bijis tik ļauns iespaids. Asaru Trīške! Grīnlihs! Permanēders! HāgcnštrēmsL. Šie

vārdi, kurus Tonija, aiz dusmām plecus uzrāvusi, riebumā izgrūda līdzīgi daudziem, īsiem, nikniem trompetes pūtieniem, tēvoča Gotholda meitu ausīs skanēja sevišķi patīkami.

Starp citu, viņas nekad nespēja nociesties neieminējušās, nekādā ziņā nevarēdamas uzņemties atbildību kaut ko tādu noklusēt, — ka mazais Johans ārkārtīgi lēni mācās staigāt un runāt... Tur viņām bija daļa taisnības, jo mazais Hanno — tā senatora Budenbroka kundze bija iesaukusi savu dēlu —, diezgan skaidri izrunādams visu ģimenes locek|u vārdus, nekādi nespēja daudzmaz saprotami izteikt Frīderīkes, Henrietes un Fitī vārdus. Runājot par staigāšanu, viņam, piecpadsmit mēnešu vecam, vēl nebija izdevies neviens patstāvīgs solis, un ap šo laiku Budenbroku dāmas, bezcerīgi galvas grozīdamas, apgalvoja, ka bērns visu mūžu nevarēšot skaidri runāt un palikšot kropls.

Vēlāk viņām bija jāatzīstas, ka šis bēdīgais pravietojums ir bijis maldīgs, bet neviens nenoliedza, ka mazais Hanno tiešām attīstās mazliet pagausi. Jau no pašām pirmajām mūža dienām viņam bija jāiztur sīva cīņa par savu dzīvību, un visi mājinieki dzīvoja vienās bailēs. Pasaulē viņš nāca kā gluži kluss un ne visai spēcīgs bērns un drīz vien pēc kristībām trīs dienas noslimoja ar caureju, un viņa mazā sirsniņa, ko tikai ar pūlēm izdevās uzturēt pie dzīvības, tikko nebeidza pukstēt uz visiem laikiem. Taču viņš palika dzīvs, un labais doktors Grābovs ar visiem spēkiem pūlējās panākt, lai ar rūpīgu kopšanu un barošanu novērstu draudošās briesmas zobu augšanas laikā. Bet, tiklīdz pirmais baltais zobiņš pāršķēla smaganas, puisēnu sāka raustīt krampji, kas kļuva arvien stiprāki un pāris reižu atkārtojās ārkārtīgi bīstamā veidā. Un atkal vecais ārsts bērna vecākiem tikai klusi spieda rokas... Bērns bija neizsakāmi noguris, un viņa ziliem lokiem apēnotās, dziļi iekritušās acis stīvi raudzījās apkārt, un varēja redzēt, ka tam sākas smadzeņu iekaisums. Bieži likās, ka nāve būtu viņa vienīgais glābiņš.

Tomēr Hanno izdevās atgūt spēkus, acis sāka jau skaidrāk redzēt, un, ja arī pārciestās slimības aizkavēja viņa valodas un staigāšanas attīstību, taču tiešas briesmas vairs nedraudēja.

Hanno saviem gadiem bija diezgan slaidi locekļi un garš augums. Viņa gaiši brūnie, ļoti mīkstie mati šajā laikā sāka neparasti ātri augt un, tikko manāmās cirtās sagriezušies, krita uz kuplo, priekšautiņam līdzīgo svārciņu pleciem. Jau skaidri varēja nomanīt līdzību ar vecākiem. No paša sākuma bija noteikti redzams, ka viņam ir Budenbroku rokas, platas, paīsas, bet smalki veidotas, un deguns bija tieši tāds kā viņa tēvam un vectēvam, lai gan nāsis likās vēl smalkākas. Visa iegarenā un šaurā sejas apakšdaļa neizskatījās ne pēc Budenbrokiem, ne Krēgeriem, bet pēc mātes ģimenes — un galvenokārt mute, ko viņš jau tagad, gan mazliet pāragri, centās grūtsirdīgi un nedroši turēt sakniebtu... tas vēlāk tik labi harmonēja ar viņa īpatnējām zilganu ēnu apņemtajām zeltaini brūnajām acīm.

Tēvs vienmēr uz viņu nolūkojās ar atturīgi maigām acīm, viņa māte ar dziļām rūpēm pārraudzīja ģērbšanu un apkopšanu, krustmāte Antonija dievināja viņu, un konsula kundze ar tēvoci Justu bagātīgi sadāvināja tam jātniekus un vilciņus, — tā viņš sāka dzīvot, un, kad uz ielas parādījās viņa skaistie, mazie ratiņi, visi ļaudis uz viņu noskatījās ar lielu interesi un cerībām. Attiecībā uz viņa cienīgo aukli, Dešo kundzi, kas arvien vēl pildīja šo amatu, bija galīgi nolemts, ka jaunā mājā viņa līdzi nenāks, bet gan Jungmaņa jaunkundze, un ka konsula kundze pameklēs kādu citu palīdzi...

Senators Budenbroks sāka realizēt savus nodomus. Gruntsgabalu Zvejnieku ielā viņš nopirka bez kādām grūtībām, un viņa namu Platajā ielā, par kura pārdošanu ar niknu dedzību uzņēmās gādāt mākleris Gošs, ieguva Stefans Kistenmākera kungs, kura ģimene arvien vairojās un kurš kopā ar brāli, tirgodamies ar sarkanvīnu, bija sapelnījis krietni daudz naudas, Foigts uzņēmās nama būvi, un drīz vien ceturtdienās ģimenes vidū varēja apskatīt Foigta skaisto projektu: krāšņu būvi ar smilšakmens karialīdēm, uz kurām balstījās erkeris, un lēzenu jumtu, par kuru Klotilde draudzīgi piebilda, ka tur būšot patīkami pēcpusdienās padzert kafiju... Graudu ielas apakšstāvs tad paliktu tukšs, jo arī savu kantori senators bija nodomājis pārcelt uz jauno namu, — bet arī šo jautājumu drīz vien izdevās labvēlīgi nokārtot. Izrādījās, ka pilsētas uguns apdrošināšanas sabiedrība vēlas to īrēt un ierīkot tur savu biroju.

Pret rudeni vecie, pelēkie mūri sabruka drupās, un, kamēr ziema uznāca un atkal zaudēja savu spēku, virs plašajiem pagrabiem pacēlās Tomasa Budenbroka jaunā māja. Nebija valdzinošākas vielas valodām pilsētā! Nams bija teicami uzbūvēts, tā bija skaistākā māja visplašākā apkārtnē! Vai Hamburgā būtu kāda skaistāka?... Bet bezgala dārgai gan tai vajadzēja būt, un vecais konsuls droši vien to nebūtu cēlis... Visi kaimiņi, pie zelmiņu māju logiem sastājušies, skatījās, cik cītīgi strādā vīri uz stalažām, un priecājās, ka būve tik labi sokas, mēģinādami noteikt, kad būs spāru svētki.

Tie drīz vien pienāca un bija ļoti plaši. Augšā uz lēzenā jumta vecs mūrnieks teica runu; to beidzot, viņš pāri plecam aizsvieda šampanieša pudeli, kamēr milzīgais vainags no rozēm un zaļām un krāsainām lapām starp karogiem smagi šūpojās vējā. Pēc tam vienā no tuvējiem krogiem pie gara galda visiem strādniekiem bija sarīkots mielasts ar alu, sviestmaizēm un cigāriem, un senators Budenbroks kopā ar savu laulāto draudzeni un mazo dēlu, ko Dešo kundze turēja uz rokām, zemajā telpā nogāja gar mielasta dalībnieku rindām, kuri, tam pateikdamies, uzsauca augstas laimes.

Kad viņi izgāja ārā, Hanno atkal iesēdināja ratiņos, bet Tomass ar Gerdu pārgāja pāri ielai, lai vēlreiz paskatītos uz tumši sarkano nama fasādi ar baltajām kariatīdēm. Pāri pretim pie mazā puķu veikaliņa ar šaurajām durvīm un nabadzīgi tukšo skatlogu, kurā bija tikai pāris podiņu ar sīpolaugiem uz zaļgana stikla, stāvēja veikala īpašnieks īversens, ļoti spēcīgs vīrs ar gaišiem matiem, tērpies vilnas kamzolī, un tam līdzās viņa sieva, daudz kalsnējāka, ar tumšu dicnvidnieces seju. Pie vienas rokas viņa turēja četrus vai piecus gadus vecu puisēnu un ar otru lēni, no vienas puses uz otru, stumdīja ratiņus, kuros brēca mazāks bērniņš, un varēja redzēt, ka viņa atkal ir mātes cerībās.

īversens godbijīgi un tūļīgi palocījās, bet viņa sieva, visu laiku stumdīdama bērna ratiņus, ar savām melnajām, iegarenajām acīm mierīgi un vērīgi noraudzījās uz senatora kundzi, kas nāca tuvāk, savam vīram pie rokas pieķērusies.

Tomass brīdi apstājās un, ar spieķi norādīdams uz spāru vainagu augšā, sacīja:

— Tas jums skaisti izdevies, īversen!

— Ne jau man, senatora kungs. Tas manas sievas darbs.

— Ahā! — senators teica un, strauji galvu pacēlis, ar gaišu skatienu cieši un draudzīgi īsu brīdi ieskatījās īversena kundzes sejā. Un, neviena vārda neteicis, viņš aizgāja, laipni ar roku pamādams.

Sestā nodaļa

Kādā svētdienā jūlija sākumā—senators Budenbroks jau nedējas četras dzīvoja jaunajā mājā— Permanēdera kundze pievakarē iegāja pie sava brāļa. Viņa izgāja cauri Torvaldsena gaumē darinātiem reljefiem izgreznotajam vēsajam priekšnamam ar akmens grīdu, kur pa labi bija kantoris, piezvanīja pie iekšdurvīm, kuras varēja atvērt no virtuves, piespiežot gumijas bumbu, bet plašajā priekštelpā, kur lielo kāpņu pakājē stāvēja Tiburcija dāvātais lācis, sulainis Antons viņai pateica, ka senators vēl strādā.

— Labi, — viņa sacīja, — paldies, Anton, es ieiešu pie viņa.

Bet vispirms viņa vēl pagāja garām kantora durvīm mazliet pa labi,

kur virs galvas pavērās lieliskā kāpņu telpa, šī telpa, ko otrajā stāvā veidoja dzelzs lējuma margu turpinājums un kas trešajā stāvā izvērtās par plašu kolonnu galeriju baltā un zeltā; tajā no reibinošiem augstumiem,

kur ieplūda gaisma, lejup nolaidās varens, zeltspožs kroņlukturis.

— ...Aristokrātiski! — Permanēdcra kundze apmierināta klusi noteica, raudzīdamās šajā gaišajā mirdzumā, kas izteica Budenbroku varu, spožumu un uzvaras. Tad viņa atcerējās, ka nākusi šurp ar bēdīgu vēsti, un lēni pagriezās uz kantora durvju pusi.

Tomass bija gluži viens; viņš sēdēja pie loga un rakstīja vēstuli. Viņš paskatījās, uzraukdams vienu no savām gaišajām uzacīm, un sniedza māsai pretim roku.

— Labvakar, Tonij! Ko tu labu teiksi?

— Ak, laba nebūs daudz, Tom!... Nē, kāpņu telpa tiešām ir lieliska!... Bet tu jau sēdi pustumsā un raksti.

— Jā... steidzama vēstule. Ak tad nekā laba tev nav? Tomēr iziesim mazliet dārzā pastaigāt, tur būs patīkamāk. Nāc!

Ejot cauri priekšnamam, viņi dzirdēja, kā no otrā stāva atskan vijoles adagio.

— Klausies! — Permanēdera kundze teica, apstādamās uz brīdi... — Gerda spēlē. Debešķīgi! Ak Dievs, tāda sieviete... viņa ir kā feja! Kā Hanno jūtas, Tom?

— Pašlaik viņš kopā ar Jungmaņa jaunkundzi ēd vakariņas. Žēl, ka ar staigāšanu viņam arvien vēl īsti labi neveicas...

— Gan jau būs labi, Tom, gan būs labi! Vai ar Idu jūs esat apmierināti?

— Vai tad ar viņu vispār kāds var būt neapmierināts? Viņi gāja pa priekšnamu ar akmens grīdu, kur virtuve palika pa labi, un caur stikla durvīm, nogājuši pa diviem pakāpieniem lejup, iegāja košā, smaržīgā puķu dārzā.

— Nu? — senators jautāja.

Dārzā bija silts un kluss. Vakara gaisā smaržoja glīti iekārtotās puķu dobes, un starp augstām, violetām skalbēm strūklaka, mierīgi čalojot, šļāca savas ūdens šaltis pret debesīm, kur jau iemirdzējās pirmās zvaigznes. Dārza galā kāpnes ar diviem zemiem obeliskiem katrā pusē veda augšup līdz paaugstam grantētam laukumiņam ar vaļēju koka paviljonu, kura priekšā zem brezenta nojumes stāvēja daži krēsli. Kreisajā pusē gruntsgabalu no kaimiņu dārza šķīra mūris, bet labajā bija blakus nama siena ar koka treliņiem līdz pat jumtam, kuriem ar laiku vajadzēja apaugt ar vīteņu augiem. Kāpnēm un paviljonam abās malām bija daži jāņogu un ērkšķogu krūmi, bet no lieliem kokiem pa kreisi pie mūra auga tikai viens vienīgs zarains valriekstu koks.

— Redzi, — Permanēdera kundze vilcinādamās atbildēja, kamēr viņi abi pa grantēto celiņu gāja gar priekšējo laukumiņu. —Tiburcijs raksta...

— Klāra?! — Tomass vaicāja. — Lūdzu, īsi un bez ievadiem.

— Jā, Tom, viņa guļ slima, un ārsts baidoties, vai nav tuberkuloze... Smadzeņu tuberkuloze... tik grūti to izteikt: te ir vēstule, ko viņas vīrs raksta man klāt pieliktā vēstulē, kuru tas lūdz nodot mātei, iepriekš viņu uz to sagatavojot, esot rakstīts tas pats, tikai mazliet sīkāk. Tad vēl viens pielikums: arī tas domāts mātei, un to pati Klāra ļoti nedrošu roku ar zīmuli rakstījusi. Un Tiburcijs raksta, ka viņa pati teikusi, tās esot viņas pēdējās rindas, jo visbēdīgākais ir tas, ka viņa pali nemaz vairs negribot dzīvot. Pēc debesīm jau viņa vienmēr ir ilgojusies... — Pcrma-nēdera kundze pabeidza un noslaucīja asaras.

Senators klusēdams soļoja tālāk, rokas uz muguras salicis un galvu zemu noliecis.

— Tom, tu nekā nesaki... Tev jau taisnība, ko tur lai saka? Un tieši tagad, kad arī Kristiāns guļ slims 1 lamburgā...

Tā bija taisnība. Londonā Kristiānā “mokas” kreisajā pusē tik ļoti bija pastiprinājušās, ka viņš bija sācis sajust patiesas sāpes, līdz ar to aizmirsdams visas savas mazākās kaites. Viņš vairs nebija sapratis, kā sev palīdzēt, un rakstījis mātei, ka viņam jābraucot uz mājām, lai viņa to koptu, atstājis arī vietu Londonā un izbraucis uz Hamburgu, kur tam vajadzējis likties gultā; ārsts bija konstatējis locekļu reimatismu, un no viesnīcas viņš aizvests uz slimnīcu, jo tālāk braukt vairs nespējis. Un tur viņš tagad gulēja, diktēdams savam kopējam ļoti grūtsirdīgas vēstules.

— Jā, — senators klusi atbildēja, — nelaime nekad nenāk viena.

īsu brīdi viņa uzlika rokas brālim uz. pleciem.

— Bet nevajag zaudēt dūšu, Tom! To tu nekādā ziņā nedrīksti! Tev vajadzīga vīrišķīga izturība...

— Jā, patiesi, tā man būtu vajadzīga.

— Kā tā, Tom?... Saki man, kādēļ tu aizvakar, ceturtdien, visu pēcpusdienu biji tik nerunīgs, vai drīkstu to zināt?

— Лк... Veikali, mans bērns. Man ne visai izdevīgi bija jāpārdod lielāks rudzu daudzums... nu, īsi sakot: bija jāpārdod ļoti neizdevīgi...

— Tā jau gadās, Tom! Šodien pazaudēji, rīt atkal atgūsi. Tādu nieku dēļ skumt nav vērts...

— Nav taisnība, Tonij, — viņš teica, galvu purinādams. — Ne neveiksmju dēļ esmu nerunīgs. Gluži otrādi. Es sev neticu, un tādēļ tas tā ir.

— Bet kas tad tev kait?! — izbrīnījusies un izbaiļu pilna viņa vaicāja. — Būtu jādomā... ka tev vajadzētu priecāties, Tom! Klāra vēl ir dzīva... viss būs labi, gan Dievs palīdzēs! Un citādi? Mēs abi

laigājam pa tavu dārzu, kas tik smaržu pilns. Tur ir tava māja, īsts •apnis, ne māja, Hermanis Hāgenštrēms, salīdzinot ar to, dzīvo īstā laidā! Un to visu tu esi sasniedzis pats saviem spēkiem...

— Jā, Tonij, tas viss ir gandrīz jau par daudz skaisti. Es gribu -acīt, ka viss vēl ir pārāk jauns. Tas mani mazliet traueē, un tā rodas nepatīkamā noskaņa, kas kaitē maniem darbiem. Es jau iepriekš tik |oti par to priecājos, un šis iepriekšējais prieks, kā arvien, bija tas kaistākais, jo viss labais vienmēr nāk par vēlu, visu mēs sasniedzam

pārāk vēlu, kad īsta prieka par to vairs nav.

— Kad īsta prieka vairs nav, Tom! Tu taču vēl esi tik jauns!

— Cilvēks ir tik jauns, cik jauns viņš jūtas. Un, kad to, kas ir labs, pēc kā esi ilgojies, izdodas sasniegt tikai ar pūlēm un pārāk vēlu, pie lam vēl ar sīkām, traucējošam un nepatīkamām piedevām, ar visiem dzīves īstenības putekļiem, kurus savā fantāzijā nemaz neesi pamanījis, tas kaitina... kaitina...

— Jā, jā... Bet vai tā ir, Tom, ka cilvēks ir tik jauns, cik jauns viņš jūtas?

— Jā, Tonij. Tas var pāriet... tas var būt nejaušs garastāvoklis, protams. Bet patlaban es jūtos vecāks, nekā esmu. Man ir veikalu rūpes, un Bīhenes dzelzceļa revīzijas komisijā vakar konsuls Hāgenštrēms mani pilnīgi satrieca, apgāza manus argumentus, un visi sāka par mani gandrīz vai smieties... Agrāk es to nekad nebūtu piedzīvojis. Man liekas, kaut kas sāk no manis bēgt, it kā šo nezināmo es vairs nespētu tik cieši rokās turēt kā agrāk... Kas ir panākumi? Kāds noslēpumains, nenosakāms spēks, apķērība, gatavība... apziņa, ka varu ietekmēt dzīvi, kas verd ap mani, vienīgi ar savu klātbūtni... Ticība, ka dzīve piekāpsies manā labā... Laime un panākumi mīt mūsos. Mums tie jātur cieši — dzi|i sevī, visiem spēkiem. Tiklīdz mūsu dvēselē sākas atslābums, nogurums, tūliņ viss, kas ap mums, atsvabinās un sāk izrādīt pretestību, dumpoties, un mūsu iespaids zūd... Tad nāk viens sāpīgs zaudējums pēc otra, līdz viss ir beigts. Pēdējās dienās es bieži domāju par kādu turku parunu, kas skan apmēram tā: "Kad nams ir pabeigts, nāk nāve.” Protams, nav jau nu jānāk tieši nāvei. Bet regress... slīdēšana uz leju... gala sākums... Redzi, Tonij, — viņš turpināja, paņemdams savu māsu zem rokas, un viņa balss kļuva klusāka: —Vai atceries, kad kristījām Hanno?Tu man teici: “Man ir tā, it kā vēlreiz sāktos gluži jauni laiki!” Vēl tagad skaidri dzirdu šos vārdus, un toreiz man šķita, ka tev taisnība, jo nāca senāta velēšanas un man laimējās, un pēc tam te pacēlās šī māja. Bet “senators” un māja ir ārējas vērtības, un es zinu kaut ko, par ko tu vēl pat domājusi neesi, es zinu to no pieredzējumiem dzīvē un no vēstures. Zinu, ka ļoti

bieži visi ārējie, saredzamie un tveramie laimes un panākumu simboli un zīmes tikai tad ir sasniegti, kad īstenībā viss sāk jau panīkt. Lai šīs ārējās zīmes varētu parādīties, ir vajadzīgs laiks, tāpat kā gaismas staru atplūšanai no tālas zvaigznes debess izplatījumā, par kuru tad mēs nezinām, vai tā jau nesāk izdzist, vai nav jau izdzisusi tajā brīdī, kad mums tā spīd visspožāk...

Viņš apklusa, un kādu brīdi abi soļoja, ne vārda nebilzdami. Valriekstu koka lapas zuzēja, un klusi čaloja strūklaka. Tad Permanēdera kundze dziļi nopūtās, it kā asaras valdīdama.

— Cik skumji tu runā, Tom! Tik skumji kā vēl nekad! Bet labi, ka tu to izteici, nu tev kļūs vieglāk un tu varēsi visu ļauno aizmirst.

— Jā, Tonij, man jācenšas to aizmirst. Nu, dod man abus vēstules pielikumus, Klāras un mācītāja! Tev taču nebūs iebildumu, ja to visu uzņemos es un rīt no rīta izrunājos ar māti. Labā māte! Bet, ja tā ir tuberkuloze, tad jāpadodas liktenim.

Septītā nodaļa

— Un tu man nekā neteici? Tu manas domas pat nepajautāji?!

— Es darīju, kas man bija jādara!

— Tu esi rīkojusies neprātīgi, bez jebkāda apdoma!

— Prāts un apdomība nav augstākais šajā pasaulē!

— Лк, met tās frāzes pie malas!... Tur bija vajadzīgs vienkāršs taisnīgums, ko tu tik neganti esi ignorējusi!

— Mans dēls, atļauj man pateikt, ka, runājot tādā tonī, tu aizmirsti cieņu, kuru esi man parādā!

— Bet man jāaizrāda, mana mīļā māt, ka es šo cieņu nekad neesmu aizmirsis, bet, tiklīdz man jādontā par firmas un ģimenes darīšanām kā tās vīriešu kārtas galvai un jāstājas tēva vietā, tad par mani kā dēlu vairs nevar būt runa!...

— Tomas, es gribu, lai tu ciet klusu!

—Ak nē! Es necietīšu klusu, līdz tu nebūsi sapratusi, cik neprātīga un vāja tu esi bijusi!

— Ar savu mantu es varu darīt, ko gribu!

— Bet tavai gribai novelk robežas saprāts un apdomība!

— Nemūžam nebūtu domājusi, ka tu vari mani tik ļoti apvainot! *

— Nemūžam nebūtu domājis, ka tu spēsi tik rupji iesist man sejā!...

—Tom!... Tom! — Permanēdera kundze baiļu pilnā balsī iesaucās, ļ Rokas žņaudzīdama, viņa sēdēja ainavu istabā pie loga, bet brālis .

lieliem so|iem staigāja pa istabu, un konsula kundze, aiz dusmām un ,.ipēm vairs nespēdama savaldīties, sēdēja uz dīvāna, ar vienu roku ļiiel atzveltnes spilvenu atspiedusies, ar otru pie kāda stiprāka vārda и/sizdama pa galdu. Visi trīs bija sēru drēbēs, jo Klāras vairs nebija ..ijā pasaulē, un visi trīs bija bāli un ārkārtīgi uztraukti...

Kas tad še notika? Kaut kas briesmīgs, šausmīgs, kaut kas tāds, k.is viņiem pašiem visiem trim likās neticams un nejēdzīgs! Strīds, ..irūgtinājuma pilna saruna starp māti un dēlu!

Tas bija augusta mēnesī, kādā tveicīgā pēcpusdienā. Dienas desmit pēc tam, kad senators savai mātei ļoti saudzīgi bija nodevis abas Ti-Inirciju —Zīverta un Klāras — vēstules, viņam bija jāuzņemas grūtais uzdevums vecajai dāmai pateikt nāves ziņu. lād viņš bija aizbraucis uz Rīgu piedalīties bērēs, no kurām atgriezās kopā ar savu svaini Ti-Inirciju, kas dažas dienas nodzīvoja savas mirušās laulātās draudzenes ģimenē un apciemoja arī Kristiānu Hamburgas slimnīcā... Un tagad, kad mācītājs kopš divām dienām atkal bija aizbraucis uz dzimteni, konsula kundze, acīmredzot apzināti novilcinot, bija izstāstījusi savam dēlam, ko viņa izdarījusi.

— Simt divdesmit septiņi tūkstoši pieci simti zelta mārku! — viņš iesaucās, dūrēs savilktās rokas kratīdams.— Būtu tā viņas pūra nauda vien! Lai viņš būtu paturējis visus astoņdesmit tūkstošus, lai gan viņiem nebija neviena bērna! Bet mantojums! Apsolīt viņam arī Klāras mantojuma daļu! Un man tu nekā neteici! Tu mani vienkārši neņēmi vērā!...

— Tomas, Dieva dēļ, esi taču taisnīgs! Vai tad es citādi varēju? Vai es to varēju?!... Viņa, kas nu jau Dieva priekšā un par šāszemes lietām vairs neraizējas, viņa man raksta, nāves gultā gulēdama... ar drebošu roku... “Māt, šinī pasaulē mēs nekad vairs neredzēsimies; to es skaidri jūtu, ka šīs ir pēdējās rindas, ko rakstu... Pēdējā skaidrās apziņas brīdī es rakstu, ka manam vīram... Dievs nebija mūs bērniem svētījis, bet to, kas būtu piederējis man, ja es nodzīvotu ilgāk par tevi, kad tu reiz nāksi tur, kurp es aizeju, to piešķir viņam, lai viņš atlikušos gadus varētu mierīgi dzīvot! Māt, tas mans pēdējais lūgums... tas Tavas mirstošās meitas lūgums... Tu to nenoraidīsi...” Nē, Tomas! Es to nenoraidīju, es nevarēju! Es viņai telegrafēju, un viņa ar mierīgu sirdi varēja aiziet mūžīgā mierā... — Konsula kundze rūgti raudāja.

— Un man tu neteici neviena vārda! Visu no manis noslēpi! It kā manis nemaz nebūtu! —senators atkal atkārtoja.

— Jā, Tomas, es cietu klusu, jo jutu, ka man jāpilda mana mirstošā bērna pēdējais lūgums... un es zinu, ka tu būtu mēģinājis man to liegt!

— Jā! Patiesi gan! To es būtu darījis!

— Bet tev nebūtu tiesības to darīt, jo trīs no maniem bērniem piekrīt man!

— Ak, man šķiet, manas domas atsver divu dāmu un viena nevarīga ģeķa vēlēšanos...

— Cik cietsirdīga tava izturēšanās pret mani, tikpat nežēlīgi tavi vārdi par tavām māsām un tavu brāli.

— Māt, Klāra bija ļoti dievbijīga, bet lētticīga sieviete! Un Tonija ir tīrais bērns, arī viga līdz pēdējam brīdim nekā nav zinājusi, citādi būtu nelaikā visu izstāstījusi, vai nav tiesa? Un Kristians?... Jā, viņš dabūja Kristiānā piekrišanu, šis Tiburcijs... Kas gan to būtu par viņu domājis?!... Vai tad tu vēl nezini, vai vēl nesaproti, kas ir šis viltīgi blēdīgais mācītājs? Tas ir nelietis! Mantojuma tīkotājs!...

— Meitu vīri arvien ir blēži, — Pcrmanēdera kundze dobji piebilda.

— Mantojuma tīkotājs! Ko viņš dara? Aizbrauc uz Hamburgu, apsēžas pie Kristiānā gultas un visādi viņu pierunā. “Jā!” Kristians pasaka. “Jā, Tiburcij. Lai notiek Dieva prāts! Vai jūs varat iedomāties, kādas mokas man sagādā kreisais sāns?...” Ak, muļķība un nelietība ir sazvērējušās pret mani!

Un senators, pret kamīna dzelzs restēm atspiedies, nespēdams dusmas valdīt, piespieda abas sažņaugtās rokas sev pie pieres.

īstenībā šo sašutuma izverdumu neizraisīja tikai šis iemesls vien. Nē, ne jau 127 500 zelta mārku dēļ viņš kļuva tāds, kādu to neviens vēl nebija redzējis! Daudz vairāk tāpēc, ka arī šis gadījums bija viens no locekļiem to zaudējumu un pazemojumu ķēdē, ko viņš pēdējos mēnešos bija piedzīvojis veikalā un pilsētas sabiedriskajā darbā... Nekas vairs neveicās! Nekas vairs nenotika tā, kā viņš gribēja! Vai tad būtu jau tik tālu, ka pat viņa tēva mājā, svarīgākos jautājumus izšķirot, viņu vairs neņem vērā?... Kāds Rīgas mācītājs var aiz viņa muguras to izmuļķot?... Viņš būtu varējis to aizkavēt, bet viņa ietekmei nebija ļauts izpausties! Viss notika bez viņa ziņas! Un viņam likās, ka agrāk tas nekad nebūtu varējis notikt, ka agrāk neviens nebūtu drīkstējis tā izturēties pret viņu! Atkal no jauna tika satricināta viņa ticība laimei, varai un savai nākotnei... Un tas nebija nekas cits kā viņa paša dvēseles vārgums un izmisums, kas nu izlauzās mātes un māsas acu priekšā.

Pcrmanēdera kundze piecēlās un apskāva viņu.

— Tom, — viņa teica, — nomierinies! Attopies! Vīti tad tas tik ļauni? Nedari pats sev pāri! Tiburcijs nemaz tik ilgi vairs nedzīvos... un pēc viņa nāves mantojuma daļu mēs dabūsim atpakaļ! Un, ja tu vēlies, vēl jau visu var labot!

— Vai tad nevar vairs nekā grozīt, māt?

Konsula kundze neteica ne vārda, tikai šņukstēja.

— Nē... ak nē! — senators iesaucās, atmezdams ar roku. — Kas noticis, lai paliek. Vai tad jūs domājat, ka es skraidīšu pa tiesām un prāvošos ar savu māti, lai mūsu dzimtas nesaskaņas kļūtu par atklātu skandālu? Lai notiek kā notikdams... — Viņš teica un gurdeniem soļiem gāja uz stikla durvju pusi, kur vēlreiz apstājās.

— Tikai nedomājiet, ka mums klājas spīdoši,— viņš nomāktā balsī pateica. — Tonija pazaudēja 80 000 zelta mārku... un Kristiāns bez 50 000, ko nodzīvojis, ir iztērējis jau 30 000 avansa uz priekšu... un šie avansi pieaugs, jo viņam nav nekādu ienākumu un būs jābrauc ārstēties uz Linhauzenu... Nu mūsu ģimene uz visiem laikiem pazaudē ne vien Klāras pūra naudu, bet arī viņas mantojuma daļu, ko diezin vai vairs atpakaļ dabūsim... Un veikali sokas vāji, tieši kopš tā laika, kad vairāk nekā simt tūkstošus ieguldīju nama celšanā, man nav gandrīz vairs nekādu cerību... Nē, nevar labi klāties ģimenei, kurā var notikt šādi skati kā šodien mūsu mājā. Ticiet man: ja tēvs vēl būtu dzīvs, |n viņš tagad būtu mūsu vidū, viņš saņemtu rokas un lūgtu, lai Dievs apžēlojas par mums visiem.

Astotā nodaļa

Karš un kara saucieni, kareivju izvietošana un kņada! Pa senatora Budenbroka jaunās mājas pirmā stāva istabu parketa grīdām staigā prūšu virsnieki un skūpsta namamātes rokas, un Kristians, kas no binhauzenasjau pārbraucis, ved tos uz klubu, bet Graudu ielas namā Zēverina jaunkundze, konsula kundzes jaunā istabene, Rīkhene Zē-verina, kopā ar kalponēm stiepj matračus uz “portālu”, uz veco dārza māju, kas pilna kareivju.

Visur drūzma, juceklis un satraukums! Armijas daļas dodas prom caur pilsētas vārtiem, jaunas nāk tai vietā, pārpilda visu pilsētu, ēd, guļ; no viņu bungu rīboņas, tauru signālpūtieniem un komandu saucieniem pilsoņiem ausis krīt ciet, un tad viņi dodas atkal projām. Ļaudis apsveic ķēnišķīgos prinčus; cauri pilsētai iet viens pulks pēc otra. Tad iestājas klusums, un visi gaida.

Vēlā rudenī un ziemā armijas daļas atgriežas pilsētā, tās atkal izvieto, un, pilsoņu gaviļu sveiktas, tās dodas uz savām mājām. Miers, īsais, kļūmīgais 1865. gada miers.

Kamēr viens karš beidzās un otrs sākās, mazais Johans ar mīkstiem, cirtainiem matiem, mazbērna uzvalciņā ar priekšautiņu, jau četrarpus

gadus vecs, mierīgi un netraucēts rotaļājas dārzā pie strūklakas vai uz tieši viņam domātā no trešā stāva kāpņu telpas ar kolonnām nodalītā paaugstinājuma... Šo rotaļu dziļo gudrību un skaistumu neviens no pieaugušajiem vairs nespēj saprast, priekš tām nav vajadzīgs nekas cits kā tikai trīs akmentiņi vai gabaliņš koka, kam varbūt bruņu cepures vietu pilda pienenes zieds. Šajās rotaļās nomanāma laimīgās bērnības tīrā, spēcīgā, sirsnīgā, skaidrā un šķīstā, vēl neiedragālā un nesamaitātā fantāzija, kad dzīve vēl baidās mūs skart, kad vēl ne pienākums, ne noziegums nav drīkstējis savu roku pielikt, kad mums vēl atļauts redzēt, dzirdēt, smieties, brīnīties un sapņot un kad dzīve vēl neprasa, lai tai kalpojam... kad tie cilvēki, kurus mēs taču gribētu mīlēt savā nepacietībā, vēl neprasa no mums nekādas zīmes un pierādījumus, ka tiešām kalposim viņiem centīgi un ar dedzību... Ak, vēl īss laiciņš, tad ar rupju pārspēku viss uzbruks mums, lai mūs mocītu, dīdītu, staipītu, ierobežotu, samaitātu...

Kamēr I lanno rotaļājās, norisinājās lieli, svarīgi notikumi. Izcēlās karš, uzvara smaidīja drīz vienai, drīz otrai pusei, līdz galīgi izšķīrās, un 1 lanno Budenbroka tēvu pilsēta, kas ar gudru ziņu bija nostājusies Prūsijas pusē, varēja ar gandarījumu noskatīties uz bagāto Frankfurti, kurai bija sāpīgi jāsamaksā par savu ticību Austrijai, jo tā zaudēja brīvpilsētas tiesības.

Bet jūlija mēnesī, tieši pirms pamiera noslēgšanas, Johana Budenbroka tirdzniecības nams, kādai lielai Frankfurtes firmai bankrotējot, vienā triecienā zaudēja divdesmit tūkstošus zelta dālderu.

Astotā dala

.

Pirmā nodaļa

Kad I lūgo Veinšenka kungs, kas nesen bija pieņemts par direktoru pilsētas uguns apdrošināšanas sabiedrībā, ar saviem cieši sapogātajiem svārkiem mugurā, ar savām tievajām, melnajām, lūpu kaktiņos dziļi un īsti vīrišķīgi ieaugušajām Ūsiņām un mazliet nokārušos apakšlūpu līganiem un pašapzinīgiem soļiem gāja cauri plašajam priekšnamam, dodamies no priekšējām kantora telpām uz savu biroju, pie tam abas dūrēs saņemtās rokas turēdams mazliet sev priekšā un elkoņus gar .āniem vaļīgi kustinādams, — tad viņš atstāja īsti darbīga, labi pārtikuša un cienījama vīra iespaidu.

Ērika Grīnliha nu jau bija divdesmit gadus veca liela auguma, launava ar sārtu seju, veselīga, spēcīga un skaista. Ja viņai gadījās kāpt lejā pa kāpnēm vai piestāties augšā pie margām tieši tajā brīdī, kad Veinšenka kungs gāja cauri priekšnamam — un tas gadījās diezgan bieži,— tad direktors pacēla savu cilindru no īsajiem, melnajiem, deniņos jau mazliet sudrabotajiem matiem, viņa augums sašūpojās vēl līganāk, un viņš jauno meiču sveicināja, apbrīnas pilns uzlūkodams viņu ar drošo, brūno acu meklējošo skatienu... un Ērika tad ikreiz ātri aizbēga projām, apsēdās kaut kur pie loga un pilna nesaprašanas un mulsuma labu brīdi raudāja.

Grīnliha jaunkundze bija uzaugusi Terēzes Veihbrotas gādībā un vadībā, un viņas domu pasaulīte nebija nekāda plašā. Viņa raudāja par Veinšenka kunga cilindru, par to manieri, ar kādu viņš, uzlūkodams viņu, mēdza pacelt un atkal nolaist savas uzacis; viņa raudāja par direktora tīri ķēnišķīgo iznesību, par tā roku līgano šūpošanos... Viņas māte, Permanēdcra kundze, turpretim lūkojās arī tālāk.

Meitas nākotne jau kopš gadiem darīja viņai daudz raižu. Salīdzinājumā ar citam jaunavām precību gados Ērikas stāvoklis bija par labu tiesu sliktāks. Permanēdcra kundze ne tik vien bija atrāvusies no sabiedrības, — viņa dzīvoja ar to naidā. Reiz galvā ieņemtā doma, ka savas divreizējās laulības šķiršanas pēc viņa labākajās aprindās tiek uzskatīta par nepilnvērtīgu, bija kļuvusi par māniju, un viņa redzēja nicināšanu un necieņu tur, kur bieži vien bija varbūt tikai vienaldzība. Piemēram, konsuls Hermanis I lāgenštrēms, šis brīvdomīgais un lojālais vīrs, kuru bagātība bija darījusi jautru un labvēlīgu, satiekoties uz ielas, droši vien būtu viņu sveicinājis, ja viņas skatiens, ar ko tā,

galvu lepni atmetusi, lūkojās garām viņa sejai — šai “zossaknupas-tētes sejai”, ko viņa, pēc pašas spilgtā apzīmējuma, “neieredzēja kā mēri”, — nebūtu viņam to aizliedzis. Tā iznāca, ka Ērika sava tēvoča senatora apkārtnei stāvēja tālu, neapmeklēja nevienu balli un iepazīties ar vīriešu kārtas pārstāvjiem viņai bija pavisam maz izdevības.

Taču Antonijas kundzes karstākā vēlēšanās — sevišķi pēc tam, kopš viņa, kā pali mēdza to sacīt, “izsaimniekojusi”,— tomēr bija, kaut viņas meitai izdotos piepildīt tās cerības, kurās māte bija vīlusies, lai Ērika apprecētos tā, ka šīs precības būtu laimīgas un izdevīgas, darītu ģimenei godu un liktu aizmirst mātes pārciestās neveiksmes. It īpaši sava vecākā brā|a dēļ, kurš pēdējā laikā izrādīja tik maz prieka un cerību nākotnei, Tonija ilgojās pēc pierādījuma, ka Budenbroku dzimtas laime vēl nebūt nav izsīkusi, ka dzimta vēl nebūt nav nonākusi pie sava beigu cēliena... Viņas otrais pūrs, tie 17 000 dālderu, ko Permanēdera kungs ar tādu gatavību bija atdevis atpakaļ, stāvēja tagad nolikti Ērikai, un, tiklīdz Antonijas kundzes asais skats ievēroja draudzīgās attiecības, kādas bija savijušās starp viņas meitu un direktoru, viņa tūliņ vērsa savas lūgšanas uz debesīm, kaut Vcinšcnka kungs ierastos vizītē.

Viņš ieradās. Viņš uzkāpa otrajā stāvā, kur to saņēma visas trīs dāmas — vecmāmuļa, māte un meitasmeita, minūtes desmit patērzēja ar viņām un apsolījās pienākt atkal pēcpusdienā ap kafijas laiku, lai brīvāk un patīkamāk pakavētu laiku.

Arī tas nolika un viņi iepazinās tuvāk. Direktors bija dzimis Silēzijā, kur vēl arvien dzīvoja viņa vecais tēvs; viņa piederīgajiem, kā likās, direktora dzīvē tomēr nebija liela loma, un Hūgo Veinšenks rādījās īsts self-made man'. Viņam piemita nevis ģimenē mantotā, bet ar paša spēkiem uz augšu tikuša cilvēka parastā, mazliet nedrošā, mazliet pārspīlētā un pret citiem aizdomīgi noskaņotā pašapziņa, viņa manieres bija ne visai gludas un runas veids ārkārtīgi neveikls. Mazliet sīkpilsoniski pašūtajiem vizītsvārkiem varēja redzēt dažas līdz spīdumam nobružātas vietas, viņa aproces ar lielajām ahāta pogām nebija gluži svaigas un tīras, un kreisās rokas vidējā pirksta nags, kādā nelaimes gadījumā sakropļots, bija pilnīgi sažuvis un melns kā ogle... diezgan neglīts skats, kas tomēr netraucēja Hūgo Veinšenka kungam būt ļoti cienījamam, centīgam un enerģiskam vīram ar 12000 mārku lielu gada ienākumu, un Ērikas Grīnlihas acīs viņš bija pat skaists vīrietis.

Permanēdera kundze bija ātri visu uztvērusi un novērtējusi. Viņa vaļsirdīgi izrunājās par to ar konsula kundzi un senatoru. Bija skaidrs, [41] 1.1 še intereses sakrīt un savstarpēji papildinās. Kā direktors Veinšcnks, la arī lirika bija bez jebkādiem sabiedriskiem sakariem, abi šajā ziņā il l a gluži dabiski likās saderam viens ar otru, il kā nolemti viens otram. Direktoram, kuram tuvojās četrdesmitais gads un kura mati jau sāka aunot, bija vēlēšanās nodibināt ģimenes dzīvi, kāda atbilda viņa stā-voklim un apstākļiem, un savienošanās ar Ēriku Grinlihu ieveda viņu \ ienā no pilsētas ievērojamākajām dzimtām un varēja tiklab veicināt viņa karjeru, kā arī nostiprināt viņa stāvokli. Bet, kas attiecās uz Ērikas turpmāko labklājību, tad Permanēdera kundze varēja būt pilnīgi pārlie-i māta, ka šinī gadījumā viņas likteņa atkārtošanās pilnīgi izslēgta. I lāgo Veinšcnka kungam nebija ne mazākās līdzības ar Permanēdera kungu, nn no Bendika Grīnliha viņš atšķīrās ar to, ka bija labi situēts ierēdnis ar noteiktu algu, kas nebūt neizslēdza arī tālākus panākumus.

Vārdu sakot, abās pusēs bija daudz labas gribas; direktora apciemojumi pēcpusdienās atkārtojās cits pēc cila, un janvārī — 1867. gada tanvārī— viņš atļāvās sev īsos, vīrišķīgos un tiešos vārdos izlūgties Ērikas roku.

Ko šā brīža viņš piederēja pie ģimenes. Viņš sāka piedalīties “bērnu dienās”, un viņa līgavas tuvinieki to uzņēma ar vislielāko pretimnākšanu. Bez šaubām, Veinšcnks nojauta, ka viņš šeit nebija gluži īstajā vietā, bet šo savu sajūtu viņš apslēpa aiz vēl jo drošākas izturēšanās, un tiklab konsula kundze, kā arī krusttēvs Justs un senators Buden-broks — ko gan nevarēja īsti sacīt par Budenbroku dāmām no Platās ielas bija gatavi pret šo rosīgo kancelejas darbinieku, šo sabiedriski

vēl ļoti nepiedzīvojušo cilvēku izturēties ar takta pilnu saudzību.

Šī saudzība bija nepieciešama, jo arvien gadījās, ka vajadzēja ar uzmundrinošu vai domas uz ko citu novirzošu vārdu izkliedēt ēdamzālē pie lielā ģimenes galda iestājušos klusumu, kad direktors pārāk ķircinoši rotaļājās ar Ērikas vaigiem un rokām, kad viņš sarunas gaitā apvaicājās, vai apelsīnu marmelāde esot miltu ēdiens, vai kad pēc viņa vārdiem iznāca, ka “Romeo un Džuljeta” ir Šillera luga... Visu to viņš izteica ļoti moži un noteikti, rokas bezrūpīgi berzēdams, ieslīpi atzveltnī atgāzies.

Vislabāk viņš sapratās ar senatoru, kas sarunas par politiku vai veikaliem prata ievadīt tā, ka nekādas nelaimes negadījās. Bet pavisam izmisīgas izveidojās viņa attiecības ar Gerdu Budenbroku. Šīs dāmas personība bija viņam tik sveša un tāla, ka tas velti pūlējās atrast vielu, kuras pietiktu kaut divu minūšu ilgai sarunai. Tā kā viņam bija zināms, ka Gerda spēlē vijoli, un šis apstāklis bija atstājis uz viņu dziļu iespaidu, tad viņš aprobežojās ar to, ka ceturtdienās, satiekoties ar Gerdu, arvien no jauna it kā jokojot atkārtoja jautājumu: “Kā klajas vijolei?” — Bet jau pēc trešās reizes senatora kundze beidza atbildēt.

Kristiāns no savas puses mēdza jauno radinieku novērot ar sarauktu degunu un jau tuvākajās dienās sāka sīki atdarināt viņa runas veidu un manieres. Nelaiķa konsula Johana Budenbroka otrais dēls bija Einhauzenā ticis va|ā no sava locītavu reimatisma, bet zināms stīvums locekļos vēl arvien bija palicis, kā arī periodiskā “smeldze” kreisajos sānos — tai vietā, “kur viņam visi nervi bija par īsiem”, — tāpat an dažas citas kaites, ar kurām viņš mocījās; elpas trūkums un rīšanas grūtības, nekārtīgā sirdsdarbība; triekas pazīmes vai arī bailes no tās vēl nebūt nebija izskaustas. Arī viņa ārējais izskats nebija tāds, kāds parasts cilvēkiem ap trīsdesmito gadu beigām. Viņa galvvidus bija pilnīgi kails, tikai ap skaustu un pie deniņiem bija nelielas atliekas no plānajiem, sarkanīgajiem matiem, un mazās, apaļās acis, kas pastāvīgi nemierīgā nopietnībā šaudījās apkārt, bija iegrimušas dziļāk savos dobumos nekā jebkad. Tikai kuprainais deguns starp kalsnajiem un bālajiem vaigiem rēgojās vēl lielāks un kaulaināks virs biezajām, palsi sarkanajām ūsām, kuras nokarājās pār muti... Izturīgas un elegantas angļu drānas bikses vaļīgi kuļājās ap viņa tievajiem, līkajiem stilbiem.

Kopš atgriešanās viņš atkal tāpat kā senāk apdzīvoja vienu istabu blakus otrā stāva gaitenim savas mātes namā, taču vairāk laika pavadīja “klubā” nekā Graudu ielā, jo še viņa dzīve bija kļuvusi diezgan nepatīkama. Proti, īdas Jungmanes pēcnācēja Rīkhene Zēverina, kas tagad vadīja saimniecību un rīkoja konsula kundzes kalpotājus, dūšīga divdesmit septiņus gadus veca lauciniece ar apaļiem, sārtiem vaigiem un uzmestām lūpām, savā zemnieciskajā prātā bija nolēmusi, ka šim bezdarbībā nīkstošajam pļāpam, kas pārmaiņus mēdza būt vai nu aušīgs, vai nožēlojams, kam pati cienīgākā persona — senators — lūkojās garām ar sarauktām uzacīm, liela uzmanība nav jāpievērš, un viņa gluži vienkārši pameta tā vajadzības novārtā. —Jā, Budenbroka kungs,— viņa tam pateica,— man priekš jums nav laika! — Un Kristiāns noskatījās viņā ar sarauktu degunu, it kā teikdams: “Tev kauna nemaz nav?”... — un stīviem soļiem devās projām.

— Tu domā, ka man svece ir ik vakarus? — viņš sacīja Toni-jai. — Reti! Visbiežāk manjāliekas gulēt ar sērkociņu... —Arī kabatas nauda, ko māte iespēja viņam vēl piešķirt, bija ļoti niecīga, un viņš reizēm sūrojās: — Slikti laiki!... Jā, senāk bija citādi! Ko tu domā?... Man tagad bieži vien jāaizņemas pat pieci šiliņi zobu pulverim!

— Kristian! — izsaucās Permanēdera kundze. — Tas taču tevis necienīgi! Ar sērkociņu! Pieci šiliņi! Vismaz nerunā par to! — Viņa bija satraukta, aizvainota savās svētākajās jūtās, taču tas nekā negrozīja...

Tos piecus šiliņus zobu pulverim Kristians arvien aizņēmās no sava vecā drauga, abu tiesību doktora Andrcasa Gīzekes. Ar šo draudzību viņam bija laimējies, ar to viņš varēja lepoties, jo advokāts Gīzeke, •as dzīves baudītājs, kas tomēr prata saglabāt savu cieņu, pagājušajā ziemā, kad vecais Kaspars Everdīks bija saldi aizmidzis uz mūžu un tā vietā iecelts doktors Langhalss, bija tieis ievēlēts par senatoru. Savu dzīves veidu viņš tomēr nemainīja. Visi zināja, ka bez lielā nama pilsētas centrā, ko viņš apdzīvoja kopš apprecēšanās ar Hūncusa jaunkundzi, viņam vēl pieder mazā, tīkami ierīkotā un zaļumos ieaugusī dārza māja Sv. Ģertrūdes priekšpilsētā, kur gluži vientuļi dzīvo vēl ļauna, ārkārtīgi skaista dāma ar nezināmu pagātni. Virs mājas durvīm ar glītiem, zeltītiem burtiem mirdzēja uzraksts “Quisisana”, un klusā mājiņa visā pilsētā bija pazīstama ar šo nosaukumu, kuru mēdza izrunāt ar ļoti mīkstu “s” un pārspīlētu “a” skaņu. Kristiāns Budenbroks kā senatora Gīzeka labākais draugs bija izdabūjis atļauju apmeklēt “Quisisanu” un tur guvis gluži tādus pašus panākumus kā Hamburgā pie Alīnes Pūfogeles un līdzīgos gadījumos arī Londonā, Valparaiso un daudzās citās vietās pasaulē. Viņš bija “mazliet pačalojis”, bija bijis “mazliet labiņš”, — un nu viņš nāca un gāja mājiņā tikpat kā senators Gīzeke pats. Vai tas notika ar pēdējā ziņu un piekrišanu, nav zināms; patiesībā tomēr bija tā, Kristians Budenbroks “Quisisana” gluži par velti atrada to pašu laipnīgo laika pakavēšanu, par kuru senatoram Gīzekem bija jāsamaksā ar smagu savas sievas naudu.

Necik ilgi pēc Ilūgo Veinšenka saderināšanās ar Ēriku Grīnlihu direktors vērsās pie sava svaiņa ar priekšlikumu iestāties apdrošināšanas biedrībā darbā, un Kristians tiešām nostrādāja veselas divas nedēļas šīs ugunskases dienestā. Diemžēl drīz vien tomēr izrādījās, ka šinī darbā ne tik vien viņa smeldze kreisajos sānos, bet arī visas pārējas grūti nosakāmās kaites kļūst ļaunākas, turklāt pats direktors bija visai stingrs un straujš priekšnieks, kas pēc kādas kļūdas darbā nebija kautrējies nosaukt savu svaini par “roni”... un Kristians bija spiests savu vietu atkal atstāt.

Kas atliecas uz Permanēdera kundzi, tad viņa bija laimīga, un viņas gaišais noskaņojums izpaudās novērojumā, ka“šāszemcs dzīvei tomēr ir arī savas labās puses”. Tiešām, viņa bija atkal uzziedējusi šajās nedēļās, tik pilnās rosīgas darbības, dažādu plānu un rūpju par dzīvokļa iekārtošanu un pūra pielocīšanu, kas pārāk skaidri atsauca atmiņā viņas pašas pirmo derību dienas, un viņa jutās kā atjaunota, pilna prieka un brīnišķīgu cerību. Viņā bija atkal daudz no viņas jaunības laiku graciozās pārgalvības tiklab kustībās, kā sejā... Ar šo savu pārgalvīgo jautrību viņa izjauca pat viena vesela Jeruzalemes vakara svinīgo noskaņojumu, tā ka pat Lea Gerharte nolaida sava senča, grāmatu klēpī un pārlaida zālei lielu, nesaprotošu un aizdomīgu nedzirdīga cilvēka skatienu...

Ērikai nevajadzēja šķirties no mātes. Ar direktora piekrišanu, jā, pat pēc viņa vēlēšanās, tika nolemts, ka Antonijas kundzei — vismaz pagaidām —jādzīvo pie Veinšenkiem, jāpalīdz ar padomiem saimniecībā nepiedzīvojušajai Ērikai... un tieši tas saviļņoja viņā vistīkamākās izjūtas, it kā nekāda Bendika Grīnliha, nekāda Aloisa Permanēdera pasaulē nebūtu bijis, it kā visas dzīves neizdošanās, visas vilšanās un ciešanas būtu izgaisušas un viņa atkal ar svaigām cerībām drīkstētu visu sākt vēlreiz no jauna. Viņa gan teica Ērikai, ka vajagot pateikties Dievam, kas tai piešķīris patiesi iemīlētu vīru, turpretī viņai, tās mātei, sava pirmā un sirsnīgā pieķeršanās bijusi jānomāc pienākuma un saprāta labad; tas gan bija Ērikas vārds, ko viņa kopā ar direktora vārdu ar priekā drebošiem pirkstiem ierakstīja dzimtas papīros... tomēr šķita, ka īstā, patiesā līgava ir viņa pali, Tonija Budenbroka. Viņa bija tā, kas ar prasmīgu roku vēlreiz drīkstēja pārbaudīt portjeras un paklājus, vēlreiz izrakņāt mēbeļu un pūra piederumu veikalus, vēlreiz izraudzīt un noīrēt smalku dzīvokli! Viņa bija tā, kam vēlreiz bija jāatstāj vecāku dievbijīgais un plašais nams un vēlreiz jābeidz būt tikai šķirtai sievai; viņa bija tā, kam vēlreiz radās izdevība pacelt galvu un uzsākt jaunu dzīvi, kura spēja izraisīt vispārēju uzmanību un celt ģimenes cieņu... Vai tas bija sapnis? Redzeslokā parādījās rītasvārki! Divēji rītasvārki, viņai un Ērikai, — mīksta auduma ar platām samta lentēm no augšas līdz pašai apakšai.

Bet nedēļas gāja, un Ērikas līgavas dienas tuvojās beigām. Jaunais pāris bija apciemojis tikai dažas mājas, jo direktors, būdams nopietns darba cilvēks, sadzīves izpriecās nepiedzīvojis, vairāk centās savus brīvos brīžus pavadīt intīmā mājas omulībā... Zvejnieku ielas nama lielajā zālē tika sarīkota saderināšanās dineja, kurā piedalījās Tomass, Gerda, jaunais pāris, Frīderīke, Henriete un Fitī Budenbrokas un vēl daži tuvākie senatora draugi, un atkal visi izjuta zināmu neveiklību par to, ka direktora rokas nevarēja vien nostāt mīlināties ap Ērikas dekoltēto kaklu, ik pa brīdim tam uzplīkšķinot... un kāzas tuvojās.

Tāpat kā toreiz, kad Grīnliha kundze rotājās ar mirtēm, atkal kolonnu zāle bija tā vieta, kur notika laulību ceremonija. Stūta kundze no Zvanulējēju ielas, tā pati, kas apgrozījās labākajās aprindās, palīdzēja apģērbt līgavai balto atlasa tērpu un piespraust zaļo rotājumu. Senators Budenbroks bija pirmais un Kristiānā draugs senators Gīzeke otrais līgavas vedējs, divas lirikas agrākās pansijas draudzenes bija par līga-\ .is māsām, direktors Veinšenks izskatījās stalts un vīrišķīgs un, ejot pie improvizētā altāra, tikai vienreiz uzmina uz līgavas plīvura, mācī-i.i|s l’ringsheims, abas rokas zem zoda saņēmis, teica svētīšanas vārdus и visu viņam piemītošo apskaidroto svinīgumu, un viss noritēja cienīgi un kā klājas. Pie gredzenu maiņas, kad klusumā noskanēja viens dobjš un viens gaiši skanīgs “jā”— abi mazliet nedroši, — Permanēdera kundze, saviļņota no domām par pagātni, tagadni un nākotni, izplūda kaļās raudās — tās vēl arvien bija Tonijas vientiesīgās, vaļsirdīgās nu bērnišķīgās raudas, — bet Budenbroku dāmas (no kurām Fift svinībām par godu bija pielikusi pensnejam zelta ķēdi), kā arvien šādos gadījumos, saldskābi smīnēja... Un Veihbrota jaunkundze, Terēze Veihbrota, kura pēdējos gados bija kļuvusi vēl mazāka nekā senāk, ar savas mātes ģīmetnes saktu pie sīkā kakliņa, vēlēdama laimes ar to pārlieko svinīgumu, kam jāapslēpj dziļš iekšķīgs saviļņojums, sacīja: "Asi laimīga, tu labais bārus!”

Pēc tam balto Dievu tēlu vidū, kuri nemainītās pozās vizēja uz tapešu zilā fona, sekoja tikpat svinīgs, cik pamatīgs mielasts, uz kura beigām abi jaunlaulātie nozuda, lai dotos kāzu ceļojumā pa vairākām lielpilsētām... Tas bija aprīļa vidū, un nākošajās divās nedēļās Permanēdera kundze, tā paša tapsētāja Jākoba atbalstīta, radīja vienu no saviem meistardarbiem: lepni iekārtoja kādā Maiznieku ielas mājā noīrēto plašo otro stāvu, kur puķēm bagātīgi izgreznotās telpas pēc tam uzņēma pārbraukušu jauno pāri.

Iesākās Tonijas Budenbrokas trešā laulība.

Jā, šāds izteiciens bija zīmīgs, un pats senators kādā ceturtdienā, kad Veinšenku nebija klāt, bija to tā nosaucis, un Permanēdera kundze to uzņēma ar patiku. Tiešām — visas saimniecības rūpes uzņēmās viņa, pie tam jutās tik priecīga un lepna, ka, reiz nejauši uz ielas sastapusi Jūlīti Mellendorpfu, dzimušu Hāgenštrēmu, ar tādu uzvaras prieku un izaicinājumu ieskatījās tai sejā, ka Mellcndorpfa kundze sapratās un sveicināja pirmā... Lepnums un prieks Tonijas sejā un uzvedībā kļuva par nopietnības pilnu svinīgumu, kad viņa izvadāja pa istabām radiniekus, kas bija atnākuši apraudzīt jauno pāri, turpretim Ērika Veinšenka pati tur šķita gandrīz vai kā sajūsmas pilns viesis.

Savu rītasvārku Slēpi aiz sevis vilkdama, mazliet uzrautiem pleciem, atpakaļ atmestu galvu, ar atlasa lentēm — viņa ļoti mīlēja atlasa lentes — rotātu atslēgu groziņu uz rokas — tā Antonijas kundze rādīja apmeklētājiem mēbeles, durvju aizkarus, caurspīdīgo porcelānu, mirdzošās sudrablietas, lielās eļļas gleznas, ko direktors bija iegādājies, — gan visas tikai klusās dabas ar kaut ko ēdamu vai arī neapģērbtas sievietes, jo tāda bija Hūgo Veinšenka gaume, — un ikviena viņas kustība likās sakām: vai redzat, ko es vēlreiz esmu panākusi dzīvē! Viss ir gandrīz tikpat smalks kā pie Grīnliha un katrā ziņā daudz smalkāks nekā pie Permanēdera!

Vecā konsula kundze, tērpta melnpelēki svītrotā zīdā, izplatīdama ap sevi tikko jaušamu pačūlija smaržu, rāmi pārlaida visam savas gaišās acis un bez skaļas apbrīnas izsacīja savu atzinību. Senators bija atnācis ar sievu un mazo dēlu; kopā ar Gerdu viņš pazobojās par Tonijus svētlaimīgo pacilātību un ar pūlēm atturēja viņu no mazā Hanno pārbarošanas un pārdzirdīšanas ar portvīnu un korintu maizi... Ieradās arī Budenbroku dāmas, kas vienbalsīgi atzina, ka viss esot tik skaists, ka viņas, būdamas vienkāršas meitenes, nevēlētos te dzīvot... Atnāca nabaga Klotilde, sirma, pacietīga un kalsna, atļāva par sevi pasmieties, izdzēra četras tases kafijas un pēc tam stieptos un draudzīgos vārdos paslavēja arī visu pārējo... Šad un tad, kad “klubā” nebija gadījies neviena sastapt, ieradās arī Kristians, izdzēra glāzīti bcnediktieša, pastāstīja, ka tagad viņš gribot uzņemties kādas šampanieša un konjaka firmas aģentūru — tur viņš esot lietpratējs un tas esot viegls, patīkams darbs, kurā pats esot savs kungs, tikai reizēm šis un tas jāatzīmējot kabatas grāmatiņā un it kā uz rokas mājienu trīsdesmit dālderi esot nopelnīti, — bet pats aizņēmās no Permanēdera kundzes četrdesmit šiliņus, lai varētu pasniegt pilsētas teātra pirmajai mīlētājai buķeti. Dievs zina kādu ideju asociācijas dēļ viņš sāka runāt par “Mariju” un par “netiklību” Londonā, tad pārlēca savā runā uz kašķaino suni, kas kastē pārceļojis no Valparaiso uz Sanfrancisko, un, nokļuvis savā elementā, bēra tālāk stāstu pēc stāsta ar tik spraigu aizrautību un komiķu, ka būtu varējis savaldzināt veselu zāli klausītāju.

Viņš iedegās sajūsmā un sāka runāt svešvalodās. Viņš runāja angliski, spāniski, lejasvācu un hamburdziešu izloksnē, tēloja Čīles dunču varoņus un Vaitčcplas zagļu dēkas, tad pieskārās savam kupleju krājumam, ātri izvēlējās kādu no tām un nodziedāja vai nodeklamēja ar apbrīnojami labu mīmiku un tēlainām kustībām:

“Es gāju jautru prāt’

Pa gludo esplanād’,

Un pa to pašu viet’

Jautrs meitēns iet.

Tai brunčel’s iekrokots

Pēc smalkās spranču mod’s

Un apaļš šķīvis platām malām galvu sedz.

“Mans maigais bē’ns, es sak’,

“Jūs man tā tīkat, ak!

Vai elkoni varbūt jums pasniegt atļaujat?”

Tā pagriežas, tā, vej,

Man’ — uzskata — un smej:

“Ej mājās, mīļais zēn, un turi tiklu prāt’!”

Un, ticis ar to galā, viņš tūlīt pārgāja uz nostāstiem par Renca cirku, tik labi atveidodams veselu angļu klaunu sarunas scēnu, ka varēja justies tā, it kā sēdētu izrādē. Bija dzirdams parastais uzsauciens aiz priekškara. “Veriet manim durvis vaļā!”, tad asais strīds ar slaļlmeistaru un pēc tam vesela virkne anekdošu platā un gaudīgā nngļu-vācu žargonā. Tur bija anekdote par vīru, kas pa miegam norijis peli un tāpēc aizgājis pie veterināra, un tas savukārt devis padomu lagad norīt kaķi... Tur bija anekdote par “manu mātesmāti, žirgtu un veselu sievu”, kurā šī pati mātesmāte ceļā un staciju piedzīvo tūkstoš dēku un beidzot viņai, šai “žirgtajai un veselajai sievai”, vilciens aiziet gar degunu... pēc tam Kristians ar lielisku “Kapelmeistara kungs, mūziku!” pārtrauca anekdotes, pats it kā atmozdamies, izbrīnījies, ka mūzika neskan...

Un tad pēkšņi viņš apklusa, seja tam pārvērtās, kustības kļuva gļēvas. Viņa mazās, apaļās dziļi iegrimušās acis ar nemiera pilnu nopietnību sāka raudzīties apkārt, kreisā roka braucīja kreisos sānus, un likās, it kā viņš ieklausītos savā iekšienē, kur notiek kaut kas dīvains, neparasts... Viņš izdzēra vēl glāzīti liķiera, vēlreiz mazliet atdzīvojās, mēģināja izstāstīt vēl kādu stāstu un tad diezgan nomāktā garastāvoklī devās projām.

Permanēdera kundze, kas šajā laikā bija ārkārtīgi naiga uz smiešanos, nule no sirds izsmējusies, ar jautru prātu pavadīja savu brāli uz kāpnēm.

—Ardievu, aģenta kungs! — viņa sauca. —Vārsmu vērējs! Meiču ķērējs! Vecais auns! Atnāc drīz atkal! —Pilnā kaklā nosmējušies tam pakaļ, viņa atgriezās istabās.

Bet Kristiānu Budenbroku tas neaizskāra, viņš to neievēroja, jo bija nogrimis domās. “Na,” viņš domāja. “Tagad es aiziešu mazlietiņ līdz “Quisisanai“.” Un, cepuri šķībi sagriezis, balstīdamies uz sava spieķa ar mūķenes galvu, stīvi un mazliet pieklibodams, viņš kāpa lejā pa kāpnēm.

Otra nodaļa

Kādā sešdesmit astotā gada ziedoņa vakarā ap pulksten desmitiem Permanēdcra kundze ieradās Zvejnieku ielas nama otrajā stāvā. Senators Budenbroks sēdēja viens pie apaļā vidusgalda dzīvojamā istabā, kuras mēbeles bija pārvilktas ar olīvzaļu ripsa drānu, zem lielas, pie griestiem pakārtas gāzes lampas. Izpletis sev priekšā “Berlīnes Biržas Lapu”, viņš lasīja, viegli pieliecies, cigāru starp kreisās rokas rādītāju un viduspirkstu turēdams, uzlicis uz deguna zelta pensneju, kas viņam kopš kāda laika bija darbā vajadzīgs, lzdzirdis ēdamistabā māsas soļus, viņš noņēma pensneju un vērīgi lūkojās tumsā, kamēr Tonija iznira gaismas svītrā starp durvju aizkariem.

— A, tu tā esi! Labvakar! Jau mājas no Pepenrādes? Kā klājas taviem draugiem?

— Labvakar, Tomas! Pateicos, Anngarde jūtas spirgta. Vai tu šeit viens pats?

— Jā, tu esi atnākusi kā saukta. Man šovakar bija jāiet pie galda vienam kā pāvestam; Jungmaņa jaunkundze jau īsteni ņemot neskaitās par sabiedrību, jo viņa ik mirkli lec kājās un skrej augšā apraudzīt Hanno... Gerda aizgāja uz kazino, tur šovakar spēlē vijolnieks Tomaijo. Kristians atnāca viņai pakaļ.

Apbrīnojami — kā māte saka. Jā, pēdējā laikā esmu novērojusi, Tom, ka Gerda ar Kristiānu satiek gluži labi.

— Es arī. Kopš viņš arvien ir te, viņš sāk tai labāk patikt. Viņa gluži labprāt noklausās arī viņa stāstus par tā ciešanām... Nu jā, tas viņai noder par labu laika kavēkli. Nesen vēl Gerda man sacīja: “Viņš nemaz nav pilsonis, Tomas! Viņā ir vel mazāk no pilsoņa nekā tevī!...”

— Pilsonis... pilsonis, Tom?! Man šķiet, ka īstāka pilsoņa par tevi nav visā pasaulē...

— Nūja, nevajag jau to saprast tik burtiski!... Atģērbies mazliet, bērns! Tu izskaties lieliski. Vai lauku gaiss tev ir gājis labumā?

— Stipri vien! — Tonija atbildēja, nolikdama pie malas savu apmetni un cepuri ar mēļa zīda lentēm, un pēc tam ar majestātisku iznesību nosēdās atzveltnī pie galda... — Kuņģis un miegs, viss man ir uzlabojies pa šīm dienām. Tikko izslaukts silts piens, turienes desas un šķiņķis... cilvēks tad atkopjas tāpat kā lopiņi un labība. Un kur tad svaigais medus, Tomas, es to arvien esmu uzskatījusi par vienu no labākajām barības vielām. Tas ir tīrs dabas produkts! Tad taču tu patiesi zini, ko tu ieēd! Jā, tas no Armgardes bija tiešām ļoti mīļi, ka viņa atcerējās mūsu pansijas draudzību un mani ielūdza. Un fon Maiboma kungs arī bija ļoti laipns un uzmanīgs... Viņi mani ļoti lūdza palikt vēl

I' his nedēļu, bet tu jau zini: Ērikai grūti iztikt bez manis, jo sevišķi >■ I tagad, kad pasaulē ir mazā Elizabete...

A propos^42, kā tad bērnam klājas?

Pateicos, Tomas, aug; paldies Dievam, bērns ir diezgan žirgts nu dūšīgs savam četru mēnešu vecumam, lai gan Frīderīke, Henriete un I ifī teica, ka nebūšot dzīvotājs...

Un Veinšenks? Kā viņš jūtas tēva lomā? Es, jāsaka, satieku viņu tikai ceturtdienās...

Ai, viņš pavisam nav mainījies! Redzi, viņš ir tāds krietns, uzticīgs cilvēks un savā ziņā arī īsta laulāta vīra paraugs, jo nīst krogus, no biroja nāk taisni uz mājām un savus vaļas brīžus pavada kopā ar mums. tikai viena vaina, Tomas, — savā starpā jau mēs varam izrunāties par to vaļsirdīgi: viņš prasa no Ērikas, lai tā būtu vienmēr jautra, lai pastāvīgi •Unā un joko, jo, kad viņš pārnākot no darba nostrādājies un saīdzis, viņš saka, tad v ēloties, lai sieva ar savu vieglo un priecīgo valodu viņu izklaidē un uzjautrina, tālab taču, viņš saka, sievas esot pasaulē...

— Muļķis! — nomurmināja senators.

— Kā?... Nu, un tad ļaunākais ir tas, ka Ērikas gars mazliet nosve-ias uz melanholiju, Tomas, — viņai tas laikam no manis. Viņa bieži и nopietna, klusa un domīga, un viņš tad skaišas, bar viņu tādiem vārdiem, kas, jāatzīstas, ne arvien ir smalkjūtīgi. Pārāk bieži jāsajūt, ka viņš patiesībā nav no labas ģimenes un diemžēl pavisam nav baudījis to, ko sauc par audzināšanu. Jā, es atklāti pateikšu: vēl pāris dienu pirms manas aizbraukšanas uz Pepenrādi bija gadījums, ka viņš sasita pret grīdu zupas terīnes vāku, tāpēc ka zupa bija pārsālīta...

— Varen jauki!

— Nē, gluži otrādi. Bet mēs negribam tālab viņu nosodīt. Mans I )ievs, mēs visi taču esam ar saviem trūkumiem, un tāds spējīgs, rosīgs un darbīgs cilvēks... Dievs pasargi... Nē, Tomas, skarba čaula un labs kodols — tas šāspasaules dzīvē nav vēl tas sliktākais. Man jāsaka, ka es viesojoties pieredzēju vēl ļaunākas lietas. Arī Anngarde, kad bija ar mani vienatnē, rūgti noraudājās...

— Ko tu saki! Fon Maiboma kungs?...

— Jā, Tomas, un tieši par to es gribēju runāt. Mēs sēžam še un tērzējam, bet patiesībā es šovakar atnācu pie tevis ļoti nopietnā un svarīgā darīšanā.

— Nu? Kas tad ir ar fon Maiboma kungu?

— Rolfs fon Maiboms ir ļoti laipns un sirsnīgs cilvēks, Tomas, bet liels vējagrābslis. Viņš spēlē Rostokā un spēlē Varnemindē, un parādu tam ir kā smilšu jūrmalā. īsu laiku Pcpenrādē uzturoties, to nemaz nevar iedomāties! Kungu nams ir aristokrātisks, visi sējumi labi padodas, piena, desu un šķiņķa vienmēr diezgan. Tādā muižā nav viegli samanīt lietu patieso stāvokli... īsi sakot, viņi ir galīgi izputināti, Tomas, to Armgarde man ar sirds asarām atzinās.

— Bēdīgi, bēdīgi!

— To tu vari sacīt. Bet patiesība nu ir tā, ka viņi mani bija uzaicinājuši pie sevis ciemā ne gluži bez savtīgiem nolūkiem.

— Kā tā?

— To tev tūlīt pateikšu, Tom. Fon Maiboma kungam vajadzīga nauda, tam nepieciešama lielāka summa, un, tā kā viņam bija zināma senā draudzība starp mani un viņa sievu un tas, ka esmu tava māsa, tad viņš šajā gadījumā savās grūtībās ir aizslēpies aiz savas sievas, bet tā savukārt aiz manis... tu saproti?

Senators ar labās rokas pirkstu galiem paberzēja galvvidu un mazliet savieba seju.

Man šķiet, kājā, — viņš atteica. — Tava nopietnā un svarīgā darīšana laikam virzās uz iepriekšēju iemaksu par Pepenrādes nākošo ražu, ja nemaldos? Bet man šķiet, šoreiz jūs, tu un tavi draugi, nebūsiet vērsušies pie īstā vīra. Pirmkārt, man ar fon Maiboma kungu nekad vēl nav bijušas darīšanas, un šāds veikalniecisku sakaru uzsākšanas veids tiešām būtu diezgan neparasts. Otrkārt, mēs, mans vecvectēvs, vectēvs, tēvs un cs, esam gan vienā otrā gadījumā saviem iezemiešiem tādas iemaksas piešķīruši, bet tikai tad, ja viņi varēja dot vai nu personīgu, vai kādu citu nodrošinājumu... Bet, kā tu man nupat pirms divām minūtēm raksturoji fon Maiboma kunga personību un apstākļus, tad taču par šādu drošību nevar būt runa...

—Tu maldies, Tomas. Ks ļāvu tev izrunāt, bet tu maldies. Te runa nav par iemaksu. Maibomam ir vajadzīgi trīsdesmit pieci tūkstoši mārku...

— Oho!

— Trīsdesmit pieci tūkstoši mārku, kam pēc divām nedēļām notek termiņš. Viņam ir nazis pie rīkles, un es tev skaidri teikšu: viņam jārauga jau tūlīt uz vietas pārdot.

— Uz lauka? Ak nabaga vīrs! — Un senators, spēlēdamies uz galdauta ar savu pensneju, papurināja galvu. — Bet mūsu apkārtnē tas liekas diezgan neparasts gadījums, — viņš sacīja. — Man ir gadījies par tādiem dzirdēt, galvenokārt ap Heseni, kur ne mazums zemturu nonākuši augļotāju rokās... Kas zina, kāda rīkļurāvēja tīklos nonāks nabaga fon Maiboma kungs...

— Augļotāja? Rīkļurāvēja? — izsaucās Permanēdera kundze pavisam izbrīnījusies... — Bet runa taču ir par tevi, Tomas, par tevi!

l omass Budenbroks piepeši nometa pensneju sev priekšā uzgaida, 11 k.i tas paslīdēja krietnu gabalu ap avīzi, un pats strauji sagriezās ar pieeicm pret masu.

— Par— mani?— viņš noprasīja ar lūpām, taču neizlaizdams nevienu skaņu, un tad skaļi piebilda: — Ej gulēt, Tonij! Tu esi jau prtrak nogurusi.

Jā, Tom, tā Tda Jungmane vakaros mēdza uz mums teikt, kad mes tikko iesākām īsti priecāties. Bet es tev saku, ka nekad neesmu l'iiusi modrāka un spirgtāka kā tagad, naktī un miglā atnākusi pie tevis и Armgardes — tātad netieši ar Rolfa Maiboma priekšlikumu...

— Nu, es šo priekšlikumu pierakstu uz tavas vientiesības un Maiboma apjukuma birkas.

— Vientiesība? Apjukums? Es tevi, Tomas, nesaprotu, es diemžēl īsinu tālu no tās! Tev liek piesolīta izdevība padarīt reizē labu darbu un noslēgt vislabāko darījumu visā lavā mūžā...

— Ak, mīļā, tu runā skaidrākās neprātības! — iesaucās senators, nepacietīgi atgāzdamies krēslā. — Neņem ļaunā, bet tu vari ar savu vientiesību izvest cilvēkus no pacietības! Vai tad tu nesaproti, ka tu man iesaki ielaisties augstākā mērā necienīgās, netīrās manipulācijās?

I s lai zvejoju pa tumsu? Cilvēku rupji izmantoju? Lai izmantoju šā muižtura grūto stāvokli un jau tā atbruņotam cilvēkam lai dodu vēl pēdējo triecienu? Piespiežot viņu atdot gada ražu par puscenu, es lai iedzītu no viņa augļotāja procentus?

— Ak, tu tā uz to skaties, — sacīja Permanēdera kundze, mazliet iebiedēta un domīga. Bet tūlīt atkal dedzīgi runāja tālāk: — Bet las nemaz nav vajadzīgs, Tom, pavisam nav vajadzīgs uztvert šo jautājumu no tāda viedokļa! Viņu piespiest? Viņš taču nāk pie tevis. Viņam vajadzīga nauda, un viņš vēlētos šo lietu nokārtot draudzības ceļā, pašu vidū, visā klusībā. Tāpēc viņš ir izpētījis mūsu attiecības, un tāpēc viņi bija mani ielūguši!

— Tas nozīmē, ka viņš viļas tiklab par manu, kā par manas firmas raksturu. Man ir savas mantotas tradīcijas. Simt gadu laikā šādi veikali pie mums nav bijuši, un man nenāk ne prātā pirmajam uzsākt šādus manevrus.

— Protams, tev ir savas tradīcijas, Tom, un visu cienību pret tām! Tēvs noteikti nebūtu uz to ielaidies, Dievs pasargi! Kas tad to saka?... Bet tik muļķe es neesmu un zinu, ka tu esi gluži cits cilvēks nekā tēvs un ka tu, firmu saņēmis, esi licis pūst pavisam citiem vējiem un izdarījis daudz ko tādu, ko viņš nebūtu darījis. Tāpēc, ka tu esi jauns un tev ir uzņēmīgs gars. Tikai man Šķiet, ka pēdējā laika viena otra neveiksme ir tevi iebiedējusi... un, ja tu tagad nestrādā vairs ar tik labām sekmēm kā agrāk, tad vaina meklējama citur — tu aiz pārliecīgas uzmanības un apdomības, aiz bailīga, sīkumaina godīguma aizlaid garām labākos ķērienus...

— Ai, es lūdzu, mīļais bērns, tu mani kaitini! — senators skarbi pateica, grozīdamies gan uz vienu, gan otru pusi. — Runāsim taču par kaut ko citu!

— Jā, tu esi satraukts, Tomas, to es labi redzu. Tu biji tāds jau no paša sākuma, un tieši tāpēc es runāju tālāk, lai tev pierādītu, ka tu gluži velti jūties apvainots. Bet, kad es sev jautāju, kāpēc tu esi satraukts, tad man jānāk pie slēdziena, ka īstenībā tu nemaz neesi tik visai tam pretī, lai padomātu par šo darījumu. Jo, lai cik muļķa sieviete es arī būtu, to es zinu pati no sevis un no citiem, ka par vienu vai otru priekšlikumu tikai tad uztraucas, kad savā pretestībā nejūtas pilnīgi drošs un iekšķīgi jūt lielu tieksmi uz to ielaisties.

— Ļoti smalki, — sacīja senators, kodīja savas cigaretes iemuti un cieta klusu.

— Smalki? Ai nē, tā ir pati vienkāršākā atziņa, ko dzīve man iemācījusi. Bet lai nu paliek, Tomas! Es negribu tev uzmākties. Vai tad es tevi varu šādās lietās pārliecināt? Nē, tur man par maz zināšanu. Es esmu tikai muļķa radījums... Žēl... Nu, vienalga. Mani tas ļoti interesēja. No vienas puses, es biju ļoti nobijusies un apbēdināta Maibomu dēļ, bet, no otras puses, priecīga tevis dēļ. Es sevī domāju: Toms pēdējā laikā staigā bez prieka, kā Dieva nepieņemts. Senāk viņš kaut sūdzējās, tagad viņš pat vairs nesūdzas. Šur un tur viņam ir bijuši naudas zaudējumi, laiki ir slikti, un tas gadās tieši tagad, kad mans stāvoklis, pēc Dieva žēlīgā prāta, ir atkal uzlabojies un es jūtos laimīga. Un tad es sevī domāju: tas ir kaut kas priekš Tomasa, ķēriens, labs loms. Ar to viņš varētu dažu labu robu aizpildīt un parādīt pasaulei, ka Johana Budenbroka firmu laime vēl līdz šai dienai nav pametusi. Un, ja tu būtu uz to ielaidies, tad es būtu ļoti lepna, ka esmu bijusi šajā darījumā par vidutāju, jo tu zini, ka visi mani sapņi, manas ilgas vienmēr ir tiekušās uz to, kaut es varētu pakalpot mūsu vārda labajai slavai... Bet pietiek... tātad šis jautājums ir izšķirts. Bet, kas mani kaitina, tās ir domas, ka Maibomam tomēr un katrā ziņā ir jāpārdod sava raža uz lauka, Tomas, un, kad viņš še pilsētā pameklēs, gan jau pircējs atradīsies... gan viņš kādu atradīs... un tas būs Hermanis Hā-genštrēms, šis... smalkais blēdis...

— О jā, tiešām var šaubīties, vai viņš šo darījumu laistu garām, sacīja senators ar rūgtumu, un Permanēdera kundze atbildēja trīs reizes no vietas: — Redzi nu, redzi nu, redzi nu?!

Piepeši Tomass Budenbroks sāka purināt galvu un īgni smieties.

Tā ir aušība... Mēs še tik nopietni — vismaz no tavas pu-runājam par kaut ko vēl pilnīgi nenoteiktu, pilnīgi no gaisa i'Mbtu! Man šķiet, es vēl neesmu tev pat apvaicājies, par ko īsti ir мша, kas īsti fon Maiboma kungam ir ko pārdot... es taču Pepenrādi in maz nepazīstu...

Zināms, tad tev būtu turp jāaizbrauc! — viņa dedzīgi sacīja. — i ai/ Rostokai ir pavisam tuvu, un no turienes jau var ar roku aizsniegt! К as viņam ir ko pārdot? Pepenrāde ir liela muiža. Es zinu noteikti, ka ни izkuļ vairāk nekā tūkstoš maisu kviešu... Bet nekas tuvāks man nav zināms. Kā ir ar rudziem, auzām, miežiem? Vai iznāk 500 maisu no katras šķirnes? Vairāk vai mazāk? Es nezinu. Tikai druvas zeļ brīnišķīgi, to es varu teikt. Bet ar skaitļiem es tev nevaru pakalpot, īoin, tur es esmu zoss. Tev, protams, būtu jāaizbrauc...

Iestājās klusums.

— Nu, nav vērts par to runāt, — senators īsi un stingri noteica, paķēra savu pensneju, iebāza to vestes kabatā, aizpogāja svārkus, uzcēlās un sāka stingriem, ātriem un elastīgiem soļiem, kas izslēdza katru pārlikšanas un pārdomu pazīmi, staigāt pa istabu šurp un turp.

Tad viņš palika pie galda stāvot, mazliet pārliecās pār to mā-..ii pretim un, ar saliektu rādītāja pirksta galu viegli uzsizdams uz galdauta, sacīja:

— Es tev pastāstīšu kādu gadījumu, mīļo Tonij, kas tev parādīs, kā es skatos uz šo darījumu. Es pazīstu tavu faiblesse' pret muižniecību vispār un pret Mēklenburgas muižniekiem it sevišķi un tādēļ lūdzu tevi paciest un neņemt ļaunā, ja mans stāsts vienu no šiem kungiem mazliet ņems uz grauda... Tu zini, ka starp viņiem ir dažs labs, kas tirgotājiem, lai gan tie viņiem ir tikpat vajadzīgi kā viņi tiem, veltī ne visai daudz cieņas un visās darīšanās mēdz stipri uzsvērt savu — līdz zināmam mēram atzīstamo — ražotāju pārākumu pār starpnieku tirgotāju, un uzskata to nedaudz labāku par pauninieku, kuram viņš pārdod savas apnēsātās drēbes ar to apziņu, ka tiek piekrāpts. Es ar pašapziņu varu teikt, ka visā visumā nekad neesmu atstājis uz šiem kungiem morāliski mazvērtīga izmantotāja iespaidu un viņu pašu vidū esmu sastapis daudz sīkstākus veikalniekus nekā es pats. Bet pret vienu no tiem, lai viņš sāktu mani atzīt par sabiedriski daudzmaz tuvāku, bija vajadzīga neliela patvarība, ko es tev pastāstīšu... Tas bija Lielpogendorfas kungs, par kuru tu droši vien esi dzirdējusi un ar kuru man jau no seniem laikiem ir darīšanas: grāfs Štrēlies, augstākā mērā aristokrātisks kungs ar četrstūrainu stikliņu acī... es nekad neesmu varējis saprast, [43] kā viņš sevi nesagraiza... lakoti stulmzābaki un jājampātaga ar zelta rokturi. Viņam bija paradums nolūkoties uz mani ar pusatvērtu muti ļ un pusaizvērtām acīm lejup no neapjaušamiem augstumiem. Mans : pirmais apmeklējums pie viņa bija visai zīmīgs. Pēc iepriekšējas saj rakstīšanās es aizbraucu pie viņa un, sulaiņa pieteikts, iegāju kabinetā. Grāfs Štrēlics sēdēja pie rakstāmgalda. Uz manu palocīšanos viņš atbild, mazlietiņ paceldamies no krēsla, uzraksta vēl pēdējo rindu vēstulē, tad beidzot pagriežas pret mani un, skatīdamies man pāri, iesāk kaulēšanos par savu preci. Es atbalstos ar muguru pret dīvāna galdu, sakrustoju rokas un kājas, un mani tas viss stipri uzjautrina. Piecas minūtes es sarunājos, kājās stāvēdams. Vēl pēc piecām minūtēm es apsēžos uz galda un šūpoju kāju. Mūsu saruna rit savu gailu, un pēc ceturtdaļstundas viņš ar īsti žēlīgu rokas mājienu pavirši un nevērīgi saka man: “Varbūt jūs paņemsiet sev krēslu?” — “Kā?” es saku... Ak, nav vajadzīgs! Es jau sen sēžu!”

— Tu tā pateici? Tu tiešām tā pateici? — iesaucās Permanēdera kundze sajūsmināta... Viņa uzreiz visu iepriekšējo bija gandrīz aizmirsusi un jau pilnīgi dzīvoja šajā anekdotē. — Tu sēžot jau sen! Lieliski!...

— Nu jā, un es tev varu teikt, ka no tā brīža grāfs savu izturēšanos pilnīgi mainīja: kad es atbraucu, viņš sniedza man roku, lūdza apsēsties... un ar laiku mēs esam tapuši tīri draudzīgi... Kālab es tev to stāstu? Lai uzdotu tev jautājumu: vai man būtu dūša, vai man būtu tiesības un iekšēja pārliecība arī Maiboma kungu tādā pašā veidā pamācīt, ja viņš, ar mani par savas ražas paušālcenu kaulēdamies, aizmirstu — man — piedāvāt krēslu?...

Permanēdera kundze klusēja.

— Labi, — viņa tad teica un piecēlās. — Varbūt tev taisnība, Tom, un, kā es jau sacīju, negribu tev uzmākties. Tev pašam jāzina, kas tev ir vai nav darāms, un ar to pietiek. Ja tikai tu man tici, ka es sāku j par to runāt, labu domādama... Nodarīts! Labu nakti, Tom!... Jeb nē, pagaidi, man vispirms vēl jāiedod buča tavam Hanno un jāsasveicinās ar krietno Idu... Tad es vēl ienākšu...

Un viņa aizgāja.

Trešā nodaļa

Tonija uzkāpa pa kāpnēm trešajā stāvā, atstāja “altānu” pa labi, nogāja gar galerijas baltajām un zeltītajām margām un izgāja cauri kādai priekšistabai, kuras durvis uz gaiteni bija vaļā un no kuras caur citām

ilurvīm pa kreisi varēja ieiel senatora ģērbistabā. Tad viņa uzmanīgi nospieda kādu durvju rokturi taisni pretim un iegāja iekšā.

Tā bija ārkārtīgi plaša istaba ar puķotiem priekškariem aizsegtiem logiem. Sienas bija mazliet paplikas. Atskaitot kādu ļoti lielu metālgriezumu melnā ietvarā pie Jungmaņa jaunkundzes gultas, kurā bija attēlots Džakomo Meijerbērs savu operu tēlu vidū, pie gaišajām tapetēm ar kniepadatām piesprausti bija tikai daži angļu krāsainie iespiedumi, kuros bija redzami bērni ar zeltainiem matiem sarkanās mazbērnu drēbītēs. Ida Jungmane sēdēja istabas vidū pie lielā izvelkamā galda un lāpīja llanno zeķītes. Uzticamā prūsiete tagad bija savu piecdesmito gadu sākumā, un, lai gan viņa ļoti agri bija sākusi nosirmot, tomēr viņas gludā galva vēl tagad nebija gluži balta. Viņas taisnais augums bija vēl tikpat kaulains un spēcīgs un brūnās acis tikpat spirgtas, spodras un nenogurstošas kā pirms divdesmit gadiem.

— Labvakar, Ida, labo dvēselīt, — Permanēdera kundze uzsauca apspiestā balsī, bet jautri, jo brāļa mazais stāstījums bija izraisījis viņā vislabāko garastāvokli. — Kā tev klājas, tu vecā mēbele?

— Ej nu, Tonijiņ, kur nu mēbele, mans bērns? Kā tu tik vēlu vēl še?

— Jā, biju pie brāļa... darīšanās, kas nebija atliekamas... Diemžēl izjuka... Vai guļ? — viņa vaicāja, pamezdama ar zodu uz mazās gultiņas pusi, kas stāvēja kreisajā pusē, ar galvgali cieši blakus durvīm uz senatora Budenbroka un viņa sievas guļamistabu...

— Cst! — sacīja Ida. — Jā, viņš guļ. — Un Permanēdera kundze uz pirkstgaliem piegāja pie gultiņas, uzmanīgi pavēra zaļo aizkaru un noliekusies ieskatījās sava guļoša brāļadēla sejā.

Mazais Johans Budenbroks gulēja uz muguras, savu garajiem, gaišbrūnajiem matiem apēnoto sejiņu pagriezis pret istabu, un klusi elpoja spilvenā. No viņa rociņām, no kurām viena gulēja uz krūtīm, bet otra tam līdzās uz segas, garajās naktskrekla piedurknēs bija redzami tikai pussaliektic pirkstiņi, kas šad tad noraustījās. Arī mazliet pavērtās lūpas tikko jaušami vieglītēm kustējās, it kā mēģinādamas veidot vārdus. Reižu reizēm pār šo sejiņu no apakšas uz augšu pārslīdēja kaut kas sāpīgs, kas, iesākdamies ar vieglu zoda iedrebēšanos, novilnīja pār muti, lika ietrīsēties smalkajām nāsīm un tad sakustināja šaurās pieres muskuļus... Garās skropstas nespēja nosegt zilo ēnojumu acu kaktiņos.

— Viņš sapņo,— aizkustināta sacīja Permanēdera kundze. Tad viņa noliecās pie mazā, vārīgi noskūpstīja viņa gultā sakaitušo vaidziņu, rūpīgi sakārtoja aizkaru un piegāja atkal pie galda, kur Ida lampas dzeltenajā gaismā uzvilka jaunu zeķi uz lāpāmās sēnītes, labi apskatīja caurumu un sāka to aizpīt.

— Tu alkal lāpi, Ida. Ērmoti, — cs tevi citādu nemaz neatceros!

— Jā, jā, Tonijiņ... Ko visu šis knauķis nesaplēš, kopš sācis iet skolā!

— Bet viņš taču ir tik kluss un mīlīgs bērns?

— Jā, jā... bet tomēr.

— Viņam patīk skolā?

— Nē, nē, Tonijiņ! Viņš daudz labāk būtu vēl pamācījies pie manis. Un man jau arī būtu tā paticis, bērniņ, jo kungi viņu tik labi nepazīst kā es — no pat šūpuļa — un nezina, kā ar viņu pie mācībām jāapictas... Viņam ir grūti ilgi uzmanīties, un viņš ātri nogurst...

— Nabadziņš! Vai viņš pērienu arī jau ir dabūjis?

— Ūja! Mei bože kohaņc... viņi taču nevar būt tik cietsirdīgi! Kad puikiņš uz tiem paskatās...

— Kā tad bija, kad viņš pirmoreiz gāja uz turieni? Raudāja?

— Jā, zināms. Viņš vienmēr tik viegli sāk raudāt. Ne skaļi, bet tā... sevī... Un tad viņš turējās tavam brāļa kungam pie svārkiem un lūdzās, un lūdzās, lai ļaujot palikt mājās...

— Tā, vai mans brālis pats viņu aizveda?... Jā, tas ir grūts brīdis, Ida, tici man! Ai, cs to atceros tikpat kā vakar! Kā cs gaudoju!... Es tev saku, kā ķēdes suns, cik man bija briesmīgi grūti, gluži tāpat kā tagad Hanno. Labāko ģimeņu bērni visi raudāja, tas man tūliņ dūrās acīs, turpretim pārējie par to daudz neko neraizējās un, skatīdamies uz mums, ņirgājās... Mans Dievs! Kas viņam ir, Ida?!

Pacēlusi roku mājienam, viņa sabijusies pagriezās uz gultiņas pusi, kur spalgs kliedziens pārtrauca viņas pļāpāšanu — izbaiļu kliedziens, kas nākošajā mirklī atkārtojās ar vēl sāpīgāku, vēl mocošāku izteiksmi un tad turpinājās trīs, četras, piecas reizes, ātri cits pēc cila... — Alā! ā! —aiz šausmām spiedzošs, nikns un izmisis protests pret kaut ko drausmīgu, kas vai nu rādījās, vai notika... Nākamajā mirklī mazais Johans stāvēja kājās savā gultiņā, un, kamēr viņš ar muti murmināja nesaprotamus vārdus, viņa plaši ieplestās, tik īpatnēji zeltaini brūnās acis, no patiesās apkārtnes nekā neredzēdamas, stīvi raudzījās kādā gluži citā pasaulē...

— Nav nekas,— atteica Ida.— Pavar'... Dažreiz ir vēl daudz ļaunāk. — Un viņa gluži mierīgi nolika pie malas savu darbu, gausiem, smagiem soļiem piegāja pie llanno un apguldīja to atkal zem segas, dziļā, mierinošā balsī ar viņu runādama.

— Jā, tās ir pavar... — atkārtoja Permanēdera kundze. — Vai nu viņš ir nomodā? [44]

Bet Hanno nebūt nebija nomodā, lai gan viņa acis palika plati vaļā un lūpas nemitīgi kustējās...

— Ko? Jā... jā... Nu, tagad čučēsim klusi... Ko tu saki? —jautāja Ida; arī Permanēdera kundze piegāja tuvāk, klausīdamās mazā nemierīgo murmināšanu un stostīšanos.

— “lešu savā... dārziņā”...— murmināja Hanno ar smagu mēli, — “apliet sīpoliņus”...

— Viņš atskaita savus dzejoļus, — paskaidroja īda Jungmane, purinādama galvu. — Tā, tā! Tagad diezgan, guli nu, manu puisīt!...

— “Pienāk... kuprains vīriņš klāt... šķaudot lūko viņus”... —murgoja Hanno un tad nopūtās, liet piepeši viņa sejas izteiksme pārvērtās, acis aizvērās pa pusei ciet, viņš kustināja galvu uz spilvena šurp un turp un klusā, sāpīgā balsī turpināja:

“Spožs mēness spīd.

Raud bērniņš šobrīd.

Sit pusnakts baiguprāt,

Lai Dievs stāv visiem slimiem klāt!”...

Šos vārdus izrunājot, viņš smagi iešņukstējās, asaras ierieta viņa garajās skropstās un gausi noritēja pār vaigiem... Un no tām puisēns atmodās. Viņš apķērās īdai ap kaklu, priecīgi pateica kaut ko, it kā “krustmāte Tonija”, iegrozījās ērtāk un tad mierīgi gulēja tālāk.

— Cik savādi! — sacīja Permanēdera kundze, kad Ida atkal piesēdās pie galda. — Kas tie bija par dzejoļiem, Ida?

— Tic ir viņa lasāmgrāmatā, — Jungmaņa jaunkundze atbildēja, — un tiem ir virsraksts “Puisēna burvju taure”. Tie ir dīvaini... Viņam šajās dienās tie bija jāmācas, un par to ar kupraino vīriņu viņš daudz runāja. Tu esi to lasījusi? Tas ir drausmīgs. Šis kuprainais vīriņš ierodas visur, sasit zupas podu, apēd kompotu, nozog malku, neļauj vērpējas ratiņam griezties, viņš par visiem ņirgājas... un tad beigās vēl saka, lai pieminot arī viņu savās lūgšanās! Jā, tas puisēnu ir satricinājis. Augām dienām viņš par to domā un prāto. Vai tu zini, ko viņš man teica? Viņš reizes trīs man sacīja: “Vai nav tiesa, Ida, viņš tā uzvedas ne jau no ļauna prāta!... Viņš dara to aiz bēdām un pēc tam ir par to vēl bēdīgāks... Ja lūdz Dievu, tad viņam tas vairs nav jādara.” Un vēl nupat šovakar, kad viņa māte, uz koncertu iedama, teica arlabunakti, viņš tai vaicāja, vai lūgt Dievu par kupraino vīriņu arī...

— Un vai viņš to darīja?

— Skaļi ne. bet, jādomā, klusiņām... Bet par to otru dzejoli tikai izraudājās. Viņš, cilvēciņš, ir tik viegli saraudināms un tad ilgi nevar rimties...

— Bet kas tad tajā tik bēdīgs?

Vai es zinu... Tālāk par iesākumu, par to vietu, par kuru viņš pat miegā nupat šņukstēja, viņš nekad nevar atskaitīt... Un tad vēl arī par važoni, kam jāceļas pirms trijiem no cisām, arī par to viņš raudāja...

Permanēdera kundze aizkustināta smējās, bet tad viņas seja k|uva atkal nopietna.

— Bet es tev ko teikšu, Ida, tas nav labi. es to uzskatu par lielu ļaunumu, ka viss viņam tā ķeras pie sirds. Važonim jāceļas trijos — mīļais Dievs, par to taču viņš ir važonis! Puisēnam — tik daudz es jau redzu— ir tieksme visās lietās par daudz iedziļināties, visam just līdzi... Tas viņu novārdzina, tici man! Būs reiz nopietni jāparunā ar Grābovu... Bet tā jau irtā nelaime,—viņa turpināja, rokas sakrustojusi un galvu piešķiebusi, ar zābaka purnu neapmierināti bungodama uz grīdas, — Grābovs kļūst vecs, un arī bez tam... viņš ir tik labsirdīgs, īsts goda vīrs, patiesi krietns cilvēks... bet. kas attiecas uz viņu kā uz ārstu, tad es no viņa nekā liela negaidu, Ida, lai Dievs man piedod, ja es apvainoju viņu nepatiesi. Tā, piemēram, Hanno nemiers, viņa trūkšanās augšā pa naktīm, murgainās izbailes sapņos... Grābovs to zina, bet viss, ko viņš dara, ir tikai tik daudz, ka pasaka mums, kas tā par kaiti, pasaka latīnisko nosaukumu: pavar noeturnus^1... jā, mīļais Dievs, tas jau ir visai pamācoši... Nē, viņš ir mīļš cilvēks, labs mājas draugs, tas ir viss, bet nekāds spīdeklis viņš nav. Ievērojams vīrs ir citāds un jau jaunībā parāda, ka viņā kaut kas ir. Grābovs ir piedzīvojis četrdesmit astotā gada laikus; toreiz viņš bija jauns cilvēks. Bet vai tu domā, ka viņš jel reizi būtu saviļņojies — par brīvību un taisnību, par privilēģiju un patvarības sagraušanu? Viņš ir mācīts vīrs, bet es esmu pārliecināta, ka toreizējie nedzirdētie Bunda likumi par augstskolām un presi nekad viņu nav iekvēlinājuši. Viņš nekad nav kaut cik nepieklājīgāk uzvedies, nekad nav cirtis pār strīpu... Viņam arvien ir vienaldzīga, laipna seja, viņš paraksta baložu galu un frančmaizi un, ja gadījums nopietns, tad vēl ēdamkaroti allcjas sulas... Arlabunakti, Ida... Ak nē, man šķiet, ka ir arī gluži citādi ārsti!... Žēl, ka nesastapos ar Gerdu... Jā, pateicos, gaitenī vēl ir gaisma... Labunakti!

Kad Permanēdera kundze, garām ejot, atvēra ēdamistabas durvis, lai uzsauktu arī savam brālim dzīvojamā istabā labunakti, viņa redzēja, ka visās istabās deg gaisma un Tomass, rokas aiz muguras salicis, staigā no viena gala uz otru.

Bailes no tumsas. (Tulkojums no latīņu vai.)

Ceturtā nodaļa

Palicis viens, senators bija atkal nosēdies savā vietā pie galda, izņēmis pensneju un lūkojis lasīt tālāk savu avīzi. Bet jau pēc dažām minūtēm viņš bija skatienu no apdrukātā papīra novērsis un nekustēdamies ilgu laiku raudzījies caur atvērtajiem durvju aizkariem zāles tumsā.

Pavisam citāda, līdz nepazīšanai pārvērsta izskatījās viņa seja, kad viņš bija viens! Mutes un vaigu muskuļi, parasti disciplinēti un paklausīgi, nemitīgā gribas darbībā sasprindzināti, tagad atlaidās un nošļuka. Jau sen vairs tikai mākslīgi uzturētā modrības, uzmanības, laipnības un enerģijas izteiksme tagad nokrita no šiem vaibstiem kā maska, atstājot tai vielā samocītu gurdenumu. Acis, neskaidri un truli vienam priekšmetam pievērsušās, taču to neredzēdamas, sasarka un sāka asarot — un, pat nemēģinādams vairs pievilt sevi pašu, no visām domām, kas smagi, juceklīgi un nemierīgi drūzmējās viņa galvā, viņš spēja gaiši aptvert tikai to vienu, izmisuma pilno, ka Tomass Budenbroks ar saviem četrdesmit diviem gadiem ir jau savus spēkus izsmēlis.

Lēnām un dziļi elpodams, viņš novilka ar roku pār pieri un acīm un mehāniski aizkūpināja jaunu papirosu, lai gan zināja, ka tas viņam kaitīgi, un cauri dūmiem turpināja lūkoties tumsā... Kāda milzīga nesaskaņa bija starp šo vaibstu sāpīgo skābumu un to eleganto, gandrīz militāro rūpību, ar kādu šī galva bija kopta, — ar iesmaržotām un stingri uztītām ūsām, gludi noskūto zodu un vaigiem, ar rūpīgi sasukātajiem matiem, kas slēpa jau papliko galvvidu un kas uz deniņiem vairs nebija gari un cirtaini kā senāk, bet īsi apcirpti, lai nebūtu redzams, ka tie sāk jau mesties sirmi... Viņš pats sajuta šo nesaskaņu un labi zināja arī to, ka arī tur ārā, pilsētā, tā nevienam nevar palikt apslēpta, šī pretruna starp viņa rosīgo, elastīgo aktivitāti un viņa sejas gurdeno bālumu.

Nebija tā, ka viņš pilsētā būtu kļuvis mazāk svarīga un nepieciešama personība kā agrāk. Visi draugi apliecināja un arī skauģi nespēja to noliegt, ka birģermeistars Langhalss skaļi tika apstiprinājis sava priekšgājēja Everdīka vārdus: “Senators Budenbroks ir birģermeistara labā roka...” Bet, ka Johana Budenbroka firma vairs nav tā, kas senāk, tā likās tik vispāratzīta patiesība, ka pat Štūta kungs Zvanulējēju ielā varēja to pastāstīt savai sievai, kad abi kopā strēba savu speķa zupu... Un Tomass Budenbroks par to bija izmisis.

Viņš pats bija tas, kas visvairāk veicināja šāda uzskata rašanos. Viņš bija bagāts vīrs, un neviens no viņa pārciestajiem zaudējumiem, pal grūtajā sešdesmit sestajā gadā, nespēja nopietni apdraudēt firmu. Bet, lai gan viņš, kā tas pats par sevi saprotams, turpināja reprezentēties un savās dinejās sniegt it visu to, ko viesi no tām gaidīja, taču iedoma, ka viņa laime un panākumi slīd tam no rokām laukā, šī iedoma, kas bija drīzāk iekšēja un nebūt nepamatojās uz kādām ārējām pazīmēm, — tā bija viņu novedusi tādā kā aizdomīgas biklības un nedrošības stāvoklī, tā ka viņš — kā nekad agrāk — bija sācis laupīt naudu un savā mājas dzīvē šo taupību novedis gandrīz līdz maziskai sīkstulībai. Simtiem reižu viņš nolādēja savas jaunās mājas būvi, kas bija aprijusi ļoti lielus līdzekļus, viņš juta, ka tā viņam nav atnesusi nekā cita kā vien nelaimi. Vasaras ceļojumi tika pārtraukti, un jūrmalu vai kalnus vajadzēja aizstāt nelielajam pilsētas dārzam. Maltītes, ko viņš ēda kopā ar sievu un mazo Hanno, pēc viņa atkārtota stingra rīkojuma tika pagatavotas tik vienkāršas, ka to nesaskaņa ar plašo ēdamistabu, tās augstajiem un greznajiem griestiem, tās krāšņajām ozolkoka mēbelēm atstāja pat komisku iespaidu. Ilgāku laiku desertu bija atļauts pasniegt vienīgi svētdienās... Viņa ārējā elegance palika tā pati, bet ilggadējais sulainis Antons virtuvē tomēr zināja pastāstīt, ka senators tagad kreklu mainot vairs tikai ik pārdienas, jo mazgāšana pārāk ātri sadcldējot smalko audeklu... Viņš zināja vēl vairāk. Viņš zināja, ka tiks atlaists. Gerda tam pretojās. Tik lielas mājas apkopšanai trīs kalpotāju būtu par maz. Tas nekā nelīdzēja: Antons, kas, senatoram uz senātu braucot, tik ilgi bija sēdējis uz bukas, saņēma krietnu naudas dāvanu un tika atlaists.

Šim skumjajam mājas dzīves ritumam atbilstoša bija kļuvusi arī veikalu neiepriecinošā gaita. Nebija jūtams vairs nekas no tā jaunā, spirgtā gara, ar kādu jaunais Tomass Budenbroks reiz šo gaitu tika atdzīvinājis,— un viņa firmas biedrs, Fridrihs Vilhelms Markusa kungs, kurš ar savu nelielo dalības naudu jau tā nebija sevišķi nozīmīgs, pēc savas dabas un temperamenta bija cilvēks pilnīgi bez jebkādas ierosmes.

Gadiem aizritot, viņa pedantiskums bija tā pieaudzis, ka viņš likās īsts savādnieks. Pagāja vesela ceturtdaļstunda, kamēr viņš, ūsas glāstīdams, atkāsēdamies un vērojošus skatienus visapkārt mezdams, nogrieza cigāram galu un ielika to naudas makā. Vakaros, kad gāzes lampu gaismā visi kantora kakti bija gaiši kā dienā, viņš nekad neaizmirsa uzlikt uz savas pults vēl degošu stearīna sveci. Ik pusstundu viņš gāja pie ūdens krāna aplaistīt galvu. Kādu dienu nez kādas nolaidības pēc zem viņa galda bija atstāts maiss, ko viņš noturēja par kaķi un par lielu uzjautrinājumu visam personālam, skaļi lādēdamies, mēģināja aizdzīt projām... Nē, tas nebija vīrs, kas par spīti

■ i\ a kompanjona pašreizējam gurdenumam spētu panākt straujāku lirmas darbību un iedvest tajā sparu, un senatoru, tāpat kā šobrīd, ir blāvu skatienu lūkojoties zāles tumsā, bieži bija pārņēmis kauns un izmisuma pilna nepacietība, kad viņš pārskatīja to neievērojamo apgrozījumu, to tirgošanos pa feniņam, līdz kādai bija noslīdējusi lirma “Johans Budenbroks”.

Bet vai tā nav labi? “Arī nelaimei,” viņš domāja, “ir savs laiks.” Vai tas nav gudri, ja mēs tik ilgi, kamēr mūsos valda nelaime, izturamies klusi, nekā neuzsākam, nogaidām un mierā uzkrājam savus spēkus? kādēļ vajadzēja nākt tagad pie viņa ar šo priekšlikumu, pirms laika iztraucēt viņu no gurdās rezignācijas un piepildīt ar šaubām un pārdomām! Vai tad pienācisjau laiks? Vai tas ir likteņa mājiens? Vai viņš top uzmudināts celties un dot vajadzīgo pagrūdienu darbā? Ar visu iespējamo noteiktību viņš bija atraidījis šo vilinājumu, bet vai ar to, ka l onija aizgāja, jau šis jautājums bija izšķirts? Nē, tā neliekas, jo viņš sēž un prāto. "Par kādu priekšlikumu uztraucas tikai tādā gadījumā, ja nejūtas savā pretestībā drošs...” Velnišķīgi slīpēta šī mazā Tonija!

Ko viņš bija pretstatījis viņas vārdiem? Jā, cik varēja atcerēties, viņš bija ļoti labi un pārliecinoši runājis! “Netīras manipulācijas... /vējot pa tumsu... Rupja izmantošana... Dot pēdējo triecienu atbruņotam... Augļotāja procenti...” Ļoti skaisti! Taču jājautā, vai šis gadījums ir īstais, kur jālaiž cīņā skaļie vārdi. Konsuls Hāgcnštrēms nebūtu tos meklējis un nebūtu arī tos atradis. Vai Tomass Budenbroks ir veikalnieks, nešaubīgs darba darītājs vai arī tikai neapņēmīgs prātotājs?

Jā, šis ir tas jautājums; jau sen, cik vien viņš var atcerēties, šis jautājums ir pastāvējis! Dzīve ir nesaudzīga, un veikalu dzīve savā nežēlīgajā, bezjūtīgajā gaitā ir visas lielās dzīves atdarinājums. Vai Tomass Budenbroks stāv uz abām kājām tikpat stingri kā viņa tēvi šajā nesaudzīgajā praktiskajā dzīvē? Diezgan bieži — arī jau agrāk— viņam ir bijis iemesls par to šaubīties! Diezgan bieži —jau no pašas jaunības— viņam bija vajadzējis koriģēt savas jūtas pret šo dzīvi... Nežēlīgam būt, nežēlību panest un sajust kā kaut ko gluži saprotamu — vai viņš tiešām to nekad neiemācīsies?

Viņš atcerē jās iespaidu, kādu uz viņu bija atstājusi sešdesmit sestā gada katastrofa, un atsauca atmiņā to neizsakāmi sāpīgo sajūtu, kāda viņu toreiz bija pārņēmusi. Viņš bija zaudējis lielu naudas summu.... un ne jau tas bija bijis nepanesamākais! Bet tad pirmoreiz pilnā mērā, viņš uz paša ādas bija izjutis to veikalu dzīves nežēlīgo rupjību, kur visas labās, maigās un draudzīgās jūtas atkāpjas, dodamas vietu rupjam, kailam, varmācīgam pašuzturēšanās instinktam, un kur nelaime pat draugos, vislabākajos draugos, atmodina nevis līdzjūtību, nevis līdzcietību, bet —“neuzticību”, saltu, noraidošu neuzticību. Vai viņš to nebija vēl zinājis? Vai viņam vajadzētu par to brīnīties? Ai, kā viņš vēlāk savos labākajos, stingrākajos dzīves brīžos bija kaunējies par to, kā viņš toreiz bezmiega naktīs, pilns riebuma un nedziedināmi aizvainots, savās domās saslējies pret šīs nejaukās un bezgodīgās dzīves nežēlību!

Cik tas ir bijis aušīgi! Cik taču smieklīgi ir bijuši šie dvēseles saviļņojumi ikreiz, kad viņš tos pārdzīvojis! Kā vispār tie varējuši viņā rasties? Tāpēc vēlreiz jājautā: vai viņš ir praktisks cilvēks vai jūtelīgs sapņotājs?

Ak, šo jautājumu viņš bija sev uzdevis jau tūkstošiem reižu, un savos stiprajos un apņēmīgajos brīžos viņš uz to bija atbildējis vienādi, bet gurdajos — gluži citādi. Taču viņam bija pietiekami ass prāts un pietiekami daudz godīguma, lai galu galā atzītu patiesību, ka viņš ir sajaukums no abiem.

Visu savu mūžu viņš bija ļaudīm rādījis sevi kā darbīgu vīru, bet, ja viņš daļēji tiešām arī tāds bija, vai tad tas, runājot Gētes vārdiem, kurus viņš mēdza citēt, nebalstījās galvenokārt uz apzinātām pārdomām? Viņš bieži bija varējis atzīmēt panākumus... bet vai tos neizraisīja tikai entuziasms, tas inerces spēks, ko viņam bija devušas pārdomas? Un tagad, kad viņš gulēja pie zemes, kad viņa spēki — lai arī, ja Dievs dos, ne uz visiem laikiem — likās izsmelti, vai tad tās nebija šā neciešamā stāvokļa, šo nedabisko un nomācošo iekšējo pretrunu sekas?... Vai viņa tēvs, viņa vectēvs, viņa vecvectēvs būtu pirkuši Pepenrādes ražu vēl druvā? Viss viens!... Viss viens!... Bet, ka viņi ir bijuši praktiski cilvēki, ka viņi ir bijuši pilnīgāki, veselāki, stiprāki, noteiktāki, darbīgāki par viņu, tur šaubām nav vietas!...

Viņu pārņēma liels nemiers, vajadzība pēc kustības, pēc plašuma un gaismas. Viņš atstūma krēslu, iegāja zālē un aizdedzināja vairākas gāzes lampiņas lielajā lustrā virs galda. Palicis tur stāvam, viņš lēni un krampjaini tina ap pirkstu savu garo ūsu galus un lūkojās visapkārt šajā greznajā telpā, tomēr nekā neredzēdams. Kopā ar dzīvojamo istabu zāle aizņēma visa nama garumu ielas pusē un bija iekārtota gaišos toņos ar gaišām bagātīgi izgrieztām mēbelēm; ar savām lielajām koncertklavierēm, uz kurām gulēja Gerdas vijole, ar notīm apkrauto etaž.eri, ar kokgriezumiem rotāto pulti un ar muzicējošo amoru bareljefu virs durvīm— tā atgādināja mūzikas istabu. Nišā bija novietotas palmas.

Senators Budenbroks dažas minūtes stāvēja nekustēdamies. Tad viņš izrāvās no šā stinguma, iegāja atpakaļ dzīvojamā istabā, tad ēdamistabā un arī tur iededza ugunis. Piegājis pie bufetes, lai noremdinātu sirdi vai vispār lai vismaz ko darītu, izdzēra glāzi ūdens un tad ātri, rokas uz muguras salicis, devās tālāk mājas dziļumā. Smēķējamā istaba bija tumši mēbelēta, un tās sienas apšūtas ar koku. Viņš mehāniski atslēdza cigāru skapi, tūliņ to atkal aizvēra un pacēla vāku uz spēļu galda .tavošai ozolkoka lādītei ar kārtīm, piezīmju blokiem un tamlīdzīgām lietām. Viņš pabārstīja saujā grabošos domino kauliņus, aizsita vāku ciet un atkal turpināja staigāt.

Smēķējamai istabai līdzās bija iekārtots mazs kabinets ar raibi krāsainu lodziņu. Tas bija tukšs, atskaitot pāris vieglu skapīšu, kuri bija sastumti kopā un uz kuriem stāvēja liķieru kaste. Bet no šejienes varēja ieiet lielajā zālē ar parketa grīdu un četriem logiem ar vīnsarkaniem aizkariem, kas savukārt aizņēma visu mājas sienu dārza pusē. Šī zāle bija iekārtota ar pāris smagiem, zemiem dīvāniem sarkano portjeru krāsā un lielāku skaitu krēslu, kas ar savām augstajām atzveltnēm nopietnā kārtībā stāvēja gar sienām. Te bija arī kamīns, kurā caur dzelzs režģiem bija redzamas neīstas ogles, un zeltainsarkanās papīra strēmeles tajā likās kvēlojam. Spoguļa priekšā uz marmora plāksnes bija novietotas divas lielas ķīniešu vāzes...

Nu visa istabu anfilāde bija apgaismota ar gāzes liesmiņām kā pēc viesībām, kad pēdējais viesis aizbraucis. Senators izgāja cauri zālei visā tās garumā, apstājās pie loga, kas atradās iepretim kabinetam, un palūkojās dārzā.

Mēness stāvēja augstu un izskatījās pavisam mazs starp izplūkātajiem mākoņiem, strūklaka zem valriekstu koka nolīkušajiem zariem klusi šļakstīja ūdeni. Tomass lūkojās uz paviljonu dārza viņā galā, uz mazo, balti vizošo terasi ar abiem obeliskiem, uz simetriskajiem grantētajiem celiņiem, uz tikko uzraktajām puķu dobēm un zāles laukumiņiem... taču visa šī gleznā un netraucētā simetrija viņu nenomierināja, bet drīzāk gan aizskāra un kaitināja. Viņš satvēra rokā loga vērtuvi, uzspieda uz tās pieri un ļāva domām atkal sākt savu mokpilno gaitu.

Ko viņš gribēja? Viņš atcerējās sarunā ar māsu vienu teikumu, kuru izteicis, viņš pats tūliņ bija stipri sašutis, atzīstot to par pilnīgi lieku. Viņš bija runājis par grāfu Štrēlicu par lauku muižniecību, pie tam gaiši un skaidri izteikdams domu, ka jāatzīst ražotāja sociālais pārākums par starpnieku tirgotāju. Vai tas ir pareizi?... Ak kungs, tas taču tik bezgala vienalga, vai tas ir pareizi vai nav! Bet vai viņš drīkstēja šo domu izteikt, to apsvērt, vispār šādai domai pieskarties? Vai viņš varētu iedomāties savu tēvu, vectēvu vai jebkuru no saviem līdzpilsoņiem izsakām šo spriedumu? Vīrs, kas stingri un nešaubīgi darbojas savā arodā, pazīst tikai to, zina tikai to, vērtē tikai to...

Piepeši senators sajuta, ka asinis saplūst galvā, jo viņš nosarka, atceroties vēl otru gadījumu, daudz senāku. Viņš redzēja sevi staigājam kopā ar brāli Kristiānu pa Graudu ielas nama dārzu aizrāvušos savstarpējā ķildā, kādā no šiem dziļi nožēlojamiem izskaidrošanās strīdiem... Kristiāns nekautrā un kompromitējošā veidā bija, daudziem dzirdot, izteicis vieglprātību, par ko viņš ārkārtīgi saniknots un satraukts tam pārmeta. Taisnību sakot, bija teicis Kristiāns, taisnību sakot, ikviens tirgotājs ir krāpnieks... Kā? Vai tad galu galā šis muļķīgais un necienīgais izteiciens pēc sava satura būtības nestāv diezgan tuvu tam uzskatam, ko viņš pats šovakar bija atļāvies pateikt māsai? Viņš pats par to uztraucies un dusmu pilns protestējis... Bet kā šī viltīgā gudriniece, šī mazā Tonija, bija teikusi? Kas uztraucas...

— Nē! — senators pēkšņi izsaucās skaļā balsī, strauj i pacēla galvu, atlaida loga vērluvi, kā rautin atrāvās no tās nost un tikpat skaļi turpināja: — Tam ir beigas! — Tad, it kā atbrīvodamies no nepatīkamās sajūtas, kas viņu pārņēma, dzirdot savu paša vientulīgo balsi, viņš nokāsējās, apgriezās un, rokas uz muguras salicis, ar nokārtu galvu sāka ātri staigāt no istabas istabā, no viena gala uz otru.

Tam ir beigas! — viņš atkārtoja. — Tas nu reiz jāizbeidz! Es grimstu, es ierūsēju, es kļūstu lielāks auša nekā Kristians! — Лк, tas patiešām labi, ka viņš nav neziņā par to, kā ir ar viņu! Tas nu ir viņa paša rokās sevi pārveidot, labot! Ar varu!... Redzēsim... kas tas bija par piedāvājumu, ko viņam nupat izteica? Gada raža.... Pepenrādes raža uz tīruma?...— Es to darīšu! — viņš iekaisis čukstēja un pat pakratīja roku ar izstieptu rādītāja pirkstu. — Es to darīšu!

Vai tas nebija tas, ko sauc par ķērienu? Izdevība, teiksim, četrdesmit tūkstošu mārku lielu kapitālu var gluži vienkārši — mazliet pārspīlēti izsakoties — dubultot!... Jā, tas ir likteņa mājiens uzmosties! Te runa ir par jaunas darbības sākumu, par pirmo iekustinājumu, un ar to saistītais risks būs kā iegansts pašpārmetumu atspēkošanai. Ja te izdosies, tad viņš atkal būs savās īstajās sliedēs, tad viņam radīsies uzņēmība, tad viņš laimi un varu atkal turēs ciet ar šīm savām iekšējām elastīgajām skavām...

— Nē, Štrunka un Hāgenštrēma kungiem šis medījums diemžēl aizies garām! Jo pilsētā ir firma, kam šajā gadījumā, pateicoties personīgiem sakariem, ir priekšroka!... Tiešām, personīgais še ir izšķirošais. Tas nav nekāds parasts darījums, ko nodara vēsi un pēc pieņemtām formām. Šim darījumam, kā Tonija to jau ievadījusi, ir gandrīz vai privātu darīšanu raksturs, un tas jāveic slepenībā un laipnā pakalpībā. Nē, nē, I lermanis Hāgcnštrēms te nebūtu īstais vīrs!... Tomass kā tirgotājs izmantos konjunktūru, un vēlāk pie pārdošanas, Dieva vārds, viņš iikal pratīs izdarīt to pašu! No otras puses, viņš ar to izdarīs sprukās nonākušajam muižturim pakalpojumu, kas, ņemot vērā Tonijus un Гоп Maiboma kund/cs draudzību, irjādara tieši viņam. Tātad jāraksta... vel šovakar jāraksta— nevis uz veikala loksnes ar firmas zīmogu, bet uz vēstuļu papīra, kur augšējā stūrī iespiests tikai “Senators liudenbroks”,—jāraksta vissaudzīgākajā kārtā un jāapvaicājas, vai lon Maiboma kungam nebūtu iebildumu pret apmeklējumu tuvākajās dienās. Kā nekā, pasmaga lieta tomēr. Slidena taka, kur jākustas ar zināmu grāciju... Toties vēl vairāk it kā tieši priekš viņa!

Viņa soļi kļuva ašāki, elpa dziļāka. Kādu brīdi viņš piesēdās, tad uzlēca un atkal staigāja pa istabām. Vēlreiz viņš izdomāja visu no viena gala līdz. otram, iedomāja Markusa kungu, Hermani Hāgenštrēmu, Kristiānu un Toniju, skatīja zeltaini nobriedušās Pepenrādes druvas līgojam vējā, fantazēja par firmas vispārējo uzplaukumu, kas sekos širu darījumam, dusmīgi dzina no sevis prom visas šaubas, kratīja roku un noteica;

— Es to darīšu!

Pcrmanēdera kundze atvēra ēdamistabas durvīs un uzsauca viņam:

— Arlabunakti!

Viņš atbildēja, pats to nemanīdams. Izšķīrusies ar Kristiānu pie namdurvīm, ienāca Gerda, un viņas savādajās, tuvu kopā guļošajās, brūnajās acīs plaiksnījās tas mīklainais mirdzums, ko tajās radīja mūzika. Senators tīri mehāniski apstājās, tikpat mehāniski apvaicājās par spāņu virtuozu un par koncertu un apgalvoja, ka arī viņš gribot tūliņ doties pie miera.

Bet viņš negāja pie miera un uzsāka atkal savu staigāšanu. Viņš domāja par kviešu, rudzu, auzu un miežu maisiem, kas piepildīs “Lauvas”, “Valzivs”, “Ozola” un “Liepas” noliktavu apcirkņus, domāja par cenu — katrā ziņā ļoti pieklājīgu cenu, ko viņš gribēja solīt, — nokāpa ap pusnakti lejā kantorī un Markusa kunga stearīna sveces gaismā vienā paņēmienā uzrakstīja vēstuli fon Maiboma kungam Pepenrādē, vēstuli, kura tam, kad viņš to ar drudžaini karstu un smagu galvu pārlasīja, likās vislabākā un taktiskākā visā viņa mūžā.

Tas bija naktī uz 27. maiju. Nākamajā dienā Tomass atklāja māsai, ka viņš jautājumu no visām pusēm labi pārdomājis un nespējot fon Maiboma kungam tā gluži vienkārši atsacīt un noraidīt to pie pirmā labākā rīkļurāvēja. Trīsdesmitajā viņš aizceļoja uz Rostoku un no turienes, paņēmis važoni, izbrauca uz laukiem.

Nākamajās dienās viņa garastāvoklis bija lielisks, gaita brīva un elastīga, seja laipna. Viņš ķircinājās ar Klotildi, sirsnīgi smējās par Kristiānu, jokojās ar Toniju, svētdienā veselu stundu rotaļājās ar 11 anno otrajā stāvā uz balkona, palīdzot dēlam uzcelt ar vindu nelielus labības maisiņus augšā mazajā, sarkanajā noliktavā, ar gari stieptiem, dobjiem saucieniem, atdarinādams strādniekus... un 3. jūnijā pilsoņu domē par visgarlaicīgāko priekšmetu pasaulē, par kādu muitas jautājumu teica tik skaistu un atjautīgu runu, ka viņam ikvienā punktā palika taisnība un viņa oponents konsuls Hāgenštrēms krita par upuri vispārējai jautrībai.

Piektā nodaļa

Vai tā bija neuzmanība vai nolūks no senatora puses— viņš gandrīz palaida garām kādu apstākli, ko Permanēdera kundze, kas visuzcītīgāk un visgodbijīgāk noņēmās ar dzimtas papīriem, darīja zināmu visai pasaulei,— to apstākli, ka dokumentos 1768. gada 7. jūlijs atzīmēts kā firmas dibināšanas diena un ka drīzumā būs šīs dienas simtā gadskārta.

Gandrīz likās, ka senators ir nepatīkami aizskarts, kad Tonija aizkustinājuma pilnā balsī viņam to atgādināja. Viņa labais garastāvoklis nebija pastāvējis ilgi. Drīz vien viņš bija kļuvis klusāks, varbūt vēl klusāks nekā pirms tam. Pašā darba laikā tas dažreiz mēdza atstāt kantori, nemiera pārņemts, viens pats staigāja pa dārzu, šad un tad apstādamies, it kā viņu kāds būtu apturējis, un tad nopūties aizsedza ar roku acis. Viņš nevienam nekā neteica... Un kam tad gan? Markusa kungs —tas bija savāds skats — pirmoreiz savā mūžā bija uztraucies, kad viņa kompanjons tam īsi paziņoja par darījumu ar Pepenrādi, viņš noteikti bija paskaidrojis, ka atsakās no jebkuras atbildības un līdzdalības. Bet savai māsai, kad tā kādā ceturtdienā atvadoties ieminējās par ražu, Tomass atzinās ar vienu vienīgu īsu rokas spiedienu, klusos un steidzīgos vārdos piebilzdams: -—Ak, Tonij, es vēlētos kaut būtu jau atkal pārdevis! —Tad, pats sevi pārtraukdams, viņš pēkšņi pagriezās un aizgāja, atstādams Toniju samulsušu un pārsteigtu stāvam... Šajā pēkšņajā rokas spiedienā bija izmisums, kas lauzās uz āru, šajos čukstus pateiktajos vārdos juta tik daudz aizturētu baiļu... Bet, kad Tonija, tiklīdz radās izdevība, gribēja vēlreiz atgriezties pie šā jautājuma, viņš bija noslēdzies vēl noraidošākā klusēšanā, pilns kauna par savu vājību, kam tas uz acumirkli bija padevies, pilns rūgtuma par to, ka pats nespēj šo pasākumu attaisnot.

Un nu viņš smagi un īdzīgi teica:

— Ak, mana mīļā, es gribētu, kaut mēs varētu to dienu atstāt bez ievērības!

Bez ievērības, Tom? Tas nav iespējams! Par to nav ko domāt! Vai tu domā, ka varēsi So dienu noklusēt? Vai tu domā, ka visā pilsētā varētu aizmirst šīs dienas nozīmi?

— Es nesaku, ka tas ir iespējams; es saku, ka man labāk patiktos, ja mēs šo dienu varētu pavadīt visā klusībā. Pagājību svinēt ir jauki, |u cilvēks ir apmierināts attiecībā uz tagadni un nākotni... Atcerēties savus senčus ir jauki, ja tu ar viņiem esi vienisprātis un apzinies, ka arvien esi darbojies viņu garā... Ja šī jubileja būtu iekritusi izdevīgākā laikā... Vārdu sakot, es tagad nemaz neesmu tādā garastāvoklī, ka gribētu svētkus svinēt.

— Tev nevajag, tā runāt, Tom! Tu tā arī nedomā un zini ļoti labi, ka tas būtu kauns, kauns pieļaut, ka firmas “Johans Budenbroks” jubileja paietu bez dziesmām un mūzikas skaņām. Tu Šobrīd esi tikai mazliet nervozs, un es zinu arī, kādēļ... lai gan patiesībā tam nav nekāda iemesla... Bet, kad šī diena pienāks, tu būsi tikpat priecīgi aizkustināts kā mēs visi pārējie...

Viņai bija taisnība, šai dienai nevarēja paiet garām klusējot. Pēc neilga laika “Ziņās” bija lasāms iepriekšējs aizrādījums, kurā tika apsolīts jo sīki pastāstīt vecā, cienījamā tirdzniecības nama vēsturi pašā svētku dienā — bet patiesībā tas nemaz nebija vajadzīgs, lai pievērstu tirdzniecības pasaules uzmanību. No ģimenes locekļiem Justs Krēgers bija pirmais, kas ceturtdienā ievadīja sarunas par tuvojošos jubileju, un Permanēdera kundze gādāja par to, lai pēc deserta novākšanas svinīgi tiktu nolikta uz galda cienījamā ādas mape ar dzimtas dokumentiem un lai tikpat kā mazās iepriekšējās svinībās visi sīki pārcilātu datus, kas bija zināmi par firmas dibinātāja Hanno vecvectēva nelaiķa Johana Budenbroka dzīvi. Kad tam bijis nātru drudzis un kad melnās bakas, kad tas no noliktavas trešā stāva nokritis kaltētavā un kad trakojis drudža murgos, to visu Tonija nolasīja ar godbijīgu nopietnību. Viņa nespēja vien iztīksmināties, tā atskatījās atpakaļ līdz 16. gadsimtam, līdz visvecākajam no Budenbrokiem, līdz tam, kurš bija bijis rātskungs Grābovā, un līdz drēbniekam Rostokā, kas jau bijis “ļoti labi nostādīts” — tas bija pasvītrots — un kam bijuši tik daudz dzīvu un mirušu bērnu...

Kas par lielisku cilvēku! — viņa iesaucās, sākdama lasīt visiem priekšā vecās nodzeltējušās un ieplēstās vēstules un svētku dzejas...

*

Venceļa kungs, kā jau tas citādi nemaz nevarēja būt, 7. jūlija rītā bija pirmais gratulants.

— Jā, senatora kungs, simt gadu! — tas teica, kamēr nazis un slīpējamā siksna veikli zibēja viņa rokās... — Un apmēram pusi no šā laika, to es gan varu sacīt, es godājamā ģimenē esmu skuvis, un tad jau tāpat šo to līdzi piedzīvo, kad esi pirmais, ar kuru šefam iznāk runāt... Tāpat nelaiķa konsula kungs, arī tas rītos bija visvalodīgāks, un tad viņš man mēdza jautāt: “Vcncel,” viņš teica, "ko jūs sakāt par rudziem! Vai man pārdot, vai jūs domājat, ka tie vēl kāps?”

— Jā, Vcncel, arī es bez jums to visu nemaz nevaru iedomāties. Jūsu amatā, kā jau dažkārt jums esmu teicis, ir tiešām daudz jauka. Kad jūs savu rīta gājienu beidzat, jūs esat gudrāks nekā visi, jo tad zem jūsu naža ir bijuši gandrīz visu lielo namu šefi un jūs zināt, kāda oma ir katram no viņiem, un šajā ziņā ikviens jūs var apskaust, jo tas ir ļoti interesanti.

— Tur sava daļa taisnības, senatora kungs. Bet kas attiecas uz paša senatora kunga omu, ja es tā drīkstu sacīt... Senatora kungs ir šodien atkal mazliet bāls...

— Tā? Jā, man ir galvas sāpes, un tās, liekas, tik drīz vis nepāries, jo domāju, ka man šodien vēl daudz kas jāiztur.

Toes ticu, senatora kungs. Piedalīšanās ir kupla, piedalīšanās ir ļoti kupla. Lai senatora kungs vēlāk paskatās tikai tepat pa logu! Cik tur nav karogu! Un pie Zvejnieku ielas “Vullenvēvcrs” un “Frīderīke Everdīka” ir visgarām karogoti...

— Nu tad, Vcncel, labi ātri, man nav vairs laika!

Senators šodien vis neuzvilka vispirms savus darba svārkus, bet pie gaišajām biksēm tūliņ apģērba melnus, vaļējus svārkus, kas balto piķē vesti atstāja neaizsegtu. Priekšpusdienā bija sagaidāmi apmeklētāji. Viņš pēdējo reizi iemeta acis tualetes spogulī, izlaida vēlreiz garo ūsu galus caur iesprogojamām šķērēm un, īsi nopūties, pagriezās uz iešanu. Svinību virpulis sākās... Kaut jel šī diena būtu jau galā! Vai viņš kaut mirkli varēs paliki viens, kaut uz mirkli varēs atpūtināt savus sasprindzinātos sejas muskuļus? Nemitīgā apmeklētāju straume cauru dienu, kad simtiem apsveicēju katrā ziņa vajadzēs pieņemt ar taktu un cieņu, kad uz visām pusēm vajadzēs ar apdomu un īsto uzsvaru pateikt piemērotus vārdus — goddevīgus, nopietnus, draudzīgus, ironiskus, jautrus, saudzīgus, sirsnīgus... un no pēcpusdienas līdz vēlai naktij izturēt kungu pusdienas rātsnama pagrabā...

Tas nebija tiesa, ka viņam sāp galva. Viņš bija tikai saguris un atkal juta, tikko pirmais rīta miers bija garām, ka viņu nomāc šīs nenosakāmās raizes... Kādēļ viņš bija melojis? Vai mūžīgi nebija tā, it kā viņš savas sliktās sajūtas pēc justu sirdsapziņas pārmetumus? Kādēļ? Kādēļ?... Bet tagad nebija laika par to domāt.

Kad viņš iegāja ēdamistabā, Gerda mundri nāca tam pretim. Arī viņa jau bija saģērbusies tā, ka varēja pieņemt apmeklētājus. Viņai bija i'ludi svārki no skotu auduma, balta blūze un pār to plāna zīda zuāvu taciņa viņas kuplo matu tumši sarkanīgajā krāsā. Smaidīdama viņa tadīja savus platos, vienādos zobus, kas bija vēl baltāki nekā viņas daiļā seja, un arī viņas acis, šīs tuvu kopā guļošās, noslēpumainās, brūnās acis ar zilganajām ēnām, šodien smaidīja.

— Es jau labu laiku esmu kājās, no tā tu vari spriest, cik jūsmīgi ir mani laimes vēlējumi.

— Redzi nu! Tic simt gadi atstājuši uz tevi iespaidu?

— Visdziļāko!... Bet var arī būt, ka tā ir tikai vispārējā svētku noskaņa... Kāda diena! Piemēram, tas tur,— viņa ar roku rādīja uz brokastu galdu, kas bija apvīts ar dārza ziediem,— Jungmaņa jaunkundzes darbs... Bet tu maldies, ja domā, ka varēsi tagad dzert tēju. Salonā tevi jau gaida tuvākie ģimenes locekļi un turklāt vēl ar svētku dāvanu, pie kuras arī man ir maza dalība... Klau, Tomas, tas tikai ir iesākums tai apmeklētāju straumei, kas tagad spruks vaļā... No sākuma es turēšu līdzi, bet ap dienasvidu es jūs atstāšu, to es tev saku. Lai gan barometrs mazliet krities, debesis vēl arvien ir bezdievīgi zilas — tas gan kopā ar karogiem... jo visa pilsēta ir karogota... izskatās ļoti labi — taēu karstums būs ārkārtīgs... Nāc, tagad iesim! lev vajadzēja agrāk piecelties. Nu tev pirmais saviļņojums ir jāsaņem tukšā dūšā...

Konsula kundze, Kristians, Klotilde, Ida Jungmane, Pcrmanēdcra kundze un Hanno atradās salonā, un abi pēdējie, ne bez pūlēm, turēja stāvus rokās ģimenes svētku dāvanu, lielu piemiņas plāksni... Konsula kundze, dziļi aizkustināta, apkampa savu pirmdzimto.

Mans mīļais dēls, tā ir skaista diena... skaista diena... — viņa atkārtoja. — Mēs nekad nedrīkstam aizmirst savā sirdī pateikties Dievam par visu to žēlastību... visu to žēlastību... — Viņa raudāja.

Senatoru pārņēma nespēks šajā apskāvienā. Viņam bija tā, it kā iekšā kaut kas pārtrūktu un atdalītos no viņa. Lūpas tam drebēja. Viņu pārņēma gurda vēlēšanās palikt mātes rokās, pie viņas krūtīm, vieglajā smaržā, kas plūda no viņas mīkstā zīda tērpa, lai nekas vairs nebūtu jāredz, nekas vairs nebūtu jāsaka... Senators noskūpstīja māti, saslējās un sniedza roku brālim, kas to paspieda ar pusē izklaidīgu, pusē apmulsušu seju, kāda tam svinīgos gadījumos parasti mēdza būt. Klotilde noteica kaut ko gari stieptu un draudzīgu. Jungmaņa jaunkundze turpretim apmierinājās ar to, ka ļoti zemu palocījās, pie tam viņas roka rotaļājās ar sudraba pulksteņa ķēdi, kas tai karājās par plakanajām krūtīm...

— Nāc, Tom, — Permanēdera kundze teica drebošā balsī, — mēs ar Hanno vairs nevaram noturēt. — Viņa turēja plāksni gandrīz viena pati, jo Hanno rokas nekā daudz nespēja, un savā jūsmas pilnajā pagurumā tā atgādināja daiļu mocekli... Acis viņai bija valgas, vaigi pietvīkuši sārti jo sārti un mēles galiņš ar pusizmisušu, pusvalšķīgu izteiksmi šaudījās ap virslūpu.

— Jā, nu eju piejums! — senators sacīja. — Kas tad tas? Pagaidiet, laidiet vaļā, labāk piesliesim. — Viņš nostatīja plāksni blakus flīģelim pie sienas un savējo vidū palika pie tās stāvam.

Smagais, ar kokgriezumiem rotātais rieksta koka rāmis ietvēra biezu loksni, uz kuras zem stikla bija redzamas četru firmas “Johans Budenbroks” īpašnieku ģīmetnes; zem katras ar zelta burtiem bija atzīmēts vārds un gada skaitlis. Tur bija pēc veca eļļas gleznojuma izgatavota tirinās dibinātāja Johana Budenbroka ģīmetne,— tas bija garš, nopietns vecs kungs, kurš pār savu mežģīņu žabo ar cieši sakniebtām lūpām stingri un noteikti raudzījās kaut kur tālumā; tur bija platā, dzīvespriecīgā vectēva Johana Budenbroka — Žana Žaka Hofštēdes drauga seja; tur ar savu pārmērīgi augstajā apkaklītē atspiesto zodu, plato, grumbaino muti un lielo, līko degunu, ar savām dedzīgajām, reliģiozas sajūsmas pilnajām acīm aplūkotājam pretim raudzījās konsuls Johans Budenbroks, un, visbeidzot, tur bija Tomass Budenbroks pats, mazliet jaunākos gados... Stilizēta zelta labības vārpa vijās starp ģīmetnēm, zem kurām tādā pašā zelta iespiedumā bija redzami nozīmīgie skaitļi 1768. un 1868. — viens otram blakus. Bet pāri visam ar augstiem, gotiskiem burtiem un tajā rakstībā, kādā tas atstāts pēcnācējiem, bija lasāms izteiciens: “Mans dēls, essi līksms savos darbojumos pie dienas, bet darri tikai tādus darbus, ka mēs mierīgi varram dusēt nakti!”

Rokas uz muguras salicis, senators krietnu brīdi aplūkoja plāksni.

— Jā, jā, — viņš piepeši teica ar diezgan stipri jaušamu ironiju, — netraucēta naktsdusa ir laba lieta... — Pēc tam nopietni, lai gan mazliet pavirši, vērsās pie visiem pārējiem un sacīja: — Es jums sirsnīgi pateicos, mani mīļie! Tā ir skaista un cēla dāvana!... Kā jums liekas, kur mēs to uzkārsim? Manā kantorī?

— Jā, Tom, kantorī virs tava rakstāmgalda! — atbildēja Permanēdera kundze, brāli apkampdama; tad viņa ievilka to loga nišā un rādīja, kas redzams ārā.

Zem zilās debess visos namos plivinājās divkrāsainie karogi — pa visu Zvejnieku ielu, no Platās ielas līdz pat ostai, kur “Vullenvēvers” un “Frīderīke Everdīka” īpašniekam par godu bija uzvilkuši visus savus raibos vimpeļus.

— Tāda ir visa pilsēta! — sacīja Permanēdera kundze, un viņas b liss drebēja... — Es jau biju pastaigāties, Tomas. Arī Hāgenštrēmi uzvilkuši karogus! Hā, viņiem jau citādi nebija iespējams... Es tiem logus izdauzītu...

Viņš smaidīja un aizveda Toniju atpakaļ istabā pie galda.

Un te ir telegrammas, Tom... tikai pirmās, protams, personīgas, no ģimenēm ārzemēs. No veikala draugiem — tās tiek sūtītas uz kantori...

Viņa uzplēsa pāris telegrammu: no hamburdziešiem, no frank-lurtiešiem, no Arnoldsena kunga ar piederīgajiem Amsterdamā, no Jirgena Krēgera Vismārā... Piepeši Permanēdera kundze stipri nosarka.

— Viņš savā ziņā ir labs cilvēks, — viņa teica, pastumdama telegrammu brālim. Zem tās bija parakstīts: “Permanēders”.

— Bet laiks steidzas, — sacīja senators, attaisīdams sava pulksteņa vāku. — Es vēlētos padzert tēju. Vai jūs nepiebiedrosieties? Vēlāk māja būs kā baložu būris...

Viņa sieva, kas bija pamājusi Idai Jungmanei, viņu atturēja.

— Vienu brītiņu. Tomas... Tu zini, Hanno būs tūliņ jāiet uz privātstundu... Viņš vēlētos noskaitīt tev dzejoli... Nāc šurp, Hanno! Un nu tā, it kā neviena še nebūtu klāt! Bez uztraukuma!

Mazajam Johanam arī brīvdienās —jo jūlijā bija vasaras brīvdienas— bija jāņem stundas aritmētikā, lai tiktu šajā priekšmetā līdzi pārējai klasei. Kaut kur Sv. Ģertrūdes priekšpilsētā, karstā istabā ar diezgan smagu gaisu, puisēnu gaidīja cilvēks ar sarkanu bārdu un netīrām aiznadzēm, lai kopā ar viņu vingrinātos reizināšanā. Bet vispirms vajadzēja noskaitīt tētim dzejoli, ko viņš kopā ar Idu trešā stāva altānā tik rūpīgi bija iemācījies...

Viņš atspiedās pret klavierēm ar biklu un neapzinātu grāciju, tērpies savā Kopenhāgenas matroža uzvalkā ar plato linaudekla apkakli un kuplo jūrnieka mezglu zem zoda, mazās kājas sakrustojis, galvu un plecus pavērsis mazliet sāņus. Pirms divām vai trim nedēļām tika apgriezti viņa garie mati, jo skolā ne vien skolnieki, bet arī skolotāji par tiem zobojās. Taču virs galvas tie aizvien vēl bija skaisti sprogaini un auga zemu pār deniņiem un pieri. Acu plakstiņus viņš bija nolaidis, tā ka garās, brūnās skropstas krita uz viņa acu zilganā apēnojuma un viņa aizvērtās lūpas likās mazliet savilktas.

Viņš labi zināja, kas notiks. Ka viņam būs jāraud, ka bez raudāšanas viņš nespēs norunāt Šo dzejoli, kuru jau lasot vien sirds sažņaudzās, tāpat kā svētdienās, kad Marijas baznīcā ērģelnieks Pfīla kungs tik aizgrābjoši svinīgi spēlēja ērģeles... būs jāraud tāpat, kā tas notika

arvien, kad no viņa prasīja, lai viņš ko norunā, kad tika pārbaudītas viņa spējas, atjautība un apķērība, kā tas patika tētim. Būtu labāk, ja māmiņa uztraukšanos nebūtu pieminējusi! Tas gan bija domāts kā drošinājums, bet tas nelīdzēja, to puisēns juta. Tur nu visi stāvēja un skatījās uz viņu. Viņi gaidīja un baiļojās, ka viņš sāks raudāt... kā tad lai būtu iespējams neraudāt? Viņš pacēla skropstas un meklēja īdas skatienu, kura, rotaļādamās ar savu pulksteņķēdi, māja viņam pēc sava paskarbi mīlīga paraduma ar galvu. Viņam uznāca nepārvarama vēlēšanās pieglausties tai, lai tā aizvestu viņu projām, lai nekā nedzirdētu kā tikai viņas dziļo, mierinošo balsi, kas teiktu: nesaki nekā, Hannueīt, manu puisīt, tev nekas nav jādeklamē...

— Nu, mans dēls, sāc nu! —senators īsi sacīja. Viņš bija apsēdies pie galda atzveltnes krēslā un gaidīja. Viņš nesmaidīja — arī šoreiz ne, — gluži tāpat kā allaž līdzīgos gadījumos. Nopietni, vienu uzaci saraucis uz augšu, viņš ar pārbaudošu, jā, pat saltu skatienu noskatījās uz mazā Johana augumu.

Hanno saslējās. Viņš pārvilka ar plaukstu pār klavieru gludo virsmu, pārlaida biklu skatienu pār klātesošajiem un, mazliet iedrošināts no vecāsmātes un krustmātes Tonijas laipnajām acīm, klusi, mazliet aizsmakušā balstiņā pateica:

— Gana svētdienas dziesma... Ūlands.

— O, mans mīļais, tas nav nekas! — izsaucās senators.

— Kas tā nu spiežas pie klavierēm un saliek rokas uz vēdera... Brīvi stāvēt! Brīvi runāt! Tas ir vispirmais. Stājies te, starp durvju aizkariem! Un nu — galvu augšā... un rokas mierīgi gar sāniem...

Hanno nostājās uz dzīvojamās istabas sliekšņa un nolaida rokas. Viņš padevīgi pacēla galvu, bet skropstas bija nolaidis tik zemu, ka acis nevarēja saredzēt. Varbūt tajās jau bija asaras.

— “Šī ir Tā Kunga diena”, —sacīja viņš pavisam klusu, bet toties skaļāk skanēja viņa tēva balss, kas to pārtrauca:

— Priekšnesumu mēdz iesākt ar palocīšanos, mans dēls! Arī daudz skaļāk! Vēlreiz, lūdzu! “Gana svētdienas dziesma”...

Tas bija nežēlīgi, un senators labi zināja, ka laupa puisēnam pēdējās spēka un drosmes paliekas. Bet zēnam vajadzēja pretoties! Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka to apmulsina! Viņam vajadzēja rūdīties stingrībā un vīrišķībā...

— “Gana svētdienas dziesma!” tēvs atkārtoja nesaudzīgi un pamudinoši...

Bet Hanno ilgāk vairs nespēja. Viņa galva nokārās zemu uz krūtīm, un viņa labā roka, ļoti bāla, ar zilganām asins dzīsliņām, drudžaini plūkāja brokāta durvju aizkara malu. — “Hs stāvu viens še

I hijinnā”, — viņš vēl izteica, un tad viņa spēki bija galā. Dzejoļa skandinos sabruka kopā ar viņu. Pārmērīga līdzcietība pret sevi pašu galīgi uzcirta puisēna balsi un nevaldāmi sadzina acīs asaras. Viņu piepeši ..igrāba ilgas pēc tām naktīm, kad viņš mazliet slims ar kaklu un vieglā drudzī gulēja gultā un Ida nāca klāt un deva dzert, un ar mīļām rokām lika viņam uz pieres svaigas kompreses... Viņš saliecās sāņus, uzlika galvu uz rokas, ar kuru turējās pie portjeras, un šņukstēja.

— Nu, tas nav nekāds iepriecinājums! — senators stingri un dusmīgi noteica un uzcēlās. — Par ko tu raudi? Jāraud būtu par to, ka tu pat tādā dienā kā šodiena nevari parādīt tik daudz enerģijas, lai sagādātu man kādu prieku. Tu taču neesi maza meitene! Ja tu tā turpināsi, kas tad no tevis iznāks? Vai tu domā arī vēlāk dzīvē mirkt asarās, kad būs jārunā ar ļaudīm?...

“Nekad,” domāja Hanno, “nekad es nerunāšu ar ļaudīm!”

— Pārdomā šo lietu līdz pēcpusdienai! nobeidza senators, un, kamēr Ida Jungmane nometās ceļos pie sava lutekļa, slaucīdama tam asaras un puspārmetoši, pusmierinoši ar to runādama, viņš izgāja ēdamistabā.

Viņam steidzīgi brokastojot, konsula kundze, Tonija, Klotildc un Kristians atvadījās no tā: viņi kopā ar Krēgeriem, Veinšenkiem un Budenbroku dāmām ēdīs šodien pusdienas še pie Gerdas, bet senatoram gribot negribot vajadzēs piedalīties maltītē rātspagrabā. Viņš gan cerēja nepalikt tur tik vēlu, ka neatrastu mājās savus tuviniekus vēl visus kopā.

Senators pie appušķotā galda padzēra no apakštases karsto tēju, steigšus apēda vienu olu un jau uz kāpnēm ievilka pāris dūmu no papirosa. Groblēbens — arī šajā vasaras dienā ar savu biezo šalli ap kaklu, kreisajā rokā uzmaucis zābaku, labajā turēdams spodrināmo suku, ar garenu pilienu deguna galā — nāca patlaban no dārza ieejas uz galveno priekšnamu un satika savu kungu lielo kāpņu lejasgalā, kur tagad stāvēja brūnais lācis, turēdams vizītkaršu paplāti...

— Simts gadu, jā, senatora kungs, simts gadu... un viens ir nabags, un otrs ir bagāts...

— Labs ir, Groblēben! — senators ielika saujā ar spodrināmo suku monētu un pēc tam devās tālāk caur priekšnamu uz pirmo kantora istabu, kas bija vistuvāk. Galvenajā kantorī viņam nāca pretim kasieris, garš cilvēks ar uzticamām acīm, rūpīgi sastādītos teikumos nododams visa personāla laimes vēlējumus. Senators ar pāris vārdiem pateicās un nosēdās savā vietā pie loga. Bet, tikko viņš bija sācis izskatīt avīzes un atplēst korespondenci, pie durvīm, kas veda uz sētas izeju, jau tika klauvēts, un ieradās apsveicēji.

Tā bija noliktavu strādnieku delegācija, seši vīri, kas sanāca ieplestām kājām un smagi kā lāči, ar brīnumgodīgām sejām un uz leju nolaistiem lūpu kaktiņiem, cepures rokās grozīdami. Viņu izvēlētais runātājs izspļāva uz grīdas košļājamās tabakas brūno sulu, sarāva augstāk bikses un stipri saviļņotā balsī kaut ko norunāja par “simts gadu” un “vēlreiz simts gadu”... Senators lika tiem noprast, ka šonedēļ tiem sagaidāms prāvs algas pielikums, un tos atlaida.

Atnāca muitas ierēdņi apsveikt savu šefu resora vārdā. Aizejot viņi durvīs sadūrās ar prāvu pulciņu matrožu, kas divu stūrmaņu vadībā bija sūtīti no abiem kuģu sabiedrībai piederošajiem kuģiem — “Vul-lenvēvera” un “Frīderīkes Everdīkas”, — kuri pašlaik atradās ostā. Pēc tam ieradās maisu nesēju deputācija melnos svārkos, īsās biksēs, ar cilindriem galvā. Pa starpām nāca atsevišķi pilsoņi. Drēbnieku meistars Štūts no Zvanulējēju ielas ieradās melnos svārkos pār vilnas kreklu. Iegriezās viens un otrs no kaimiņiem, apsveica puķu tirgotājs Iversens. Vecs vēstuļu iznēsātājs ar sirmu bārdu, gredzentiņiem ausīs un nemitīgi asarojošām acīm, liels savādnieks, kuru senators savās labajās dienās mēdza uz ielas uzrunāt par “virspastmeistara kungu” un kurš tagad jau no durvīm sauca: — Es nenāku tādēļ, senatora kungs, es nenāku tādēļ! Es zinu, ka visi cits citam stāsta, ka te šodien katrs dabū kādu dāvanu... bet tas man nav tādēļ!... — Tomēr arī viņš ar pateicību saņēma savu naudas gabalu... Un tā bez mitas. Ap pulksten pusvienpadsmitiem istabene paziņoja, ka senatora kundze salonā pieņemot pirmos viesus.

Tomass Budenbroks atstāja kantori un devās pa lielajām kāpnēm augšā. Pie ieejas salonā viņš brītiņu pastāvēja spoguļa priekšā, sakārtoja kaklasaiti un ieelpoja mutautiņa odekolona smaržu. Viņš bija bāls, un, lai gan viscaur bija nosvīdis, viņa rokas un kājas bija aukstas. Apsveikumi kantorī bija viņa spēkus gandrīz jau izsmēluši... Viņš ievilka dziļi elpu un gāja iekšā, lai saules gaismas pārpludinātajā telpā sasveicinātos ar malkas lieltirgotāju un pieckārtīgo miljonāru konsulu Hūncusu, viņa sievu, meitu un znotu un ar senatoru doktoru Gīzekes kungu. Tie bija visi kopā atbraukuši no Trāvemindes, kur viņi, kā jau viss vairums smalkāko pilsoņu, pavadīja jūliju, šodien savu atpūtu pārtraukdami par godu Budenbroku firmas jubilejai.

Tie nebija vēl pasēdējuši ne trīs minūtes, kad ieradās konsuls Evcr-dīks, mirušā birģermeistara dēls, ar sievu, dzimušu Kistenmākeru, un, kad konsuls Hūneuss atvadījās, viņu nomainīja tā brālis, kura bagātība gan bija par vienu miljonu mazāka, bet kurš toties bija senators. Nu jau straume plūda pilnā sparā. Lielās baltās durvis ar muzicējošo amoru cilni virs tām gandrīz ne mirkli nestāvēja aizvērtas, atļaujot iemest skatienu gaismas pilnajā priekšnamā un uz kāpnēm, pa kurām viesi devās augšup un lejup. Bet, tā kā salons bija plašs un sanākušie viesi pa pulciņiem vien atrada sev sarunu biedrus, tad aizejošo bija daudz mazāk nekā atnākošo, un drīz vien nepietika ar salonu. Lai atbrīvotu istabeni no nemitīgās durvju virināšanas, durvis atstāja pavisam va|ā, un viesi stāvēja pa grupām arī gaitenī, kur tāpat bija parketa grīda... Kungu un dāmu balsu šalkoņa un dūkoņa, roku spiedieni, palocīšanās, iekošana un skaļi, omulīgi smiekli aizskan augšup gar kāpņu telpas kolonnām un atbalsojas pret jumta logu, caur kuru kāpnēs ieplūst gaisma. Senators Budenbroks saņem gan nopietnus un formālus, gan draudzīgi izteiktus laimes vēlējumus drīz augšā pie kāpnēm, drīz iekšā pie palmu nišas. Birģermeistars doktors Langhalss, elegants, padrukns kungs ar gurdenām diplomāta acīm, kurš savu gludi skūto zodu slēpj baltā kaklasaitē, tiek saņemts ar vispārēju cieņu. Atnākuši arī vīnu tirgotājs konsuls Eduards Kistenmākers ar sievu, dzimušu Mellen-dorpfu, un viņa brālis un līdzīpašnieks Stefans, senatora uzticīgākais piekritējs un labākais draugs, ar savu sievu, ārkārtīgi veselīgu muižtura meitu. Senatora Mellendorpfa atraitne valdonīgi sēž salonā dīvāna pašā vidū, bet viņas bērni, konsuls Augusts Mellendorpfa kungs ar sievu Jūlīti, dzimušu Hāgenštrēmu, nupat tik vēl ierodas, apsveic jubilāru un, uz visām pusēm sasveicinādamies, spiežas cauri pūlim. Konsuls Hermanis 1 Iāgenštrēms ir atradis atbalstu savam smagajam ķermenim pie kāpņu margām un, smagi elpodams ar virslūpai uzgulušo plakano degunu, sarunājas ar policijas priekšnieku senatoru doktoru Krēmera kungu, kura laipnā viltībā smaidošo seju ietver rūsgani iesirma vaigu bārda. Advokāts doktors Morics Hāgenštrēins, kam atnākusi līdz arī viņa skaistā sieva, dzimusi Putlārkena, no Hamburgas, kaut kur smaidīdams rāda savus šauros retos zobus. Vienu mirkli var redzēt, kā vecais doktors Grābovs, senatora Budenbroka rokas savējās saņēmis, to apsveic, bet tūliņ jau tiek atspiests sāņus un viņa vietā nāk arhitekts Foigts. Mācītājs Pringsheims parastā uzvalkā, vienīgi ar svārku garumu likdams nojaust sava amata cieņu, dodas augšup pa kāpnēm ar atplestām rokām un pilnīgi apskaidrotu seju. Tepat ir arī Fridrihs Vilhelms Markuss. Tie kungi, kas reprezentē vai nu kādu sabiedrību, senātu, pilsoņu domi, vai tirdzniecības palātu, ieradušies frakās. — Jau pusdivpadsmil. Karstums kļuvis spiedīgs. Namamāte jau kopš ceturtdaļstundas ir aizgājusi savās istabās...

Piepeši pie ārdurvīm dzirdams smags un dunošs troksnis, it kā priekšnamā sanāktu liels daudzums ļaužu, un reizē ar to atskan skaļa, trokšņaina balss, kas piepilda visu māju... Visi saspiežas ap kāpņu margām, sadrūzmējas gaitenī, pie salona, ēdamistabas un smēķējamās istabas durvīm un skatās lejup. Tur apakšā sakārtojas rindā kādi piecpadsmit vai divdesmit vīri ar mūzikas instrumentiem, un viņus komandē kungs ar brūnu parūku, sirmu kuģinieka bārdu un platiem, iedzelteniem mākslīgiem zobiem, kas redzami, viņam skaļi runājot... Kas tur notiek? Konsuls Pēteris Dēlmanis iemaršējis ar pilsētas teātra orķestri! Viņš pats triumfēdams jau kāpj augšup pa kāpnēm, vicinādams rokā žūksni programmas lapiņu!

Un nu šajā nejēdzīgajā, neiespējamajā akustikā, kur skaņas saplūst kopā, akordi aprij cits citu un padara mūziku par nejēdzību, atskan apsveikuma dziesma, kurā ar savu pārāk skaļo rūkoņu valda basa trompete, ko pūš resns vīrs ar izmisušu sejas izteiksmi. Tas notiek par godu Budenbroku namam tā jubilejā. Iesākas ar korāli “Nu Dievu visi lūdz”, tam seko parafrāze no Ofcnbaha "Skaistās Helēnas”, pēc tās tūliņ atskan tautas dziesmu popūrijs... Programma ir diezgan plaša.

Skaista izdoma no Dēlmaņa puses! Tiek vēlētas laimes, un nu neviens vairs negrib šķirties, kamēr programma būs galā. Viesi sēž un stāv salonā un gaitenī, klausās un tērzē...

Tomass Budenbroks turējās kopā ar Stefanu Kistenmākeru, senatoru doktoru Gīzeki un arhitektu Foigtu viņpus galvenajām kāpnēm, pie smēķējamās istabas ārējām durvīm, netālu no uzejas trešajā stāvā. Viņš stāvēja, atspiedies pie sienas, šad un tad iemeta pa vārdam sarunā, bet lielāko tiesu klusēdams lūkojās kaut kur tukšumā pāri margām. Karstums bija pieņēmies, kļuvis vēl spiedīgāks; nebija izslēgts, ka var uznākt lietus, jo, spriežot pēc gaismas un ēnu rotaļas, kas krita lejup nojumta loga, debesis bija mākoņainas. Jā, šīs ēnas bija tik biežas un sekoja cita citai tik ātri, ka no straujās gaismas maiņas kāpņu telpā sāpēja acis. Ik mirkli apdzisa viss zeltīto dzegu, misiņa kroņluktura un metāla instrumentu spīdums, lai tūlīt atkal atmirdzētu... Tikai vienu reizi kāda ēna pakavējās mazliet ilgāk, un pa to laiku varēja dzirdēt, ka uz jumta loga rūtīm piecas, sešas vai septiņas reizes kaut kas cieti nopaukšķ: bez Šaubām, pāris krusas graudu. Tad atkal viss nams pielija ar saules gaismu no augšas līdz apakšai.

Ir garīgas nomāktības brīži, kad viss tas, kas parastā stāvoklī mūs kaitina un izraisa veselīgu nepatikas reakciju, nomāc mūs ar neskaidrām, tumšām un klusām skumjām... Tā noskuma Tomass mazā Johana izturēšanās dēļ, tā viņš skuma par tām sajūtām, ko viņā radīja visas šīs svinības, un vēl jo vairāk par tām, kuras izjust viņš pie labākās gribas nejutās spējīgs. Vairākreiz viņš mēģināja saņemties, lai liktu atdzīvoties acīm, centās sev iestāstīt, ka šī ir jauka diena, kam katrā ziņā jāizraisa viņā pacilātība un prieks. Bet, lai gan mūzikas troksnis, balsu dūkoņa un daudzie cilvēki satrauca viņa nervus un kopā ar atmiņām par pagātni un par tēvu brīžiem radīja viņā kaut ko līdzīgu aizkustinājumam, tomēr pārsvarā bija iespaids no tā smieklīgā un mocošā, kas pēc viņa izjūtas piemita visam šim jūklim— šai bezvērtīgajai, sliktas akustikas sakropļotajai mūzikai, šai par naudas kursiem un dinejām pļāpājošai drūzmai... Un tieši šis aizkustinājuma un pretīguma sajaukums nomāca viņa garu ar savādu trulu izmisumu.

Ceturksni uz vieniem, kad pilsētas teātra orķestris tuvojās savas programmas beigām, notika starpgadījums, kas gan valdošo svētku sajūsmu nekādi neiztraucēja, bet kas sava veikaliskā rakstura dēļ piespieda namatēvu atstāt viesus uz dažām minūtēm vienus. Proti, kad mūzika pašreiz klusēja, pa kāpnēm, pilnīgi apjucis no daudzo viesu klātbūtnes, uznāca kantora jaunākais māceklis, maza auguma kuprains vīriņš, kas aiz kautrības sasarkušo galvu bija ievilcis vēl dziļāk plecos, nekā vajadzīgs, bet, lai tomēr piešķirtu sev mierīgas drosmes un apzinības izskatu, viņš vienu roku šļaugani vēcināja gar sāniem,— otrā tas nesa kādu telegrammu. Kāpdams viņš ar bikli šaudīgiem skatieniem meklēja šefu un, kad bija to ieraudzījis, ar steidzīgi nomurminātiem atvainošanās vārdiem spiedās cauri viesu drūzmai, kas stāvēja tam ceļā.

Viņa kautrēšanās bija gluži lieka, jo neviens tam nepievērsa uzmanību. Viņu pat neuzlūkodami, turpinādami savas sarunas, tikai ar vieglu sakustēšanos palaizdami to sev garām, viesi ar slīdošu skatienu tik tikko ievēroja, ka viņš palocīdamies pasniedz senatoram Budenbro-kam telegrammu un ka tas kopā ar viņu atiet nost no Kistenmākera, Gīzekes un Foigta, lai ziņu izlasītu. Jo arī šodien, kad viss vairums telegrammu saturēja tikai apsveikumus, ikv iena darba laikā pienākusi veikalu telegramma bija bez kavēšanās jāatnes principālam.

Pie uzejas trešajā stāvā gaitenis mainīja virzienu, pagriezdamies gar lielo zāli līdz kalpotāju kāpnēm, pie kurām bija otra ieeja zālē. Iepretim trešā stāva kāpnēm sienā bija durtiņas uz akasveidīgu ierīci ēdienu uzvilkšanai augšā no virtuves, un tai blakus pie sienas stāvēja liels galds, uz kura kalpones mēdza tīrīt sudrablietas. Te senators apstājās, pagriezis kuprainajam māceklim muguru, un atplēsa telegrammu.

Piepeši viņa acis iepletās tik platas, ka ikviens, kas būtu to redzējis, būtu izbailēs atlēcis atpakaļ; ar vienu vienīgu, īsu, krampjainu kustību viņš ievilka tik spēcīgi elpu, ka rīkle tam vienā mirklī kļuva sausa un uznāca klepus.

Viņam pietika spēka vēl pateikt: "Ir labi.” Bet balsu dūkoņa aiz muguras padarīja viņa vārdus nesaprotamus. — lr labi, — viņš atkārtoja, bet tikai pirmie divi balsieni bija ar skaņu, pēdējais bija tikai dvaša.

Tā kā senators nepakustējās, nepagriežas, pat nepamāja, tad kuprainais māceklis vēl brītiņu nedroši un vilcinādamies pamīņājās no vienas kājas uz otru, atkal neveikli palocījās un aizgāja pa kalpotāju kāpnēm lejā.

Senators Budenbroks palika pie galda stāvam. Viņa rokas, kas turēja telegrammu, slābi nokārās tā priekšā uz leju, un, kamēr viņš vēl arvien ar pusatvērtu muti īsi, grūti un ātri elpoja, pie kam pleci un augums mazliet šūpojās uz priekšu un atpakaļ, viņa galva kā nesapratnē, kā triekas ķerta, nemitīgi līgojās šurp un turp. — Neliela krusa... Neliela krusa... — viņš neapzināti atkārtoja. Bet tad viņa elpa kļuva dziļāka un rāmāka, ķermeņa šūpošanās lēnāka; viņa puspievērtās acis aizklāja gurdas, gandrīz izdzisušas izteiksmes plīvurs, un, smago galvu noliecis, tas pagriezās sāņus.

Viņš atvēra durvis uz lielo zāli un iegāja tajā. Lēni, ar nokārtu galvu viņš pārgāja pār plašās telpas spoguļspodro parketu un noslīga uz tumšsarkanā stūra dīvāna pie loga zāles pašā viņā galā. Še bija kluss un vēss. Varēja sadzirdēt strūklakas šļakstēšanu dārzā, kāda muša sīca, dauzīdamās pret rūtīm, un no priekšējām telpām līdz šejienei atplūda tikai nomāktas skaņas.

Saguris viņš atspieda galvu dīvāna spilvenā un aizvēra acis.

— Tā ir labi, — viņš sacīja pusbalsī, — ir labi tā... — Un tad samierinājies atvilka elpu un vēlreiz atkārtoja: — Tā ir pavisam labi!

Atbrīvotiem locekļiem un miera pilnu seju viņš gulēja minūtes piecas. Tad paslējās sēdus, salocīja telegrammu, iebāza to svārku iekšējā kabatā un piecēlās, lai dotos atkal pie saviem viesiem...

Bet tai pašā mirklī viņš, aiz pretīguma ievaidēdamies, atkrita atpakaļ dīvānā. Mūzika... šī mūzika skanēja atkal... ar aušīgu troksni, kuram vajadzēja nozīmēt galopu un kur bungas un šķīvji centās ieturēt ritmu, ko pārējie instrumenti, gan aizsteigdamies priekšā, gan nokavēdamies, jauca, — ar aušīgu troksni, kurš savā uzmācībā, savā naivajā pašapziņā veidoja neizturamu dārdoņas, spiedzienu un treļļu kakofoniju, kuru brīžam it kā pārplēsa pikolo flautas spalgie svilpieni.

Sestā nodaļa

—Ak, Bahs! Sebastians Bahs, godātā kundze! — sauca Edmunds Pfīls, Svētās Marijas baznīcas ērģelnieks, lielā satraukumā staigādams pa salonu, kamēr Gerda smaidīdama, galvu rokā atspiedusi, sēdēja pie flīģeļa un kādā atzveltnes krēslā, celi ar rokām aptvēris, klausījās

I lanno... — Protams... kā jūs teicāt... viņš ir tas, kuram pateicoties harmoniskais ir uzvarējis kontrapunktisko... viņš ir radījis moderno harmoniju, protams! Bet ar ko? Vai lai saku jums, ar ko? Pateicoties kontrapunktiskā stila uz priekšu ejošajai attīstībai — to jūs zināt tikpat labi kā es! Un kad mēs jautājam, kas ir bijis tas princips, kurš šo attīstību virzījis uz priekšu? Vai harmonija? Лк nē! Nekādā ziņā! las ir bijis kontrapunkts, godātā kundze! Kontrapunkts!... Pie kā, es jums jautāju, gan būtu noveduši absolūtie harmonijas eksperimenti? I s jūs brīdinu... kamēr man mēle būs mutē, es brīdināšu no kailiem harmonijas eksperimentiem.

Viņa dedzība šādās sarunās bija liela, un viņš |āva tai brīvu vaļu, |o šajā salonā jutās kā mājās. Katru trešdienu pēcpusdienā uz sliekšņa parādījās viņa lielais, stūrainais stāvs ar mazliet uzrautiem pleciem kafijas brūnos, vidū iežņaugtos svārkos, kuru malas nosedza ceļu locītavas, un, savu partneri gaidot, viņš ar mīlestību atvēra Behšteina llīģeli, noskaņoja vijoli pie kokgriezumiem rotātās pults un tad kādu brīdi viegli un ar lielu prasmi preludēja, galvu ar labpatiku no viena pleca uz otru paliekdams.

Apbrīnojama matu bagātība, vesela kaudze sajukušu mazu, cietu, rudu un iesirmu sprodziņu, padarīja šo galvu lielu un smagu, lai gan tā brīvi stāvēja uz garā kakla ar ļoti lielu gāmuru, kas līda laukā no atliektās apkaklītes. Nekoptās, izspūrušās ūsas tādā pašā krāsā kā mati bija izvirzījušās tālāk uz priekšu nekā mazais, pieplakušais deguns... Zem viņa apaļajām acīm, kuras bija brūnas un spožas un muzicējot likās sapņaini raugāmies cauri lietām, kaut kur viņpus tām, nokarājās ādas maisiņi... Šī seja nebija nekas ievērojams, vismaz tajā neizpaudās spēcīga un modra inteliģence. Acu plaksti pa lielākai daļai bija nolaisti, un bieži vien viņa skūtais zods gļēvi un bez gribas nokārās uz leju, apakšlūpai no augšējās neatraujoties, un tas piešķīra viņa mutei mīkstu, sevī noslēgtu, mazliet muļķīgu un padevīgu izteiksmi, kāda cilvēkam ir, saldi snaužot...

Taču ar šo ārējo nevarīgumu jo dīvaini kontrastēja viņa rakstura stingrība un cienīgums. Edmunds Ptīls bija plašā apkārtnē ļoti iecienīts ērģelnieks, un tā kontrapunktiskās gudrības slavu pazina arī ārpus viņa tēvu pilsētas mūriem. Mazā grāmatiņa par baznīcas mūzikas toņkārtām, kuru viņš bija sarakstījis, bija tikusi divas vai trīs reizes ieteikta konservatorijām un pašmācībai, un viņa lugas un korāļu apdares spēlēja vietās, kur Dievam par godu dūca ērģeles. Šīs kompozīcijas, kā arī fantāzijas, ko viņš svētdienās spēlēja Marijas baznīcā, bija nevainojamas, savā stingrajā uzbūvē pilnas nepielūdzamas, impozantas, morāli loģiskas cieņas. Savā būtībā tās bija svešas jebkuram šāspasaules skaistumam, un. ko tās izteica, tas nemodināja tīri laicīgas izjūtas nevienā mirstīgajā. No tām runāja, tajās uzvaroši gavilēja par askētisku reliģiju tapusi tehnika, prasme, kas bija padarīta par mērķi, par absolūtu svētumu. Edmunds Plīls nievājoši domāja par jebkuru daiļskanību un bez mīlestības runāja par melodiju skaistumu, tas bija tiesa. Bet, lai arī cik dīvaini tas likās, viņš tomēr nebija sauss un kokains cilvēks. — Palestrīna! — tas teica ar kategorisku sejas izteiksmi, kas iedvesa bailes. Bet tūliņ pēc tam, kad viņš, apsēdies pie klavierēm, lika atskanēt veselai rindai arhaistisku improvizāciju, viņa seja kļuva maiga, pilna sajūsmas un aizgrābtības un skatiens, gremdējoties visuma sākotnējā būtībā, kavējās brīnišķīgos tālumos... Tāds ir mūziķa skatiens, kas liekas tukšs un neizteiksmīgs, ja tas aizklīst pasaulē, kuras loģika ir tīrāka un neierobežotāka nekā mūsu valodas jēdzieni un domas.

Viņa rokas bija lielas un mīkstas, it kā gluži bez kauliem, ar vasaras raibumiem kā sētiņ nosētas; mīksta un dobja, it kā rīklē tam būtu aizķēries kāds kumoss, bija arī balss, ar kādu tas apsveica Gerdu Budenbroku, kad viņa, durvju priekškarus atsitusi, no dzīvojamās istabas ienāca zālē: — Jūsu kalps, cienījamā kundze.

Kamēr viņš, mazliet no sēdekļa paceldamies, ar noliektu galvu godbijīgi saņēma namamātes roku, ko tā viņam sniedza, viņa kreisā roka jau stingri un skaidri lika atskanēt kvintām, un Gerda, savu stradivāriju paķērusi, ar labu dzirdi ātri uzskaņoja vijoli.

— Baha koncertu sol minorā, Pfīla kungs! Man liekas, ka viss adagio bija vēl diezgan kļūdains...

Un ērģelnieks iesāka. Bet, tiklīdz pirmie akordi bija izskanējuši, parasti lēnām un ļoti uzmanīgi atvērās durvis uz gaiteni un mazais Johans klusiņām un gluži nedzirdami pa grīdsegu aizgāja līdz kādam atzveltnes krēslam. Tur viņš apsēdās, aptvēra ar abām rokām ceļus un klusi klausījās kā mūzikas skaņās, tā vārdos, ko še runāja.

— Nu, Hanno, tu gribi mazliet panašķēt mūziku? — Gerda jautāja kādā starpbrīdī, paceldama uz viņu savas tuvu kopā guļošās, tumšu loku apēnotās acis, kurās mūzika bija iekvēlinājusi miklu mirdzumu...

Tad viņš piecēlās un, ne vārda neteicis, palocīdamies sniedza roku Pfīla kungam, kurš viegli un mīlīgi noglaudīja Hanno gaišbrūnos matus, kas mīksti un glezni glaudās tam pie pieres un deniņiem.

— Klausies vien, mans dēls! — viņš teica ar laipnu seju, kamēr bērns mazliet nedroši lūkojās uz ērģelnieka lielo gāmuru, kas runājot cilājās, un pēc tam atkal klusi un ātri devās atpakaļ uz savu vietu, it kā nevarēdams sagaidīt spēles un valodu turpinājumu.

Tika spēlēts kaut kas no Haidna, dažas lappuses Mocarta, kāda Bēthovena sonāte. Bet, kamēr Gerda ar vijoli padusē meklēja jaunas notis, notika kas pārsteidzošs: Ptīls, Edmunds Pfīls, Svētās Marijas l>.i/nīcas ērģelnieks, starpbrīdī brīvi improvizēdams, pamazām pārgāja uz |oti neparastu ritmu, pie tam viņa skatienā, kas lūkojās kaut kur tālu prom, mirdzēja kaunīga laime... Zem viņa pirkstiem kaut kas cēlās un plauka, vijās un dziedāja līdzi, sākumā klusi, atkal izgaistot, bet tad arvien dzidrāk un sulīgāk —atskanēja īsti mākslinieciskā kontra-punktā senlaicīgi cēls, brīnumaini svinīgs marša motīvs... Kāpinājums, sarežģījums, pāreja... un līdz ar izskaņu fortissimo iekrita vijole, un nu skanēja "Meistardzicdoņu” uvertīra.

Gerda Budenbroka bija kaislīga jaunās mūzikas cienītāja. Bet, kas attiecas uz Plīla kungu, tad še viņa bija atdūrusies uz tik niknu pretestību, ka sākumā bija šaubījusies, vai varēs viņu iegūt sev par partneri.

Tai dienā, kad viņa pirmoreiz bija nolikusi uz pults klavieru izvilkumu no “Tristāna un Izoldes” un lūgusi, lai to nospēlē, viņš pēc divdesmit piecām taktīm bija uzlēcis kājās un, riebuma pārņemts, skraidījis šurp un turp, no istabas kakta līdz flīģelim.

Es to nespēlēšu, cienītā kundze, esmu jūsu padevīgais kalps, bet to es nespēlēšu! Tā jau nav mūzika... ticiet taču man... es arvien esmu domājis, ka no mūzikas kaut ko saprotu! Tas ir haoss! Tā ir demagoģija, Dieva zaimošana un trakums! Tas ir pārlīmēts tvaiks, kurā zibeņo. Līdz ar to mākslā vairs nav nekādas morāles. Es to nespēlēšu! — Un ar šiem vārdiem tas atkal bija uzmeties uz sēdekļa un, kamēr viņa gāmurs šaudījās augšup un lejup, rīstīdamies un sausi kāsēdams, nospēlējis vēl divdesmit piecas taktis, bet pēc tam aizvēris klavieru vāku iesaukdamies: — Fui! Nē, ak tu mans Dievs, tas iet par tālu! Piedodiet man, cienījamā kundze, es runāju atklāti... Es nojums saņemu honorāru, jūs man maksājat jau ilgāku laiku par maniem pakalpojumiem... un es esmu cilvēks, kura stāvoklis nav nekāds spožais. Bet es atsakos no saviem pienākumiem, es tos atstāju, ja jūs spiedīsiet mani darīt šo negantību!... Un bērns, tur sēž bērns! Klusiņām tas ir ienācis, lai paklausītos mūziku! Vai tad jūs gribat viņa garu galīgi saindēt?

Bet, lai kā viņš ārdījās, lēnām, soli pa solim, pieradinādama un pierunādama viņa tomēr piedabūja to pie šīs mūzikas.

Ptīl, — viņa teica, — esiet iecietīgāks un uzņemiet šo darbu mierīgāk! Tā neparastais harmoniju izmantošanas veids jūs apmulsina... Jums, salīdzinot ar šo, Bēthovens liekas tīrs, dzidrs un dabisks. Bet apdomājiet, kā savā laikā Bēthovens savus pēc vecajām tradīcijām izglītotos kolēģus izsila no sliedēm... un pats Balls, mans Dievs, viņam lāču pārmeta melodiskuma un skaidrības trūkumu!... Jūs runājat par morāli... Bet kojās saprotat ar morāli mākslā? Ja nemaldos, tad tā ir pretstats jebkuram hedonismam. Nu labi, tas jums te ir. Tikpat labi kā Baham, pat lieliskāk, dziļāk un apzinīgāk nekā Baham. Ticiet man, PĪTI, šī mūzika jūsu iekšējai būtībai ir mazāk sveša, nekājūs to iedomājaties!

— Mānīšanās un sofismi lūdzu piedošanu! — norūca l’fīla kungs. Bet viņai bija taisnība: šī mūzika viņam tiešām bija mazāk sveša, nekā tas sākumā bija domājis. Ar “Tristānu” viņš pilnīgi nekad nesamierinājās, lai gan, izpildot Gerdas lūgumu, ļoti talantīgi aranžēja “Mīlas nāvi” vijolei un klavierēm. Dažas “Meistardzicdoņu” daļas bija pirmās, par kurām tas atrada kādu atzinīgu vārdu... un tad, neapturami pieaugdama, pamodās viņa mīlestība uz šo jauno mūziku. Viņš negribēja to atzīt, viņam bija gandrīz vai bail no tās, un kurnēdams viņš noliedza to. Bet viņa partnerei nu vairs nevajadzēja pierunāt viņu, lai tas, kad vecie meistari savu tiesu bija saņēmuši, pāriet uz sarežģītākiem mūzikas gabaliem un ar zināmo kaunīgas un gandrīz vai piktas laimes izteiksmi sejā aizved vijīgo, dzīvo motīvu pasaulē. Bet pēc spēles tad varbūt izcēlās pārrunas par šā mākslas stila attiecībām pret vecajiem stingrajiem paņēmieniem, un kādā dienā Pffla kungs paskaidroja, ka, lai gan temats personīgi uz viņu neattiecoties, viņš domājot, ka tā pienākums tomēr esot savai grāmatai par baznīcas mūzikas stilu pievienot pielikumu “par, senajām toņkārtām Riharda Vāgnera baznīcas un tautas mūzikā”.

Hanno sēdēja gluži kluss, mazās rokas ap ceļiem saņēmis un, kā viņš mēdza darīt, ar mēli vienu no dzerokļiem taustīdams, tā ka mute mazliet sašķiebās. Lielām acīm tas neatlaidīgi novēroja māti un Plīla kungu. Viņš klausījās abu spēli un abu valodas, un notika tā, ka pēc pirmajiem soļiem, ko viņš savā dzīves ceļā bija spēris, tas iepazinās ar mūziku kā ar ļoti nopietnu, svarīgu un dziļu domu pilnu darbību. Brīžiem viņš tikko saprata dažu labu vārdu no tā, kas tika runāts, un skaņas lielāko tiesu tālu pārsniedza bērna uztveres spējas.

Ja viņš tomēr arvien no jauna atgriezās un negarlaikodamies stundu pēc stundas izturēja savā vietā, tad tā bija ticība, mīlestība un godbijība, kas viņam še palīdzēja.

Viņš bija tikai septiņus gadus vecs, kad sāka mēģināt patstāvīgi uz flīģeļa atdarināt zināmus skaņu savienojumus, kas uz viņu bija atstājuši iespaidu. Māte smaidīdama noraudzījās viņā, izlabodama mēmā dedzībā sameklētos tvērienus un pamācīdama, kāpēc nedrīkst trūkt tieši šī toņa, lai no viena akorda rastos otrs. Un viņa dzirde apstiprināja to, ko māte teica.

I’ēc tam kad Gerda Budenbroka kādu laiciņu bija ļāvusi viņam darboties, tā nolēma, ka viņš jāmāca klavieres spēlēt.

Man liekas, viņam nav solista dāvanu,— Gerda teica Pfīla kungam, — un patiesībā es priecājos par to, jo tam ir savas ēnas puses. Es nerunāju par solista atkarību no pavadītāja, lai gan zināmos apstākļos tas var būt ļoti iejūtīgs, un ja man nebūtu jūsu... Bet tajā radījumā draud briesmas iestigt kailā virtuozitātē, vairāk vai mazāk pilnīgā... par to es daudz ko varētu pastāstīt. Atzīstos jums atklāti, ka, pēc maniem ieskatiem, solistam mūzika sākas tikai tad, kad tas ir sasniedzis ļoti augstu prasmi. Sasprindzinātā koncentrēšanās uz virsbalsīm, to frāzēšana un toņu veidošana, pie tam polifonija nonāk līdz apziņai tikai kā kaut kas ļoti neskaidrs un vispārējs, vidēji apdāvinātos var novest pie harmonijas spēju un atmiņas panīkšanas, kas vēlāk grūti labojams. Es mīlu savu vijoli un esmu tikusi diezgan tālu ar to, bet klavieres tomēr es vērtēju augstāk... Es saku tikai to: pārvaldīt klavieres kā līdzekli, ar kura palīdzību atskaņojami visdažādākie akordu veidojumi, kā nepārspējamu mūzikas reprodukcijas līdzekli — tas, pēc manām domām, nozīmē intīmāku, skaidrāku un izsmeļošāku saskari ar mūziku... Klausieties, Ptīl, es gribētu, lai jūs pats tūliņ uzņemtos mācīt I lanno, esiet tik labs! Es zinu gan, še pilsētā vēl ir divi vai trīs cilvēki — es domāju sievietes, kuras māca mūziku, bet tās ir tikai klavieru skolotājas... Saprotiet mani. ledresēšanai spēlē uz kāda instrumenta ir tik maza nozīme, daudz svarīgāk ir mūziku mazliet saprast, vai nav tiesa?... Uz jums es paļaujos. Jūs ņemat to nopietnāk. Un jūs redzēsiet, jums būs gluži labi panākumi ar viņu. Viņam ir Budenbroku rokas... Budenbroki var aizsniegt visas nonas un decimas. Bet viņi nekad vēl nav pievērsuši tam uzmanību, — viņa smiedamās nobeidza, un Plīla kungs pavēstīja, ka ir ar mieru apmācīt Hanno mūzikā.

Kopš tā laika tas nāca arī pirmdienas pēcpusdienās, lai nodarbotos ar mazo Johanu, kamēr Gerda sēdēja dzīvojamā istabā. Pie tam viņš nerīkojās gluži tā, kā parasts, jo juta, ka bērna mēmajai un kaislajai dedzībai viņš ir vairāk parādā nekā tikai iemācīt tam mazliet spēlēt klavieres. Kad pats pirmais un elementārākais bija pārvarēts, viņš sāka jau viegli saprotamā veidā teoretizēt, lai atklātu savam skolniekam harmonijas mācības pamatus. Un Hanno visu saprata, jo patiesībā viņam tikai apstiprināja to, ko viņš jau pats bija zinājis.

Cik vien iespējams, Pfīla kungs ņēma vērā bērna dedzīgo cenšanos tikt ātrāk uz priekšu. Ar sirsnīgu rūpību viņš mēģināja atvieglot svina smagumu, ar kādu matērija velk atpakaļ fantāziju un kvēles pilnu talantu. Viņš neprasīja pārāk stingri lielu pirkstu veiklību skaņkārtu vingrinājumos, un tas arī nebija viņa mērķis. Ko viņš prasīja un ko arī ātri sasniedza, bija drīzāk skaidrs, aptverošs un noteikts pārskats pār visām skaņkārtām, to savienojumu iekšēja un izsmeļoša pazīšana, no kuras drīz vien attīstās tas ātrais skats par jo daudzām kombināciju iespējām, tā intuitīvā klaviatūras pārvaldīšanas sajūta, kas pavedina fantazēt un improvizēt... Ar aizkustinošu smalkjūtību viņš ņēma vērā sava mazā, dzirdes ziņā izlutinātā skolnieka tieksmes uz nopietnu mūziku. Viņš nenomāca Hanno dziļās un svinīgās jūtas, likdams tam mācīties banālas dziesmiņas. Viņš lika tam spēlēt korāļus un nekad neļāva vienam akordam atraisīties no otra, neaizrādījis uz likumiem, pēc kuriem tas notika.

Strādādama kādu rokdarbu vai lasīdama grāmatu, Gerda otrpus durvju aizkariem sekoja mācību gailai.

Jus pārspējat visas manas cerības,— viņa, tiklīdz radās izdevība, pateica Pfīlam.— Bet vai jūs neejat par tālu? Pārāk nesteidzaties? Jūsu metode man liekas ārkārtīgi radoša... Dažreiz viņš tiešām sāk jau mēģināt fantazēt. Bet, ja viņš nav cienīgs mācīties pēc tādas metodes kā jūsējā, ja viņš nav diezgan apdāvināts, tad viņš neiemācīsies nekā...

Viņš ir šīs metodes cienīgs, Plīls pamādams teica. — Dažreiz es vēroju viņa acis... tur slēpjas daudz kas, bet muti viņš never vaļā. Vēlāk dzīvē, kad viņa mute varbūt aizslēgsies arv ien ciešāk, tam būs vajadzīga kāda iespēja sevi izteikt.

Gerda paraudzījās viņā, šajā stūrainajā mūziķī ar rudo cekulu un maisiņiem zem acīm, ar izspūrušajām ūsām un lielo gāmuru, tad sniedza tam roku un teica:

Paldies jums, Plīl! Jūs domājat labi, un mēs vēl nemaz nevaram zināt, cik daudz jūs darāt viņa labā.

Un Hanno pateicība šim skolotājam, zēna pakļaušanās viņa vadībai bija ārkārtīga. Viņš, kas skolā, neraugoties uz. visām palīgstundām, truli gudrodams un necerēdams nekā saprast, sēdēja pie savām rēķinu tabe-lēm, viņš no pusvārda saprata visu, ko teica Pfīls, saprata un apguva, kā var apgūt tikai to, kas jau no laika gala ir bijis tuvs. Kdmunds Ptīls savos brūnajos, garajos svārkos viņam likās kā liels eņģelis, kas viņu katru pirmdienas pēcpusdienu ņem pie rokas, lai no visām ikdienas bēdām aizvestu skanošā rāmas, saldas un mierinošas nopietnības pasaulē...

Dažreiz Plīla kungs mācīja viņu pie sevis mājās, plašā, vecā mājā ar zelmiņiem un daudzām vēsām ejām un kaktiem, kuru ērģelnieks apdzīvoja viens pats ar savu veco saimniecības vadītāju. Dažreiz svētdienās mazajam Budenbrokam atļāva piedalīties Marijas baznīcas dievkalpojumā augšā pie ērģelēm, un tas bija kas cits nekā sēdēt lejā pic citiem ļaudīm baznīcas vidū. Augstu pār draudzi, augstāk pat par mācītāju Pringsheimu uz tā kanceles viņi abi sēdēja vareno skaņu bangu brāzmā, kuram viņi abi lika rasties un pār kurām tie valdīja, H> Hanno ar svētlaimīgu dedzību un lepnumu tad drīkstēja savam skolotājam palīdzēt pie reģistru atvilkšanas. Bet, kad pēcspēle draudzes dziedāšanai bi ja galā, kad Pfīla kungs lēnām bija visus pirkstus noņēmis no taustiņiem un licis vēl lēni un svinīgi izskanēt pamata un basu tonim un kad pēc jaukas noskaņas pilna starpbrīža uz kanceles zem atbalss jumtiņa mācītājs Pringshcims, balsi locīdams, sāka savu runu, nereti notika, ka Piīla kungs gluži vienkārši pazobojās par sprediķi, par mācītāja Pringsheima stilizēto izloksni, viņa garajiem, tumšajiem vai arī strupi izgrūstajiem patskaņiem, viņa nopūtām, par pēkšņo drūmuma un apskaidrotības maiņu viņa sejā. Tad smējās arī Hanno, klusi un dziļi iepriecināts, jo, viens otrā neskatīdamies un viens otram nekā neteikdami, viņi abi tur augšā bija tajās domās, ka šis sprediķis ir diezgan aušīga pļāpāšana, bet patiesais dievkalpojums drīzāk esot tas, ko mācītājs un viņa draudze laikam gan uzskatīja kā piedevu gara pacilātības vairošanai, proti — mūzika.

Jā, mūzikas izpratnes trūkums, kāds valdīja tur lejā baznīcas vidū, starp šiem senatoriem, konsuliem, pilsoņiem, bija tas, kas Piīla kungam mūžīgi darīja raizes, un tieši tādēļ viņš labprāt juta sev līdzās savu mazo skolnieku, kuru tas vismaz klusītēm varēja darīt uzmanīgu uz to, ka tas, ko viņš tikko spēlējis, ir kas sevišķi grūts. Viņš nodevās visdīvainākajiem spēles tehnikas izmēģinājumiem. Viņš bija izstrādājis kādu “ačgārnu imitāciju”, komponējis kādu melodiju, kas, uz priekšu un atpakaļ lasot, bija gluži vienāda, un pēc tam izveidojis to par veselu “vēža gaitā” spēlējamu lugu. Beidzis spēlēt, viņš ar drūmu seju salika rokas klēpī. “Neviens to nepamanīja,” viņš teica, bezcerīgi papurinādams galvu. Un tad čukstēja, kamēr mācītājs Pringsheims sprediķoja:

— Tā bija ačgārna imitācija, Johan. Tu vēl nezini, kas tas ir... tā ir tēmas atdarināšana no gala uz sākumu, no pēdējās nots līdz. pirmajai... kaut kas ļoti grūts. Vēlāk tu uzzināsi, ko nozīmē atdarinājums kādā stingrā muzikālā frāzē... Ar ačgārnībām tevi nekad nemocīšu, es tevi uz to nespiedīšu... To nav vajadzīgs prast. Bet nekad netici tiem, kuri to sauc par niekošanos, kam nav nekādas muzikālas vērtības. Ačgārno gājienu tu atradīsi pie visiem lielajiem komponistiem it visos laikos. Tikai remdenie un viduvējie noliedz tādus mēģinājumus aiz augstprātības. Cilvēkam jābūt pazemīgam, to ievēro, Johan.

1896. gada 15. aprīlī, savā astotajā dzimšanas dienā, Hanno kopā ar māti spēlēja kopā sanākušajai ģimenei kādu mazu viņa paša sacerētu fantāziju, vienkāršu motīvu, kurš viņam bija iepaticies un киш

!

tas bija uztvēris un mazliet izvērtis. Protams, Pfīla kungs, kam viņš to bija uzticējis, atrada tajā daudz ko peļamu.

— Kas tās par teatrālām beigām, Johan? Tās jau nemaz nesader kopā ar pārējo! No sākuma viss ir diezgan kārtīgi, bet kāpēc tu te pēkšņi pārlec no si mažora uz ceturtās pakāpes kvartsekstakordu ar pazeminātu tercu, to es gribētu zināt? Tā ir niekošanās. Un pie tam tu vēl to tremolē. To tu kaut kur esi noklausījies... Kur tu to esi ņēmis? A, es zinu gan. Tu esi par daudz vērīgi klausījies, kad cs tavai mātei spēlēju zināmus sacerējumus. Pārstrādā beigas, bērns, tad tas būs gluži glīts mazs gabaliņš.

Bet tieši šis minora akords un šīs beigas Hanno likās visnozīmīgākās, un viņa mātei tās tā patika, ka pie tām viņi arī palika. Viņa paņēma vijoli, nospēlēja vadmotīvu un tad, kamēr Hanno visu vienkārši atkārtoja, līdz beigām variēja diskantu trīsdesmitdivdaļu pasāžās. Tas saskanēja pavisam lieliski; Hanno aiz laimes noskūpstīja māti, un tā viņi 15. aprīlī uzstājās ar to ģimenes priekšā.

Konsula kundze, Permanēdera kundze, Klotilde, konsuls Krēgers ar kundzi, direktors Veinšenks ar kundzi, kā arī Budenbroku dāmas no Platās ielas un Veihbrota jaunkundze Hanno dzimšanas dienai par godu bija četros ēduši pusdienas pie senatora, un nu viņi sēdēja salonā un klausīdamies vēroja bērnu, kas savā matrožu uzvalciņā sēdēja pie flīģeļa, un svešādi eleganto Gerdu, kura vispirms uz sol stīgas sāka krāšņu kantilēnu un tad ar nevainojamu virtuozitāti ļāva vaļu veseliem plūdiem dzirkstošu un putojošu kadenču. Sudraba stieple ap lociņa kātu mirdzēt mirdzēja gāzes liesmu gaismā.

Hanno, bāls no uztraukuma, pie galda gandrīz nekā nebija varējis ieēst, bet tagad nodošanās savam sacerējumam, kas jau pēc divām minūtēm būs galā, bija tik liela, ka viņš lielā aizgrābtībā aizmirsa visu ap sevi. Mazais melodiskais veidojums bija vairāk harmoniskas nekā ritmiskas dabas, un gluži savāds likās pretstats starp primitīvajiem un bērnišķīgajiem mūzikas paņēmieniem un svarīgo, dedzīgo, gandrīz rafinēto veidu, ar kādu tie tika uzsvērti un pasniegti. Ieslīpi galvu uz priekšu pastiepis, 1 Ianno rūpīgi izcēla katru pārejas toni, un, uz pašas soliņa malas sēdēdams, tad ar pedāli un pārbīdīšanu ikkatru jaunu akordu centās padarīt sevišķi nozīmīgu. Patiesībā, ja mazais Hanno atstāja kādu iespaidu — un ja arī tikai pats uz sevi, — tad tā bija vairāk viņa paša aizrautība nekā spēles emocionalitāte. Kādai gluži vienkāršai melodijai, to svinīgi un lēni akcentēdams, viņš piedeva noslēpumainu un īpatnēju nozīmi. Dažs akords, daža jauna harmonija, dažs iestarpinājums, kuru I lanno nospēlēja, uzacis saraucis, ar augumu izdarīdams augšuptraucošos kustību, pēc tam pārejot klusā izskaņā, ieguva nervozi pārsteidzošu icspaidīgumu... Un nu nāca beigas, šīs Hanno iemīļotās beigas, kas pirmatnējas pacilātības ziņā visam uzlika vainagu. Klusu tin dzidri, vijoles pasāžu aplidots un ievīts, tremolēja minora akorda pianissimo... Tas auga, pieņēmās, lēnām, lēnām kāpa, pieforte Hanno pievienoja disonējošo, uz parnattoņkārtu vedošo do, un, kamēr Stra-divārija vijole viļņojot un skanot ievija arī šo diēzu, viņš kāpināja disonansi ar visu spēku līdz fortissimo. Viņš kavējās ar noslēgumu, viņš vēl taupīja to sev un klausītājiem. Kāds gan būs šis noslēgums, šī brīnišķīga un atsvabinošā iegrimšana si mažorā! Tā būs neizsakāma laime, neizsakāmi salds gandarījums. Miers! Svētlaimība! Debesu valstība!... Vēl ne... vēl ne! Vēl acumirklis nogaidīšanas, vilcināšanās, saspīlējuma, kam vajadzēja kļūt nepanesamam, lai apmierinājums toties būtu saldāks... Vēlreiz, pēdējoreiz izbaudīt šīs smeldzošās, nemierīgas ilgas, šīs visas būtnes alkas, šo pēdējo, krampjaino gribas saspīlējumu, kas tomēr sev vēl liedz piepildījumu un atraisījumu, jo zina: laime ir tikai acumirklis... Hanno augums lēnām saslējās, viņa acis iepletās lielas, lielas, sakniebtās lūpas drebēja, pēkšņi notrīsēdams viņš ievilka caur degunu gaisu... un tad laimes brīdis vairs ilgāk nebija atturams. Tas nāca, nāca pār viņu, un viņš tam vairs nepretojās. Viņa muskuļi atslāba, aiz noguruma un pārmērīga sasprindzinājuma galva noliecās uz pleca, acis aizvērās, un skumjš, gandrīz sāpīgs neizsakāmas laimes pilns smaids rotājās ap viņa lūpām, kamēr ar pedāli un pārbīdīšanu, vijoles pasāžu aplidots un apšalkts, viņa tremolo, kuram tas pievienoja basa pasāžas, pārgāja si mažorā, ātri sasniedza fortissimo un tad, īsi uzbangojot, bez izskaņas notrūka.

Nebija jau iespējams, ka spēle atstātu uz klausītājiem to pašu iespaidu kā uz Hanno. Permanēdera kundze, piemēram, no visa šā apvērsuma nebija sapratusi gluži nekā. Bet bērna smaidus, viņa stāva kustības, mazās mīļotās galviņas svētlaimīgo noslīgšanu uz sāniem, to gan viņa bija redzējusi... un šis skats bija to aizkustinājis līdz pašiem viņas viegli aizkustināmās labsirdības dziļumiem.

— Kā tas zēns spēlē! Kā tas bērns spēlē! — viņa iesaucās, gandrīz raudādama, piesteidzās pie Hanno un apkampa viņu. —Gerda, Tom, tas būs otrs Mocarts, otrs Meijerbērs, otrs.... — Un, trešam tikpat nozīmīgam vārdam trūkstot, kas tai uz vietas neiekrita prātā, viņa apbēra skūpstiem savu brāļadēlu, kurš sēdēja gluži gurds, ar tādām acīm, kas likās nekā neredzam.

— Diezgan, Tonij, diezgan! — senators klusi teica. — Es lūdzu tevi, ko gan tu viņam gribi iestāstīt.

Septītā nodaļa

Tomass Budenbroks savā sirdī nebija apmierināts ar mazā Johana dabu un audzināšanu.

Reiz viņš visām ātri izbiedējamo filistru šaubām par spīti bija pārvedis mājā Gerdu Arnoldscnu, jo bija juties pietiekami stiprs un brīvs, lai, nekaitējot savai pilsoniskajai cieņai, varētu parādīt izsmalcinātāku gaumi, nekā vispār parasts. Un lai nu tagad bērns, šis ilgi veltīgi gaidītais mantinieks, kuram taču ārēji un miesīgi bija daža laba sava tēva ģimenes īpašība, tik pilnīgi piederētu mātei? Vai tiešām viņa dēls, no kura viņš bija cerējis, ka tas reiz ar laimīgāku un drošāku roku turpinās viņa mūžu darbu, vai tiešām tas visai šai apkārtnei, videi, kurā tam jādzīvo un jādarbojas, pat savam tēvam, būs iekšķīgi un pēc dabas svešs?

Gerdas vijole un spēle līdz šim Tomasam bija likusies saskanam ar viņas dīvainajām acīm, kuras tas mīlēja, ar viņas kuplajiem tumšsar-kanīgajiem matiem, un visa viņas īpatnējā āriene tam bija nozīmējusi kairinošu papildinājumu viņas savdabīgajam raksturam; bet tagad, kad bija jāredz, ka kaislība uz mūziku, kas viņam pašam bija gluži sveša, tik agri un līdz pašiem pamatiem pārņem arī viņa dēlu, šī spēle kļuva naidīga vara, kas nostājās starp viņu un bērnu, no kura tas tomēr bija cerējis izaudzināt īstu Budenbroku, stipru cilvēku ar praktisku prātu, ar spēcīgām dziņām pēc varas un panākumiem. Un nervozajā noskaņojumā, kāds viņam bija, tam likās, it kā šī naidīgā vara draudētu padarīt viņu par svešinieku paša mājā.

Viņš nespēja tuvoties mūzikai, kurai nodevās Gerda un šis viņas draugs l’tīla kungs, un Gerda, mākslas jautājumos tik dīvaina un nesavaldīga, padarīja šo tuvošanos vēl grūtāku.

Nekad tas nebūtu domājis, ka mūzikas būtība viņa ģimenei ir tik pilnīgi sveša, kā tagad izrādījās. Viņa vectēvs labprāt bija spēlējis flautu, un viņš pats arvien ar lielu patiku bija klausījies skaistas melodijas, kas pauda vieglu grāciju, lēnas skumjas vai drošu straujumu. Bet, ja viņš patiku par šiem mazajiem mūzikas veidojumiem izteica vārdos, tad varēja sagaidīt, ka Gerda paraustīs plecus un ar līdzcietīgu smaidu pateiks: “Kā tas ir iespējams, mans draugs! Šī melodija taču ir bez jebkādas muzikālās vērtības...”

Viņš ienīda šo muzikālo vērtību, šo vārdu, ar kuru viņam nesaistījās neviens cits jēdziens kā vien salta augstprātība. Viņam gribējās pret to sacelties, kamēr Hanno vēl tuipat sēdēja. Nereti notikās, ka viņš tādos gadījumos ļāva savām jūtām vaļu un iesaucās: “Ak, mīļā, šī mūžīgā "muzikālās vērtības” daudzināšana man liekas stipri uzpūtīga bezgaumība.”

Un viņa tam atbildēja: “Tomas, vienu par visām reizēm, no mūzikas kā no mākslas tu nekad nekā nesapratīsi, lai cik inteliģents tu osi, tu nekad neatzīsi, ka tā man ir kaut kas vairāk nekā izklaidēšanās pēc maltītes un ausu kairināšana. Mūzikā tev trūkst spēju saredzēt banālo, kuru citur it visur tev netrūkst... un tikai šīs spējas dod iespēju saprast mākslu. Cik tev sveša mūzika, to tu vari redzēt jau no tā, ka lava muzikālā gaume nemaz neatbilst tavām pārējām prasībām. Kas lev dara prieku mūzikā! Sājš optimisma gars, kuru tu, ja tas atrastos kādā grāmatā, sašutis vai ērcīgi uzjautrināts, aizsviestu kaktā. Ātra jebkuras tikko radušās vēlēšanās piepildīšanās... Tūlītēja, padevīga, likko sabikstītas gribas apmierināšana... Vai pasaulē gan notiek tā kā skaistā melodijā?... Tas ir sīks ideālisms...”

Viņš saprata Gerdu, viņš saprata, ko viņa teica. Bet savās jūtās viņš nespēja tai sekot, nespēja aptvert, kāpēc melodijas, kas viņu uzjautrina vai aizkustina, nav nekas — un tie mūzikas gabali, kas uz viņu atstāj nepatīkamu un sajukušu iespaidu, ir tik ļoti vērtīgi. Viņš stāvēja pie svētnīcas, no kuras sliekšņa Gerda, nepacietīgi mādama, raidīja viņu atpakaļ... un rūpju pilns viņš tikai noskatījās, kā viņa ar bērnu nozūd šai svētnīcā.

Viņš nelika manīt, kādas raizes tam dara atsvešināšanās no viņa mazā dēla, kura arvien pieauga; bet, ja kļūtu redzams, ka viņš meklē sava bērna labvēlību, tas viņam būtu briesmīgi. Dienā jau viņam atlika maz laika sastapties ar mazo, bet ēdienu reizēs viņš izturējās pret to laipni un draudzīgi, ar mazu uzmundrinošu skarbuma pieskaņu. — Nu, draugs, — viņš teica, pāris reižu papliķēdams tā pakausi un nosēzdamies pie ēdamgalda tam līdzās iepretim sievai. — Kā klājas? Nu ko mēs darījām? Mācījāmies?... Un spēlējām klavieres? Tas ir labi. Tikai ne par daudz, tad mums nebūs vairs nekāda prieka par citu ko un pēc Lieldienām mēs paliksim sēžot! — Neviens muskulis viņa sejā nenorādīja uz to saspīlēto uzmanību, ar kādu tas gaidīja, kā Hanno uzņems viņa apsveikuma vārdus, kā viņš uz tiem atbildēs; nekas nerādīja, ka viņam iekšā viss sāpīgi saraujas, kad bērns tikai kautri paskatījās uz viņa pusi ar savām zeltaini brūnajām, tumšo loku ietvertajām acīm, skatienu līdz viņa sejai nepaceldams, — un mēmi noliecās pār savu šķīvi.

Būtu bezjēdzīgi pievērst uzmanību šai bērnišķīgajai kautrībai. Kopā esot, klusuma brīžos, varbūt pa to laiku, kamēr pārmainīja traukus, viņa pienākums bija kādu brīdi ar zēnu nodarboties, to mazliet pārbaudīt, uzmundrināt tā praktisko prātu... Cik iedzīvotāju ir pilsētā? Kādas ielas ved noTrāves augšā uz pilsētu? Kā sauc veikalam piederošās noliktavas? Tas bija jāpasaka ātri un droši, bet Hanno cieta klusu.

Ne jau aiz spītības pret savu tēvu, ne jau lai viņu sāpinātu, liet iedzīvotāji, ielas un pat noliktavas, kuri parastos apstākļos viņam bija bezgala vienaldzīgi, kā pārbaudes priekšmeti iedvesa briesmīgu nepatiku. Ja arī viņš pirms tam bija bijis gluži ņiprs, varbūt pat sarunājies ar tēvu, taču, tiklīdz saruna pieņēma pārbaudījuma raksturu, puisēna labais garastāvoklis uzreiz bija pagalam un viņam nebija vairs ne mazākā gribasspēka. Acis tam aizmiglojās, lūpas bailīgi sarāvās, un vienīgais, ko viņš juta, bija sāpīga nožēla, ka tēvs, kuram taču vajadzēja zināt, ka tādi mēģinājumi ne pie kā laba neved, atkal ir tik neuzmanīgs un samaitā sev un citiem pusdienas. Ar asarām acīs viņš raudzījās savā šķīvī. Ida piegrūda viņam un čukstēja... Ielas, noliktavas. Ak, tas taču bija veltīgi, gluži veltīgi! Ida pārprata viņu. Viņš tīri labi zināja vārdus, vismaz daļu no tiem, un tik viegli būtu bijis kaut daļēji izpildīt tēva vēlēšanos, ja vien viņš to varētu, ja viņu nekavētu kaut kas nepārv arami bēdīgs... Ass vārds, piesitiens ar dakšiņu uz nažu galdiņa no tēva puses lika viņam satrūkties. Hanno paskatījās uz māti un īdu un mēģināja runāt, bet jau pie pirmajām skaņām viņš sāka elsot.

— Pietiek! — senators dusmīgi uzsauca. — Paliec mierā! Es nekā vairs negribu dzirdēt! Manis dēļ nesaki nekā! Manis dēļ paliec muļķis un sēdi, ne vārda nerunādams, visu savu mūžu! — Un pusdienas beidzās nepatīkamā klusumā.

Bet šis sapņainais vājums, šī raudāšana, šis pilnīgais spara un enerģijas trūkums bija punkts, kam senators pieķērās, kad tas cēla ierunas pret I lanno kaislīgo nodarbošanos ar mūziku.

Hanno veselība vienmēr bija bijusi vārīga. Sevišķi viņa zobi no laika gala bija par iemeslu dažādiem sāpīgiem traucējumiem un grūtībām. Piena zobu iznākšana, savienota ar karstumiem un krampjiem, tikko nebija viņam maksājusi dzīvību, arī vēlāk viņa smaganas ļoti bieži iekaisa un tajās sametās augoņi, ko Jungmaņa jaunkundze mēdza pārdurt ar kniepadatu, kad tie bija izčūlājuši. Tagad, zobu maiņas laikā, mokas bija vēl lielākas. Dažreiz sāpes bija tik lielas, ka Hanno nespēja tās panest un pavadīja veselas naktis bez. miega, klusi vaidēdams un raudādams vieglā drudzī, kuram cita cēloņa nebija kā vienīgi sāpes. Viņa zobi, kas no ārienes izskatījās tikpat skaisti un balti kā mātei, bija ļoti mīksti un trausli, auga greizi, spieda cits citu laukā, un, lai visām šīm nelaimēm būtu līdzēts, mazajam Johanam bija jāredz ienākam savā dzīvē kāds briesmīgs cilvēks: tas bija Brehta kungs, zobārsts Brehts no Dzirnavu ielas...

Jau šā vīra vārds vien nejauki atgādināja skaņas, kādas rodas, kad no žokļa ar vilkšanu, apkārtgriešanu un uz augšu celšanu izlauž zobu saknes, un lika Hanno sirdij sarauties bailēs, kādas tas sajuta, kad viņš iepretim Idai Jungmanei sarāvies sēdēja Brehta kunga uzgaidāmajā e.iabā atzveltnes krēslā un, ieelpodams šo telpu aso gaisu, apskatīja ilustrētos žurnālus, kamēr zobārsts ar savu tikpat pieklājīgo, kā šausmas modinošo “lūdzu” parādījās operāciju istabas durvīs.

Viens pievilkšanas spēks, viens kairinošs jaukums tomēr bija šajā uzgaidāmajā istabā, tas bija stalts, košs papagailis ar dzēlīgām, mazām actiņām, kurš sēdēja kaktā savā misiņa būri un nez kāda iemesla pēc Inja nosaukts par Jāzepu. Niknā vecas sievas balsī tas mēdza uzsaukt: "Sēdieties... Vienu acumirkli...”— un, lai gan šajos apstākļos tas .kaitēja kā briesmīgs izsmiekls, Hanno Budenbroks tomēr pieķērās papagailim ar mīlestību, sajauktu ar šausmām. Papagailis.... Liels, i.iibs putns, ko sauca par Jāzepu un kas mācēja runāt! Vai tas nebija izbēdzis no apburtā meža, par kuru Ida mājā lasīja viņam no Grimmu pasaciņām? Arī to "lūdzu”, ar kādu Brehta kungs mēdza atvērt durvis, Jāzeps atkārtoja neatlaidīgi, un tā notika, ka gluži dīvainā kārtā bija smaidot jāieiet operāciju istabā un jāapsēžas lielajā, atbaidoši veidotajā krēslā pie loga, līdzās kājminamai mašīnai.

Kas attiecās uz Brehta kungu pašu, tas izskatījās gluži līdzīgs Jāzepam, viņa deguns, tikpat ciets un ass kā papagaiļa knābis, bija saliecies virs iesirmajām melnajām ūsām. Tas ļaunākais un patiesi šausmīgais pie viņa bija tas, ka viņš bija nervozs un pats nepanesa tās mokas, kādas viņam pēc sava amata bija jānodara citiem.

— Mums zobs būs jāizrauj, jaunkundz, — viņš pateica Idai Jungmanei, pats nobālēdams. Jo, kad 1 lanno. gluži gurds, aukstos sviedros, ar nedabiski lielām acīm, galīgi nespējīgs pretoties, nespējīgs bēgt, ar tādu sajūtu, kas ne ar ko neatšķīrās no nāvei nolemta noziedznieka sajūtas, redzēja Brehta kungu ar knaiblēm piedurknē sev tuvojamies, viņš nevarēja nepamanīt, ka uz zobārsta kailās pieres lāso sviedru piles un ka arī viņa mute ir bailēs savilkta... Un, kad pretīgā procedūra bija garām un Hanno, bāls, drebēdams, ar asaru pilnām acīm un pārvērstu seju, izspļāva no mutes asinis zilajā traukā sev blakus, arī Brehta kungam uz brīdi vajadzēja kaut kur apsēsties, noslaucīt sev pieri un iedzert malku ūdens...

Mazajam Johanam apgalvoja, ka šis vīrs darot viņam daudz laba un pasargājot viņu no vēl daudz lielākām sāpēm, bet, kad Hanno tās mokas, ko sagādāja Brehta kungs, salīdzināja ar taustāmo labumu, par kādu tas viņam varēja pateikties, tad pirmās bija tādā pārsvarā, ka viņš visus šos apciemojumus Dzirnavu ielā uzskatīja par visļaunāko no visām veltīgajām mokām. Gaidāmo gudrības zobu dēļ, kuriem reiz vajadzēs iznākt, bija jārauj ārā četri dzerokļi, kuri, balti, skaisti un vēl pilnīgi veseli, tikko bija izauguši, un, tā kā bērnu negribēja pārpūlēt, tad tas vilkās četras nedēļas. Kas tas bija par laiku! Šīs ilgās mokas, kad bailes par nākamo jau sākās, pirms vēl bija pārgājis nogurums pēc pārciestā, — tas bija par daudz. Kad pēdējais zobs bija izrauts, Hanno astoņas dienas sagulēja slims vienīgi aiz paguruma.

Vispār šīs grūtības ar zobiem atstāja iespaidu ne vien uz viņa garastāvokli, bet arī uz atsevišķu orgānu darbību. Traucējumi košļāšanā arvien bija savienoti ar nekārtībām gremošanā un pat ar drudzi, un šīs kuņģa nelaimes savukārt bija cēlonis pastiprinātas vai pavājinātas sirdsdarbības lēkmēm un reiboņiem. Turklāt vēl visu laiku tādā pašā vai pat pastiprinātā veidā nemitējās savādās ciešanas, kuras doktors Grābovs apzīmēja par "pavor nocturnus Nepagāja gandrīz neviena nakts, kad mazais Johans divas vai trīs reizes nebūtu uztrūcies un, rokas lauzīdams, ar nepanesamu baiļu izpausmi nesauktu, lai viņu žēlo, lai nāk tam palīgā, it kā viņš degtu, it kā viņu gribētu nožņaugt, it kā notiktu kaut kas neizsakāmi šausmīgs... Nākamajā rītā viņš vairs no visa tā nekā neatcerējās. Doktors Grābovs ieteica, lai vakaros dod tam melleņu sulu pret šo vainu, bet tas nekā nepalīdzēja.

Traucējumi Hanno organismā, sāpes, ko viņš pārcieta, nepagāja bez sekām, tie izraisīja viņā nopietnu, pāragru prāta attīstību, kuru dēvē par vecīgumu, un, ja arī tas smalkjūtīgi tika apslēpts un parādījās tikai gluži neuzbāzīgā veidā, tad tomēr šad un tad izpaudās kā skumja pārākuma apziņa...

— Kā tev klājas, Hanno? — mēdza jautāt kāds no viņa tuviniekiem, viņa vecmāmuļa, Budenbroku dāmas no Platās ielas... un maza rezignēta mutes savilkšana uz augšu, plecu paraustīšana zem zilās matrožu apkakles bija visa atbilde.

— Vai tu labprāt ej skolā?

— Nē, — 1 lanno mierīgi atbildēja arto vaļsirdību, kas, nopietnākas lietas vērā ņemdama, neatrod par vajadzīgu melot šādos gadījumos.

— Nē? Ak! Bet tev taču jāmācās rakstīt, rēķināt, lasīt...

— Un tā tālāk, — mazais Johans piebilda.

Nē, viņš negāja labprāt uz šo veco skolu. Šo kādreizējo klostera skolu ar krusta ejām un gotiski velvētajām klases istabām. Izpalikšana slimības dēļ un pilnīgā neuzmanība stundās, kad viņa domas kavējās pie kāda harmoniska skaņu savienojuma vai kāda mūzikas gabala vēl neapjaustiem brīnumiem, kuru tas bija dzirdējis no mātes un no Pfīla kunga, protams, nesekmēja viņa zināšanas, un palīgskolotāji un semināristi, kuri viņu mācīja zemākajās klasēs un kuru sabiedriski pakļauto stāvokli, garīgo nospiestību un ārējo netīrību viņš redzēja [45]

un izjuta, iedvesa viņā līdz ar bailēm no soda arī slepenu nicināšanu. Rēķināšanas skolotājs lītge, mazs večuks melnos taukainos svārkos, kurš jau nelaiķa Marccla Stengc|a laikā bija darbojies šajā mācību iestādē un kurš neiespējamā veidā pats sevī šķielēja, ko tas mēģināja labot ar briļļu stikliem, tik apaļiem un bieziem kā kuģa lūkas, — šis lītge katrā stundā atgādināja Johanam, cik čakls un apķērīgs rēķināšanā vienmēr bijis viņa tēvs... Nemitīgas stipras klepus lēkmes spieda lītgi nogānīt katedras grīdu ar savām krēpām.

Hanno attiecības pret saviem mazajiem biedriem vispār bija gluži vēsas un pilnīgi ārējas dabas; tikai ar vienu no tiem jau no pirmajām skolas dienām to saistīja ciešākas saites, un tas bija dižciltīgu vecāku bērns, taču ar pavisam nolaistu ārieni, kāds grāfs Melns, vārdā Kajs.

Tas bija zēns 1 lanno augumā, ģērbts nevis kā 1 lanno dāņu matroža uzvalkā, bet gan nabadzīgās nenoteiktas krāsas drēbēs, kurām vietvietām trūka pa pogai un sēžamvietā bija liels ielāps. Viņa rokas, kas līda laukā no īsajām piedurknēm, bija nemainīgā gaiši pelēkā krāsā un likās apskapstējušas ar putekļiem un zemi, bet tās bija šauras un smalki veidotas, ar gariem pirkstiem un smailiem nagu galiem. Un ar šīm rokām saderēja galva; lai gan nekopta, nesukāta un ne visai tīra, tā no dabas bija apveltīta ar visām tīras un dižas rases iezīmēm. Pavirši vidū pāršķirtie sarkanīgi gaišie mati bija atglausti no pieres, baltas kā alabastrs, zem kuras dziļi un asi mirdzēja gaišzilas acis. Vaigu kauli bija mazliet izspiedušies, un plānais, palīkais deguns ar smalkajām nāsīm, tāpat kā mute ar mazliet uzrauto augšlūpu, jau tagad bija visai raksturīgi veidoti.

Hanno Budenbroks mazo grāfu pāris reižu bija pavirši redzējis jau pirms skolas sākšanās, tas nolika pastaigājoties, kad vīni abi ar īdu ziemeļpusē bija izgājuši aiz pilsētas vārtiem. Tur, tālu ārā, šaipus pirmā ciema, bija kādas nelielas lauku mājas, mazs, gandrīz nevērtīgs īpašums, kam vispār nemaz nebija nosaukuma. Uzmetot tam skatienu, atmiņā palika mēslu kaudze, dažas vistas, suņu būda un nožēlojama maza ēciņa ar zemu, sarkanu jumtu. Tas bija kungu nams, un tur dzīvoja Kaja tēvs, grāfs Ebcrhards Melns.

Viņš bija savādnieks, kuru reti kāds dabūja redzēt un kurš, nodarbodamies ar vistu, suņu un sakņu audzēšanu, no visas pasaules nošķīries, dzīvoja savā nabadzīgajā mājā, — liels vīrs stulmu zābakos, zaļā pusvilnas kamzolī, ar kailu galvvidu, milzīgu, sirmu pasaku Rībecāla bārdu, ar jājamo pātagu rokā, lai gan viņam zirga nemaz nebija, un monokli, iespiestu acī zem kuplās uzacs. Izņemot viņu un viņa dēlu, visā apkārtnē tālu jo tālu vairs nebija neviena grāfa Melna. Agrāk bagātās, varenās un lepnās cilts zari pamazām bija nokaltuši, iznīkuši un sakrituši pīš|os, un tikai kāda mazā Kaja krustmāte, ar kuru viņa tēvs tomēr nesarakstījās, bija vēl pie dzīvības. Viņa rakstīja romānus ģimenes žurnāliem, ko iespieda ar kādu dīvainu izdomātu vārdu. Kas attiecās uz grāfu Ēbcrhardu, tad ļaudis atcerējās, ka viņš, lai pasargātos no visiem traucējošiem pieprasījumiem, piedāvājumiem un ubagiem, ilgāku laiku pēc tam, kad bija iesācis dzīvot miteklī aiz pilsētas vārtiem, turēja pie savām zemajām namdurvīm izkārtni, uz kuras bija lasāms: “Še dzīvo grāfs Melns gluži viens, tam nevajag nekā, tas nepērk nekā un nedāvina nevienam nekā.” Kad izkārtne bija panākusi savu nolūku un neviens grāfu vairs neapgrūtināja, viņš to atkal noņēma.

Bez mātes — jo grāfiene bija mirusi, viņu dzemdējot, un saimniecību vadīja kāda vecāka sieviete — mazais Kajs bija uzaudzis še savvaļā kā meža zvēriņš starp vistām un suņiem, un še — no tālienes un ar lielām bailēm — viņu bija redzējis Hanno Budenbroks, kad Kajs kā trusītis lēkāja apkārt pa kāpostiem, plosījās ar kucēniem un ar savu kūleņošanu biedēja vistas.

Skolā viņu no jauna sastopot, Hanno bailes no mazā grāfa mežonīgā izskata gan vēl nebija pārgājušas. Bet pēc īsa laika kāds pareizs instinkts bija licis viņam cauri nekoptajai čaulai saskatīt balto pieri, plānās lūpas un iegarenās gaišzilās acis, kas raudzījās ar savādu dusmīgu atturību, un Hanno pārņēma dziļas simpātijas tieši pret šo biedru atšķirībā no visiem citiem. Tomēr viņš bija pārāk kautrīgs, lai tam rastos drosme meklēt draudzību, un, ja nebūtu mazā Kaja nebēdīgās iniciatīvas, viņi droši vien paliktu viens otram sveši. Jā, lielā dedzība, ar kādu Kajs viņam tuvojās, mazo Johanu no sākuma pat bija atbaidījusi. Šis mazais nekoptais zeņķis bija tik dedzīgi, ar tādu strauju vīrišķību centies iegūt kalsnā, eleganti ģērbtā I lanno labvēlību, ka tam neviens nebūtu varējis pretoties.

Viņš gan nevarēja tam palīdzēt mācībās, jo tā nevaldāmam, brīvi apkārtklīstošam garam vienreiz viens bija tikpat pretīgs kā sapņaini izklaidīgajam mazajam Budenbrokam, bet viņš bija to apdāvinājis ar visu, kas tam piederēja, — ar stikla bumbiņām, koka ripuļiem un pat mazu, saliektu skārda pistoli, lai gan tas bija labākais, kas viņam piederēja... Roku rokā ar I lanno starpbrīžos viņš tam bija stāstījis par savām mājām, par jaunajiem suņiem un vistām un pēc stundām, lai gan Ida Jungmane ar sviestmaižu paciņu rokā sagaidīja savu audzēkni pie skolas durvīm, lai vestu to pastaigāties, Kajs pavadīja viņu, cik tālu vien iespējams. Tad viņš dabūja zināt, ka mazo Budenbroku mājā sauc par Hanno, tūliņ piesavinājās šo mīlināmo vārdu, lai savu draugu nekad vairs citādi nesauktu.

Kādā dienā viņš bija uzstājies, lai Hanno dzirnavu dambja vietā nāk pastaigāties līdz viņa tēva mājai, apskatīt jaunpiedzimušās jūrascūciņas, un Jungmaņa jaunkundze beidzot bija padevusies abu zēnu lūgumam. Viņi bija aizgājuši līdz grāfa miteklim, apskatījuši mēslu gubu, saknes, suņus, vistas un jūrascūciņas un beidzot bija pat iegājuši namā, kur zemā, garā telpā ar klona grīdu grāfs Ēberhards, īsta stūrgalvīga vientuļa paraugs, bija sēdējis pie masīva zemnieku galda un lasījis, īgni uzprasīdams, ko viņi vēloties...

Ida Jungmane nebija vairs pierunājama šo apciemojumu atkārtot, viņa bija noteikusi, —ja abi gribot būt kopā, lai Kajs labāk apmeklējot Hanno, un tā mazais grāfs pirmoreiz ar patiesu apbrīnu, bet bez jebkādām bailēm ienāca sava drauga tēva krāšņajā namā. No tās reizes viņš bija ieradies bieži un arvien biežāk, un nu vienīgi dziļš sniegs ziemā varēja aizkavēt viņu pēcpusdienā vēl otrreiz mērot tālo ceļu, lai pāris stundu pavadītu pie Hanno Budenbroka.

Viņi sēdēja lielajā bērnistabā otrajā stāvā un gatavoja skolas uzdevumus. Tur bija atrisināmi gari rēķinu uzdevumi, kur pēc tam, kad abas šīfera tāfeles puses bija pierakstītas ar saskaitīšanas, atņemšanas, reizināšanas un dalīšanas darbībām, galu galā vienkārši vajadzēja iznākt nullei, un, ja ne, tad kaut kur bija iezagusies kļūda, ko vajadzēja meklēt un meklēt, kamēr šis ļaunais kukainis bija atrasts un iznīcināts; labi vēl, ja tas neslēpās kaut kur pārak augstu, jo citādi viss bija jāraksta vēlreiz no jauna. Tālāk bija jānodarbojas ar vācu gramatiku, bija jāapgūst māksla darināt salīdzināmās pakāpes un ļoti tīri un glīti stabiņā viens zem otra jāuzraksta prātojumi, līdzīgi šim: “Rags ir caurspīdīgs, stikls ir caurspīdīgāks, gaiss ir viscaurspīdīgākais.” Pēc tam bija jāķeras pie diktātu burtnīcas un jāanalizē tamlīdzīgi teikumi: “Mūsu Hedviga gan ir ļoti paklausīga, bet gružus uz grīdas tā nekad kārtīgi nesaslauka kopā." Šis ļaunprātīgais teikums, pilns zemūdens klinšu un lamatu, bija ticis nodiktēts tajā cerībā, ka skolnieki nesaliks visur vajadzīgās garumzīmes un galotnes, — tas arī bija noticis, un tāpēc nu bija jāraksta kļūdu labojums. Bet, kad viss bija sagatavots, tad zēni salika grāmatas somās un, apsēdušies uz palodzes, klausījās, ko Ida lasīja tiem priekšā.

Šī labā dvēsele lasīja par nabaga malkascirtēja bērniem, par vīru, kas gājis baiļu meklēt, par Īkstīti, par princesi un varžu ķēniņu — dziļā, pacietīgā balsī, ar puspievērtām acīm, jo visas pasaciņas, kuras tā savā mūžā tik bieži bija lasījusi, viņa skaitīja gandrīz no galvas, pie tam gluži mehāniski ar apslapētu pirkstu pāršķirdama lapas.

Bet šis laika kavēklis pamodināja mazajā Kājā dziņu arī pašam darboties līdz, veidot un darīt to pašu, ko darīja grāmatā, kā arī pašam kaut ko stāstīt, kas bija jo vēlamāk tādēļ, ka iespiestās pasaciņas pamazām visas jau bija zināmas un arī Idai pa reizei vajadzēja mazliet atpūsties. Sākumā Kaja stāsti bija īsi un vienkārši, bet tad kļuva drošāki un sarežģītāki un interesantāki tādā ziņā, ka vairs nebija pilnīgi no gaisa tverti, bet, balstīdamies uz īstenību, parādīja to savādā un noslēpumainā gaismā... Sevišķi labprāt Hanno klausījās stāstā par kādu ļaunu un briesmīgi varenu burvi, kurš kādu skaistu un ļoti apdāvinātu princi, vārdā Jāzepu, turot sagūstītu raiba putna izskatā un visus cilvēkus mokot ar savām ļaunajām mākslām. Bet kaut kur tālumā jau augot izredzētais, kas neuzvarama suņu, vistu un jūrascūciņu karaspēka priekšgalā drošsirdīgi dosies karā pret burvi un ar zobenu atbrīvos no tā princi, kā arī visu pasauli, bet sevišķi Hanno Budenbroku. Tad Jāzeps, brīvs un no burvības atsvabināts, atgriezīsies savā valstī, kļūs par ķēniņu un iecels Hanno un arī Kāju ļoti augstos goda amatos.

Senatoram Budenbrokam, kas šad tad, caur bērnu istabu iedams, redzēja abus draugus kopā, nebija pret šo draudzību nekā ko iebilst, jo tūliņ varēja redzēt, ka tie abi viens uz otru atstāj labu iespaidu. 1 lanno darīja Kāju lēnāku, rāmāku, gandrīz varētu teikt, smalkāku; zēns, kurš viņu mīlēja, kurš apbrīnoja viņa baltās rokas, tam par prieku ļāvās, lai Ida Jungmanc apstrādā arī viņa rokas ar birsti un ziepēm. Un, ja Hanno savukārt mantoja no mazā grāfa mazliet vairāk spirgtuma un straujuma, tad to varēja apsveikt tikai ar prieku, jo senators Budenbroks gluži labi redzēja, ka pastāvīgā sieviešu uzraudzība, kādā zēns atradās, nemaz nav piemērota, lai pamudinātu un attīstītu viņā vīrišķīgas īpašības.

Ilgāk nekā trīs gadu desmitus Budenbrokiem nokalpojušās labās īdas Jungmanes uzticība un padevība nebija ar zeltu atsverama. Jau iepriekšējo paaudzi tā bija kopusi un lolojusi ar uzupurēšanos, bet Hanno viņa nēsāja uz rokām, pilnīgi ietīstot savā gādībā un rūpībā, tā mīlēja viņu kā elku, nonākdama dažkārt līdz galīgam absurdam savā nesatricināmajā ticībā viņa privileģētajam un ārkārtējam stāvoklim pasaulē. Ja runa bija par viņu, tā spēja būt apbrīnojami, dažbrīd pat nepatīkami nekautrīga. Iepērkoties konditorejā, viņa, piemēram, nekad nepalaida garām izdevību gluži nekaunīgi ieķert roku izstādītajos traukos, lai pasniegtu Hanno vienu vai otru saldumu, par kuru tā nesamaksāja, —jo vai tas īpašniekam gluži vienkārši nebija pagodinājums? Un pie kāda skatloga, kuru bija apstājuši ļaudis, viņa tūliņ laipni, bet noteikti savā rietumprūšu dialektā uzstājās, lai dod vietu viņas audzēknim. Jā, īdas Jungmanes acīs viņš bija kaut kas tik sevišķs, ka tā nekad nevienu bērnu neturēja par cienīgu diezgan, lai

ar viņu draudzētos. Kas attiecas uz mazo Kāju, tad puisēnu abpusējās simpātijas bija spēcīgākas par viņas neuzticību; arī grāfa vārds bija darījis iespaidu. Bet, ja uz Dzirnavu dambja, kur tā ar Hanno parasti apsēdās, viņiem tuvojās citi bērni ar savām pavadonēm, Jungmaņa jaunkundze gandrīz tūliņ uz vielas piecēlās un, aizbildinādamās vai nu ar vēlumu. vai caurvēju, devās projām. Paskaidrojums, kādu tā sniedza mazajam Johanam, varēja viņā modināt domas, ka visi viņa vecuma biedri ir skrofulozi un ar sliktām asinīm — tikai viņš vien ne. Tas, protams, nespēja veicināt viņā uzticību cilvēkiem un drosmi, kuras tam jau tāpat trūka.

Senatoram Budenbrokam šie sīkumi nebija zināmi, bet tas redzēja, ka dēla attīstība kā viņa rakstura, tā arī ārējo iespaidu dē| pagaidām nemaz neiet tādā virzienā, kā viņš to būtu vēlējies. Ja viņš varētu audzināšanu pārņemt savās rokās, ik dienas un ik stundas ietekmēt dēla raksturu!

Bet tam viņam trūka laika un viņš ar sāpēm redzēja, ka atsevišķie mēģinājumi šajā virzienā diemžēl neizdodas un padara attiecības starp tēvu un bērnu vēl svešākas un aukstākas. Viņš iztēlojās cilvēku, pēc kura tas savu dēlu būtu gribējis veidot: tas bija 1 lanno vecvectēvs, kādu senators pats to bija pazinis kā bērns, — vīrs ar gaišu galvu, sirsnīgs, vienkāršs, humora pilns un stiprs... Vai tāds nevarētu kļūt viņa dēls? Vai tas ir neiespējami?... Kāpēc gan?... Ja viņš vismaz varētu nomākt un izskaust šo mūziku, kas dēlu atsvešina no praktiskās dzīves, arī zēna veselībai tā droši vien kaitē, jo paņem viņa gara spēkus! Vai Hanno sapņainums bieži vien jau nelīdzinās pilnīgai bezspēcībai?

Kādā pēcpusdienā, nepilnu stundu pirms pusdienām, kuras ēda četros, Hanno viens pats bija nokāpis otrajā stāvā. Kādu laiku tas vingrinājās uz flīģeļa un pēc tam pakavējās dzīvojamā istabā, nekā nedarīdams. Pusguļus atlaidies uz kušetes, viņš knibinājās ap jūrnieku mezglu sev uz krūtīm, tad viņa acis, gan nekā nemeklēdamas, pagriezās sāņus, un viņš ieraudzīja uz savas mātes glītā rieksta koka rakstāmgaldiņa mapi ar dzimtas papīriem. Atspiedis elkoni pagalvja polsterējumā un zodu rokā, viņš kādu brīdi aplūkoja to no tālienes. Bez Šaubām, tēvs šodien pēc otrajām brokastīm bija ar šiem papīriem nodarbojies un atstājis, domādams atgriezties pie tiem vēlāk. Daži no tiem bija vēl mapē, un uz ārā izņemtajām vaļējām lapām pagaidām bija uzlikts smags metāla lineāls, lielā burtnīca ar zelta malām bija atvērta.

1 lanno laiski nošļūca no kušetes un piegāja pie rakstāmgalda. Burtnīca bija atvērta tajā vietā, kur vairāku viņa senču un pašās beigās tēva rokrakstā ietvaros un ailēs bija pārskatāmi sakārtots viss Budenbroku

ciltskoks. Ar celi uz rakstāmgalda uzmeties, mīkstiem, gaišbrūniem vijīgiem matiem klāto galvu pret delnu atspiedis, Hanno gluži vienaldzīgi no sāniem, ar gurdi kritisku un mazliet nievājošu nopietnību aplūkoja manuskriptu, ar brīvo roku rotādamies ar mātes spalvaskātu, kas bija darināts pa pusei no zelta un pa pusei no melnkoka. Viņa acis pārslīdēja pār visiem šiem vīriešu un sieviešu vārdiem, kuri tur stāvēja cits citam līdzās un cits zem cita, pa daļai ar vecmodīgiem āķiem vai ar slaidi izlocītiem līkumiem izraibinātā rakstā, kam tinte bija dzeltenīgi izbalējusi vai izplūdusi un melna, ar pielipušiem zelta susināmo smilšu graudiņiem... Viņš izlasīja tos un beidzot tēva sīkajā, steidzīgi pār papīru slīdošajā rakstā zem savu vecāku vārdiem arī pats savu vārdu — Justs Johans Kaspars, dz. 1861. gada 15. aprīlī, — un tas viņam likās mazliet jocīgi. Tad viņš mazliet atliecās atpakaļ, paņēma ar nevērīgu kustību rokā lineālu un spalvu un, palicis lineālu zem sava vārda, vēlreiz pārlaida acis pār visu šo ģenealoģisko jucekli; pēc tam ar mierīgu seju un gluži neapzinātu rūpību mehāniski un sapņaini uzvilka skaistu dubultsvītru šķērsām pār visu lapu, augšējo līniju mazliet resnāku nekā apakšējo, gluži tā, kā viņam bija jāizrotā ikviena lapa viņa rēķinu burtnīcā... Tad viņš mirkli it kā pārbaudīdams pašķieba galvu uz sāniem un novērsās.

Pēc ēšanas senators piesauca viņu pie sevis un, uzacis saraucis, noprasīja:

— Kas tas ir? Kā tās gadījās? Vai tu to esi darījis?

Hanno vajadzēja mirkli apdomāties, vai viņš to ir darījis, un tad nedroši un bailīgi viņš pateica:

— Jā.

— Ko tas nozīmē? Kas ar tevi ir? Atbildi! Kā tev tāda nelietība varēja ienākt prātā! —senators iesaucās, iesizdams ar viegli sarullēto burtnīcu Hanno pa vaigu.

Un mazais Johans, atpakaļ kāpdamies, roku pie vaiga pacēlis, stostījās:

— Es domāju... cs domāju... ka vairāk nekas nenāks...

Astotā nodaļa

Ceturtdienās, kad ģimene starp Dievu tēliem, kas mierīgi smaidīja no tapetēm, sēdēja pie maltītes, nesen bija radusies jauna ļoti nopietna sarunu viela, kas Platās ielas Budenbroku dāmu sejas padarīja auksti atturīgas, bet Permanēdera kundzes vaibstus un kustības ārkārtīgi satrauktus. Viņa runāja, galvu atpakaļ atmetusi, abas rokas reizē vai nu uz augšu paceldama, vai uz priekšu izstiepdama, ar dusmām, ar sašutumu, ar patiesu dziļi izjustu sašutumu. Viņa pārlēca no viena nolikuma šajā gadījumā uz vispārējiem slēdzieniem, runāja par sliktiem cilvēkiem vispār un nervozi, ar sausu klepu, ko izraisīja viņas kuņģa vājums, savā rīkles gala balsī, kāda tai bija, kad viņa dusmojās, izgrūda kā taures skaņas mazus īgnus izsaucienus, kuri izklausījās apmēram kā “Asaru Trīškel”, “Grīnlihs!”, “Permanēders!”... Visdīvainākais tomēr bija jaunais sauciens, kas bija nācis klāt un ko viņa izrunāja ar neaprakstāmu nicīgumu un naidu. Tas skanēja: “Prokurors!”

Bet, kael, novēlojies kā arvien, jo bija apkrauts ar darīšanām, dūres vicinādams un jo līgani savu vizītsvārku iežņaugtajā vidū šūpodamies, uz savu vietu gāja direktors Hugo Vcinšcnks, mazliet izaicinoši pastiepis apakšlūpu zem plānajām Ūsiņām, tad valodas apklusa un pie galda iestājās nepatīkams, nomācošs klusums, līdz beidzot senators palīdzēja visiem pārvarēt samulsumu, starp citu it kā par kādām veikala darīšanām apjautādamies par pašreizējo stāvokli. Un llūgo Veinšenks atbildēja, ka viss norit ļoti labi, norit tā, kā tas citādi nemaz nevar būt, lieliski... Un tad viegli un jautri sāka runāt par ko citu. Viņš bija daudz mundrāks nekā agrāk, šaudīja visapkārt acis ar tādu kā nesavaldīgu brašumu un nezin cik reižu apjautājās, kā klājas Gerdas Budenbrokas vijolei, lai gan atbildi nesaņēma. Vispār viņš runāja daudz un moži, nepatīkami bija tikai tas, ka viņš savā pārliecīgi jautrajā omā ne ikreiz apsvēra vārdus un šur un tur iepina tādus izteicienus, kas še nemaz nebija vietā. Vienā no viņa anekdotēm, piemēram, bija runa par to, ka aukle slikti ietekmējusi viņai uzticētā bērna veselību, jo tai pašai arvien bijis uzpūsts vēders; viņš, bez šaubām, iedomājās, ka sagādā jautrību, notēlojot mājas ārstu, kas esot saucis: “Kas te tā smird! Kas tas ir, kas te tā smird!” — un vai nu nemaz, vai tikai tad, kad jau bija par vēlu, pamanīja, ka viņa sieva stipri nosarkusi, ka konsula kundze, Tomass un Gerda sēž nepakustēdamies, bet Budenbroku dāmas saskatās ar caururbjošiem skatieniem un ka pat Rīkhene Zēverina galda lejasgalā izskatās aizvainota un vienīgi vecais konsuls Krēgers klusu iesprauslājas...

Kas tad bija noticis direktoram Veinšenkam? Šim nopietnajam, darbīgajam un kodolīgajam vīram, šim vīram, kas bija atrāvies no sabiedriskās dzīves un ar sīkstu pienākuma apziņu nodevās tikai savam darbam, — šim vīram pārmeta, ka viņš nevis vienreiz, bet vairākkārt izdarījis smagus pārkāpumus, jā, viņš bija iesūdzēts, iesūdzēts tiesā, ka vairākas reizes pielietojis kādu veikalisku paņēmienu, kas esot ne vien šaubīgs, bet atzīstams par netīru un noziedzīgu, un nu pret viņu bija ievadīta prāva, kuras iznākumu nevarēja paredzēt! — Par ko viņu apvainoja? Dažādās vietās bija notikuši ugunsgrēki, lielas degšanas, kas sabiedrībai, kurā eietušie bija apdrošināti, būtu maksājis milzīgas summas. Bet direktors Veinšenks, ievācis ar saviem aģentiem ātras un tiešas ziņas nelaimes vietās, tātad apzinīgā krāpšanas nolūkā, bija izdarījis pārapdrošināšanu citā sabiedrībā, sagādādams tai zaudējumus. Tagad lieta bija nodota prokuroram, doktoram Hāgcnštrēmam.

— Tomas, — konsula kundze vienatnē vaicāja savam dēlam, — es tevi lūdzu... es nekā nesaprotu. Ko lai es par to domāju?

Un viņš atbildēja:

Jā, mīļo māt... Ko par to lietu lai saka! Ka viss ir noticis pareizi, par to diemžēl jāšaubās. Bet, ka Veinšenks tik lielā mērā būtu vainīgs, kā dažs grib to nomelnot, to es tomēr neturu par iespējamu. Modernā stila veikalu dzīvē ir kaut kas, ko apzīmē par veiklu ķērienu... Veikls ķēriens, saproti, tas ir tāds paņēmiens, kas nav gluži tīrs un pilnā mērā nesaskan ar rakstītiem likumiem; ārpusē stāvošam cilvēkam tas izliekas negodīgs, bet veikalu pasaule tomēr diezgan bieži atgadās, lai gan par to labprāt nemēdz runāt. Robežu starp to, kas ir veikls ķēriens un kas ļaunāks par to, ļoti grūti novilkt... Vienalga... Ja Veinšenks ir noziedzies, tad viņš droši vien nav izdarījis nekā ļaunāka kā daudzi viņa kolēģi, kas palikuši nesodīti... Par labvēlīgu prāvas iznākumu es tomēr negalvoju. Varbūt kādā lielpilsētā viņu attaisnotu, bet še, kur viss atkarīgs no kliķēm un personīgiem ieskatiem... To viņam vajadzēja apdomāt, izvēloties sev aizstāvi. Mums še nav neviena ievērojama advokāta, nevienas gaišākas galvas ar labām runas dāvanām, kas būtu gājis caur uguni un ūdeni un pazītu visšaubīgākās lietas. Bet mūsu juristu kungi toties visi turas kopā, viņus saista kopīgas intereses, kopīgas pusdienas vai savstarpēja radniecība, un tiem jārēķinās citam ar citu. Pēc manām domām būtu bijis gudrāk, ja Veinšenks būtu pieņēmis kādu no vietējiem advokātiem. Bet ko viņš dara? Viņš atradis par vajadzīgu — un tas galu galā liek šaubīties, vai viņam ir skaidra sirdsapziņa, — izrakstīt sev aizstāvi no Berlīnes, šo doktoru Breslaueru, īsto karātavu putnu, varenu runātāju, smalku tieslietu pratēju, kurš ir slavens ar to, ka palīdzējis izbēgt no cietuma lielam pulkam ļaunprātīgu bankrotētāju. Tas, bez šaubām, par ļoti lielu honorāru vadīs šo lietu ar tikpat lielu viltību... Bet vai tas ko palīdzēs? Es paredzu, ka mūsu godīgie tiesu lietpratēji pretosies tam ar rokām un kājām, jo viņi taču negribēs pieļaut, lai kāds svešs iebraucējs viņus ietekmē, un tāpēc tiesa ar sevišķi dzirdīgām ausīm uzklausīsies doktora Hāgenštrēma apsūdzību... Un liecinieki? Kas attiecas uz Veinšenka paša biroja personālu, es nedomāju, ka tas atbalstīs viņu ar lielu sirsnību. Tas, ko mēs, kuri viņam labu vēlam, mēdzam saukt

par viņa neaptēsto ārieni, — tas nav sagādājis viņam daudz draugu... Ki sakot, māt, es neparedzu nekā laba. Būtu jau briesmīgi Ērikai, ja nelaime notiktu, bet visvairāk tas gan sāpētu Tonijai. Redzi, patiesībā jau viņai ir taisnība, kad tā saka, ka Hāgenštrēms ar gandarījumu ņēmis savās rokās So lietu. Tā skar mūs visus, un kauna pilns iznākums kritīs uz mums visiem, jo Veinšenks ir mūsu ģimenes loceklis un sēž pie mūsu galda. Kas uz mani attiecas, es tikšu ar to galā. Es zinu, kā man jāizturas. Man sabiedrībā pret šo lietu jānostājas kā pilnīgam svešiniekam, es nedrīkstu apmeklēt tiesas sēdes — lai gan Breslauers mani interesē — un es nedrīkstu ne par ko rūpēties, jau tādēļ vien, lai man nepārmestu vēlēšanos šo lietu ietekmēt. Bet Tonija? Es nespēju nemaz iedomāties, cik smagu iespaidu uz viņu atstās notiesāšana. Vajag tikai ieklausīties, kādas bailes skan aiz viņas skaļajiem protestiem pret apmelošanu un skaudīgām intrigām... bailes pēc visām nelaimēm, kādas tā pārcietusi, zaudēt arī vēl šo pēdējo mierinājumu, ka viņas meitai ir godājams nams. Ak, ievēro tikai, jo skaļāk viņa apgalvo, ka Veinšenks ir nevainīgs, jo vairāk viņai uzmācas šaubas par to... Bet var jau būt, ka viņš ir gluži nevainīgs, patiešām gluži nevainīgs... Mums jānogaida, māt, un jāizturas ar taktu pret viņu, Toniju un Ēriku. Bet es nesagaidu nekā laba...

Tādos apstākļos šoreiz tuvojās Ziemsvētki, un mazais Johans, sekodams noplēšamajam kalendāram, ko tam bija izgatavojusi Ida, uzzīmēdama uz pēdējās lapas Ziemsvētku eglīti, ar pukstošu sirdi vēroja šī brīnumainā laika tuvošanos.

Pazīmes, kas vēstīja svētku tuvumu, vairojās... Jau kopš pirmās adventes vecmāmuļas ēdamzālē pie sienas karājās krāsains Ziemsvētku vecīša attēls visā augumā. Kādā rītā Hanno atrada savu gultassegu, paklāju un drānas apbērtas ar mirdzošiem zelta vizuļiem. Tad dažas dienas vēlāk pēcpusdienā dzīvojamā istabā, kad tēvs ar avīzi rokās gulēja uz kušetes un Hanno Geroka “Palmu lapās” patlaban lasīja dzejoli par Endoras raganu, tāpat kā katru gadu, arī šoreiz viņam par lielu pārsteigumu tika pieteikts kāds “vecs vīrs”, kas “prasot pēc mazā”. To lūdza ienākt, šo veco vīru, un viņš ienāca, kājas pa zemi vilkdams, tērpies garā kažokā, kuram kreisā puse bija izgriezta uz āru, un tādā pašā cepurē, viss apbiris ar zelta putekļiem un sniega pārslām, ar melnām rievām sejā un milzīgu baltu bārdu, kas. tāpat kā nedabiski kuplās uzacis, bija spoža sudraba krāsā. Tāpat kā ik gadus viņš skarbā balsī paskaidroja, ka šajā maisā — uz viņa kreisā pleca — priekš labiem bērniem, kas protot Dievu lūgt, esot āboli un zelta rieksti, bet otrajā pusē šī rīkste — uz viņa labā pleca — esot domāta ļauniem bērniem... Tas bija Ziemsvētku vecītis. Tas ir, ne jau nu gluži īsts un patiesībā varbūt tikai bārddzinis Vencelis tēva uz āru izgrieztajā kažokā, bet, ja vispār tāds Ziemsvētku vecītis bija iespējams, tad te viņš bija, un Hanno, arī šoreiz līdz sirds dziļumiem aizkustināts un vienu vai divas reizes nevaldāmu elsu pārņemts, noskaitīja savu Tēvreizi un tad drīkstēja vienreiz pagrābt sauju riekstu no labo bērnu maisa, ko vecais vīrs pēc tam aizmirsa paņemt līdzi...

Sākās brīvdienas, un tas brīdis, kad tēvs skatīja liecību, ko izsniedza pirms Ziemsvētkiem, puslīdz laimīgi pagāja garām... Lielā zāle jau bija noslēpumaini aizslēgta, marcipāns un brūnās piparkūkas jau stāvēja uz galda, un ārā pilsētā jau bija sācies svētku laiks... Uzsniga sniegs, un sāka piesalt, asajā, dzidrajā gaisā ielās skanēja vieglās, skumjās itāliešu melnūsaino leijerkastnieku meldijas, kuri, samta kamzoļos tērpušies, bija ieradušies uz svētkiem. Skatlogi it visur bija krāšņi izdekorēti. Лр augsto gotisko aku tirgus laukumā bija saceltas raibās Ziemsvētku izpriecu teltis. Un, kur vien gāja, it visur plūda pretim pārdošanai izstādīto eglīšu un svētku smarža.

Tad beidzot pienāca divdesmit trešā decembra vakars un līdz ar to dāvanu izdalīšana pašu mājās Zvejnieku ielā; tā bija dāvanu izdalīšana šaurākās aprindās un tikai sākums vai priekšspēle, jo svētvakaru konsula kundze cieši bija nolēmusi svinēt pie sevis, protams, kopā ar visu ģimeni, tā ka divdesmit ceturtā decembra vēlā pēcpusdienā visa ceturtdienu sabiedrība un vēl Jirgens Krēgcrs no Vismāras, kā arī Terēze Veihbrota un Ketelsena kundze sapulcējās ainavu istabā.

Smagā, pelēki un melni svītrotā zīdā, ar pietvīkušiem vaigiem un mirdzošām acīm, viegli pēc pačūlija smaržodama, vecā dāma saņēma citu pēc cita atnākušos viesus, un viņas zelta roku sprādzes, bez vārdiem tos apkampjot, viegli žvadzēja. Sājā vakarā viņa drebēja aiz neizsakāma satraukuma.

Лк Dievs, tev jau ir drudzis, māt! — teica senators, ienākdams līdz ar Gerdu un I lanno. — Viss taču, bez šaubām, noritēs ļoti omulīgi.

Bet viņa, visus trīs noskūpstīdama, čukstējā:

Jēzum par godu... Un tad mans nabaga mīļais nelaiķa Zans...

Tiešām, svinīgo programmu, kādu mirušais konsuls Šīm svinībām bija noteicis, vajadzēja ieturēt pilnā mērā, un atbildības sajūta par to, kā noritēs vakars, kurā vajadzēja valdīt dziļai, nopietnai un sirsnīgai līksmībai, spieda veco dāmu nemierīgi staigāt šurp un turp — no kolonnu zāles, kur jau sāka pulcēties Marijas baznīcas kora zēni, ēdamzālē, kur Rīkhcne Zēverina vēl beidza pušķot egli un dāvanu galdu, un gaitenī, kur nedroši un apmulsuši stāvēja daži sveši veci ļautiņi, kuriem arī bija nodomātas dāvanas, un atkal ainavu istabā, kur viņa ar mēmu, sāņus pamestu skatienu nosodīja ikvienu lieku vārdu un troksni. Bija tik klusu, ka varēja dzirdēt tālās leijerkastes skaņas, kuras mīkstas un dzidras kā no spēlējoša pulksteņa bija atradušas eeļu no kādas apsnigušas ielas uz šejieni. Lai gan istabā tagad sēdēja un stāvēja vairāk nekā divdesmit cilvēku, klusums bija lielāks nekā baznīcā, un vispārējā noskaņa, kā senators ļoti uzmanīgi pačukstēja savam tēvocim Justam, mazliet atgādināja bēres.

Vispār nebija jau arī ko baiļoties, ka šo noskaņu varētu satraukt kāda jauneklīgi pārgalvīga skaņa. Pietika ar vienu acu uzmetienu, lai redzētu, ka gandrīz visi kopā sanākušās dzimtas locekļi ir tajā vecumā, kad dzīvība izpaužas vairs tikai sen pieņemtās formās. Senatora Tomasa Budenbroka bālums liecināja, ka modrais, enerģiskais un pat zobgalīgais izskats, kāds viņa sejai bija raksturīgs, ir neīsts. Gerda, viņa sieva, nekustīgi atlaidusies sēdeklī un skaisto, bālo seju uz augšu pavērsusi, ar savām tuvu kopā guļošajām, zilu loku apēnotajām, dīvaini mirdzošajām acīm raudzījās uz kroņluktura vizuļojošiem kristāla pakariem. Viņa māsa Permancdcra kundze; brālēns Jirgens Krēgers, klusais ierēdnis vienkāršās drānās; māsīcas— Frīdcrīke, Henrietc un Fifī, no kurām abas pirmās, kā likās, bija kļuvušas vēl kalsnākas un garākas, bet pēdējā vēl mazāka un vēl resnāka, kurām mūžīgi bija viena un tā pati sejas izteiksme — nievājošs un ļauns smaids, vērsts pret visiem cilvēkiem un visām lietām ar tādu kā ļaunprātīgu skepticismu, it kā tās pastāvīgi teiktu: “Tiešām? Par to nu mēs pagaidām tomēr vēl šaubāmies...” — un beidzot nabaga pelnu pelēkā Klotilde, kas pašlaik laikam gan domāja par vakariņām, — visi tie bija jau pāri četrdesmit gadiem, bet namamāte ar savu brāli Justu un tā sievu, tāpat mazā Terēze Veihbrota jau tālu pāri sešdesmitiem, un vecā konsula Budenbroka kundze, dzimusi Stīvinga, kā arī gluži kurlā Ketelsena kundze bija pārsniegušas pat septīto desmitu.

Jaunības ziedu laikā atradās vienīgi Ērika Veinšenka, bet, kad viņa ar savām gaišzilajām acīm — Grīnliha kunga acīm — uzlūkoja savu vīru, direktoru, kura apcirptā, deniņos nosirmojusī galva ar šaurajām, mutes kaktiņos ieaugušajām ūsām blakus dīvānam izdalījās pret tapešu idillisko ainavu, tad varēja redzēt, ka viņas krūtis paceļas klusā un smagā nopūtā... Varbūt viņu nomāca atbaidošas un neskaidras domas par veikalu paņēmieniem, par grāmatvedību, lieciniekiem, prokuroru, aizstāvi un tiesnešiem, jo droši vien istabā nebija neviena, kam nestāvētu prātā šīs Ziemsvētkiem svešās domas. Tas, ka Pcrmanēdera

kundzes znots iesūdzēts, ka viens no ģimenes locekļiem tiek saukts pie atbildības par likuma, pilsoniskās kārtības un veikalnieka godīguma pārkāpšanu, par ko viņu varbūt gaidīja kauns un cietums, — to šovakar apzinājās visi, tas piešķīra šai dzimtas sanāksmei savādu, svešu un nospiedošu nokrāsu. Ziemsvētku vakars Budenbroku dzimtā ar apsūdzēto savā vidū! Permanēdera kundze ar saltu cienību atlaidās atpakaļ sēdeklī. Platās ielas Budenbroku dāmu smaids kļuva vēl par vienu pakāpi dzēlīgāks.

Un bērni? Mazliet trūcīgā jaunā paaudze? Vai arī tā sajuta klusās šausmas, kas slēpās šai jaunajā, līdz šim nepazītajā apstāklī? Kas attiecas uz mazo lilizabeti, tad spriest par viņas garastāvokli nebija iespējams. Kleitiņā, kuras bagātīgajā izrotājumā ar atlasa lentēm bija redzama Permanēdera kundzes gaume, bērns sēdēja auklei uz rokas, īkšķus mazajā dūrītē sažņaudzis, un, zīzdams mēli, ar mazliet izspiestām acīm stīvi raudzījās savā priekšā, šad un tad izgrūzdams kādu čīkstošu skaņu, pēc kuras aukle to pašūpoja. Hanno turpretim klusi sēdēja uz soliņa pie mātes kājām un tāpat kā viņa lūkojās vienā no kroņluktura zalgojošajiem kristāla pakariem...

Kristiānā nebija! Kur tad Kristians? Tikai pašā pēdējā mirklī visi ievēroja, ka viņa vēl nav. Konsula kundzes kustības, savādais paņēmiens, ar kādu tā mēdza novilkt ar roku no mutes kaktiņa atpakaļ līdz matu sasukājumam, it kā atglauzdama kādu atrisušu matu, kļuva vēl drudžainākas... Viņa steidzīgi kaut ko uzdeva Zēverina jaunkundzei, un tā aizgāja garām kora zēniem un mājas nabagiem pa kolonnu zāli un pa gaiteni, lai pieklauvētu pie Budenbroka kunga durvīm.

Tūliņ pēe tam Kristians atnāca. Ar savām tievajām, līkajām kājām, kuras bija mazliet stīvas kopš tā laika, kad viņš bija saslimis ar locekļu reimatismu, tas gluži omulīgi ienāca ainavu istabā, ar roku berzēdams savu augsto pieri.

Nu ta brīnums, bērni, — viņš teica,— es gandrīz būtu aizmirsis!

— Tu būtu... — viņa māte atkārtoja, satriekta aiz pārsteiguma...

- Jā, es gandrīz biju aizmirsis, ka šodien Ziemsvētki... Es sēdēju un lasīju... kādu grāmatu, ceļojuma aprakstu par Dienvidameriku... Tu mīļais Dievs, esmu taču piedzīvojis arī citādus Ziemsvētkus... — tas piebilda un gribēja jau sākt stāstīt par kādu svētvakaru, kuru tas Londonā bija pavadījis kādā piektās šķiras tingeltangelī, kad piepeši ievēroja, ka istabā valda baznīcas klusums, — tad viņš, degunu saraucis, uz pirkstgaliem aizgāja līdz savai vietai.

“Ciānas meita, priecājies!” dziedāja kora zēni, un nu viņi, kas nupat vēl ārā bija taisījuši tādu traci, ka senatoram uz bridi bija vajadzējis nostāties pie durvīm, lai iedvestu tiem cienību, —dziedāja tiešām skaisti. Sīs gaišās balsis, kas, dobjāko balsu nestas, dzidras, gavilējošas, slavinādamas cēlās augšup, aizrāva visu sirdis sev līdzi, padarot vecmeitu smaidus mīlīgākus un vecajiem cilvēkiem liekot ieskatīties sevī un pārdomāt savu dzīvi, un arī vidējā paaudze uz mirkli aizmirsa rūpes.

Ilanno palaida vaļā savu celi, kuru tas līdz šim bija turējis apkamptu. Gluži bāls, pusatvērtu muti un tādu izskatu, it kā viņam saltu, viņš rotaļājās ar soliņa bārkstīm un ar mēli taustīja zobu. Brīžiem I lanno juta vajadzību dziļi uzelpot, jo tagad, kad atskanēja šī tīrā dzidrā а capella dziedāšana, viņa sirds sažņaudzās gandrīz vai sāpīgā laimē. Ziemsvētki... Caur augsto, balli lakoto, pagaidām vēl slēgto divviru durvju spraugām plūda egļu smarža, ar savu saldo elpu modinot iztēli par brīnumiem tur zālē, kurus ik gadu no jauna gaidīja ar pukstošām sirdīm kā neapjaušamu, pārdabisku krāšņumu... Kas gan tur viņam iekšā būs? Tas, ko viņš sev vēlējies, protams, būs, jo to jau vienmēr dabūja bez vārda runas, ja vien iepriekš tas kā neiespējama lieta nebija izrunāts no prāta. Teātris viņam tūliņ kritīs acīs un rādīs ceļu uz. viņa vietu, šis ilgi cerētais leļļu teātris, kas vecmāmuļas dāvanu sarakstā stipri pasvītrots bija stāvējis pirmajā vietā un kas pēc “Fidelio” izrādes gandrīz vai vienīgais bija nodarbinājis viņa domas.

Jā, par atlīdzinājumu kādam apciemojumam pie Brchta kunga 1 lanno nesen bija aizvests pilsētas teātrī, kur tas pirmajā balkonā mātei līdzās gandrīz vai bez elpas bija noklausījies “Fidelio” mūziku un notikumus. Kopš tā laika viņš sapņoja vairs tikai par operu ainām un ar tādu dedzību pieķērās skatuvei, ka gandrīz nevarēja gulēt. Ar neizsakāmu skaudību viņš uz ielas noraudzījās ļaudīs, kas, tāpat kā viņa krusttēvs Kristians, bija pazīstami teātra apmeklētāji, piemēram, konsuls Dēlmanis, mākleris Gošs... Vai tādu laimi maz varēja panest — katru vakaru iet uz teātri, kā viņi to darīja! Kaut viņš būtu varējis tikai reizi nedēļā pirms izrādes sākuma ieskatīties zālē, dzirdēt instrumentu skaņošanu un īsu brīdi paraudzīties uz nolaisto priekškaru! Jo viņš teātrī mīlēja it visu: gāzes smaržu, sēdekļu rindas, mūziķus, priekškaru...

Vai viņa leļļu teātris būs liels? Liels un plats? Kā izskatīsies priekškars? Pēc iespējas ātrāk vajadzēs izgriezt tajā mazu caurumu, jo pilsētas teātra priekškarā bija caurums, kur paskatīties... Vai vecmāmuļa vai Zēverinas jaunkundze —vecmāmuļa viena pati nevarēja visu pagādāt ir dabūjusi vajadzīgās dekorācijas “Fidelio” izrādei? Jau rīt tas kaut kur ieslēgsies un gluži viens pats sarīkos izrādi... Un garā viņš jau lika savām lellēm dziedāt, jo mūzika viņam cieši saistījās ar teātri...

“Gavilē, ak Jeruzaleme!” kora zēni nobeidza, un balsis, kuras tikpat kā fīīgā bija gājušas cita citai līdzās, pēdējā balsienā mierīgi un priecīgi savienojās kopā. Dzidrais akords izskanēja, un dziļš klusums iestājās kolonnu zālē un ainavu istabā. Dzimtas locekļi, pārtraukuma saviļņoti; stāvēja ar nolaistām acīm, tikai direktora Veinšenka acis ņipri un nekaunīgi šaudījās apkārt, un Permanēdera kundze ieklepojās savu sauso kāsu, nespēdama to aizturēt. Bet konsula kundze lēnām piegāja pie galda un apsēdās savu piederīgo vidū uz dīvāna, kas tagad vairs nestāvēja kā agrākos laikos atsevišķi nost no galda. Viņa pabīdīja lampu īstā vietā un pievilka sev klāt lielo Bībeli, kuras no vecuma izbalējušais zeltījums likās milzīgi plats. Tad viņa sagrozīja brilles uz deguna, atvēra abas ādas sprādzes, ar ko milzīgā grāmata bija aiztaisīta, uzšķīra vietu, kurā bija ielikta zīme, tā ka kļuva redzams biezais, rupjais, dzeltenīgais papīrs ar milzīgi lielajiem burtiem, ieņēma malku cukurūdens un sāka lasīt Ziemsvētku nodaļu.

Viņa lasīja sen zināmos vārdus lēnām un ar vienkāršu, sirdi aizkustinošu uzsvaru, balsī, kas dzidra, saviļņota un gaiša atšķīrās no svinīgā klusuma. “Un cilvēkiem labs prāts!” viņa teica. Bet, tikko viņa bija apklususi, kolonnu zālē trīsbalsīgi atskanēja “Klusa nakts, svēta nakts”, kam pievienojās dzimtas locekļi ainavu istabā. Tas tomēr notika ar apdomu, jo lielākā daļa klātesošo bija nemuzikāli un kopējā dziedāšanā šur tur bi ja dzirdams dažs neiederīgs tonis... Bet tas nebojāja dziesmas iespaidu... Permanēdera kundze dziedāja drebošām lūpām, jo vissaldāk un sāpīgāk ietrīsas to sirdis, kam dzīvē bijis daudz pārdzīvojumu un kas svinīgā brīdī atskatās uz visu to... Ketelsena kundze klusi un rūgti raudāja, lai gan no visa tā gandrīz nekā nedzirdēja.

Un tad piecēlās konsula kundze. Paņēmusi savu dēladēlu Johanu un savu mazmazmeitu Elizabeti pie rokas, viņa gāja caur istabu. Vecākie ļaudis tai piebiedrojās un jaunākie sekoja, kolonnu zālē pievienojās kalpotāji un mājas nabagi, un tad visi vienprātīgi uzsāka “Ak, eglīte”, bet tēvocis Kristians sasmīdināja bērnus ar to, ka iedams cēla kājas kā ķipars un sagrozīja dziesmas vārdus, un tā viņi ar apžilbušām acīm un smaidu sejā caur plaši atvērtajām divviru durvīm iegāja taisni debesīs.

Visa zāle, pilna gruzdošu egļu zaru smaržas, mirdzēja un laistījās neskaitāmās mazās liesmiņās, un debeszilās tapetes ar baltajiem Dievu tēliem vēl pavairoja istabas gaišumu. Sveču liesmiņas, kuras starp tumšsarkanajiem logu aizkariem dega milzīgajā eglē, kas, sudraba vizuļiem un lielām, baltām lilijām rotāta, ar mirdzošu eņģeli galā un siles ainu apakšā zem zariem pacēlās gandrīz vai līdz griestiem, — vispārējos gaismas plūdos mird/ēja kā tālas zvaigznes. Jo uz balti klātā galda, kas, garš un plats, dāvanām piekrauts, sniedzās no loga līdz durvīm, atradās vesela rinda mazāku ar konfektēm apkārtu egļu. kurās tapai staroja degošas vaska svecītes. Bija aizdedzinātas gāzes caurules pie sienām, un dega resnās sveces zeltītos svečturos visos četros stums. Lielākās dāvanas, kurām uz galda nebija vietas, stāvēja cita citai blakus uz grīdas. Mazāki galdiņi, tāpat apklāti ar baltiem galdautiem, «lāvanām apkrauti un degošām eglītēm izpušķoti, stāvēja arī abās pusēs durvīm: tur bija dāvanas kalpotājiem un mājas nabagiem.

Dziedādami, apžilbuši un juzdamies gluži sveši labi pazīstamajā telpā, visi apgāja vienreiz apkārt zālei, ejot garām silei, kurā vaska Jēzusbērns likās metam krusta zīmi, un tad, atsevišķas dāvanas ievērojuši, palika klusi stāvam savās vietās.

I lanno bija pilnīgi apmulsis. Tūliņ pēc ieiešanas zālē viņa drudžaini meklējošās acis bija ieraudzījušas teātri... tādu teātri, kas tur augšā uz galda likās tik milzīgi liels un plats, kā viņš to nekad nebūtu iedrošinājies iedomāties. Bet pati viņa vieta bija tikusi mainīta, šogad tā atradās iepretim pagājušā gada vietai, un iznākums bija tas, ka Hanno savā apmulsumā jau nopietni šaubījās, vai šis brīnišķīgais teātris domāts viņam. Turklāt vēl skatuvei līdzās uz grīdas bija nolikts kaut kas liels, nezināms, kaut kas, kā nebija lapiņā, kurā tas ierakstīja savas vēlēšanās, kāds kumodei līdzīgs priekšmets... vai tas bija domāts viņam?

Nāc šurp, bērns, un apskati šo! —konsula kundze teica, atvērdama vāku. — Es zinu, tu labprāt spēlē korāļus... Ptīla kungs dos tev vajadzīgos norādījumus... Vajag visu laiku mīt pedāli, dažreiz vieglāk un dažreiz stiprāk... rokas nedrīkst nocelt no taustiņiem, tikai arvien tā pen ā peu' jāmaina pirksti...

Tas bija harmonijs, mazs, skaists harmonijs, brūni pulēts, ar metāla kloķiem abās pusēs, ar raibām minamām plēšām un glītu grozāmu soliņu. 1 lanno uzspieda vienu akordu... atraisījās mīksta ērģeļu skaņa, un apkārt stāvošie pacēla acis no savām dāvanām... Hanno apkampa vecmāmuļu, kas viņu mīļi piekļāva sev klāt un tad atstāja, lai saņemtu arī citu pateicības.

Viņš pievērsās teātrim. Harmonijs bija kā brīnišķīgs sapnis, bet pagaidām viņam vēl nebija laika ar to tuvāk nodarboties. Tā bija laimes pārpilnība, kad cilvēks, nevērīgs pret atsevišķām lietām, pieskaras visam tikai pavirši, lai vispirms mācītos pārredzēt visu... Ak, tur bija sufliera kaste, gliemežvākam līdzīga sufliera kaste, aiz kuras plats un cēls pacēlās augšup purpurā un zeltā austs priekškars. [46]

Uz skatuves bija uzstādīta “Fidel io” pēdējā skata dekorācija. Nabaga gūstekņi stāvēja ar saliktām rokām. Dons Picarro ar milzīgām, kuplām piedurknēm bija sastindzis kaut kur briesmīgā pozā. Un no skatuves dzijuma steidzīgiem soļiem, melnā samtā tērpies, tuvojās ministrs, lai visu vērstu par labu. Bija tieši tā kā pilsētas teātrī un pat vēl skaistāk. Hanno ausīs skanēja gavilējošais koris, fināls, un viņš piesēdās pie harmonija, lai atskaņotu kādu gabaliņu no tā, kas viņam bija palicis prātā... Bet tūliņ viņš atkal piecēlās, paņēma rokā grāmatu, grieķu mitoloģijas grāmatu, ko tas sen jau bija vēlējies, tā bija viscaur sarkanā sējumā ar zeltītu Pallādas Atēnu uz vāka. 1 Ianno pamielojās no sava šķīvja ar konfektēm, marcipānu un piparkūkām, aplūkodams sīkākās mantiņas, kā rakstāmpiederumus un skolas burtnīcas, un uz mirkli aizmirsa visu kāda spalvaskāta dēļ, pie kura bija mazs stikla graudiņš, —ja to pielika pie acs, tad kā uz burvja mājienu varēja redzēt plašu Šveices dabas ainavu...

Tad Zēverinas jaunkundze un istabmeita piedāvāja visiem tēju un cepumus, un, kamēr Hanno iemērca cepumu tējā, viņam atlika mazliet laika palūkoties uz pārējiem. Tie vai nu stāvēja pie galda, vai staigāja apkārt runādami un smiedamies, cits citam dāvanas rādīdami un apbrīnodami. Tur bija priekšmeti no visādām vielām: no porcelāna, niķeļa, sudraba, zelta, koka, zīda un vadmalas. Lielas, brūnas kūkas, simetriski ar mandelēm un sukātu nokrautas, pamīšus ar milzīgām marcipāna maizēm, kas iekšā bija valgas no svaiguma, garā rindā stāvēja uz galda. Dāvanas, kuras bija darinājusi vai izrotājusi Permanēdera kundze, — kāda darba somiņa, puķu poda paliekamais, kājspilvens, — bija izgreznotas lielām atlasa lentēm.

Laiku pa laikam kāds piegāja pie mazā Johana, uzlika roku uz viņa matroža apkakles un apskatīja viņa dāvanas ar to ironiski pārspīlēto sajūsmu, ar kādu mēdz apbrīnot bērnu mantiņas. Tikai tēvocim Kristiānām nepiemita šī pieaugušo cilvēku augstprātība, un, kad viņš gāja garām Hanno vietai, viņa prieks par leļļu teātri, griežot pirkstā briljanta gredzenu, kuru tas bija dabūjis no mātes, nebija mazāks kā viņa brāļadēlam.

— Velns ar ārā, tas ir jocīgi! — viņš teica, uzvilkdams un nolaizdams priekškam, un, soli atkāpies, aplūkoja skatuves iekārtu. — Un to tu sev vēlējies?... Vai tiešām tu sev to vēlējies? — viņš pēkšņi vaicāja, pēc tam kad brīdi ar savādu nopietnību un pilns nemierīgu domu bija ļāvis acīm klīst visapkārt. — Kādēļ? Kā tev tas ienāca prātā? Vai tu jau kādreiz esi bijis teātrī?... “Fidelio” izrādē? Jā, tas ir labs uzvedums... Un nu arī tu gribi tāpat darīt? Ko? Tāpat darīt, pats uzvest operu?... Vai tā uz tevi atstāja tik lielu iespaidu?... Klausies,,

TOms, ko es tev teikšu, nepieķeries par daudz tādām lietām... teātrim un citam kam... Tas neder, tici savam tēvocim! Arī es arvien pārāk d.iudz esmu interesējies par kaut ko tādu, un tāpēc no manis nekas nav iznācis. Es esmu daudz kļūdu izdarījis, tas tev jāzina...

To viņš nopietni un neatlaidīgi lūkoja ieskaidrot savam brāļadēlam, l as ziņkārīgi lūkojās viņā no apakšas uz augšu. Tomēr pēc brīža, teātri aplūkojot, viņa kalsenā un sagurusī seja atplauka, tas pēkšņi uz skatuves vienu no figūrām pabīdīja uz priekšu un nodziedāja dobjā, ķērcošā un tremolējošā balsī: — “Ak, kāds šausmīgs noziegums!” — un tad, pievilcis harmonija sēdekli pie skatuves, apsēdās uz tā un sāka uzvest operu; pats dziedādams un žestikulēdams, tas pārmaiņus notēloja kapelmeistara un aktieru kustības. Viņam aiz muguras sanāca vairāki ģimenes locekli, tie smējās, purināja galvas un uzjautrinājās. Hanno aizrautīgi sekoja priekšnesumam. Bet pēc brītiņa Kristians gluži pārsteidzošā kārtā apklusa. Nemiera pilna nopietnība pārklāja viņa seju, viņš ar roku pārbrauca sev pār pakausi un gar kreiso pusi uz leju un tad, degunu saraucis, it kā noraizējies vērsās pie publikas.

— Jā, redziet, nu ir atkal beigas, un atkal nāk sods. Tas ikreiz atriebjas, kad atļaujos sev kādu joku. Tās jau vairs nav sāpes, tās ir mokas... grūti aprakstāmas mokas, jo še visi nervi ir par īsiem. Tie visi vienkārši ir pārīšiem...

Bet radi viņa žēlošanos neņēma nopietni, tāpat kā viņa jokus, un pat lāgā neatbildēja. Viņi vienaldzīgi izklīda, un tā Kristians klusēdams sēdēja vēl kādu laiciņu teātra priekšā un aplūkoja to, ātri un domīgi blisinādams acis, pēc tam viņš piecēlās.

— Nu, bērns, papriecājies vien par to! — viņš teica, noglauzdams Hanno matus.— Bet ne par daudz... un neaizmirsti tā dēļ savus nopietnos darbus, vai dzirdi? Es daudz esmu kļūdījies... Tagad iešu uz klubu... Es aiziešu mazliet uz klubu, — viņš uzsauca pieaugušajiem. — Tur viņi šovakar arī svētī Ziemsvētkus. Uzredzēšanos! —Un stīvām, līkām kājām tas caur kolonnu zāli devās projām.

Visi šodien pusdienas bija ēduši agrāk un tādēļ krietni vien iebaudīja tēju un cepumus. Bet vēl nebija tikuši ar to galā, kad jau lielās kristāla bļodās sniedza apkārt dzeltenu, graudainu biezeni. Tas bija mandeļu krēms, pagatavots no olām, rīvētām mandelēm un rožūdens, kas ļoti labi garšoja, bet izsauca visniknākās graizes, ja vien ieēda kādu karotīti par daudz. Lai gan konsula kundze lūdza atstāt vakariņām “kādu vietiņu brīvu”, tomēr neviens neko daudz nelikās traucēties. Kas attiecas uz Klotildi, tā darīja tīros brīnumus. Klusi un pateicīgi viņa ēda mandeļkrēmu, karoti pēc karotes, it kā tā būtu kviešu biezputra. Lai atspirdzinātos, netrūka arī vīna želejas glāzēs, kurai klāt ēda angļu

degošo Ziemsvētku kēksu. Pamazām visi sagāja atkal ainavu istabā un ar saviem šķīvjiem apsēdās pie galda.

I lanno viens pats palika zālē, jo Elizabete Veinšenka bija aizvesta uz māju, bet viņš pats šogad pirmo reizi drīkstēja palikt Graudu ielā uz vakariņām, arī kalpones un mājas nabagi ar savām dāvanām bija jau aizgājuši. Ida Jungmane kolonnu zālē tērzēja ar Rīkheni Zēverinu, lai gan viņa kā audzinātāja parasti pret jaunkundzi ieturēja stingru sabiedrisku atstatumu. Lielās egles sveces bija izdegušas un nodzisušas, tā ka silīte tagad atradās tumsā, bet dažas sveces mazajos kociņos uz galda vēl dega, un šur tur sprakšķēdams aizdegās kāds zariņš, nokļuvis liesmiņai par tuvu, tā pastiprinādams smaržu, kas piepildīja zāli. Katra vēsmiņa, kas uzplūda eglēm, lika ieskanēties ar maigu, metālisku skaņu zeltītajiem vizuļiem, kas pie tām bija piestiprināti. Nu bija atkal pietiekoši kluss, lai varētu dzirdēt klusās leijerkastes skaņas, kas aukstajā vakarā atplūda no kādas tālas ielas.

Hanno jūsmīgi baudīja Ziemsvētku smaržas un skaņas. Galvu rokās iespiedis, viņš lasīja savu mitoloģijas grāmatu un tādēļ, ka tas piederēja pie svētku norises, tīri mehāniski ēda konfektes, marcipānu, mandeļkrēmu un kēksu, un nepatīkamais smagums, kas ceļas no pārpildīta kuņģa, sajaucās ar saldo vakara satraukumu skumjā laimībā. Hanno lasīja par cīņām, kādas bija jāiztur Zevam, lai liktu pie varas, un šad un tad paklausījās, kas notiek dzīvojamā istabā, kur sīki tika pārrunāta krustmātes Klotildes nākotne.

Klotilde šovakar bija laimīgāka par visiem; ar smaidu, kas apskaidroja viņas pelnu pelēko seju, viņa saņēma laimes vēlējumus un jokus, kas no visām pusēm bira uz viņu; balss, tai runājot, aizrāvās no priecīga satraukuma: viņa bija uzņemta “Johana klosteri”. Senators valdes padomē bija ārpus kārtas izgādājis tai uzņemšanu, lai gan daži kungi slepeni bija kurnējuši pret protekcijām. Sarunas norisa par šo derīgo iestādi, kura bija iekārtota pēc dižciltīgo dāmu klosteru parauga Mēklenburgā, Dobertīnā un Ribnicā un kuras uzdevums bija neprecētām sievietēm no godājamām un vecām dzimtām sagādāt atbilstošas vecuma dienas. Nabaga Klolildei tagad bija izgādāts mazs, bet drošs gada ienākums, kurš ar gadiem pieaugs, un vecumā, kad tā būs sasniegusi pašu augstāko pakāpi, viņu pat gaidīja mierīgs un tīrs dzīvoklis pašā klosteri...

Mazais Johans pakavējās pie pieaugušajiem, bet tūliņ atkal atgriezās atpakaļ zālē, kurā tagad, kad tā vairs nemirdzēja tik spoži un ar savu krāšņumu neizraisīja izbrīna pilno biklumu, bija kāds cits jaukums. Tas bija savāds baudījums; it kā klīstot uz patumšas skatuves pēc izrādes beigām un mazliet iemetot acis aiz kulisēm, apskatīt tuvāk lielajā eglē lilijas ar zelta putekšņlapām, paņemt rokā

lies ainas lopu un cilvēku figūras, uzmeklēt sveci, kas bija devusi po/umu caurspīdīgajai zvaigznei virs Betlemes kūts, un pacelt plato galdauta malu, lai paraudzītos kartonu un ietinamo papīru kaudzē, kas bija samesti zem galda.

Bez tam arī saruna ainavu istabā kļuva arvien mazāk pievilcīga. Ar nenovēršamu nepieciešamību pamazām par sarunu priekšmetu bija kļuvis zināmais, nepatīkamais gadījums, par kuru līdz šim par godu svētku vakaram tika klusēts: tā bija direktora Veinšenka prāva. I liigo Veinšenks pats pastāstīja par to — ar tādu kā drudžainu možumu vaibstos un kustībās. Viņš sīki attēloja liecinieku nopratināšanu, kas lagad pa svētku laiku bija pārtraukta, droši nopēla priekšsēdētāja doktora Fīlandera pārāk acīs krītošo partejisko nostāju un ar izsmejošu pārākuma apziņu kritizēja nievājošo toni, kādu prokurors doktors 1 Iā-genštrēms atrodot par vajadzīgu lietot pret viņu un viņa lieciniekiem. Starp citu, Breslauers esot dažādus sūdzētāja liecinieku izteicienus ļoti asprātīgi apgāzis un viņam uz to noteiktāko apgalvojis, ka par notiesāšanu pagaidām neesot vēl ko domāt. Senators aiz pieklājības iemeta šad tad pa jautājumam, un Permanēdera kundze dažas reizes nomurmināja kādu briesmīgu lāstu pret Moricu Hāgenštrēmu. Bet pārējie cieta klusu. Viņi klusēja tik uzkrītoši, ka arī direktors pamazām apklusa. Un, kamēr zālē mazajam I lanno laiks pagāja tik ātri kā debesu valstībā, ainavu istabā valdīja smags, nospiedošs, bailes iedvesošs klusums, kas vēl turpinājās, kad ap pusdeviņiem no kluba — no vecpuišu un uzdzīvotāju Ziemsvētku svinībām — atgriezās Kristians.

Viņš turēja lūpās izdzisušu cigāra galu, un viņa kalsnie vaigi bija piesarkuši. Viņš ienāca caur zāli un ainavu istabā teica:

— Bērni, zāle tomēr ir brīnumjauka! Veinšenk, mums patiesībā vajadzēja šodien atvest līdzi Breslaueru, tas droši vien kaut ko tādu vēl nemaz nav redzējis.

Konsula kundze klusi, nosodoši no sāniem paskatījās uz viņu. Viņš uz to atbildēja ar atklātu un izbrīnījušos seju.

Deviņos visi sēdās pie galda.

Kā ik gadus šajā vakarā, galds bija klāts kolonnu zālē. Konsula kundze ar sirsnīgu seju noskaitīja galda lūgšanu:

— “Nāc, kungs Jēzu, esi mūsu viesis, svētī to, ko esi mums devis!” — pievienojot mazu pamācošu uzrunu, kurā lika pieminēt visus tos, kam šajā svētajā vakarā neklājas tik labi kā Budenbroku ģimenei... Un, kad tas bija nodarīts, visi ar labu sirdsapziņu sēdās pie mielasta, kas iesākās ar karpām kausētā sviestā un vecu reinvīnu.

Senators iebāza pāris zivs zvīņu savā naudas makā, lai tur visu gadu netrūktu naudas, bet Kristians skumji piebilda, ka tas jau nekā nclīdzol, un konsuls Krēgcrs atteicās no tādiem iepriekšējiem drošības līdzekļiem, jo viņam no kursa svārstībām vairs neesot ko baidīties un ar saviem pusotra šiliņiem viņš jau sen esot ostā. Vecais kungs sēdēja pēc iespējas tālāk nost no savas sievas, ar kuru tas jau gadiem ilgi nerunāja gandrīz ne vārda, jo tā vēl arvien nebeidza slepus sūtīt naudu no mantojuma izslēgtajam Jēkabam, kas Londonā, Parīzē vai Amerikā— tikai viņa viena zināja, kur īsti,— notrieca savu nemierīgo, dēku pilno dzīvi. Viņš drūmi sarauca pieri, kad pie otrā ēdiena valodas pievērsās promesošajiem dzimtas locekļiem un kad tas redzēja, kā mīkstsirdīgā māte slauka acis. Pieminēja frankfurtiešus un hamburdziešus, bez ļaunuma atcerējās arī mācītāju Tiburciju Rīgā, un senators, pieskandinādams māsai Tonijai, visā klusībā uzdzēra Grīnliha un Permanēdera kungiem veselības, jo arī tie savā ziņā piederēja še klāt...

'Iītars ar kastaņu, rozīņu un ābolu pildījumu guva vispārēju piekrišanu. Salīdzinājumā ar pagājušajiem gadiem izrādījās, ka Šis kopš ilga laika ir vislielākais. Pasniedza ceptus kartupeļus, divējādas saknes un divējādus kompotus piedevām, un bļodās, ko laida visapkārt galdam, bija tādas porcijas, it kā tās nebūtu tikai piedevas, bet gan galvenais ēdiens, no kura visiem jāpaēd. Dzēra vecu sarkanvīnu no Mellcndorpfa firmas.

Mazais Johans sēdēja starp saviem vecākiem, ar mokām apēzdams gabalu baltās krūtsgaļas līdz ar pildījumu. Viņš nevarēja apēst tik daudz, kā krustmāte Tilda, jo jutās noguris un ne visai spirgts; viņš tikai bija lepns uz to, ka drīkst ēst vakariņas kopā ar pieaugušajiem, ka arī uz viņa mākslīgi salocītās servjetes uzlikta viena no jaukajām, ar magoņsēklām apbārstītajām piena maizītēm, ka arī viņa priekšā stāv trīs vīna glāzes, jo parasti tas dzēra no mazā zelta biķerīša, tēvoča Krēgera krustību dāvanas... Bet tad, kad tēvocis Justs sāka ieliet vismazākajās glāzēs eļļas dzelteno grieķu vīnu un parādījās ar saldējumu pildītās bumbiņas, sarkanas, baltas un brūnas, — arī viņam no jauna radās apetīte. Lai gan viņam no tām gandrīz neciešami sāpēja zobi, viņš apēda vienu sarkanu, tad pusi no baltās, un beidzot taču bija jānomēģina arī gabaliņš brūnās, ar šokolādes saldējumu pildītās bumbiņas; viņš grauza klāt vafeles, pabaudīdams no saldā vīna, un klausījās tēvocī Kristiānā, kas bija iededzies uz runāšanu.

Kristians stāstīja par Ziemsvētku svinēšanu klubā, kura bijusi ļoti jautra.

— Tu mīļais Dievs! — viņš teica tādā tonī, kādā tas mēdza stāstīt par Džoniju Tanderstormu. — l ie tipi dzēra zviedru punšu kā ūdeni.

— Fui! — konsula kundze īsi iebilda, novērsdama skatienu.

Bet viņš to neievēroja. Viņa acis sāka maldīties apkārt, un domas un atmiņas viņā darbojās tik dzīvi, ka tās kā ēnas slīdēja pār viņa kalsno seju.

— Vai kāds nojums zina, — viņš vaicāja, — kā ir tad, kad tu esi iedzēris par daudz zviedru punša? Es nedomāju piedzeršanos, bet to, kas nāk nākošajā dienā, sekas... tās ir dīvainas un pretīgas... jā, reizē dīvainas un pretīgas.

— Iemesla diezgan, lai tās pamatīgi aprakstītu, — senators noteica.

— Assez, Kristian, tas mūs nemaz neinteresē, — konsula kundze piebilda.

Bet viņš to nedzirdēja. Tā bija viņa īpatnība, ka tādos mirkļos viņš nedzirdēja nekādas ierunas. Kādu brīdi viņš cieta klusu, un tad, kā likās, tas, kas viņam stāstāms, bija nobriedis.

— Tu staigā apkārt un nejūties labi,— viņš runāja, ar sarauktu degunu vērsdamies pie brāļa. — Galvassāpes un caureja... nu jā, tas jau nu gan mēdz būt arī citos gadījumos. Bet tu jūties netīrs, — un Kristians berzēja rokas, neglīti saviebis seju. — Tu jūties netīrs un nemazgājies pie visām miesām. Tu nomazgā rokas, bet tas neko nelīdz, tās liekas un liekas valgas un netīras, un tavi nagi ir it kā taukaini... Tu ej vannā, bet arī tas nepalīdz, visa miesa tev liekas lipīga un netīra. Tava miesa kaitina tevi, aizdod tev dusmas, pats sev tu esi riebīgs... Vai tu to pazīsti, Tomas, vai tu to pazīsti?

Jā, jā! — senators attrauca, noraidoši mādams ar roku.

Bet ar to dīvaino takta trūkumu, kāds Kristiānā ar gadiem arvien vairāk bija novērojams un kas neļāva viņam iedomāties, ka šī izrunāšanās pie galda visai sabiedrībai ir nepatīkama, ka tā šajā apkārtnē un šajā vakarā nav vietā, tas turpināja aprakstīt nelabo sajūtu pēc pārmērīgas zviedru punša lietošanas. Tikai tad, kad viņam likās, ka raksturojis to izsmeļoši, viņš pamazām apklusa.

Pirms sviesta un siera pasniegšanas konsula kundze vēlreiz ar īsu uzrunu vērsās pie savējiem. Ja arī, viņa teica, gadu gaitā viss neesot izveidojies tā, kā mēs to savā īsredzībā un neprātībā būtu vēlējušies, tad tomēr vēl paliekot atliku likām acīm redzamas svētības, lai sirdis pildītu pateicība. Tieši laimes un bargo piemeklējumu maiņa rādot, ka Dievs savu roku Budenbroku dzimtai nekad neesot atrāvis, bet tās likteņus ar gudru prātu vadījis un vada pa ceļiem, kurus izdibināt mirstīgie nedz var, nedz drīkst... Un nu ar cerību pilnu sirdi lai visi vienprātīgi uzdzerot dzimtas labklājībai, tās nākotnei, tai nākotnei, kas pienākšot tad, kad vecie un visvecākie starp klātesošajiem sen atdusēšoties vēsajā zemes klēpī... un bērniem, kuriem taču patiesībā piederot šie svētki...

Un, tā kā direktora Veinšenka meitiņas vairs nebija klāt, kamēr lielie sadzēra savā starpā, mazajam Johanam vajadzēja vienam pašam apstaigāt galdu, lai saskandinātu ar visiem, sākot ar vecmāmiņu un beidzot ar Zēverinas jaunkundzi. Kad viņš pienāca pie tēva, senators, tuvinādams savu glāzi dēla glāzei, maigi pacēla Hanno zodu uz augšu, lai ieskatītos bērna acīs... Taču nesastapa viņa skatienu, jo Hanno garās, zeltaini brūnās skropstas bija nolaistas zemu jo zemu, līdz pat zilganajam acu apēnojumam.

Bet Terēze Veihbrota saņēma viņa galvu abās rokās un, klusi nopakšķinādama, noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem, teikdama tik sirsnīgā balsī, ka Dievs nevarētu tai nepaklausīt:

— Asi laimīgs, tu labais bārns!

Stundu vēlāk 1 lanno gulēja savā gultā, kas tagad stāvēja priekšistabā ar ieeju no trešā stāva gaiteņa un kam blakus pa kreisi atradās senatora ģērbistaba. Viņš gulēja uz muguras, jo viņa vēders vēl nebija samierinājies ar visu to, ko tam šovakar bija vajadzējis uzņemt, un ar satrauktām acīm lūkojās pretim labajai Idai, kura, jau naktsjakā tērpusies, iznāca no savas istabas, turēdama rokā ūdens glāzi. Viņš ātri izdzēra sodas ūdeni, saviebās un atkrita atkal atpakaļ gultā.

— Man liekas, man tagad patiešām būs jāvemj, Ida .

—Ko nu, Hannulīt! Guli tikai mierīgi uz muguras... Bet redzi nu! Kas tev vairāk reižu meta ar galvu? Un, kas neklausīja, tas bija puisītis...

Jā, jā, var jau but, ka bus labi tāpat... Kad atvedis dāvātās mantas, Ida?

— Rīt agri, manu bērniņ!

— Tā ka lai ienes še iekšā! Lai tās man tūliņ būtu!

— Labi, Hannulīt, bet nu gan vispirms izgulies! — Un viņa noskūpstīja to, nodzēsa uguni un izgāja.

1 lanno palika viens, un, kamēr viņš, mierīgi gulēdams, ļāvās sodas svētīgajai iedarbībai, viņa aizvērto acu priekšā no jauna uzliesmoja dāvanu zāles spožums. Viņš redzēja savu teātri, harmoniju, mitoloģijas grāmatu un dzirdēja kaut kur tālumā kora zēnu “Ak gavilē, Jeruzaleme”. Viss mirgoja, kluss drudzis dūca viņa galvā, un sirds, kuru dumpīgais vēders bija mazliet ierobežojis un iebaidījis, sita lēni, smagi un nevienādi. Nejuzdamies labi, satraukts, nomākts, noguris un laimīgs, viņš klusi gulēja, ilgi nespēdams aizmigt.

Rīt bija kārta trešajam Ziemsvētku vakaram, apdāvināšanai pie Terēzes Veihbrotas, un viņš priecājās par to kā par kādu savādu izrādi. Terēze Veihbrota pagājušajā gadā bija pilnīgi likvidējusi savu pansiju, tā ka tagad Ketelsena kundze apdzīvoja augšstāvu un viņa viena pati apakšstāvu mazajā namiņā Dzirnavu dambī. Sāpes, kādas lai darīja viņas mazais, kroplais un vārgais ķermenis, ar gadiem k|uva stiprākas, un Zezemī Veihbrota visā lēnprātībā un kristīgā padevībā bija sagatavojusies, ka viņai drīz būs jāaiziet. Tāpēc viņa jau vairākus gadus ik Ziemsvētkus uzskatīja par pēdējiem un mēģināja svinībām, ko tā sarīkoja savās mazajās, pārkurinātajās istabās, piešķirt tik daudz spožuma, cik vien bija iespējams. Tā kā pirkt viņa daudz nekā nevarēja, tad viņa katru gadu aizdāvināja kādu daļu no savām vienkāršajām lietiņām, salikdama zem eglītes visu, bez kā vien varēja iztikt: greznuma lietiņas, vēstuju preses, adatu spilventiņus, stikla vāzes un savas bibliotēkas grāmatas, vecus sējumus dīvainos formātos un vākos — “Slepeno dienasgrāmatu, ko sarakstījis kāds. kas novērojis pats sevi”, Hēbeļa alemaņu dzejas, Krummahera parabolas... Hanno jau bija saņēmis no viņas kādu "Pensēes deBlaise Pascal ” izdevumu, tik mazu, ka bez palielināmā stikla to nevarēja lasīt.

“Bīskapa dzēriens” bija neuzveicamos daudzumos, un Zezemī ar ingveru ceptās brūnās kūkas neizsakāmi gardas. Bet nekad, ņemot vērā lielo aizrautību, ar kādu Veihbrota jaunkundze svinēja savus pēdējos Ziemsvētkus, neviens no šiem vakariem nepagāja bez pārsteiguma, vienmēr notika kāda nelaime, kāda maza katastrofa, kas sasmīdināja viesus un vēl sakāpināja saimnieces mēmo dedzību. Apgāzās kanna ar bīskapa dzērienu, applūdinādama visu ar savu sarkano, saldo, smaržīgo šķidrumu... Vai arī izgreznotā eglīte izgāzās no koka kājas tieši tajā brīdī, kad visi svinīgi gāja saņemt dāvanas... Iemigdams Hanno vēl skatīja acu priekšā pagājušā gada nelaimes gadījumu: tas notika īsi pirms apdāvināšanas. Terēze Veihbrota ar tādu uzsvaru, ka likās, visi patskaņi mainījuši savas vietas, tikko bija beigusi lasīt Ziemsvētku evaņģēliju, tagad viņa atkāpās no saviem viesiem līdz durvīm, lai no šejienes sacītu mazu uzrunu. Viņa stāvēja uz sliekšņa, kupraina, maziņa, vecīgās rokas uz savām bērna krūtiņām salikusi; viņas aubes zaļās lentes krita tai uz sīkajiem pleciņiem, un virs galvas pār durvīm egļu zaros ievītā transparentā mirdzēja vārdi: "Gods Dievam augstībā!” Un Zezemī runāja par Dieva žēlastību, pieminēja, ka šie esot viņas pēdējie Ziemsvētki, un beidza ar to, ka viņa visus ar apustuļa vārdiem uzaicināja priecāties, pie tam tā no galvas līdz kājām nodrebēja, tik dzīvi viņas sīkais stāvs juta līdzi šim mudinājumam.

Priecājieties! — viņa teica, galvu sāņus pieliekdama un to spēcīgi kratīdama. — Un vēlreiz es jums saku, priecājieties!

Bet šajā mirklī viņai virs galvas paukšķēdams, kūpēdams un sprakšķēdams aizdegās transparents, tā ka Veihbrota jaunkundzei ar mazu baiļu iekliedzienu un necerēti veiklu, komisku lēcienu bija jāglābjas no dzirksteļu lietus, kas nolija pār viņu...

Hanno atcerējās, kā vecā jaunkundze toreiz bija izdarījusi šo lēcienu, un vairākas minūtes klusi un apspiesti smējās savā spilvenā, gluži aizrāvies, satraukts un nervozi uzjautrināts.

Devītā nodaļa

Permanēdera kundze gāja pa Plato ielu, viņa gāja ļoti steidzīgi. Kaut kas nemierīgs bija viņas gaitā, un tikai plecu un galvas kustībās bija nedaudz saskatāma majestātiskā cieņa, kāda parasti uz ielas, izpaudās visā viņas augumā. Trenkta, vajāta un vislielākajā steigā, Tonija, likās, bija paguvusi paņemt līdzi tikai mazu daļiņu no šīs cieņas, tāpat kā sakauts karalis savāc ap sevi vēl savu pulku pēdējās paliekas un metas ar tām bēgt...

Лк, viņa neizskatījās labi! Viņas virslūpa, šī mazliet garākā un biezākā virslūpa, kas agrāk bija palīdzējusi tās seju darīt skaistu, tagad drebēja, ieplestās acis bija baiļu pilnas un, aiz uztraukuma mirkšķinādamas, lūkojas taisni uz priekšu, it kā kaut kur steigdamās... No cepures līda laukā izjukušie mati, un sejai bija tā bālgani dzeltenā krāsa, kas norādīja, ka viņas kuņģa stāvoklis atkal kļuvis ļaunāks.

Jā, viņas kuņģis pēdējā laikā bija gluži sadumpojies; ceturtdienās visa dzimta varēja novērot, ka atkal ir gājis uz ļauno pusi. Lai kā mēģināja apiet šo piedauzības akmeni, sarunas pastāvīgi risinājās ap Hūgo Vcinšenka prāvu, — Permanēdera kundze pati tās neizbēgami novadīja uz to: satraukta viņa sāka vaicāt, Dievam un visai pasaulei atbildi prasīdama, kā tas iespējams, ka prokurors Morics Hāgenštrēms naktī var mierīgi gulēt! Viņa to nevarot saprast, viņa to nekad nevarēšot saprast...un tad viņas uztraukums pieauga ar katru vārdu.

— Pateicos, es nekā neēdīšu, — viņa teica, atstumjot no sevis visu, plecus uzrāvusi un galvu atmetusi, vientuļa paceldamās sava sašutuma augstumos. Viņa atsacījās no it visa, atskaitot aukstu ba-vālicšu alu, ko bija pieradusi dzert kopš saviem Minhcncs laulības laikiem, saliedama to tukšā kuņģī, kura nervi, jau tā satraukti, pēc tam rūgti atriebās. Uz mielasta beigām viņai vajadzēja piecelties un iziet dārzā vai pagalmā, kur, īdas vai Zēverinas jaunkundzes atbalstīta, tā izcieta drausmīgas mokas. Viņas kuņģis atbrīvojās no sava satura, taču arī pēc tam turpināja sāpīgi savilkties, minūtēm ilgi palikdams šādā stāvoklī; un kaut arī nekas vairs nenāca ārā, Tonija vēl krietnu brīdi dabūja rīstīties un ciest.

Bija trīs pēcpusdienā un vējaina janvāra diena ar lietu. Kad Permanēdera kundze bija nonākusi līdz Zvejnieku ielas stūrim, viņa

iegriezās tajā un devās pa stāvo ielu lejup uz sava brāļa māju. Aši pieklauvējusi, viņa no priekštelpām iegāja kantori, pārlaida skatienu pār pultīm, ar acīm uzmeklēja senatora vietu pie loga un tik lūdzoši pamāja tam ar galvu, ka Tomass Budenbroks bez kavēšanās nolika spalvu un gāja viņai pretim.

— Nu? — viņš jautāja, uzaci uz augšu uzraudams...

— Vienu mirkli, Tomas... kaut kas steidzīgs... neatliekams...

Viņš atvēra polsterētās durvis uz savu privātkantori un, kad abi bija

iegājuši, aizvēra tās aiz sevis ciet, jautājoši raudzīdamies māsā.

— Tom, — viņa teica vārgā balsī, rokas kažokādas uzrocī žņaudzīdama, — tev ir jāgādā... pagaidām jāizliek... es lūdzu tevi, tev ir jāieliek drošības nauda... Mums tās nav... Kur lai mēs tagad ņemam simt divdesmit piecus tūkstošus mārku?... Tu visu dabūsi atkal atpakaļ... ak, jau pārāk drīz... tu saproti... lieta ir tik tālu, ka... īsi sakot, tagad ir jau tik tālu, ka Hāgenštrēms prasa tūlītēju apcietināšanu vai simt divdesmit piecus tūkstošus drošības naudas. Un Veinšenks dod tev savu goda vārdu, ka viņš paliks še... uz vietas...

— Vai tiešām liela ir nonākusi jau tik tālu? — senators vaicāja, galvu kratīdams.

Jā, tik tālu viņi to ir noveduši, šie nelieši, šie blēži!... — Un, nespēcīgās dusmās iešņukstēdamās, Permanēdera kundze sabruka ar vaska drānu pārvilktajā sēdeklī, kas atradās viņai līdzās. — Un viņi novedīs to vēl tālāk, Tom, viņi novedīs to līdz galam...

— Tonij, — viņš teica, sāniski apsēzdamies sarkankoka rakstāmgalda priekšā, pārlikdams vienu kāju pār otru un atspiezdams galvu rokā... — Saki atklāti, — vai tu vēl tici viņa nevainībai?

Viņa iešņukstējās pāris reižu un tad klusā un izmisušā balsī atbildēja:

— Ak nē, Tom... Kā gan es to varētu? Tieši es, kas tik daudz ļauna piedzīvojusi! Jau no paša sākuma es to lāgā nevarēju, lai gan godīgi mēģināju. Tu jau zini, dzīve ir tāda, ka grūti ticēt kāda cilvēka nevainībai... Ak nē, es jau sen šaubījos, vai viņa sirdsapziņa ir tīra, un pat Ērika... arī viņa ir vīlusies... viņa man to ar asarām atzinās... Veinšenka izturēšanās mājās ir vainīga pie tā, ka viņa zaudējusi ticību. Mēs, protams, par visu cietām klusu... Viņa izturēšanās kļuva rupjāka un rupjāka... bet viņš arvien neatlaidīgāk prasīja, lai Ērika būtu jautra un izklaidētu viņa rūpes, viņš sita traukus, kad viņa bija nopietna. Tu nevari iedomāties, kā tad bija, kad viņš vakaros vēl stundām ilgi ieslēdzās ar savām aktīm... un, ja kāds klauvēja, tad varēja dzirdēt, ka viņš uzlec kājās, saukdams: “Kas tur ir? Kas tur ir?!...”

Viņi klusēja.

— Bet lai viņš arī būtu vainīgs! Lai nu viņš būtu noziedzies! — Permanēdera kundze iesāka no jauna, un viņas balss k|uva spēcīgāka. —Viņš nav to darījis savas kabatas labā, bet savai sabiedrībai, un tad... Ak tu mans Dievs, ir taču mūsu dzīvē pienākumi, kas jāievēro, Tom! Viņš nu reiz ir ieprecējies mūsu ģimenē... viņš tomēr pieder pie mums... Un kādu no mums taču nevar iebāzt cietumā, žēlīgā debess!...

Senators paraustīja plecus...

— Tu rausti plecus, Tom... Tu tātad samierinies ar to, tu to pacietīsi, tu mierīgi panesīsi, ka šie nekaunīgie salašņas uzliek šai lietai kroni? Kaut kas taču jādara! Viņu nedrīkst notiesāt!... Tu taču esi birģermeistara labā roka... mans Dievs, vai tad senāts nevar viņu tūliņ apžēlot?... Es tev teikšu... tikko, pirms es nācu pie tevis, es gribēju iet pie Krēmera un lūgt viņu, lai viņš visādā ziņā kaut ko dara, lai viņš iejaucas šajā lietā... Viņš ir policijas šefs...

— Ak, bērns, kas par muļķībām!

— Muļķības, Tom? Bet Ērika? Un bērns? — viņa teica un lūgdamās pacēla viņam pretim uzroci, kurā tā bija sabāzusi abas rokas. Tad viņa brīdi cieta klusu, rokas nolaidusi, mute tai iepletās, zods savilkās un sāka drebēt, un, kamēr zem viņas nolaistajiem plakstiem noritēja divas lielas asaras, viņa piebilda gluži klusu: — Un es?...

—Ak, Tonij, nezaudē dūšu! — viņas nevarības aizkustināts, teica senators un, piebīdījis krēslu tai līdzās, mierinot noglaudīja viņas matus. — Vēl jau nekas nav noticis. Vēl jau viņš nav notiesāts. Vēl jau viss var vērsties par labu. Tagad es vispirms ielikšu drošības naudu, es, protams, neatteikšos to darīt. Un Breslauers taču ir veikls cilvēks...

Viņa raudādama papurināja galvu.

— Nē, Tom, nebūs labi, es to neticu. Viņi Veinšenku notiesās un iebāzīs cietumā. Un tad sāksies grūts laiks Ērikai, bērnam un man. Viņas pūra naudas vairs nav, tā ir ieguldīta dzīvokļa iekārtā, mēbelēs un gleznās... un pārdodot— labi, ja dabūs ceturto daļu no tā... Un algu mēs vienmēr tikām notērējuši... Veinšenks nekā nav iekrājis, mums būs jāpāriet atkal pie mātes dzīvot, ja viņa to atļaus, kamēr viņš atkal būs uz brīvām kājām... un tad būs varbūt visļaunāk, jo kur tad lai mēs paliekam viņš un mēs?... Mēs vienkārši varēsim sēdēt uz akmeņiem, — viņa šņukstēdama teica.

-— Uz akmeņiem?

— Nūjā, tas ir tāds izteiciens... Ak nē, nebūs labi. Man pārāk daudz ir bijis jāizcieš... nezinu, par ko esmu to pelnījusi... bet man vairs nav cerību. Un Ērikai tagad ies tāpat kā man arGrīnlihu un Permanēderu. Bet tagad tu savā tuvumā redzi, tagad tu pats vari spriest, kā tas ir, kā

..

las nāk un kā tas uzbrūk! Vai tur var ko darīt? Tom, es lūdzu tevi, vai lur var ko darīt ? — viņa atkārtoja un māja ar galvu, uzlūkodama to ar jautājošām, lielām, izmisuma un asaru pilnām acīm. — Viss ir iznācis citādi, viss ir beidzies nelaimīgi, ko vien esmu uzsākusi... Un Dievs vien to zina, cik man bija labi nodomi!... Arvien es vēlējos dzīvē kaut ko sasniegt un dzīvot ar godu... Un tagad viss sabrūk. Un tā tam bija jābeidzas... Pēdējais...

Un, atspiedusies uz brā|a rokas, ko tas mierinādams bija aplicis tai apkārt, viņa raudāja par savu izpostīto dzīvi, kurā nu bija izgaisušas arī pēdējās cerības.

*

Nedēju vēlāk direktoru Ilūgo Veinšenku notiesāja uz. trīsarpus gadiem cietumā un tūliņ apcietināja.

l iesas sēdes bija tikušas ārkārtīgi kupli apmeklētas, un advokāts Breslauers no Berlīnes runājis tā, kā vēl nekad neviens cilvēks nebija dzirdēts runājam. Mākleris Gošs vēl ncdē|ām ilgi staigāja, šņākdams aiz sajūsmas par šo ironiju, šo patosu, šo dedzību, un Kristians Bu-denbroks, kurš arī bija bijis klāt, nostājās klubā aiz galda, nolika sev priekšā kā aktis paku avīžu un pilnīgi atdarināja aizstāvi. Mājās viņš par to izteicās, ka jurisprudence vispār esot visskaistākā nodarbošanās, ka tā būtu labākā nodarbošanās tieši viņam. Pat prokurors doktors Hāgenštrēms, kurš taēu bija daiļo mākslu cienītājs, privātā sarunā bija pateicis kaut ko tamlīdzīgu, ka Breslauera runa viņam bijis tīrais baudījums. Tomēr slavenā advokāta runas dāvanas nebija spējušas nekā aizkavēt, vietējie juristi bija situši tam uz pleca un visā labsirdībā paskaidrojuši, ka viņi neļaujoties sev nekā iestāstīt...

Un, kad pēc direktora nozušanas bija pārdots viss, kas bija pārdodams, Ilūgo Veinšenku pilsētā sāka aizmirst. Bet Budenbroku dāmas no Platās ielas ceturtdienās pie dzimtas galda tagad atzinās, ka viņas šim vīram jau tūliņ no acīm nolasījušas, ka ar to viss nav kārtībā, ka tā raksturā ir daudz dažādu trūkumu un ka tas labu galu neņems. Viņas nožēloja, ka daži iemesli, kurus labāk būtu vajadzējis atstāt neievērotus, toreiz spieduši šo neatzinīga spriedumu noklusēt.

Devītā daļa

.

Pirmā nodaļa

Senators Budenbroks ar abiem kungiem — veco doktoru Grābovu un jauno doktoru Langhalsu, vienu no Langhalsu ģimenes piederīgajiem, kurš jau kādu gadu praktizēja pilsētā kā ārsts, iznāca no konsula kundzes guļamistabas brokastu istabā un aizvēra aiz sevis durvis.

— Kungi, vai drīkstu jūs lūgt... uz īsu brīdi, — viņš teica un veda abus augšā pa kāpnēm, cauri gaitenim un kolonnu zālei uz ainavu istabu, kuru jau kurināja, jo rudenīgais laiks bija mikls un vēss. Jūs sapratīsiet manu uztraukumu... lūdzu, sēdieties! Ja vien iespējams, sakiet man ko nomierinošu!

Pie joda, mans mīļais senator! — atbildēja doktors Grābovs, kas, zodu apkaklē ierāvis, bija ērti atlaidies krēslā, platmali ar abām rokām pie vēdera piespiedis, kamēr doktors Langhalss, plecīgs, tumšmatains kungs ar smaili apcirptu bārdu, uz. augšu sasukātiem matiem, skaistām acīm un uzpūtīgu sejas izteiksmi, cilindru nolicis sev līdzās uz grīdsegas, aplūkoja savas ārkārtīgi mazās, ar tumšām spalvām apaugušās rokas... Daudzmaz nopietnām bažām, patiesi, pagaidām vēl nav nekāda pamata, es lūdzu... paciente ar tādām pretestības spējām organismā kā mūsu godājamā konsula kundze... Varat man ticēt, ka es, viņas pastāvīgais padomnieks, zinu, ko viņas organisms spēj izturēt. Viņas gados tiešām apbrīnojami... varu jums apgalvot.

— Jā, ņemot vērā tieši viņas gadus... — senators nemierīgi atbildēja, tīdams savu ūsu garos galus.

— Protams, es nesaku, ka jūsu mīļā mātes kundze jau rīt varēs celties un staigāt, — doktors Grābovs laipni un mierīgi turpināja. To, mīļais senator, jūs nevarat no mūsu pacientes gaidīt. Nav noliedzams, ka pēdējās divdesmit četrās stundās viņas katars nepatīkami sarežģījies. Man ļoti nepatika drudzis vakar vakarā, un šodien sācies dūrējs sānos un aizdusa. Mazliet paaugstināta temperatūra, ak, nekas nozīmīgs, tomēr temperatūra. īsi sakot, mīļais senator, jārēķinās ar nepatīkamo faktu, ka mazliet ķertas plaušas...

— Tātad plaušu karsonis? — senators vaicāja, raudzīdamies te uz vienu, te uz. otru ārstu.

— Jā, — pneumonia, — doktors Langhalss, galvu noliekdams, nopietni teica.

Katrā ziņā jākonstatē, ka sācies neliels iekaisums labās puses plaušā, mājas ārsts atbildēja, — un mums rūpīgi jācenšas to lokalizēt...

Tātad tomēr ir iemesls nopietni uztraukties? — senators sēdēja gluži kluss un cieši vērās mājas ārsta sejā.

Uztraukties? Лк, nē... kā jau teicu, mums jāccnšas slimību ierobežot, mazināt klepu, noturēt zemāku temperatūru... arī hinīnam būs savi droši panākumi... l'ad vēl kas, mīļais senator... Nesāciet baiļoties, ja novērosiet dažus atsevišķus slimības simptomus, vai ne? Ja arī aizdusa mazliet pieņemtos, ja slimniece naktī sāktu varbūt murgot... vai rīt no rīta mazliet parādītos krēpas... ziniet, tādas sarkanbrūnas, jo arī asinis ir tur klāt... tas būs pilnīgi loģiski, pie šīs slimības pavisam normāli. Lūdzu, pasakiet to arī mūsu mīļajai, cienījamai Permanēdera kundzei, kas tik pašaizliedzīgi kopj slimnieci... A propos\ kā viņai klājas? Es pavisam aizmirsu tai pavaicāt, kā pēdējās dienās jūtas viņas kuņģis...

Kā arvien. Nekas jauns man nav zināms. Rūpes par viņas veselība tagad, dabiski, atgājušas otrā plānā...

— Protams. Starp citu, man ienāk kas prātā. Jūsu māsas kundzei ir vajadzīgs miers, jo sevišķi naktī, bet Zēverinas jaunkundze viena netiks galā... kā būtu, mīļais senator, ja mēs pieņemtu slimnieku kopēju? Varētu minēt mūsu krietnās katolietes no "Pelēkajām māsām”, pret kurām jūs arvien esat bijis tik labvēlīgs... Klostera priekšniece ar lielāko prieku jums pakalpos.

— Vai domājat, ka tas būtu nepieciešami vajadzīgs?

Tas ir tikai mans priekšlikums. Tā taču būtu ērtāk... Šīs māsas ir nenovērtējamas. Jau ar savu bagāto pieredzi un nosvērtību tās atstāj nomierinošu iespaidu uz. slimnieku, sevišķi šādās slimībās, kuras, kā jau minēju, saistītas ar diezgan daudziem nepatīkamiem simptomiem... Tātad nomierinieties, vai ne, mīļais senator? Bet gan jau redzēsim... gan redzēsim... Šovakar jau mēs vēl atnāksim...

Droši vien, — doktors Langhalss teica, paņemdams savu cilindru un pieceldamies reizē ar savu vecāko kolēģi. Bet senators vēl palika sēžot, viņš vēl nebija visu noskaidrojis un gribēja vēl ko jautāt, pārliecināties vēl par kaut ko...

Mani kungi, — viņš teica, vēl vienu jautājumu... Mans brālis Kristiāns ir nervozs,īsi sakot, tas daudz nepanes... Kā jūs domājat, vai varu viņam ziņot, ka māte slima? Varbūt ir labāk... ka viņš brauktu mājās?... [47]

— Vai jūsu brālis Kristians nav pilsētā?

— Nē, Hantburgā. Pagaidām. Cik zinu, veikala darīšanās...

Doktors Grābovs aši paskatījās uz savu kolēģi, tad smaidot sniedza

senatoram roku un teica:

— Tad lai viņš mierīgi turpina savas veikala darīšanas! Kādēļ viņu velti uztraukt? Ja rastos kādi sarežģījumi un viņa klātbūtne būtu nepieciešama, sacīsim — lai slimniecei sirds būtu mierīgāka, lai viņas garastāvoklis uzlabotos... nu, tad jau laika arvien vēl būs diezgan... laika būs diezgan...

Izgājuši caur kolonnu zāli un gaiteni, viņi pie kāpnēm mazliet apstājās un sāka runāt par citu, par politiku, par tikko pabeigtā kara radītajām pārmaiņām un satricinājumiem...

Nu, tagad sāksies labāki laiki, vai ne, senatora kungs? Zemē jau ieplūst nauda... Un viscaur jaušama spirgta rosība.

Senators tam piekrita, bet ne pilnīgi. Viņš pastāstīja, ka kara izcelšanās izraisījusi lielu rosmi labības tirdzniecībā ar Krieviju un auzu ievedumi armijas vajadzībām bijuši milzīgi. Taču gūtā peļņa valstī sadalījusies ļoti nevienmērīgi...

Abi ārsti aizgāja, bet senators Budenbroks vēlreiz devās uz slimnieces istabu. Viņš pārdomāja Grābova vārdus... Tajos slēpās tik daudz līdz galam neizteikta... Varēja jaust, ka tas izvairās pateikt ko noteiktu. Vienīgais skaidrais vārds bija “plaušu karsonis”, un tas vēl nebija nekāds mierinājums, ka doktors Langhalss pateica tā zinātnisko nosaukumu. Plaušu karsonis konsula kundzes gados... Jau tas vien varēja padarīt nemierīgu, ka nāca un gāja divi ārsti. Grābovs to bija izkārtojis pavisam viegli, gandrīz nemanot: viņš esot nodomājis tuvākajā nākotnē darbu izbeigt un savu praksi nodot doktoram Lang-halsam, kādēļ ar prieku jau tagad savu jauno kolēģi šur un tur ņemot līdzi, lai iepazīstinātu ar pacientiem...

Kad senators iegāja pustumšajā guļamistabā, viņa seja bija žirgta un izturēšanās enerģiska. Viņš tik ļoti bija pieradis slēpt rūpes un nogurumu aiz spēka pilnas pašapziņas, ka šī maska viņa sejā radās gandrīz pati no sevis, tiklīdz viņš atvēra guļamistabas durvis.

Permanēdera kundze sēdēja pie baldahīna gultas, kuras aizkari bija pašķirti vaļā, turēdama mātes roku savējā, bet māte, spilvenos atzvēlusies, pagrieza galvu uz dēla pusi un ar savām gaišzilajām acīm pētoši raudzījās tā sejā. Tas bija piespiesti mierīgs skatiens, augstākā mērā vērīgs, gandrīz caururbjošs, pat mazliet glūnīgs, jo viņa skatījās iesānis. Izņemot bālo ādas krāsu un sarkanos drudža plankumus vaigos, sejā nemaz nebija redzams vārgums un nespēks. Vecā dāma ar lielu uzmanību vēroja visu, kas attiecās uz viņu vēl uzmanīgāk nekā

pārējie mājinieki, jo galu galā taču viņa bija ieinteresēta vispirmām kārtām. Viņa neuzticējās šai slimībai un pavisam negribēja likties gultā un paļauties liktenim...

— Nu, Tomas, ko viņi teica? — viņa vaicāja noteiktā un straujā balsī, kas tūliņ izsauca stipru klepu, ko tā, lūpas sakniebusi, pūlējās aizturēt, tomēr velti; aiz sāpēm viņa piespieda rokas pie labā sāna.

— Viņi teica, — senators atbildēja, kad lēkme bija pārgājusi, glāstīdams viņas roku... — Viņi teica, ka pēc pāris dienām mūsu labā māte būs atkal uz kājām. Tūliņ tas nav iespējams tāpēc, ka muļķīgais klepus tiešām ir mazliet skāris plaušas... plaušu karsonis tas tieši nav, — viņš piebilda, redzēdams, ka mātes skatiens kļūst vēl vērīgāks... — bet arī tas vēl nebūtu nekas briesmīgs, ir jau daudz ļaunākas slimības! īsi sakot, mazs plaušu iekaisums, tā viņi abi saka, un tur viņiem laikam būs taisnība... Bet kur tad Zēverinas jaunkundze?

— Aizgāja uz aptieku, — Permanēdera kundze teica.

— Nu, redzi, atkal viņa ir aizgājusi uz aptieku, bet tu, Tonij, izskaties tā, it kā nupat gribētu aizmigt. Nē, tā tas neiet! Kaut arī tikai uz pāris dienām... vajag pieņemt kopēju, vai ne? Pag. es tūliņ pavaicāšu “Pelēko māsu’’ priekšniecei, vai kāda no tām ir brīva...

— Tomas, — konsula kundze klusi ierunājās, saudzēdama savu balsi, lai atkal nesāktos klepus, — tici man, protežēdams pelēkās katolietes vairāk nekā melnās protestantes, tu esi panācis, ka daudzi jau sāk mums to pārmest. Vienām tu izgādā daudzas priekšrocības, bet otrām nemaz negribi palīdzēt. Mācītājs Pringsheims nesen to man aizrādīja gluži nepārprotamos vārdos...

— Tas viņam neko nelīdzēs. Esmu pārliecināts, ka pelēkās māsas ir daudz uzticīgākas, pašaizliedzīgākas un pazemīgākas nekā melnās. Protestantes nemaz nav kā īstas māsas. Viņas tikai prāto, kā drīzāk apprecēties... Vārdu sakot, viņas ir pasaulīgas, egoistiskas, ikdienišķas... Pelēkās ir cēlākas un, bez šaubām, debesīm daudz tuvākas. Un tieši tādēļ, ka viņas man pateicību parādā, gribu labāk pieņemt kādu no tām. Cik daudz mums palīdzēja masa Leandra, kad Hanno nāca zobi! Cerēsim, ka no viņām kāda būs brīva...

Un māsa Leandra atnāca. Klusi viņa nolika savu rokassomiņu, apmetni un pelēko galvassegu, ko valkāja virs baltas, un, rožu kronim pie jostas klusi žvadzot, ar laipniem un maigiem vārdiem un kustībām sāka savu darbu. Dienu un nakti viņa kopa izlutināto un ne arvien pacietīgo slimnieci, tad, ne vārda neteikusi, it kā nokaunējusies par savu cilvēcisko vājumu, kas to pārvarējis, aizgāja uz māju, un tās vietā atnāca cita māsa, bet, laiciņu pagulējusi, māsa Leandra atkal bija klāt.

Konsula kundze gribēja, lai pie viņas gultas vienmēr kāds būtu. Jo jaunāks kļuva stāvoklis, jo vairāk viņa par savu slimību domāja un interesējās, vērodama to ar bailēm un neslēptu, naivu ienaidu. Reiz mirdzoša augstāko aprindu dāma, kas klusi, dabiski un dziļi mīlēja skaistu apkārtni, ērtības un dzīvi vispār, viņa pēdējos gados bija nodevusies dievbijībai un labdarībai... kādēļ? Varbūt ne tikai aiz cienības pret savu mirušo vīru, bet arī aiz neapzinātas tieksmes rast samierinājumu starp debesīm un savu spēcīgo dzīvotgribu, lai tās, neraugoties uz viņas ciešo pieķeršanos dzīvei, piešķirtu tai vieglu nāvi, kad būs pienācis laiks? Bet viņa nevarēja tik viegli nomirt. Lai gan bija pārdzīvots dažs sāpīgs brīdis, taču viņas stāvs bija vēl nesaliekts un acis skaidras. Viņa mīlēja labi paēst, smalki un lepni ģērbties, neredzēt, neievērot visu nepatīkamo ap sevi un ar labpatiku ņemt dalību tajā cieņā, ko viņas dēls bija iemantojis visā plašā apkārtnē. Viņas izturīgajā organismā bija ielauzusies šī slimība, šis plaušu karsonis, bet viņas gars ne mazākā mērā nebija sagatavots, lai ļautu slimībai sevi tik viegli uzvarēt... viņai bija svešas ciešanas, kas mūs lēnām attālina no dzīves vai vismaz no tiem apstākļiem, kādos mēs esam pasaulē nākuši, modinot saldas ilgas pēc gala, pēc citiem apstākļiem vai pēc miera... Nē, vecā konsula kundze juta, ka viņa negrib mirt, par spīti kristīgi dievbijīgajai dzīvei pēdējos gados, viņu pārņēma izbailes, neskaidri nojaušot, ka šī varētu būt viņas pēdējā slimība, kas pēdējā stundā ar briesmīgu steigu, ar grūtām sāpēm salauzīs viņas pretestību, un tad pienāks nenovēršamais gals.

Viņa daudz lūdza Dievu, bet gandrīz vēl vairāk tā novēroja, un, kad prāts bija skaidrs, viņa raudzīja sev pulsu, mērīja temperatūru, pūlējās aizturēt klepu... Bet pulss bija vājš, un temperatūra pēc katras pazemināšanās atkal strauji cēlās, pēc saltiem drebuļiem sākās karstumu murgi, klepus, saistīts ar iekšējām sāpēm un asiņu spļaušanu, pieņēmās, elpot kļuva arvien grūtāk. Tas viss notika tāpēc, ka nu vairs nebija ķerta tikai daļa labās plaušas, bet gan visa plauša, un, ja ārsti nevīlās, arī kreisajā plaušā jau bija manāms iekaisums, ko doktors Langhalss, uz savu pirkstu nagiem skatīdamies, dēvēja par “hepatizā-ciju”, bet doktors Grābovs labāk nemaz negribēja par to runāt... Drudzis slimnieci mocīja bez apstājas. Arī kuņģis vairs nesagremoja barību. Nenovēršami, neatlaidīgi un lēnām sabruka viņas spēki.

Bet viņa pretojās, cik vien spēja, ēda barojošo ēdienu, ko tai pasniedza, vēl rūpīgāk ievēroja zāļu dzeršanas stundas nekā viņas kopējas un tik ļoti interesējās par slimības gailu, ka drīz vien runāja vairs tikai ar ārstiem un beidzot vienīgi sarunā ar tiem parādīja dzīvāku interesi. Ar apmeklētājiem, kurus sākumā pie viņas pielaida, — draudzenēm,

“Jeruzalemes vakaru” dalībniecēm, labāko aprindu vecākajām dāmām un mācītāju kundzēm viņa runāja apātiski vai izklaidīgi un ātri no tām atvadījās. Tuvinieki pat jutās apvainoti, ka vecā dāma tik vienaldzīgi tos saņem, it kā nievājoši teiktu: “Tikpat jūs man vairs nevarat līdzēt.” Pat mazajam Ilanno, kuru ielaida uz brīdi, kad viņai kļuva vieglāk, viņa tikai viegli noglauda vaigus un tūliņ novērsās, it kā gribētu sacīt: “Bērni, jūs visi esat mīļi, bet man... man laikam būs jāmirst!” Bet abus ārstus viņa saņēma ar siltu laipnību un interesi un jo gari ar tiem izrunājās.

Kādā dienā atnāca abas vecās Gerharta jaunkundzes, Paula Ger-harta pēcnācējas. Viņas atnāca, ģērbušās savos ērmotajos mēteļos, ar šķīvjveidīgām cepurēm galvā un pārtikas somām rokās, jo tikko bija apciemojušas nabagus, un tām nevarēja liegt apmeklēt viņu slimo draudzeni. Viņas atstāja vienas pašas kopā ar slimnieci, un tikai Dievs zina, ko tās viņai teica, pie gultas sēdēdamas. Bet, projām ejot, abu acis un sejas bija vēl apskaidrotākas, vēl lēnprātīgākas un svētlaimīgākas nekā atnākot, arī konsula kundzes acīs un sejā bija redzams tas pats, viņa gulēja pavisam mierīgi, pavisam klusi, mierīgāka nekā jebkad, viņa elpoja lēni un viegli un — kļuva arvien vārgāka. Permanēdera kundze, Gerharta jaunkundzēm aizejot, nosēca dažus skarbus vārdus un tūliņ sūtīja pēc ārstiem, un, tiklīdz abi ārsti parādījās durvīs, konsula kundze pārsteidzoši pārvērtās. Viņa pamodās, sāka kustēties un gandrīz vai piecēlās sēdus. Ieraugot abus vīrus, šos mācītos mediķus, tā pilnīgi atgriezās zemes virsū. Viņa sniedza tiem pretim abas rokas un teica:

— Esiet sveiki, mani kungi! Nu jau ir tik tālu, ka šodien...

Bet sen jau bija tik tālu, ka vairs nevarēja noliegt abu plaušu iekaisumu.

— Jā, mans mīļais senatora kungs, — doktors Grābovs bija teicis, saņemdams Tomasa Budenbroka rokas... — Mēs neesam varējuši to aizkavēt, nu ir.iekaisušas abas plaušas, bet tas arvien ir bīstams stāvoklis, ko jūs tikpat labi zināt kā es, negribu jums nekā slēpt... Vienalga, vai pacients ir divdesmit vai septiņdesmit gadus vecs, šādos gadījumos slimība arvien ir nopietna, un, ja jūs man šodien vēlreiz vaicātu, vai rakstīt jūsu brālim Kristiānām vai vismaz aizsūtīt īsu telegrammu, es jūs vairs neatrunātu, es bez apdomāšanās ieteiktu to darīt... Starp citu, kā tad jūsu brālim klājas? Jocīgs cilvēks, man viņš vienmēr no sirds paticis... Dieva dēļ, mīļais senator, nesāciet no maniem vārdiem taisīt pārsteidzīgus slēdzienus! Nedraud jau nekādas tiešas briesmas... ak, es ģeķis, kā es varēju tādus vārdus mutē ņemt! Bet, vai zināt, šādos apstākļos jārēķinās ar visādām nejaušībām. Ar jūsu cienījamo mātes kundzi kā ar pacienti esam augstākā mērā apmierināti. Viņa mums ļoti sparīgi palīdz, nekad nepamet mūs vienus... nē, bez komplimentiem ļāsaka, kā paciente viņa ir nepārspējama! Tāpēc, mans mīļais senator, vajag cerēt, vajag cerēt! Cerēsim to labāko!

Bet pienāk brīdis, kad arī piederīgajiem jāatzīst, ka visas cerības ( in ir mākslotas un neīstas. Slimnieks liekas pilnīgi pārvērties, tajā ir kaut kas svešs, kas agrāk dzīvē pie tā nav manīts. Daži neparasti vārdi nāk no viņa mutes, uz kuriem neviens nezina, ko atbildēt, kuri norāda, ka ceļa atpakaļ vairs nav un viņš nolemts nāvei. Lai arī viņš mums būtu par visiem dārgāks, mēs pēc tā visa vairs nespējam vēlēties, kaut viņš celtos augšā un dzīvotu. Un, ja tas tomēr notiktu, viņš viestu visapkārt šausmas, it kā būtu no miroņiem uzcēlies...

Jau parādījās nāves tuvuma briesmīgās pazīmes, lai gan visi orgāni, sīkstas gribas uzturēti, vēl darbojās. Konsula kundze bija slimojusi ar kataru jau vairākas nedēļas, tāpēc no gulēšanas uz miesas tai parādījās dažas vātis, kas vairs neaizdzija, un slimnieces stāvoklis kļuva šausmīgs. Gulēt viņa nevarēja, vispirms aiz sāpēm un klepus, un aizdusas dēļ arī elpot tai bija ļoti grūti, bez tam viņa pati visiem spēkiem pretojās miegam un gribēja vienmēr būt nomodā. Tikai retumis viņa zaudēja samaņu; bet, arī pie apziņas būdama, viņa skaļi sarunājās ar sen mirušiem cilvēkiem. Kādā pēcpusdienā, kad metās jau krēsla, viņa pēkšņi skaļā, mazliet baiļu pilnā, tomēr ļoti sirsnīgā balsī teica: — Jā, mans mīļais Žan, es eju! — Un šīs atbildes tiešums bija tik pārsteidzošs, ka likās, it kā mirušais konsuls tiešām būtu viņu saucis.

Atbrauca Kristiāns; viņš ieradās no Hamburgas, kur teicās bijis veikala darīšanās; slimnieces istabā tas uzkavējās tikai īsu brīdi, viņš izgāja laukā un, ar roku pieri slaucīdams un apkārt raudzīdamies, sacīja:

— Tas ir briesmīgi... Tas ir briesmīgi... Es to nevaru izturēt!

Ieradās arī mācītājs Pringsheims. Ar aukstu skatu pavēries uz

māsu Leandru, viņš, balsi locīdams, lūdza Dievu pie konsula kundzes gultas.

Tad nāca īss atspirgums, enerģijas uzliesmojums, drudzis atslāba, spēki likās atgriežamies, sāpes norima, tika izteikti daži skaidri un cerības modinoši vārdi, kurus dzirdot visiem klātesošajiem acis saplūda prieka asaras.

— Bērni, mēs viņu glābsim, redzēsiet gan, mēs viņu glābsim, par spīti visam! —Tomass Budenbroks teica. — Vēl Ziemsvētkus kopā nosvinēsim, bet nu vairs neļausim viņai tā uztraukties kā senāk...

Bet jau nākošajā naktīīsu brīdi pēc tam, kad Gerda ar savu laulāto draugu bija aizgājuši gulēt, Permanēdera kundze viņus atsauca uz

Graudu ielu, jo slimniece cīnoties ar nāvi. Vējš dzina saltu lietu, kas grabēdams sitās pret logu rūtīm.

Kad senators ar savu laulāto draudzeni iegāja guļamistabā, ko apgaismoja uz galda divos svečturos aizdegtas sveces, abi ārsti jau bija priekšā. Arī Kristians bija nosaukts lejā no savas istabas un sēdēja kaktā, slimnieces gultai muguru uzgriezis un zemu noliekto galvu abās rokās atspiedis. Gaidīja atnākam arī slimnieces brāli — konsulu Justu Krēgeru, pēc kura tikko bija aizsūtīts. Permanēdera kundze un Ērika Veinšenka, klusi šņukstot, raudāja, sēdēdamas pie slimnieces kājām. Māsai Leandrai un Jungmaņa jaunkundzei nekas vairs nebija darāms, un viņas skumji raudzījās mirējas sejā.

Konsula kundze gulēja uz muguras, pret daudzajiem spilveniem atspiedusies, un ar abām rokām, šīm skaistajām rokām ar blāvi zilganajām dzīsliņām, kas nu bija tik vājas, pavisam izdilušas, viņa bez apstājas it kā steigdamās glauda vatēto segu. Savu galvu ar balto naktsccpuri tā bez apstājas grozīja no vienas puses uz otru ar savādu, bailes iedvesošu vienmērību. Viņas lūpas likās it kā uz iekšu ierautas, un mute atvērās un aizvērās, kampjot gaisu līdz ar katru mokpilno elpas vilcienu, un iekritušās acis. kā palīdzību meklēdamas, maldījās apkārt, brīžiem ar satricinošu skaudību noskatīdamās uz vienu vai otru no klātesošajiem, kuri bija apģērbušies un varēja brīvi elpot, kuriem piederēja dzīvība, bet kuri vairāk nespēja darīt kā tikai ar mīlestību visu laiku raudzīties uz šo gultu. Jau tuvojās nakts, bet nekas nemainījās.

— Cik ilgi tā var iet? —Tomass Budenbroks klusi jautāja, aizvilcis veco doktoru Grābovu tālāk istabā, kamēr doktors Langhalss slimniecei izdarīja kādu iešļircinājumu. Pienāca arī Permanēdera kundze, mutautiņu pie mutes turēdama.

— Ļoti grūti pateikt, mīļais senator, — doktors Grābovs atbildēja. —Jūsu mātes kundze var piecās minūtēs atbrīvoties no ciešanām, bet var arī nodzīvot vēl vairākas stundas... es jums nekā nevaru pateikt. Viņai sācies tas, ko saucam par plaušu trieku...

— Es zinu, — Permanēdera kundze ierunājās, sākdama raudāt, asaras viņai lītin lija pār vaigiem. — Pie plaušu karsoņa tas bieži gadās... Plaušu dziedzeros tad sakrājas ūdeņains šķidrums, un, ja paliek ļaunāk, slimnieks vairs nevar elpot... Jā, es zinu, ko tas nozīmē...

Rokas sažņaudzis, senators raudzījās uz mirstošās mātes gultu.

— Cik briesmīgi viņai jācieš! — viņš čukstēja.

— Nē! — doktors Grābovs tikpat klusi atteica, bet ar neapstrīdamu autoritāti, savu garo, laipno seju savilcis asās krunkās... — Ticiet man, mīļais draugs, tas ir maldīgi! Apziņa jau gandrīz pavisam nomākta... Visas tās kustības, ko redzat, lielāko tiesu ir tīri refleksīvas... Ticiet man...

Un Tomass atbildēja:

— Ak Dievs, kaut tā būtu! — Bet katrs bērns varēja no konsula kundzes acīm redzēt, ka viņa ir pie pilnas apziņas un visu sajūt...

Visi atkal apsēdās... Bija atnācis arī konsuls Krēgers un ar sasarkušām acīm sēdēja pie gultas, uz sava spieķa atspiedies.

Slimnieces kustības kļuva nemierīgākas. Šo nāvei nolemto miesu droši vien no galvvirsas līdz kāju papēžiem mocīja briesmīgs nemiers, neizsakāmas bailes un sāpes, nepārvarama izmisuma un bezgalīgas nevarības sajūta. Viņas acis, nabaga lūdzošās, žēluma pilnās un meklējošās acis, gan aizvērās un it kā sastinga, kad viņa gārgdama pagrieza galvu, gan arī atvērās — tik plaši, ka acu ābola sīkās dzīsliņas kļuva asinssarkanas. Bet vēl viņa apziņu nezaudēja.

Tūliņ pēc trijiem naktī Kristians uztrūkās no krēsla.

— Es to vairs nevaru izturēt, — viņš teica un, turēdamies pie mēbelēm, kas ceļā gadījās, izkliboja ārā pa durvīm. Ērika Veinšenka un arīZēvcrinas jaunkundze, acīmredzot vienmuļo sāpju vaidu iežūžotas, savos krēslos sēdēdamas, bija aizmigušas, un miegā viņu sejas vizēja rožaini sārtas.

Ap četriem slimnieces stāvoklis kļuva ar katru brīdi ļaunāks. Viņu pacēla sēdus, atbalstīja un noslaucīja tai sviedrus no pieres. Elpa jau draudēja pavisam apstāties, bailes pieņēmās.

— Brītiņu pagulēt!... — viņa izdvesa. — Zāles!... — Bet neviens ne domāt nedomāja dot viņai kādas miega zāles.

Pēkšņi viņa atkal sāka atbildēt uz jautājumiem, ko neviens nedzirdēja, tāpat kā bija darījusi jau agrāk.

— Jā, Žan, nu vairs nebūs ilgi!... — Un tūliņ pēc tam: —Jā, mīļā Klāra, es eju!...

Un atkal no jauna sākās cīņa... Vai tā vēl bija cīņa ar nāvi? Nē, nu viņa cīnījās ar dzīvību, lai nāktu nāve.

— Es ar prieku... — viņa dvesa... — Es nevaru... kaut ko, lai aizmigtu!... Kungi, žēlojiet mani! Dodiet kaut ko, lai varu aizmigt!...

Kad viņa izteica “žēlojiet mani”, Permanēdera kundze sāka skaļi raudāt, bet Tomass klusi ievaidējās, strauji ar abām rokām satverdams galvu. Bet ārsti palika uzticīgi savam pienākumam. Visiem spēkiem un līdzekļiem viņi centās šo dzīvību uzturēt tās piederīgajiem, cik ilgi vien iespējams, kaut gan apskurbinošs līdzeklis uzreiz palīdzētu mirējai izlaist garu. Ārstu uzdevums nav palīdzēt nāvei, bet gan visiem līdzekļiem cīnīties par dzīvību. Tādi bija reliģiskie un morāliskie uzskati, kas tiem universitātē tika mācīti, lai arī šajā brīdī viņi juta, ka nevajadzētu (ik stingri pie tiem turēties... Tomēr viņi pūlējās ar visdažādākiem līdzekļiem uzturēt mirējas sirdsdarbību un vairākas reizes uz īsu brīdi panāca atspirgumu.

Piecos cīņa sākās no jauna, un briesmīgāka tā vairs nevarēja būt. Konsula kundze raustījās krampjos un ar plaši ieplestām acīm svaidīja rokas, it kā tverdama atbalstu vai kādas citas rokas, kas tai tika sniegtas pretim, un bez mitas uz visām pusēm atbildēja uz aicinājumiem, kurus vienīgi viņa dzirdēja un kuri, likās, pieauga skaitā un kļuva arvien neatlaidīgāki. Likās, ka ne vien viņas mirušais laulātais draugs un meita, bet arī viņas un viņas vīra vecāki un daudzi citi pirms viņas mirušie radi ir tepat tuvumā, un viņa tos sauca vārdā, lai gan neviens nevarēja pateikt, kuru no mirušajiem viņa īsti domā.

— Jā! — viņa sauca, gan uz vienu, gan otru pusi pagriezdamās. — Nu es eju... Tūliņ... Vēl vienu mirkli... Tā... Es nevaru... Kungi, zāles...

Pussešos uz brīdi viņa kļuva mierīga. Un tad gluži negaidot un pēkšņi, viņas novecojusī un no ciešanām novārguši seja noraustījās, tajā pavīdēja īss, neizsakāms prieks, dziļš, drebošs, bikls maigums, tad viņa zibeņātri izpleta rokas un ārkārtīgā steigā — tā, ka starp saucienu, ko viņa likās dzirdējusi, un viņas atbildi nepagāja ne mirklis, — skaļi iesaucās ar vispilnīgāko paklausību un bezgalīgu baiļu un mīlas pilnu pazemību un padevību: —Te es esmu!... — un izdzisa.

Visi bija satriekti. Kas tas bija? Kas tur sauca, ka viņa tūliņ paklausīja un gāja?

Kāds no klātesošajiem atvilka loga aizkarus un izdzēsa sveces, kamēr doktors Grābovs ar rāmu laipnu seju aizspieda nomirušajai acis.

Bālajā rudens rītā visi drebēja aiz aukstuma, jo istaba bija ļoti vēsa. Māsa Leandra pārsedza tualetes spogulim kādu drānu.

Otra nodaļa

Pa vaļējām durvīm bija redzams, ka Permanēdera kundze mirušās istabā lūdz Dievu. Viņa bija viena un, netālu no mirušās gultas nometusies ceļos, ar klaidā uz grīdas izplestām sēru drēbēm, cieši sažņaugtās rokas uz krēsla sēdekļa turēdama un galvu noliekusi, kaut ko čukstēja... Tā skaidri dzirdēja, ka brālis un svaine ienāk brokastu istabā un apstājas istabas vidū nogaidīt, kad beigsies lūgšana, bet tāpēc vien viņa sevišķi nesteidzās un, lūgšanu beigusi, kā parasts, sausi atkāsējās, sakārtoja savas sēru drēbes, piecēlās un bez apmulsuma, ar lielāko pašcieņu gāja pretim saviem radiniekiem.

—Tomas, — viņa diezgan skarbi pateica, — runājot parZēvcrinu, man liekas, ka mūsu mirusī māte ir izaudzējusi čūsku sev azotē!

— Kā tā?

Esmu viņas dēļ pavisam noskaitusies. Tā cilvēks var zaudēt savaldīšanos un aizmirsties... Vai šai sievietei ir tiesības tik necienīgā veidā sarūgtināt šīs sāpju un sēru pilnās dienas?

— Bet kas tad noticis?

— Vispirms viņa ir riebīgi mantkārīga. Viņa pieiet pie skapja, paņem mātes zīda drēbes uz rokas un grib ar tām aiziet. “Rīkhen,” es vaicāju, “kur tad jūs?” — “Konsula kundze man tās apsolīja!” — "Mīļā Zēverina!” es teicu, pavisam atturīgi aizrādot, cik viņas rīcība pārsteidzīga. Vai tu domā, ka tas līdzēja? Viņa paņēma ne vien zīda drēbes, bet arī saini veļas un aizgāja. Es taču nevaru ar viņu kauties, vai ne?... Un ne jau viņa vien tā dara... arī kalpones... Veseliem kurvjiem nes laukā no mājas drēbes un veļu... Manu acu priekšā kalpotāji visu sadala savā starpā, jo Zēverinai ir skapju atslēgas. “Zēverinas jaunkundz,” es saku, “dodiet man atslēgas!” Un ko viņa man atbild? Pavisam vienkārši un skaidri viņa pasaka, kā man ar viņu neesot nekāda runāšana, viņa neesot mana kalpotāja, es neesot viņu līgusi un atslēgas viņa paturēšot, kamēr aiziešot!

Vai sudrablietu skapja atslēga pie tevis? Labi. Cits viss lai iet savu gaitu! Tā kaut kas nav novēršams, kad likvidējas kāda saimniecība, pie tam vēl, ja visu pēdējo laiku ticis saimniekots mazliet nolaidīgi. Es patlaban negribu nekādu troksni celt. Veļa bija veca un novalkāta... Starp citu, paraudzīsim, kas tur vēl palicis. Vai tev mantu saraksts ir? Uz galda? Labi. Tūliņ redzēsim..

Viņi iegāja guļamistabā, lai īsu bridi klusi pastāvētu pie mirušās mātes gultas, un Antonijas kundze noņēma balto pārklāju viņai no sejas. Konsula kundze jau bija ietērpta zīda drānās un pēcpusdienā viņu ienesīs zālē un guldīs zārkā, jo nu bija pagājušas divdesmit astoņas stundas pēc viņas pēdējā elpas vilciena. Mute un vaigi bija aiz vecuma dziļi iekrituši, jo nebija vairs mākslīgo zobu, un zods likās stūraini un asi uzrauts uz augšu. Uz dziļi un cieši aizvērtiem acu plakstiņiem raugoties, visi trīs ar sāpju pilnām sirdīm tikko pazina, ka tā ir viņu mātes seja. Bet zem aubes, ko vecā dāma svētdienās lika galvā, tāpat kā viņai dzīvai esot, bija redzama sarkanbrūnā, gludi ar celiņu vidū sasukātā parūka, par kuru Budenbroku dāmas no Platās ielas tik bieži bija zobojušās... Uz gultassegas bija izkaisīti ziedi.

— Atsūtīti ļoti krāšņi vainagi, — Permanēdera kundze klusi teica. — No visām ģimenēm... ak, vai no visas pasaules! Es liku, lai visus noliek gaitenī, jūs, Gerda un Tom, vēlāk tos apskatiet! Tas ir tik skumīgi un skaisti. Ļoti platas atlasa lentes...

— Vai zālē jau viss kārtībā? — senators vaicāja.

— Drīz būs, Tom. Gandrīz viss jau pabeigts. Tapsētājs Jākobs pūlas cik spēdams. Arī... — un viņa sāka šņukstēt, — arī zārku jau atveda. Noģērbieties taču, mīļie! — viņa teica un rūpīgi atkal apklāja mirušās seju ar balto autu. —Te ir vēss, bet brokastu istabā mazliet kurināts... Atļauj, Gerda, tev palīdzēt; ar tik brīnišķīgu mēteli jāapietas uzmanīgi... Vai drīkstu tevi noskūpstīt? Tu jau zini, es tevi mīlu, lai gan tu mani arvien esi ienīdusi... Nē, neizjaukšu jau tavai matu sasukā-jumu, noņemšu cepuri pavisam viegli... Tavi skaistie mati! Arī mātei jaunības dienās bija tādi māti. Viņa gan nekad nav bijusi tik burvīga kā tu, tomēr tolaik, kad es piedzimu, viņa bija tiešām skaista. Un tagad... Vai nav taisnība Groblēbenam, kurš vienmēr saka: “Visiem mums par pīšļiem jākļūst!” Viņš ir vienkāršs cilvēks... Jā, Tom, te ir galveno mantu saraksts.

Viņi bija iegājuši atpakaļ blakus istabā un apsēdās pie apaļā galda, tad senators paņēma papīrus, kur bija sarakstīta visa manta, kas sadalāma starp tuvākajiem mantiniekiem...

Permanēdera kundze acu nenovērsa no sava brāļa sejas, tik satraukti un sasprindzināti viņa to vēroja. Viņa visu laiku ar bailēm domāja par kādu grūtu, nenovēršamu jautājumu, par kuru būs jārunā jau pēc dažām stundām...

— Es domāju, — senators iesāka, — mums jāturas pie ierastās kārtības, ka dāvinājumi tiek atdoti atpakaļ, tā ka...

Viņa laulātā draudzene to pārtrauca.

— Piedod, Tomas, man liekas... Kristians... kur tad viņš ir?

— Jā, mans Dievs, kur tad Kristians! — Permanēdera kundze iesaucās. — Viņu mēs pavisam esam aizmirsuši!

Patiesi, — senators teica, nolikdams papīru uz gaida. — Vai kāds viņu nepasauktu?

Permanēdera kundze gāja piezvanīt. Bet tai pašā brīdī Kristians pats atvēra durvis un ātri ienāca istabā, ar troksni tās aizcirzdams, pēc tam viņš ar sarauktam uzacīm palika stāvot, raudzīdamies visapkārt ar savām mazajām, apaļajām, iegrimušajām acīm, taču nevienu noteikti neuzlūkodams; muti ar kuplajām, iesarkanajām ūsām tas nervozi vārstīja vaļā un ciet... Likās, ka viņš ir iespītējies un noskaities.

Es dzirdēju, ka jūs esot te, viņš strupi pateica. — Ja gribat

runāt par mantas dalīšanu, tad arī man jābūt informētam.

— Tikko gribējām tevi saukt, — senators vienaldzīgi atbildēja. — Sēdies!

Un viņš paskatījās uz Kristiānā baltajām krekla pogām. Viņš pats bija ģērbies nevainojamās sēru drēbēs, un viņa kreklā, kas ar plato, melno pušķi zem zoda melno tūka svārku ietvarā izskatījās žilbinoši balts, zelta pogu vietā, kādas viņš parasti nēsāja, bija ieliktas melnas. Kristians manīja brāļa skatienu, jo, pievilcis krēslu un apsēdies, viņš pieskārās pie savām krūtīm un sacīja:

— Es zinu, ka man baltas pogas. Neesmu paguvis nopirkt melnas, un īstenībā — es tās nemaz nedomāju pirkt. Man pēdējos gados ļoti bieži ir bijis jāaizņemas pat pieci šiliņi, par ko nopirkt zobu pulveri, un gulēt jāiet pie sērkociņu gaismas... nezinu, vai tā mana vaina vien. Turklāt melnas krekla pogas nav pasaulē tas svarīgākais. Es nemīlu ārišķību. Nekad tai neesmu pievērsis uzmanību.

Kad viņš runāja, Gerda skatījās uz to un klusi smējās. Senators piebilda:

— Mans mīļais, savu pēdējo apgalvojumu tu diezin vai varētu ar darbiem pierādīt.

— Лк tā? Varbūt tu, Tomas, to zini labāk nekā es. Es tikai saku, ka tā kaut ko neuzskatu par svarīgu. Esmu pasaulē diezgan daudz redzējis, esmu vērojis visdažādāko cilvēku dažādos tikumus un tāpēc... Turklāt esmu pieaudzis cilvēks, — pēkšņi viņš skaļi teica, — man ir jau četrdesmit trīs gadi, tādēļ esmu pats savs kungs un varu kuram katram aizliegt iejaukties manās darīšanās.

Man liekas, mans draugs, tev ir kaut kas uz sirds, — senators izbrīnījies sacīja. —Ja nemaldos, neesmu tev teicis neviena vārda par pogām. Ar savām sēru drēbēm tiec galā, kā pats zini, tikai nedomā, ka tava lētā brīvdomība atstās uz mani kādu iespaidu...

— Es nemaz negribu uz tevi kādu iespaidu atstāt...

— Tom... Kristian... — Permanedera kundze ierunājās. — Nesāksim nu ar tādām dusmām... šodien... un te, kur līdzās... Tomas, turpini! Tātad dāvinājumi atdodami atpakaļ? Man šķiet, tas ir taisnīgi.

Un Tomass turpināja. Viņš iesāka ar lielākiem priekšmetiem, pierakstīdams sev tos, kas varētu noderēt viņa mājsaimniecībā: ēdamistabas svečturus, lielo, ar kokgriezumiem rotāto šķirstu, kas stāvēja gaitenī. Pcrmanēdera kundze ļoti rosīgi piedalījās mantu dalīšanā, un, tiklīdz kāds no nākošajiem īpašniekiem par kādu lietu sāka šaubīties, viņa neatdarināmi īpatnēji pateica: — Nu, es to varu ņemt... —Ar tādu izskatu, it kā visiem būtu viņai jāpateicas par lielo uzupurēšanos. Sev, savai meitai un meitasmeitai viņa dabūja lielāko daļu no mātes dzīvokļa mēbelēm.

Arī Kristians dabūja dažas mēbeles, galda pulksteni ampīra stilā un arī harmoniju, ar ko tas, likās, bija ļoti apmierināts. Bet, kad sākās sudrablietu, veļas un trauku dalīšana, viņš visiem par lielu brīnumu iekaisa un kļuva gandrīz vai pārāk mantkārīgs.

— Un man?... Un man? — viņš jautāja. — Es tomēr lūdzu mani pavisam neaizmirst.

— Kas tad tevi aizmirst? Es tev jau... paskaties, es tev jau ierakstīju veselu tējas servīzi ar sudraba paplāti. Zeltītā svētku servīze taču var noderēt tikai mums, un...

— Un to vienkāršo ar izkrāsotajiem sīpoliņiem labprāt ņemtu es, — Pcrmanēdera kundze piebilda.

Un es?! — Kristians dusmās iesaucās, jo dažreiz tam uznāca šādas lēkmes, lai gan tās viņam nemaz nepiestāvēja, viņa vaigi tad likās vēl vājāki....— Es arī gribu dabūt dažus traukus! Cik karotes un dakšiņas jūs dosiet man? Man liekas, es gandrīz nekā nedabūšu!...

— Bet saki, mīļais, ko tu ar tām mantām darīsi? Tev taču nav kur tās likt! līs nesaprotu... Ir taču labāk, ja tādas mantas paliek ģimenes lietošanā...

Kaut lai glabājas pie manis kā mātes piemiņa! — Kristians spītīgi attrauca.

— Mīļais draugs, — senators diezgan nepacietīgi atbildēja, — man šoreiz netīk jokot... bet, spriežot pēc taviem vārdiem, liekas, tu kā mātes piemiņu gribi uz kumodes turēt zupas bļodu? Lūdzu, nedomā taču, ka gribam tevi piekrāpt. Ja tev mantu iznāks mazāk, tev tiks citādi atlīdzināts. Tāpat arī veļu...

— Es naudu negribu, dodiet man veļu un traukus!

— Bet, Dieva dēļ. kāpēc?

Tad Kristians atbildēja tā, ka Gerda Budenbroka tūliņ pavērsa uz viņu savu neizprotamo skatienu un raudzījās viņam tieši acīs, senators ar strauju kustību noņēma no deguna pensneju un cieši ielūkojās tam sejā, bet Pcrmanēdera kundze pat rokas sažņaudza. Viņš teica:

Nu. vārdu sakot, esmu nodomājis tuvākā vai tālākā nākotnē apprecēties.

To Kristians izteica diezgan ātri un klusi, aši pamādams ar roku, it kā savam brālim kaut ko sniegtu pāri galdam, tad viņš atzvēlās krēslā un ar saīgušu, gandrīz aizvainotu un izklaidīgu seju nemierīgi raudzījās apkārt. Labu laiku visi klusēja. Beidzot senators sacīja:

Kristian, man tev atklāti jāsaka, ka mums tas liekas pārāk vēlu... protams, ja tavs nodoms ir reāls un dzīvē izvedams un nav viena no tām iedomām, par kuru tu aiz neapdomības kādreiz jau tiki teicis mirušajai mātei...

— Mans nodoms ir tas pats, kas toreiz,— Kristians atbildēja, joprojām ne uz vienu neskatīdamies, un ar gluži tādu pašu izteiksmi sejā.

— Bet tas nav iespējams. Tātad tu esi gaidījis mātes nāvi, lai...

— Nē, es tikai ievēroju mātes vēlēšanos. Bet tu, Tomas, domā, ka tu viens esi noīrējis visas pasaules takta un pieklājības sajūtas...

— Nezinu, kādas tev tiesības tā runāt. Starp citu, es ļoti brīnos par to, cik lielā mērā tu ievēro mātes vēlēšanos. Dienu pēc viņas nāves tu sataisi tādu seju, kas klaji apliecina tavu nepaklausību viņai...

— Saruna tā ievirzījās. Galvenais ir tas, ka mātei vairs nebūs jāuztraucas par manu rīcību. Dieva dēļ, Tomas, vai tad mātei arvien bija katrā ziņā taisnība, viņai bija tikai savs redzes viedoklis, un to es visu laiku ņēmu vērā, kamēr viņa bija dzīva. Viņa bija veca dāma, veco laiku sieviete, ar gluži citādiem uzskatiem...

— Nu. tad man jāsaka, ka viņas uzskatiem par šo jautājumu arī es pilnīgi piekrītu.

Tas mani ļoti maz interesē.

— Mans draugs, tev būs par to jāinteresējas.

Kristians paskatījās uz viņu.

— Nē!.. — viņš iesaucās. — Es to nedarīšu! Es tev saku, ka to nedarīšu!.. Es zinu, kas man jādara. Esmu pieaudzis cilvēks...

— Лк, par to “pieaugušo cilvēku” tu runā pārāk daudz! Nekā tu nezini, kas tev jādara...

Tomēr!... Vispirms man jābūt godīgam cilvēkam... Tomas, tu nemaz nezini, kādas ir mūsu attiecības! Te ir arī Tonija un Gerda... tāpēc nevaram par to sīkāk runāt. Bet es tev jau teicu, ka man ir daži pienākumi! Pēdējais bērns, mazā Gīzela...

— Nekā es nezinu par tādu mazo Gīzelu un arī negribu nekā zināt! Esmu pārliecināts, ka tevi apmāna. Bet, lai būtu kā būdams, pret to personu, par kuru tu runā, tev nav nekādu citu pienākumu, izņemot tos, kurus nosaka likums, un tos pildīt tev neviens neliedz...

— Kas par personu, Tomas? Personu? Tu ļoti maldies! Alīne...

— Ciet klusu! — senators Budenbroks pērkondimdošā balsī uzkliedza.

Abi brāļi pāri galdam cieši raudzījās viens otrā: Tomass bija bāls un aiz dusmām drebēja, bet Kristians spēji iepleta savas mazās, apaļās, dziļi iegrimušās acis, kuru plakstiņi pēkšņi iekaisa, arī viņa mute dusmās bija pavērta un vājie vaigi izskatījās pavisam iekrituši. Zem acīm parādījās nelieli sarkani plankumi... Gerda diezgan zobgalīgi skatījās te uz vienu, te otru, bet Tonija lauzīja rokas un lūdzoši teica:

— Bet Tom... Kristian... blakus istabā guļ māte!

— Kauna tev nav nemaz, — senators turpināja, — ka vari... nē, ka, nemaz nepūlēdamies sevi apvaldīt, tu šajā vietā un šajos apstākļos piemini viņas vārdu! Tavs takta trūkums ir slimīgi nenormāls...

— Nesaprotu, kādēļ es nevaru minēt Alīnes vārdu! — Kristiāns bija tik ļoti uztraukts, ka Gerda sāka viņu uzlūkot arvien vērīgāk. -— Es viņas vārdu minu tādēļ, vai dzirdi, lomas, tādēļ, ka gribu viņu precēt,

jo ilgojos pēc sava mājokļa, pēc miera un atpūtas, un aizliedzu, vai dzirdi, es tev aizliedzu iejaukties manās darīšanās! Esmu brīvs cilvēks, esmu pats savs kungs...

— Ģeķis tu esi! Testamenta nolasīšanas dienā tu dabūsi zināt, eik lielā mērā tu esi pats savs kungs! Ir jau gādāts, vai tu saproti, lai tu mātes mantojumu nevarētu izšķiest tāpat, kā jau izšķiedi trīsdesmit tūkstošus zelta mārku. Tava mantojuma atlikušo daļu pārvaldīšu es, un es zvēru, visu mūžu tu vairāk nedabūsi rokās kā ik mēnesi zināmu summu iztikai...

— Nu, tu pats labāk zināsi, kas māti pierunāja ievest testamentā šādu noteikumu. Tomēr es brīnos, kādēļ māte to nav uzticējusi kādam, kas man tuvāks un ir vairāk brālis nekā tu... — Kristians nemaz vairs nespēja savaldīties, viņš sāka runāt par tādām lietām, par ko nekad nebija teicis ne vārda. Viņš pārliecās pāri galdam, visu laiku ar saliektā rādītāja pirksta galu dauzīdams tā virsu, un ar izspūrušām ūsām un sasarkušām acīm stīvi raudzījās savam brālim sejā, kurš gluži bāls, ar pusnolaistiem plakstiņiem savukārt skatījās viņam taisni acīs.

— Tava sirds ir tik salta, pilna nelabvēlības un necieņas pret mani, — Kristians turpināja, un viņa balss skanēja dobji un ķērcoši... — Cik vien atceros, tu pret mani vienmēr esi bijis tik vēss, un es tavā tuvumā tieši salu... jā, varbūt tie ir neparasti vārdi, bet tā es jutos... Vienmēr tu mani noraidīji... Tu mani noraidīji, tiklīdz ieraudzīji, un arī redzēt mani gandrīz nekad negribēji. Bet ar kādām tiesībām tu drīksti pret mani tā izturēties? Arī tu esi cilvēks, arī tev ir savas vājības! Mūsu vecākiem tu vienmēr esi bijis tas labākais dēls, bet, ja tu patiesi viņiem esi tik daudzkārt tuvāks nekā es, tad tev vajadzētu kaut mazliet ievērot arī viņu kristīgos uzskatus, un, ja arī tev nekādu brāļa jūtu nav, es tomēr drīkstētu vēlēties, lai tev būtu kaut drusciņ kristīgas mīlestības. Bet tavā sirdī nav mīlestības, un tāpēc tu ne reizes neesi mani apmeklējis, ne vienu vienīgu reizi tu neatbrauci, kad es Hamburgā gulēju slimnīcā, mocīdamies ar locekļu reimatismu...

— Man bija nopietnākas lietas, par ko domāt, nekā tava slimošana. Pie tam mana paša veselība...

— Nē, Tomas, tava veselība ir lieliska! Ja tā, salīdzinot ar manējo, tāda nebūtu, tad tu šodien te nesēdētu pie šī galda...

— Varbūt es esmu slimāks nekā tu.

— Tu būtu slimāks... Nu, tas ir par daudzi Tonij, Gerda! Viņš saka, ka esot slimāks par mani! Ko! Vai tu Hamburgā gulēji līdz nāvei slims ar locekļu reimatismu?! Vai tu pie mazākās neuzmanības sajūti ķermenī briesmīgas sāpes, kas nemaz nav izsakāmas?! Varbūt tev kreisajā pusē visi nervi ir pārīšiem? Autoritatīvi speciālisti tādu parādību manī konstatējuši! Varbūt tev ir gadījies, ka tu. krēslā ieejot savā istabā, red/i uz dīvāna sēžam cilvēku, kas tev māj ar galvu, lai gan neviena cilvēka nav?!...

Kristiān! — Permanēdera kundze šausmās iesaucās. — Ko tu runā!... Лк, Dievs, par ko jūs īsti strīdaties? It kā tā būtu kāda goda lieta, kurš nojums slimāks! Ja jau par to runā, tad diemžēl arī Gerdai un arī man ir kāds vārds sakāms!... Bet māte dus blakus istabā!...

— Un tu. nelaimīgais, nevari saprast, —Tomass Budenbroks dedzīgi iesaucās, — ka visas šīs nepatīkamās sajūtas ir tavu netikumu, tava slinkuma un tavas mūžīgās sevis pētīšanas sekas?! Strādā! Beidz reiz savu stāvokli iztēlot un lolot, beidz vienmēr par to runāt!... Ja tu kļūsi traks — un es tev noteikti saku, ka tas nav neiespējams, — es neraudāšu nevienas asaras, jo tā būs tava paša vaina, tikai tava...

— Nē, arī tad, kad es miršu, tu neraudāsi nevienas asaras.

— Tu jau nemirsti! —senators nicinoši attrauca.

— Es nemirstu? Labi, tātad es nemirstu! Gan redzēsim, kurš no mums nomirs pirmais!... Strādā! Bet ja es nevaru? Ja es nespēju ilgi no vietas strādāt? Kungs Dievs! Es nevaru ilgi darīt vienu un to pašu, tās man ir briesmīgas mokas! Ja tu gribi un vari strādāt, tad priecājies, bet nesodi citus un nedomā, ka strādāšana jau būtu diezin kāds nopelns... Vienam Dievs spēku devis, otram ne... Bet tāds tu esi, Tomas, — viņš turpināja, un viņa seja arvien vairāk saviebās, liecoties pāri galdam, arvien stiprāk viņš dauzīja galda virsu ar pirkstu... —Tu esi paštaisns... ak, nē, tas nav tas, ko gribēju teikt, ko es varu tev pārmest... Es tikai nezinu, no kura gala sākt, un tas, ko varētu pateikt, ir tikai tūkstošā daļa... ak, tikai miljonā daļiņa no visa, kas man sirdī pret tevi! Tu dzīvē esi iekarojis stāvokli, ļoti cienījamu stāvokli, un nu stāvi, auksti un ar skaidru prātu noraidīdams it visu, kas varētu kaut uz brīdi tevi samulsināt vai traucēt tavu līdzsvaru, jo līdzsvars tev ir vissvarīgākais. Bet tas, Tomas, nav vissvarīgākais. Dieva priekšā tas nav galvenais! Tu esi egoists, jā, tas tu esi! Es vēl varu tevi mīlēt, kad tu lamājies, kad tu atklāti uzstājies un kādu satriec un iznīcini. Bet visļaunākā ir tava klusēšana, visļaunāk ir, kad tu pēkšņi paliec mēms un neatbildi uz to. ko tev jautā, kad tu taisns un nepieejams atkāpies un atsakies no atbildības un otru bez palīga pamet kaunā... Tev nav ne līdzcietības, ne mīlestības, ne pazemības... Ak! — viņš pēkšņi iesaucās, abas rokas uz augšu paceldams un tad pēkšņi uz priekšu izstiepdams, it kā gribētu visu pasauli atstumt no sevis projām. — Man pietiek visu to takta izjūtu un smalkuma, un līdzsvara, visas tās labās uzvešanās un cieņas... līdz nāves stundai pietiek!... — Un pēdējie vārdi bija tik īsti un patiesi, tie nāca no pašas sirds, Kristians tos izteica ar tādu riebumu

.1

un apnikumu un tik sparīgi, ka tajos patiešām bija kas satriecošs, jo pat Tomass mazliet saguma un kādu brīdi neteica ne vārda, ar nogurušu seju raudzīdamies lejup. Beidzot viņš ierunājās, un viņa balsī izskanēja saviļņojums.

— Tāds esmu kļuvis tāpēc, ka negribēju būt tev līdzīgs. Es iekšēji vairījos no tevis, jo gribēju izsargāties, — tava dzīve un tava būtība ir man bīstama... Es saku patiesību. — Viņš brīdi apklusa, tad īsākos un stingrākos vārdos turpināja: — Bet mēs esam novirzījušies no temata. Tu runāji par manu raksturu... runāji neskaidri, lai gan varbūt tur bija daļa patiesības. Tikai tagad nav runa par mani, bet par tevi. Tu prāto par apprecēšanos, un es gribētu pēc iespējas nopietni tevi pārliecināt, ka tādā veidā, kā tu to esi iedomājies, tā nav iespējama. Vispirms jau naudas summas, ko varēšu tev izmaksāt, nebūs sevišķi lielas...

— Alīne šo to ir iekrājusi.

Senators norija siekalas un savaldījās.

— 11m... iekrājusi. Tātad tu gribi mātes mantojumu salikt kopā ar šīs dāmas iekrāto naudu...

— Jā. Es ilgojos pēc savas mājas un pēc kāda, kas varētu man just līdzi, kad esmu slims. Un mēs ļoti labi saderam kopā. Mēs abi esam mazliet no ceļa nomaldījušies ļaudis...

— Tu esi nodomājis arī adoptēt... vai leģitimēt tās dāmas bērnus?

— Jā gan.

— Tātad tava mantojuma daļa pēc tavas nāves piederēs šiem ļaudīm? — Kad senators to pateica, Permanēdera kundze uzlika savu roku uz viņa rokas un lūdzoši čukstēja: — Tomas!... Blakus istabā dus māte!...

— Jā, — Kristians atbildēja, — tā taču tam jābūl.

— Nē, nekad tas nenotiks! —senators iesaucās un uztrūkās stāvus. Arī Kristiāns piecēlās. Nostājies aiz sava krēsla, viņš ar vienu roku pieķērās pie tā, nolieca zodu uz krūtīm un pa pusei bailīgi, pa pusei dusmīgi lūkojās brālī. — Nekad tas nenotiks... — Tomass Buden-broks atkārtoja, aiz dusmām gandrīz vai samaņu zaudēdams, bāls, ar trīcošām lūpām un nemierīgām kustībām. —Cik ilgi vien es dzīvošu, tas nenotiks... es zvēru to! Piesargies... esi uzmanīgs!... Jau diezgan esam zaudējuši aiz nelaimes gadījumiem, muļķības un citu nelietības, un tu nedrīksti prasīt, lai ceturto daļu no mātes mantojuma iesviestu klēpī šai sievietei un viņas bastardiem!... Un tas viss vēl pēc tam, kad jau Tiburcijs vienu ceturtdaļu ir izdiedelējis!... Tu, nelaimīgais, jau diezgan esi mūsu ģimeni apkaunojis, es nepieļaušu, ka tu mūs padari par kurtizānes radiniekiem un viņas bērniem dod mūsu vārdu. Es tev to aizliedzu, vai dzirdi? Es aizliedzu! viņš uzkliedza tādā balsi, ka v isa istaba nodārdēja un Permanēdcra kundze raudādama iespiedās dīvāna stūrī. — Un nedomā nepaklausīt Šim aizliegumam, to es tev iesaku! Līdz šim es tevi tikai nicināju, pūlējos tevi vienkārši neredzēt... bet, ja tu mani izaicināsi, ja tevis dēļ vairs nespēšu savaldīties, tad redzēsim, kurš no mums būs stiprāks! Es saku tev, piesargies! Tad es nekā vairs neņemšu vērā! Es tevi izsludināšu par rīcības nespējīgu, likšu tevi ieslodzīt trako māja, es tevi iznīcināšu! Iznīcināšu! Vai tu saproti?!...

— liet es tev saku... Kristians attrauca... Un nu sākās vārdu karš, nesakarīgs, tukšs un veltīgs, nožēlojams vārdu karš bez kāda noteikta satura, bez cita mērķa kā tikai ar nolūku vienam otru apvainot, cik vien iespējams sāpīgi aizskart. Kristiāns atkal atgriezās pie sava brāļa rakstura un, rakņādamies tālā pagātnē, stāstīja nepatīkamus notikumus, lai pierādītu Tomasa egoismu, jo visu to Kristiāns neesot aizmirsis, bet saglabājis sevī piesātinātu ar rūgtumu. Senators viņam atbildēja ar pārspīlētu nicināšanu un draudiem, ko pēc desmit minūtēm pats nožēloja. Gerda, galvu viegli rokās iespiedusi, vēroja abus ar skaidru skatienu un neizskaidrojamu izteiksmi sejā. Permanēdcra kundze visu laiku izmisusi atkārtoja: — Bet blakus istabā dus māte... Māte dus blakus istabā...

Kristians, pēdējos vārdus runājot, jau nervozi skraidīja pa istabu un beidzot atstāja kaujas lauku pavisam.

Labi! Gan mēs vēl redzēsim! — viņš iesaucās ar izspūrušām ūsām un sasarkušām acīm, ar vaļā atrautiem svārkiem, mutautu nolaistajā rokā turēdams, tad satraukts un iekaisis devās ārā pa durvīm, tās ar troksni aiz sevis aizcirzdams.

Pēkšņi istabā kļuva kluss. Senators vēl brīdi stāvēja tin raudzījās uz durvīm, kur bija nozudis brālis. Ne vārda neteikdams, viņš apsēdās, strauji paņēma papīrus un sausos vārdos nokārtoja, kas vēl bija kārtojams, tad atzvēlās krēslā un, ūsu galus braucīdams, nogrima domās.

Permanēdcra kundzes sirds, baiļu pilna, strauji pukstēja. Ar jautājumu, lielo jautājumu vairs ilgāk nedrīkstēja vilcināties, viņai jārunā, un viņam vajadzēs atbildēt... bet vai viņš tagad bija tādā omā, lai ievērotu pietāti un žēlsirdību?

— Ak jā, Tom, — viņa iesāka, vispirms paskatīdamās savā klēpī un tad ar bažām pulēdamās saskatīt brāļa sejā, ko viņš domā... Tās mēbeles... Tu jau, protams, būsi visu pārdomājis... Lietas, kas pieder mums, es domāju — Ērikai, manai mazmeitai un man... tās taču paliks te... ar mums... īsi sakot... kas būs ar... māju? — viņa vaicāja, slepus žņaudzīdama rokas.

Senators tūliņ neatbildēja, bet vēl brīdi klusēja, plūkādams ūsas un grūtsirdīgi kaut ko pārdomādams. Tad viņš nopūtās un saslējās.

— Ar māju?— viņš atkārtoja....— Protams, tā pieder mums visiem, tev, Kristiānām un man... un komiskā kārtā arī mācītājam Tiburcijam, jo daļa no mājas ir arī Klāras mantojums. Es viens nekā nevaru izšķirt, man vajadzīga jūsu piekrišana. Bet, pats par sevi saprotams, māja būs jāpārdod, cik vien ātri iespējams, — viņš teica, paraustīdams plecus. Tomēr viņa sejai pārslīdēja tāda kā ēna, it kā viņš būtu izbijies pats par saviem vārdiem.

Permanēdcra kundzes galva noslīga pavisam zemu, viņas rokas atslāba, un visos locekļos tā pēkšņi juta savādu gurdenumu.

— Mūsu piekrišana! — pēc brīža viņa bēdīgi, pat ar zināmu rūgtumu atkārtoja. —Ak Dievs, Tom, tu ļoti labi zini, ka darīsi, ko atzīsi par pareizu, un ka mēs citi savu piekrišanu neliegsim!... Bet, ja mēs... tevi lūgtu, — gandrīz pavisam nedzirdami viņa turpināja, un viņas lūpas saka drebēt... —Tā ir mūsu māja! Mātes māja! Mūsu vecāku māja! Tajā mēs esam bijuši tik laimīgi! Un nu lai mēs to pārdodam!...

Senators atkal paraustīja plecus.

— Vari man ticēt, bērns, ka viss, ko tu man saki, mani tāpat satrauc kā tevi... Bet nekādi pierādījumi tie nav, tikai sentimentālas jūtas. Kas mums jādara, tas ir skaidri redzams. Te mums ir šis lielais zemes gabals... ko mēs tagad ar to lai iesākam? Jau ilgus gadus, jau kopš tēva nāves, sētas māja brūk kopā. Biljarda istabā mitinās kaķene ar kaķēniem, vēl pēc kāda laiciņa grīda tur būs iebrukusi... Jā, ja nebūtu manas jaunās mājas Zvejnieku ielā. Bet es to esmu uzbūvējis, kur lai to lieku? Vai tad lai labāk to pārdodu? Spried taču pati... kam tad? Tad būtu vismaz puse no vērtības jāzaudē. Ak, Tonij, mums gruntsgabalu ir pietiekami, pat pārāk daudz! Noliktavas un divas lielas mājas! Zemes īpašumu vērtība vairs neatsver rīcības kapitālu! Nē, jāpārdod, jāpārdod!...

Bet Permānēdera kundze neklausījās. Sagumusi un sevī iegrimusi, viņa sēdēja un asarām acīs raudzījās tukšā gaisā.

— Tā ir mūsu māja! — viņa murmināja. — Es vēl atceros, kā to iesvētījām... Toreiz mēs vēl bijām pavisam mazi. Visa dzimta bija sanākusi. Tēvocis HofŠtēde nolasīja kādu dzejoli... Tas glabājas dzimtas papīros... Es to zinu gandrīz no galvas... Venus Anadiomēne... Ainavu istaba! Ēdamistaba! Un nu sveši ļaudis!...

— Jā, Tonij, tāpat domāja tie, kam māja bija jāatstāj toreiz, kad vectēvs to nopirka. Viņi bija zaudējuši daudz naudas, māja bija jāpārdod, un tie visi izklīda un izmira. Visam savs laiks. Priecāsimies un pateiksimies Dievam, ka mums tik ļauni vēl neklājas kā toreiz

Kātenkampiem un ka mēs no šejienes varam šķirties daudz labvēlīgākos apstākļos nekā toreiz viņi...

Viņa vārdus pārtrauca šņuksticni, lēni, sāpju pilni šņukstiem. I’ermanēdera kundzes bēdas bija tik lielas, ka viņa pat nepūlējās noslaucīt asaras, kas tai ritēja pār vaigiem. Viņa sēdēja pavisam salīkusi, un karsta asara nokrita uz viņas nevarīgi klēpī saliktajām rokām, bet viņa to nemaz nemanīja.

— Tom, — viņa sacīja, cenzdamās savaldīties, un viņas balss, ko asaras gandrīz vai noslāpēja, skanēja klusi un aizkustinoši. —Tu nezini, cik grūti man ir šajā brīdī, to tu nezini. Tavai māsai dzīvē nav labi klājies, nelaime viņu visur ir vajājusi. Ko vien var iedomāties, tas man ir bijis jāizcieš... nezinu, par ko es to biju pelnījusi. Bet es visu pacietu, nezaudējot cerības, Tom, pacietu to ar Grīnlihu un ar Permanēderu, pacietu nelaimi ar Vcinšenku. Jo ikreiz, kad liktenis atkal satrieca manu dzīvi, es tomēr nebiju gluži pazudusi. Man bija zināma kāda vieta, droša osta, kur varēju būt kā mājās, kur biju pasargāta, kur varēju aizbēgt no visām dzīves bēdām... Arī tagad vēl, kad viss bija zaudēts un Veinšenku ieslodzīja cietumā.... “Māt,” es teicu, “vai mēs drīkstam pārnākt pie tevis?” — “Jā, bērni, pārnāciet vien...” Kad bijām mazi un spēlējām “karu”, tad mums, Tom, vienmēr bija kāda vieta, kāds norobežots stūrītis, kur varēja patverties, kad draudēja briesmas, kur nevienam nebija brīv’ ielauzties, kur mierīgi varēja atvilkt elpu. Mātes māja, šī māja, Tom, man ir bijusi šī vieta visā manā dzīvē... Un tagad... tagad... jāpārdod...

Viņa atspiedās pret atzveltni, paslēpa seju mutautā un rūgti raudāja.

Viņš atvilka tai no sejas vienu no viņas rokām un saņēma to savējās.

— Mīļo Tonij, es to zinu, es visu zinu! Bet mums viss jāapsver ar prātu. Labā māte ir aizgājusi mūžīgā mierā... viņu mēs nekad vairs neatsauksim. Ko tagad lai darām? Būtu neprātīgi paturēt šo māju kā mirušu kapitālu... man tas ir jāsaprot, vai ne? Vai lai tajā izbūvējam izīrējamus dzīvokļus?... Tev sāp sirds, domājot, ka te dzīvos sveši ļaudis, bet tad jau labāk, ka tu to nemaz neredzi, tāpēc noīrē sev un savai ģimenei mazu, glītu mājiņu vai vienu stāvu, piemēram, pie pilsētas vārtiem... Vai tad tev labāk patiktu palikt šepat un dzīvot kopā ar veselu baru svešu īrnieku?... Un tava dzimta taēu tepat vien būs, Gerda un es, un Budenbroki no Platās ielas, un Krēgeri, arī Veihbrota jaunkundze... nemaz nerunājot par Klotildi, par kuru grūti pateikt, vai viņa vairs grib ar mums satikties; kopš viņa kļuvusi par klostera dāmu, tā ir mazliet iedomīga...

Tonija smagi nopūtās un līdz ar to arī pasmaidīja, bet tad viņa novērsās un, piespiedusi drāniņu ciešāk pie acīm, uzmeta lūpu kā bērns, kura bēdas pūlas izklaidēt ar jautru joku. Pēkšņi viņas seja kļuva stingra un apņēmīga, tā mazliet atmeta galvu kā allaž, kad gribēja pierādīt raksturu un pašcieņu, taču zodu viņa nolieca uz krūtīm.

— Jā, Tom,— viņa teica un, saraudātās acis mirkšķinādama, nopietni un mierīgi raudzījās uz logu, — es gribu būt prātīga... es jau esmu tāda. Piedod man... arī tu, Gerda... ka es raudāju. Tas var katram gadīties... tā ir vājība. Ticiet man, tā bija tikai tāda ārišķība. Jūs ļoti labi zināt, ka savā būtībā esmu dzīvē norūdīta sieviete... Jā, Tom, ko tu teici par mirušo kapitālu, tas man ir skaidrs, tik daudz es saprotu. Tādēļ varu tikai atkārtot, dari, kā tev šķiet labāk! Tev par mums visiem jādomā un jāstrādā, jo Gerda un es esam sievietes, bet Kristians... ak, Dievs lai viņam palīdz!... Mēs nevaram būt tev pretinieki, jo mūsu argumenti būs tikai sentimentālas izjūtas, tas skaidri saprotams. Bet kam tu varēsi māju pārdot, Tom? Vai domā, ka būtu iespējams jau drīz to izdarīt?

Jā, bērns, kaut es pats to zinātu... Tomēr... jau šorīt es dažus vārdus pārmiju ar Gošu, ar veco mākleri Gošu, likās, viņš būs ar mieru uzņemties šo starpniecību...

Tad būtu labi, jā, tad gan būtu labi. Zigismundam Gošam, protams, ir savas vājības... Tas, ka viņš, kā stāsta, tulkojot no spāniešu valodas — neatceros, kā to rakstnieku sauc — ir mazliet dīvaini, tas tev jāatzīst, Tom. Bet viņš bija mūsu tēva draugs un ir augstākā mērā godīgs cilvēks. IJn cilvēks ar krietnu sirdi. Viņš sapratīs, ka tā nav parastā pārdošanas starpniecība, tā nav kura katra māja... Kā tu domā, Tom, cik tu prasīsi? Vismaz taču simt tūkstošu zelta mārku, vai ne?... Vismaz simt tūkstošu zelta mārku, Tom! viņa vēlreiz atkārtoja, roku uz durvju roktura turēdama, kad viņas brālis ar savu laulāto draudzeni jau gāja lejā pa kāpnēm. Viena palikusi, Tonija klusi nostājās istabas vidū, nolaistas rokas kopā salikusi, ar delnām uz leju, un lielām acīm kā neziņā raudzījās visapkārt. Visu laiku viņa viegli kratīja ar melnu mežģīņu sēru micīti greznoto galvu, kas, smagu domu nomākta, lēni slīga arvien zemāk un zemāk.

Trešā nodaļa

Mazajam Johanam bija jāatvadās no vecmāmuļas mirstīgajām atliekām; viņa tēvs to tā gribēja, un viņš nemaz nepretojās, lai gan sajuta bailes. Nākamajā dienā pēc konsula kundzes grūtās cīņas ar

.

nāvi senators pie pusdienu galda, dēlam klātesot, kā likās, ar nodomu pateica savai laulātajai draudzenei dažus vārdus par tēvoča Kristiānā izturēšanos, kurš tad, kad slimniecei klājies visgrūtāk, bija izbēdzis no viņas istabas un apgūlies. — Nervozitāte, Tomas, — Gerda atbildēja, bet viņš, paskatīdamies uz Hanno, ko bērns arī manīja, stingrā balsī attrauca, ka tāda izturēšanās nekādi nav attaisnojama. Mirusī māte tik grūti esot cietusi, ka vajadzējis kaunēties tik vienaldzīgi sēdēt pie viņas gultas vai arī bailīgi izvairīties no sirdssāpēm, redzot viņu ciešam. Un Hanno saprata, ka viņš nedrīkst pretoties un neiet pie vecmāmuļas vaļējā zārka.

Tāpat kā Ziemsvētkos, ienākot šajā istabā, plašās telpas viņam likās svešādas arī tagad, kad viņš dienu pirms bērēm kopā ar tēvu un māli tur iegāja no kolonnu zāles.

Taisni pretim, pret lielos podos augošo puķu tumšo zaļumu, kuras bija izvietotas puslokā pārmaiņus ar augstiem sudraba svečturiem, uz melna postamenta gaiši mirdzēja Torvaldsena gleznas “Svētījošais Kristus” kopija, kas parasti stāvēja gaitenī. Viscaur gar sienām, vēsmiņai uzpūšot, kustējās melnais flors, kas aizklāja debeszilās tapetes un smaidošās balto dievu statujas, kuras allaž noraudzījās, kad šajā zālē, jautri čalodami, pie galdiem sēdēja un ēda ļaudis. Starp melnās drēbēs ģērbtajiem radiem ar platu sēru lenti ap matroža uzvalciņa piedurkni, apskurbis no daudzo puķu un vainagu smaržām, ar kurām kopā jaucās cita, svešāda, tomēr savādi tuva smarža, kas brīžiem bija sajūtama, elpu ievelkot, — mazais Johans stāvēja līdzās katafalkam un skatījās uz nekustīgo stāvu, kas gulēja viņa priekšā baltajā atlasā, stingri un svinīgi izstiepies...

Tā nebija vecmāmiņa. Tā bija tikai viņas viesību aube ar baltām zīda lentēm un sarkanbrūnajām matu sprogām zem tās. Bet smailais deguns, ierautās lūpas, uz priekšu pastieptais zods, dzeltenās, caurspīdīgās, kopā saliktās rokas, kas likās saltas un stīvas, — tās nebija viņas rokas. Tā bija sveša vaska lelle, savādi veidota, kas izskatījās tik baisa. Un viņš skatījās pāri, uz ainavu istabu, it kā tur kuru katru brīdi vajadzētu parādīties īstajai vecmāmiņai... Taču viņa nenāca. Viņa bija mirusi. Nāve uz mūžu bija samainījusi viņu ar šo vaska figūru, kas tik nepielūdzami, tik neatverami cieši aizvērusi savas lūpas un acu plakstus...

Hanno stāvēja, atspiedies uz kreisās kājas, labo celi tā izliecis, ka pēda viegli balansēja uz pirkstgaliem, ar vienu roku tas turēja uz krūtīm sava matroža uzvalka jūrnieka mezglu, bet otra bija gurdi noslīdējusi gar sāniem. Galvu ar gaišbrūnajām matu cirtām, kas krita pār deniņiem, viņš bija pašķiebis uz vieniem sāniem, un zem sarauktajām

uzacīm viņa zeltaini brūnās acis, zilgano ēnu loku ietvertas, domīgi, ar pretīguma izteiksmi raudzījās mirušās sejā. Viņš elpoja lēni un vilcinādamies, jo ar katru elpas vilcienu atkal gaidīja svešādo un tomēr tik savādi pazīstamo smaržu, kuru ne arvien spēja nomākt puķu smaržu vi|ņi. Un, kad viņš šo smaržu sajuta, tā uzacis saraucās vēl ciešāk kopā un lūpas uz mirkli notrīsēja.... Beidzot viņš nopūtās; bet šī nopūta tik ļoti izklausījās pēc šņukstēšanas bez asarām, ka Permanēdcra kundze noliecās pie viņa, noskūpstīja to un aizveda projām.

Pēc tam kad senators un viņa kundze kopā ar Permanēdcra kundzi un Ēriku Veinšcnku vairākas stundas no vietas ainavu istabā bija pieņēmuši pilsētnieku līdzjūtības apliecinājumus, Elizabeti Buden-broku, dzimušu Krēgcri, guldīja zemes klēpī. Bija ieradušies arī radi no Frankfurtes un Hamburgas, pēdējo reizi baudīdami Graudu ielas nama viesmīlību. Sērotāju pienāca pilna zāle, ainavu istaba, kolonnu zāle un gaitenis, un tad, svecēm degot, zārka galvgalī majestātiski stāvēdams, savu gludi skūto seju, kas pauda drūmu fanātismu un maigu apskaidrotību, uz debesīm pavērsis, tērpies amata ģērbā ar plato, krokoto apkakli, rokas cieši zem zoda kopā salicis, Sv. Marijas draudzes mācītājs Pringsheims teica bēru runu.

Balsi paceldams un nolaizdams, viņš cildināja aizgājējas īpašības, viņas cēlumu un pazemību, viņas gaišo garu un dievbijību, viņas labdariem un maigo laipnību. Viņš pieminēja “Jeruzalemes vakarus” un “svētdienas skolu”, viņas ilgo, bagāto un laimīgo dzīvi zemes virsū viņš darīja nemirstīgu, ar savu spīdošo dialektiku likdams lai vēlreiz atstarot visiem sērotājiem... un, tā kā vārdam "gals” allaž jāpiemetina apzīmējums, tad viņš runāja par mirušās mierīgo un vieglo galu.

Permanēdcra kundze labi zināja, cik liela šajā brīdī ir viņas atbildība pašai pret sevi un pret bēru viesiem kā cieņas, tā reprezentablas izturēšanās ziņā. Viņa kopā ar savu meitu Ēriku un mazmeitu Elizabeti nostājās ļoti redzamā godavietā, pavisam tuvu mācītājam, vainagiem segtā zārka galvgalī, kamēr Tomass, Gerda, Kristians, Klotilde un mazais Johans, kā arī vecais konsuls Krēgers, kurš sēdēja uz krēsla, apmierinājās, tāpat kā visi tālākie radi, kas piedalījās svinībās, ar mazāk ievērojamām vietām. Viņa stāvēja cienīgi un nopietni, ar mazliet uzrautiem pleciem, kopā saliktajās rokās turēdama batista drāniņu ar melni apšūtām malām, un viņas lepnums, ka šajās svinībās tā atrodas pirmajā vietā, bija tik liels, ka pat sāpes brīžiem norima un aizmirsās. Zinādama, ka visa pilsēta noskatās uz viņu, viņa acis lielākoties turēja nolaistas uz zemi, lai gan nevarēja nociesties pa brīžam nepa-raudzījusies uz ļaužu pūli, kur bija redzama arī Jūlīte Mellendorpfa, dzimusi Hāgenštrēma, un viņas laulātais draugs. Jā, visi bija atnākuši,

Mellcndorpfi, Kistenmākeri, Langhalsi un Evcrdīki! Finns Tonija liudenbroka atstās savu vecāku māju, viņiem vēlreiz bija jāsanāk visiem kopā un jāapliccina viņai sava līdzjūtīgā godbijība, neraugoties uz Grīnlihu, Permanēderu un Hūgo VeinšenkuL.

Un mācītājs Pringsheims savā bēru runā no jauna uzplēsa nāves cirstās brūces, ikvienam no klātesošajiem viņš parādīja, ko tas zaudējis, prazdams izvilināt asaras pat tiem, kas nekad nebūtu raudājuši, par ko aizkustinātie radi viņam bija |oti pateicīgi. Kad viņš pieminēja “Jeruzalemes vakarus”, visas mirušās konsula kundzes vecās draudzenes sāka šņukstēt, atskaitot vienīgi Ketelsena kundzi, jo tā nekā nedzirdēja un, kā jau kurlie, cieši sevī noslēgusies, skatījās taisni uz priekšu. Arī māsas Gerhartes, Paula Gerharta pēcnācējas, stāvēja vienā stūrī, rokās saķērušās, ar skaidrām acīm, jo viņas priecājās par savas draudzenes nāvi un neapskauda to tikai tāpēc, ka skaudība un nenovēlība viņu sirdīm bija svešas jūtas.

Veihbrota jaunkundze visu laiku enerģiski slaucīja degunu. Bet Budenbroku dāmas no Platās ielas neraudāja; tas nebija viņu ieradums. Viņu sejas, kas nebija tik nievājošas kā arvien, pauda maigas gandarījuma jūtas par nāves taisnīgo spriedumu...

Kad mācītājs Pringsheims pateica pēdējo “āmen”, klusu un tomēr tik ātri, ka melnie mēteļi aiz tiem neplandīja, ienāca četri līķu vedēji ar trijstūru cepurēm galvās un tūliņ ķērās pie zārka. Šos četrus vīrus ar sulaiņu sejām pazina visi, jo ikkatrā labāko aprindu dinejā viņi kā algoti sulaiņi sniedza galdā smagās bļodas un gaiteņos dzēra no karafēm Mcllendorpfa sarkanvīnu. Bet arī ikvienās pirmās vai otrās šķiras bērēs tic bija neiztrūkstoši klāt, veikdami šo darbu ar lielu prasmi. Viņi gluži labi saprata, ka brīdis, kad sveši ļaudis paņem zārku un aiznes prom no piederīgo vidus uz visiem laikiem, ir jāpadara panesamāks ar taktisku izturēšanos un veiklu prasmi. Ar diviem vai trim žigliem, klusiem un spēcīgiem tvērieniem viņi smago nastu pacēla no katafalka uz saviem pleciem, un diezin vai kāds paguva aptvert, kas notiek, kad puķēm klātais zārks jau sakustējās un ātri, tomēr zināmā, noteiktā tempā nozuda vestibilā.

Kamēr kungi taisījās iet lejā uz saviem ratiem, dāmas uzmanīgi ielenca Permanēdcra kundzi un viņas meitu, lai vēlreiz tām spiestu roku un klusi, nolaistām acīm pateiktu dažus tādam gadījumam nepieciešamus vārdus...

Un garā, melnā rindā, sīkam lietum smidzinot, lēnais brauciens aizvijās pa pelēkajām un dubļainajām pilsētas ielām, cauri pilsētas vārtiem, pa aleju ar kailiem, rudenīgiem kokiem uz kapsētu, kur aiz puskaila krūmāja atskanēja sēru maršs, un bērinieki kājām gāja aiz zārka līdzi pa izmirkušo ceļu līdz tai vietai, kur koku pudura malā bija Budenbroku dzimtas kapi ar lielu smilšakmens krustu un gotisku vārdu plāksni... Kapa akmens vāks ar reljela izkalto dzimtas ģerboni bija nolikts mitrajā zālē blakus tumšajai kapa bedrei.

Tur lejā jaunajam aizgājējam vietajau bija sagatavota. Senatora uzraudzībā pēdējās dienās kapu vieta bija mazliet patīrīta un Budenbroku senču atliekas nostumtas malā. Mūzikai spēlējot, nesēji ar virvēm ielaida zārku izmūrētajā velvē; klusi atsizdamies pret bedres malām, tas slīdēja lejup, un mācītājs Pringsheims, uzvilcis locītavu sildītājus, lai nesaaukstētos, sāka atkal runāt. Pie va|ējā kapa pāri noliektajām vai pazemīgi piešķiebtajām bērinieku galvām viņa skolotā balss vēsajā un rēnajā rudens gaisā skanēja dzidri, vijīgi un dievbijīgi. Beidzot viņš noliecās pār kapa bedri, nosauca aizgājušo viņas pilnā vārdā un svētīja to, pārmezdams krustu. Kad viņš beidza runu un visi kungi, melni cimdotās rokās turēdami pie sejām cilindrus, klusi lūdza Dievu, mazliet atspīdēja saule. Lietus bija mitējies, un, atsevišķām pilēm no kokiem un krūmājiem nokrītot, šur un tur atskanēja īsa, smalka, it kā jautājoša putniņu čivināšana.

Tad visi bērinieki vēlreiz gāja paspiest roku mirušās dēliem un brālim.

Tomass Budenbroks biezā, tumšā, smalkām sudrabainām lāsēm norasojušā mētelī stāvēja vidū starp savu brāli Kristiānu un tēvoci Justu, pieņemdams līdzjūtības apliecinājumus. Pēdējā laikā viņš sāka kļūt resnāks, tā bija vienīgā vecuma pazīme viņa rūpīgi koptajā ķermenī. Vaigi, kuriem pāri sniedzās tievie ūsu gali, metās apa|i, taču tie bija bāli, it kā bez dzīvības un asinīm. Viņa mazliet sasarkušās acis pieklājīgi, gurdi un nespodri raudzījās sejā ikkatram, kura roku viņš mirkli paturēja savējā.

Ceturtā nodaļa

Pēc astoņām dienām senatora Budenbroka privātkantorī ādas krēslā pie rakstāmgalda sēdēja neliela auguma gludi skūts sirms vīrs zemu pār pieri un deniņiem sasukātiem sniegbaltiem matiem. Salīcis, ar abām rokām atbalstījies uz sava spieķa baltā roktura un garo, smailo zodu atspiedis uz rokām, tas, pār nikni sakniebtām lūpām un uz leju nošļauktiem lūpu kaktiņiem glūnēdams, negantām un pētījošām acīm raudzījās senatorā, tā ka likās nesaprotami, kādēļ viņš labāk nebija izvairījies no satikšanās ar tādu cilvēku. Bet Tomass Budenbroks, neizrādīdams ne nemiera, ne uztraukuma, sēdēja, atspiedies pret krēsla

J

atzveltni, un ar šo viltīgo, ļaunprātīgo, dēmonisko radījumu sarunājās kā ar vienkāršu, miermīlīgu pilsoni... Firmas “Johans Budenbroks” īpašnieks apspriedās ar mākleri Zigismundu Ciošu par Graudu ielas vecās mājas pārdošanas summu.

Saruna ieilga, jo 28 000 zelta dālderu, ko Goša kungs piedāvāja, senatoram likās par maz, bet mākleris zvērēja pie visiem elles spēkiem, ka būtu neprātība maksāt kaut vienu vienīgu sudraba grasi vairāk par šo summu. Tomass Budenbroks runāja par to, ka gruntsgabals atrodas pilsētas centrā, ka tas ir neparasti liels, bet Goša kungs šņācošā, apspiestā un niknā balsī, ar saviebtu seju un baismīgiem žestiem stāstīja par lielo risku, ko viņš uzņemoties, un viņa spara pilnos izskaidrojumus varēja saukt gandrīz vai par dzeju... На! Kad, kam un par cik gan viņš to māju varēs tālāk pārdot? Cik bieži veselu gadsimtu gaitā gan varētu rasties pieprasījumi pēc tāda zemes gabala? Vai gan viņa cienījamais draugs un labvēlis var viņam apsolīt, ka rīt ar Bīhenes vilcienu no Indijas iebrauks kāds bagātnieks un apmetīsies Budenbroku mājā? Viņš — Zigismunds Gošs— palikšot sēžam ar visu māju... viņš palikšot sēžam, viņš būšot izpostīts, pilnīgi iznīcināts cilvēks, kam vairs neiznākšot laika pacelties, jo viņa stunda esot situsi un kaps jau rakts, viņa kaps jau rakts... Šis izteiciens tam ļoti patika, tāpēc viņš vēl piebilda kaut ko par senču gariem un par dobji uz zārka krītošām smiltīm.

Tomēr senators nebija ar to mierā. Viņš aizrādīja, cik izdevīgi iespējams gruntsgabalu sadalīt, uzsvēra savu atbildību pret brāli un māsu un palika pie 30 000 zelta dālderu lielas cenas, un tad atkal ar nervozu nepacietību, bet ar omulīgu labpatiku dabūja noklausīties Goša kunga asprātīgos pretiebildumus. Saruna ilga stundas divas, un Goša kungam nu bija izdevība parādīt sava raksturlomu tēlotāja dāvanas. Viņš spēlēja divējādu spēli, viņš tēloja liekulīgu viltnieku.

— Sitiet saujā, senatora kungs, mans jaunais labvēli... 84 000 zelta mārku... tas ir veca, godīga vīra piedāvājums! — viņš saldā balsī teica, galvu pašķiebis, un viņa grimasēs saviebtā seja kļuva atkal vaļsirdīgi vienkārša un dabiska, un viņš sniedza roku, savu lielo, balto roku ar gariem, trīcošiem pirkstiem. Bet tie bija meli un nodevība! Katrs bērns būtu saskatījis liekulības masku, aiz. kuras bija redzama šā vīra dziļi slēptā negantā nelietība.

Tomass Budenbroks beidzot pateica, ka viņam vajadzīgs laiks apdomāties, ka jāapspriežas ar brāli un māsu, lai būtu iespējams pieņemt piedāvātos 28 000 zelta dālderu, kas gan diezin vai notikšot. Un viņš sāka runāt par citu, neitrālāku jautājumu, apvaicājās par Goša kunga veikalu panākumiem, par viņa personīgo labklājību...

Goša kungam klājoties bēdīgi; ar skaistu un plašu žestu viņš noraidīja apgalvojumus, ka varot par laimīgu saukties. Grūti panesamais veeums jau tuvojoties, kā mēdz sacīt, tas esot jau klāt, kaps viņu jau gaidot. Viņš vakaros vairs nevarot iedzert savu groka glāzi, veselu pusi neizlējis, pats velns tā tricinot viņa roku. Un nelīdzot nekādi lāsti... Griba vairs nespējot uzvarēt... Tomēr! Viņš arī kādreiz esot dzīvojis, un šī dzīve neesot bijusi gluži pelēka un vienmuļa. Viņš pasauli skatījis ar atvērtām acīm. Pāri brāzušās revolūcijas un kari, un to bangas, tā sakot, šalkojušas arī viņa krūtīs... На, pie joda! Tie bijuši citi laiki, kad viņš kādā vēsturiskā pilsoņu sapulcē stāvēj is blakus senatora tēvam, konsulam Johanam Budenbrokam, atvairot trakojošā pūļa uzbrukumu! Visbriesmīgākās par visām briesmām!... Nē, viņa dzīve neesot bijusi pelēki vienmuļa, arī viņa gara dzīve nebijusi gluži nabaga. Pie joda! Viņš jutis sevī spēku, un, kur ir spēks, tur ideāls, — ir teicis Feierbahs. Arī tagad vēl, ari tagad... Viņa gars neesot tukšs un nabags, viņa sirds palikusi jauna, vēl arvien tā esot spējīga izjust lielus pārdzīvojumus, karsti un uzticīgi sargāt savus ideālus... Protams, tāda tā paliks, līdz viņš ies kapā dusēt! Bet vai tad ideāli jāsasniedz un jāpiepilda dzīvē? Nekādā ziņā! Zvaigznes iegūt neviens netīko, bet cerība... jā, cerība, nevis tās piepildīšanās ir dzīvē tas skaistākais! L’esperance Unite trompeuse qu ’elle est, seri au moins a nous metier it la fin cie la vie par un chemin agreable.[48]

To ir teicis Larošfuko, skaisti vārdi, vai ne?... Jā. viņa cienījamam draugam un labvēlim neesot vajadzība tos zināt! Tam, kuru reālās dzīves viļņi augstu pacēluši, kura pieri vainago laime, šādas domas neesot vajadzīgas. Bet tam, kas dziļā tumsā vientuļi sapņojot, tās esot nepieciešamas!...

— Jūs esat laimīgs! — Gošs pēkšņi iesaucās, vienu roku uzlikdams uz senatora ceļgala, ar asarainu skatu viņā raudzīdamies. — ...Ak, negrēkojiet, to noliegdams! Jūs esat laimīgs! Jūs laimi turat savās rokās! Jūs esat daudz panācis un visu pats ar savām rokām veicis... ar savu spēku! —viņš pārlaboja, jo nebija apmierināts ar vārda “roka” atkārtošanos. Tad viņš apklusa, bet. nesadzirdējis no noraidošās, vienaldzīgās atbildes ne vārda, viņš turpināja sapņaini un noslēpumaini raudzīties senatoram sejā. Pēkšņi viņš piecēlās. — Bet mēs še tik ilgi tērzējam, —viņš teica, — lai gan esam satikušies tikai veikala darīšanās. Laiks ir dārgs — nekavēsim to tīšu prātu! Klausiet mani... līkai tāpēc, ka jūs esat tas, kas pārdod... vai saprotat? Tāpēc... — Likās, ka Goša kungs atkal grib ienirt skaistos sapņos, tomēr viņš uztrūkās

un ar plašu, sparīgu un sajūsmas pilnu žestu iesaucās: — Divdesmit deviņus tūkstošus dālderu!... Astoņdesmit septiņus tūkstošus zelta mārku par jūsu mātes māju! Iet?...

Un senators Budenbroks sita saujā.

Permanēdera kundze, kā jau varēja sagaidīt, domāja, ka šī cena ir smieklīgi zema. Ja kāds ņemtu vērā atmiņas, kas viņai ar šo māju saistījās, un liktu galdā miljonu mārku, arī to viņa sauktu tikai par pieklājīgu rīcību — ne vairāk. Taču viņa drīz vien aprada ar summu, kādu viņas brālis minēja, sevišķi tādēļ, ka visas viņas domas un centieni bija saistīti ar nākotnes plāniem.

Viņa no sirds priecājās par daudzajām labajām mēbelēm, ko viņa bija saņēmusi kā mantojumu, un, lai gan pagaidām neviens nedomāja viņu izdzīt no vecāku mājas, viņa tomēr ar lielu dedzību pūlējās atrast un noīrēt jaunu dzīvokli sev un savējiem. Šķiršanās būs grūta... bez šaubām, un, domājot par to, viņai acīs saplūda asaras. Bet arī jaunai dzīvei un pārmaiņām bija sava burvība... Vai tas nebija gandrīz tikpat kā atkal jauns, nu jau ceturtais mēģinājums nodibināt pašai savu dzīvi? Un atkal viņa gāja apskatīt dažādus dzīvokļus, atkal sarunājās ar tapsētāju Jākobu, atkal staigāja pa veikaliem un sprieda par aizkariem un grīdsegām... Viņas sirds priecīgi pukstēja, patiešām, šīs vecās, dzīves vētru rūdītās sievietes sirds pukstēja straujāk!

Tā pagāja nedējas, četras, piecas, sešas nedēļas. Jau uzsniga pirmais sniegs, ziema bija klāt, krāsnīs sprēgāja uguns, un Budenbroki skumji domāja, kādi gan šogad būs Ziemsvētki... Un pēkšņi notika kas dramatisks, kas ārkārtīgi pārsteidzošs; viss ievirzījās tā, ka par viņiem sāka interesēties visa pilsēta; tas notika pēkšņi, kā negaidīts trieciens, un Permanēdera kundze vairs nespēja pat domāt pāršāvām darīšanām, viņa it kā sastinga.

— Tomas, — viņa teica, — vai es esmu sajukusi? Vai varbūt Gošs fantazē? Tas nav iespējams! Tas ir absurds, to nemaz nevar iedomāties, ka... —Viņa apklusa un pielika abas rokas pie deniņiem. Bet senators tikai paraustīja plecus.

— Mīļais bērns, vēl nekas nav izlemts, taču tādas domas ir radušās, tāda varbūtība pastāv, un, mierīgi pārdomājot, tu atzīsi, ka tas nemaz nav tik neiespējami. Protams, mazs pārsteigums jau tas ir. Kad Gošs to pateica, arī es kļuvu domīgs. Bet vai tas ir kas neiespējams? Nekādu šķēršļu es neredzu...

— To es neizturēšu, — viņa attrauca, apsēdās krēslā un brīdi sēdēja nekustēdamās.

Kas tad bija noticis? — Bija atrasts mājas pircējs vai vismaz cilvēks, kas par to interesējās un bija izteicis vēlēšanos turpmāko sarunu

gaitā pārdodamo zemes gabalu reiz pamatīgi apskatīt. Un šis cilvēks bija lieltirgotājs un Portugāles konsuls Hermanis Hāgenštrēms.

Kad Permanēdera kundze pirmoreiz to izdzirda, viņa bija ārkārtīgi pārsteigta, it kā paralizēta un nekādi nespēja to ne saprast, ne aptvert. Bet nu, kad par šo jautājumu sāka runāt arvien skaidrāk un noteiktāk, kad konsuls Hāgenštrēms kuru katru dienu varēja ierasties Graudu ielā apskatīt māju, viņa saņēmās un atkal atdzīvojās. Viņa neprotestēja, bet sasparojās, lai varētu aizstāvēties. Viņa rada kvēlojošus, griezīgi asus vārdus un meta tos kā degošas lāpas, kā kara cirvjus.

— Tomas, tas nenotiks! Kamēr vien es dzīvošu, tas nenotiks! Ja cilvēks pārdod savu suni, ir tad viņš raugās, kāds būs tā nākošais saimnieks. Bet tā ir mūsu mātes māja! Mūsu māja! Ainavu istaba!...

— Bet saki man, — kas gan to varētu aizkavēt?

— Kas to varētu aizkavēt? Žēlīgais Dievs, kas to varētu aizkavēt! Kalni stājas ceļā šim resnvēderim, Tom! Kalni! Bet viņš tos neredz! Viņš par to nedomā! Viņam nav ne mazākās smalkjūtības! Vai tad viņš ir tīrais lops?... Jau no senlaikiem Hāgenštrēmi bijuši mūsu pretinieki. Vecais Hinrihs visu laiku centās kaitēt mūsu vectēvam un tēvam, un, ja Hermanis nav vēl varējis tev ko ļaunu nodarīt, ja viņš vēl nav paguvis pasviest tev sprunguļus zem kājām, tad tikai tāpēc, ka viņam nav bijis izdevīga gadījuma... Kad mēs vēl bijām bērni, es viņam reiz uz ielas iecirtu pliķi, jo man bija dibināts iemesls, un par to viņa daiļā māsa Jūlīle mani neganti saskrāpēja. Tā bija bērnu plūkšanās, labi! Bet viņi arvien ar ņirdzīgu prieku ir uzmanījuši ikvienu mūsu nelaimi, un lielāko tiesu es biju tā, kas viņiem deva šo iespēju priecāties... Tā bija Dieva griba... Cik konsuls tev veikalu darījumos kaitējis un ar kādu nckautrību viņš centies tevi pārspēt, to tu pats, Tom, zini vislabāk, es nekā negribu tev iestāstīt. Un, beidzot, kad Ērika dabūja labu vīru, viņi tik ilgi rakās, kamēr panāca direktora Veinšenka atcelšanu no amata un ieslodzīšanu cietumā, un to izdarīja viņa brālis, šis lapsa, šis sātans prokurora krēslā! Un tad vēl viņiem nav kauna... tiem nav ne goda, ne sirds...

— Paklausies, Tonij, vispirms jau mēs par šo jautājumu nemaz vairs nevaram nopietni runāt līdzi, jo līgums ar Gošu noslēgts un viņš var māju pārdot, kam vien grib. Es tev piekrītu, ka visā šajā gadījumā ir zināma likteņa ironija...

— Likteņa ironija? Jā, Tom, tikai tu vari tik saudzīgi izteikties! Bet es to saucu par kaunu un negodu, par dūres sitienu taisni sejā!... Vai tiešām tu nesaproti, ko tas nozīmē? Tad vismaz padomā, Tomas, ko tas varētu nozīmēt! Tas nozīmēs to, ka Budenbroki ir izpostīti, ka viņi ir pagalam, viņi atstāj savu senseno mītni un viņu mājā ar lielu

troksni iebrauc Hāgenštrēmi... Nekad, Tomas, it nekad es nebūšu ar mieru piedalīties šajā komēdijā! Nekad es nesniegšu savu roku šiem neliešiem! Lai tik viņš iedrošinās nākt apskatīt mūsu māju! Tici man, es viņu nelaidīšu iekšā! Es nosēdīšos ar savu meitu un meitasmeitu istabā, aizslēgšu durvis un neļaušu viņam ienākt. 'Го es darīšu!...

Tu darīsi, mana mīļā, ko atzīsi par gudrāku, un tu jau iepriekš pārdomāsi, vai nav prātīgāk ievērot sabiedrībā pieņemto pieklājību. Vai tu domā, ka tava uzvešanās konsulu Hāgenštrēmu dziļi apvainos? Nē, nemaz, mans bērns. Viņš par to ne priecāsies, ne dusmosies, viņš tikai brīnīsies, vienaldzīgi un salti brīnīsies... Tu domā, ka viņš pret tevi un mums visiem sajūt to pašu, ko tu jūti pret viņu. Tu maldies, Tonij! Viņš tevi nebūt neienīst. Kādēļ gan viņš tevi lai ienīstu? Viņš neienīst nevienu cilvēku. Viņam ir dzīvē panākumi un laime, un tas viņu noskaņo jautri un labvēlīgi, vari man ticēt. Vairāk nekā desmit reižu esmu tev teicis, ka viņš tevi uz ielas sveicinātu vislaipnākā veidā, ja vien tu savaldītos un tik naidīgi un augstprātīgi no viņa nenovērstos. Viņš tikai brīnās par to, īsu brīdi mierīgi un mazliet zobgalīgi pabrīnās, jo nav iespējams satricināt tāda cilvēka līdzsvaru, kuram neviens nekā nevar padarīt... Ko tad tu viņam pārmet? Ka viņš veikala darījumos mani ir pārspējis un dažkārt arī sabiedriskās lietās ir mans pretinieks? Ļoti labi, bet tad jau skaidri redzams, ka viņš ir labāks tirgotājs un veiklāks politiķis nekā es... Velti tu tik ļauni smejies par maniem vārdiem! Runājot atkal par mājas pārdošanu, jāsaka, ka vecā māja mūsu dzimtai jau vairs nenozīmē to ko senāk, jo šo nozīmi pilnā mērā pārņēmusi mana māja... to es tev saku, gribēdams tevi daudzmaz nomierināt. Bet, no otras puses, skaidri saprotams, kādēļ konsuls Hāgenštrēms sadomājis pirkt mūsu māju. Šiem ļaudīm ir laimējies, viņu ģimene vairojas, tie saradojušies ar Mellendorpfīem un naudas, kā arī cieņas ziņā tikuši līdzi visbagātākajām ģimenēm pilsētā. Bet kaut kā viņiem tomēr trūkst, kaut kā no ārējā spožuma, jo līdz šim viņi aiz iedomības un modernās atteikšanās no aizspriedumiem par to nemaz nerūpējās... Viņiem trūkst paaudžu svētības, tā sakot, senču mantojuma... Bet nu laikam pēc tā radusies apetīte, un tiem liekas, ka viņi kaut ko iemantos, nopērkot tādu māju kā mūsējā... Piemini, ko tev teikšu, konsuls pēc iespējas atstās te visu, kā bijis, atstās arī “Dominus providebit” pār mājas durvīm, lai gan jāatzīst, ka nevis “Tas Kungs”, bet Hāgenštrēms viens pats līdzējis uzplaukt firmai “Strunks un Hāgenštrēms”...

Bravo, Tom! Ak, cik patīkami arī no tevis reiz dzirdēt kādu niknu vārdu par viņu! Galu galā vairāk nekā es arī nevēlos! Mans Dievs, būtu man tava galva, kā es gribētu viņu pārmācīt! Bet tu...

— Nu, redzi, mana galva maz var man noderēt.

— Bet tu, es saku, par visu to runā neizprotami aukstasinīgi un izskaidro man 1 lāgenštrēma rīcību... Лк, saki. ko gribi, bet tavās krūtīs tāpat ir sirds kā manās, un es vienkārši neticu, ka tu esi tik mierīgs, kā izliecies! Tu atbildi uz manu gaušanos... varbūt tādēļ, ka gribi pats sevi mierināt...

— Nu tu, Tonij, aizej par tālu. Ko es daru, to es daru. Un par pārējo nevienam nav nekādas daļas.

— Tom, saki man tikai vienu, es tevi lūdzu: vai tas viss nav kā drudža murgi?

— Pilnīgi pareizi.

— Lietuvēns?

— Varbūt arī tas.

— Nejauka komēdija, par kuru gribētos vai kaukt?

— Pietiek! Pietiek!

Un konsuls I lāgenštrēms ieradās Graudu ielā kopā arGoša kungu, kas, savu jezuīta cepuri rokā turēdams, salīcis un nodevīgi visu aplūkodams, pagāja garām kalponei — tā bija nodevusi namamātei vizītkartes un turēja atvērtas stikla durvis — un konsulam aiz muguras iegāja ainavu istabā...

1 lermanis Hāgenštrēms garā, biezā un smagā kažoka, kas priekšā bija vaļā, tā ka varēja redzēt zaļgani dzelteno ziemas uzvalku no šķiedrainas un izturīgas angļu drānas, bija īsts lielpilsētas cilvēks, iespaidīgs biržas vīrs. Viņš bija ārkārtīgi resns; ne tikai zods vien, bet divkārša izskatījās visa sejas apakšdaļa, ko nespēja apslēpt īsi apcirptā, gaišā un kuplā bārda, un, saraucot pieri vai uzacis, āda uz viņa gludi skūtā pakauša sametās lielās grumbās. Viņa deguns izskatījās platāks nekā senāk, bet elpot tas elpoja smagi, pūzdams dvašu ūsās, brīžam arī mutei vajadzēja iet palīgā, un, to atplezdams un kāri ieelpodams gaisu, viņš mīlīgi čāpstināja, jo lāgā nevarēja mēli dabūt nost no augšējā žokļa un aukslējām.

Izdzirdusi šo sen pazīstamo čāpstināšanu, Permanēdera kundze piesarka. Viņai likās, ka redz citronmaizītes ar desu un Strasbūras zosu aknu pastēti, un uz mirkli viņa gandrīz vai zaudēja savu stingro pašcieņas pilno stāju... Лг sēru mīcīti uz gludi sasukātajiem, celiņā pāršķirtajiem matiem, brīnišķīgā melnā kleitā, kuras svārki līdz pašai augšai bija nošūti ar volāniem, rokas sakrustojusi un plecus mazliet uzrāvusi, viņa sēdēja uz dīvāna un, abiem kungiem ienākot, vienaldzīgi un mierīgi kaut ko teica savam brālim senatoram, kas šajā brīdī nebija spējis pamest viņu vienu bez palīga... Un viņa palika sēžot arī tad, kad senators, līdz istabas vidum viesiem pretim paiedams,

sirsnīgi apsveica mākleri Gošu un korekti, pieklājīgi sasveicinājās ar konsulu; pēc tam piecēlās arī viņa, atturīgi palocījās pret abiem reizē un, pievienodamās brālim, bez sevišķas laipnības uzaicināja apsēsties. Izlikdamās pavisam vienaldzīga, viņa visu laiku sēdēja gandrīz vai ar aizvērtām acīm.

Kad visi apsēdās, pirmajā brīdī pārmaiņus runāja konsuls un mākleris. Goša kungs netīkami liekulīgā pazemībā, aiz kuras slēpās visiem klaji redzama viltība, ļoti laipni atvainojās par traucējumu, bet konsuls Hāgenštrēms esot izteicis vēlēšanos apskatīt šīs mājas telpas, jo viņš interesējoties par mājas pirkšanu... Tad to pašu atkārtoja konsuls, tikai citiem vārdiem, un, viņa balsi dzirdot, Permanēdera kundzei atkal likās, ka tā redz ar zosu aknu pastēti apziestās citronmaizītes... Jā, patiesi, viņš sācis par to domāt, un drīz vien tā kļuvusi viņa vēlēšanās, ko tas sev un savējiem, cerams, varēšot atļauties, ja vien Goša kungs negribot pārāk labu veikalu taisīt, ha, hal... un viņš nešauboties, ka ar šo darījumu visi būšot apmierināti.

Viņš izturējās ļoti brīvi, nepiespiesti, omulīgi, kā īsts lielās pasaules cilvēks, kas pat uz Permanēdera kundzi atstāja iespaidu, sevišķi, kad konsuls aiz pieklājības ar saviem jautājumiem lielāko tiesu vērsās pie viņas. Viņš savu vēlēšanos pat it kā mēģināja attaisnot.

Plašākas telpas! Man vajadzīgas plašākas telpas! — viņš stāstīja. — Mans nams Smilšu ielā... Jūs neticēsiet, cienījamā kundze, un arī jūs, senatora kungs... tas mums patiesi pārāk šaurs, dažu labu reizi nevaram ne apgriezties. Nemaz nerunājot par tādiem gadījumiem, kad mums ir viesi... Dievs pasargi! Patiesi, visiem mums tur tiešām nav kur palikt. — llūneusiem, Mellendorpfiem, mana brāļa Morica piederīgajiem... Paliesi, mēs jūtamies saspiesti kā siļķes mucā. Kādēļ tas vajadzīgs, vai ne?

Viņš runāja it kā mazliet sašutis, it kā ar savu izteiksmes veidu un kustībām gribētu sacīt: jums jāsaprot... nekas mani uz to nespiež... es būtu tīrais muļķis... jo, paldies Dievam, mums ir viss nepieciešamais, lai šo stāvokli labotu...

— Sākumā gribēju mazliet nogaidīt, — viņš turpināja, — gribēju nogaidīt, kamēr Cerlīnei un Bobam būs vajadzīga māja. tad es viņiem atstātu savu tagadējo un pats pameklētu kaut ko plašāku, bet... jūs zināt, — viņš aprāvās, — mana meita Cerlīne un Bobs, mana brāļa — prokurora vecākais dēls, jau pirms vairākiem gadiem ir saderināti... Kāzas vairs pārāk ilgi nevar vilcināt. Visilgākais — gadus divus... Viņi gan vēl jauni, bet jo labāk! Taisnību sakot, kādēļ lai es gaidu uz viņiem un neizmantoju tik izdevīgu gadījumu, kāds patlaban radies? Paliesi, nebūtu nekāda prātīga iemesla...

Acīmredzot visi tam piekrita, īsu laiciņu pakavēdamies pie šā ģimenes notikuma, pie gaidāmajām kāzām; tā kā izdevīgas laulības starp brālēnu un māsīcu pilsētā nebija neparasta parādība, tad neviens arī nedomāja, ka tas būtu kas ļauns. Vēl lika pajautāts pārjauno ļaužu nodomiem sakarā ar kāzu ceļojumu... Viņi domājot braukt uz Rivjēru, Nicu un tālāk. Viņi to vēloties, un kādēļ gan ne, vai nav tiesa?... Tika pieminēti arī jaunākie bērni, par kuriem konsuls stāstīja ar lielu patiku un omulību, plecus vien raustīdams. Viņa paša ģimenē esot pieci bērni un brāļa Morica ģimenē četri —dēli un meitas... jā, paldies Dievam, visi spirgti un veseli. Kādēļ gan lai viņi nebūtu spirgti un veseli, vai ne? Vārdu sakot, viņiem klājoties labi. Tad viņš atkal sāka runāt par ģimenes pieaugumu un par to, cik šaura viņa tagadējā māja...

— Jā, še ir pavisam citādi! — viņš teica. —To redzēju jau ienākdams, — šī māja ir tikpat kā pērle, nav vārdam vietas, tīrā pērle, ja vien tādu salīdzinājumu var lietot, ievērojot mājas lielo plašumu, ha, hal... Jau tapetes vien... Cienījamā kundze, atzīstos, runājot es visu laiku apbrīnoju jūsu istabas tapetes. Patiesi, brīnišķīga istaba! Kad iedomājos... ka jūs te esat visu mūžu nodzīvojusi...

— Jā, ar nelieliem pārtraukumiem, — Permanēdera kundze teica savādā balsī ar rīkles pieskaņu, kā viņa dažkārt mēdza runāt.

— Jā, ar nelieliem pārtraukumiem, — konsuls atkārtoja, laipni smaidot. Tad viņš paskatījās uz senatoru Budenbroku un Goša kungu, bet tie abi bija iegrimuši sarunā, tāpēc viņš pavilka krēslu tuvāk pie dīvāna, kur sēdēja Permanēdera kundze, un noliecās pie viņas, smagi dvašodams caur degunu viņai taisni sejā. Aiz pieklājības nenovērsdamās un nevairīdamās tā elpas, viņa sēdēja, stīvi un cienīgi saslējusies, piemiegtām acīm uz viņu raudzīdamās. Bet viņš nemaz nemanīja, cik piespiesti un neērti viņa jūtas.

Nu, kā nu būs, cienījamā kundze? — viņš teica. — Man liekas, reiz mēs abi jau noslēdzām kādu darījumu? Bet toreiz runa bija droši vien tikai... nu, par ko tad citu? Par gardumiem, saldumiem, vai ne?... Un nu par veselu māju...

— Bs gan neatceros, — Permanēdera kundze attrauca, kaklu vēl vairāk izstiepdama, jo konsula seja bija nepieklājīgi un nepanesami tuvu...

— Jūs neatceraties?

— Nē, taisnību sakot, par saldumiem es gan nekā nezinu. Man nāk kas prātā par citronu maizītēm ar treknu desu... diezgan pretīgām sviestmaizēm... I is neatceros, vai tās bija man vai jums... Toreiz bijām vēl bērni... Bet mājas pārdošana ir pilnā mērā Goša kunga darīšana...

Aši un pateicīgi viņa paskatījās uz brāli, jo tas bija pamanījis viņas nelaimi un steidzās palīgā, vaicādams, vai kungiem nebūtu patīkami sākt mājas apskati. Visi tam piekrita, konsuls un mākleris pagaidām atvadījās no Permanēdera kundzes, izteikdami cerību, ka vēlāk viņiem būs lemts patīkamais prieks to vēlreiz satikt... tad senators abus viesus caur ēdamistabu aizveda tālāk.

Viņš tos vadāja no vienām kāpnēm uz otrām, izrādīja trešā stāva istabas un arī tās, kas bija otrajā stāvā, ar ieeju no gaiteņa, un apakšstāva telpas, pat virtuvi un pagrabu. Tikai kantori tos neieveda, jo tur strādāja apdrošināšanas sabiedrības ierēdņi. Konsuls Hāgenštrēms ieminējās par sabiedrības jauno direktoru, kas esot ļoti godīgs cilvēks, bet uz to senators nekā neatbildēja.

Tad viņi izgāja caur kailo, kūstošā sniega klāto dārzu, uzmezdami acis dārza namiņa “portālam”, un gāja atpakaļ uz. pagalmu ielas pusē, kur atradās veļas mazgātava, un no turienes pa šauro bruģēto eju starp abiem moriem uz sētas viņu pusi, kur auga ozols, un uz sētas māju. Še viss bija nolaists un varēja redzēt tikai vecuma pēdas... Starp bruģa akmeņiem pagalmā auga zāle un sūnas, kāpnes bija pavisam sabrukušas, un netraucētais kaķu bars biljarda zālē dabūja trūkties tikai īsu brīdi, kad pavēra durvis, jo iekšā ieiet nevarēja, tāpēc ka grīda bija nedroša.

Konsuls Hāgenštrēms klusēja, acīmredzot visu apsvērdams un pārdomādams.

— Nūjā, — viņš visu laiku vienaldzīgi atkārtoja, it kā savā nodabā domādams: būtu es še kungs, viss tiktu pārvērsts. Ar to pašu izteiksmi sejā viņš brītiņu apstājās uz cietā māla un noraudzījās uz tukšajām preču noliktavām. — Nūjā, — viņš atkal teica, pakustinādams resno, pusirušo tauvu, kas ar sarūsējušo dzelzs āķi galā ilgus gadus bija karājusies telpas vidū, un uz papēža apgriezās apkārt.

■— Jā, atļaujiet, senatora kungs, no sirds jums pateikties par pūlēm, nu laikam esam galā, — viņš noteica un tad nerunāja vairs gandrīz neviena vārda, ne ejot atpakaļ uz ielas māju, ne arī vēlāk, kad abi viesi iegāja ainavu istabā, kur gan neapsēdās, tikai atvadījās no Permanēdera kundzes. Pēc tam Tomass Budenbroks viņus pavadīja lejā pa kāpnēm un cauri priekšnamam. Tiklīdz viņi bija atvadījušies un izgājuši uz ielas, konsuls Hāgenštrēms pagriezās pret savu ceļabiedru mākleri un abi sāka ļoti spraigi sarunāties...

Senators iegāja atpakaļ ainavu istabā, kur Permanēdera kundze sēdēja pie loga un ar stingru seju, pret atzveltni neatspiedusies, ar divām lielām koka adatām rokā adīja melnu vilnas jaciņu savai mazmeitai, mazajai Elizabetei, laiku pa laikam pamezdama skatienu laukā

pa logu. Tomass, rokas bikšu kabatās sabāzis, brīdi staigāja pa istabu no vienas malas uz otru.

Jā. lai nu Hāgenštrēms tiek galā ar mākleri, — viņš sacīja, — negaidīsim, kas tur iznāks. Ks domāju, tas pirks visu gruntsgabalu ar visām ēkām, dzīvos te, ielas mājā, un sētas ēkas izmantos citām vajadzībām...

Viņa pat nepaskatījās uz brāli, bet palika sēžot tikpat taisni un adīja tālāk, adatas viņas pirkstos kustējās arvien ātrāk.

— Nu, protams, ka viņš pirks visu zemi ar visām ēkām. — viņa teica atkal savā savādajā dobjajā balsī ar rīkles pieskaņu. — Kādēļ tad lai viņš nepirktu, vai ne? Patiesi, nebūtu nekāda prātīga iemesla to nedarīt.

Un caur pensneju, kas viņai, rokdarbus strādājot, jau bija vajadzīgs, lai gan viņa nemaz neprata to pareizi uzspraust uz deguna, tā cieši un stīvi raudzījās uz savām adatām, kuras ļoti ātri, klusi kopā sasizdamās un viena ar otru mīdāmās, skraidīja viņas pirkstos.

*

Nāca Ziemsvētki, pirmie Ziemsvētki bez konsula kundzes. Divdesmit ceturtā decembra vakaru nosvinēja senatora mājā; sanākuši bija visi, atskaitot Budenbroku dāmas no Platās ielas un vecos Kjēgerus. Pastāvīgie “bērnu vakari” nu vairs nenotika, un Tomass Budenbroks nebūt nevēlējās tagad savukārt pulcināt un apdāvināt visus konsula kundzes Ziemsvētku vakara dalībniekus. Bija ielūgti tikai Permanēdera kundze ar Ēriku Veinšenku un mazo Elizabeti, Kristiāns, klostera dāma Klotilde un Veihbrota jaunkundze, kura arī šoreiz divdesmit piektajā decembrī rīkoja parasto, ar nelaimes gadījumiem saistīto apdāvināšanu savās karstajās istabiņās.

Nebija vairs “mājas nabagu” kora, kam Graudu ielā dāvināja apavus un vilnas drēbes, nedziedāja arī zēni. Salonā nodziedāja tikai “Klusa nakts, svēta nakts”, un Terēze Veihbrota ļoti stingri un pareizi nolasīja priekšā Ziemsvētku evaņģēliju, jo senatora kundzei šis uzdevums diez kā nepatika, un tad. paklusi dziedot “Ak, eglīte, ak, eglīte”, visi sagāja lielajā zālē.

Nebija nekāda sevišķa iemesla būt līksmiem. Nevienā sejā neredzēja īsti starojošas sajūsmas, arī valodas it kā neveicās. Par ko gan varētu tērzēt? Daudz prieka jau pasaulē nav. Pieminēja mirušo māti, parunāja par mājas pārdošanu, par gaišo dzīvokli, ko Permanēdera kundze bija noīrējusi pic 1 lolsta vārtiem kādā patīkamā namā ar skalu uz Liepu laukuma apstādījumiem, un arī par to, kas notiks; kad I lūgo Veinšenks būs atkal brīvs... Pastarpēm mazais Johans nospēlēja uz

klavierēm dažus gabalus, ko Plīla kungs viņam bija iemācījis, un gan ar kļūdām, taču ļoti daiļskanīgi atskaņoja Mocarta sonātes pavadījumu savai mātei. Viņu cildināja un skūpstīja, bet tad Ida Jungmanc aizveda to gulēt, jo tas nejutās vesels: viņa kuņģis nebija kārtībā, un viņš izskatījās ļoti bāls un noguris.

Pat Kristians, kurš pēc sadursmes brokastu istabā vairs ne ar vienu nerunāja par precēšanos un kura attiecības ar brāli, tāpat kā līdz šim, bija ne visai sirsnīgas, gandrīz nemaz nerunāja un arī negribēja jokot. Ar apkārlklīstošām acīm viņš mazliet pamēģināja klātesošajos modināt līdzjūtību pret "briesmīgajām sāpēm” kreisajā sānā, bet jau agri aizgāja uz klubu un pārnāca tikai uz vakariņām, kuras pēc tradīcijas noritēja kā parasts šajā dienā... Tad Ziemsvētku vakars bija nosvinēts, un Budenbroki gandrīz vai priecājās, ka tas jau pagā jis.

1872. gada sākumā mirušās konsula kundzes saimniecība tika likv idēta. Kalpones atlaida, un Permanēdera kundze pateicās Dievam, ka arī Zēvcrinas jaunkundze, kas visu laiku gluži neciešami apstrīdēja viņas autoritāti saimniecības jautājumos, aizgāja ar visām zīda drēbēm un veļu. Tad Graudu ielā sabrauca mēbeļu transporta rati, un sākās vecās mājas izvākšana. Lielo, ar kokgriezumiem rotāto šķirstu, zeltītos svečturus un citas mantas, kas bija nolemtas senatoram un viņa laulātai draudzenei, aizveda uz Zvejnieku ielu, Kristians ar savām mantām ierīkojās trīsistabu vecpuiša dzīvoklī netālu no kluba, un nelielā Permanēderu—Veinšcnku ģimene pārgāja dzīvot gaišā un, cik vien bija iespējams, smalki iekārtotā dzīvoklī pie Liepu laukuma. Tas bija skaists, mazs dzīvoklis, pie kura durvīm uz gludas vara plāksnes glītā rokrakstā bija lasāms: A. Permanēdcre-Budenbroka, atraitne.

Tiklīdz Graudu ielas māja bija tukša, tūliņ tur saradās pulks strādnieku, kuri sāka nojaukt sētas māju, tā ka gaisā sacēlās veseli putekļu mākoņi no veciem ar granti kopā jauktiem kaļķiem... Gruntsgabals nu bija konsula Hāgcnštrēma pilnīgā īpašumā. Viņš to nopirka, jo bija iedomājies, ka šī nama iegūšana viņam ir goda lieta, un tāpēc pārsolīja kādu citu pieprasījumu, ko Zigismunds Goša kungs bija saņēmis no Brēmenes, un sāka savu īpašumu izmantot ar lielu prasmi, ko ļaudis jau sen apbrīnoja. Jau pavasarī viņš ar ģimeni pārvācās dzīvot ielas mājā un, cik vien iespējams, atstāja visu, kā bijis, atskaitot dažus nelielus labojumus un nepieciešamās, ar modernā laika prasībām saistītās pārgrozības, tā, piemēram, viņš noņēma visus raustāmos zvaniņus un visā mājā ierīkoja elektriskos zvanus... Bet sētas māja jau bija nojaukta, un tās vietā tika celta jauna, skaista un gaiša ēka ar fasādi uz Maiznieku ielu; tur bija izbūvētas arī plašas veikalu telpas ar augstiem griestiem.

Permanēdera kundze vairākkārt apzvērēja savam brālim, ka pasaulē nav tāda spēka, kas varētu viņu piespiest vēl kaut reizi paskatīties uz viņas vecāku māju. Tikai viņa nespēja to izpildīt, jo laiku pa laikam tai neizbēgami bija jāaiziet uz steidzīgi un izdevīgi izīrētajiem veikaliem viņu bijušajā sētas mājā vai otrā pusē jāiet garām vecajai mājai ar cienīgo zelmiņiem greznoto fasādi, kur tagad zem uzraksta “Dominus providebit” bija lasāms konsula 1 lermaņa 1 lāgenštrēma vārds. Un tad Permanēdera-Budenbroka kundze turpat uz ielas sāka skaļi raudāt, lai arī visapkārt bija pilns ļaužu. Viņa atlieca galvu kā putns, kas grib sākt dziedāt, piespieda mutautiņu pie acīm un vairākas reizes skaļi iešņukstējās, un šajos šņukstos bija dzirdams protests un žēlabas, un tad, nevērodama ne garāmgājējus, ne savas meitas brīdinājumu, viņa ļāva vaļu asarām.

Tās vēl arvien bija viņas senās atspirdzinošās bērna asaras, ko tā raudāja ikreiz, kad plosījās dzīves vētras, satriekdamas viņas dzīves laimi.

Desmita daļa

3

Pirmā nodaļa

Bieži drūmos brīžos Tomass Budenbroks sev vaicāja, kas gan viņš vēl īsti esot, kas viņam dodot tiesības vērtēt sevi kaut mazliet augstāk nekā kuru katru no saviem vienkāršajiem, parupjajiem un sīkpilsoniski aprobežotajiem līdzpilsoņiem. Jaunības jūsmīgā spara, možā ideālisma viņā vairs nebija. Rotaļājoties strādāt un uz darbu skatīties kā uz rotaļu, ar pusē nopietnu, pusē zobgalīgi domātu godkārību censties pēc mērķiem, kuru vērtība ir tīri simboliska,— šie jautri skeptiskie kompromisi un dziļdomīgās pusizjūtas prasīja daudz svaiguma, humora un laba garastāvokļa, bet Tomass Budenbroks jutās neizsakāmi noguris un apnicis.

Kas viņam bija bijis sasniedzams, to viņš bija sasniedzis un zināja ļoti labi, ka augstākam savā dzīvē, ja vispār, — tā viņš sevī nodomāja, dzīvojot tik viduvēju un mazvērtīgu dzīvi, var runāt par augstāko sasniegumu, — tam viņš jau sen ir pāri.

Kas attiecas tieši uz veikalniecisko darbību, tad vispārējais uzskats bija tāds, ka viņa naudas līdzekļi ir stipri samazinājušies un firma sākusi slīdēt atpakaļ. Un tomēr viņš, mātes mantojuma daļu, Graudu ielas nama daļu un zemesgabalu ieskaitot, bija vīrs, kam piederēja vairāk nekā sešreiz simts tūkstošu zelta mārku. Taču rīcības kapitāls jau gadiem ilgi gulēja neizmantots, veikalu darījumi, kuros apgrozījās graši, kā senators sev bija pārmetīs Pepenrādes pasākuma laikā, pēc trieciena, ko tas toreiz saņēma, neko labāk neveicās, ja ne sliktāk, un tagad, kad visur bija tik mundra un uzvaroši priecīga rosība, kad, pilsētai muitas savienībā iestājoties, mazi veikaliņi dažos gados bija paspējuši attīstīties par ievērojamām lieltirgotavām, — tagad firma “Johans Budenbroks” izturējās pasīvi, nekā negūdama no laika sasniegumiem, un, uz jautājumu, kā sokas ar veikaliem, šefs mēdza atbildēt ar gausu rokas mājienu: “Лк, no tā ir maz prieka...” Kāds rosīgāks konkurents, kas bija tuvs draugs Hāgenštrēmiem, bija izteicies, ka Tomasam Budenbrokam biržā esot vairs tikai dekoratīva nozīme, un šo joku, kas bija mērķēts uz senatora rūpīgi kopto ārieni, pilsoņi smiedamies uztvēra un apbrīnoja kā nedzirdēti veiklu asprātību.

Darboties tālāk par godu vecajai firmas izkārtnei, kurai tas reiz bija kalpojis ar tādu dedzību, senatoru kavēja pārciestās neveiksmes un iekšējais pagurums, bet viņa tālākiem panākumiem pilsētas pārvaldē bija novilktas nepārkāpjamas ārējas robežas. Jau pirms gadiem, jau no tā laika, kad viņš tika ievēlēts senātā, tas arī .še bija sasniedzis visu, ko vien'varēja sasniegt. Atlika vairs tikai paturēt iegūto stāvokli un ieņemtos amatus, vairāk ko sasniegt te nebija iespējams; atlika vairs tikai tagadne un sīkā īstenība, bez nākotnes, bez godkārīgiem plāniem. Viņš gan bija pratis savu varu pilsētā plašāk izveidot, nekā viņa vietā eits to būtu spējis, un viņa ienaidniekiem grūti būtu noliegt, ka “viņš ir birģermeistara labā roka”. Bet par birģermeistaru Tomass Budenbroks nevarēja kļūt, jo viņš bija tirgotājs, nevis zinātnieks, viņš nebija beidzis ģimnāziju, nebija jurists un vispār nebija baudījis akadēmisko izglītību. Bet viņam, kurš no sākta gala savas brīvās stundas bija ziedojis vēstures un literatūras studijām, kurš gara, prāta un iekšējās un ārējās izglītības ziņā jutās pārāks par visu savu apkārtni, — viņam bija grūti samierināties ar to, ka attiecīga diploma trūkuma dēļ viņš nevarēja ieņemt pirmo vietu šai mazajā valstībā, kurā tas bija dzimis. “Cik muļķi mēs esam bijuši,” viņš teica savam draugam un apbrīnotājam Stefanam Kistenmākeram, — bet ar šo “mēs” viņš domāja vienīgi sevi, “ka mēs tik agri skrējām uz kantori un nepabeidzām skolu!” Un Stefans Kistenmākers atbildēja; “Jā, tev tiešām taisnība!... Kāpēc mēs to darījām? ”

Senators tagad pa lielākai daļai strādāja viens pats pie lielā sarkankoka rakstāmgalda savā privātkantorī, vispirms tāpēc, ka tur neviens neredzēja, ja tas, galvu rokās atspiedis un acis aizvēris, ļāvās sapņiem, bet galvenokārt tāpēc, ka no viņa vietas galvenajā kantorī pie loga to bija aizdzinis briesmīgais pedantisms, ar kādu viņa veikala biedrs Frīdrihs Vilhelms Markuss, sēdēdams tam pretim, arvien no jauna kārtoja savus rakstāmpiederumus un glaudīja ūsas.

Vecā Markusa apdomīgais pamatīgums pa gadiem bija izvērties īstā mānijā un dažādās dīvainībās; bet, kas Tomasu Budenbroku pēdējā laikā visvairāk kaitināja un aizvainoja, bija tas, ka sev par šausmām viņš bieži vien tamlīdzīgu rīcību novēroja arī pie sevis. Jā, arī viņā, kam agrāk jebkura sīkumainība bija bijusi sveša, tagad bija attīstījies zināms pedantisms, lai gan citādā veidā un radies citos apstākļos.

Viņā bija tukšums, un viņš neredzēja neviena ierosinoša plāna un saistoša darba, kuram tas ar prieku un patikšanu būtu varējis nodoties. Bet viņa darbošanās dziņa, viņa nespēja palikt mierā, viņa aktivitāte, kas arvien bija bijusi kaut kas cits nekā viņa senču dabiskais un neatlaidīgais darba prieks, tas bija kaut kas mākslīgs, nerviem nepieciešams, savā ziņā it kā apreibināšanas līdzeklis, tāds pats kā mazie, sīvie papirosi, kurus viņš pastāvīgi smēķēja... šī aktivitāte nebija viņu pametusi, viņš tagad vēl mazāk bija kungs pār to nekā jebkad, tā bija i.iēmusi virsroku un tapa par mokām, pieķerdamās dažādiem sīkumiem. Viņu vajāja simtiem nevērtīgu nieku, kuri pa lielākai daļai attiecās tikai uz mājas kārtību un viņa paša tualeti, kurus tas nespēja paturēt prātā un ar kuriem tas netika galā, tāpēc ka ziedoja tiem nesamērīgi daudz domu un laika.

Tas, ko pilsētā mēdza dēvēt par viņa “iedomību”, bija pieņēmies tādā mērā, ka viņš pats jau sen bija sācis kaunēties no tā, nespēdams tomēr atbrīvoties no ieradumiem, kas šinī virzienā bija attīstījušies. No tā mirkļa, kad viņš pēc nemierīgas, smagā un neatspirdzinošā miegā pavadītas nakts, rītasvārkos tērpies, izgāja pie vecā bārddziņa Venceļa ģērbistabā — pulkstenis jau rādīja deviņi, kamēr senāk tas bija cēlies daudz agrāk, — viņam pagāja pilnas pusotras stundas apģērbjoties, līdz viņš bija gatavs un jutās tā, ka var iesākt dienas gaitas un nokāpt otrajā stāvā padzert tēju. Visa viņa ģērbšanās bija tik pamatīga un pie tam atsevišķo darbību secība, sākot no aukstās dušas vannasistabā līdz pat beigām, kad bija noņemta pēdējā pūciņa no svārkiem un ūsu gali pēdējo reizi izslīdējuši caur sprogu šķērēm, bija tik cieši un negrozāmi noteikta, ka šo neskaitāmo mazo darbību un paņēmienu atkārtošanās ik mirkli dzina viņu izmisumā. Un tomēr tas nespētu atstāt kabinetu, apzinādamies, ka vēl kaut kas palicis nedarīts vai arī izdarīts pavirši, aiz bailēm zaudēt to svaigumu, miera un pilnības sajūtu, kas tomēr jau pēc vienas vienīgas stundas būs zudusi un ko vajadzēs atkal atjaunot.

Viņš taupīja visās vietās, cik vien tas, ļaužu valodās neiekļūstot, bija iespējams, — tikai ne attiecībā uz savu garderobi, kuru vienmēr pasūtīja pie elegantākā Hamburgas drēbnieka un kuras papildināšanai un uzturēšanai kārtībā nežēloja līdzekļus. Durvis, kuras likās vedam otrā istabā, nošķīra telpu, kas bija iemūrēta vienā ģērbislabas sienā un kur pie garām āķu rindām, uz liektiem koka pakaramiem uzstiepti, karājās svārki, smokingi, vizītsvārki, frakas visiem gadalaikiem un visām sabiedrisko svinību pakāpēm, bet uz vairākiem krēsliem, rūpīgi salocītas, bija sakrautas bikses. Kumodē ar milzīgu spoguli, uz kura galdiņa stāvēja ķemmes, birstes un ziedes matu un ūsu kopšanai, bija novietots liels daudzums dažādas veļas, ko pastāvīgi mainīja, mazgāja, novalkāja un papildināja...

Šai kabinetā viņš pavadīja ilgu laiku ne tikai rītos, bet arī pirms katras dinejas, katras senāta sēdes, katras sapulces, īsi sakot, pirms katra gadījuma, kad vajadzēja rādīties cilvēkos, jā, pat pirms ikdienišķajām maltītēm mājās, kurās, izņemot viņu pašu, piedalījās tikai viņa sieva, mazais Johans un Ida Jungmane. Svaigā veļa uz miesas, nevainojamais, atturīgi elegantais uzvalks, rūpīgi nomazgātā seja, briljanlīna smarža ūsās un vēsā skalojamā ūdens garša mutē sagādāja viņam apmierinājuma un gatavības sajūtu, ar kādu aktieris, savu masku visos sīkumos rūpīgi sagatavojis, dodas uz skatuvi... Patiešām! Tomasa Budenbroka dzīve bija vairs tikai aktiera dzīve, tāda aktiera, kuram visa dzīve ir viens vienīgs tēlojums līdz visniecīgākajiem un ikdienišķākajiem sīkumiem, tēlojums, kas, atskaitot dažas nedaudzas vientuļas atpūtas stundas, pastāvīgi nodarbina un paņem visus spēkus... Pilnīgs sirsnīgas un dedzīgas intereses trūkums, kas viņu aizrautu. Tukšums, tik liels, ka tas gandrīz nemitīgi bija jūtams kā nenoteiktas, nomācošas skumjas, savienots ar nepielūdzamu iekšēju apņemšanos par katru cenu cienīgi reprezentēties, ar visiem līdzekļiem noslēpt savu sabrukumu un glābt “ārējo izskatu", bija viņu padarījis mākslotu, apzināti liekulīgu, tā ka katrs vārds, katra kustība, katra vismazākā sastapšanās ar cilvēkiem bija kļuvusi par mokošu un nogurdinošu izrādi.

Līdz ar to izpaudās dīvainas savādības, savdabīgas prasības, ko viņš ar izbrīnu un nepatiku pie sevis novēroja. Pretēji ļaudīm, kuri paši necenšas spēlēt nekādu lomu, bet tikai — nepamanīti un citu neredzēti — visā klusībā izdara savus novērojumus, viņš negribēja, ka dienas gaisma uz viņu krīt no mugurpuses, tam nepatika apzināties sevi ēnā un redzēt citus spožā apgaismojumā sev priekšā. Tad jau labāk pa pusei apžilbušam no gaismas skatīt cilvēkus, uz kuriem viņam bija jāatstāj iespaids kā laipnam sabiedrības cilvēkam, kustīgam veikalniekam un reprezentatīvam firmas šefam vai labam runātājam, redzēt tos sev priekšā ēnā tikai kā masu... vienīgi tā viņš guva atšķirtības un drošības sajūtu, to aklo uzstāšanās sajūsmu, kurai tas varēja pateikties par saviem panākumiem. Jā, taisni šis reibonim līdzīgais darbīgums viņam pamazām bija kļuvis vispanesamākais. Kad viņš vīna glāzi rokā stāvēja pie galda un ar laipnu vaibstu spēli, ar patīkamiem žestiem un veikli sastādītiem izteicieniem, kurus uztvēra un kuri radīja atzinīgu jautrību, teica runu, tad viņš par spīti savam bālumam varēja atgādināt Tomasu Budcribroku no agrākiem laikiem. Daudz grūtāk tam bija valdīt pār sevi, sēžot mierā. Tad nogurums un apnikums uzmācās tā, ka padarīja drūmu viņa skatienu un laupīja viņam spēku valdīt pār saviem sejas muskuļiem un savu izturēšanos. Tikai viena vēlēšanās tad piepildīja viņu: padoties šim gurdajam izmisumam, aizzagties mājās un nolikt galvu uz vēsa spilvena.

*

Permanēdera kundze bija ēdusi vakariņas Zvejnieku ielā un pie tam viena, jo viņas meita, kas arī bija ielūgta, pēcpusdienā bija apmeklējusi

savu vīru cietumā un jutās, ka arvien šajā gadījumā, nogurusi un nevesela, un tāpēc bija palikusi mājās.

Antonija pie galda bija sākusi runāt par 1 lūgo Veinšenku, kura garastāvoklis esot ārkārtīgi bēdīgs, un tad bija ticis pārrunāts jautājums, kad īsti ar zināmām izredzēm uz panākumiem varētu iesniegt senātam apžēlošanas lūgumu. Pēc tam visi trīs radinieki bija apsēdušies dzīvojamā istabā ap apaļo vidusgaldu zem lielās gāzes lampas. Gerda Budenbroka un viņas svaine sēdēja viena otrai pretim, strādādamas rokdarbus. Senatora kundze bija noliekusi skaisto, bālo seju pār zīda izšuvumu, tā ka viņas kuplie mati, gaismas apmirdzēti, likās tumši kvēlojam, un Permanēdera kundze, degunkniebi gluži greizi, it kā bez vajadzības uz deguna uzspraudusi, ar rūpīgiem pirkstiem centās piestiprināt pie maza, dzeltena groziņa lielu, brīnišķīgi sarkanu atlasa lenti. Tā bija dzimšanas dienas dāvana kādai paziņai. Senators turpretim sēdēja mazliet tālāk nost no galda platā, polstētā sēdeklī ar slīpu atzveltni un, kājas krustiem salicis, lasīja avīzi, šad un tad ievilkdams dūmus no sava krievu papirosa un tad atkal tos kā gaišpelēku strūklu caur ūsām izelpodams...

Bija rāms vasaras svētdienas vakars. Augstais logs stāvēja atvērts, un siltais, mazliet valgais gaiss ieplūda istabā. Pie galda sēžot, pāri pretējo namu pelēkajiem zelmiņiem caur lēni peldošiem mākoņiem varēja redzēt zvaigznes. Tieši pretim, īversenu mazajā puķu veikalā, vēl bija gaišs. Tālāk uz augšu klusajā ielā droši vien kāds ormaņu saimnieka Dankvarta kalps stipri kļūdaini spēlēja harmonikas. Laiku pa laikam troksnis ārā kļuva skaļāks. Gāja garām bars matrožu, kuri dziedādami un smēķēdami, rokās saķērušies, nāca no kāda šaubīga ostas krodziņa un jautrā garastāvoklī meklēja citu, vēl šaubīgāku. Viņu rupjās balsis un ļodzīgie soļi aizdunēja pa kādu šķērsielu.

Senators nolika avīzi sev līdzās uz galda, iebāza degunkniebi vestes kabatā un pārvilka ar roku pār pieri un acīm.

— Bēdīgas, ļoti bēdīgas šīs “Ziņas”! — viņš teica. — Man katrreiz ienāk prātā tas, ko vectēvs mēdza teikt par pliekaniem un nesaturīgiem ēdieniem: “Garšo tā, kā kad mēli izkar pa logu... ” Trijās garlaicīgās minūtēs viss jau cauri. Tiešām nekā tur nav iekšā.

— Jā, Dievs zina, to tu droši vari sacīt, Tom! — Permanēdera kundze piebilda, ļaudama darbam noslīdēt un pār degunkniebi lūkodamās brālī. — Kas gan lai tajās būtu? Es to vienmēr esmu teikusi jau kā jauna muļķa meitene: šīs “Vietējās Ziņas” ir nožēlojama lapele! Es jau gan arī tās lasu, jo pa lielākai daļai cita nekā nav pie rokas... Bet, ka tāds un tāds lieltirgotājs un konsuls tā un tā domā svinēt savas sudrabkāzas, tas man neliekas nekas aizgrābjošs. Būtu jālasa citas avīzes, “Kenigsbergas Hartunga Avīze” vai “Reinas Avīze”. Tad redzētu...

Viņa apklusa. Avīzi rokā paņēmusi, viņa to vēlreiz bija atlocījusi un runādama ļāva skatienam nicīgi slīdēt par slejām. Te pēkšņi viņas acis apstājās pie kāda īsa četru līdz piecu rindiņu gara ziņojuma... Viņa sastinga, ar vienu roku saķēra savu pensneju un, muti pavērusi, lēnām izlasīja ziņojumu līdz galam, bet tad izgrūda divus baiļu kliedzienus, abas rokas pie vaigiem piespiedusi un elkoņus plati iepletusi.

— Nevar būt!... Tas nav iespējams!... Nē, Gerda... Tom... Kā tu to varēji neredzēt!... Tas ir briesmīgi... Nabaga Arm garde! Tas viņai bija jāpiedzīvo...

Gerda pacēla galvu no sava darba, un Tomass izbijies pagriezās uz māsas pusi. Dziļi satriekta, drebošā rīkles balsī, katru vārdu liktenīgi uzsvērdama, Permanēdera kundze skaļi izlasīja ziņojumu no Rostokas, ka pagājušajā nakti bruņinieku muižas īpašnieks Ralfs fon Maiboms savā Pepenrādes kungu nama darbistabā nogalinājies ar revolvera šāvienu. Iemesls pašnāvībai, liekas, būs bijušas naudas grūtības.

— Fon Maiboms atstāj sievu ar trim bērniem, — tā viņa nobeidza, ļaudama avīzei noslīdēt klēpī, tad atzvēlās krēslā un apmulsusi, ar žēlabu pilnām acīm raudzījās brālī un svainē.

Tomass Budenbroksjau, kamēr viņa lasīja, bija atkal novērsies un skatījās tai garām, cauri portjerām salona tumsā.

Ar revolveri? viņš vaicāja, pēc tam, kad jau labu brīdi bija valdījis klusums. Un atkal pēc brīža tas klusi, lēnām un zobgalīgi noteica: — Jā, jā, kā jau bruņinieks!... — Tad viņš no jauna iegrima domās. Ātrums, ar kādu viņš grieza starp pirkstiem vienu ūsas galu, bija dīvainā pretrunā ar viņa miglaino, stingo un tukšo skatienu.

Viņš neklausījās māsas žēlabās un prātojumos, kādus tā izteica par savas draudzenes Armgardes turpmāko dzīvi, tas nemanīja arī, ka Gerda, galvu pret viņu nepagriezdama, ar savām tuvu kopā guļošajām brūnajām acīm, kuru kaktiņos bija zilganas ēnas, cieši un pētījoši viņā noraugās.

Otrā nodaļa

Nekad Tomass Budenbroks arto pašu nogurušo saīgumu, ar kādu tas gaidīja pats sava mūža beigas, nespēja lūkoties mazā Johana nākotnē. Viņa dzimtas gars, šī mantotā un ieaudzinātā, kā atpakaļ, tā uz priekšu vērstā, bijības pilnā interese par savu senču dzīvi viņam to neļāva, tāpat arī sirsnīgā un ziņkārīgā, nogaidošā izturēšanās, ar kādu viņa draugi un pazīstamie pilsētā, viņa māsa un pat Budenbroku dāmas no Platās ielas raudzījās viņa dēlā, atstāja iespaidu uz. viņa domām.

Viņš ar gandarījumu teica sev, ka, lai cik noguris un cerības zaudējis tas justos pats, attiecībā uz savu mazo mantinieku tas arvien spēj nodoties vilinošiem nākotnes sapņiem par krietnām spējām, praktisku, mierīgu darbu, par sekmēm, ieguvumiem, varu, bagātību un godu... jā, šinī ziņā viņa sastingusi un liekuļotā dzīve bija pilna siltu un patiesu rūpju, baiļu un cerību.

Ja nu viņam pašam uz savām vecuma dienām no kāda mierīga kaktiņa būtu lemts redzēt veco laiku atgriešanos, Hanno vecvectēva laiku atgriešanos? Vai tad šī cerība bija tik pilnīgi neiespējama? Viņš mūziku bija sajutis kā savu ienaidnieci, bet vai tiešām tā bija tik nopietns apstāklis? Pieņemsim, ka zēna patika spēlēt pēc brīvas fantāzijas bez notīm liecina, ka viņš ir sevišķi apdāvināts, — taču mūzikas stundās pie Plīla tam nekādu ārkārtīgu sekmju vēl nav. Aizraušanās ar mūziku, par to nevarēja būt šaubu, bija mātes iespaids, un nav nekāds brīnums, ka pirmajos bērnības gados šis iespaids bija ņēmis pārsvaru. Bet nāca laiks, kad arī tēvam ir dota izdevība savukārt atstāt iespaidu uz dēlu, dabūt to mazliet savā pusē un ar vīrišķīgiem pretiespaidiem neitralizēt sievišķīgās ietekmes. Un senators bija apņemies šo izdevību nekādā ziņā nelaist garām.

Hanno, tagad vienpadsmit gadus vecs, tāpat kā viņa draugs mazais grāfs Melns, tik tikko bija pārcelts uz kvartu, ar diviem pēceksāmeniem, rēķināšanā un ģeogrāfijā. Bija nolemts, ka viņam jāapmeklē reālskola, jo tas, ka viņš kļūs tirgotājs un reiz uzņemsies firmas vadību, bija pats par sevi saprotams, un uz tēva jautājumiem, vai viņam patīkot viņa nākošā nodarbošanās, viņš atbildēja ar jā... vienkāršu, mazliet nedrošu jā, bez neviena iebilduma, un senators, uzstādīdams vēl dažus jautājumus, lūkoja padarīt to možāku un stingrāku — tomēr lielāko tiesu veltīgi.

Ja senatoram Budenbrokam būtu bijuši divi dēli, viņš jaunākajam, bez šaubām, būtu licis apmeklēt ģimnāziju un studēt. Bet firma prasīja pēcteci, turklāt viņam likās, ka tas mazajam nāks par labu, ja tam nebūs jānomokās ar grieķu valodu. Viņš bija tajās domās, ka reālskolas programmu ir vieglāk apgūt un ka Hanno ar savu nereti pasmago aptveršanu, savu sapņaino neuzmanību un trauslo veselību, kas bieži vien spieda to kavēt skolu, reālskolā bez pārpūlēšanās tiks ātrāk un sekmīgāk uz priekšu. Lai mazais Johans Budenbroks reiz kļūtu tas, kam viņš bija aicināts un ko viņa tuvinieki no tā sagaidīja, tad par visām lietām vajadzēja rūpēties, lai viņa ne visai stiprā veselība, no vienas puses, tiktu saudzēta, bet, no otras, ar racionālu kopšanu nostiprināta un norūdīta...

Ar saviem brūnajiem matiem, kurus tas tagad nēsāja sānos pāršķirtus un atsukātus atpakaļ no baltās pieres, bet kuri tomēr tiecās mīkstās sprogās vīties ap deniņiem, ar savām garajām, brūnajām skropstām un zeltaini brūnajām acīm Johans Budenbroks, neraugoties uz savu Kopenhāgenas matroža uzvalku, arvien mazliet svešādi dūrās acīs starp viņa gaišmatainajiem skandināviešu tipa biedriem ar tēraudzilām acīm. Viņš pēdējā laikā bija stipri izaudzis, taču viņa kājas melnajās zeķēs un rokas tumšzilajās, kuplajās, nošūtajās piedurknēs bija šauras un mīkstas kā meitenei, un vēl arvien, tāpat kā mātei, viņam zem acīm bija zilganas ēnas — šīm acīm, kurām, sevišķi, ja tās raudzījās sāņus, bija tik kautrs un atturīgs skatiens, bet mute vēl arvien bija aizvērta un likās skumīga, un, kad I lanno domīgi ar mēles galu taustīja kādu zobu, viņa lūpas bija tā sašķiebušās, it kā viņam saltu.

Kā apgalvoja doktors Langhalss, kas tagad, pilnīgi pārņēmis vecā doktora Grābova praksi, bija Budenbroku mājas ārsts, Hanno nepietiekošajiem spēkiem un ādas bālumam esot savs nopietns izskaidrojums, zēna organisms diemžēl neizstrādājot pietiekamā daudzumā tik ļoti svarīgos sarkanos asinsķermenīšus. Lai šo trūkumu novērstu, tomēr bija viens līdzeklis, ļoti labs līdzeklis, kuru doktors Langhalss parakstīja lielos daudzumos: zivju eļļa, laba, dzeltena, tauka, bieza mencu aknu eļļa, kas divreiz dienā bija ieņemama no porcelāna karotes; un pēc senatora noteiktas pavēles Ida Jungmane ar sirsnīgu stingrību gādāja par to, lai tas notiktu kārtīgi. No sākuma gan Hanno pēc katras karotes vēma un viņa kuņģis, kā likās, negribēja ņemt pretim veco, labo mencu aknu trānu, bet tad viņš pierada pie tā, un, ja tūliņ pēc norīšanas, elpu aizturot, sakodīja mutē gabalu mdzu maizes, tad riebums bija mazliet klusināts.

Visi pārējie grūtumi jau bija tikai sekas no tā, ka trūka šo sarkano asinsķermenīšu, vai “sekundāras parādības”, kā doktors Langhalss teica, aplūkodams savus nagus. Tomēr arī šīs sekundārās parādības bez žēlastības bija apkarojamas. Lai ārstētu zobus, saplombētu un vajadzības gadījumā izrautu, priekš tā bija Dzirnavu ielā Brehts ar savu Jāzepu, un, lai noregulēta gremošanu, pasaulē bija rīcineļļa, labā, biezā, sudrabspožā rīcineļļa, kura kā gluma ķirzaka noslīdēja pa rīkli lejup un kuru trīs dienas ilgi varēja saost, izgaršot un sajust vēderā, it visur, kur vien stāvēja un gāja... Лк. kādēļ gan tas viss bija tik nepārvarami riebīgs? Vienu vienīgu reizi 1 lanno patiešām slims bija gulējis gultā, un tā sirds bija darbojusies sevišķi nekārtīgi doktors Langhalss ar zināmu nervozitāti bija parakstījis līdzekli, kas mazajam Johanam darīja prieku un viņam lielā mērā bija līdzējis: tie bija arsēnika graudiņi. Pēc tam Hanno bieži vien tos bija prasījis, juzdams gandrīz vai tīkamu vajadzību pēc Šiem mazajiem, saldajiem, labdarīgajiem graudiņiem. Bet viņš tos vairs nedabūja.

Zivju trāns un rīcineļļa bija labas zāles, bet tur doktors Langhalss bija pilnīgi vienis pratis ar senatoru, ka ar tiem vien nepietiek, lai Johanu padarītu par krietnu un dūšīgu vīru. Bija vajadzīga vēl arī vingrošana vingrošanas skolotāja Fričes kunga vadībā, kura vasarā notika ik nedēļas ārā, pils laukumā, un pilsētas vīriešu kārtas jaunatnei deva iespēju parādīt un izkopt bezbailību, spēku, veiklību un apķērību. Bet tēvam par lielām dusmām Hanno neizrādīja neko citu kā nepatiku, klusu, atturīgu, gandrīz augstprātīgu nepatiku pret šo veselīgo laika pavadīšanu... Kāpēc viņam nebija nekā kopīga pat ar saviem klases un vecuma biedriem, ar kuriem tam vēlāk būs jādzīvo un jāstrādā? Kādēļ tas mūžīgi bija kopā ar šo mazo, lāgā nenomazgājušos Kāju, kurš gan bija labs bērns, tomēr ar diezgan apšaubāmām eksistences izredzēm un ar kuru nekāda draudzība nākotnē nebija domājama? Kaut kādā veidā zēnam ir jāprot iegūt uzticību un cieņu savā apkārtnē, ar kuru tas kopā uzaug un no kuras vērtējuma visu savu mūžu būs atkarīgs. Tur bija abi konsula Hā-genštrēma četrpadsmit un divpadsmit gadus vecie dēli, divi vareni puikas, resni, spēcīgi un pārgalvīgi, kuri apkārtējos krūmos sarīkoja īstas dūru sacensības, tie bija labākie vingrotāji skolā, viņi peldēja kā roņi, smēķēja cigārus un bija gatavi uz katru nelietību. No otras puses, viņu brālēni, prokurora doktora Morica Hāgenštrēma dēli, ar trauslāku uzbūvi un rāmākiem paradumiem, bija garīgi apdāvināti un priekšzīmīgi skolnieki, godkārīgi, pazemīgi, klusi un čakli kā skudras, visaugstākā mērā uzmanīgi, pilni dedzīgas vēlēšanās, kaut tikai viņi vienmēr būtu pirmie skolnieki un lai liecībā tiem būtu atzīme “teicami”. To viņi arī dabūja, baudīdami savu neapdāvinātāko un slinkāko biedru cieņu. Bet ko gan skolēni varēja domāt par Hanno, nemaz nerunājot par skolotājiem, ja viņš bija ļoti viduvējs skolnieks un turklāt vēl mīkstčaulis, kas visam, kur vien vajadzēja mazliet drosmes, spēka, veiklības un mundruma, kautri grieza ceļu? Un, kad vien senators Budenbroks, iedams uz savu ģērbistabu, gāja garām trešā stāva telpām, tas vidējā no trijām istabām, kura tagad bija Hanno rīcībā, kopš tas bija par lielu, lai gulētu vienā telpā ar Idu Jungmani, dzirdēja harmonija skaņas vai Kaja pakluso un noslēpumaino balsi, kura kaut ko stāstīja...

Kas attiecas uz Kāju, tad viņš no vingrošanas vairījās, jo necieta disciplīnu un noteiktu kārtību, kas vingrojot bija jāievēro.

-— Nē, Hanno, — viņš teica, — es neiešu uz turieni. Tu varbūt iesi? Parauj jods... Viss, kas varētu palikt, tur ir aizliegts.

Tādi izteicieni kā “parauj jods” viņam bija no tēva, un Hanno atbildēja:

— Ja Fričes kungs kādā dienā vairs neostu pēc sviedriem un alus, tad jau varētu par to runāt... Jā. bet lai nu tas paliek, Kaj, stāsti tālāk! To par gredzenu, kuru tu atradi purvā, tu vēl netiki beidzis...

— Labi, — Kajs piekrita, — bet, kad es metīšu ar roku, tad tev jāspēlē. — Un viņš stāstīja tālāk.

Ja viņam gribēja ticēt, tad viņš pirms neilga laika kādā sutīgā naktī svešā, nepazīstamā apvidū bija nobraucis zemē pa slidenu, briesmīgi dziļu nokari un tās piekājē bālu un plīvojošu malduguņu gaismā bija atradis melnu purva ūdeni, no kura guldzēdami nemitīgi kāpuši augšā sudrabspoži burbuļi. Un viens no tiem, kas vienmēr no jauna nācis augšā krasta tuvumā, pārplīsis un bijis gredzena izskatā, to nu Kajs pēc ilgiem, bīstamiem mēģinājumiem paguvis satvert, un tas vairs nav plīsis, bet ļāvies uzmaukties pirkstā kā gluds un ciets gredzens. Kajs jau domājis, ka gredzenam būs kādas brīnišķīgas īpašības, un tiešām— ar tā palīdzību viņš ticis atkal augšā pa stāvo un slideno nokari un netālu no tās vietas sarkanīgā miglā uzgājis melnu, stipri apsargātu pili, kur viss bijis kluss kā kapā. Viņš ar gredzena palīdzību ielauzies pilī un izpelnījies pateicību, atbrīvodams to no burvības... Bet tad vislieliskākā sasprindzinājuma mirklī 1 lanno lika savam harmonijam izskanēt saldos skaņu viļņos... Un, ja nestājās ceļā nepārvaramas skatuviskas grūtības, šie stāsti mūzikas pavadībā tika izrādīti leļļu teātrī... Bet uz vingrošanu Hanno gāja tikai tad, kad tēvs noteikti un stingri pavēlēja, un tad viņu pavadīja mazais Kajs.

Tāpat bija arī ziemā ar slidu skriešanu un vasarā ar peldēšanos Asmusena kunga no dēļiem būvētajā peldētavā, lejā pie upes. “Ūdenī! Peldēties!” doktors Langhalss bija teicis. “Puisim ir jāiet ūdenī un jāmācās peldēt!” Un senators tam pilnīgi bija piekritis. Bet galvenais iemesls, kāpēc I lanno, cik vien iespējams, atturējās no peldēšanās, slidu skriešanas un vingrošanas, bija tas apstāklis, ka abi konsula Uāgcnštrēma dēli, kuri piedalījās it visos pasākumos, bija piesējušies tieši viņam, un, lai gan tie dzīvoja viņa vecmāmuļas namā, tie nelaida garām neviena izdevīga gadījuma, lai viņu ar savu spēku pazemotu un pamocītu. Tie knieba Hanno un izsmēja viņu vingrošanā, peldbaseinā viņi, draudošas skaņas izgrūzdami, metās tam virsū... Hanno nemēģināja bēgt, jo tas nekā nelīdzētu. Viņš ar savām meitenes rokām stāvēja līdz vēderam duļķainā ūdenī, uz kura virsas šur un tur peldēja zaļi augi, tā sauktā "zosu barība”, un raudzījās abiem pretim ar drūmām, uz zemi nolaistām acīm, uzacis saraucis un lūpas viegli sašķobījis, bet tie, zinādami, ka laupījums tiem drošs, ar gariem lēcieniem, putas šķiezdami, devās viņam klāt. Abiem bija muskuļainas rokas, šiem I lāgenštrēmiem, un ar tām viņi apķēra I lanno, bāza to zem ūdens un turēja labi ilgi, tā ka viņš sarijās

krietni daudz netīrā ūdens un pēc tam. ilgi uz visām pusēm locīdamies, cīnījās pēc elpas... Vienu vienīgu reizi viņš tika mazliet atriebts. Tieši lajā brīdī, kad abi Hāgenštrēmi kādā pēcpusdienā viņu atkal turēja zem ūdens, viens no tiem pēkšņi iekliedzās aiz dusmām un sāpēm un pacēla savu gaļīgo kāju, no kuras lielām lāsēm tecēja asinis. Bet viņam līdzās iznira Kajs, grāfs Melns, kurš kaut kādā veidā bija dabūjis ieejas naudu, nemanīts palīdis zem ūdens un jaunajam Hāgenštrēmam ar zobiem iekodis kājā kā mazs nikns šunelis. Viņa zilās acis spīdēja zem sarkanīgi zeltainiem matiem, kas slapji nokarājās tām pāri... Лк, viņam, šim mazajam grāfam, izgāja plāni par to, ko bija darījis,— pamatīgi piekauts, viņš izkāpa no peldbaseina. Tomēr konsula Hāgenštrēma dēls kliboja diezgan stipri, iedams uz māju...

Laba barība un dažādi ķermeņa vingrojumi — uz tiem pamatojās senatora rūpju pilnā gādība par dēlu. Ne mazāk uzmanīgi viņš lūkoja ietekmēt to garīgi un rādīt tam dzīvus paraugus no praktiskās pasaules, kurai tas bija nolemts.

Pamazām senators sāka ievadīt Hanno viņa nākošās darbības pasaulē, ņēma to līdzi, iedams veikala darīšanās uz ostu, un lika stāvēt klāt, kad pats ostmalā sarunājās ar strādniekiem jauktā dāņu un lcjasvācu izloksnē vai apspriedās ar darbvežiem mazajos, tumšajos noliktavu kantoros, vai ārā izdalīja pavēles vīriem, kuri ar dobjiem, gari stieptiem saucieniem vilka labības maisus augšā noliktavās... Tomasam Budenbrokam pašam šis stūrītis ostā starp kuģiem, nojumēm un noliktavām, kur oda pēc sviesta, zivīm, ūdens, trāna un eļļotas dzelzs, no bērnu dienām bija bijusi vismīļākā un interesantākā uzturēšanās vieta, un, tā kā dēlā šis prieks un līdzdalība paši no sevis nebija redzami, tad viņš gribēja parūpēties, lai tie rastos... Jā, kā tad sauc tos tvaikoņus, kas uztur satiksmi ar Kopenhāgenu? “Najāde”... “Halmštate”... “Frīderīke Everdīka”...

— Nu, vismaz tas tev jāzina, manu zēn, tas jau ir kaut kas. Gan tu ievērosi arī pārējos... Jā, dažus no tiem ļaudīm, kas tur velk maisus augšā, sauc tāpat kā tevi, mans mīļais, jo tie nokristīti tava vectēva vārdā. Un viņu bērniem ļoti bieži ir mans vārds... un arī mātes vārds... Tiem ik gadus kaut kas tiek uzdāvināts... Tā, šai noliktavai iesim garām un nerunāsim ar tiem ļaudīm, te mums nekas nav sakāms, tas ir konkurents...

— Vai tu nāksi līdzi, Hanno? — viņš citreiz vaicāja. — Šodien nolaidīsim no steķiem jaunu kuģi, kas pieder mūsu kuģniecības sabiedrībai. Es to nokristīšu... Vai tev nav vēlēšanās?

Un Hanno teica, ka iešot ar prieku. Viņš gāja līdzi un klausījās, kā tēvs saka kristību runu. skatījās, kā sasit šampanieša pudeli pret

kuģa prickSgalu, un ar savādām acīm noraudzījās pakaļ kuģim, kas pa glumajiem, ar zaļajām ziepēm noziestajiem dēļiem ieslīdēja ūdenī, sakuldams to putās un uzšļākdams augstu gaisā...

Zināmās dienās gadā, Pūpolu svētdienā, kad notika iesvētīšana, vai Jaungada dienā, konsuls apbraukāja veselu rindu namu, izdarot vizītes ģimenēs, ar kurām viņš bija sabiedriski saistīts, un, tā kā viņa kundze šādos gadījumos atrada par labāku atvainoties ar nervozitāti vai galvassāpēm, tad viņš aicināja līdzi Hanno, lai tas viņu pavada. Un Hanno to arī darīja. Viņš kāpa tēvam līdzi ratos, mēmi sēdēja viņam blakus pieņemamās istabās, ar klusām acīm novērodams tēva brīvo, drošo un tik dažādo, tik rūpīgi aprēķināto izturēšanos pret cilvēkiem. Viņš noskatījās, kā tēvs iecirkņa komandantam virsleitnantam fon Rinlingenam, kas šķiroties uzsvēra, kāds gods parādīts ar šo apciemojumu, it kā izbijies vienu mirkli laipni aplika roku ap pleciem, ka citā vietā viņš mierīgi un nopietni noklausījās tādu pašu piezīmi un kādā trešā vietā to noraidīja ar ironiski pārspīlētu pretkomplimentu... Tas viss tika izdarīts ar izraudzītiem vārdiem un žestiem, kurus viņš acīmredzot apzināti lietoja, lai viņa dēls to apbrīnotu, cerēdams, ka tas atstās iespaidu.

Bet mazais Johans redzēja vairāk, nekā viņam bija jāredz, un viņa acis, šīs nedrošās, zeltaini brūnās acis, zilgano loku ietvertas, prata novērot pārāk labi. Viņš redzēja ne tikai brīvo laipnību, kādu viņa tēvs visiem parādīja, viņš redzēja arī — redzēja ar savādu mokošu gaišredzību, ka viņa tēvs pēc katras vizītes kļūst arvien mazrunīgāks un bālāks un atspiežas ratu stūrī ar aizvērtām acīm, kuru plaksti stipri piesarkuši, ar šausmām sirdī viņš piedzīvoja arī to, ka uz nākošā nama sliekšņa it kā maska atkal aizsedza tēva seju un tā nogurušajā ķermenī radās jauns lokanums kustībās... Uzstāšanās, valoda, izturēšanās un darbošanās cilvēku sabiedrībā mazajam Johanam nelikās kā vienkārša, dabiska un zināmā mērā neapzināta savu praktisko interešu aizstāvēšana, kuras ar dažiem ir kopīgas un ar citiem pretējas, bet gan kā mērķis pats par sevi, kā apzināta un mākslota piespiešanās, kas sirsnīgas un vienkāršas iekšējas līdzdalības vielā prasa grūtu, un nogurdinošu izveicību gaitā un iznesībā. Un, iedomādamies, ka arī no viņa sagaida, lai tas reiz uzstātos atklātās sapulcēs un runātu un kustētos zem ļaužu skatieniem, Hanno, aiz bailēm drebēdams, aizvēra acis...

Лк, tādu savas personības iespaidu uz dēlu Tomass Budenbroks nebija gaidījis! Visas viņa domas bija pievērstas vienīgi tam, lai modinātu dēlā pašapziņu, atbrīvotību un vienkāršu praktiskās dzīves izpratni.

— Tev, kā redzams, patīk laba dzīve, mans mīļais? — viņš vaicāja, kad Hanno lūdza vēl otrreiz saldo ēdienu vai pustasi kafijas. — Tad tev jākļūst par krietnu tirgotāju un jāpelna daudz naudas! Vai tu to gribi?

Un mazais Johans atbildēja: — Jā.

Šad un tad, kad ģimenes locekļi bija ielūgti pie senatora un krustmāte Antonija vai tēvocis Kristians pa vecam paradumam pazobojās par nabaga Klotildi, sākdami runāt ar viņu tās ērmotajā, gari stieptajā un pazemīgi laipnajā valodā, gadījās, ka arī Hanno neparastā, smagā sarkanvīna iespaidā uz brīdi pieņēma šo toni un pateica krustmātei Klotiklei kādu zobgalību. Tad Tomass Budenbroks smējās skaļus, sirsnīgus, pamudinošus, gandrīz vai pateicīgus smieklus — kā cilvēks, kas piedzīvojis iepriecinošu gandarījumu, jā, viņš pat metās dēlam palīgā, pats piedalīdamies ķircināšanā, lai gan patiesībā viņš jau kopš gadiem bija atmetis šo toni pret nabaga radinieci. Šie joki bija tik lēti, nebija jau bīstami parādīt savu pārākumu pār aprobežoto, pazemīgo, kalsno, vienmēr izsalkušo Klotildi, un, lai gan visa šī ķircināšanās bija diezgan nenozīmīga, viņš tomēr sajuta to kā apvainojošu. Viņš sajuta to ar nepatiku, ar to izmisuma pilno nepatiku, ar kādu tas ik dienas praktiskajā dzīvē cīnījās pret savu izsmalcināto dabu, atkal reiz nevarēdams izskaidrot, kā tas iespējams, ja kādu situāciju saprot, redz tai cauri un tomēr izmanto bez kādas kauna sajūtas... — Bet izmantot situāciju bez kauna sajūtas, — tā viņš teica sev, — tā ir dzīves gudrība!

Un cik priecīgs, cik laimīgs, cik cerību pilns un sajūsmināts viņš bija ikreiz, kad mazais Johans parādīja kaut cik no šīs dzīves gudrības!

Trešā nodaļa

Jau vairākus gadus Budenbroki bija atmetuši garākus vasaras ceļojumus, kādi agrāk bija bijuši parasti, un pat pagājušajā pavasarī, kad senatora kundze tika izteikusi vēlēšanos apmeklēt savu veco tēvu Amsterdamā, lai pēc ilga laika atkal divatā ar viņu paspēlētu vijoli, viņas vīrs tikai ļoti skopos vārdos bija devis savu piekrišanu. Tas, ka Gerda, mazais Johans un Jungmaņa jaunkundze tomēr katru gadu vasaras brīvlaikā uz ilgāku laiku pārcēlās uz Trāvemindes kūrmāju, galvenokārt notika Hanno veselības dēļ.

Vasaras brīvdienas piejūras! Vai kāds arī saprata to, kas tā bija par laimi? Pēc smagās un rūpju pilnās neskaitāmo skolas dienu vienmuļības četras nedēļas ilga mierīga un bezrūpīga vientulība, pilna jūras

zāļu smaržas un rāmo viļņu šalkoņas... Četras nedēļas— laiks, kas sākumā nebija ne pārredzams, ne izmērojams, jo nemaz nebija ticams, ka tam reiz varētu pienākt gals, par to pat runāt būtu nepiedodama rupjība. Nekad mazais Johans nesaprata, kā viens vai otrs skolotājs, mācības beidzot, spēj pateikt kaut ko tamlīdzīgu: “Pēc brīvlaika mēs no šīs vietas mācīsimies tālāk un pāriesim uz to un to...” Pēc brīvlaika! Kā likās, viņš par to vēl priecājās —šis nesaprotamais vīrs spīdīgajos ķemmdzijas svārkos! Pēc brīvlaika! Kā vispār par to drīkstēja domāt! Tik brīnišķīgi tālu likās viss, kas atradās aiz šīm četrām nedēļām!

Pēc tam kad šādā vai tādā kārtā bija pārciesta liecības atrādīšana un paveikts brauciens piekrautajos ratos, kas gan tā bija par uzmošanos pirmajā rītā vienā no abiem Šveices gaumē celtajiem namiem, kurus savienoja šaura starpbūve un kuri atradās taisnā līnijā ar konditoreju un galveno kūrmājas ēku! Viņš uztrūkās no nenoteiktas laimes sajūtas, kas jau miegā bija viņu pārņēmusi... tad atvēra acis un ar kāru un laimīgu skatienu aplūkoja veefranku mēbeles mazajā istabiņā... Viena sekunde miegaina, laimīga apmulsuma un tad viņš saprata, ka atrodas Trāvcmindē, uz četrām bezgalīgi garām nedēļām Trāvemindē! Viņš nekustējās, klusi gulēdams uz muguras šaurajā, dzeltenajā koka gultiņā, kurā palagi aiz vecuma bija ārkārtīgi plāni un mīksti, aizvēris acis no jauna, tas juta, ka viņa krūtis dziļos, rāmos elpas vilcienos iedrebas aiz laimes.

Istaba bija pilna dzeltenīgas gaismas, kas jau krita cauri nolaistajiem svītrainajiem aizkariem, bet apkārt vēl viss bija kluss un Ida Jungmane un viņa māte gulēja. Nekas nebija dzirdams kā tikai rāmais vienmuļīgais troksnis, ar kādu mājas puisis kūrmājas dārzā nogrābstīja granti, un kādas mušas sīkšana, kura starp aizkaru un logu neatlaidīgi sitās pret rūti un kuras ēna uz svītrainā audekla šaudījās apkārt līkumu līkumiem... Klusums! Tālā grābekļa čirkstoņa un vienmuļā sīkšana! Un šis rāmais, dzīvais miers drīz vien sniedza Johanam to mierīgās peldvietas brīnišķīgo, izsmalcināto vientulības sajūtu, kuru viņš tā mīlēja. Nē, paldies Dievam, še nerādījās neviens no tiem spīdīgajiem ķemmdzijas svārkiem, kuri virs zemes cīnījās par aritmētikas likumiem un gramatiku, še ne, jo še laukā viss bija pārāk dārgs...

Prieka pārņemts, viņš izlēca no gultas un basām kājām pieskrēja pie loga. Viņš uzvilka aizkaru, atvēra vienu loga pusi. paceldams balti lakoto krampi, un noraudzījās pakaļ mušai, kas aizlaidās pār kūrmājas grantētajiem celiņiem un rožu dobēm. Mūzikas estrāde, puslokā apstādīta ar Vāczemes eglēm, vēl tukša un klusa stāvēja iepretim viesnīcas ēkām. Bākas laukums, kas savu vārdu bija dabūjis no bākas, kura pacēlās kaut kur pa labi, izpletās zem bālganajām debesīm līdz vietai, kur īsās, kailiem zemes plankumiem izrobotās zāles vietā sākās cietie, asie jūrmalas augi un tālāk smilts, kur varēja jau saskatīt mazo koka privātpaviljonu rindas un kurvjkrēslus, pagrieztus pret jūru. Tur tā bija, šī jūra, gluži mierīga, un pār to lija rīta gaisma zaļās un zilās, gludās un viļņainās svītrās, un cauri sarkanajām bojām, kas rādīja braucamo ceļu, nāca kāds kuģis no Kopenhāgenas, un nemaz nevajadzēja zināt, vai to sauc par “Najādi” vai “Frīderīki Everdīku”. Un Ilanno Budenbroks atkal dziļi un ar klusu, svētsvinīgu sajūsmu ievilka sāļo elpu, ko sūtīja jūra. un mīļi raidīja tai ar acīm mēmu, pateicīgu un sirsnīgu sveicienu.

Un tad sākās diena, pirmā no šīm niecīgajām divdesmit astoņām dienām, kuras sākumā likās kā nebeidzama laimība, bet, kad pirmās bija pagājušas, aizritēja tik bezgalīgi ātri... Brokastis ēda uz lieveņa vai zem lielās kastaņas, kas auga lejā pie bērnu rotaļlaukuma, tur, kur karājās lielās šūpoles, — un viss, smarža, ko izgaroja steigā izmazgātais galdauts, kad sulainis to izpleta, papīra servjetes, neparastā maize, tas, ka olas ēda nevis kā mājās ar kaula, bet ar parastām tējkarotēm un no metāla biķerīšiem, tas viss sajūsmināja mazo Johanu.

Un, kas pēc tam nāca, viss bija brīvi un viegli iekārtots, — brīnišķīgi slinka, veselīga un jauka dzīve, kas ritēja netraucēti un bezrūpīgi; priekšpusdiena jūrmalā, kamēr augšā kūrmājas orķestris izpildīja rīta programmu; šī vāļāšanās un atdusēšanās līdzās kurvjkrēslam, šī rāmā, sapņainā rotaļāšanās mīkstajās smiltīs, kuras nepadarīja netīru, šī nepiespiestā un nenogurdinošā acu apkārtmaldīšanās pār zili zaļo bezgalību, no kuras brīva un netraucēta, klusi zuzēdama, nāca spēcīga, svaiga, svešādi un brīnišķīgi smaržojoša vēsma, kas vēdīja ap ausīm, radīdama patīkamu reiboni un trulu skurbumu, kurā izzuda laika un telpas un jebkādu robežu apziņa... Pēc tam peldēšanās, kas še bija daudz patīkamāka nekā Asmusena peldētavā, jo te nebija nekādas “zosu barības”, gaišzaļais, kristāldzidrais ūdens putoja tālu visapkārt, un glumās dēļu grīdas vietā pēdas kutināja mīkstā, viļņainā smilts, un konsula Hāgenštrēma dēli bija tālu, ļoti tālu, Norvēģijā vai Tirolē. Konsulam patika vasarās izdarīt garākus atpūtas ceļojumus— un kādēļ gan ne, kā jūs domājat... Pastaigāšanās pa pludmali, lai sasildītos, līdz “Kaiju akmenim” vai “Jūras templim”, maza uzkoda pie kurvjkrēsla— un tad tuvojās brīdis, kad bija jāiet augšā savās istabās, lai pirms pārģērbšanās uz kopējām pusdienām brītiņu atdusētos. Pusdienas pie kopējā galda noritēja jautri, peldvietai patlaban bija ziedu laiks, te dzīvoja daudz ļaužu, daudz ģimeņu, kas Budenbrokicm bija tuvu pazīstamas, tāpat arī hamburdzieši un pat angļi un krievi piepildīja kūrmājas lielo zāli; pie svinīgi klāta galdiņa kāds kungs melnos svārkos ielēja zupu no sudrabspožas terīnes, pusdienās bija četri ēdieni, kaut kādā veidā svētdienīgāk pagatavoti nekā mājās, un pie garajiem galdiem vairākās vietās dzēra šampanieti. Bieži no pilsētas ieradās vientuļi kungi, kuri vai nedēļu no vietas nebēdāja par saviem veikaliem, uzjautrinādamies un pēc ēšanas uzgriezdami ruleti: konsuls Pēteris Dēlmanis, kas savu meitu bija atstājis mājās un platā lejasvācu izloksnē stāstīja tik nekautrīgas anekdotes, ka I lamburgas dāmas smiedamās kāsēja un lūdza, lai ļauj tām brītiņu atpūsties; senators doktors Krēmers, vecais policijas šefs, tēvocis Kristians un viņa skolas draugs, senators Gīzekc, kam arī nebija līdzi ģimenes un kas visu maksāja par Kristiānu Budenbroku... Vēlāk, kad pieaugušie zem konditorejas audekla jumtiņa dzēra kafiju, I lanno neapnicis sēdēja krēslā pie estrādes un klausījās... Bija gādāts arī par pēcpusdienu. Kūrdārzā netrūka šaujambūdu, un pa labi no šveiciešu namiem bija staļļi ar zirgiem, ēzeļiem un ar govīm, kuru pienu — siltu, smaržīgu, ar visām putām— dzēra launaga laikā. Varēja iet pastaigāties pa pilsētiņu gar namu “pirmo rindu” un no turienes pārcelties laivā uz “Privalu”, kur krastmalā atrada dzintaru; bērnu rotaļlaukumā varēja piedalīties kroketa partijā vai arī peldiestādes mežā uz kalniņa, kur karājās kūrmājas lielais pusdienu zvans, sēdēt uz sola un klausīties, kā Ida Jungmane lasa priekšā... Un tomēr tas gudrākais arvien bija atgriezties pie jūras un, pat krēslai uznākot, vēl sēdēt dambja galā ar seju pret klajo apvārsni, vēdināt ar mutautu lielajiem kuģiem, kas gāja garām, un klausīties, kā mazie vilnīši, klusi čalodami, plakšķ pret akmens bluķiem, kamēr viss plašums visapkārt bija pilns šīs klusās, brīnišķīgās šalkoņas, kas mīļi runāja ar mazo Johanu un fika tam, neizsakāma apmierinājuma pilnam, aizvērt acis. Bet tad īda Jungmane teica: — Nāc, Hannulīt, mums jāiet; tūliņ būs vakariņas, dabūsi vēl galu. ja liksies te uz dusu... —Ar kādu mierīgu, apmierinātu un ritmiski strādājošu sirdi viņš vienmēr šķīrās no jūras! Un, kad tas istabā bija paēdis vakariņas ar pienu vai iesala brūnaļu, — māte tās ēda vēlāk kūrmājas lievenī lielākā sabiedrībā, — pār viņu, līdzko tas bija apgūlies savā gultā no vecuma plānajos palagos, apmierinātās sirds rāmo un spēcīgo pukstu un vakara koncerta klusināto ritmu pavadīts, nolaidās miegs...

Svētdienās līdz ar citiem kungiem, kurus, tāpat kā viņu, darbdienās pilsētā saistīja darīšanas, ieradās pie savējiem senators un palika līdz pirmdienas rītam. Lai gan tad pusdienās nāca galdā saldējums un šampanietis, lai gan tika sarīkota jāšana ar ēzeļiem un izbraukumi buru laivā pa jūru, mazais Johans ne visai mīlēja šīs svētdienas. Peldvietas miers un noslēgtība bija iztraucēti. Vesels bars ļaužu no

pilsētas, kas še nemaz nepiederēja, — “vienas dienas mušas no labākajām vidusšķirām”, kā Ida Jungmane tos, labsirdīgi nievādama, dēvēja, — pēcpusdienās piepildīja kūrdārzu un liedagu, kāliju dzerdami, mūziku klausīdamies, peldēdamies, un Manno vislabāk būtu nogaidījis aizslēgtā istabā šo grezni apģērbušos miera traucētāju nozušanu... Nē, viņš bija priecīgs, kad pirmdienās viss atkal ieritēja parastās sliedēs, kad arī tēva acu vairs nebija Še, šo acu, no kurām tas sešas dienas ilgi bija tālu nost un kuras, viņš to ļoti labi bija jutis, visu svētdienu kritiski un pētījoši bija viņā nolūkojušās...

Tā pagāja četrpadsmit dienas, bet Hanno pats sev un katram, kas gribēja uzklausīties, apgalvoja, ka priekšā vēl ir tik garš laiks kā Miķeļu brīvdienas. Tas tomēr bija pašapmāns, — ja brīvdienu kalngals jau sasniegts, tad ātri gāja uz galu, tik briesmīgi ātri, ka viņš labprāt katrai stundai būtu gribējis pieķerties un neļaut tai aiziet un katru jūras gaisa ieelpojumu palēnināt, lai laime nebūtu jāizšķiež veltīgi.

Bet laiks aizritēja, neapturami mainījās lietus un saule, jūras un zemes vēji, kluss, tveicējošs siltums un trokšņaini negaisi, kas netika pāri ūdeņiem un nemaz negribēja beigties. Bija dienas, kad ziemeļ-austrenis sadzina līcī melni zaļus plūdus, kas apklāja liedagu ar jūras zālēm, gliemežvākiem un medūzām un apdraudēja paviljonus. Tad drūma, sabangotā jūra visapkārt bija baltu putu klāta. Lieli, vareni viļņi vēlās šurp ar nepielūdzamu, baigu mieru; majestātiski lūzdami un tumšzaļus, metālspožus atvarus veidodami, tie rūkdami, rībēdami, krākdami un čukstēdami gāzās pār liedagu... Un bija dienas, kad rietumvējš dzina jūru atpakaļ, kad skaistā viļņainā jūras dibena smilts lielu gabalu tika atsegta un visur bija redzamas kailas smilšu sēres, kad lietus gāzās straumēm, kad debess un zeme, un ūdens sajuka kopā un vēja grūdieni trieca lietu pret logu rūtīm tā, ka nevis pilieni, bet gan veseli strauti tecēja pār tām lejup, padarot tās necaurredzamas. Tad 1 lanno lielāko tiesu uzturējās kūrmājā pie pianīno, kurš, valšus un skotu dejas spēlējot, bija krietni vien nobungāts un uz kura fantāzijas neskanēja tik jauki kā mājās uz flīģeļa, tomēr apslāpētās, guldzošās skaņas galu galā atstāja vēl gluži labu iespaidu... Un tad nāca atkal citas dienas, sapņainas, zilas, pilnīgi bez vēja un tveicīgi karstas, kurās zilās mušas sīca saulē pār Bākas laukumu un jūra, klusa un gluda kā spogulis, likās neelpojam un gulēja nekustēdamās. Un, kad vēl bija trīs dienas atlikušas, tad Hanno teica sev, lūkodams noskaidrot to arī visiem citiem, ka priekšā vēl ir tik ilgs laiks kā Lieldienu brīvlaiks. Lai cik nevainojams bija šis aprēķins, viņš pats tam neticēja, un viņa sirds jau sen bija nākusi pie atziņas, ka vīram spīdīgajos ķemmdziju svārkos būs bijusi taisnība, ka četrām nedēļām tomēr pienācis gals un

ka nu būs gan jāiesāk no tās vietas, kur tika pabeigts, un būs jāpāriet uz to un to.

Piekrautais pajūgs stāvēja pie kūrmājas, tā diena bija klāt. Jau agri no rīta Hanno bija pateicis ardievas liedagam un jūrai, tagad viņš atvadījās vēl no sulaiņiem, kas saņēma savas dzeramnaudas, no mūzikas estrādes, rožu dobēm un visa šā vasaras laika. Un tad, viesnīcas kalpotājiem klanoties, rati sāka ripot.

Tie izbrauca cauri gatvei, kas veda uz pilsētiņu, un aizripoja gar māju “pirmo rindu”... Hanno iespieda galvu ratu stūrī un raudzījās laukā pa logu garām Idai Jungmanci, kas ar mundrām acīm, sirma un kaulaina sēdēja viņam pretim uz priekšējā sēdek|a. Rīta debesis bija blāvas un apmākušās, un Trāve mētāja mazus vilnīšus, kuri ātri skrēja vējam pa priekšu. Pirmajai namu rindai beidzoties, ļaudis sēdēja pie savu mājiņu durvīm, lāpīdami tīklus, bērni basām kājām skrēja šurp un ziņkārīgi aplūkoja pajūgu. Tie palika turpat...

Kad rati bija pabraukuši garām pēdējiem namiem, Hanno noliecās uz priekšu, lai vēlreiz redzētu bāku; tad viņš atzvēlās atpakaļ un aizvēra acis.

Nākošajā gadā atkal, Hannulīt, — Ida Jungmane sacīja dziļā, mierinošā, balsī, bet šā mierinājuma vien bi jā trūcis, lai viņam iedrebētos zods un zem garajām skropstām sāktu plūst asaras.

Seja un rokas tam bija brūnas no jūras gaisa, bet, ja ar šo uzturēšanos peldvietā bija domāts padarīt viņu enerģiskāku, veselīgāku un izturīgāku, tad tas diemžēl nebija izdevies. Viņa sirds pa šīm četrām nedēļām, ko piepildīja jūras dievināšana un miers, bija kļuvusi gandrīz vai vēl mīkstāka, vēl vairāk izlutināta, vēl sapņaināka un jūtīgāka un tagad vēl mazāk spēja palikt mierīga, atceroties Tītges kungu un trijskaitļu rēķinu kārtulu, un galīgi nezaudēt drosmi, domājot par vēstures datiem un gramatikas likumiem, kuri bija jāiemācās no galvas, par vieglprātīgo grāmatu nomešanu pie malas un dziļo miegu, lai no tā visa izbēgtu, par bailēm no rīta un pirms stundām, no katastrofām, naidīgajiem HāgenŠtrēmiem un no prasībām, kādas tēvs tam uzstādīja.

Bet tad viņu mazliet uzmundrināja brauciens rīta gaisā, kurš, putniem vīterojot, turpinājās pa pielijušām ratu sliedēm uz lielceļa. Viņš domāja par Kāju un atkalredzēšanos ar to, par Ptīla kungu, klavierstundām, flīģeli un savu harmoniju. Rīt jau vēl būs svētdiena, un pirmā skolas diena ir parīt, pie tam diezgan nenozīmīga. Ak, viņš vēl mazliet juta liedaga smiltis savos pogu zābakos... Viņš gribēja lūgt vecajam Ciroblēbenam, lai atstāj tās tur iekšā... Lai nu atkal sākas it viss, tas ar tiem ķemmdzijas svārkiem un tas ar HāgenŠtrēmiem... Ja

viņam kas bija, tā bija jūra. Viņš atcerēsies jūru un kūrmājas dārzu, kad viss atkal bruks viņam virsū, un, kad viņš iedomāsies vien šalkoņu, ar kādu vakara klusumā bija murdējuši mazie vilnīši, nākdami no noslēpumu pilnās snaudošās tāles un atsizdamies pret dambi, tas padarīs viņu tik drošu, tik nepieejamu visām nepatikšanām...

Tad nāca pārceltuve, Izraēlas ciema gatve, Jeruzalemes kalns, pils laukums, un beidzot rati ieripoja pa pilsētas vārtiem, no kuriem pa labi pacēlās cietuma mūri, kur sēdēja tēvocis Veinšenks, tie aizripoja pa Pils ielu uzaugšu un pāri Kobergam, atstādami Plato ielu aiz sevis un lēnām nobraukdami pa stipri stāvo Zvejnieku ielu lejup... Tur jau bija sarkanā nama priekšpuse ar erkeru un baltajām kariatīdēm, un, kad viņi no saulē sasilušās ielas iegāja priekšnamā, senators ar spalvaskātu rokā iznāca pretim viņus apsveikt...

Un lēnām, lēnām, slepenas asaras raudādams, mazais Johans radinājās atkal iztikt bez jūras, baiļoties, bezgalīgi garlaikodamies, kuru katru brīdi gaidīt parādāmies I lāgenštrēmus, rast mierinājumu Kaja draudzībā, Plīla kungā un mūzikā.

Budenbroku dāmas no Platās ielas un krustmāte Klotilde, tikko viņu ieraudzījušas, apjautājās, kā tam patīkot skolā pēc brīvdienām.— ķircinoši acis mirkšķinādamas un rādīdamas, ka ļoti labi saprot viņa stāvokli, ar to ērmoto pieaugušo augstprātību, kura pret visu. kas attiecas uz bērniem, izturas pēc iespējas zobgalīgi un pavirši, taču Hanno zināja, kā jānovērtē šādi jautājumi.

Trīs vai četras dienas pēc atgriešanās pilsētā Zvejnieku ielā ieradās mājas ārsts doktors Langhalss, lai pārliecinātos, kādu iespaidu atstājusi peldv ieta. Pēc garākas sarunas ar senatora kundzi tika atsaukts Hanno, lai to pusizģērbtu pamatīgi izmeklētu — lai pārbaudītu viņa statuspra-esents, kā doktors Langhalss teica, aplūkodams savus pirkstu nagus. Viņš iztaustīja 1 lanno vājos muskuļus, izmērīja viņa krūšu platumu un izklausīja sirdsdarbību, lika izstāstīt visu, kā tas dzīvojis, un beidzot izsūca ar adatai līdzīgu šļircīti pilienu asiņu no Ilanno šaurās rokas, lai mājās izdarītu analīzi, un, kā likās, nebija īsti apmierināts.

Mēs esam diezgan brūni iedeguši, — viņš sacīja, I lanno apkampdams, savu mazo, ar melnām spalvām apaugušo roku tam uz pleca uzlicis un raudzīdamies no apakšas uz augšu senatora kundzē un Idā Jungmanē, — bet seja mums vēl arvien ir pārāk noskumusi.

— Viņš ilgojas pēc jūras, — iebilda Gerda Budenbroka.

- Tā, tā... tātad tev tur patīk? — doktors Langhalss jautāja, ar savām iedomīgajām acīm mazā Johana sejā raudzīdamies. 1 lanno pietvīkti. Ko nozīmēja šis jautājums, uz kuru doktors Langhalss acīmredzot gaidīja atbildi? Viņā pamodās neprātīga un fantastiska cerība, kurai

к

par iemeslu bija jūsmīgā pārliecība, ka visiem ķemmdzijas vīriem par spīli Dievam nekas nav neiespējams.

— Jā... — viņš izgrūda, plati ieplestām, stingām acīm doktorā lūkodamies. Bet doktors Langhalss ar savu jautājumu nekā sevišķa nebija domājis.

— Nu, gan mēs vēlāk manīsim iespaidu, kādu peldēšanās un labais gaiss būs atstājuši... manīsim vēlāk! — viņš atkārtoja, mazajam Johanam uz pleca uzsizdams un viņu no sevis atbīdīdams, pēc tam palocīja galvu pret senatora kundzi un īdu Jungmani ar to pašaizliedzīgo, labvēlīgo un uzmundrinošo gudra ārsta mājienu, kuram raugās acīs un uz lūpām, un pieceldamies pabeidza konsultāciju...

Vislabāk tomēr Hanno skumjas pēc jūras, šo brūci, kas tik lēni dzija un, vismazākam ikdienas asumam pieduroties, sāka atkal smelgt un asiņot, saprata krustmāte Antonija, kura ar redzamu labpatiku noklausījās viņa stāstus par dzīvi Trāvcmindē, no sirds piebalsodama viņa ilgu pilnajām slavas dziesmām.

— Jā, 1 lanno, — viņa teica, — kas tiesa, tas tiesa. Trāvemindē ir jauka dzīve! Kamēr vien dzīvošu, es ar prieku atcerēšos tās vasaras nedēļas, kuras es tur kā jauna muļķa meitene reiz pavadīju. Es dzīvoju pie cilvēkiem, kuri man labi patika un kuriem, kā likās, arī es patiku, jo toreiz biju jauna, glīta un gandrīz arvien jautra, — to es, veca sieva, tagad gan varu sacīt. Tie bija krietni cilvēki, man jāsaka, godīgi, labsirdīgi un atklāti un turklāt vēl tik saprātīgi, mācīti un sajūsmas pilni, kādus es dzīvē pēc tam vairs nekad neesmu satikusi. Jā, es daudz ko mācījos, satiekoties ar viņiem. Toreiz, kas attiecas uz ieskatiem un zināšanām, vai zini, es daudz ko mācījos, tas man palika visam mūžam, un, ja cils nekas nebūtu nācis starpā, dažādi gadījumi... īsi sakot, kā jau tas dzīvē mēdz būt... tad es, muļķa meitene, vēl daudz būtu iemācījusies. Vai tu gribi zināt, cik dumja es toreiz biju? Es gribēju raibās zvaigznes atšķirt no medūzām. Pārnesusi mutautā mājās veselu lēveni medūzu, es gluži vienkārši saliku tās uz lieveņa saulē, lai izgaro... Tad taču paliks tikai zvaigznes! Jā, labi... bet, kad es vēlāk apskatījos, bija palicis tikai liels, mitrs plankums un vēl mazliet oda pēc trūdošām jūras zālēm...

Ceturtā nodaļa

1873. gada sākumā senāts ievēroja Hugo Veinšenka apžēlošanas lūgumu, un bijušais direktors pusgadu pirms soda laika notecēšanas tika atsvabināts.

Ja Permanēdcra kundze gribētu būt vaļsirdīga, tai vajadzētu atzīt, ka šis notikums tai nedarīja nekāda prieka un ka viņai labāk būtu paticis, ja viss līdz galam būtu palicis tā, kā tas bija. Viņa mierīgi dzīvoja ar meitu un mazmeitu pie Liepu laukuma, satikdamās ar dzimtu Zvejnieku ielā un savu pansijas draudzeni Armgardi fon Maibomu, dzimušu ton Sillingu, kura pēc vīra nāves dzīvoja pilsētā. Viņa sen jau zināja, ka ārpus savas tēvu pilsētas mūriem tā nekur nebūtu īstā un cienījamā vietā, un ar savām Minhenes atmiņām, ar savu kuņģi, kurš kļuva arvien vājāks un jutīgāks, ar savu vajadzību pēc miera, kas kļuva arvien lielāka, tā nejuta ne mazāko vēlēšanos vecuma dienās vēlreiz pārcelties uz kādu lielpilsētu apvienotajā tēvzemē vai arī braukt uz ārzemēm.

— Mīļais bērns, — viņa teica savai meitai, — man tagad tev kas jājautā, kas ļoti nopietns!... Tu taču vēl arvien mīli savu vīru no visas sirds? Tu taču mīli viņu tā, ka ar jūsu bērnu ietu viņam līdzi, lai kur viņš tagad dotos, jo še paliki viņš jau nevarēs?

Un, tā kā Krika Veinšenka kundze, dzimusi Grīnliha, ar asarām, kuras varēja iztulkot, kā vien vēlas, gluži tādas pašas pienākuma apziņas pilna, atbildēja tāpat, kā reiz Tonija pati līdzīgos apstākļos bija atbildējusi savam tēvam villā pic I Iamburgas, tad viņas sāka rēķināties ar drīzu šķiršanos...

Un kādā dienā, kas bija gandrīz tikpat baiga kā tā. kad direktoru Veinšenku apcietināja, Permanēdera kundze savu znotu slēgtā pajūgā pārveda no cietuma. Tā aizveda viņu uz savu dzīvokli pie Liepu laukuma, kur viņš pēc tam, kad apmulsis un kā nemaņā bija apsveicinājies ar sievu un bērnu, palika istabā, kas tam bija ierādīta, un no agra rīta līdz vēlam vakaram smēķēja cigārus, neuzdrošinādamies iziet uz ielas, jā, pa lielākai daļai pat nesēzdamies kopā ar savējiem pie galda, — sirms un galīgi gļēvs cilvēks.

Cietuma dzīve viņa veselībai gan neko nebija kaitējusi, jo Ilūgo Veinšenks vienmēr bija bijis izturīgs vīrietis, tomēr ar viņu bija ļoti bēdīgi. Bija briesmīgi redzēt, kā šis vīrs, kurš droši vien nebija darījis nekā cita kā tikai to, ko viņa kolēģi viscaur mierīgā prātā darīja ik dienas, un kurš, ja nebūtu iekritis, ar paceltu galvu un skaidru sirdsapziņu, bez šaubām, būtu turpinājis savu gailu, tagad, kad tas bija sabiedriski grimis, notiesāts un trīs gadus pavadījis cietumā, — tagad viņš bija morāliski pilnīgi salauzts. Tiesas priekšā visdziļākajā pārliecībā viņš bija apgalvojis un arī lietpratēji bija viņam to teikuši, ka pārdrošā rīcība, kādu tas sev atļāvies savai sabiedrībai un sev pašam par godu un peļņu, veikalnieku pasaulē tiekot uzskatīta kā veikls paņēmiens. Bet juristu kungi, kuri, pēc viņa domām, no tā nekā nesaprata, kuriem bija gluži citādi jēdzieni un kuri dzīvoja gluži citu uzskatu pasaulē, —tie bija notiesājuši viņu par krāpšanu, un šis spriedums, ko atbalstīja valsts vara, viņa pašcieņu bija satricinājis tādā mērā, ka viņš nevienam vairs nespēja acīs skatīties. Viņa lepnā gaita, uzņēmība, ar kādu viņš bija šūpojies savu vizītsvārku iežņaugtajā vidū, dūres vicinādams un acis grozīdams, neparastais svaigums, ar kādu tas no savas nezināšanas un izglītības trūkuma augstumiem bija izteicis savus jautājumus un stāstījis savus stāstus, — nu bija pagalam! Tādā mērā pagalam, ka viņa tuviniekiem metās bail no lielās nomāktības, gļēvulības un necienīgā truluma.

Pēc tam kad Hūgo Veinšenks astoņas dienas ilgi bija nodarbojies vienīgi ar smēķēšanu, tas sāka lasīt avīzes un rakstīt vēstules. Un sekas pēc turpmākām astoņām vai desmit dienām bija tādas, ka viņš aplinku vārdos paskaidroja, ka Londonā, kā rādoties, tam būšot iespējams no jauna nodibināt sev stāvokli, tomēr viņš gribot vispirms viens pats aizbraukt uz. turieni, lai visu personīgi nokārtotu, un tikai tad, ja viņa cerības attaisnošoties, tas aicināšot sievu un bērnu pie sevis.

Ērikas pavadīts, viņš slēgtos ratos aizbrauca uz staciju, neviena no pārējiem radiniekiem ne reizes neredzējis.

Dažas dienas vēlāk, vēl no Hamburgas, pienāca viņa sievai adresēta vēstule, kurā tas darīja zināmu, ka nolēmis nekādā ziņā ar sievu un bērnu ātrāk nesatikties vai arī sniegt kādas ziņas par sevi kā tikai tad, kad varēs tiem solīt pieklājīgu dzīvi. Un tā bija pēdējā dzīvības zīme no Hūgo Veinšenka. Neviens pēc tam par viņu vairs nekā netika dzirdējis. Lai gan vēlāk Permanēdera kundze, kam šādās lietās bija piedzīvojumi un kas bija pilna apdomīgas darbības dziņas, vairākkārt ielika avīzē sludinājumus, ka meklē savu znotu, lai laulības šķiršanas sūdzība, tā viņa ar svarīgu seju paziņoja, tiktu pamatota kā ļaunprātīga pamešana, bet viss bija velti, un tā Ērika Veinšenka ar mazo Elizabeti tāpat kā līdz. šim palika dzīvot gaišajā dzīvoklī pie Liepu laukuma.

Piektā nodaļa

Laulība, no kuras bija cēlies mazais Johans, kā valodu iemesls pilsētā nekad nebija zaudējusi savu pievilcību. Tikpat neapšaubāmi kā tas, ka abiem laulātajiem draugiem pašiem piemita kaut kas savāds un noslēpumains, tikpat neapšaubāmi arī šai laulībai bija neparasts un nenoskaidrots raksturs. Uzzināt tc ko tuvāk un, neraugoties uz trūcīgiem ārējiem datiem, izprast šo sakaru mazliet dziļāk, likās grūts, bet pateicīgs uzdevums... Un dzīvojamās un guļamistabās, klubos un restorānos, jā, pat biržā, ļaudis runāja par Gerdu un Tomasu Buden-brokiem jo vairāk, jo mazāk par viņiem ko zināja.

Kā šie abi viens otru atraduši, un kādas ir viņu attiecības? Vēl visiem bija atmiņā pēkšņā apņēmība, ar kādu pirms astoņpadsmit gadiem toreiz trīsdesmit gadus vecais Tomass Budenbroks bija to darījis. “Šo vai nevienu,” — tādi bija bijuši viņa vārdi, un droši vien ar Gerdu laikam būs bijis tāpat, jo viņa līdz savam divdesmit septītajam gadam Amsterdamā bija izdalījusi tikai kurvīšus, šim preciniekam tūliņ dodama jāvārdu. Tātad tā bija laulība aiz mīlestības, tā ļaudis domāja, jo, lai cik grūti tas nācās, visiem tomēr bija jāatzīst, ka Gerdas trīssimt tūkstoši laikam gan bijuši otrā vietā. Bet no tā, ko saprot ar mīlestību, starp abiem no sākta gala ļoti maz kas bijis manāms. Jau no paša sākuma starp viņiem bijusi vērojama laulāto attieksmē pilnīgi neparasta, nopietna un cieņas pilna pieklājība, taču nekas vairāk, kura tomēr nesaprotamā veidā, kā likās, necēlās no tā, ka viņi viens otram būtu iekšēji sveši un tāli, bet gan no savdabīgas, klusas un dziļas uzmanības un iecietības vienam pret otru. Gadi te nekā nebija pārvērtuši. Vienīgā pārmaiņa, kas gadu gaitā likās radusies, bija tā, ka starpība starp abiem vecuma ziņā, lai cik niecīga tā bija gados, sāka kļūt uzkrītoša...

Viņus abus redzot, izskatījās, ka tas ir novecojis, jau pat tuklumā pieņēmies vīrs ar savu jauno sievu. Ļaudīm likās, ka Tomass Budenbroks ir vecīgs — jā, neraugoties uz viņa ārkārtīgo, gandrīz vai komisko smalkumu, ar kādu tas vēl turējās, — tas bija vienīgais pareizais apzīmējums attiecībā uz viņu, turpretim Gerda šajos astoņpadsmit gados gandrīz nemaz nebija pārvērtusies. Viņa likās labi uzglabājusies nervozajā aukstumā, kādā tā dzīvoja un kāds no viņas izstaroja. Viņas tumši sarkanīgajiem matiem bija vēl gluži tā pati krāsa, viņas skaistajai, bālajai sejai gluži tas pats gludutns un stāvam tas pats slaidums un dižais cēlums. Viņas mazo, it kā par tuvu kopā guļošo acu kaktiņos vēl arvien bija tās pašas zilganās ēnas... Šīm acīm nevarēja uzticēties. Tās lūkojās dīvaini, un, kas tajās īsti izteikts, to ļaudis nespēja pateikt. Šī sieviete, kuras būtne bija tik auksta, tik sevī noslēgusies, tik atturīga un noraidoša un kura tikai savā mūzikā likās ieliekam mazliet vairāk siltuma, modināja nenoteiktas aizdomas. Ļaudis izmantoja savas nelielās cilvēku pazīšanas dāvanas, lai vērstu to pret senatora Budenbroka sievu. Klusi ūdeņi bieži vien ir dziļi. Kas gan dažam labam neslēpjas aiz ādas? Un, tā kā ļaudis tomēr vēlējās tikt še mazliet tuvāk un vispār kaut ko uzzināt par viņu, tad savā aprobežotā fantāzijā tie cita nekā nevarēja izdomāt kā vien to, ka Gerda krāpjot vīru.

Viņi uzmanīgi novēroja, un pēc neilga laika tic jau bija vienis prātis tajā ziņā, ka Gerda Budenbroka savās attiecībās pret leitnantu fonTrotu, mīksti runājot, pārkāpjot pieklājības robežas.

Renē Maria fon Trota, dzimis Reinzemē, dienēja pilsētas garnizona kājnieku bataljonā kā leitnants. Sarkana apkakle labi piestāvēja viņa melnajiem matiem, kas, sānos pāršķirti, labajā pusē bija atsukāti no pieres augstā, kuplā un sprogainā cekulā. Bet, lai gan tas izskatījās liels un spēcīgs augumā, visa viņa izturēšanās, viņa kustības un tas, kā viņš runāja vai cieta klusu, atstāja ārkārtīgi nckareivisku iespaidu. Viņam patika aizbāzt roku starp pusaizpogāto svārku pogām vai arī sēžot atspiest vaigu pret delnas virsu; viņam palokoties, nejuta ne mazākās stingrības, pat papēžus nedzirdēja kopā sasitamies, un pret formas svārkiem uz sava muskuļainā stāva viņš izturējās tikpat nevērīgi un nolaidīgi kā pret civiluzvalku. Arī viņa mazās, slīpi pret mutes kaktiņiem nošļukušās jaunekļa Ūsiņas, kuras nevarēja pat uzgriezt, lai piešķirtu tām brašumu, vēl stiprināja šo nekareivisko kopiespaidu. Uzkrītošākais viņā tomēr bija acis: lielas, ārkārtīgi spožas un tik melnas, ka tās likās neizdibināmas un kvēlojoši dziļas, tās bija acis, kas — pilnas jūsmas — nopietnas un mirdzošas vēroja priekšmetus un sejas...

Bez šaubām, armijā viņš bija iestājies pret savu gribu un bez kādas patikšanas un, neraugoties uz savu lielo augumu, nebija labs karavīrs, un biedri viņu nemīlēja, jo tas pārāk maz piedalījās viņu nodarbībās un izpriecās — nesen ar uzvaru no kara mājā pārnākušu jaunu virsnieku interesēs un izpriecās. Viņu vidū tam bija nepatīkama savādnieka slava; viņš mēdza staigāt viens pats, nemīlēja ne zirgus, ne medības, ne sievietes un ar visu sirdi bija pieķēries mūzikai, jo spēlēja vairākus instrumentus un ar savām kvēlojošajām acīm un savu nekareivisko, reizē nolaidīgo un māksliniecisko uzvešanos bija redzams visās operās un koncertos, turpretim klubu un kazino tas necieta.

Gribot negribot viņš izdarīja nepieciešamās vizītes ievērojamākās ģimenēs un atteicās gandrīz no visiem ielūgumiem, apmeklēdams patiesībā tikai Budenbroku namu... pārāk bieži, kā ļaudis domāja, pārāk bieži, kā arī pats senators domāja...

Neviens nenoģida, kas notika Tomasā Budenbrokā, neviens nedrīkstēja to noģist, un tieši tas — noslēpt visai pasaulei savas mokas, savu naidu, savu nevarību — bija tik briesmīgi grūti! Ļaudīm viņš jau sāka likties mazliet smieklīgs, bet varbūt viņi justu līdzcietību un neļautu tādām jūtām vaļu, ja tie kaut mazākā mērā nojaustu, ar kādu baiļu pilnu uzmanību tas sargājās kļūt smieklīgs, ka viņš jau sen bija jutis, ka tas pienāks, bija to jau iepriekš paredzējis, pirms viņiem vēl nekas tamlīdzīgs nebija ienācis prātā. Arī viņa lielais smalkums, šis daudzkārt izzobotais “smalkums”, lielāko tiesu tikai no tā vien bija cēlies. Viņš pirmais ar nepatiku bija pamanījis pastāvīgi acīs krītošo nesaskaņu starp sevi un Gerdas dīvaino nemainību, uz kuru gadi, kā likās, neatstāja nekāda iespaida, un tagad, kamēr Trota bija ieradies viņu namā, viņam ar pēdējiem spēkiem bija jāapkaro un jāslēpj savas bažas, lai, viņa vārdu minot, visi nesmaidītu, ja šīs bažas nāktu gaismā.

Pats par sevi saprotams, Gerda Budenbroka un jaunais savādais virsnieks viens otru bija atraduši mūzikā. Trota kungs spēlēja klavieres, vijoli, braču, čellu un flautu — visus |oti labi, — un bieži senatoram viņa gaidāmais apciemojums jau iepriekš kļuva zināms, kad tas redzēja, ka Trotas dieninieks, čella kasti uz muguras stiepdams, pagāja garām privātkantora zaļajiem logu slēģiem un pazuda namā... Tad Tomass Budenbroks sēdēja pie sava rakstāmgalda un gaidīja, līdz tas arī viņu pašu, savas sievas draugu, redzēja ieejam namā, līdz viņam virs galvas salonā sāka viļņot harmonijas, kas — dziedādamas, žēlodamās un pārcilvēciski gavilēdamas — it kā ar krampjaini sažņaugtām, paceltām rokām cīnījās augšup un pēc visām tumšajām un neskaidrajām ekstāzēm vaimanādamas un nevarīgas iegrima naktī un klusumā. Bet lai 1ās būtu dimdējušas un šalkušas, raudājušas un gavilējušas, uzlidodamas savijušās un tik pārdabiski rīkojušās, cik vien tām patīk! Tas ļaunākais, tas mokošākais bija klusums, kas tām sekoja, kas tad tur augšā salonā valdīja ilgi, ilgi un kas bija pārāk dziļš un nedzīvs, lai nemodinātu šausmas. Neviens solis nesatricināja griestus, neviens krēsls netika pārbīdīts, tas bija nedabisks, aizdomīgs klusums, kas sevī kaut ko slēpa... Un Tomass Budenbroks sēdēja, tādu baiļu pārņemts, ka brīžiem klusu ievaidējās.

No kā viņš baidījās? Atkal ļaudis bija redzējuši Trotu ieejam namā, un it kā ar viņu acīm, gluži tā, kā viņiem tas rādījās, senators skatīja šādu ainu: sevi pašu, vecīgo, nevarīgo, saīgušo vīru, sēžam lejā, kantorī pie loga, kamēr viņa skaistā sieva ar savu mīļāko muzicē un ne tikai muzicē... Jā, tā ļaudis iedomājas šīs attiecības, to viņš zināja. Un tomēr viņš zināja arī, ka vārds “mīļākais” attiecībā uz Trota kungu patiesībā nekā neizsaka. Ak, viņš būtu gandrīz laimīgs, ja drīkstētu Trotu tā saukt un par tādu uzskatīt, ja varētu to nicināt kā vējagrābsli, kā ikdienišķu muļķa zēnu, kas savai normālajai pārgalvībai ļauj izplūst mākslā, tādējādi uzvarēdams sieviešu sirdis. Viņš darīja visu, lai varētu tā uz to raudzīties. Vienīgi ar šādu nolūku viņš lūkoja atmodināt sevī savu senču instinktu — taupīgo, uz vietas dzīvojošo tirgotāju neuzticību pret dēkas meklējošo, vieglprātīgo un veikalnieciskā ziņā nedrošo karavīru kārtu. Domās un runās viņš Trota kungu vienmēr ar nicīgu uzsvaru dēvēja par “leitnantu”, pie tam pārāk labi juzdams, ka tieši ar šo titulu vismazāk tiek izteikta jaunā cilvēka būtība...

No k;l Tomass Budenbroks baidījās? No no kā... No no kā, ko varētu minēt vārdā. Лк, ja viņš būtu varējis uzstāties pret kaut ko rokām taustāmu, vienkāršu un brutālu! Viņš apskauda ļaudis tur ārā uz ielas, kas visu redzēja tik vienkārši, tik pārāk vienkārši; kamēr viņš šc sēdēja un, galvu rokās saņēmis, mokas ciezdams, klausījās, viņš zināja ļoti labi, ka “krāpšana” un “laulības pārkāpšana” nav tie vārdi, kas izteiktu tās dziedošās un dziļi klusās jūtas, kas tur augšā atraisījās.

Dažreiz, kad viņš raudzījās laukā uz pelēkajiem zelmiņiem un garāmejošajiem pilsoņiem, kad tas pacēla acis uz piemiņas plāksni, jubilejas dāvanu, kas karājās pār viņa galdu, uz savu senču ģīmetnēm un domāja par sava nama vēsturi, viņš teica sev, ka nu visam ir beigas un ka tikai tā vien vēl bija trūcis, lai viņš kļūtu par apsmieklu, lai viņa vārds, viņa ģimenes dzīve nāktu ļaužu valodās, ar to visam bija uzlikts kronis... Bet šīs domas gandrīz vai darīja viņam labu, jo tās likās vienkāršas, taustāmas un veselīgas, likās izdomājamas un izrunājamas un nevis tādas kā viņa gudrošana par šo nejauko mīklu, šo noslēpumaino skandālu tur augšā...

Viņš to ilgāk vairs nespēja izturēt, atgrūdis krēslu, tas izgāja no kantora un uzkāpa augšā namā. Kur lai viņš iet? Salonā, lai mierīgi un mazliet no augšas sasveicinātos ar Trota kungu, uzlūgtu to uz vakariņām un, kā jau daudzreiz agrāk, saņemtu noraidošu atbildi? Jo patiesībā visnepanesamākais bija tas, ka leitnants pilnīgi no viņa izvairījās, atteikdamies gandrīz no visiem oficiāliem ielūgumiem, uzturēdams privātas, nesaistošas attiecības tikai ar senatora kundzi.

Gaidīt? Kaut kur, varbūt smēķējamā istabā, kamēr tas aizies, un tad iet pie Gerdas un izrunāties, piespiest viņu runāt? No Gerdas nevarēja prasīt atbildi, ar viņu nevarēja izrunāties! Par ko? Laulība ar Gerdu bija dibināta uz saprašanos, saudzīgi un uzmanīgi, bez liekiem vārdiem ievērojot otra izjūtas. Nebija nekādas vajadzības arī viņas acīs kļūt smieklīgam. Būt greizsirdīgam — tas nozīmētu parādīt, ka ļaudīm tur ārā taisnība, tās skandālu padarītu atklātu, izbazūnētu to... Vai viņš juta greizsirdību? Uz ko? Par ко? Лк, nekādā ziņā! T ik stipras jūtas ir savienotas ar darbību, maldīgu, varbūt muļķīgu, bet izšķirošu un atbrīvojošu. Лк, nē, viņš juta tikai mazliet baiļu, mazliet mokošu un uztraucošu baiļu no visa tā...

Viņš uzgāja savā ģērbistabā, lai apslapinātu pieri ar odekolonu, un nokāpa tad atkal lejā otrajā stāvā, sevī apņēmies klusumu salonā katrā ziņā pārtraukt. Bet, kad tas jau bija satvēris balto durvju zeltīto kloķi, atkal, vētraini bangodama, ieskanējās mūzika, un viņš atrāvās atpakaļ.

Viņš nokāpa pa virtuves kāpnēm apakšstāvā, aizgāja caur priekštelpu un auksto priekšnamu līdz dārzam, tad griezās atpakaļ, priekštelpā pakavēdamies pie izbāztā lāča un uz kāpņu laukumiņa pie trauka ar zelta zivtiņām; nekur tomēr neatrazdams miera, viņš paslepus klausījās, pilns kauna un bēdu, nomākts un baiļu dzenāts kā par šo slepeno, tā arī atklāto skandālu...

Reiz tādā brīdī, kad viņš trešajā stāvā bija atspiedies pie margām un raudzījās lejup gaišajā kāpņu telpā, kur viss bija kluss, no savas istabas iznāca mazais Johans, nokāpdams pa altāna kāpnītēm un iedams pa gaiteni, lai kādā vajadzībā uzmeklētu Idu Jungmani. Grāmatu rokā, gar sienu turēdamies, tas ar nolaistām acīm un klusu sveicienu gribēja paiet garām tēvam, bet senators viņu uzrunāja.

— Nu, Hanno, ko tu dari?

— Es mācījos, tēt, gribu iet pie īdas, lai viņa man palīdz pārtulkot...

— Kā tev veicas? Kas tev ir uzdots?

Nolaistos plakstiņus vēl arvien nepaceldams un iepriekš norīdams uztraukuma kamolu, I lanno ātri atbildēja, acīmredzot pūlēdamies dot noteiktu, īsu un saturīgu atbildi:

— Mums ir uzdots pārrakstīt vienu tirdzniecības rēķinu tīrrakstā, tad franču gramatiku, Ziemeļamerikas upes... vācu valodā sacerējuma kļūdu labošana.

Viņš cieta klusu, nelaimīgs, ka teikuma beigās nebija pateicis “un” un pārāk noteikti nolaidis balsi, jo nu tam vairāk nekā nebija ko sacīt, un visa atbilde atkal bija iznākusi aprauta un nenobeigta.

— Vairāk nekas, — viņš piebilda, cik vien noteikti spēdams, lai gan vēl arvien nepacēla acu. Bet viņa tēvs, kā likās, to nemanīja. Viņš turēja Hanno brīvo roku savējās un izklaidīgi rotaļājās ar to, acīmredzot viņš no visa sacītā nekā nebija dzirdējis un tikai neapzināti glāstīja bērna maigo delnu.

Un tad pēkšņi Hanno virs savas galvas izdzirda kaut ko. kas ar līdzšinējo sarunu nestāvēja nekādā sakarā, tā bija klusa, baiļu un aizkustinājuma pilna, gandrīz lūdzoša balss, kādu tas vēl nekad nebija dzirdējis, tomēr viņa tēva balss, kas sacīja:

— Tagad leitnants jau divas stundas ir pie tavas mātes... Hanno...

Un tad, šīs skaņas dzirdot, mazais Johans pacēla savas zeltaini

brūnās acis uz augšu un ar tik atklātu, dzidru, mīlestības pilnu skatienu kā vēl nekad ielūkojās tēva sejā, šajā sejā ar sasarkušiem plakstiem zem gaišajām uzacīm un bālajiem, mazliet uztūkušajiem vaigiem, kuriem pāri sniedzās gari izstieptie, stīvie ūsu gali. Dievs vien zina, cik viņš no visa tā saprata. Tomēr bija nenoliedzams, to viņi abi juta, ka šajā brīdī, kamēr viņi viens otrā raugās, viss svešums un aukstums, visa nebrīvība un nesaprašanās starp viņiem ir zudusi un ka Tomass Budenbroks še un it visur, kur nav runa par enerģiju, izveicību un raitu ņiprumu, bet par bailēm un ciešanām, droši var paļauties uz to, ka dēls viņu sapratīs.

Senators neņēma to vērā, viņš centās to neievērot. Neatlaidīgāk kā jebkad viņš radināja Hanno, lai tas vingrinās savai turpmākajai darbīgajai dzīvei, pārbaudot viņa garaspējas, cenzdamies piedabūt viņu, lai tas noteikti izsaka prieku par darbu, kas to gaida, un dusmojās par ikkatru pretestības un noguruma pazīmi... Jo tā nu bija, ka Tomass Budenbroks, četrdesmit astoņus gadus vecs, arvien vairāk un vairāk uzskatīja savas mūža dienas par nobeigtām un sāka rēķināties ar to, ka viņš drīz var nomirt.

Viņa veselība strauji pasliktinājās. Ēstgribas un miega trūkums, reiboņi un drebuļi, viņa parastā nelaime, spieda to vairākkārt vērsties pie doktora Langhalsa pēc padoma. Bet pildīt ārsta priekšrakstus — to viņš nespēja. Viņa gribasspēks tukšās un steidzīgās rosības gados bija izsīcis. Viņš bija sācis no rītiem ļoti ilgi gulēt, lai gan katru vakaru apgūlās ar niknu apņemšanos celties agri un pirms tējas iet pastaigāties, kā tam bija noteikts. Viņš to izdarīja tikai divas vai trīs reizes... un tā tas notika ar visu ko. Pastāvīgais gribas sasprindzinājums bez sekmēm un panākumiem sagrauza pašapziņu un dzina viņu izmisumā. Viņš nebūt nedomāja atteikties no apreibinošā baudījuma, kādu tam sniedza mazie, sīvie kriev u papirosi, kurus tas jau no jaunības ik dienas izsmēķēja lielā skaitā. Bez kādiem aplinkiem viņš teica doktoram Langhalsam tieši acīs:

— Redziet, doktor, aizliegt man smēķēt papirosus, tas ir jūsu pienākums... ļoti viegls un patīkams pienākums, patiešām! Aizliegumam paklausīt ir mana darīšana! Te jūs varat tikai noskatīties... Nē, pūlēsimies abi kopā salāpīt manu veselību, bet lomas ir pārāk netaisni sadalītas, man ir uzkrauta pārāk liela daļa no šā darba! Nesmejieties... Tas nav nekāds joks... Cilvēks ir tik briesmīgi viens.. Es smēķēšu. Vai drīkst piedāvāt?

Un viņš sniedza ārstam savu Tulas etviju...

Viņa spēki izsīka tik strauji, ka viņā nostiprinājās vienīgi pārliecība, ka ilgi tā vairs nevar dzīvot, ka viņam drīz vien būs jāaiziet. Tam uzmācās dīvainas un nojautu pilnas sajūtas. Pie galda viņam vairākas reizes sāka likties, ka viņš patiesībā vairs nesēž kopā ar savējiem, bet no zināma miglaina tāluma nolūkojas uz tiem.... “Es miršu,” viņš teica sev un, piesaucis Hanno pie sevis, atkal runāja ar viņu:

—Es varu aiziet ātrāk, nekā mēs domājam, mans dēls. Tad tev būs jāstājas manā vietā! Arī man bija agri jāuzņemas viss... Saproti taču, ka tava vienaldzība mani nomoka! Vai tu nu esi apņēmies?... Jā, jā — tā nav nekāda atbilde, tā atkal nav nekāda atbilde. Vai tu ar prieku un patiku esi to apņēmies, es gribu zināt... Vai tu domā, ka tev naudas ir diezgan un ka tev nekā nevajadzēs darīt? Tev nav nekā, tev ir ļoti maz, tev pilnīgi būs jāpaļaujas pašam uz sevi! Ja tu gribi dzīvot un pie tam labi, dzīvot, tad tev būs jāstrādā — smagi un grūti, vēl smagāk nekā man...

Bet viņu nomocīja ne tikai tas, ne tikai rūpes par sava dēla un sava nama nākotni. Kaut kas cits, kaut kas jauns bija nācis klāt, viņu arvien vairāk pārņemdams un dzīdams viņa nogurušās domas sev pa priekšu... Tiklīdz viņš savu laicīgo galu vairs neredzēja kā tālu, teorētisku, tikai pārdomas izraisošu notikumu, bet kā kaut ko gluži tuvu un jaušamu, uz ko bija jāsagatavojas tieši, viņš sāka gudrot, pētīt pats sevi, pārbaudīt savas attiecības pret nāvi un mūžības jautājumiem... un jau ar pirmajiem tamlīdzīgiem mēģinājumiem izrādījās, ka viņa gars ir gluži nenobriedis un miršanai nesagatavots.

Ticība burtam, jūsmīgais Bībeles kristīgums, ko viņa tēvs bija pratis savienot ar ļoti praktisku veikala garu un kas vēlāk bija pārgājis arī uz viņa māti, viņam arvien bija bijis svešs. Visu savu mūžu tas uz šiem cilvēkam tik nopietnajiem jautājumiem bija raudzījies drīzāk gan ārpasaules cilvēka skepsi, tāpat kā viņa vectēvs: taču, būdams pārāk dziļš, pārāk garīgi un metafiziski noskaņots, lai rastu apmierinājumu vecā Johana Budenbroka omulīgajā paviršībā, viņš sev uz mūžības un nemirstības jautājumiem bija atbildējis no vēsturiskā viedokļa, teikdams, ka ir dzīvojis savos priekštečos un dzīvos savos pēctečos. Tas ne vien bija saskanējis ar viņa dzimtas parašām, viņa patricieša pašapziņu un godbijību pret saviem senčiem, tas bija atbalstījis un spēcinājis to arī viņa darbībā, viņa godkārībā, viņa dzīves veidā. Bet nu izrādījās, ka nāves tuvumā, tās caururbjošo acu priekšā tas viss sabruka un iznīka, nedodams ne miera, ne gatavības apziņas.

Lai gan Tomass Budenbroks savā dzīvē šad un tad bija izrādījis it kā mazu tieksmi uz katolicismu, viņš patiesībā līdz pašmocībai bija pilns ar īsta un kaislīga protestanta nopietno, dziļo, bargo un nepielūdzamo atbildības sajūtu. Nē, tam visaugstākam un pēdējam nebija gaidāma nekāda palīdzība no ārienes, nekāds mierinājums, nedz iepriecinājums! Gluži vienam, gluži patstāvīgi, tikai ar paša spēkiem čaklā un dedzīgā darbā, pirms vēl nebija par vēlu, viņam jāatrisina šī mīkla un jāizcīna sev gaiša gatavība vai arī jāaiziet izmisušam... Un Tomass Budenbroks, vīlies un cerību zaudējis, novērsās no sava vienīgā dēla, kurā viņš spēcīgs un atjaunots bija cerējis dzīvot tālāk, un steigā un bailēs sāka meklēt patiesību, kam vajadzēja būt kaut kur apslēptai...

Bija pats vasaras vidus septiņdesmit ceturtajā gadā. Tumšzilajās debesīs pār senatora mājas skaisto dārzu slīdēja sudrabbalti, apaļīgi mākoņi; valrieksta koka zaros vīteroja putni, it kā ko vaicādami, augstu uzšalca strūklaka mē|o zobenliliju loka vidū, un ceriņu smarža diemžēl sajaucās ar sīrupa smaržu, ko silta vēsmiņa atnesa no netālās cukura dedzinātavas. Kalpotājiem par lielu pārsteigumu senators tagad bieži pašā darba laikā atstāja kantori un, rokas uz muguras salicis, pastaigājās pa dārzu, nolīdzinādams ar grābekli granti, izzvejodams gļotas no strūklakas vai atsiedams kādu rožu krūma zaru... Viņa seja ar gaišajām uzacīm, no kurām viena bija uzrauta uz augšu, likās nopietna un vērīga, darot šos darbus, bet viņa domas klīda kaut kur tālu tumsā, pašas pa savām grūtām takām.

Dažreiz tas apsēdās uz vīnstīgām pilnīgi apaugušā paviljona terases un noraudzījās, nekā neredzēdams, pāri dārzam sava nama sarkanajā sienā. Gaiss bija silts un maigs, un likās, ka rāmie trokšņi visapkārt mierinoši runātu ar viņu un censtos to iemidzināt. Noguris lūkoties tukšajā gaisā, apnicis vientulības un klusuma, viņš brīžam aizvēra acis, bet tūliņ atkal saslējās, bēgdams no miera. “Man jādomā,” viņš gandrīz skaļi pateica. “Man viss jānokārto, pirms vēl nav par vēlu... ”

Bet tas bija še, šajā paviljonā, mazajā šūpuļkrēslā no dzeltenām niedrēm, kur viņš kādā jaukā dienā veselas četras stundas no vietas ar pieaugošu aizrautību lasīja kādu grāmatu, kas meklēta un tomēr gluži nejauši bija nokļuvusi viņa rokās... Pēc otrajām brokastīm ar papirosu mutē smēķējamā istabā viņš tumšā grāmatskapja stūrī bija to atradis nobāztu aiz lepniem sējumiem. Viņš atcerējās, ka reiz pirms gadiem gluži nejauši bija to nopircis kādā grāmattirgotavā par gadījuma cenu: tas bija diezgan plašs uz plāna, dzeltenīga papīra slikti iespiests un slikti iesiets darbs, kāds ievērojams metafizisks sacerējums, gan tikai otrā daļa... Viņš to bija paņēmis līdzi dārzā un tagad aizrāvies pāršķirstīja lapu pēc lapas...

Līdz šim nepazīts, liels un pateicīgs miers pārņēma viņu. Viņš sajuta ārkārtīgu gandarījumu, redzot, ka kāds spēcīgs, augstāks prāts aptvēris dzīvi, šo stipro, nežēlīgo zaimu pilno dzīvi, lai to apsūdzētu un tiesātu... cietēja gandarījumu, kurš, savas ciešanas ar kaunu un netīru sirdsapziņu no dzīves skarbuma un aukstuma pastāvīgi slēpis, nu pēkšņi no kāda gudrāka un lielāka gara saņem tiesību uzskatīt pasauli kā ciešanu avotu — šo labāko no visām pasaulēm, kura ar vieglu izsmieklu te bija iztēlota par sliktāko no visām pasaulēm.

Viņš visu nesaprata, principi un slēdzieni palika viņam neskaidri, jo viņa prāts, pie tādas lasāmvielas nepieradis, dažiem prātojumiem nespēja izsekot. Taču pati gaismas un tumsas maiņa, trulas nesaprašanas, neskaidru nojautu un pēkšņas gaišredzības maiņa saistīja viņa uzmanību, un stundas pagāja, bet viņš acu nepacēla no grāmatas un pat nepārsēdās krēslā citādi.

Ko sākuma viņš daudzas lappuses bija atstājis nelasītas un, ātrāk uz priekšu traukdamies, neapzināti un steidzīgi pašu galveno, pašu svarīgāko meklēdams, bija izlasījis tikai vienu vai otru nodaļu, kas viņu saistīja. Bet tad viņš uzgāja plašu nodaļu, ko tas izlasīja no pirmā līdz pēdējam burtam, lūpas cieši sakniebis un uzacis saraucis, nopietni, ar bezgalīgu, gandrīz vai sastingušu nopietnību sejā, kuru neviena dzīvības izpausme ap viņu nespēja ietekmēt. Sis nodaļas virsraksts bija — “l’ar nāvi un tās attieksmi pret mūsu būtnes neiznīcību”.

Bija palikušas vēl dažas rindas, kad kalpone, caur dārzu nākdama, lūdza viņu pie galda. Viņš pameta ar galvu, izlasīja atlikušos teikumus, aizvēra grāmatu un palūkojās apkārt... Viņam likās, it kā viņa būtne būtu brīnišķīgi paplašinājusies un piepildījusies smaga, tumša reibuma; prāts ieslīga kā miglā, pilnīgi noreibis no kaut kā neizsakāmi jauna, vilinoša un daudzsološa, kas atgādināja pirmās, cerību pilnās mīlestības ilgas. Bet, kad tas grāmatu ar aukstām un nedrošām rokām noglabāja dārza galda atvilktnē, viņam bija tāda sajūta, ka viņa karstajā galvā, kurā manīja tādu savādu spiedienu, tādu kā bailes modinošu saspīlējumu, — ka tajā kas varētu pārsprāgt, nespējīgs panest līdz galam izdomātu domu.

“Kas tas ir?” viņš sev jautāja, iedams uz māju, uzkāpdams pa galvenajām kāpnēm un apsēzdamies ēdamistabā pie savējiem. “Kas man noticis? Ko es esmu saklausījies? Kas man ir sacīts, man, Tomasam Budenbrokam, šīs pilsētas rātskungam, labības firmas “Johans Bu-denbroks” šefam?... Vai tas bija domāts man? Vai es to varu panest? Es nezinu, kas tas bija... zinu tikai to, ka tas bija par daudz, par daudz manām pilsoņa smadzenēm...”

Visu dienu viņš bija smagas, tumšas, reibonim līdzīgas sajūtas pārņemts, domāt tas nekā nevarēja. Bet tad nāca vakars, un, nespēdams galvu vairs ilgāk uz pleciem noturēt, viņš agri aizgāja gulēt. Viņš nogulēja trīs stundas dziļā, tik dziļā miegā kā vēl nekad savā mūžā. Tad viņš pamodās — tik pēkšņi un ar tik jauku sajūtu kā cilvēks, kuram sirdī pamodusies mīlestība.

Viņš apzinājās, ka ir viens lielajā guļamistabā, jo Gerda tagad gulēja Idas Jungmanes istabā, kura nesen bija pārcēlusies uz vienu no trim vidusstāva istabām, lai būta tuvāk mazajam Johanam. Ap viņu bija bieza tumsa, jo abu augsto logu priekškari bija rūpīgi aizvērti. Dziļajā klusumā, viegli nomācošajā tveicē viņš gulēja uz muguras un tumsā raudzījās augšup.

Un, lūk: pēkšņi bija tā, it kā tumsa pārplīstu viņa acu priekšā, it kā nakts samta siena pārdalītos un atvērtos neizmērojami dziļas, mūžīgas gaismas tāles.... “Es dzīvošu!” Tomass Budenbroks teica gandrīz skaļi un juta, ka viņa krūtis no iekšējām elsām nodreb. “Tā ir, es dzīvošu! Kaut kas dzīvos... un, ka šis kaut kas neesmu es, — tā ir tikai maldīšanās, un, ka tas ir bijis tikai malds, to apstiprinās nāve. Tā ir, tā ir! Kāpēc?” Un pēc šī jautājuma visu atkal apņēma tumsa. Viņš nekā vairs neredzēja, nekā vairs nesaprata un atkal iegrima dziļāk spilvenos, pilnīgi apžilbis un noguris no tās niecīgās patiesības daļiņas, ko tikko bija skatījis.

Un ilgi viņš gulēja un dedzīgi gaidīja, juzdams vēlēšanos lūgt Dievu, lai viss vēlreiz parādītos un apgaismotu viņu. Un tā arī notika. Rokas saņēmis, nepakustēdamies viņš gulēja un drīkstēja skatīt...

Kas bija nāve? Atbilde uz to viņam neradās nožēlojamos un iedomīgos vārdos: viņš to juta, tā bija viņā pašā. Nāve ir laime, tik liela, ka to pilnīgi var apjaust tikai sevišķos, retos mirkļos, tādos kā šis. Tā bija atgriešanās no neizsakāmi mokošiem maldu ceļiem, smagas kļūdas izlabojums, atsvabināšanās no vispretīgākajām saitēm un ierobežojumiem nožēlojamu nelaimes gadījumu tā vērsa atkal par labu.

Gals un iznīcība? Trīskārt nožēlojams ir tas, kas šos nenozīmīgos jēdzienus sajūt kā drausmas! Kas beigsies, un kas iznīks? Šī viņa miesa... Šī viņa personība un īpatnība, šis viņa es, šis smagais, ietiepīgais, kļūdainais un ienīstais kavēklis būt kaut kam citam labākam!

Vai katrs cilvēks nav misēklis un kļūda? Vai tas, tikko piedzimis, tūliņ jau nenonāk moku pilnā gūstā? Cietums! Cietums! Visur saites un ierobežojumi! Caur sava es aizrestoto logu cilvēks bez cerībām raugās uz ārējiem apstākļiem, kas apņem viņu kā mūra siena, līdz. nāk nāve un atsvabina viņu un ved to uz mājām, aizved to brīvībā...

Individualitāte!... Ak, kas cilvēks ir, ko viņš var un kas tam ir, viss liekas nabadzīgs, pelēks, neapmierinošs un garlaicīgs, bet, kas viņš nav, ko tas nevar un kas viņam nav, tieši tas ir tas, pēc kā viņš ilgodamies tiecas un noraugās ar naidu, kurš top par mīlestību, jo tam ir bail izvērsties naidā.

“Es nesu sevī dīgli, sākumu, varbūtību visām spējām un visām darbībām pasaulē... Kur es varētu būt, ja nebūtu še! Kas un kāds es varētu būt, ja es nebūtu es, ja šī mana personība mani neierobežotu un nenošķirtu manu apziņu no visiem tiem, kuri nav es! Organisms! Akls, nenosvērts, nožēlojams piespiestās gribas izvirdums! Tiešām, ir labāk, ja šī griba darbojas brīvi naktī, bez telpas un laika, nekā smok gūstā, ko skumji apgaismo drebošā un nedrošā intelekta liesmiņa.

Savā dēlā es cerēju dzīvot tālāk? Citā, vēl bailīgākā, vēl gļēvākā, šaubu nomāktā personībā! Bērnišķīga, maldīga ģeķība. Kam man vajadzīgs mans dēls? Man nevajag dēla!... Kur es būšu, kad būšu miris? Bet tas ir tik skaidrs kā diena, tik bezgalīgi vienkāršs! Es būšu visos, kas jebkad ir teikuši, saka un teiks “Es”, bet jo sevišķi tajos, kas to saka pilnskanīgāk, spēcīgāk, priecīgāk...

Kaut kur pasaulē aug tāds zēns, apdāvināts un labi izdevies, kas spējīgs savas dāvanas attīstīt, stalti noaudzis un bezbēdīgs, skaidrs, nežēlīgs un darbīgs, viens no tiem cilvēkiem, kas ar savu izskatu laimīgos dara laimīgākus un nelaimīgos dzen izmisumā: — Tas ir mans dēls. Tas būšu es, drīz... drīz... tiklīdz nāve mani būs atsvabinājusi no nožēlojamā malda, ka es neesmu viņš...

Vai es jebkad esmu nicinājis dzīvi, šo skaudro, nežēlīgo un stipro dzīvi? Muļķības un pārpratums! T ikai sevi esmu nicinājis, tāpēc ka nevarēju to panest. Bet jūs es mīlu... es mīlu jūs visus, jūs laimīgie, un drīz mani vairs nešķirs nojums šis šaurais gūsts; drīz manī atraisīsies tas, kas jūs mīl, mana mīlestība uz jums taps brīva un būs piejums un jūsos... piejums un jūsos!...”

Viņš raudāja, iespieda seju spilvenos un raudāja, viss drebēdams un kā reibonī saviļņots no laimes, kam sāpīgā salduma ziņā nekas pasaulē nevarēja līdzināties! Tas bija tas, tas viss, kas viņu no vakardienas bija pārņēmis kā ar tumšu reibumu, kas nakts vidū bija sakustējies viņa sirdī un uzmodinājis viņu kā mīlestība, kas dzimst. Un, kamēr nu viņam bija ļauts to saprast un atzīt— ne vārdos un domās, kas saistās cila ar cilu, bet pēkšņos, iekšējos, aplaimojošos uzliesmojumos, — viņš bija jau brīvs, patiesībā jau atpestīts un atsvabināts no visiem dabiskiem un mākslīgiem ierobežojumiem un saitēm. Viņa tēvu pilsētas mūri, kuros tas labprātīgi un apzināti bija ieslēdzies, atdarījās, un viņa skatienam pavērās pasaule, visa pasaule, no kuras viņš jaunības dienās vienu otru stūrīti bija redzējis un kuru nāve tam visu pilnīgi solīja dāvināt. Mānīgās telpas un laika un tāpat vēstures atziņas formas, rūpes par slavenu vēsturisku tālākdzīvošanu savos pēctečos, bailes no galīgas iznīcības un sadalīšanās — no visa tā viņa gars tagad bija kļuvis brīvs, un nekas nekavēja viņu jaust nebeidzamo mūžību. Nebija ne sākuma, ne gala. Bija tikai nebeidzama tagadne un tas spēks viņā, kas ar tik sāpīgi saldu un ilgu pilnu mīlestību mīlēja dzīvi un kas viņa personā tik neveiksmīgi bija atklājies, — tas vienmēr zinās atrast ceļu uz šo tagadni.

“Es dzīvošu!” viņš čukstēja spilvenā, raudāja un... nākamajā mirklī vairs nezināja, par ko. Viņa smadzenes nedarbojās, tās vairs nekā nezināja, un viņā pēkšņi nebija vairs nekā cita kā tikai tumsa, kas kļuva arvien biezāka. “Bet tas atkal atgriezīsies!” viņš apgalvoja sev. “Vai tas jau nebija mans?...” Un, juzdams nemaņu un miegu arvien vairāk mācamies virsū, viņš sev zvērēja nekad neļaut zust šai bezgalīgajai laimei, bet saņemt visus spēkus, mācīties, lasīt, studēt, līdz tas cieši un neatņemami būs apguvis pasaules uzskatu, no kā viss šis bi ja radies.

Tas tomēr nenotika, un jau nākamajā rītā, kad viņš pamodās ar gluži mazu neveiklības sajūtu par vakardienas garīgajām pārmērībām, tas nojauta, cik nereāli bija šie skaistie nodomi.

Viņš piecēlās vēlu, un viņam tūliņ bija jāpiedalās kādā pilsoņu domes sēdē. Sabiedriskā, veikalnieciskā, pilsoniskā dzīve šīs vidēji lielās tirdzniecības pilsētas ielās ar augstajiem zelmiņiem sagūstīja atkal viņa garu un spēkus. Vēl arvien viņam bija nodoms brīnišķīgo lasīšanu atkal turpināt, tomēr viņš sāka jautāt sev, vai viņas nakts pārdzīvojumiem tiešām būtu paliekoša nozīme un vai tie, nāvei iestājoties, attaisnosies arī praktiski. Viņa pilsoniskie instinkti nevarēja ar to samierināties. Arī viņa lepnums saslējās: bailes no smieklīgas savādnieka lomas. Vai tādas izjūtas viņam piestāvēja? Vai tās piederējās viņam, senatoram Tomasam Budenbrokam, firmas “Johans Budenbroks” šefam?...

Viņam nekad vairs neiznāca ielūkoties savādajā grāmatā, kas slēpa tik daudz bagātību, ne nu vēl iegādāties pārējos lielā darba sējumus. Nervozais pedantisms, kādā tas ar gadiem bija iegrimis, paņēma visu viņa laiku. Simts nevērtīgu un ikdienišķu sīkumu vajātam, kurus viņa galva nopūlējās paveikt un turēt kārtībā, viņam trūka gribasspēka saprātīgi un sekmīgi sadalīt savu laiku. Un apmēram nedēļas divas pēc zināmās pēcpusdienas viņš bija tik tālu no tā, ka atmeta visam ar roku un pavēlēja kalponei grāmatu, kas nekārtīgi mētājoties dārza galda atvilktnē, tūliņ uznest augšā un nolikt grāmatu skapī.

Un tā notika, ka Tomass Budenbroks, kas ar ilgošanos bija izstiepis rokas pēc augstām un pēdējām patiesībām, gurdi palika pie tiem pašiem jēdzieniem un tēliem, kuriem tieēt tas bija mācījies bērnībā. Viņš dzīvoja, atcerēdamies vienīgo patieso Dievu, cilvēkbērna tēvu, kurš daļu no sava personīgā es.bija sūtījis pasaulē, lai tas cieš un izlej asinis par mums, kurš pastarā dienā turēs tiesu un pie kura kājām taisnie saņems atmaksu par to, ko izcietuši Šajā bēdu ielejā... atcerēdamies visu šo mazliet neskaidro un neticamo stāstu, kas neprasīja nekādas saprašanas, bet tikai padevīgu ticību, un kas skaidros un vientiesīgos vārdos būs pie rokas tad, kad nāks pēdējās bailes... nāves bailes... Vai tiešām?

Ak, arī še viņš neguva miera. Šis vīrs, ko grauza rūpes par sava nama godu, par savu sievu, savu dēlu, savu vārdu, savu dzimtu, šis vecīgais vīrs, kas sevi ar mākslīgām pūlēm uzturēja elegantu un staltu, vairākas dienas mocījās ar jautājumu, kā tasīsti esot, vai dvēsele tūlīt pēc nāves nonāk debesīs vai arī debesu laimība sākas tikai pēe miesas augšāmcelšanās... Un kur paliek dvēsele līdz tam? Vai skolā un baznīcā kāds viņam ko tamlīdzīgu kādreiz bija mācījis? Kā gan iespējams atstāt cilvēku tādā nezināšanā? — Viņš jau gandrīz bija gatavs apmeklēt mācītāju Pringshcimu un prasīt tam padomu un mierinājumu, līdz pēdējā acumirklī aiz bailēm, ka nek|ūst smieklīgs, no tā atsacījās.

Beidzot viņš visam atmeta ar roku un atstāja visu Dieva ziņā. Bet, kad tas savu mūžības jautājumu kārtošanā bija nonācis pie tik neapmierinoša iznākuma, viņš nolēma vismaz savās zemes darīšanās būt apzinīgs un piepildīt kādu sen iecerētu nodomu.

Kādā pēcpusdienā dzīvojamā istabā, kur vecāki dzēra kafiju, mazais Johans dzirdēja tēvu mātei stāstām, ka šodien gaidot advokātu doktoru tādu un tādu, ar kuru uzrakstīšot savu testamentu, jo tā nokārtošanu nevarot mūžīgi atlikt uz nenoteiktu laiku. Vēlāk Hanno salonā vienu stundu vingrinājās pie flīģeļa. Bet, kad viņš pēc tam gāja pa gaiteni, tas sastapa tēvu un kādu kungu garos melnos svārkos nākam augšā pa lielajām kāpnēm.

— Hanno! — senators uzsauca. Un mazais Johans palika stāvam un, norīdams uztraukumu, klusi un ātri atbildēja:

— Jā, tēt...

— Man ar šo kungu kārtojams svarīgs darbs, — tēvs turpināja. — Es tevi lūgšu, nostājies pie šīm durvīm, — viņš norādīja uz ieeju smēķējamā istabā, — un gādā, lai neviens, — vai dzirdi? — absolūti neviens lai mūs netraucē!

— Jā, tēt, — mazais Johans teica, nostādamies pie durvīm, kas aizvērās aiz abiem kungiem.

Viņš stāvēja tur, vienā rokā saņēmis jūrnieku mezglu sev uz krūtīm, ar mēli raudzīdams kādu no zobiem, kurš tam likās aizdomīgs, un klausījās nopietnajās, apspiestajās balsīs, kas bija dzirdamas istabā. Galvu ar gaišbrūnajiem matiem, kuri lielās sprogās krita uz deniņiem, viņš bija pašķiebis uz sāniem, un zem sarauktajām uzacīm viņa zeltaini brūnās acis zilganajos ēnu lokos mirkšķinādamas raudzījās kaut kur sāņus ar atturīgu un domīgu izteiksmi, kas bija pilnīgi līdzīga tai, ar kādu viņš pie savas vecmāmuļas zārka bija ieelpojis puķu smaržu un vēl kādu citu, svešu un tomēr tik savādi pazīstamu smaržu.

Nāca īda Jungmane un sacīja:

— Hanno, manu puisīt, kur tu paliec, kas tev te ko stāvēt?

Nāca kuprītis, māceklis no kantora ar telegrammu rokā un jautāja

pēc senatora.

Un katru reizi mazais Johans izstiepa roku zilajā matrožu piedurknē ar izšūto enkuru taisni durvīm priekšā un, galvu papurinājis un brīdi klusējis, gluži klusu un noteikti pateica:

— Neviens nedrīkst ieiet. Tētis raksta testamentu.

Sestā nodaļa

Rudenī doktors Langhalss, savas skaistās acis kā sieviete grozīdams, teica:

— Nervi, senatora kungs... pie visa vainīgi ir vienīgi nervi. Un arī asinsriņķošana varēja būt labāka. Vai drīkstu dot jums kādu padomu? Jums šogad vēl mazliet vajadzētu atpūsties no darba! Tās pāra vasaras svētdienas jūras gaisā, protams, daudz nekā nav līdzējušas... Tagad ir septembra beigas, Trāvcmindē sezona vēl nav beigusies. Brauciet, senatora kungs, un pasēdiet vēl mazliet piejūras! Četrpadsmit dienas vai trīs nedēļas daudz var palīdzēt...

Un Tomass Budenbroks uz to teica jā un āmen. Bet, kad viņa tuvinieki dzirdēja šo lēmumu, Kristiāns piesolījās viņu pavadīt.

— Hs braukšu Tomasam līdz, — viņš vienkārši pateica. — Tev taču nekas nebūs pretim?

Un, lai gan senatoram daudz kas bija pret to, viņš atkal teica jā un āmen.

Tas bija tāpēc, ka Kristiāns tagad vairāk nekā jebkad bija kungs par savu laiku, jo vājās veselības dēļ viņš bija juties spiests atmest arī savu pēdējo tirgotāja darbību, Šampanieša un konjaka aģentūru. Vīrs, kas tumsā sēdēja uz dīvāna un māja viņam ar galvu, laimīgā kārtā vairs nebija tam rādījies. Bet mūžīgās sāpes kreisajos sānos bija kļuvušas vēl ļaunākas un līdz ar tām daudz citu nepanesamu traucējumu, ko Kristians rūpīgi novēroja un, degunu saraucis, aprakstīja, kur vien gāja. Jo bieži, kā tas bija noticis arī agrāk, viņam ēdot vairs nedarbojās rīkles muskuļi, un viņš ar kumosu kaklā sēdēja un grozīja savas apaļās, mazās, dziļi iegrimušās acis. Citkārt viņu— tāpat kā agrāk — pārņēma tumšas un nepārvaramas bailes, ka viņa mēli, viņa iekšas, viņa locekļus, jā, pat viņa garaspējas, pēkšņi var ķert trieka. Nekāda trieka gan viņu neķēra, bet vai bailes no tās nebija vēl ļaunākas? Viņš sīki aprakstīja, kā tas kādā dienā, tēju gatavodams, bija degošu sērkociņu vārāmā aparāta vietā pielicis pie vaļējas spirta pudeles, tā ka ne vien viņš pats, bet arī pārējie mājas iedzīvotāji, jā, pat blakus mājas kaimiņi, tikko neesot dabūjuši galu... Tas nu bija par daudz. Bet sevišķi pamatīgi, uzbāzīgi un centīgi, tā, lai viņu par katru cenu saprastu, viņš aprakstīja kādu riebīgu anomāliju, ko pēdējā laikā bija pie sevis novērojis. Tā izpaužoties tā, ka zināmās dienās, zināmos laika apstākļos un pie zināma garastāvokļa viņš nevarot redzēt neviena atvērta loga, jo viņam uzmācoties pretīga un ne ar ko neizskaidrojama vēlēšanās izlēkt pa to laukā... mežonīga un tikko savaldāma dziņa, neprātīga un izmisuma pilna pārgalvība! Kādā svētdienā, kad ģimene Zvejnieku ielā ēda pusdienas, viņš stāstīja, ka reiz tam vajadzējis saņemt visus gara spēkus un uz rokām rāpus līst pie vaļējā loga, lai to aiztaisītu... Bet tad visi sāka kliegt un neviens vairs negribēja tālāk klausīties.

Šos un tamlīdzīgus gadījumus viņš pastāstīja ar baigu gandarījumu. Bet, ko tas nebija novērojis un pamanījis un kas ar katru dienu kļuva lielāks, bija dīvains takta trūkums, kurš ar gadiem arvien vairāk pieauga. Jau tas bija nepatīkami, ka viņš, būdams labi audzināts, ģimenes vidū stāstīja anekdotes, ko labākajā gadījumā drīkstētu stāstīt klubā. Bet arī tiešas pazīmes rādīja, ka kauna jūtas viņā sākušas izzust. Gribēdams svainei Gerdai, ar kuru bija draudzīgās attiecībās, parādīt, cik stipri nostrādātas viņa angļu zeķes un eik viņš vispār kļuvis vājš, tas gluži mierīgi viņas acu priekšā savilka uz augšu virs ceļgala savu plato, rūtaino bikšu galu...

— Skaties, cik vājš esmu kļuvis... Vai tas nav uzkrītoši un ērmoti? — viņš norūpējies vaicāja, ar sarauktu degunu norādīdams uz savu kaulaino un stipri uz āru izliekto kāju baltās vilnas apakšbiksēs, zem kurām tik nožēlojams izskatījās asais celis...

Viņš tagad, kā jau sacīts, bija atmetis jebkuru nodarbošanos ar tirdzniecību, bet tās stundas dienā, kuras nepavadīja klubā, tomēr mēģināja dažādā veidā aizpildīt, un viņam patika sevišķi uzsvērt, ka, neraugoties uz visiem traucējumiem, viņš nekad neesot galīgi atsacījies no darba. Viņš papildināja savas valodu zināšanas un tīri zinātniskā nolūkā bez kāda praktiska mērķa nesen bija sācis mācīties ķīniski un četrpadsmit dienas ļoti uzcītīgi to darījis. Patlaban viņš nodarbojās ar to, ka papildināja angļu-vācu vārdnīcu, kas tam likās nepietiekama; bet, tā kā maza gaisa pārmaiņa viņam būtu noderīga un vispār bija vēlams, lai senatoru kāds pavada, tad šis darbs nespēja viņu aizturēt pilsētā...

Abi brāļi aizbrauca uz jūrmalu; viņi brauca, lietum pa ratu jumtu bungojot, pa lielceļu, kas mirka vienā ūdeni, un nerunāja ne vārda. Kristians raudzījās apkārt, it kā ko aizdomīgu meklēdams; Tomass sēdēja, drebēdams no aukstuma, savā mētelī ietinies, ar nogurušām, iekaisušām acīm, un gari izstieptie ūsu gali sniedzās pāri viņa bālajiem vaigiem. Riteņiem uz slapjās grants nočirkstot, viņi pēcpusdienā iebrauca kūrmājas dārzā. Vecais mākleris Gošs sēdēja galvenās ēkas stikla lievenī, dzerdams ruma groku. Tas piecēlās, nošņākdamies caur zobiem, un viņi piesēdās, lai arī savukārt iebaudītu kaut ko siltu, kamēr sanesīs augšā somas. Arī Goša kungs vēl bija peldviesis līdz ar dažiem citiem, gan visai nedaudziem cilvēkiem — kādu angļu ģimeni, kādu neprecētu holandieti un neprecētu hamburdzieti, kuri tagad droši vien pirms pusdienām gulēja, jo visapkārt bija nāves klusums, tikai lietus plīkšķēja. Lai viņi guļ! Goša kungs nekad dienā negulēja. Viņš bija priecīgs, ja varēja aizmirsties naktī u/ pāris stundām. Viņam neklājās labi. Šī vēlīnā gaisa terapija tam bija nepieciešama pret drebēšanu, pret locekļu drebēšanu... sasodīts! Viņš tikko varēja noturēt rokā groka glāzi un — vēl nejēdzīgāk! — tikai reti vairs varēja rakstīt, tā ka Lope de Vegas drāmu tulkošana nožēlojami lēni virzījās uz priekšu. Viņš bija ļoti nospiestā garastāvoklī un arī lādēties lādējās bez īsta prieka. “Brauc vien ratā!” viņš teica, un, kā likās, tas bija kļuvis par viņa mīļāko izteicienu, jo viņš pastāvīgi to atkārtoja un bieži vien bez kādas jēgas.

L'n senators? Kā esot ar to? Cik ilgi kungi domājot palikt?

Лк, nervu dēļ doktors Langhalss atsūtījis viņu uz šejieni, Tomass Budenbroks atbildēja. Viņš, protams, paklausījis, neraugoties uz šo suņa laiku, jo ko gan visu nedara aiz bailēm no sava ārsta! Un tiešām, viņš jūtoties diezgan bēdīgi. Viņi gribot palikt, kamēr tam kļūšot labāk...

— Jā, arī man klājas pavisam slikti, — Kristians teica pilns naida un sarūgtinājuma, ka Tomass mnā tikai par sevi, un viņš jau gribēja sākt stāstīt par vīru, kas klanījis galvu, par spirta pudeli un vaļējo logu, bet viņa brālis piecēlās, lai iekārtotos istabās.

Lietus nepārstāja. Tas atmiekšķēja zemi un, pilieniem lēkājot, dejoja uz jūras, kas. dienvidvēja saviļņota, kāpās no liedaga atpakaļ. Viss bija pelēkā miglā tīts, tvaikoņi slīdēja garām kā ēnas un pazuda pie izplūdušā apvāršņa.

Ar svešajiem viesiem viņi satikās tikai pie gaida. Senators ar mākleri Gošu, tērpušies lietusmēteļos un galošās, gāja pastaigāties, kamēr Kristians augšā konditorejā ar bufetes dāmu dzēra zviedru punšu.

Divas vai trīs reizes pēcpusdienās, kad likās, ka atspīdēs saule, pie pusdienu galda parādījās pāris pazīstamu no pilsētas, kuri labprāt mēdza mazliet padzīvot kaut kur projām no saviem piederīgajiem: senators doktors Gīzeke, Kristiānā skolas biedrs, un konsuls Pēteris Dēlmanis, kurš, starp cilu, izskatījās pavisam slikti, jo viņš savu veselību bojāja, pārmērīgi lietojot “Hunyadi Jānos”. Tad kungi mēteļos nosēdās zem konditorejas telts jumta iepretim mūzikas estrādei, kurā vairs netika muzicēts, dzēra kafiju un runāja, lūkodamies par rudenīgo kūrdārzu un sagremodami savus piecus ēdienus...

Pārrunāti tika notikumi pilsētā, nesenie plūdi, kad ūdens ieplūdis pagrabos un zemākās ielās braukuši ar laivām, kāds ugunsgrēks, noliktavas degšana ostmalā, senāta vēlēšanas... Alfrēds Lauricens no firmas “Stīrmans un Lauricens”— koloniālpreces en gros & en detail — pagājušajā nedēļa bija ticis ievēlēts, un senators Budenbroks nevarēja tam piekrist. Viņš sēdēja, ietinies mētelī ar pelerīni, un smēķēja papirosus, un tikai šajā vietā tas piedalījās sarunā, izteikdams pāris piezīmju. Viņš par Lauricena kungu savu balsi neesot devis, viņš teica, tas esot drošs. Lauricens gan esot ārkārtīgi godīgs cilvēks un krietns tirgotājs, taču viņš nākot no vidusšķirām, tā tēvs vēl pats ar savām rokām zvejojis kalponēm sālītas siļķes no mucas... un nu sīktirgotājs sēdēs senātā. Viņa — Budenbroka — tēvs esot sanācis naidā ar savu vecāko dēlu tāpēc, ka tas apprecējis sievu ar bodi; tā tolaik uz to raudzījušies. “Bet sabiedriskais līmenis grimst, senāta līmenis ir sācis grimt, senāts demokratizējas, mīļais Gīzeke, un tas nav labi. Ar krietnām tirgotāja spējām vien vēl nepietiek; pēc manām domām, mums tomēr vajadzētu uzstādīt augstākas prasības. Ja es iedomājos Alfrēdu Lauricenu ar viņa lielajām kājām un bocmaņa seju rātsnama zālē, tas manī kaut ko aizvaino... ko īsti, es nezinu. Tas ir pret katru stila izjūtu, īsi sakot, tā ir bezgaumība... ”

Bet senators Gīzeke šķita mazliet aizskarts. Galugalā arī viņš taču bija tikai ugunsdzēsēju depo direktora dēls... Nē, nopelni paliek nopelni. T ādēļ taču mēs esam republikāņi...

— Jums tomēr nevajadzētu tik daudz smēķēt, Budenbrok, tā jau jums nekas netiek no jūras gaisa.

— Jā. nu es vairs nesmēķēšu, — Tomass Budenbroks noteica, aizmēzdams papirosa galu un aizvērdams acis.

Sarunas gausi risinājās tālāk, lietum līstot vienā līšana un aizsedzot skatu uz jūru. Kārta bija pienākusi pēdējam skandālam pilsētā, kādai vekseļa viltošanas lietai, ko bija izdarījis lieltirgotājs Kasbaums, “P. Fīlips Kasbaums un komp.”, kurš tagad sēdēja aiz restēm. Neviens tomēr neko daudz neuztraucās, Kasbauma rīcību uzskatīja par muļķību, īsi pasmējās un paraustīja plecus. Senators Gīzeke stāstīja, ka lieltirgotājs tomēr neesot zaudējis savu labo omu. Jaunajā dzīves vietā viņš tūliņ pieprasījis tualetes spoguli, kura viņa kamerā trūcis. “Esjau nesēdēšu te gadu, bet gadus,” viņš teicis, “tādā gadījumā man taču ir vajadzīgs spogulis!” Viņš, tāpat kā Kristiāns Budenbroks un Andreass Gīzeke, bija bijis nelaiķa Marcela Štengeļa skolnieks.

Ar nekustīgām sejām kungi caur degunu īsi nosmējās. Zigismunds Gošs pasūtīja ruma groku tādā balsī, it kā gribēdams sacīt: ko tāda slikta dzīve dod?... Konsuls Dēlmanis bija licis pie degvīna pudeles un Kristiāns atkal pie sava zviedru punša, ko senators Gīzeke bija licis atnest sev un viņam. Nepagāja ilgs laiks, kad Tomass Budenbroksjau atkal sāka smēķēt.

Un arvien tai pašā gurdajā, nievājošajā, skeptiski paviršajā tonī, vienaldzīgi un smagi no ēšanas, no dzeršanas un no lietus, visi runāja

par veikaliem; bcl arī šis temats nevienu nepadarīja možāku.

—Ak, no tā nav nekāda liela prieka, —Tomass Budenbroks tciea ar smagumu krūtīs, riebumā atmezdams galvu pār krēsla atzveltni.

— Nu, un jūs, Dēlrnan?— senators Gīzeke apjautājās žāvādamies... — Vai jūs esat pilnīgi padevies degvīnam, ko?

— Kaut kas taču cilvēkam vajadzīgs, — konsuls atbildēja. — Es katras pāris dienas ieskatos kantorī. īsus matus taču var ātri sasukāt.

— Visi lielākie darījumi ir Šrunka un Hāgenštrēma rokās,— skumji piebilda mākleris Gošs, elkoņus pa gabalu no sevis uz galda atspiedis un nikno veča galvu rokās ieguldījis.

— Na, stiprāk par mēslu gubu jau nekas nevar smirdēt, — konsuls Dēlmanis vienaldzīgi noteica gluži rupjā veidā, tā ka šim trulajam cinismam uz katru vajadzēja atstāt nomācošu iespaidu. — Na, un jūs, Budenbrok, vai jūs vēl ko darāt?

— Nē, — Kristians atbildēja, — es nekā vairs nevaru. — Un bez kādas pārejas, tikai izprazdams valdošo garastāvokli un gribēdams to vēl pastiprināt, viņš, cepuri šķībi uz acīm uzvilcis, pēkšņi sāka runāt par savu Valparaiso kantori un DžonijuTandcrstormu... — “Ai, šādā karstumā! Tu mīļais Dievs!... Strādāt? No, sir, kā jūs redzat, sir!” — Nu, un viņi vienkārši pūtuši cigaretes dūmus šefam sejā. Tu mīļais Dievs!... — viņa vaibstos un kustībās nepārspējami attēlojās reizē nekaunīgi izaicinošs un labsirdīgi izlaidīgs slinkums. Viņa brālis pat nepakustējās.

Gošs taisījās celt savu groku pie lūpām, bet šņākdams nolika to atpakaļ uz galda un iesita pats sev pa nepaklausīgo roku, pēc tam viņš glāzi no jauna piegrūda pie savām plānajām lūpām, krietnu daļu izlaistīdams un pārējo nikni vienā paņēmienā saliedams mutē.

— Ak, jūs ar savu drebēšanu, Goš! — Dēlmanis teica. — Jums vajadzētu reiz izjust, kā man klājas. Sis nolādētais “1 lunyadi Jānos”... Es esmu pagalam, ja kārtīgi katru dienu neizdzeru savu litru, tik tālu jau esmu, un, ja es to dzeru, tad ir vēl ļaunāk! Vai jūs zināt, kā tad ir, ja nekad, nevienu dienu, jūs netiekat ar savām pusdienām galā... es domāju tad, kad tās jums ir jau kuņģī... — Un viņš ar dažiem pretīgiem sīkumiem attēloja, kā viņš jūtas, bet Kristians Budenbroks ar šaušalainu ziņkārību, degunu saraucis, klausījās, arī no savas puses sīki aprakstīdams savas “mokas”.

Lietus lija atkal stiprāk. Aumaļām tas gāzās stāvus zemē, un tā šņākšana, nemitīga, vienmuļa un bezcerīga, piepildīja kūrmājas dārzu.

— Jā, dzīve ir satrunējusi, — teica senators Gīzeke, kurš bija ļoti daudz dzēris.

— Es vairs nemaz negribu dzīvot pasaulē, — Kristians piebilda.

— Brauc vien ratā! — Gošs uzsauca.

— Tur nāk FIkene Dālbeka, -— ieteicās senators Gīzeke.

Tā bija govju kūts īpašniece, kas ar piena slauceni pagāja garām, kungiem uzsmaidīdama. Viņa bija ap četrdesmit gadus veca, resna un nekaunīga.

Senators raudzījās viņā drudžainām acīm.

Kas par krūtīm! viņš teica, bet konsuls Dēlmanis piemetināja kādu pārāk jēlu joku, par kuru kungi atkal tikai īsi un nievājoši caur degunu nosmējās.

Tad pieaicināja sulaini, kas viņus apkalpoja.

Es ar savu pudeli esmu galā, Srēder, — Dēlmanis sacīja. — Mēs varam tikpat labi arī samaksāt. Vienreiz tas tā kā tā ir jādara... L'n jūs, Kristiān? Na, pārjums laikam maksās Gīzeke?

Tad senators Budenbroks tomēr atdzīvojās. Savā mētelī ietinies, rokas klēpī salicis, ar papirosu muteskaktiņā viņš bija sēdējis, nemaz nepiedalīdamies sarunās; pēkšņi tas saslējās un asi pateica;

Vai tev nav naudas klāt, Kristiān? Tad tu atļausi, ka es šo nieku izlieku.

Kungi atpleta lietussargus un izgāja no telts nojumes, lai dotos mazliet pastaigāties... Palaikam savu brāli apmeklēja Permanēdcra kundze. Tad viņi abi gāja pastaigāties līdz “Kaiju akmenim” vai “Jūras templim”, un Toniju Budenbroku aiz nezināmiem iemesliem ikreiz pārņēma jūsmīgs un nenoteikti dumpīgs gars. Viņa pastāvīgi runāja par cilvēka brīvību un vienlīdzību, negribēja atzīt nekādu šķiru vai kārtu starpību, asos vārdos nosodīja privilēģijas un patvarību un prasīja, lai katram tiktu pēc viņa nopelniem. Un tad viņa sāka runāt pati par savu dzīvi. Viņa runāja labi, tā saistīja brāļa uzmanību. Šim laimīgajam radījumam še zemes virsū nekā nebija vajadzējis klusu norīt un panest. Nevienu glaimu, nevienu apvainojumu, ko dzīve tai bija sniegusi, tā nebija saņēmusi klusēdama. It visu, ik laimi un ik bēdu, tā atkal bija aizdevusi no sevis projām veselos plūdos banālu un bērnišķīgi svarīgu vārdu, ar kuriem tā izkratīja savu sirdi. Kuņģis tai nebija īsti kārtībā, bet sirds bija viegla un brīva, — viņa pati to nezināja, cik lielā mērā. Nekas neizteikts viņu nemocīja, nekāds mēms pārdzīvojums viņu nenospieda. Un tādēļ tai nenācās grūti aizmirst savu pagātni. Viņa zināja, ka pārdzīvojusi ļaunus un nemierīgus laikus, bet tas nebija atstājis viņā nekāda smaguma un noguruma, un īstenībā viņa tam nemaz neticēja. Bet, tā kā tas likās vispār atzīta patiesība, tad viņa izmantoja to, lielīdamās un ar ārkārtīgi nopietnu seju par to stāstīdama... Viņa runāja nikni, pilna patiesa sašutuma tā sauca vārdā cilvēkus, kuri uz viņas dzīvi — un tātad arī uz Budenbroku ģimenes dzīvi — bija atstājusi kaitīgu iespaidu un kuru skaits ar laiku bija k|uvis jau diezgan liels.

— Grīnlihs! Permanēders! Tiburcijs! Veinšenks! Hāgenštrēmi! Prokurors! Zēverina! Kādi nelieši, Tomas, gan viņus Dievs reiz sodīs, tam nu es svēti ticu! — viņa sauca.

Kad abi bija nonākuši līdz “Jūras templim”, jau metās krēsla, bija taču rudens. Viņi stāvēja vienā no telpām, no kuras pavērās skats uz jūru, kur smaržoja pēc koka kā peldiestādes kabīnēs un kur rupji aplēstās sienas bija izraibinātas ar uzrakstiem, iniciāļiem, sirdīm un pantiņiem. Viens otram līdzās tie raudzījās pār slapjo, zaļo nokari un šauro, akmeņaino krasta malu uz drūmo, nemierīgo jūru.

Kādi lieli viļņi... —Tomass Budenbroks teica. — Kā tie nāk un sašķīst, nāk un sašķīst cits pēc cita pret akmeņiem, nemitīgi, bez kāda mērķa, tukši un juceklīgi. Un tomēr tas atstāj nomierinošu iespaidu kā it viss, kas ir vienkāršs un nepieciešams. Arvien vairāk un vairāk esmu mācījies mīlētjūru... agrāk man patika kalni labāk varbūt vienīgi tāpēc, ka tie bija tālumā. Tagad es vairs negribētu būt tur. Es domāju, man būtu kauns un bailes. Tie ir pārāk savdabīgi, pārāk nenoteikti, pārāk daudzveidīgi... droši vien es justos pārāk niecīgs. Kādi gan ir tic cilvēki, kas jūras vienmuļībai dod priekšroku? Man liekas, tie ir tie, kas pārāk dziļi un ilgi ielūkojušies cilvēka iekšējos, sarežģītajos pārdzīvojumos, un tāpēc tiem no ārējām parādībām vispirmām kārtām jāprasa vienkāršība... nav jau tikai tas, ka kalnos ir drosmīgi jākāpelē, bet piejūras var smiltīs mierīgi atdusēties. Es pazīstu arī skatienu, kādu velta kalniem un kādu jūrai. Tās ir drošas, spītīgas, laimīgas acis, pilnas uzņēmības, noteiktības un dzīvesprieka, kas klīst no kalngala uz kalngalu; bet uz jūras plašumu, kas ar mistisku un stindzinošu fatālismu veļ savus viļņus, sapņodams noraugās miglains, bezcerīgs, zinošs skatiens, kas reiz kaut kur dziļi ielūkojies kādā drūmā jūklī... Veselība un slimība tur ir tā starpība. Cilvēks droši dodas augšup robaino, smailo, bezdibenīgo parādību brīnišķīgajā daudzveidībā, lai izmēģinātu savus dzīves spēkus, no kuriem nekas vēl nav izšķiests. Bet, kad ir noguris no iekšēja sajukuma, tad tas atdusas pie ārējo parādību vienkāršā plašuma.

Permanēdera kundze bija satrūkusies un nepatīkami aizskarta, gluži tā, kā cilvēki apklust, ja sabiedrībā piepeši pasaka kaut ko dziļu un nopietnu. Tādas izjūtas taču nemēdz atklāt! Viņa to domāja, cieši tālumā lūkodamās, lai nebūtu jāsastop senatora acis. Un, lai klusībā nolūgtos, ka tā kaunas par viņu, viņa saņēma brāļa roku savējā.

Septītā nodaļa

Tas notika ziemā, Ziemsvētki bija jau pavadīti un pienācis janvāris, 1875. gada janvāris. Sniegs, kas kājceliņus klāja kā cieti nomīdīta, ar smiltīm un pelniem sajaukta masa, gulēja abpus ielas vidum augstās kaudzēs, kuras kļuva arvien pelēkākas, robainākas un Čauganākas, jo gaisā jau bija pa grādam siltuma. Bruģis bija slapjš un netīrs, un no pelēkajiem zelmiņiem pilēja ūdens. Bet visam pāri pletās maigi zilas debesis gluži bez vainas, un miljardi gaismas atomu likās kā kristāli dzirkstam un dejojam izplatījumā...

Pilsētas centrā bija dzīva kustība, jo bija sestdiena un turklāt vēl tirgus diena. Rātsnama arkādēs zem smailajiem puslokiem miesnieki pie saviem gaļas galdiem ar asiņainām rokām izsvēra preci. Bet tirgus laukumā ap aku pārdeva zivis. Tur, sabāzušas rokas nodilušos kažokādas uzročos, kājas pie ogļu pannām sildīdamas, sēdēja resnas sievas, sargādamas savas slapjās gūsteknes un mutīgi uzaicinādamas apkārtstaigājošās ķēkšas un namamātes iepirkties. No piekrāpšanas nebija ko baidīties. Ka pirkums būs svaigs, uz to varēja paļauties, jo zivis, šīs taukās, muskuļotās zivis, gandrīz visas bija dzīvas... Dažām bija it labi. Tās peldēja gan diezgan lielā šaurībā, tomēr mundri pa ūdens toveri un necieta nekādu moku. Citas turpretim gulēja muldās ar briesmīgi izspiestām acīm, žokļus kustinādamas un sīksti ar nāvi cīnīdamās, un stipri un izmisīgi sita ar asti, līdz beidzot kāda roka tās sagrāba un ar nazi pārgrieza tām rīkli, ka nošņirkstēja vien. Gari un resni zuši locījās un veidoja visdīvainākās figūras.

Dziļos toveros mudžēt mudžēja melnie Baltijas jūras krabji. Dažreiz kāda spēcīga bute krampjaini sarāvās un izsprāga savās trakajās bailēs laukā no muldas uz dubļainā, atkritumiem piemētātā bruģa, tā ka viņas īpašniecei bija jāskrien tai pakaļ un, stingri norājot par šādu pārdrošību, jāatnes atpakaļ...

Platajā ielā ap pusdienas laiku valdīja dzīva satiksme. Skolas bērni ar somām uz muguras gāja mājup, piepildīdami ielu ar smiekliem un čalām un apmētādami cits citu ar pusizkusušo sniegu. Jauni tirgotāju mācekļi no labām ģimenēm — dāņu kuģinieku cepurēm galvā un eleganti, pēc angļu modes ģērbušies, ar portfeļiem rokās — gāja jau ar zināmu pašcieņu, lepni, ka tikuši cauri bez reālģimnāzijas. Drukni, sirmi bārdaiņi, nopelniem bagāti pilsoņi, ar nesatricināmu nacionālli-berāļu pārliecību sejā, spieķus vicinādami un galvas pacēluši, lūkojās glazētiem ķieģeļiem klātajā rātsnama fasādē. Pie tā ieejas bija nostādīta divkārša sardze, jo notika senāta sēde. Abi sargi mēteļos, ar šautenēm pār plecu soļoja pa ierādīto vietu, aukstasinīgi bradādami pa dubļaino, pusizkusušo ielas sniegu. Sastapušies vidū pret ieeju, viņi saskatījās, pārmija kādus vārdus un tad atkal gāja katrs uz savu pusi. Dažreiz, kad, mēteļa apkakli uzcēlis un rokas kabatās sabāzis, tuvojās kāds virsnieks, sekodams pa pēdām kādai jaunkundzītei un tai pašā laika ļaudams sevi apbrīnot labākajām ģimenēm, viņi nostājās katrs pie sava sardzes namiņa un, pārlaiduši sev skatienu, militāri sveicināja... Vēl paies labs laiciņš, pirms viņiem būs jāpieņem stāja un jāsveicina iznākošie senatori. Sēde nule bija ilgusi tikai trīs stundas ceturkšņus. Droši vien viņus līdz tam laikam vēl nomainīs.

Bet tad pēkšņi viens no abiem kareivjiem izdzirda īsu, brīdinošu iešņākšanos ēkas iekšienē, un tai pašā mirklī durvīs parādījās rāts-sulaiņa Ūlcfelda sarkanā fraka, kurš trijstūra cepuri galvā, ar goda zobenu pie sāniem rosīgi iznāca laukā, klusu uzsaukdams “uzmanību”, un steidzīgi atkal nozuda. Iekšā pa akmens plāksnēm tuvodamies skanēja soļi...

Karavīri pieņēma stāju, atmeta galvu, izgāza krūtis, pielika šauteni pie kājas, stingri sasita kopā papēžus un militāri sveicināja. Viņiem pa vidu, cilindru pacēlis, diezgan strauji izgāja kāds kungs, tikko vidēja auguma, kurš vienu no savām gaišajām uzacīm bija mazliet uz augšu uzrāvis un kura bālos vaigus pārsedza gari izstiepto ūsu gali. Senators Tomass Bu-denbroks šodien atstāja rātsnamu krietni pirms sēdes beigām.

Viņš nogriezās pa labi, tātad negāja vis uz savām mājām. Nopietns, augstākā mērā tīrs un elegants, savā mazliet lēkājošā gaitā tas aizgāja pa Plato ielu, uz visām pusēm sveicinādams un atņemdams sveicienus. Tam bija balti ādas cimdi, un kreisajā padusē tas nesa spieķi ar sudraba rokturi. Aiz. biezajiem kažoka atlokiem bija redzama baltā frakas krūts. Taču viņa rūpīgi koptā galva atstāja tādu iespaidu, it kā viņš nakti nebūtu gulējis. Dažs labs pilsonis, garām ejot, ievēroja, ka viņam asaras saplūdušas sasarkušajās acīs un cieti sakniebtās lūpas savādi sašķobītas. Brīžam viņš kaut ko norija, it kā mutē būtu sakrājies šķidrums, un no muskuļu savilkšanās uz vaigiem un deniņos varēja redzēt, ka tas sakož zobus.

— Kas tad tas, Budenbrok, tu esi aizbēdzis no sēdes? Tas nu gan ir kas gluži jauns! — Dzirnavu ielas sākumā viņu uzrunāja kāds, kuru tas nebija redzējis nākam. Tas bija Stefans Kistenmākers, kurš piepeši stāvēja viņa priekšā, viņa draugs un apbrīnotājs, kas sabiedriskos jautājumos vienmēr pievienojās ikkatrai viņa pārliecībai. Viņam bija apaļi apcirpta, iesirma pilnbārda, ārkārtīgi kuplas uzacis un garš, porains deguns. Pirms pāris gadiem, sapelnījis naudu, viņš bija aizgājis no vīna veikala, kuru viņa brālis Eduards nu viens pats vadīja tālāk. No tā laika viņš dzīvoja kā privāts cilvēks; bet, tā kā viņam no šā stāvokļa patiesībā bija mazliet kauns, tad viņš vienmēr izlikās, it kā tam būtu bezgalīgi daudz ko darīt. “Es sitos vai nost!” viņš teica, noglauzdams ar roku savus iesirmos, vidū pāršķirtos, ar šķērēm iesprogotos matus. Bet vai tad cilvēks nedzīvo pasaulē tādēļ, lai mocītos? Stundām ilgi viņš ar nopietnu seju nostāvēja pie biržas, lai gan viņam tur nekā nebija ko darīt. Viņam bija vesela rinda daždažādu amatu, — tā, piemēram, nesen viņš sevi bija iecēlis par pilsētas peldētavas direktoru. Viņš darbojās rosīgi kā zvērinātais, kā mākleris, kā testamenta izpildītājs, slaucīdams sviedrus no pieres...

— Pašlaik taču ir sēde, Budenbrok, — viņš atkārtoja, — un tu pastaigājies?

Л, tu tas esi, — senators teica, ar mokām kustinādams lūpas... — Es lāgiem nekā neredzu. Man ir briesmīgas sāpes.

Sāpes? Kur?

— Zobu sāpes. Jau no vakardienas. Es nakti neesmu aizdarījis ne acu... Vēl neesmu bijis pie ārsta, jo man šorīt no rīta veikalā bija darbs un pēcāk es negribēju kavēt sēdi. Bet es tomēr nevarēju izturēt un tagad esmu ceļā pie Brehta...

— Kurā vietā tad tas ir?

Te apakšā, kreisajā pusē... Acu zobs... Droši vien caurs. Tas nav izturams... Ardievu, Kistenmāker! Tu sapratīsi, ka es steidzos...

Jā, vai tu domā, ka es ne? Briesmīgi daudz darba... Sveiks! Veseļojies! Liec to izraut! Liec, lai tūliņ rauj ārā, tas ir tas labākais...

Tomass Budenbroks devās tālāk, zobus sakodis, lai gan tā bija vēl ļaunāk. Tās bija nežēlīgas, dedzinošas un urbjošas sāpes, nejaukas sāpes, kas, no acu zoba sākdamās, apņēma visu kreiso apakšžokli. Iekaisums klauvēja viņā kā ar kvēlojošiem āmuriņiem, tā ka drudža karstums sitās tam sejā un izspieda asaras acīs. Negulētā nakts bija viņa nervus padarījusi ārkārtīgi jutīgus. Runājot viņam bija vajadzējis saņemties, lai balss nelūztu.

Dzirnavu ielā viņš iegāja kādā dzeltenbrūnā, ar eļļas krāsu nokrāsotā namā un uzkāpa otrajā stāvā, kur uz. durvīm misiņa plāksnītē bija lasāms: “Zobārsts Brehts”. Viņš neredzēja kalponi, kas atvēra durvis. Gaitenī silti smaržoja pēc bifšteka ar puķkāpostiem. Tad pēkšņi viņš ievilka aso uzgaidāmās istabas gaisu, kurā to ieveda.

— Sēdieties... vienu acumirkli! — viņš dzirdēja ķērcam vecas sievas balsi, tas bija Jāzeps, kas istabas dibenā sēdēja savā spožajā būrī un ar mazajām, niknajām actiņām greizi un ļauni lūkojās senatoram pretī.

Senators apsēdās pie apaļā galda un mēģināja izklaidēties, šķirstīdams “Fliegende Blatter” sējumu, bet tad ar riebumu grāmatu atkal aizcirta, piespieda vēso spieķa sudrabu pie vaiga, aizvēra kaistošās acis un ievaidējās. Apkārt viss bi ja kluss, tikai Jāzeps kodīja sava būra restes, tā ka knakšķēja vien. Brchta kunga cienība prasīja, lai viņš liek laiciņu gaidīt arī tad, kad nebija aizņemts.

Tomass Budenbroks strauji piecēlās un no karafes, kura bija nolikta uz maza galdiņa, iedzēra glāzi ūdens, kas oda un arī garšoja pēc hloroforma. Tad viņš atrāva durvis uz gaiteni un aizkaitinātā balsī sauca, ja Brchta kungu nekas svarīgs nekavējot, lai viņš mazliet pasteidzoties. Viņam esot sāpes.

Tūliņ pēc tam operāciju istabas durvīs parādījās zobārsta iesirmās ūsas, līkais deguns un plikā piere.

— Lūdzu, — viņš teica.

— Lūdzu! — kliedza arī Jāzeps.

Senators paklausīja uzaicinājumam nepasmiedamies. “Nopietni slims!” Brchta kungs nodomāja nobālēdams...

Viņi abi ātri aizgāja pa gaišo istabu līdz uzskrūvējamam krēslam ar galvas polsteri un zaļiem plīša roku balstiem, kas stāvēja pie viena no abiem logiem. Apsēzdamies Tomass Budenbroks īsi paskaidroja, kas viņam sāp, atlieca atpakaļ galvu un aizvēra acis.

Brchta kungs mazliet uzskrūvēja krēslu un tad ar spogulīti un dzelzs irbuli sāka darboties ap zobu. Viņa roka oda pēc mandeļu ziepēm, bet elpa pēc bifšteka un puķkāpostiem.

— Mums būs jārauj laukā, — viņš teica pēc brītiņa, nobālēdams vēl vairāk.

Nu tad raujiet vien! — senators attrauca, aizvērdams plakstus vēl ciešāk.

Nu uz brīdi iestājās pārtraukums, Brchta kungs kaut ko sagatavoja pie kāda skapja, meklēdams kopā instrumentus. Tad viņš no jauna pienāca pie pacienta.

— Es drusku ieziedīšu, — viņš sacīja. Un tūlīt sāka realizēt savu nodomu, smaganas pamatīgi notriepdams ar kādu šķidrumu, kuram bija asa smaka. Tad viņš klusi un sirsnīgi lūdza izturēties mierīgi un plati atplest muti, pēc tam sāka darbu.

Tomass Budenbroks ar abām rokām turēja cieši apkamptus abus polsterus. Viņš gandrīz nemaz nejuta knaibļu pielikšanu un saspiešanos, bet tad no ņirkstoņas mutē un no spiediena galvā, kas kļuva arv ien lielāks, arvien sāpīgāks un negantāks, tas juta, ka viss iet savu gailu. “Lai Dievs palīdz!” viņš domāja. “Viss noliek tā, kā tam jānotiek. Tagad tas augs un augs līdz bezgalībai, līdz vairs nebūs izturams, līdz pašam katastrofas brīdim, līdz neprātīgām, ņirkstošām, necilvēcīgām sāpēm, kas smadzenes plēš vai pušu... Tad tas būs pārciests; tagad man jānogaida...”

Tas ilga trīs vai četras sekundes. Brehta kunga spēku drebulīgo saspīlējumu Tomass Budenbroks juta visā miesā, juta, ka viņu mazliet pace| no sēdekļa augšup, un dzirdēja klusu svilpjošu skaņu zobārsta rīklē... Pēkšņi viņš sajuta negantu grūdienu, tādu satricinājumu, it kā viņam būtu nolauzts sprands, un reizē ar to kaut kas īsi nobrakšķēja un nokriukšķēja. Viņš atvēra acis... Spiediena vairs nebija, bet galva tam rūca, sāpes asi plosījās iekaisušajā un samocītajā žoklī, un viņš skaidri juta, ka cerētais atvieglojums vēl nebija sasniegts, ka tas vēl nebija jautājuma atrisinājums, bet tikai pāragra katastrofa, kas padarījusi stāvokli vēl Jaunāku... Brehta kungs bija atkāpies pa gabaliņu. Viņš stāvēja, atslējies pie instrumentu skapja, bāls kā nāve un teica:

— Vainags... Es jau tā domāju.

Tomass Budenbroks izspļāva mazliet asiņu stikla traukā sev blakus, jo smaganas bija ievainotas.

— Ko jūs domājat? Kas ir ar vainagu?

— Vainags nolūza, senatora kungs... Es no tā baidījos... Zobs ir stipri bojāts... Bet mans pienākums bija tomēr mēģināt...

— Ko nu?

— Atstājiet visu manā ziņā, senatora kungs...

— Kas tagad darāms?

— Saknes jāizrauj. Ar svērtnes palīdzību... Pavisam četras.

— Četras? Tātad jums būs četras reizes jāliek instruments klāt un jārauj?

— Diemžēl!

— Nu, šai dienai pietiks! — senators teica, taisīdamies ātri piecelties, tomēr viņš palika sēžam, galvu atpakaļ atgāzis.

— Mīļais Brehta kungs, jūs varat prasīt tikai to, ko cilvēks spēj izturēt, — viņš teica. — Es vairs nestāvu droši uz kājām... Vismaz šai reizei man ir diezgan... Varbūt jūs būsiet tik labs un uz brīdi atvērsiet tur to logu?

Brehta kungs to izdarīja un tad teica:

— Es labprāt esmu ar mieru, ka jūs atnākat rīt vai parīt kurā katrā laikā, un mēs operāciju līdz tam laikam atliksim. Man jāatzīstas, es pats... Atļaujiet vēl izskalot un uzlikt zāles, tas drusku mazinās sāpes...

Viņš izskaloja un uzlika zāles, un tad senators aizgāja, bet Brehta kungs līķa bālumā, pēdējos spēkus saņēmis, pavadīja viņu nožēlojot, plecus raustīdams.

— Vienu acumirkli... lūdzu! — kliedza Jāzeps, viņiem ejot cauri priekšistabai, un tas kliedza vēl tad, kad Tomass Budenbroks jau kāpa lejā pa kāpnēm.

Ar svērtnes palīdzību... Jā, jā, tas būs rīt. Ko tagad? Iet uz māju, atpūsties, mēģināt gulēt. Pašas nervu sāpes likās it kā apdullinātas; viņš tikai neskaidri juta, ka visa mute deg. Tātad uz. māju... Un viņš lēnām gāja pa ielām, mehāniski atbildēdams uz sveicieniem, ko tam veltīja, ar domīgām un mulsām acīm, it kā pārdomādams, kā īsti viņš jūtas.

Nonācis līdz Zvejnieku ielai, senators sāka iet pa kreiso ietvi lejup. Pēc soļiem divdesmit viņam kļuva nelabi. “Man vajadzēs ieiet krogā, tur, pāri pretim, un iedzert kādu konjaku,” viņš domāja, nokāpdams uz ielas. Kad viņš bija aizgājis līdz ielas vidum, viņu pārņēma tāda sajūta, it kā smadzenes kaut kas sagrābtu un kāds nepārvarams spēks ar pieaugošu, baismīgā steigā pieaugošu ātrumu grieztu tās apkārt lielos, tad mazākos, arvien mazākos koncentriskos apļos un beidzot ar varenu, brutālu un nežēlīgu sparu triektu pret šo apļu viduspunktu... Viņš pa pusei apgriezās un, rokas iepletis, uz mutes nokrita ielas dubļos.

Tā kā iela bija stipri stāva, tad ķermeņa augšdaļa gulēja daudz zemāk nekā kājas. Viņš bija nokritis uz sejas, zem kuras tūliņ sāka izplūst asinis. Cepure aizripoja labu gabalu projām pa ielu. Kažoks bija aptašķīts ar dubļiem un atkusušo sniegu. Rokas baltajos ādas cimdos gulēja peļķē.

Tā viņš gulēja tik ilgi, kamēr pienāca klāt cilvēki un pagrieza viņu ar seju uz augšu.

Astotā nodaļa

Permanēdera kundze devās augšā pa lielajām kāpnēm, svārkus uz augšu parāvusi, lielo, brūno uzroci pie vaiga piespiedusi. Viņa gāja klupdama un krizdama, cepure tai bija uzlikta nekārtīgi, vaigi pietvīkuši, un uz viņas mazliet izstieptās virslūpas spīdēja sviedru lāsītes. Lai gan neviens nenāca pretim, viņa visu laiku kaut ko runāja, steigdamās uz. priekšu, un no viņas čukstiem šad un tad izraisījās pa vārdam, kam bailes bija devušas skaņu...

— Nav jau nekas... — viņa teica. — Tas nekā nenozīmē... Mīļais Dievs to negribēs... Viņš zina, ko viņš dara; tam nu gan es ticu... Droši vien nekas nebūs... Ak, tu kungs, katru dienu es lūgšu... — Viņa runāja kā neprātīga, skriedama pa trepēm augšā uz trešo stāvu un gaileni...

Durvis uz priekšistabu bija vaļā, un pa tām viņai pretim nāca svaine.

Gerdas Budenbrokas skaistā, bālā seja bija saviebta riebumā un šausmās, un viņas tuvu kopā guļošās, brūnās acis zilganajos ēnu lokos bija dusmu, mulsuma un pretīguma jūtu pilnas. Ieraudzījusi Pertna-nēdcra kundzi, viņa, roku izstiepusi, steidzīgi pamāja tai un apkampa viņu, galvu pie tās pleca paslēpdama.

’— Gerda, Gerda, kas ir noticis? — Permanēdera kundze sauca. — Kas ir noticis?... Ko tas nozīmē?... Tomass esot pakritis?... Bez samaņas?... Kas ar viņu ir? Mīļais Dievs negribēs to ļaunāko... Saki man taču Dieva dēļ...

Bet viņa nesaņēma tūliņ atbildi, tikai juta, ka viss Gerdas augums nodreb un saspringst. Un tad viņa dzirdēja sev pie pleca čukstam...

Kāds viņš izskatījās, — Tonija sadzirdēja, — kad viņi to atnesa! Visu mūžu viņam neviena pūciņa nedrīkstēja pielipt, neviens puteklītis... Tas liekas izsmiekls un kauns, ja beigas pienāk šādā veidā!...

Viņas izdzirda klusu troksni. Durvis uz ģērbistabu bija atvērušās, Ida Jungmanc stāvēja tajās baltā priekšautā, ar bļodu rokās. Viņas acis bija sasarkušas. Ieraudzījusi Permanēdera kundzi, viņa, galvu nodūrusi, atkāpās atpakaļ, dodama tai ceļu. Viņas grumbainais zods drebēja.

Augstie, puķotie logu aizkari kustējās vējā, kad Tonija, savas svaines pavadīta, iegāja guļamistabā. Karbola, ētera un citu zāļu smaka sitās viņām pretim. Platajā sarkankoka gultā zem sarkanas segas uz muguras gulēja Tomass Budenbroks, izģērbts, izšūtā naktskreklā, viņa puspievērtās acis bija blāvas un pārgrieztas, zem izjukušajām ūsām kustējās lūpas, kaut ko šļupstot, un no rīkles brīžam izlauzās gārdzošas skaņas. Jaunais ārsts Langhalss bija noliecies pār viņu un noņēma asiņainu pārsēju tam no sejas un pamērcēja to kādā trauciņā, kas stāvēja uz naktsgaldiņa. Tad viņš izklausīja slimā krūtis un pataustīja pulsu... Uz veļas groza gultas kājgalī sēdēja mazais Johans, plucinādams savu jūrnieka mezglu un ar domīgu seju klausīdamies skaņās, kādas izgrūda viņa tēvs. Notašķītie apģērba gabali karājās turpat uz kāda krēsla.

Permanēdera kundze sabruka pie gultas zeme, saņēma brāļa auksto un smago roku un ielūkojās viņam sejā... Viņa sāka saprast, ka tomēr, lai nu Dievs zināja vai nezināja, ko viņš dara, bet ka gaidāms “tas visļaunākais”.

— Tom! —viņa ievaimanājas. —Vai tu mani vairs nepazīsti? Kā tu jūties? Vai tu gribi no mums aiziet?! Ak, tas nedrīkst notikt...

Nekas atbildei līdzīgs nebija sadzirdams. It kā palīdzību meklēdama, viņa pavērsa skatienu uz augšu, uz doktoru Langhaisu. Tas stāvēja, skaistās acis nolaidis, ne bez zināma pašlepnuma ar savu seju izteikdams Dieva gribu... Ida Jungmanc ienāca atkal iekšā, lai palīdzētu, kas būtu līdzams. Arī vecais doktors Grābovs ieradās pats bez aicinājuma, galvu kratīdams, apraudzīja slimo, darīdams gluži to pašu, ko jau bija darījis Langhalss... Šī vēsts vēja ātrumā bija izplatījusies pa visu pilsētu. Pie ārdurvīm pastāvīgi zvanīja, un apjautāšanās par senatora veselības stāvokli bija dzirdama pat guļamistabā. Tas nebija mainījies, nekas nebija mainījies, — atbilde visiem bija viena un tā pati.

Abi ārsti bija tajās domās, ka naktij katrā gadījumā jāataicina žēlsirdīgā māsa. Aizsūtīja pēc māsas Leandras, un viņa atnāca. Kad tā ienāca, viņas sejā nebija ne miņas no pārsteiguma vai bailēm. Arī šoreiz viņa klusi nolika pie malas savu ādas somiņu, galvassegu un apmetni un rāmi un laipni stājās pie darba.

Mazais Johans stundu pēc stundas sēdēja uz veļas groza un klausījās gārdzošajās skaņās. Viņam gan būtu bijis jāiet uz rēķināšanas privātstundām, bet viņš saprata, ka notikumi ir tādi, ka pat ķemmdzijas svārkiem to priekšā jāapklust. Arī par saviem skolas uzdevumiem viņš iedomājās tikai uz īsu brīdi un pietam ar izsmieklu... Dažbrīd, kad Permanēdera kundze piegāja pie viņa un piespieda to sev pie krūtīm, tas lēja asaras, bet pa lielākai daļai viņš raudzījās, acis mirkšķinādams, sevī noslēdzies un domīgs, nevienādi un uzmanīgi elpodams, it kā baidītos atkal ieelpot to svešādo un tomēr pazīstamo smaržu...

Ap pulksten četriem Permanēdera kundze bija kaut ko apņēmusies. Palūgusi doktoru Langhalsu sev līdzi otrā istabā, viņa sakrustoja rokas un atmeta galvu, pat šobrīd vēl cenzdamās atspiest zodu pret krūtīm.

— Doktora kungs, — viņa sacīja, — tas stāv jūsu varā, un to es no jums lūdzu! Neslēpiet man nekā, es jūs lūdzu! līs esmu dzīvē norūdīta sieviete... Esmu mācījusies panest patiesību, ticiet man!... Vai mans brālis rīt vēl būs pie dzīvības? Sakiet atklāti!

Bet doktors Langhalss, novērsis savas skaistās acis un aplūkodams nagus, sāka runāt par cilvēka nevarību, par to, ka nav iespējams izšķirt jautājumu, vai Permanēdera kundzes brālis pārdzīvos nakti, vai aizies jau nākošajā mirklī...

— Tad es zinu, kas man jādara, — viņa pateica un, izgājusi ārā, aizsūtīja pēc mācītāja Pringshcima.

Tērpies talārā, bet bez baltas apkakles, ar saltu skatienu nomērījis māsu Lcandru. mācītājs apsēdās pie gultas uz krēsla, ko tam piestūma. Viņš jautāja slimniekam, vai tas viņu pazīstot, un lūdza, lai brīdi uzklausoties; kad šim mēģinājumam nebija panākumu, viņš tieši vērsās pie Dieva savā stilizētajā franku izloksnē un runāja, balsi izlocīdams, gan tumši to nolaizdams, gan pēkšņi gaiši paceldams, un sejā tam mainījās drūms fanātisms un rāma apskaidrotība. Kad viņš

skaņu dīvaini veikli vēla gar aukslējām, mazajam Johanam likās, a tas tikko ir baudījis kafiju un sviestmaizītes.

Mācītājs runāja, ka viņš un klātesošie nu vairs nelūdzot par šā nīļā un dārgā tuvinieka dzīvību, jo redzot, ka tā kunga svētā griba esot ņemt to pie sevis. Viņi lūdzot tikai to, lai Dievs dod tam vieglu galu... Tad viņš ar stipru uzsvaru vēl noskaitīja divas šādos gadījumos parastas lūgšanas un piecēlās. Viņš spieda roku Gerdai Budenbrokai un Permanēdcra kundzei, saņēma mazā Johana galvu abās rokās un krietnu brīdi, aiz skumjām nodrebēdams, ar sirsnību raudzījās viņa nolaistajos acu plakstos, tad pamāja Jungmaņa jaunkundzei, vēlreiz ar aukstu skatienu nomērīja māsu Leandru un aizgāja.

Kad pēc tam atnāca doktors Langhalss, kas uz brītiņu bija aizgājis uz mājām, viss bija tāpat, kā bijis.

īsi parunājis ar kopēju, viņš no jauna atvadījās. Arī doktors Grā-bovs ieradās vēlreiz; ar laipnu seju paraudzījies, kā klājas slimniekam, viņš atkal aizgāja. Tomass Budenbroks vēl arvien, acis pārgriezis, kustināja lūpas, izlaizdams gārdzošas skaņas. Iestājās krēsla. Ārā vēl vizēja viegls ziemas vakara sārtums, apgaismodams caur logu notašķītas drēbes, kas bija pārkārtas pār krēslu.

Ap pulksten pieciem Permanēdcra kundze izdarīja kādu neapdomību. Svainei iepretim pie gultas sēdēdama, viņa pēkšņi, rokas salikusi, savā rīkles balsī sāka skaitīt kādu korāli...

Kungs, dari galu viņa mokām, — viņa lūdzās, un visi nekustēdamies klausījās tajā. — No zemes viegli aiziet liec, nāc apkamp viņu tēva rokām... — Un viņa lūdza ar tik dziļu sirsnību, ka viņu nodarbināja vienīgi tas vārds, kas patlaban tika izrunāts, un viņa nemaz neapsvēra, ka nezina pantiņu līdz galam un ka pēc trešās rindas nožēlojamā kārtā būs jāapklust. Tā viņa arī darīja: balsi pacēlusi, viņa piepeši apklusa, beigas papildinādama ar jo svinīgāku izturēšanos. Istabā visi bija gaidījuši turpinājumu un tagad aiz neveiklības sarāvās. Mazais Johans tik smagi nopūtās, ka tas izklausījās pēc vaida. Un tad klusumā bija dzirdama vienīgi Tomasa Budenbroka agonijā gārdzošā elpa.

Tā bija kā atpestīšana, kad istabmeita paziņoja, ka blakus istabā esot uznests mazliet ēdiena. Bet, kad visi Gerdas guļamistabā bija sākuši iebaudīt zupu, māsa Leandra parādījās durvīs, laipni mādama.

Senators mira. Divas vai trīs reizes viņš klusi iešņukstējās, tad apklusa un lūpas vairs nekustināja. Tā bija visa pārmaiņa, kas ar viņu notika; viņa acis jau pirms tam bija bijušas nedzīvas.

Doktors Langhalss, kas ieradās nedaudz minūtes vēlāk, pielika savu melno klausāmo stobriņu mironim pie krūtīm, ilgāku laiku klausījās un pēc nopietnas pārbaudes pateica:

Ы

— Jā, viņš ir miris.

Un māsa Lcandra ar savas bālās, rāmās rokas pirkstiņu aizvēra nomirēja acu plakstus.

Tad Permanēdera kundze nokrita pie gultas ce|os, iespieda seju segā un raudāja ska|i un nesavaldīgi, nemaz nepūlēdamās ko sevī paturēt vai apspiest, viņa ļāvās vienam no tiem atspirdzinošajiem jūtu izplūdumiem, kas piederēja pie viņas laimīgās dabas... Ar gluži slapju seju, bet stiprināta, atvieglota un pilnīgā dvēseles līdzsvarā viņa piecēlās un tūliņ jau varēja domāt par nāves paziņojumiem, kas nekavējoties un vislielākā steigā bija jāizsūta, — milzīgs skaits lepni iespiestu nāves paziņojumu...

Parādījās arī Kristiāns. Patiesībā ziņu par senatora kritienu viņš bija saņēmis klubā un pēc tam tūliņ no turienes pazudis. Taču, baidīdamies no šausmīgā skata, viņš bija aizgājis pastaigāties labu gabalu aiz pilsētas vārtiem, tā ka neviens nebija varējis viņu atrast. Nu viņš beidzot tomēr bija pārnācis, un jau priekšnamā tam pateica, ka senators miris.

— Vai tas tiešām var būt? — viņš iesaucās un, klibodams un nemierīgām acīm apkārt lūkodamies, devās pa kāpnēm augšā.

Tad viņš starp māsu un brāļasievu stāvēja pie mirušā gultas. Viņš stāvēja tur ar savu kailo galvvidu, ar saviem iekritušajiem vaigiem, noļukušajām ūsām un milzīgo, izliekto degunu, uz savām līkajām, kalsnajām kājām, mazliet sagumis, mazliet līdzīgs jautājuma zīmei, un viņa mazās, dziļi guļošās acis raudzījās brāļa sejā, kas likās tik klusa, auksta, atbaidoša un nevainojama, tik nepieejama jebkuram cilvēku spriedumam... Tomasa mutes kaktiņi gandrīz vai nicīgi bija nošļukuši uz leju. Viņš, kam Kristians bija pārmetis, ka tas ne asaru nenoraudāšot, tam mirstot, tagad pats bija miris, ne vārda neteicis, gluži vienkārši nomiris, lepni un neaizskarami ietinies klusumā, bez kādas žēlastības, atstādams citus kaunā, kā tas jo bieži arī dzīvē bija noticis! Vai tas bija labi vai slikti darīts, ka viņš pret Kristiānā ciešanām, pret viņa “mokām”, pret vīru, kas klanīja galvu, pret spirta pudeli, pret vaļējo logu, arvien bija izturējies vienīgi ar aukstu nicināšanu? Sis jautājums atkrita, tas bija zaudējis nozīmi, jo nāve patvaļīgā un neaprēķināmā partejiskumā bija izvēlējusies un attaisnojusi viņu, pieņēmusi un uzņēmusi, celdama godā un piešķirdama viņam vispārēju baigu interesi, turpretim no Kristiānā tā bija novērsusies un arī turpmāk dažādi ķircinās un mocīs, bet tas tomēr nevienā nekādu cieņu nespēs modināt. Nekad Tomass Budenbroks nebija atstājis uz savu brāli tādu iespaidu kā tagad. Panākumi bija ārkārtīgi. Vienīgi pēc nāves citi mācās cienīt mūsu ciešanas, un arī visnožēlojamākās

ciešanas nāve dara cienījamas. “Tev taisnība, es padodos,” Kristiāns domāja, un, ātri un nevarīgi sakustēdamies, viņš nolaidās uz ceļa un noskūpstīja brāļa roku uz vatētās segas. Tad viņš atkāpās un, nemierīgi acis visapkārt šaudīdams, sāka staigāt pa istabu.

Citi apmeklētāji, vecie Krēgeri, Budenbroku dāmas no Platās ielas, vecais Markuss, ieradās cits pēc cita. Atnāca arī nabaga Klotildc, vāja un pelnu pelēka, ar apātisku seju viņa stāvēja pie gultas, salikusi savas diegu cimdos tērptās rokas.

— Nedomājiet, Gerda un Tonij,— viņa teica bezgala stiepti un žēlabaini, — ka man sirds ir auksta un tāpēc es neraudu. Man vairs nav asaru... — Un ikviens ticēja viņai, tik putekļiem līdzīga un izkaltusi viņa tur stāvēja...

Beidzot visi aizgāja, dodami vietu kādai vecai sievai, neglītai vecenei ar bezzobainu muti, kas visu laiku kustējās, —tā bija atnākusi, lai kopā ar masu Leandru nomazgātu un apģērbtu mironi.

*

Vēlā vakara stundā dzīvojamā istabā zem lielās gāzes lampas ap apaļo galdu vēl sēdēja Gerda Budenbroka, Permanēdera kundze, Kristians un mazais Johans un čakli strādāja. Bija jāsastāda to personu saraksts, kam jāaizsūta nāves paziņojums, un jāuzraksta uz aploksnēm adreses. Visas spalvas čirkstēdamas slīdēja pa papīru. Šad un tad vienam vai otram iekrita kāds prātā, un tad sarakstā ierakstīja jaunu vārdu... Arī Hanno bija jāpalīdz, jo viņš rakstīja tīri un laika nebija daudz.

Bija kluss namā un uz ielas. Reti dzirdēja kādus soļus. Gāzes lampa klusi pukšķēja, lika nomurmināts kāds vārds, čaukstēja papīrs. Reizēm visi saskatījās, acis pacēluši, atcerēdamies to, kas bija noticis.

Permanēdera kundze rakstīja ar vislielāko rosību. Bet it kā aprēķinājusi, pēc katrām piecām minūtēm nolika spalvu un, saliktās rokas pie mutes pacēlusi, sāka vaimanāt.

— Es to nevaru aptvert! — viņa pēkšņi teica, parādīdama, ka tikai nule viņa īsti sāk saprast, kas noticis. — Bet nu jau viss pagalam! — viņa iesaucās gluži negaidot un, skaļi raudādama, apķērās savai svainei ap kaklu, bet pēc tam atkal ar jaunu sparu ķērās pie darba.

Kristiānām klājās gandrīz tāpat kā nabaga Klotildei. Viņš vēl nebija izlējis nevienas asaras un mazliet kaunējās par to. Sajūta, ka viņš nav izturējies, kā pienākas, nomāca viņā ikvienu citu jūtu. Arī mūžīgā noņemšanās ar paša kaitēm un vājībām bija padarījusi viņu mazliet trulu un nejūtīgu. Šad un tad viņš piecēlās un, pārbraucis ar

roku pār kailo pieri, pateica apspiestā balsī: — Jā, tas ir briesmīgi bēdīgi! — To viņš sacīja pats sev, ar varu mēģinādams izspiest no savām acīm mazliet mitruma...

Piepeši notika kaut kas, kas visus apmulsināja. Mazais Johans sāka smieties. Rakstot viņš bija uzdūries uz kādu vārdu, kādu smieklīgu skaņu, kam tas nevarēja atturēties pretim. Viņš atkārtoja to, nospurk-šķēdams caur degunu, noliecās uz priekšu, sāka raustīties un šņukstēt un nevarēja vairs savaldīties. No sākuma varēja domāt, ka viņš raud, bet tā tas nebija. Pieaugušie neticīgi un gluži samulsuši noraudzījās viņā. Tad māte sūtīja viņu gulēt...

Devītā nodaļa

No zoba... Senators Budenbroks miris no zobu sāpēm — tā runāja pilsētā. Bet jods ar ārā, no tā taču neviens nemirst! Viņam bijušas sāpes, Brelits bija nolauzis viņa zobam vainagu, pēc tam viņš gluži vienkārši bija pakritis uz ielas. Vai tas kur dzirdēts?...

Bet nu tam vairs nebija nekādas nozīmes, tā bija viņa darīšana. Tagad vispirms bija jāsūta vainagi, lieli vainagi, dārgi vainagi, kuri varēja izpelnīties ievērību, kurus lai piemin avīzēs un no kuriem redzams, ka tie nāk no lojāliem cilvēkiem, kam biezs naudas maks. Un tos sūtīja, tic nāca no visām pusēm — kā no biedrībām, tā no ģimenēm un privātpersonām; vainagi no lauriem, no stipri smaržojošām puķēm, no sudraba, ar melnām lentēm un ar lentēm pilsētas krāsās, ar novēlējumiem gan melnā iespiedumā, gan zelta burtiem. Un palmu pušķi, milzīgi palmu pušķi...

Visas puķu pārdotavas labi nopelnīja, arī īversena pārdotava iepretim Budenbroku namam... īversena kundze vairākas reizes dienā zvanīja pie ārdurvīm, atnesdama visdažādākos ziedu darinājumus no senatora tāda un tāda. no konsula tāda un tāda, no tādas un tādas biedrības... Reiz viņa iejautājās, vai drīkst uziet augšā un redzēt senatoru. Jā, to viņa drīkstot, viņai atbildēja, un, Jungmaņa jaunkundzes pavadīta, viņa kāpa augšā pa lielajām kāpnēm, ar mēmiem skatieniem noraudzīdamās mirdzošajā kāpņu telpā.

Viņa gāja smagi, jo, kā parasts, bija cerībās... Viss viņas augums, gadiem aizritot, bija kļuvis ikdienišķs, bet šaurās, melnās acis, kā arī malajietes vaigu kauli bija ļoti jauki, varēja redzēt, ka reiz viņa bijusi ļoti skaista... Viņu ielaida salonā, jo tur Tomass Budenbroks bija nolikts.

Viņš gulēja plašā un gaišā telpā, no kuras mēbeles bija iznestas ārā, šķirsta baltajos zīda polsteros, baltā zīdā tērpts, ar ballu zīdu

apsegts, asā un reibinošā jauktā tuberožu, vijolīšu un simtiem citu puķu smaržā. Galvgalī sudraba svečturu puslokā uz melni apklāta postamenta stāvēja Torvaldsena glezna "Svētījošais Kristus”. Puķu vijas, vainagi, kurvji un pušķi bija nolikti gar sienām, uz grīdas un uz apsega; palmu pušķi bija sastatīti visgarām katafalkam un liecās pār mirušā senatora kājām. Viņa seja bija vietām nobrāzta, it sevišķi deguns. Bet mati tam bija sasukāti tāpat, kā dzīvam esot, un ūsas, kuras vecais Vencelis vēlreiz bija izlaidis caur sprogojamām šķērēm, garas un stīvas sliecās pāri vaigiem. Galva bija mazliet pagriezta uz sāniem, un viņa kopā saliktajās rokās bija ziloņkaula krusts.

īversena kundze palika turpat pie durvīm stāvot un no turienes, acis mirkšķinādama, nolūkojās uz šķirstu; tikai tad, kad no dzīvojamās istabas iznāca Permanēdera kundze, viscaur melnā, ar sarkanu, saraudātu seju. un, starp durvju aizkariem nostājusies, laipnos vārdos aicināja pieiet tuvāk, tā uzdrošinājās paiet vēl gabaliņu pa parketa grīdu uz priekšu. Viņa stāvēja, rokas uz. izspiestā vēdera salikusi, ar savām šaurajām, melnajām acīm skatīdamās puķēs, svečturos, lentēs, visā šajā baltā zīda krāšņumā un Tomasa Budenbroka sejā. Būtu grūti pateikt vārdos to, kas bija lasāms viņas bālajos un izplūdušajos grūtnieces vaibstos. Beidzot viņa izdvesa: — Jā... — un iešņukstējās — tikai vienu reizi — gluži īsi un neskaidra un pagriezās uz iešanu.

Permanēdera kundzei patika šādi apciemojumi. Viņa neizgāja no mājas un ar nenogurstošu dedzību novēroja godinājumus, kādus viņas brāļa mirstīgajām atliekām steidzās parādīt. Savā rīkles balsī Tonija vairākkārt pārlasīja avīžu rakstus, kuros, tāpat kā veikala jubilejas laikā, bija cildināti senatora nopelni un neatsveramais zaudējums, kādu nodarījusi viņa nāve. Blakus istabā tā noklausījās visas līdzjūtības vizītes, kuras Gerda pieņēma salonā. Un tām nebija gala, tās nebija saskaitāmas. Ar dažnedažādām personām viņa noturēja apspriedes attiecībā uz bērēm, kurām vajadzēja izdoties ārkārtīgi dižām. Viņa sarīkoja atvadīšanās skatus. Tā lika kantora personālam iet augšā un pateikt savam šefam pēdējās ardievas. Un tad bija jānāk noliktavu strādniekiem. Tie šļūca ar savām milzīgajām kājām pa parketu, bezgala goddevīgi nolaiduši mutes kaktiņus uz leju un izplatīdami degvīna, košļājamās tabakas un fiziska darba smaku. Tie apskatīja krāšņo katafalku, cepures grozīdami, pirms brīnīdamies, tad garlaikodamies, līdz kādam pietika dūšas atkal taisīties uz iešanu, un viss pūlis, kājas šļūkādams, sekoja tam uz pēdām... Permanēdera kundze bija sajūsmināta. Viņa apgalvoja, ka vairākiem esot noritējušas asaras spurainajās bārdās. Tas vienkārši nebija tiesa. Nekas tamlīdzīgs nebija noticis. Bet ja nu viņa to tā bija redzējusi un ja tas viņu darīja laimīgu?

Tad pienāca bēru diena. Cieši noslēgtais metāla zārks bija noklāts ar puķēm, sveces dega svečturos, nams pildījās ar cilvēkiem, un vietējo un no tālienes atbraukušo sērotāju vidū mācītājs Pringsheims, stalts un majestātisks, stāvēja zārka galvgalī, savu izteiksmīgo galvu uz platās, krokainās apkakles kā uz šķīvja noliecis.

Kāds labi skolots algots kalps, izveicīgs cilvēks, kaut kas vidējs starp sulaini un svētku rīkotāju, bija uzņēmies svinību ārējo vadību. Viņš ar melnu cilindru rokā klusiem soļiem noskrēja pa lielajām kāpnēm lejā un viscaur dzirdamā čukstošā balsī uzsauca priekšnamā, kuru patlaban pārplūdināja muitas ierēdņi formas tērpos un labības nesēji savās blūzēs, īsajās biksēs līdz ceļiem un cilindros:

— Istabas ir pilnas, bet gaitenī vēl ir vietas...

Tad viss apklusa; mācītājs Pringsheims sāka runāt, un ar viņa labi skoloto balsi, kuru tas skandēja un loeīja visās toņkārtās, pieplūda viss nams. Bet, kamēr viņš augšā, rokas sažņaudzis, pacēla tās pie sejas vai svētīdams izpleta, lejā pie mājas zem bālajām ziemas debesīm gaidīja līķrati ar četriem zirgiem priekšā, aiz kuriem garā rindā līdz pat upei bija nostājušies pārējie pajūgi. Un nama durvīm iepretim ar šautenēm pie kājas, divās rindās izkārtota, stāvēja karavīru daļa ar leitnantu fon Trolu priekšgalā, kurš kailu zobenu rokā ar savām degošajām acīm lūkojās augšup uz logu izbūvēm... Daudz cilvēku snaicīja kaklus apkārtējos logos un uz. ielas.

Beidzot ļaudis priekšnamā sakustējās, atskanēja leitnanta klusi izsauktie komandas vārdi, kareivji strauji uzmeta šautenes uz. pleciem, fon Trota nolaida zobenu, durvīs parādījās zārks. To nesa četri vīri melnos mēteļos, ar trijstūra cepurēm galvā, tas uzmanīgi izpeldēja cauri durvīm, un vējš aiznesa puķu smaržas vilni pār ziņkārīgo galvām, līdz. ar to izbužinādams melno spalvu pušķi uz līķratu jumtiņa, parotādamies ar zirgu krēpēm, kuri stāvēja lejā līdz pat upei, un papurinādams sēru ratu kučiera un līķa nesēju cepuru plīvurus. Lēni lidinādamās, no debesīm krita retas sniega pārslas.

Līķratu zirgi, melni segti, tā ka redzamas bija tikai nemierīgās acis, četru melno līķa vedēju vadīti, sāka lēnām kustēties, tiem pievienojās kareivji, un cits pakaļ citam durvju priekšā piebrauca pārējie pajūgi. Kristians Budenbroks ar mācītāju iekāpa pirmajā. Mazais Johans ar kūdu radinieku no I lamburgas, kurš izskatījās labi pārticis, sekoja otrajā. Lēnām, lēnām, gari izstiepies, skumjš un svinīgs aizlocījās Tomasa Bu-denbroka bēru gājiens, kamēr pie visiem pilsētas namiem vējš plandīja pusmasta nolaistos karogus... Ierēdņi un labības nesēji gāja kājām.

Kad laukā pa kapsētas celiņiem zārks, sērotāju pulka pavadīts, garām krustiem, tēliem, kapličām un kailajiem sēru vītoliem tuvojās

Budenbroku dzimtas kapiem, karavīru rota jau stāvēja tur no jauna militāri sveicot. Kaut kur aiz krūmiem klusināti un lēnā ritmā skanēja sēru maršs.

Un atkal lielā akmens plāksne ar reljefi izkalto dzimtas ģerboni bija nocelta sāņus, un starp kailajiem kokiem pilsētas kungi sastājās ap izmūrēto velvi, kurā Tomasu Budenbroku nolaida pie viņa vecākiem. Tur viņi stāvēja, šie nopelniem bagātie, mantīgie kungi, ar noliektām vai skumji uz sāniem pašķiebtām galvām, domes kungus starp tiem varēja pazīt no baltajiem cimdiem un kaklasaitēm. Bet tālāk visapkārt drūzmējās ierēdņi, labības nesēji, kantoristi, noliktavu strādnieki.

Mūzika apklusa, atkal runāja mācītājs Pringsheims. Un, kad viņa svētības vārdi bija izskanējuši vēsajā gaisā, visi sadrūzmējās ap nomirēja brāli un dēlu, lai vēlreiz spiestu tiem roku.

Tā bi ja ilga norise. Kristians Budenbroks pieņēma visus līdzjūtības apliecinājumus ar to pusizklaidīgo, pussamulsušo sejas izteiksmi, kāda tam svinībās bija parasta. Mazais Johans savā biezajā jūrnieku jakā ar spožām pogām stāvēja tam līdzās, zilgano ēnu ietvertās acis uz zemi nolaidis, nevienā neskatīdamies, galvu ar nepatiku pagriezis no vēja projām.

Vienpadsmitā daļa

.

Pirmā nodaļa

Mēs daudzreiz atceramies vienu vai otru cilvēku, iedomājamies, kā gan tam klājas, un piepeši aptveram, ka tas vairs nepastaigājas pa ietvēm, ka tā balss vairs neskan līdzi vispārējā balsu koncertā, bet ka tas vienkārši ir no dzīves skatuves nozudis uz visiem laikiem un gu| kaut kur ārpus pilsētas vārtiem zem velēnām.

Bija nomirusi konsula Budenbroka kundze, dzimusi Stīvinga, krusttēva Gotholda atraitne. Arī viņai, kas savā laikā bija bijusi tik asu nesaskaņu cēlonis radinieku starpā, nāve bija uzlikusi savu visa izpirkšanas un apskaidrotības kroni, un viņas trīs meitas, Frīderīke, Henriete un Fifī, nu juta tiesības savu radinieku līdzjūtības apliecinājumiem pretī rādīt aizvainotu seju, it kā gribēdamas sacīt: “Redziet nu jūsu vajāšanas ir novedušas viņu kapā!...” Lai gan konsula kundze bija piedzīvojusi gluži ārkārtīgu vecumu.

Arī Ketclsena kundze tagad bija jau pie miera. Pēdējos gados stipri nomocījusies ar kaulu sāpēm, viņa bija aizgājusi klusi, vientiesīgi un ar bērna ticību, apskausta no savas skolotās māsas, kurai vēl arvien vajadzēja šad un tad izturēt cīņu pret sīkiem racionālistiskiem uzbrukumiem un kura par spīti tam, ka kļuva arvien kupraināka un sīciņāka, ar savu daudz sīkstāko veselību palika vēl saistīta šajā ļaunajā pasaulē.

Aizsaukts no šīs pasaules bija arī konsuls Pēteris Dēlmanis. Visu savu bagātību notriecis, beidzot arī viņš bijā padevies savam “Hunyadi Janos” liktenim, atstādams savai meitai divsimt mārku gada rentes un atļaudams sabiedrībai aiz cieņas pret Dēlmaņu vārdu izgādāt tai pajumti Jāņa klosterī.

Miris bija arī Justs Krēgers, un tas bija slikti, jo nu neviens vairs neliedza viņa mīkstsirdīgajai sievai pārdot pēdējās sudrablietas, lai varētu aizsūtīt naudu izvirtušajam Jēkabam, kas kaut kur pasaulē turpināja savu palaidnīgo dzīvi...

Kas attiecas uz Kristiānu Budenbroku, tad meklēt viņu pilsētā būtu velti, viņš vairs neuzturējās tās mūros. Nepilnu gadu pēc brāļa senatora nāves viņš bija pārgājis uz dzīvi Hamburgā un apprecējies ar viņam jau sen tuvo dāmu Alīni Pūfogcļajaunkundzi. Neviens vairs

nebija varējis viņam to aizliegt. Viņa mantojuma tiesu no mātes, to, kas vēl nebija iztērēts, pārvaldīja Stefans Kistcnmākers saskaņā ar sava nelaiķa drauga testamentu, bet citādi Kristians bija pats savas gribas kungs... Tiklīdz bija saņemta ziņa par viņa apsievošanos, Pcrmanēdera kundze tūliņ nosūtīja Alīnei Budenbroka kundzei I lamburgā garu un ārkārtīgi naidīgu vēstuli, kas iesākās ar vārdu Madame', un tālāk rūpīgi saindētos vārdos paziņoja, ka Pcrmanēdera kundze nekad neatzīs par saviem radiniekiem ne šīs vēstules saņēmēju, nedz viņas bērnus.

Kistenmākcrs bija iecelts par testamenta izpildītāju, Budenbroku mantas pārvaldītāju un mazā Johana aizbildni un pildīja šos amatus godam. Tie sagādāja viņam ļoti svarīgas rūpes un nodarbošanos un deva tiesību biržā glaudīt savus matus ar visām pārpūlēšanās pazīmēm un apgalvot, ka viņš taisni nomokoties... Nav jāaizmirst, ka viņš par savām pūlēm ļoti noteikti saņēma divus procentus no ienākumiem, bet, kas attiecas uz pārējo, tad viņam ar darīšanām neveicās diez cik laimīgi un viņš drīz vien iemantoja Gerdas Budenbrokas nelabvēlību.

Tas bija tāpēc, ka firma bija jālikvidē, firma bija japārdod, turklāt vēl viena gada laikā; tāds bija senatora pēdējais noteikums. Perma-nēdera kundze par to stipri uztraucās. — Bet Johans, bet mazais Johans, bet llanno?! — viņa prasīja... Tas, ka viņas brālis varējis tik pavirši izlemt sava dēla, sava vienīgā mantinieka nākotni un nebija vēlējies saglabāt tam firmu, Tonijai bija dziļa vilšanās un ļoti sāpēja. Dažu labu stundu viņa noraudāja par to, ka cienītās firmas izkārtnei, šim četru paaudžu lolotajam dārgumam, nu jātop iznīcinātam un firmas vēsturei jānoslēdzas, lai gan visam tam ir dabisks mantinieks. Bet tad viņa apmierinājās ar to, ka firmas beigas taču vēl neesot arī ģimenes un dzimtas beigas un ka viņas brāļadēlam būšot jāuzsāk jauns darbs, jānodibina jauns uzņēmums, lai pildītu tālāk augsto uzdevumu, uzturētu savu senču vārda spožumu un slavu un sagādātu dzimtai jaunus ziedu laikus. Ne velti viņam bija tik liela līdzība ar sava tēva vectēvu...

Tad nu iesākās veikalu likvidēšana. Tā norisinājās Kistcnmākera un vecā Markusa kunga vadībā un ievirzījās ārkārtīgi bēdīgi. Šim nolūkam atvēlētais laiks bija ļoti īss, bet tas bija precīzi jāievēro un viss jādara steigā. Iesāktie darījumi tika nokārtoti pārsteidzīgi un neizdevīgi. Viens nelabvēlīgs pārdevums sekoja otram. Labības krājumi un noliktavas tika pārvērsti naudā ar lieliem zaudējumiem. Un, ko nepaguva samaitāt Kistenmākera kunga steiga, to samaitāja vecā Markusa kunga gausums, par kuru stāstīja, ka ziemas laikā pirms iziešanas uz ielas viņš rūpīgi sasildot pie krāsns ne tikai savu mēteli un cepuri, bet arī savu spieķi. Viņš ikvienu labvēlīgu konjunktūru palaida garām... īsi sakot, zaudējums krājās pie zaudējuma. Uz papīra Tomass Budenbroks bija atstājis deviņsimt tūkstošu mārku lielu bagātību, gadu pēc testamenta atvēršanas par šo summu vairs nevarēja būt runa...

Pilsētā klīda nenoteiktas un pārspīlētas baumas par šo neizdevīgo likvidāciju, un šīs baumas vēl pastiprināja ziņa, ka Gerda Budenbroka gribot pārdot savu lielo namu. Tika stāstītas tieši brīnumainas ziņas par to, kas viņu spiežot tā darīt, un par Budenbroku bagātības galīgu sairumu. Tikai tā arī varēja izskaidrot noskaņojumu, kāds pamazām radās pilsētā un no sākuma izraisīja senatora atraitnē nepatiku un izbrīnu, bet tad apvainojoši lika sevi sajust arī viņas namlurībā un saimniecībā. Kad viņa kādu dienu savai svainei pastāstīja, ka vairāki amatnieki un piegādātāji viņai uzmākušies, gluži nepieklājīgā veidā pieprasot samaksāt rēķinus, Permanēdera kundze palika krietnu brīdi kā sastingusi, tad izplūda briesmīgos smieklos... Gerda Budenbroka jutās tik aizvainota, ka gandrīz izteica nodomu šo pilsētu pavisam atstāt, pāriet uz Amsterdamu pie tēva un atkal kopā ar to spēlēt savus vijoles duetus. Bet šāds nodoms izsauca no Permanēdera kundzes puses tādu sašutuma vētru, ka viņai no tā vismaz pagaidām bija jāatsakās.

Kā jau tas sagaidāms, Permanēdera kundze dedzīgi uzstājās arī pret brāļa uzceltā nama pārdošanu. Viņa skaļi vaimanāja par ļauno iespaidu, kādu šī pārdošana atstās sabiedrībā, un sūdzējās, ka tas būs atkal jauns, liels robs dzimtas godam. Tomēr arī viņai bija jāatzīst, ka būtu visai nepraktiski vēl turpmāk dzīvot un uzturēt kārtībā plašo un bagāto, Tomasa Budenbroka greznās un dārgas iegribas dēļ celto namu un ka Gerdas vēlēšanās pēc nelielas, ērtas dārza mājiņas savā ziņā ir attaisnojama...

Goša kungam, māklerim Goša kungam, atausa izcila diena. Viņa sirmo vecumu apmirdzēja notikums, kas uz vairākām stundām pat atņēma viņa locekļiem drebēšanu. Notikums bija tas, ka viņam bija atļauts ierasties Gerdas Budenbrokas salonā, nosēsties tai pretim atzveltnī un aci pret aci pārrunāt viņas nama pārdošanas cenu. Savus sniegbaltos matus uz pieres saglaudis, ar riebīgi uz priekšu izbīdītu zodu, skatīdamies no apakšas uz augšu Gerdai sejā, viņš izskatījās pavisam kuprains. Viņa balss šņākāja, taču viņš runāja vēsi un lietišķi, un nekas neliecināja par viņa dvēseles saviļņojumu. Viņš piedāvājās ņemt māju un, roku izstiepis, ar blēdīgu smaidu solīja astoņdesmit piecus tūkstošus mārku. Tā bi ja pieņemama cena, jo pie šā pārdevuma zaudējums tik un tā bija nenovēršams. Tomēr bija jāuzklausa vēl Kistenmākera kunga domas un Gerdai Budenbrokai jāatlaiž Goša kungs, līgumu nenoslēgušai, un izrādījās, ka Kistenmākera kungam nenāk ne prātā atļaut kaut mazāko iejaukšanos viņa darīšanās. Viņš atraidīja Goša kunga piedāvājumu, nosmējās par to un zvērēja, ka dabūšot daudz vairāk. Un viņš to zvērēja tik ilgi, kamēr beidzot, lai taču reiz liktu ar šo darījumu kaut kādā galā, vajadzēja māju atdot

par septiņdesmit pieciem tūkstošiem mārku kādam vecpuisim, kas, atgriezies no ceļojumiem, bija nolēmis apmesties pilsētā uz dzīvi...

Kistenmākers parūpējās arī par jaunās mājas pirkšanu, par kuru gan nācās samaksāt varbūt mazliet par dārgu, bet tā bija neliela un patīkama dārza māja aiz pilsētas vārtiem, vecas kastaņu alejas malā, ar glītu košuma un augļu dārzu visapkārt un pilnīgi atbilda Gerdas Buden-brokas gaumei... Septiņdesmit sestā gada rudenī senatora kundze ar dēlu pārgāja tur uz dzīvi, paņemdama līdzi savus kalpotājus un daļu saimniecības un istablictu, bet pārējām, neraugoties uz Permanēdera kundzes vaimanām, bija jāpaliek sirmā vecpuiša īpašumā.

Bet vēl arvien nāca jaunas pārmaiņas! Jungmaņa jaunkundze, īda Jungmane, kas četrdesmit gadus bija nokalpojusi pie Budenbrokiem, uzteica darbu un atgriezās savā dzimtenē Rietumprūsijā, lai sava mūža vakaru pavadītu pie saviem radiniekiem. Taisnību sakot, senatora kundze pati viņu atlaida. Šī labā dvēsele, kad agrākā paaudze no viņas gādības izauga, bija drīz vien dabūjusi mazo Johanu, ko tā varēja kopt un lolot, lasīt tam priekšā Grimmu pasaciņas un stāstīt par savu tēvoci, kurš miris no žagošanās. Bet nu mazais Johans īstenībā vairs nebūt nebija mazs, viņš bija piecpadsmit gadus vecs jauneklis, kuram viņa ar visu savu maigumu vairs nevarēja būt sevišķi vajadzīga... un ar viņa māti Idai jau sen bija diezgan vēsas attiecības. Viņa šo sievieti, kas bija ienākusi ģimenē daudz vēlāk par viņu pašu, nekad nebija varējusi uzlūkot kā īsti pie ģimenes piederīgu un pilnvērtīgu un no savas puses, gadiem aizritot, savā vecas kalpotājas iedomībā bija tapusi pārāk patvaļīga un sākusi piesavināties pārspīlētas tiesības. Stāvoklis bija kļuvis neciešams, arvien notika sadursmes, un, lai gan Permanēdera kundze Idu aizstāvēja ar tādu pašu daiļrunību kā lielo māju un mēbeles, vecā kalpotāja tomēr tika atlaista.

Kad pienāca šķiršanās stunda, kur Idai Jungmanei bija jāsaka ardievas mazajam Johanam, viņa rūgti raudāja. Viņš to apkampa, tad salika rokas uz muguras un, vienu kāju nostāk pastūmis, nolūkojās tai pakaļ ar to pašu domīgo, it kā uz iekšu vērsto skatienu, ar kādu viņa zeltaini brūnās, zilgani apēnotās acis bija lūkojušās pie vecmāmuļas šķirsta, pēc tēva nāves, kad tika pārdota lielā māja un iedzīve, un vēl daža laba līdzīga, bet mazāk svarīga pārdzīvojuma gadījumā... Vecās Idas aiziešana viņa domās un sajūtās pieslēdzās kā kārtējs loceklis pārējiem sairuma, beigu un noslēguma notikumiem, kas norisinājās viņa apkārtnē. Viņš par tiem vairs nebrīnījās; un savādi bija tas, ka arī agrāk tie nebija likušies viņam negaidīti un svešādi. Dažreiz, kad viņš savu galvu ar gaiši brūnajiem matiem un mazliet savilktajām lūpām pacēla uz augšu un viņa plānās nāsis manāmi iepletās, likās, it kā viņš vārīgi ostītu savas apkārtnes atmosfēru un dzīves elpu. sajuzdams tajā to savādo, it kā intīmi tuvo smaržu, ko nebija varējušas pārvarēt visas puķu smaržas pie vecmāmuļas šķirsta...

Kad Permanēdera kundze atnāca viesos pie svaines, viņa ikreiz pievilka krustdēlu sev klāt un runāja par pagātni un to nākotni, par kuru Budenbroku dzimta ar Dieva palīgu drīzumā varēšot pateikties viņam, mazajam Johanam. Jo neiepriecinošāka rādījās tagadne, jo neapvaldī-tāk viņa notēloja, cik aristokrātiska bijusi viņas vecāku un vecvecāku dzīve un kā I ļauno vecvectēvs braucis savos veikala ceļojumos ar četrjūgu... Kādu dienu viņai uznāca stipri kuņģa krampji aiz sašutuma par to, ka Frīderīke, Henriete un Fifī Budenbrokas bija vienbalsīgi apgalvojušas, ka Hāgenštrēmi esot sabiedrības krējums...

Par Kristiānu bija bēdīgas ziņas. Apprecēšanās, kā rādījās, nebija ietekmējusi viņa dzīvi labvēlīgā virzienā. Drūmās baiļu un moku iedomas bija pārņēmušas viņu aizvien biežāk un stiprākā mērā, un pēc savas sievas un ārsta rīkojuma viņš bija pārgājis uz kādu veseļošanās iestādi. Viņam tur nepatika, viņš rakstīja savējiem gaudu pilnas vēstules, izteikdams dedzīgu vēlēšanos likt atkal projām no šīs iestādes, kur, likās, ar viņu apgājās ļoti stingri. Bet viņu neizlaida un turēja ciet, un tas gan bija priekš viņa arī tas labākais. Vismaz viņa sievai ar to tika dota iespēja, nezaudējot praktisko un morālisko priekšrocību, ko tai bija devusi apprecēšanās, turpināt savu agrāko dzīvesveidu bez šķēršļiem un kavēkļiem.

Otra nodaļa

Modinātāja ritentiņi saķērās, un zvaniņš sāka tarkšķēt, pildīdams savu pienākumu uzticīgi un bez žēlastības. Tarkšķēšana bija piesmakuši un nevienāda, jo pulkstenis bija vecs un izdilis, bet tas zvanīja ilgi, neatlaidīgi ilgi, jo bija pamatīgi uzvilkts.

Hanno Budenbroks satrūkās līdz sirds dziļumiem. Kā katru rītu, tā arī šorīt no šā pēkšņā, reizē uzticamā un arī ņirdzīgā trokšņa pie viņa galvas uz naktsgaldiņa visa viņa būtne sarāvās aiz nepatikas, skumjām un izmisuma. Bet ārēji viņš palika pilnīgi mierīgs, nemainīja savu stāvokli gultā un, izrauts no rīta sapņiem, tikai ātri atvēra acis.

Ziemīgi saltajā istabā bija pilnīgi tumšs. Viņš nevarēja saskatīt neviena priekšmeta un nevarēja redzēt arī pulksteņa rādītājus. Bet viņš zināja, ka ir seši, jo vakar modinātāju bija nostādījis uz šo stundu... Vakar... vakar... Kamēr viņš ar saspīlētiem nerviem, cīnīdamies ar negribu uzdegt uguni un atstāt gultu, palika nekustīgi uz muguras guļam, viņa apziņā pamazām atgriezās viss, kas vakar bija viņu piepildījis...

Vakar bija svētdiena, un pēc pārestībām, kuras tas vairākas dienas no vielas bi ja pacietis no Brehta kunga, māte par atalgojumu bija paņēmusi viņu līd/i pilsētas teātrī noklausīties “Loengrīnu”. Prieks par So vakaru jau visu ncdē|u bija aizpildījis viņa dzīvi. Bēdīgi bija tikai tas, ka ceļā uz šādiem svētkiem arvien bija tik daudz nepatīkama un pretīga, kas līdz pat pēdējai dienai un pēdējai stundai kavē brīvu un priecīgu izredzi uz tiem. Beidzot tomēr sestdienā mācību laiks bija laimīgi izturēts, sāpīgā urbšana pārciesta... Pēc tam Hanno visu bija atmetis un juties brīvs, skolas uzdevumus atlikdams pēc svētdienas vakara. Ko nozīmē pirmdiena? Sestdienas vakarā un vakardien viņam bija licies, ka tā atrodas kaut kur lielā tālumā. Kad svētdienas vakarā gatavojas iet uz. “Loengrīnu”, tad pirmdienai vienkārši netic... 1 lanno bija nospriedis, ka uzcelsies pirmdien agrāk un tad uz. ātru roku tiks galā ar uzdevumiem, — tas viss! Un pēc tam viņš bija brīvi pavadījis laiku, baudījis savas sirds prieku, sapņojis pie klavierēm un visu nepatīkamo aizmirsis.

Un tad šī laime bija k|uvusi par īstenību. Tā bija apņēmusi viņu ar savu svētību un aizgrābtību, ar savu dievišķo baigumu un trīsām, ar savām piepešām iekšējām vaimanām, ar visu savu pāri plūstošo un nepiepildāmo reibumu... Taisnība, orķestra lētās vijoles vietvietām uvertīrā bija atteikušās paklausīt, un laiviņā bija atbraucis resns, iedomīgs vīrs ar kriņģeļu krāsas pilnbārdu. arī pati laiviņa bija peldējusi grūdieniem; turklāt vēl blakus ložā bija sēdējis viņa aizbildnis Stefans Kistenmākera kungs un norūcis par to, ka šādā veidā puiku izklaidējot un atraujot no pienākumiem. Bet saldais un apskaidrotais krāšņums, kurā viņš noklausījās, bija pacēlis viņu visam pāri, aiznesis tālu jo tālu...

Un beidzot tomēr bija pienākušas beigas. Dziedošā un mirdzošā laime bija apklususi un izdzisusi, ar drudžaini karstu galvu viņš bija atradies atkal mājās savā istabā un atjēdzies, ka tikai dažas stundas miega to vēl atdala no pelēkās ikdienas. Tad viņu bija pārņēmis tas pilnīgais garīgais sabrukums, kurn viņš tik labi pazina. Viņš bija izjutis, cik lielas sāpes dara daiļums, cik dziļi tas iegāž kaunā un pilnā izmisumā, kā tas sagrauž arī visu enerģiju un noderību ikdienišķai dzīvei. Tas viss bija nomācis viņu ar briesmīgu bezcerību, ar kalna smagumu, un viņš atkal bija sev teicis, ka tam vajagot būt kam vairāk nekā tikai viņa personīgām bēdām vien, kas guļ uz pleciem kā nasta, kas jau no paša sākuma ir mācis viņa dvēseli un reiz to pavisam noslāpēs...

Tad viņš bija uzvilcis modinātāju un gulējis tik dziļā, nāvei līdzīgā miegā, kādā guļ tad, kad vēlas nekad vairs ncuzmosties. Un nu pirmdiena ir klāt un ir seši, un viņš nav sagatavojis nevienu stundu!

Viņš pacēlās sēdus un aizdedza sveci uz naktsgaldiņa... Bet, tā kā ledussaltajā gaisā viņa pleci un elkoņi tūliņ sāka stipri salt, tad viņš atkal ātri atlaidās gultā un apsedzās.

Pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri sešiem... Лк. tagad piecelties un strādāt būtu muļķība: darba bija pārāk daudz, gandrīz katrai stundai kaut kas jāiemācās, nebija vērts iesākt, un laiks, kuru viņš sev bija noteicis, arī jau garām... Un vai tad nu tas, ka viņu šodien gan latīņu valodā, gan ķīmijā izsauks, ir tik noteikti, kā viņam vakar bija licies? Bet to varēja sagaidīt, jā, pēc cilvēku aprēķina, tas paredzams. Kas attiecas uz Ovīdiju, tad pagājušajās stundās tika izsaukti tie skolnieki, kuru vārdi sākās ar alfabēta pēdējiem burtiem, un nu jādomā. ka šodien iesāks агЛ un B. Bet neapstrīdami droši tas tomēr nebija, gluži apgalvot to nevarēja! Gadījās jau arī tā, ka no šīs kārtības atkāpās! Ko gan kādreiz neizdara gadījums!... Un, kamēr viņš nodarbojās ar šiem maldinošajiem, ar varu izdomātajiem prātojumiem, viņa domas saplūda kā miglā un tas iemiga no jauna.

Nelielā skolnieka istaba, salta un kaila, ar Sikstas madonnu vara griezumā pār gultu, ar galdu vidū, ar nekārtīgi piekrauto grāmatu plauktu, ar stīvkājaino sarkankoka pulti, ar harmoniju un mazgājamo galdiņu bija mēma un klusa sveces plīvošajā gaismā. Logos, kuru aizkari nebija nolaisti, lai rīta gaisma agrāk iekļūtu iekšā, — ziedēja leduspuķes. Un Hanno Budenbroks gulēja, iespiedis vaigu spilvenā. Viņš gulēja ar pavērtām lūpām, ar zemu nolaistām skropstām, ar kvēlu un sāpīgu padošanos miegam, ko varēja lasīt viņa sejā, un gaiši brūnās matu cirtas apsedza viņa deniņus. Liesmiņa uz naktsgaldiņa pamazām zaudēja savu sārti dzelteno spīdumu, jo caur leduspuķēm rotātajām rūtīm iekšā lūkojās stingrs un palss rīts.

Ap septiņiem Hanno izbijies atkal uztrūkās. Nu arī šī stunda bija palaista garām. Jāceļas un jāuzsāk dienas gaitas, — nekas to vairs nevarēja novērst. V'airs tikai viena īsa stunda līdz skolas sākumam... Bija jāpasteidzas, — par mācīšanos vairs nebija ko domāt. Tomēr viņš palika vēl guļot, pilns sarūgtinājuma, skumju un klusas apsūdzības par šiem brutālajiem žņaugiem, kas to spieda aukstā pustumsā atstāt silto gultu un doties laukā pie stingriem un ļaunprātīgiem cilvēkiem, bailēs un briesmās...

—Лк, vēl divas minūtes, divas īsas minūtes, vai nav tiesa? — viņš vaicāja savam spilvenam, pilns maiguma. Un tad pēkšņā spītībā tas sev atvēlēja veselas piecas minūtes, lai vēl mazliet aizvērtu acis un laiku pa laikam vienu atkal pavērtu un izmisuma pilns vērotu pulksteņa rādītāju, kas truls, nekā nezinošs un noteikts savā gaitā slīdēja uz priekšu...

Desmit minūtes pēc septiņiem viņš izrāvās no gultas un ārkārtīgā steigā sāka kustēties pa istabu šurp un turp. Svece dega joprojām, jo dienas gaismas vēl nepietika. Kad viņš ar elpu atkausēja kādu leduspuķi, tad redzēja, ka ārā ir bieza migla.

Viņam bija ārkārtīgi auksti. Saltums brīžiem kratīja visu ķermeni ar sāpīgiem šermuļiem. Pirkstu gali smeldza un bija tā uztūkuši, ka ar nagu birsti nekā nevarēja iesākt. Mazgājot plecus un krūtis, sūklis gandrīz izkrita tam no notirpušās rokas, un viņš brīdi stāvēja sastindzis un nevarīgs, kūpēdams kā sasvīdis zirgs.

Beidzot ar iekaisušām un miglainām acīm viņš tomēr bija gatavs un stāvēja pie galda, tad paķēra savu ādas somu, saņēma kopā visu gribasspēku, cik izmisums tam vēl bija atstājis, lai ieliktu somā šodien vajadzīgās grāmatas. Viņš stāvēja, sakopodams domas, skatījās gaisā un baiļu pilns stostījās: — Reliģija... Latīņu valoda... Ķīmija... — un citu pēc citas bāza somā apbružātās, ar tinti notrieptās grāmatas...

Jā, tagad viņš bija izstiepies jau garš, šis mazais Johans. Viņam jau bija pāri par piecpadsmit gadiem, un tas vairs nevalkāja Kopenhāgenas matrožu tērpus, bet gaiši brūnu uzvalku ar zilu, baltām punktīm nosētu kaklasaiti... Pār vesti tam laistījās zelta pulksteņķēde, tā pati, kas no viņa vecvectēva bija nonākusi līdz viņam, un viņa mazliet platās, bet trausli veidotās rokas ceturto pirkstu rotāja vecais zīmoggredzens ar zaļo akmeni, arī tas nu piederēja viņam... Viņš uzvilka mugurā biezo vilnas ziemas jaku, uzlika galvā cepuri, paķēra somu, nodzēsa sveci un metās pa kāpnēm lejā, garām izbāztajam lācim, pa labi ēdamistabā.

Klementīnes jaunkundze, viņa mātes jaunā apteksne, kalsna meitene ar sprodziņām uz pieres, smailu degunu un īsredzīgām acīm, bija istabā un rīkojās ap brokastgaldu.

— Cik īsti ir pulkstenis? — viņš noprasīja caur zobiem, lai gan pats ļoti noteikti to zināja.

— Bez ceturkšņa astoņi, — viņa atbildēja, ar savu tievo, sarkano roku, kas izskatījās kā ģikts slimniekam, norādīdama uz sienas pulksteni. — Jums jāpamanās, ka tiekat laikā projām, Hanno... — Un viņa nolika tam priekšā kūpošo tasi un piestūma tuvāk maizes trauku, sviestu, sāli un olu biķerīti.

Viņš neteica vairāk nekā. paķēra ķimeņmaizīti un sāka— tāpat stāvot, ar cepuri galvā un somu padusē -ātri dzert kakao. No karstā dzēriena briesmīgi iesāpējās dzerokļa zobs, kuru Brehta kungs pašlaik ārstēja... Viņš pameta pusi neizdzertu, neņēma arī olu, klusi ar sašķiebtu muti kaut ko pateica, kam vajadzēja nozīmēt it kā “ardievu”, un izsteidzās laukā no mājas.

Desmit minūtes trūka no astoņiem, kad viņš izskrēja caur apstādījumiem nama priekšā, atstāja mazo, sarkano dārza māju aiz sevis un aizsteidzās pa labi pa sniega klāto aleju... Vēl desmit, deviņas, astoņas minūtes. Bet skola bija tālu. Un miglā nevarēja gandrīz saredzēt, cik jau ir noiets! Viņš ieelpoja un izelpoja biezo, ledussalto miglu ar visu spēku, cik vien viņa šaurās krūtis to atļāva, piespieda mēli pie zoba, kas vēl kaisa no karstā kakao, un neprātīgi dzina savus kāju muskuļus darboties spēcīgāk. Lai gan viss vienos sviedros, viņš tomēr jutās nosalis katrā loceklī. Sānos sāka durt. Mazumiņš, ko viņš bija ieēdis brokastīs, šajā rīta gājienā sāka spiest kuņģi, viņam kļuva nelabi, un viņa sirds bija vairs tikai trīcošs muskulis, kas aizrāva elpu.

Pilsētas vārti, vēl tikai pilsētas vārti — un jau bez četrām minūtēm astoņi! Drebēdams kā drudzī, mocīdamies ar sāpēm, nelabumu un aizkusumu, viņš steidzās pa ielām un skatījās uz visām pusēm, vai nemanīs vēl kādu skolnieku... Nē, nē, neviens vairs nenāca. Visi jau bija savās vietās, un pašreiz arī pulkstenis sāka sist astoņi! Zvani miglā skanēja no visiem torņiem, un Sv. Marijas tornī tie brīža svinīgumam par godu pat noskandināja “Lai Dievu visi lūdz”... Tie spēlēja pavisam nepareizi, — ko 1 lanno, vai traks aiz izmisuma, sāpīgi izjuta, — tiem nebija nejēgas par ritmu, un tie bija arī ļoti slikti saskaņoti... Bet tas bija mazākais, tas vismazākais! Jā, viņš ir nokavējis, tur vairs nebija ko vaicāt, tas tā bija. Skolas pulkstenis gan mazliet atpalika, tomēr viņš aizies par vēlu, tas bija droši. Viņš lūkojās pretimnācēju sejās. Tie devās uz saviem kantoriem, savās darīšanās un nebūt pārāk nesteidzās, jo viņiem nekas nedraudēja. Daži atbildēja uz viņa naidīgi žēlabaino skatienu, noraudzījās viņa izmisušajā sejā un pasmīnēja. Viņā viss plosījās aiz dusmām par šo izsmieklu. Ko viņi pie sevis nodomā un kā spriež par viņa tagadējo stāvokli? Jūsu smīni ir dibināti uz rupjību, mani kungi! — viņš būtu gribējis tiem uzkliegt. Tiem vajadzētu sajēgt, ka viņš to vien vēlas, ja pie aizslēgtajiem skolas pagalma vārtiem varētu pakrist nomiris...

Viņa ausīs iesitās ilgais un skarbais zvans signāls pirmdienas rīta lūgšanai tad, kad viņš vēl bija divdesmit soļu no garās, sarkanās, divēju kaltas dzelzs vārtu pārtrauktās mūra sētas, kas šķīra skolas priekšējo pagalmu no ielas. Nespēdams vairs paskriet vai ātrāk paiet, viņš vienkārši ļāva savam augumam gāzties uz priekšu, pie tam ļenganajām kājām gribot negribot vajadzēja kustēties tālāk, lai noturētu to no pakrišanas, un tā viņš, klupdams un krizdams nonāca pie pirmajiem vārtiem, kad zvans iekšpusē jau bija apklusis.

Vārlnicks Šlēmīls, drukns vīrs ar strupbārdainu strādnieka seju, patlaban taisījās vārtus aizslēgt. — Na... — viņš sacīja un palaida skolnieku Budenbroku izšmaukt tiem cauri... Varbūt, varbūt viņš tomēr būs glābts. Vajadzēja tikai nemanītam ielavīties klasē un tur klusu sagaidīt vingrošanas zālē notiekošo dievvārdu beigas un tad izturēties tā, it kā viss būtu kārtībā. Elsdams un nespēdams elpot, saltos sviedros stingdams, Hanno vilkās pāri ar sarkaniem ķieģeļiem bruģētajam pagalmam un iegāja pa skaistajām, raibi stiklotajām divviru durvīm iekšā...

Skolā viss bija jauns, tīrs un glīts. Laika gars bija prasījis savu, un pelēkās, no vecuma apsūbējušās agrākās klostera skolas atsevišķās ēkas, kurās bija mācījušies vēl tagadējās paaudzes tēvi, tika nojauktas līdz pamatiem un to vietā uzceltas jaunas, plašas, krāšņas celtnes. Kopējais stils tomēr bija saglabāts, un pār gaiteņiem un krusta ejām svinīgi pacēlās gotiskie spraišļi. Bet, kas attiecās uz apgaismošanu un apsildīšanu, klašu ērtību un gaismu, skolotāju istabu omulību, ķīmijas, fizikas un zīmēšanas telpu praktisko iekārtojumu, tad tur viscaur valdīja jaunlaiku komforts...

Līdz nāvei nogurušais Hanno Budenbroks zagās gar sienu uz priekšu un skatījās visapkārt... Nē, paldies Dievam, viņu neviens neredzēja. No tāliem gaiteņiem atskanēja līdz šejienei skolnieku un skolotāju pūļa troksnis, kurš vēlās uz vingrotavu, lai tur pirms nedēļas darba sākuma smeltos mazu reliģisku spēcinājumu. Še priekšā viss bija izmiris un kluss, un arī platās, ar linoleju segtās kāpnes bija brīvas. Uzmanīgi, uz pirkstgaliem, ar aizturētu elpu, saspīlēti klausīdamies, viņš kāpa augšā. Viņa klases telpa bija otrajā stāvā, iepretim kāpņu galam. Uz pēdējā pakāpiena viņš, paliecies uz priekšu, pārlaida skatienu garajam gaitenim, kam abās pusēs bija durvis ar porcelāna uzrakstu plāksnēm, paspēra dažus ātrus, nedzirdamus soļus un atradās klasē.

Tā bija tukša. Trīs platie logi vēl bija aizsegti, un degošās gāzes lampas, kas nokarājās no griestiem, klusumā viegli sīca. Zem to zaļajiem kupoliem gaisma plūda lejup uz trijām divvietīgu gaiša koka skolas solu rindām, kurām pretim tumši, iespaidīgi un atturīgi stāvēja katedra un aiz tās melnā sienas tāfele. Dzeltens koka panelis stiepās gar sienas apakšdaļu, bet virs tā kailās, ar kaļķiem nobalsinātās sienas rotāja pāris ģeogrāfijas karšu. Otra tāfele stāvēja uz skrajām blakus katedrai.

Hanno aizgāja uz savu vietu, kas bija gandrīz klases vidū, nolika galdā somu, atslīga solā, salika elkoņus uz slīpās galda virsas un noguldīja uz tiem galvu. Viņu pārņēma neizsakāma labsajūta. Ši kailā un skarbā istaba bija neglīta un nīstama, un viņam no prāta neizgāja visa draudošā priekšpusdiena ar tūkstoš biediem. Bet šobrīd viņš bija drošībā, bija noslēpts un varēja ļaut notikumiem pašiem atnākt pie viņa.

Turklāt vēl pirmā stunda — reliģijas stunda pie Balleršteta kunga bija puslīdz ciešama rakstura... Pēc papīra strēmelītes plīvošanas siltuma caurulē pie griestiem varēja redzēt, kā iekšā plūst siltais gaiss, arī gāzes liesmas sasildīja klasi. Tā gribējās atlaisties, izstiepties un ļaut, lai sastingušie, miklie locekļi lēni izsilst un atkūst. Tīkams un neveselīgs karstums kāpa galvā, dunēja ausīs un aizmigloja viņa acis...

Piepeši viņš sajuta sev aiz muguras klusu troksni, kas lika tam sarauties un strauji atskatīties... Un, lūk, aiz paša pēdējā sola parādījās Kūja — grāfa Melna — stāvs. Viņš līda laukā no sola apakšas, šis jaunais kungs, un, ar grūtībām izspraucies, piecēlās kājās, viegli un ātri sasilt)! delnas, nokratīja putekļus un ar starojošu seju pienāca pie Hanno Budenbroka.

— A, tu tas esi, Hanno! —viņš teica. — Un es, kad tu nāci, aizlīdu tur dibenā, jo noturēju tevi par kāda skolotāja miesīgo parādību!

Runājot viņa balsī mainījās zēna un vīrieša toņi, kas pie Hanno vēl nebija manāms. Viņš bija izaudzis tāpat kā Hanno, bet citādi likās arv ien vēl tas pats agrākais. Vēl arvien viņš staigāja nenoteiktas krāsas uzvalkā, kuram šur un tur trūka pa pogai un kura dibens bija tikai liels ielāps. Arvien vēl viņa rokas nebija gluži tīras, lai gan šauras, ar gariem, slaidiem pirkstiem un ovāliem nagiem. Un vēl arvien viņa vidū pāršķirtie sarkanīgi zeltainie mati krita uz skaisti veidotās pieres, tik baltas kā alabastrs, zem kura zibēja reizē dziļas un skaudras gaiši zilas acis... Nesaskaņa starp viņa apģērba lielo nolaidību un šīs maigi veidotās sejas rases tīrību ar tās vieglo izliekto degunu un mazliet pastiepto virslūpu tagad vēl vairāk dūrās acīs nekā agrāk.

— Nē, Kaj, — sacīja Hanno ar saviebtu muti, ar vienu roku braucīdams krūtis sirds apvidū, — cik briesmīgi tu mani izbiedēji! Kāpēc tu esi te augšā? Kāpēc tu biji noslēpies? Vai tu arī atnāci par vēlu?

— Ko nu! — atbildēja Kajs. — Es te esmu jau sen... Pirmdienas rītos jau nevaru sagaidīt vien, kad beidzot atkal varēšu tikt šurp, kā tu pats ļoti labi zini, mīļais... Nē, es tikai pa jokam paliku te klasē. Šorīt dežurēja tumšais virsskolotājs, kas neuzskatīja par varmācību aizdzīt visu tautu uz pātariem. Tad nu es izdarīju tā, ka visu laiku atrados viņam cieši aiz muguras... Lai kā viņš pagriezās un glūnēja uz visām pusēm, šis mistiķis, es arvien biju tam aiz muguras, kamēr viņš aizgāja projām, un tā es varēju palikt te... Bet tu? — viņš līdzcietīgi vaicāja, ar maigu žestu nosēzdamies līdzās Hanno uz sola. — Tu dabūji noskrieties, ko? Nabadziņš! Tu izskaties pavisam noguris. Tev jau mati līp pie deniņiem... — Un viņš paņēma no galda lineālu un nopietni un rūpīgi izirdināja ar to mazā Johanasalipušos matus. —Tu aizgulējies? Ak, jā, — viņš sevi piepeši pārtrauca un apskatījās visapkārt, — es jau tc esmu apsēdies Ādolfa Miropgalvas vietā! Pirmā skolnieka svētajā vielā! Nu, pašreiz nu gan par to nekas... Tātad tu aizgulējies?

Hanno atkal bija atspiedies uz elkoņiem.

— Nūjā, es taču vakar biju teātrī, — smagi nopūties, viņš pateica.

— Лк, jā, pareizi, biju pavisam aizmirsis!... Vai bija skaisti?

Viņš nesaņēma nekādu atbildi.

— Tev tomēr ir labi, — Kajs turpināja it kā pierunādams. — Tev vajadzētu to apdomāt, Hanno. Skat, es vēl nekad neesmu bijis teātrī, un man uz ilgiem gadiem nav ne mazākās izredzes, ka es tur kādreiz nokļūšu...

Nebūtu tikai šo paģiru, — sažņaugtā balsī sacīja Hanno.

— Jā, šo stāvokli es pazīstu arī tāpat. — Un Kajs noliecās pēc sava drauga cepures un mēteļa, kas bija nomesti turpat blakus uz. grīdas, pacēla tos un klusi iznesa gaitenī.

— Tad tev “Metamorfožu" vārsmas laikam gan ne visai stingri turas galvā? — viņš vaicāja, ienākdams atpakaļ.

— Nē, — atbildēja 1 ianno.

— Varbūt tu būsi vismaz ģeogrāfijas klases darbu kaut cik sagatavojis?

— Es esmu nekas un nezinu nekā, — pateica Hanno.

—Tātad arī ķīmiju un angļu valodu ne? All right! Mēs esam sirdsdraugi un ieroču brāļi! — Kajs jutās manāmi atvieglots. — Esmu tādā pašā stāvoklī, — viņš žirgti paskaidroja. — Sestdien nedarīju nekā tāpēc, ka rīt būs svētdiena, un svētdien arī nekā —aiz dievbijības... Nē, muļķības... īstenībā tāpēc, ka man bija darāms kas labāks, protams, — viņš teica ar pēkšņu nopietnību, pie tam pār viņa seju pārslīdēja viegls sārtums. — Jā, šodien mums var jautri klāties, Hanno.

— Ja es vēlreiz dabūšu piezīmi, — sacīja mazais Johans, — tad man jāpaliek uz otru gadu; un to es droši dabūšu, ja viņš latīņu valodā ņems mani priekšā. Tagad rinda ir pie burta B, Kaj, to nevar no pasaules izskaust...

— Nogaidīsim! На, Cēzars dodas ceļā! Man briesmas draud arvien tik aizmugurē; kad tie sev pretim Cēzarvaigu skatīs... — Bet Kajs nenobeidza deklamāciju. Arī viņam bija ļoti nelāga dūša. Viņš aizgāja uz katedru un, apsēdies uz tās, sāka ar drūmu seju šūpoties krēslā. Hanno Budenbroks vēl arvien bija atspiedis pieri uz sakrustotajiem elkoņiem. Tā viņi brīdi sēdēja klusēdami viens otram pretī.

Piepeši kaut kur tālu atskanēja tumša dūkoņa, kas ātri pārvērtās raibā šalkoņā un ik mirkli vēlās aizvien tuvāk...

— Tauta, — sacīja Kajs ar rūgtumu balsī. — Kungs Dievs, cik viņi ātri tikuši galā! Stunda pat par desmit minūtēm nav kļuvusi īsāka...

Viņš nokāpa no katedras un devās uz durvīm, lai iejauktos barā. Kas attiecās uz Hanno, tad tas tikai uz mirkli pacēla galvu, savilka lūpas un vienkārši palika sēžot.

Troksnis tuvojās, vīrišķīgas balsis jaucās kopā ar diskantiem un pārējām balsīm, dunēja kāpnes, tad nācēji ieplūda gaitenī un ievēlās arī šajā istabā, kas pēkšņi pielija pilna dzīvības, kustības un skaņu. Viņi sanāca klasē, šie jaunie cilvēki, Hanno un Kaja klasesbiedri, apmēram divdesmit pieci skaitā, nevērīgi rokas vēcinādami vai sabāzuši tās bikšu kabatās, izklīda pa savām vietām un atvēra Bībeles. Tur bija tīkamas un netīkamas, veselīgas, spirgtas un slimīgi bālas sejas; gari, spēcīgi slīmesti, kas gribēja kļūt par tirgotājiem vai pat par jūrniekiem un vairs gluži ne par ko nelikās zinis, un mazi, saviem gadiem priekšā aizsteigušies grāmatnieki, kuri spoži izcēlās tajās nozarēs, kur viss bija jāiemācās no galvas. Bet Ādolfs Miroņgalva, pirmais skolnieks, zināja visu, viņš nekad vēl nebija palicis parādā nevienu atbildi. Par to viņš pa daļai varēja pateikties savai klusajai, dedzīgajai uzcītībai, pa daļai tam, ka skolotāji sargājās uzdot viņam tādus jautājumus, uz ko viņš nespētu atbildēt. Viņi justos sāpīgi aizskarti un apkaunoti, viņu ticība cilvēka pilnībai būtu satricināta, ja tiem būtu jāpiedzīvo, ka Ādolfs Miroņgalva uz jautājumu neatbild... Šim zēnam bija neparasti apaļa galva ar tik gludi pieglaustiem gaišiem matiem, ka tie spīdēja kā spogulis, tumšos lokos ietvertas acis, garas, brūnas rokas, kas līda tālu laukā no viņa tīri nosukātās vilnas jakas piedurknēm. Viņš apsēdās Budenbrokam līdzās, laipni un mazliet blēdīgi pasmīnēja un pateica savam kaimiņam “labrīt”, lietojot pie tam to valdošo žargonu, kas Šo vārdu izkropļo un padara par nolaidīgu, nekautrīgu burkšķi. Pēc, tam, kamēr citi visapkārt pusbalsī pļāpāja, atkārtoja uzdoto, žāvājās un smējās, viņš klusēdams sāka ierakstīt stundas klases žurnālā, nepārspējami pareizi turēdams spalvu izstieptajos pirkstos.

Pēc divām minūtēm aiz durvīm atskanēja soļi, skolēni priekšējos solos piecēlās, viņu priekšzīmei šur un tur sekoja vēl pa kādam, turpretim pārējie nelikās traucēties no tā, ka virsskolotājs Balleršteta kungs ienāca klasē, uzkāra savu cepuri pie durvīm un gāja uz katedru.

Tas bija gadus četrdesmit vecs cilvēks, simpātiski pilnīgs miesās, ar pliku pakausi un sarkanīgi dzeltenu, īsi apcirptu pilnbārdu, sārtu ādas krāsu un sajauktu svētulīgas un omulīgas juteklības izteiksmi ap mitrajām lūpām. Viņš paņēma savu piezīmju grāmatiņu un klusu ciezdams to pāršķirstīja, bet, tā kā klusums klasē bija diezgan dūcošs, pacēla galvu, izstiepa roku uz katedras pults un sāka to dūrē saņemtu vēcināt uz augšu un leju, pie tam seja viņam pamazām pielija tumši sārta, tā ka bārda pret to izskatījās gaiši dzeltena. Viņa lūpas veselu pusminūti krampjaini kustējās, it kā bez spēka, lai beidzot izdabūtu laukā tikai īsu, sažņaugtu un sēcošu: “Nu...” Tad viņš vēl brīdi cīnījās pēc kādiem tālākiem rājiena vārdiem, bet galu galā atgriezās pie savas piezīmju grāmatiņas, tumšais sārtums atslāba, un viņš atkal nomierinājās. Tāda bija virsskolotāja Ballcrštcta daba un parašas.

Viņš savā laikā bija gribējis kļūt par mācītāju. Bet viņa mēles pastāvīgā tieksme uz stostīšanos, kā arī viņa paša tiekšanās pēc tīkamas, pasaulīgas dzīves bija piespieduši viņu pievērsties labāk pedagoģijai. Viņš bija vecpuisis, cilvēks ar nelielu kapitālu, nēsāja pirkstā gredzenu ar briljantiņu un loti mīlēja labi paēst un padzert. Kā skolotājs viņš ar saviem darbabiedriem sagājās, tikai amata pienākumus pildot, bet citādi satikās vairāk ar pilsētas neprecēto tirgotāju un virsnieku uzdzīvi mīlošo sabiedrību, divreiz dienā ēda viesnīcā un bija "kluba” loceklis. Ja viņam gadījās ap pulksten diviem naktī sastapt kādu no vecākajiem skolniekiem kaut kur pilsētā, tad viņš piepūtās, izspieda ar mokām īsu “labrīt” un atstāja notikumu abām pusēm bez sekām. No viņa I lanno Budenbrokam nebija ko bīties, viņš to izsauca ļoti reti. Virsskolotājs bija pārāk bieži ļoti cilvēciskā kārtā saticies ar tēvoci Kristiānu, ta ka viņam nebija nekāda prieka sanākt amata koniliktos ar pēdējā krustdēlu...

— Nu... — viņš pateica vēlreiz, pārlaida acis pār klasi, — pavicināja atkal slābani saņemto dūri ar nelielo briljantu un ieskatījās savā piezīmju grāmatiņā. — Perleman, pārskatu!

Kaut kur klasē piecēlās Perlemanis. Nebija gandrīz redzams, ka viņš piecēlies. Tas bija viens no mazajiem, centīgajiem.

Pārskats, — viņš klusi un rātni atkārtoja, bikli pastiepdams seju uz priekšu. ījaba grāmata sadalās trijās daļās. Pirmā daļa — ījaba stāvoklis, iekams viņš kritis Dieva pārbaudīšanā jeb pārmācībā; pirmā nodaļa, no pirmā līdz sestajam pantam. Otrā daļa — pati pārmācība, un, kas pēc tam noticis, — pirmā nodaļa, sestais...

— Pareizi, Perleman, — pārtrauca viņu Ballcrštcta kungs, aizkustināts no tik lielas biklas padevības, un ierakstīja savā grāmatiņā labu atzīmi. — Heinricij, turpiniet!

I leinricijs bija viens no garākajiem slīmestiem, kas ne par ko vairs nebēdāja un nerūpējās. Viņš iebāza bikšu kabatā savāžamo nazi, ar kuru kaut ko bija darījis, trokšņaini piecēlās, atkāra apakšlūpu un rupjā vīrieša balsī atkāsējās. Visiem nepatika, ka nu mīlīgā Pcrlemaņa vietā pienākusi viņa kārta. Skolnieki siltajā istabā ar klusi sīcošajām gāzes liesmiņām bija nodevušies pusmiega sapņiem un fantāzijām. Pēc svētdienas visi bija gurdeni un saltajā, miglainajā rītā tikai ar drebuļiem izlīduši no siltajām gultām. Visiem paliktu, kaut Perlemanis

ar savu maigo balsi būtu nozuzinājis visu stundu, turpretim Heinricijs droši vien sāks ķildu...

— Es nebiju klāt, kad tas tika uzdots, — viņš sacīja rupjā tonī.

Ballcrštcta kungs piepūtās, pacēla savu slābano dūri, pakustināja lūpas un ar sarauktām uzacīm stīvi raudzījās Heinricija sejā. Viņa tumši sarkanīgā galva drebēja no piepūles, kamēr viņam izdevās izspiest: — Nu...— Ar to saspīlējums bija atraisīts, un tālāk gāja viegli. — Nojums nekad nekāda darba nevar sagaidīt, — viņš turpināja jau viegli un veikli, — un arvien jums ir kāda atruna pie rokas, I leinricij. Ja jūs pagājušajā reizē bijāt slims, tad pa šīm dienām jūs ļoti labi varējāt apvaicāties par uzdevumu, un, ja pirmajā daļā ir runa par stāvokli līdz pārmācībai, otrajā par pašu pārmācību, tad jūs taču uz pirkstiem viegli varējāt izrēķināt, ka trešajā daļā runa būs par stāvokli pēc pārciestajām bēdām. Bet jums trūkst patiesās nodošanās mācībām, un jūs esat ne tikai vāja rakstura cilvēks, bet arī lūkojat vienmēr savu vājumu aizmaskot un aizstāvēt. Bet ņemiet vērā, ka tik ilgi, kamēr tas tā turpināsies, tik ilgi par atzīmes paaugstināšanu un izlabošanu nav ko domāt, Heinricij! Sēdieties! Vaserfogel, turpiniet!

Heinricijs, biezādains un spītīgs, trokšņaini apsēdās, iečukstējis savam blakussēdētājam ausīs kādu bezkaunību, un izvilka atkal savu nazi. Skolnieks Vaserfogels piecēlās; tas bija zēns ar iekaisušām acīm, strupu degunu, atliektām ausīm un apgrauztiem nagiem. Mīksti čērkstoša balsī viņš nobeidza “pārskatu” un sāka stāstīt par Ijabu, kādu vīru Uczemē, un kas ar to noticis. Aiz priekšā sēdoša drauga muguras viņš bija atšķīris savu Bībeli un nolasīja no tās ar vispilnīgākās nevainības un domīguma izteiksmi sejā, tad pacēla acis kaut kur uz sienu un stomīdamies un ska|i atklepodamies atstāstīja lasīto, neveikli un ar grūtībām pārveidodams teikumus modemā valodā... Viņā bija kaut kas pretīgs, bet Balleršteta kungs viņu stipri slavēja par uzcītību. Vaserfogelam bija laba dzīve tāpēc, ka vairums skolotāju viņu lielīja par nopelniem, lai paši sev un visiem pārējiem pierādītu, ka viņi nebūt negrib būt pret to netaisni tā neglītuma dēļ...

Tā reliģijas stunda ritēja savu gaitu. Jaunie cilvēki tika izsaukti cits pēc cita, lai pierādītu savas zināšanas par ījabu, vīru Uczemē, un Gotlībs Kasbaums, nelaimē kritušā lieltirgotāja Kasbauma dēls, dabūja labu atzīmi par spīti sabrukušajiem ģimenes apstākļiem, jo viņš zināja ar lielu noteiktību, ka Ijabam bijis septiņi tūkstoši avju, trīs tūkstoši kamieļu, pieci simti ēzeļu un ļoti daudz kalpu.

Tad tika atļauts atšķirt Bībeles, kas pa lielākai tiesai bija jau vaļā, un turpinājās teksta lasīšana. Kad nonāca pie vietām, kur Balleršteta kungs vēlējās ko paskaidrot, tad viņš piepūtās, izspieda: “Nu...” — un sniedza īsus priekšnesumus par attiecīgajiem pantiem, pievienodams vispārīgus morāliskus aizrādījumus. Neviens viņā neklausījās. Klasē valdīja miers un miegainība. No pastāvīgi ieplūstošā siltā gaisa un gāzes lampām telpa kļuva jau karsta, un no divdesmit piecu cilvēku elpas un izgarojumiem gaiss bija smacīgs. Siltums un priekšālasītāju vienmuļīgā balss skaņa iegremdēja garlaikotos klausītājus sapņos. Kajs, grāfs Melns, blakus savai Bībelei bija atvēris arī Edgara Alana Po “Neizskaidrojamos un noslēpumainos notikumus” un lasīja tos, atspiedis galvu aristokrātiskajā un ne gluži tīrajā plaukstā, llanno Budenbroks ar gurdu seju sēdēja, atzvēlies atpakaļ, un miglainām, kaistošām acīm lūkojās Ijaba grāmatā, kur melnās rindas un burti viņam saplūda savādā juceklī. Reizēm, kad atmiņā atdzīvojās Sv. Grūla motīvs vai baznīcas gājiena dziesma, viņš lēnām nolaida plakstiņus un juta, ka acīs saplūst asaras. Un viņa sirds bija pilna lūgšanās, kaut būtu iespējams, lai šī miera pilnā rīta stunda, kas viņu nemaz nebiedē, nekad nebeigtos.

Bet tā tomēr beidzās, kā to prasīja parastā kārtība, un spalgais zvans, pārplūdinādams gaileni ar savu aicinājumu, izrāva divdesmit piecu jaunekļu smadzenes no siltās miegainības.

— Līdz šai vietai! — noteica Balleršteta kungs un lika pasniegt klases žurnālu, lai ar parakstu apliecinātu, ka šajā stundā pildījis savu pienākumu.

llanno Budenbroks aizvēra Bībeli un nodrebēdams izstaipījās, nespēdams atturēties no nervozām žāvām; bet, kad viņš nolaida rokas un atbrīvoja muskuļus, tam ar skubu bija jāatņem elpa, lai savu uz brīdi it kā kalpot atteikušos sirdi dabūtu atkal daudzmaz kārtībā. Tagad nāca latīņu valoda.... Kā palīdzību meklēdams, viņš pameta skatu uz Kāju, kas, likās, stundas beigas nemaz nebija manījis un vēl arvien bija iegrimis savā privātlektīrā, tad viņš izvilka no somas svēdraina kartona vākos iesieto Ovīdija sējumu un uzšķīra pantus, kas šodien bijajāzina no galvas... Nē, nebija nekādas cerības vēl daudzmaz apgūt šīs melnās, vietumis ar zīmuli pasvītrotās un ar cipariem pa piecām sagrupētās rindas, kas tik tumši un sveši lūkojās viņam pretī. Viņš tikai ar mokām nojēdza to saturu, nerunājot nemaz par iemācīšanos vai atskaitīšanu no galvas. Bet no tām, kas bija uzdotas uz šodienu, viņš nespēja saprast pat vienu tcikumiņu.

— Kas tas ir — “deciderant, panda Jāvis arbore, plandēs ’’? — viņš izmisušā balsī vērsās pie Ādolfa Miroņgalvas, kas viņam līdzās rakstīja klases žurnālā. —Tas viss taču ir nejēdzība! Tikai lai cilvēku izsmietu...

— Ko? — noprasīja Miroņgalva, turpinādams rakstīt. — Zīles no Jupitera koka... Tas ir ozols... Jā, es pats labi nezinu...

— Pasaki man drusciņ priekšā, Miroņgalva, kad pienāks mana kārta! — lūdzās llanno, atstumdams grāmatu. Tad, paskatījies ar drūmu skatienu pirmā skolnieka nevērīgajā un nekā daudz nesološajā galvas pamājienā, viņš izslīdēja no sola un pieeēlās kājās.

Stāvoklis bija mainījies. Balleršteta kungs bija aizgājis, un viņa vietā tagad pie katedras pilnīgi taisns un stingrs stāvēja mazs, nespēcīgs un izdilis vīriņš ar šķidru, baltu bārdu. Viņa sarkanais kakliņš stāvus slējās laukā no šaurās atliektās apkaklītes, un vienā no savām ar sirmām spalvām apaugušajām rociņām viņš turēja sev priekšā cilindru ar dibenu uz leju. Skolnieki viņu bija nokristījuši par “Zirnekli'', bet īstenībā viņš saucās profesors Hikops. Tā kā viņam šodien pa starpbrīžiem bija jāuzrauga kārtība gaitenī, tad viņš turēja par pienākumu ielūkoties arī klasēs...

— Nodzēst lampas! Aizkarus augšā! Logus vaļā! — viņš pavēlēja, pūlēdamies piešķirt savai balstiņai pēc iespējas lielāku spēku un ar nevarīgi enerģisku žestu vicinādams gaisā roku, it kā ratu griežot... — Un visi lejā, laukā, svaigā gaisā, pie tūkstoš jodiem, es saku!

Lampas apdzisa, aizkari uzlidoja augšup, klasi piepildīja palsa dienas gaisma, un pa platajiem logiem gāzās iekšā aukstais, miglainais āra gaiss, kamēr skolnieki spiedās garām profesoram Hikopam pa durvīm laukā, vienīgi pirmais skolnieks palika klasē.

I lanno ar Kāju sagāja durvīs kopā un abi līdzās nokāpa pa ērtajām kāpnēm lejā un pagāja tālāk zem gotiskajiem spraišļiem. Viņi abi klusēja. Hanno izskatījās bezgala nožēlojams, Kajs bija nogrimis domās. Izgājuši lielajā pagalmā, viņi staigāja šurp un turp dažāda auguma un vecuma biedru pūlī, kas trokšņaini kustējās pa mitrajām pagalma flīzēm...

Še apakšā tos uzraudzīja vēl jauneklīgs kungs ar smaili apcirptu gaišu bārdu. Tas bija smalkais virsskolotājs. Viņu sauca par doktoru Goldencru, un tam piederēja zēnu pansija, ko bija iecienījuši Holšteinas un Mēklenburgas bagāto un dižciltīgo muižturu dēli. Uzturēdamies viņam uzticēto smalko jaunekļu vidū, viņš pievērsa savai ārienei tik lielu uzmanību, kāda viņa amata biedriem pavisam nebija parasta. Viņš valkāja raiba zīda kaklasaites, arvien jaunākās modes svārkus, maigu krāsu bikses, kuru galus lejup novilka pieturu saitītes zem zābaku zolēm, un nēsāja iesmaržotus mutautiņus ar krāsainām malām. Vienkāršu ļaužu bērnam, kāds viņš bija, šāds apģērba smalkums, taisnību sakot, nemaz labi nepiestāvēja, un, piemēram, viņa ļoti lielās kājas izskatījās diezgan jocīgas pogu zābakos ar slaidiem, smailiem purniem. Nesaprotamā kārtā viņš bija lepns uz savām lempīgajām, sarkanajām rokām, ko tas nemitīgi berzēja, lika vienu otrā un tīksminādamies tajās noraudzījās. Galvu viņš mēdza turēt iešķībi atpakaļ atmestu un ar zibošām acīm, sarauktu degunu un pavērtu muti pastāvīgi taisīja tādu seju, it kā nupat gribētu izsaukties: “Kas tur nu atkal iet vaļā?...” Tomēr viņš bija pietiekami cēls, lai daudzajām sīkajām nerātnībām, kas nolika pagalmā, raudzītos pāri. Viņš nelikās redzot, ja viens vai otrs skolnieks bija paņēmis sev līdzi grāmatu, lai vēl pēdējā brīdī pamācītos, viņš skatījās projām, kad viņa pansionāri deva vārtsargam Slēmīlam naudu, lai atnes cepumus, vai arī tad, ja divu terciāņu savstarpējā spēku mērošanās izvērtās par kaušanos, ap kuru tūliņ sapulcējās skatītāju un lietpratēju loks; viņš neredzēja arī to, ka vienu vai otru pie kādas nebiedriskas rīcības pieķertu skolēnu citi zēni velk pie pumpja, lai aplietu ar ūdeni...

Tā bija dzīva, moža un mazliet neaptēsta paaudze, kuras vidū staigāja Kajs un 1 lanno. Uzauguši kara uzvaras slavas pilnajā atjaunotajā tēvijā, zēni cienīja rupju vīrišķību. Tie runāja žargonā, kas bija reizē pajēls, skarbs un pārpildīts dažādiem tehniskiem izteicieniem. Ļoti augstu tika cienītas dzeršanas un smēķēšanas spējas, miesas spēks un vingrošanas māksla, bet visnicināmākie netikumi bija mīkstčaulība un modes ākstība. Ja kādu redzēja ar uzslietu svārku apkakli, tad tam pumpis bija gaidāms puslīdz droši. Bet, kas bija manīts uz ielas ar spieķi rokā. It) vingrotavā sagaidīja tikpat apkaunojoša, cik sāpīga atklāta pārmācība...

Hanno un Kaja saruna dīvaini un neparasti zuda balsu juceklī, kas piepildīja salto un miklo gaisu. Viņu draudzība jau sen bija pazīstama visā skolā. Skolotāji uz to raudzījās nelabvēlīgi, jo tiem šķita, ka aiz tās slēpjas nekaunība un opozīcija, bet biedri, nebūdami spējīgi uzminēt tās būtību, bija paraduši noraudzīties abos draugos ar zināmu nedrošu nepatiku, kā divos outlaws' un savādniekos, kas atstājami paši savā ziņā... Bez tam pret Kāju, grāfu Melnu, viņi sajuta zināmu bijību tā straujās dabas un nepadevības dēļ, ko visi pazina. Bet, kas attiecas uz Johami Budenbroku, tad pat lielais Hcinricijs, kas iebukņīja visus, neuzņēmās viņu pārmācīt par smalko ārieni un gļēvulību aiz neizskaidrojamām bailēm no viņa matu mīkstuma, locekļu maiguma, no viņa aizēnotā, biklā un saltā skatiena...

— Man ir bailes, — sacīja Hanno, apstādamies pagalma malā; atspiedies pret mūra sētu, aiz aukstuma nožāvādamies, viņš savilka ciešāk savu vilnas jaku... — Man ir ārprātīgas bailes, Kaj, man no tām dreb visa miesa. Vai Mantelzaka kungs tiešām ir tas vīrs, no kura būtu tā jābaidās? Saki pats! Kaut šī riebīgā Ovīdija stunda būtu jau pagājusi! Kaut mana sliktā atzīme būtu jau žurnālā un cs paliktu sēžam uz otru 1 No sabiedrības izstumtajos. (Tulkojums no angļu vai.) gadu, un viss būtu kārtībā! No tā es nebaidos, es baidos no skandāla, kas ar to savienots...

Kajs nogrima savās domas.

— Šis Roderiks Ešers ir visbrīnišķīgākais tēls, kāds jebkad izdomāts! — viņš piepeši ātri pateica. — Es visu stundu lasīju... Ja es spētu kādreiz uzrakstīt tik labu stāstu!

Kajs taču nodevās rakstniecībai. Uz to attiecās arī viņa šārīta izteiciens, ka viņam bijis darāms kas labāks nekā skolas uzdevumu mācīšanās, un Hanno bija viņu labi sapratis. Dziņa uz pasaku stāstīšanu, kas jau agrā bērnībā bija viņā pamodusies, nu attīstījās par literāru sacerējumu mēģinājumiem, un nesen viņš bija pabeidzis kādu poēmu, pasaku, bezgalīgi fantastisku notikumu, kur viss kvēloja tumšā mirdzumā, kur viss norisinājās metālu noslēpumainā zaigā visapslēptākos un svētākos zemes un līdz ar to arī cilvēku dvēseles dziļumos un kur dabas un dvēseles pirmspēki tika dīvaini sajaukti, savīti un šķīstīti, — uzrakstītu iekšķīgi apgarotā, nozīmīgā, mazliet pārspīlētā un ilgu pilnā maigas jūsmas valodā...

I lanno pazina šo poēmu un ļoti to mīlēja, bet tagad viņš nebija tādā stāvoklī, ka varētu runāt par Kaja darbu vai par Edgaru Po. Viņš atkal nožāvājās un nopūtās, reizē ar to dungodams pie sevis kādu motīvu, ko viendien pie klavierēm bija sacerējis. Viņam bija tāds paradums. Hanno bieži mēdza nopūsties un dziļi uzelpot, kas bija nepieciešams, lai tādējādi piespiestu savu nepietiekami labi strādājošo sirdi kārtīgāk darboties, pie tam viņš bija paradis ievilkt elpu kādā pašsacerēta vai sveša mūzikas motīva ritmā...

Re, kur nāk mīļais dievs! — pavēstīja Kajs. — Viņš pastaigājas pa savu dārzu.

— Jauks dārzs, — piebilda Hanno un sāka smieties. Viņš smējās nervozi un. nespēdams norimt, piespieda kabatas drāniņu pie mutes un skatījās pāri pagalmam uz to, ko Kajs bija nosaucis par “mīļo dievu”.

Tas bija direktors Vūlike, skolas vadītājs, kas patlaban ienāca pagalmā. Viņš bija ārkārtīgi garš, ar melnu, mīkstu platmali galvā, ar īsu pilnbārdu, ierautu vēderu, par daudz īsām biksēm un piltuvei līdzīgām aprocēm, kas allaž bija ļoti netīras. Viņa seja šķita aiz dusmām gandrīz vai sāpīga, un viņš ātri soļoja pa akmens flīzēm, turklāt vēl ar izstieptu roku norādīdams uz pumpi... Ūdens tecēja! Vesels bariņš skolnieku metās tam pa priekšu novērst šo nelaimi, noslēdzot vadu. Bet arī pēc tam viņi vēl ilgi palika uz vietas, uzlūkodami pārmaiņus gan pumpi, gan direktoru, kas ar sasarkušu seju, pagriezies pret piesteigušos doktoru Goldeneru, satrauktā balsī sāka tam pārmest nevērību. Viņa valoda bija viscaur sajaukta ar ņurdošām un neartikulētām lūpu skaņām..

Šis direktors Vūlike bija briesmīgs cilvēks. Viņš bija nācis šajā vietā pēc joviālā un cilvēkus mīlošā vecā kunga, kura vadībā bija mācījušies Hanno tēvs un tēvocis un kurš drīz pēc septiņdesmit pirmā gada bija miris. Toreiz tika ataicināts doktors Vūlike, kas līdz tam laikam bijis nodarbināts kādā prūšu ģimnāzijā, un līdz ar viņu vecajā skolā bija ienācis jauns gars. Senāk klasiskā izglītība bija tikusi uzskatīta kā tīkams pašmērķis, pēc kura dzinās mierīgi, bez steigas, ar jautru ideālismu, bet tagad vislielākajā cieņā bija autoritātes, pienākuma, varas, dienesta un karjeras jēdzieni un “mūsu filozofa Kanta kategoriskais imperatīvs’’ bija tas karogs, ko direktors draudoši izpleta ikkatrā svētku runā. Skola bija kļuvusi par valsti valstī, un prūsiskā dienesta disciplīna tajā valdīja tik varmācīgi, ka ne tikai skolotāji vien, bet arī skolnieki jutās kā ierēdņi, kuru vienīgās rūpes bija ārēji tikt uz priekšu un būt labi pierakstītiem pie tiem, kam vara... Drīz pēc jaunā direktora atnākšanas tika izdarīta arī skolas pārbūve pēc higiēnas un estētikas visjaunākajām prasībām un viss laimīgi novests galā. Tomēr palika liels jautājums, vai agrāk, kad. bija mazāk jaunlaiku ērtību, bet mazliet vairāk labsirdības, sirsnības, jautrības un labvēlības, vai toreiz skola nebija simpātiskāka un svētīgāka iestāde nekā tagad...

Kas attiecas personīgi uz direktoru Vūliki, tad viņš bija briesmīgs ar Vecās derības dieva mīklaino, divdomīgo, patvaļīgo un greizsirdīgo dusmību. Viņš bija drausmīgs tiklab savos smaidos, kā dusmās. Milzīgā autoritāte, kas bija tā rokās, darīja viņu pārmērīgi untumainu un neaprēķināmu. Viņš bija spējīgs izsacīt joku un kļūt dusmīgs, ja par to smējās. Neviens no trīcošajiem apakšniekiem nezināja, kā pret viņu izturēties. Neatlika nekas cits kā bikla pazemība un ārkārtīga padevība, lai viņš tos savā lielajā paštaisnībā neaizsviestu projām un nesaberztu...

Kaja izdomāto nosaukumu lietoja tikai Kajs pats un Hanno Budenbroks, sargādamies to atklāt saviem biedriem, aiz bailēm no biedru saltā, nesaprotošā skatiena, ko viņi tik labi pazina... Nē, nebija neviena jautājuma, kur viņi abi varētu saprasties ar saviem biedriem. Viņiem bija sveši pat tie opozīcijas un atriebības veidi, ar kādiem pārējie sevi gandarīja, un viņi nicināja visiem parastās palamas, jo to humors bija tāds, ka viņi nespēja par to pat pasmaidīt. Bija taču tik lēti, ikdienišķi un neasprātīgi tievo profesoru llikopu nosaukt par “zirnekli”, virsskolotāju Ballerštctu par “papagaili”, — tā bija pārāk vāja atmaksa par valsts dienesta spaidiem! Nē, Kajs, grāfs Melns, bija mazliet dzēlīgāks! Sev un Hanno viņš bija ievedis parašu, runājot par skolotājiem, lietot tikai viņu īstos uzvārdus, pievienojot tiem klāt “kungu”: “Balleršteta kungs”, “Mantelzaka kungs”, “Hikopa kungs”... Ar to bija nodibināts it kā zināms atstatums, izteikts ironisks vēsums... Viņi runāja par “skolotāju korpusu” un veselus starpbrīžus uzjautrinājās, īstenībā esošus cilvēkus pārvērzdami savā fantāzijā par neiespējama izskata riebekļiem. Un, kad viņi runāja par “iestādi” vispār, tad ar tādu pieskaņu, it kā runa būtu par tāda rakstura iestādi, kādā uzturējās Hanno tēvocis Kristians...

Uzlūkojot “mīļo dievu”, kas vēl labu brīdi turēja visus bālus aiz bailēm, norādīdams uz sviestmaizīšu papīriem, kas šur un tur pagalmā bija izkaisīti, Kajam bija radies ļoti labs garastāvoklis. Viņš aizvilka Hanno sev līdzi pie vārtiem, pa kuriem pašreiz nāca tie skolotāji, kam bija jāierodas uz otro stundu, sākdams ārkārtīgi dziļi palocīties pret bālajiem, nabadzīgajiem semināristiem ar iekaisušām acīm, kuri gāja garām uz tālākām skolas ēkām pie saviem jaunāko klašu skolniekiem. Viņš klanījās pārāk zemu, ļāva rokām vaļīgi nokarāties un padevības pilnu izskatu raudzījās no apakšas uz augšu uz šiem nabaga jaunekļiem. Bet, kad parādījās sirmais aritmētikas skolotājs Tītgcs kungs, drebošā rokā aiz muguras nesdams pāri grāmatu, līks, dzeltens, uzkrītoši šķielēdams un spļaudīdamies, tad Kajs pilnskanīgā balsī sacīja:

— Labdien, mironi! — Pēc tam viņš ar gaišu, asu skatu lūkojās kaut kur gaisā...

Sājā mirklī atskanēja zvans, un skolnieki no visām pusēm steidzās uz durvīm. Bet Hanno vēl arvien smējās; būdams jau uz kāpnēm, viņš vēl smējās tik stipri, ka viņa klases biedri, kas gāja tam blakus, salti, ar izbrīnu, pat mazliet uztraukti par šādu vieglprātību, ielūkojās viņam sejā...

Klasē iestājās klusums un visi vienprātīgi piecēlās, kad ienāca virsskolotājs doktors Mantelzaks. Viņš bija klases audzinātājs, un pret audzinātājiem bija parasts izturēties goddevīgi. Vērdams ciet durvis, viņš pieliecās un izstiepa kaklu, lai redzētu, vai visi piecēlušies, tad pakāra cepuri un ātri gāja uz katedru, pie tam viņa galva tikpat ātri klanījās uz augšu un leju. Tur viņš apstājās un kādu brīdi lūkojās laukā pa logu, pie tam ar izstieptu rādītāja pirkstu, kurā bija liels zīmoggredzens, vilkdams šurp un turp aiz savas apkaklītes. Viņš bija vidēja auguma cilvēks ar plāniem, nosirmojušiem matiem, sprogainu Jupitera bārdu un izspiestām, salīra zilām īsredzīgām acīm, kas spīdēja aiz stipro briļļu stikliem. Mugurā tam bija gari svārki no pelēkas, mīkstas drānas, ko tas allaž mēdza aptaustīt ar saviem īsajiem, krunkainajiem pirkstiem. Kā visiem skolotājiem, atskaitot smalko doktoru Goldeneru, viņa bikses bija mazliet par īsām un ļāva saskatīt pāri ļoti platu un ļoti spodru zābaku stulmu.

Pēkšņi viņš novērsa acis no loga, izdvesa mazu, draudzīgu nopūtu, pārlaida acis pār apklusušo klasi, norūca: —Jā, jā! — un vairākiem skolniekiem laipni uzsmaidīja. Varēja redzēt, ka viņš ir labā prātā. Visa klase atvieglota sakustējās. N'o tā bija atkarīgs daudz kas, patiesībā it viss, vai doktors Mantelzaks bija vai nebija labā prātā, jo visi zināja, ka viņš gluži neapzināti un bez mazākās paškritikas padodas savām sajūtām. Viņa galvenā īpašība bija ārkārtīga un neaprobežoti naiva netaisnība, un viņa labvēlība bija tikpat jauka un tikpat grozīga kā laime. Arvien bija divi trīs mīluļi, kurus viņš uzrunāja ar “tu” un sauca priekšvārdos un kuriem bija tik labi kā paradīzē. Viņi varēja gandrīz vai teikt visu, ko gribēja, un tomēr tas bija pareizi, un pēc stundas doktors Mantelzaks ļoti cilvēcīgi ar tiem sarunājās. Taču kādā dienā, visbiežāk pēc brīvdienām, Dievs vien zina, par ko, mīlulis bija atmests, nogāzts, iznīcināts un ar priekšvārdu jau tika uzrunāts cits... Šiem svētlaimīgajiem viņš kļūdas klases darbos mēdza atzīmēt tikko manāmi, tā ka viņu darbi pat pie vislielākā kļūdu daudzuma paturēja tīrīgu izskatu. Turpretim pārējās burtnīcas viņš sašvīkāja ar platu un niknu spalvu, nežēlodams sarkano tinti, un tās atstāja pavisam nevīžīgu un atbaidošu iespaidu. Un, tā kā viņš kļūdas neskaitīja, bet vērtēja darbus pēc izšķiestās sarkanās tintes daudzuma, tad viņa mīluļi vienmēr ieguva lielas priekšrocības. Visu to viņš darīja bez mazākā nodoma, bet uzskatīja to kā pilnīgi dabisku rīcību un nenojauta tajā ne mazākā partejiskuma. Ja kādam būtu pieticis bēdīgās drosmes protestēt pret to, tad viņš uz visiem laikiem būtu zaudējis izredzes jelkad tikt uzrunāts ar “tu” un nosaukts priekšvārdā. Un no šīs cerības nes ienam netikās šķirties...

Šobrīd doktors Mantelzaks tāpat stāvēdams sakrustoja kājas un šķirstīja savu piezīmju grāmatiņu. 1 lanno Budenbroks sēdēja saliecies uz priekšu un lauzīja zem galda rokas. B, kārta ir pie burta B. Tūliņ atskanēs viņa vārds, viņš piecelsies un nezinās nevienas rindiņas, un tad būs skandāls, skaļa, briesmīga katastrofa, lai arī cik labā prātā audzinātājs šodien būtu!... Sekundes ritēja pilnas moku. “Budenbrok...” nu viņš teiks. “Budenbrok...”

— Edgar! — izsauca doktors Mantelzaks, aizvēra grāmatiņu, atstādams tajā pirkstu, un uzkāpa uz katedras, it kā nu viss būtu kārtībā.

— Ko? Kas tur bija? Edgar... Tas taču ir Līders, resnais Līders, tur pie loga, burts L, kas ne tuvu nav pēc kārtas! Nē, vai tas ir iespējams? Doktors Mantelzaks bija tik labā garastāvoklī, ka viņš vienkārši izsauca vienu no saviem mīluļiem un nelikās ne zinis par to, kam šodien pēc kārtas būtu jāatbild...

Resnais Līders piecēlās. Viņam bija mopsim līdzīga seja un apātiskas acis. Lai gan viņam bija ļoti laba vieta un viņš būtu varējis ļoti labi nolasīt no grāmatas, bet arī tam viņš bija par slinku. Viņš jutās pārāk drošs paradīzē un vienkārši atbildēja:

— līs vakar nevarēju mācīties aiz lielām galvas sāpēm.

— O, vai tu mani atstāsi kaunā, Edgar? — sacīja doktors Mantcl-zaks apbēdināts. — Tu negribi man atsacīt zelta laikmeta vārsmas? Cik žēl, mans draugs! Tev sāpēja galva? Man šķiet, tev vajadzēja pateikt to man jau stundas sakumā, kad vēl nebiju tevi izsaucis... Vai tev nesāpēja galva jau pagājušajā ncdē|ā? Tev vajadzētu pret to kaut ko darīt, Edgar, jo citādi nav izslēgta varbūtība, ka tu sāc atpalikt... Timin, atbildiet jūs viņa vietā!

Līders apsēdās. Šājā brīdī visi viņu ienīda. Varēja redzēt, ka audzinātāja labais garastāvoklis sāk kristies un ka Līders nākošajā stundā varbūt vairs netiks nosaukts par Edgaru... Timms piecēlās vienā no pašiem pēdējiem soliem. Tas bija gaišmatains zēns ar lauciniecisku ārieni, gaišbrūnu jaku un īsiem, resniem pirkstiem. Ar izstieptām, piltuves veidā pavērtām lūpām, kas tam piešķīra centīgu un muļķīgu izteiksmi, viņš steigšus sagrieza pareizi savu vaļējo grāmatu, stingri lūkodamies taisni uz priekšu. Tad viņš nodūra galvu un sāka lasīt, gari stiepdams, stostīdamies un monotoni kā bērns ābeci:

— “A urea prima sāta esi aetas..."

Bija skaidrs, ka doktors Mantelzaks Šodien jautā bez kādas kārtas un nemaz, nemaz nedomā par to, kurš skolnieks nebūtu ilgāku laiku eksaminēts. Tagad vairs iespēja, ka Hanno tiks izsaukts, nebija tik draudoša, —tagad tas bija atkarīgs tikai no gadījuma. Viņš pārmainīja laimīgu skatienu ar Kāju un atslābināja savus muskuļus, lai mazliet atpūstos...

Piepeši Timma lasīšana tika pārtraukta. Vai nu doktors Mantelzaks nevarēja viņa recitēšanu labi saprast, vai arī tam bija iegribējies izkustēties: viņš pameta katedru, omulīgi pagājās pa klasi un apstājās tieši blakus Timmam, kas ar īsām, nemanāmām kustībām savu grāmatu bija noslēpis un nu kļuvis pilnīgi nevarīgs. Viņš kustināja savas izstieptās lūpas, skatījās ar zilām, godīgām, iztraucētām acīm uz audzinātāju un nevarēja pasacīt vairs neviena balsiena.

— Nu, Timm, — sacīja doktors Mantelzaks. — Vai nu uzreiz vairs neiet?

Timms ķēra pie pieres, izvalbīja, acis, spēcīgi elpoja un beidzot ar mulsu un nevainīgu seju pateica:

— Es esmu tik samulsis, kad jūs stāvat pie manis, doktora kungs.

Arī doktors Mantelzaks smaidīja; viņš jutās glaimots un teica:

Nu, saņemieties un turpiniet! — Un viņš atgriezās uz katedras.

Timms saņēmās. Viņš izvilka atkal grāmatu, nolika sev priekšā, kā redzams, lai saņemtos, lūkojās klasē apkārt, kamēr grāmata tika atvērta, tad nolieca galvu atkal un turpināja.

— Esmu apmierināts, — teica audzinātājs, kad Timms bija beidzis. — Jūs esat labi mācījies, tur nav šaubu. Tikai jums ļoti trūkst ritma izjūtas, Timm. Par saikļiem jūs esat skaidrībā, un tomēr jūs nerunājāt īstā heksametrā. Man ir tāds iespaids, it kā jūs būtu izmācījies no galvas prozu... Bet, kā jau teikts, jūs esat bijis uzcītīgs, esat darījis, ko spējis, un kas grūti cīnījies... Jūs varat sēsties.

Timms apsēdās lepns un starojošs, un doktors Mantclzaks ierakstīja pie viņa vārda apmierinošu atzīmi. Visievērojamākais bija tas, ka šajā brīdī ne tikai skolotājs vien, bet arī Timms pats un visi viņa biedri bija tajā sirsnīgajā pārliecībā, ka Timms tiešām esot labs un uzcītīgs skolnieks un labo atzīmi pilnīgi pelnījis. Arī Hanno Budenbroks nespēja atvairīt šo iespaidu, lai gan juta, ka viņā kaut kas saceļas tam pretim... Viņš atkal ar saspīlētu uzmanību klausījās, kāds vārds nu atskanēs...

— Mummc! — sacīja doktors Mantclzaks. — Vēlreiz! “Aurea prīma...

Tātad Mummc! Gods Dievam, nu Hanno bija drošībā! Ka dzeja tiktu atkārtota vēl trešo reizi, tas gandrīz nebija domājams, un līdz jaunam uzdevumam burts В būs garām .. .

Mumme piecēlās. Tas bija garš, bāls puisis ar trīcošām rokām un neparasti lielām, apaļām brillēm. Viņam bija slimas un īsredzīgas acis, tik īsredzīgas, ka tam nebija iespējams stāvot lasīt uz galda grāmatu. Viņam bija jāiemācās, un viņš bija mācījies. Bet, tā kā viņš bija ļoti neapdāvināts un turklāt nekādi nevarēja paredzēt, ka šodien tiks izsaukts, tad viņš zināja diezgan maz un apklusa jau pēc pirmajiem vārdiem. Doktors Manlelzaks lūkoja izpalīdzēt viņam vienu reizi, lūkoja otru reizi, pasacīdams dažus vārdus priekšā, lūkoja — ārkārtīgi iekaisušā balsī — vēl trešo reizi, bet, kad arī pēc tam Mumme netika ne no vietas, tad audzinātāju sagrāba niknas dusmas.

— Tas ir pilnīgi nepietiekoši, Mumme! Sēdieties! Jūs esat nožēlojama figūra, par to jūs varat būt pārliecināts, jūs kretīns! Būt reizē muļķim un sliņķim, tas tiešām ir par daudzi...

Mumme sašļuka solā. Viņš izskatījās kā pati nelaime, un šajā brīdī visā klasē nebija neviena, kas viņu nenicinātu. Hanno Budenbroks atkal sajuta, ka viņā aug kāda nepatīkama pretestība, it kā kairinājums uz vemšanu, un žņaudz tam kaklu ciet. Bet līdz ar to viņš ar briesmīgu skaidrību redzēja visu, kas notika. Doktors Mantclzaks nikni ievilka ar zīmuli savā grāmatiņā pie Mummes vārda kaut ko ar sliktu nozīmi un tad, drūmi saraucis uzacis, skatījās grāmatiņā. Aiz dusmām viņš pārgāja uz īsto dienas kārtību, jā, viņš skatījās, kam īsteni tagad reize atbildēt, tas bija skaidrs! Un, tikko Hanno sajuta, ka šī apziņa viņu pilnīgi nomāc, viņš jau dzirdēja savu vārdu, dzirdēja to kā ļaunā sapnī.

Budenbrok! — Doktors Mantclzaks bija pateicis “Budenbrok”, šīs skaņas vēl bija gaisā, un tomēr Hanno tam neticēja. Viņam ausīs sāka dunēt. Viņš palika sēžot.

— Budenbroka kungs! — atkārtoja doktors Mantclzaks, blenzdams viņā ar savām izbolītajām, aiz briļļu stikliem spīdošajām, safīra zilajām acīm. — Varbūt būsiet tik laipns?

Labi, tam bija jānotiek. Tā tam bija jāpienāk. Pavisam citādi, nekā viņš bija domājis, bet nu tomēr viss bija zaudēts. Vai būs ļoti liela kliegšana? Viņš piecēlās un grasījās izteikt kādu neprātīgu un smieklīgu atvainošanos, sacīt, ka viņš “aizmirsis” pantus iemācīties, bet tad piepeši ievēroja, ka viņa priekšsēdētājs tur tam atvērtu grāmatu.

Viņa priekšsēdētājs, Hanss Hermanis Kīliāns, mazs un melnīgsnējs zēns ar taukainiem matiem un platiem pleciem, gribēja kļūt par virsnieku un bija tādā mērā aizrāvies no biedriskuma idejas, ka arī Johanu Budenbroku, ko nevarēja ieredzēt, viņš ļaunā brīdī nepameta un pat parādīja ar pirkstu vietu, no kuras jāsāk...

1 lanno skatījās uz turieni un sāka lasīt. Nedrošā balsī, ar sarauktām uzacīm un savilktām lūpām viņš lasīja par zelta laikmetu, pirmatnības laikmetu, kad nav bijis nedz atriebēju, nedz soģu, nedz likumu, bet ļaudīs no brīvas gribas valdījis tikums, uzticība un taisnība. — “Nebija ne sodu. ne baiļu”, — viņš pateica latīniski. — “Nebija lasāmi ne draudoši vārdi uz pakārtajām vara plāksnēm, ne lūdzēju bari baidījās sava tiesneša vaiga...” — Viņš lasīja ar samocītu un pretīguma pārņemtu seju; lasīja ar nolūku slikti, nesakarīgi, tīšām neievērodams savienojumus, kas Kīliāna grāmatā bija atzīmēti ar zīmuli, stostījās un izlikās tikai ar pūlēm tiekam uz priekšu, ik mirkli sagaidīdams, ka audzinātājs visu atklās un bruks viņam virsū... Zaglīgais prieks skatīties grāmatā savādi kutināja ādu, tomēr tas bija viņam tik pretīgi, ka viņš ar nolūku nolasīja, cik slikti vien spēdams, lai tā mazinātu šo krāpšanu. Tad viņš apklusa, un iestājās klusums, kurā tas neuzdrošinājās pacelt acis. Šis klusums likās drausmīgs; Hanno bija pārliecināts, ka doktors Mantclzaks visu redzējis un viņa lūpas bija gluži bālas. Beidzot audzinātājs nopūtās un sacīja:

—Ai, Budenbrok, si tacuisses! Jūs piedosiet man šo klasisko “tu” uzrunu!... Vai zināt, ko jūs esat izdarījis? Jūs esat daiļumu saminis dubļos, jūs esat rīkojies kā vandālis, kā barbars, jūs esat nedzejisks cilvēks, Budenbrok, to var nolasīt no jūsu deguna! Ja es sev vaicāju, vai jūs visu Uiiku klepojāt vai lasījāt cēlas dzejas vārsmas, tad man jāsaka, ka taisnība būs drīzāk pirmais. Timms sevī ir attīstījis ļoti maz ritma izjūtas, bet, salīdzinot ar jums, viņš ir ģēnijs, viņš ir rapsods... Labu atzīmi es jums nevaru likt. Jūs esat darījis, ko varējis... Klausieties, saka, ka jūs esot muzikāls, spēlējot klavieres! Vai tas var būt?... Nu labi, sēdieties, jūs esat bijis uzcītīgs, arī tas ir labi...

Viņš ievilka grāmatiņā apmierinošu atzīmi, un Hanno Budenbroks apsēdās. Tāpat kā pirmīt ar rapsodu Timmu, tā bija arī tagad. Viņš nevarēja turēties pretim doktora Mantelzaka vārdos ietvertās uzslavas iespaidam. Šajā brīdī viņš nopietni ticēja, ka ir mazliet neapdāvināts, bet uzcītīgs skolnieks, kas puslīdz ar godu licis cauri, un skaidri sajuta, ka arī visa klase ir tādos pašos uzskatos, neatskaitot pat I lansu Kīliānu. Viņā atkal pavīdēja kāda atziņa, bet viņš bija pārāk noguris, lai pārdomātu. Bāls un drebošs viņš aizvēra acis un ieslīga letarģijā...

Bet doktors Mantelzaks turpināja stundu. Viņš pārgāja uz tālākiem heksametriem, kas šodien bija jāizņem, un izsauca Pētcrsenu. Pētersens piecēlās svaigs, žirgts un drošs, noskaņots cīņai un gatavs saņemt uzvaras laurus. Un tomēr viņam bija lemts šodien krist! Jā, stundai bija lemts beigties ar katastrofu, daudz briesmīgāku, nekā bija ar nabaga īsredzīgo Mummi...

Pētersens tulkoja, šad tad iemezdams skatu grāmatas otrā pusē, kur patiesībā viņam nebija nekā ko meklēt. Viņš to darīja ļoti veikli. Viņš izlikās, it kā tur viņu kas traucētu, slaucīja ar roku, reizēm uzpūta, it kā nodzīdams kādu putekli vai kaut ko tamlīdzīgu, kas viņu uztrauc. Un nu nāca tas briesmīgais...

Doktors Mantelzaks piepeši strauji sakustējās, un Pētersens atbildēja ar tādu pašu kustību. Un tai pašā mirklī audzinātājs pameta katedru, nokrita no tās gandrīz krišus un lieliem, neapturamiem soļiem devās pie Pētcrsena.

— Jums grāmatā ir atslēga, tulkojums, — viņš sacīja, piegājis klāt.

— Atslēga.:, man... nē... — stostījās Pētersens. Tas bija glīts zēns ar gaišu matu cekulu virs pieres un ārkārtīgi skaistām zilām acīm, kas tagad spīguļoja aiz bailēm.

— Jums nav grāmatā atslēgas?

— Nē... virsskolotāja kungs... doktora kungs... Atslēga?... Man tiešām nav atslēgas... Jūs maldāties... Jūs turat mani nepareizās aizdomās... — Pētersens runāja tā, kā parasti nebija pieņemts runāt. Bailes viņam iedvesa izmeklētus vārdus, ar kuriem viņš cerēja audzinātāju aizkustināt. — Es jūs nekrāpju. Es vienmēr esmu bijis godīgs... savu mūžu es to neesmu darījis!

Bet doktors savā bēdīgajā pārliecībā bija pārāk drošs.

— Dodiet man savu grāmatu! — viņš auksti sacīja.

Pētersens sažņaudza ap grāmatu pirkstus, cēla kā zvērēdams ar

abām rokām to gaisā un turpināja ar puspamirušu mēli deklamēt:

— Ticiet man... Virsskolotāja kungs... doktora kungs... grāmatā nekā nav... Man nav atslēgas... Es nemeloju... Es vienmēr esmu bijis godīgs...

— Dodiet šurp grāmatu! — atkārtoja audzinātājs un piesita ar kāju.

— Labi, — tas atbildēja, pasniegdams grāmatu, — te būs. Jā, tur ir atslēga! Skatieties paši, tur tā ir ielikta!... Bet es tajā neskatījos! —viņš pēkšņi iebrēcās, pavērsis seju augšup.

Doktors tomēr šos izmisuma izspiestos, neprātīgos melus neievēroja. Viņš izņēma “atslēgu”, paskatījās tajā tā, it kā viņa rokā būtu kas smirdošs, tad iebāza to kabatā, bet Ovīdiju nicīgi nosvieda uz Pētersena galda.

— Klases žurnālu! — viņš dobji uzsauca.

Ādolfs Miroņgalva pakalpīgi to pienesa, un Pētersens dabūja rājienu par krāpšanas mēģinājumu, kas viņu uz ilgu laiku iznīcināja un pārcelšanu šogad uz nākamo klasi padarīja neiespējamu.

— Jūs esat klases kauna traips, — doktors Mantelzaks vēl noteica un atgriezās katedrā.

Pētersens apsēdās un bija notiesāts. Blakus sēdētājs pavilkās no viņa nostāk. Visi uzlūkoja viņu ar sajauktām riebuma, līdzcietības un baismu jūtām. Viņš bija satriekts, vientuļš un pilnīgi pamests, tāpēc ka bija pieķerts. Bija tikai vienas kopīgas domas par Pētersenu — ka viņš ir "klases kauna traips”. Viņa krišanu atzina un pieņēma tikpat paklausīgi kā Timtna un Budenbroka panākumus un nabaga Mummes nelaimi... Un viņš pats sajuta to pašu.

Šo divdesmit piecu jaunekļu tā daļa, kam bija taisnīgs raksturs un kas bija spēcīgi un derīgi dzīvei tādai, kāda tā ir, uzņēma pašreizējo stāvokli kā gluži dabisku, tie nejutās nemaz apvainoti, un tiem likās, ka tas viss ir pats par sevi saprotams un pilnīgā kārtībā. Bet bija arī acis, kas ar drūmu domību lūkojās vienā punktā... Mazais Johans stīvi skatījās Hansa Hermaņa Kīliāna platajā mugurā, un viņa zeltaini brūnās acis bija pilnas riebuma, pretestības un baiļu... Bet doktors Mantelzaks turpināja stundu. Viņš izsauca atkal citu skolnieku, tagad Ādolfu Miroņgalvu, jo šai dienai viņam bija galīgi apnicis vēl tālāk pārbaudīt šaubīgos. Tad nāca kārta vēl vienam, kas bija vāji sagatavojies un nezināja pat, kas ir "patula Jovis arbore, glandes ”, ko Budenbrokam vajadzēja pateikt tam priekšā... To viņš darīja pavisam klusu un nepaceldams acu, tikai tāpēc, ka doktors Mantelzaks to prasīja, un saņēma par to mazu galvas mājienu.

Pēc visa tā stunda bija zaudējusi interesi. Doktors Mantelzaks lika vienam no ļoti apdāvinātajiem tulkot tālāk pēc savas patikšanas un vairs neklausījās, tāpat kā visi pārējie divdesmit četri, kas sāka gatavoties nākošajai stundai. Nu jau bija vienalga. Par šo vairs atzīmes nevienam nevarēja ielikt, ne arī spriest par centību... Arī stunda nu jau drīz būs galā. Jau bija galā: gaitenī zvanīja. Tātad Hanno bija izgājis labi, viņš bija saņēmis pat galvas mājienu.

— Nu, — sacīja Kajs, kad viņi gāja pa gotisko gaiteni uz ķīmijas telpu. — Ko tu tagad teiksi Hanno! "Kad tie sev pretim Cēzarvaigu skatīs”... Tev bija nedzirdēta laime!

— Man ir nelabi, Kaj, — mazais Johans attrauca. — Es nemaz negribu šīs laimes, man no tās kļūst nelabi...

Un Kajs zināja, ka viņš Johana vietā justu to pašu.

Ķīmijas zāle bija spraišļota telpa ar amfiteātra veidā augšupejošām solu rindām. Priekšā stāvēja garš eksperimentu galds un divi stikla skapji ar dažādiem traukiem un pudelēm. Klasē gaiss uz stundas beigām bija kļuvis atkal karsts un smacīgs, bet še tas nejauki smirdēja un likās piesātināts ar sērūdeņradi, ar ko patlaban bija eksperimentēts. Kajs atrāva vaļā logu, tad nočiepa Ādolfa Miroņgalvas burtnīcu un sāka steidzīgi norakstīt uzdevumu, kas stundā bija jāuzrāda. Hanno un vairāki citi skolnieki darīja tāpat. Tas aizņēma visu starpbrīdi, kamēr atskanēja zvans un parādījās doktors Marocke.

Doktors Marocke bija “tumšais virsskolotājs”, kā Kajs ar Hanno to dēvēja. Viņš bija vidēja auguma tumšmatis ar apbrīnojami dzeltenu ādas krāsu, divām dziļām rievām pierē, cietu un netīru bārdu un tādiem pašiem matiem. Viņš vienmēr izskatījās neizgulējies un nemazgājies, lai gan tā nemaz nebija. Viņš mācīja dabas zinības, taču viņa galvenais priekšmets bija matemātika, kuras laukā to uzskatīja par ievērojamu domātāju. Viņam patika runāt par Bībeles filozofiskajām vietām, un dažreiz, būdams labā un sapņainā garastāvoklī, tas ielaidās sarunā ar vecāko klašu skolēniem, sniegdams tiem ērmīgus izskaidrojumus par svēto rakstu noslēpumainajām vietām... Bez tam viņš bija arī rezerves virsnieks, turklāt jūsmīgs. Kā ierēdnis un reizē ar to militārpersona viņš direktora Vūlikes acīs bija nostādīts vislabāk. No visiem skolotājiem viņš visstingrāk ievēroja disciplīnu, ar kritisku skatienu pārskatīja ierindā nostādīto skolēnu rindu un prasīja īsas un asas atbildes. Šis misticisma un brašuma sajaukums bija mazliet atbaidošs...

Rakstu darbi tika nodoti pa vienam, un doktors Marocke staigāja šurp un turp un sita ar pirkstu pa burtnīcu, daži skolnieki, kas nekā nebija uzrakstījuši, atdeva viņam vai nu kādu citu burtnīcu, vai arī vecus darbus, un viņš to nemanīja.

Tad sākās mācības. Tāpat kā augšā Ovīdija stundā, arī tagad divdesmit pieci jauni cilvēki cits par citu sacentās pakalpībā attiecībā uz boru, hloru un stronciju. Hanss Hermanis Kīliāns dabūja uzslavu par to, ka viņš zināja, ka BaSCk jeb smagais špats esot labākais viltošanas līdzeklis. Vispār viņš bija no visiem labākais, tāpēc ka gribēja kļūt par virsnieku. Ilanno un Kajs nezināja nekā, un tāpēc viņiem doktora Marockes piezīmju grāmatā klājās slikti.

Un, kad pārbaude, pārklaušināšana un atzīmju likšana bija galā, tad arī interese par ķīmijas stundu bija tikpat kā izsmelta. Doktors Marocke sāka taisīt dažus eksperimentus, mazliet šo to paspridzināja un attīstīja labu tiesu krāsainas dvingas, bet tas notika tikai tādēļ, lai aizpildītu stundas atlikušo laiku. Beidzot viņš nodiktēja uzdevumu, kas jāiemācās nākamajai reizei. Tad zvanīja un arī trešā stunda bija garām.

Visi bija apmierināti, izņemot Pētersenu, ko šodien bija ķēris tāds trieciens. Visi bija priecīgi, jo tagad nāca jautra stunda, no kuras nevienam nebija jābaidās. Tā bija angļu valodas stunda pie kandidāta Modersona, jauniņa filologa, kas kopš pāris nedēļām strādāja skolā izmēģināšanai jeb, kā Kajs, grāfs Melns, izteicās, deva viesizrādes uz angažementu. Bet viņam bija maz izredžu tikt atstātam vietā, viņa stundās gāja pārāk jautri...

Daži vēl palika ķīmijas zālē, pārējie devās augšā uz klasi, — šoreiz nevienam nevajadzēja salt skolas pagalmā, jo šajā starpbrīdī gaitenī dežurēja Modersona kungs, un tas nevienu pašu neuzdrīkstējās raidīt lejā. Vajadzēja arī veikt sagatavošanās darbus, lai viņu saņemtu...

Atskanot zvanam uz ceturto stundu, klasē neviens pats neapklusa. Visur tērzēja, smējās, jau iepriekš līksmodami par traci, kas nu gaidāms. Grāfs Melns, galvu iespiedis plaukstās, turpināja lasīt Roderika Iišera piedzīvojumus, Hanno sēdēja klusu un noskatījās, kā citi plosās. Kaut kur nodziedāja gailis, un pašā klases dibenā Vaserfogels urkšķēja uz mata kā vepris, pie tam nemaz nevarēja manīt, ka skaņas nāk no viņa. Uz sienas tāfeles rēgojās krita zīmējums — greizi glūnošs snīpis, ko bija uzzīmējis rapsods Timms. Un, kad Modersona kungs ienāca pa durvīm, viņš pats ar savu spēku nevarēja tās aizvērt, jo spraugā bija ielikts resns egles čiekurs, kuru Ādolfam Miroņgalvam vajadzēja izņemt...

Kandidāts Modersons bija maza auguma, neievērojama izskata cilvēks. Iedams viņš stūma vienu plecu pa priekšu, viņam bija skābi saviebta seja un ļoti šķidra melna bārda. Viņš bija milzīgā apjukumā, nemitīgi mirkšķināja acis un virināja muti, it kā gribētu ko sacīt. Taču viņš nevarēja atrast vajadzīgos vārdus. Pēc trešā soļa viņš uzmina uz pistongas, uz sev išķi spēcīgas pistongas, kas pārsprāga ar (ādu blīkšķi, il kā viņš būtu uzminis uz dinamīta. Viņš spēji sarāvās, bet tad savā postā pasmaidīja, it kā nekas nebūtu noticis, un nostājās pret vidējo solu rindu, un, pa savam paradumam mazliet greizi saliecies, atspiedās ar delnu uz galda. Bet skolnieki šo viņa iemīļoto pozu jau pazina un bija notriepuši galdu šajā vietā ar tinti, tā ka visa Modersona kunga maziņā, neveiklā delna notašķījās melna. Viņš izlikās to nemanām, aizlika slapjo, melno roku aiz muguras, samirkšķināja acis un mīkstā, nespēcīgā balsī teica:

— Klasē varētu vēlēties labāku kārtību!

Hanno Budenbrokam tas šādos brīžos bija mīļš, un viņš nekustīgi skatījās tā nevarīgi saviebtajā sejā. Bet Vaserfogela urkšķēšana pieauga aizvien stiprāka un dabiskāka, un pēkšņi sauja zirņu nograbēja pret loga rūtīm, atlēca atpakaļ un nobira uz grīdas.

— Krusa birst,— kāds skaļi un skaidri noteica, un Modersona kungs izlikās tam ticam, jo bez tālākas runāšanas atkāpās uz katedru un pieprasīja klases žurnālu. To viņš nebūt nedarīja, lai kādu pierakstītu, viņš, lai gan bija jau šajā klasē piecas vai sešas stundas darbojies, vēl pazina pārāk maz skolēnu, un tāpēc viņam vajadzēja izsaukt tos pēc saraksta.

— Federman,— viņš teica,būsiet tik laipns un atbildēsiet uzdoto dzejoli.

— Nav klasē! —iekliedzās vesels skaits dažādu balsu. Bet Feder-mans, liels un plecīgs, sēdēja savā vietā un ar apbrīnojamu veiklību šaudīja zirņus pa visu telpu.

Modersona kungs samirkšķināja acis un burtoja citu vārdu.

— Vaserfogel, — viņš teica.

— Miris! — atsaucās Pētersens, ko bija pārņēmis īsts karātavu humors. Un, kājām švīkstot, gailim dziedot, veprim kviecot, atkal visi ņirgādamies atkārtoja, ka Vaserfogels miris.

Modersona kungs atkal samirkšķināja acis, paraudzījās apkārt, savilka skābu seju un no jauna ielūkojās klases žurnālā, tagad pielikdams pirkstu pie vārda, ko gribēja izsaukt.

— Perleman, — viņš sacīja ne visai droši.

— Diemžēl sajucis prātā, — gaiši un skaidri izteica Kajs, grāfs Melns. Un aizvien pieaugošā troksnī arī tas tika apstiprināts.

Te Modersona kungs piecēlās un sauca šai troksnī:

— Budenbrok, es jums uzdošu soda darbu. Ja jūs vēlreiz smiesieties, jūs dabūsiet piezīmi.

Tad viņš atkal apsēdās. Budenbroks tiešām bija smējies, viņš smējās par Kaja atjautību un nevarēja savaldīties. Šī atjautība viņam patika, sevišķi šis “diemžēl” vai drebināja viņu ar savu komiķu. Bet, kad Modersona kungs viņu sarāja, viņš aprima un skatījās kandidātā drūmi un klusi. Šajā brīdī viņš redzēja gandrīz katru viņa bārdas matiņu un viņa brūnās, spīdīgās, izmisuma pilnās acis; redzēja, ka uz mazajām, neveiklajām rokām, bija it kā divi pāri aproču, jo krekla piedurknes tam bija tikpat garas un platas kā aproces; redzēja visu viņa nabadzīgo un izmisušo ārieni. Viņš redzēja arī tā iekšieni. Hanno Budenbroks bija gandrīz vienīgais, ko Modersona kungs pazina un varēja nosaukt arī vārdā, un šo apstākli viņš izmantoja, pastāvīgi saukdams Hanno pie kārtības, uzdodot tam soda darbus un to tiranizējot. Viņš pazina skolnieku Budenbroku tikai tāpēc, ka tas ar savu kluso uzvešanos atšķīrās no pārējiem, un tā maigumu izmantoja, lai liktu tam sajust savu autoritāti, ko pie skaļajiem un nekaunīgajiem viņš neuzdrošinājās parādīt. “Šajā pasaulē zemiskums pat līdzcietību padara neiespējamu,” domāja 1 lanno. “Es nepiedalos, kandidāt Moderson, kad viņi jūs moka un izmanto, jo man tas liekas brutāli, riebīgi un banāli, bet kājūs man atmaksājat! Taču tā tas ir, tā tas ir, tā tas būs vienmēr un visur,” viņš domāja, un bailes un nelabums pārņēma viņu no jauna. “Un turklāt vēl man tik nepatīkami skaidri viss tas jārcdz!...”

Beidzot atradās viens, kas nebija ne miris, ne ārprātīgs un gribēja mēģināt angļu pantus nodeklamēt. Uzdots bija dzejolis "The monkey— bērnišķīgs savārstījums, ko nu šiem jaunekļiem, kuru lielais vairums ilgojās tikt uz jūras vai veikalā, vai citā nopietnā darbā, vajadzēja iemācīties no galvas.

“Monkey; little merry> fellow,

Them art nature'spunchinello... ”[49] [50]

Dzejolim bija ļoti daudz pantu, un skolnieks Kasbaums nolasīja tos no savas grāmatas. No Modersona kunga nebija jābaidās. Troksnis tikai pieņēmās vēl jo stiprāks. Kājas švīkoja putekļaino grīdu, gailis dziedāja, cūka kvieca, zirņi šaudījās apkārt. Visi sešpadsmit un septiņpadsmit gadus vecumā parastie draiskulības instinkti bija pamodušies. Tika celtas gaisā lapas ar neķītriem zīmējumiem, laistas no rokas rokā un tīksmīgi apsmietas...

Uzreiz viss apklusa. Lasītāji aprāvās. Modersona kungs pats piecēlās kājās un sāka klausīties. Noskaņojums bija mainījies. Klusumā, kas pēkšņi iestājās, kristāldzidri, saldi, sentimentāli un maigi skanēja spēlējošais pulkstenis, ko kāds no skolniekiem bija atnesis līdz, un “Mīlā, dusi man pie krūtīm” tagad atskanēja ang|u valodas stundas vidū... Bet tieši tajā brīdī, kad jaukā melodija bija izskanējusi, notika kaut kas briesmīgs... Kā vētra nobrāzās uz visu klātesošo galvām nelaime, negaidīta, nežēlīga, pārvarīga un satriecoša.

Proti, bez kādas pieklauvēšanas durvis piepeši atsprāga vaļā, tajās parādījās kaut kas garš un briesmīgs, ienāca iekšā, izgrūda paukšķošu lūpu skaņu un ar vienu vienīgu sānis paspertu soli jau stāvēja klases vidū skolnieku priekšā... Tas bija “mīļais dievs”.

Modersona kungs kļuva pelnu pelēks, norāva no katedras krēslu un noslaucīja to ar savu mutautiņu. Skolēni visi kā viens bija uzšāvusies kājās. Viņi spieda rokas pie sāniem, stiepās uz pirkstgaliem, nolieca galvu un koda sev mēlē aiz pārmērīgas padevības. Valdīja dziļš klusums. Aiz pārliecīgas sastiepšanās kāds nopūtās, un tad viss atkal bija klusu.

Direktora Vūlikes skatiens brīdi pētīja viņu sveicošo skolnieku rindas. Pēc tam viņš pacēla rokas ar netīrajām, piltuvēm līdzīgajām aprocēm uz augšu, tad ar plati izplestiem pirkstiem tās nolaida, it kā uzsizdams uz klavieru taustiņiem.

— Sēdieties, — viņš sacīja savā dobjajā basa balsī. Skolēni saplaka. Modersona kungs ar trīcošām rokām pievilka krēslu, un direktors apsēdās līdzās katedrai.

— Lūdzu, turpiniet vien, — viņš sacīja, un tas skanēja tik draudoši, it kā viņš būtu teicis: “Redzēsim, redzēsim, un vai tam, kas... ”

Bija skaidrs, kāpēc viņš atnācis. Modersona kungam nu vajadzēja parādīt savu skolotāja prasmi, parādīt, ko viņa skolnieki sešās stundās ieguvuši, no tā bija atkarīga Modersona kunga eksistence un nākotne. Kandidāts izskatījās pavisam bēdīgs, kad viņš atkal uzkāpa katedrā un lika kādam atbildēt no galvas “The monkey". Un, kā līdz šim bija tikuši pārbaudīti tikai skolnieki, tā tagad līdz ar tiem tika pārbaudīts pats skolotājs. Abām pusēm izgāja slikti. Vūlikes kunga iebrukums nebija paredzēts, un neviens — atskaitot varbūt divus trīs — nebija sagatavojies. Un visu augu stundu likt atbildēt Ādolfam Miroņgalvam, kurš vienmēr visu zināja, Modersona kungs nevarēja. Tā kā direktora klātbūtnē arī nolasīt no grāmatas nebija iespējams, tad gāja sliktāk nekā pa celmiem, un, kad pienāca kārta “Ivanhoe" lasīšanai, tad galu galā jaunais grāfs Melns vienīgais bija spējīgs kaut cik tulkot, jo viņš interesējās par šo romānu. Pārējie minstinādamies un atkāsēdamies bezpalīdzīgi cīnījās ar angļu vokābuļiem. Arī Hanno Budenbroks tika izsaukts un netika tālāk par pimio rindu. Direktors Vūlike izgrūda tādu skaņu, it kā kāds spēcīgi vilktu pār kontrabasa resnāko stīgu. Modersona kungs lauzīja ar tinti notašķītās rokas un žēlabaini atkārtoja:

— Un citās dienās gāja allaž tik labi! Un citās dienās gāja allaž tik labi!

Viņš vēl arvien to atkārtoja, kad atskanēja zvans, it kā izmisumā vērsdamies pa pusei pie skolniekiem, pa pusei pie direktora. Bet "mīļais dievs” piecēlās no krēsla un stāvēja briesmīgs un bargs, nosodoši galvu klanīdams un stīvi raudzīdamies klasē... Tad viņš pavēlēja padot viņam žurnālu un visiem tiem skolniekiem, kuru zināšanas bija izrādījušās trūcīgas vai arī līdzīgas nullei, lēnām ierakstīja piezīmes par slinkumu — sešiem vai septiņiem uzreiz. Modersona kungu nevarēja ierakstīt žurnālā, bet viņam klājās sliktāk par visiem. Viņš stāvēja bāls, salauzts un satriekts. Arī Hanno Budenbroks bija starp atzīmētajiem.

— Gan esjums karjeru samaitāšu, —direktors Vūlike vēl noteica. Un tad viņš pazuda.

Stunda bija galā. Tam tā bija jānotiek. Jā, tā gadījās arvien. Kad visvairāk baiļojās, tad kā par apsmieklu veicās gandrīz labi, bet. kad nekas slikts nebija paredzams, tad nāca nelaime. Hanno bija zaudējis iespēju Lieldienās pāriet augstākā klasē. Viņš piecēlās un ar gurdām acīm izgāja no klases, spaidīdams ar mēli sāpošo zobu.

Kajs pienāca pie viņa, aplika tam roku, un abi nogāja pagalmā, kur citi biedri uztraukti pārrunāja notikušo. Ar mīlestību un rūpēm Kajs raudzījās Hanno sejā un teica:

— Piedod, Hanno, ka es tulkoju un neklusēju, lai tad mani arī pieraksta! Tas ir tik zemiski...

— Vai arī es pirmiņ nesacīju, kas ir "palula Jovis arhore, plandēs ’’? — atbildēja 1 lanno. — Tas nu reiz tā ir, un lai tas paliek! Jāņem arī tas par labu.

— Jā, tā ir. Tagad “mīļais dievs” grib tev samaitāt karjeru. Tad tev ir jāpadodas, ja jau tas ir viņa neizdibināmais prāts... Karjera — kas par mīlīgu vārdu! Modersona karjera arī nu ir vējā. Viņš nekad netiks par virsskololāju, nabags! Jā, pasaulē ir virsskolotāji un palīgskolotāji, tas tev jāzina, bet nav skolotāju. Tas tik viegli nav aptverams; varbūt vienīgi pavisam pieaugušie un tādi, kas dzīvē jau ko pieredzējuši, var to saprast. īstenībā vajadzētu būt tā: cilvēks vai nu ir skolotājs, vai arī tāds nav; bet, kā var būt virsskolotājs, to es patiešām nesaprotu. Varētu par to parunāt ar “mīļo dievu” vai ar Marockes kungu. Taču, kas no tā iznāktu? Viņi to uzskatītu par apvainojumu un tevi nepaklausības dēļ vienkārši iznīcinātu, lai gan tu būtu novērtējis viņu amatu augstāk, nekā viņi paši to dara... Nu, lai viņi paliek, nāc, viņi visi ir tikai degunradži.

Viņi pastaigājās pa pagalmu, un Hanno labprāt klausījās, ko Kajs tērzēja, tai liktu viņam aizmirst notikušo.

— Redzi, še ir vārti, pagalma vārti, pa kuriem var iziet uz ielas. Kā būtu, ja mēs izietu un paietos pa trotuāru? Tagad ir starpbrīdis, vēl sešas minūtes, mēs varam laikā atgriezties. Un tomēr: tas nav iespējams. Saproti? Še ir vārti vajā, priekšā nav nekas, ne restes, ne arī kāds cits šķērslis, šeit ir slieksnis. Un tomēr nav iespējams pat domās, pat uz sekundi iziet viņā pusē... Nu, lai tas paliek! Ņemsim citu piemēru. Būtu ļoti nepareizi sacīt, ka pulkstenis tagad rāda apmēram pusdivpadsmil. Nē, tagad tūlīt būs ģeogrāfijas stunda, tas ir pareizi! Nu ir jājautā: vai tā ir dzīve? Viss ir sakropļots... Лк, Dievs, kaut taču šī iestāde mūs ātrāk atlaistu no saviem mīļajiem apkampieniem!

Bet pēc tam? Nu, lai paliek vien, Kaj, —arī pēc tam būs vēl: ko nu iesākt? Te vismaz cilvēks ir pie vietas. Pēc mana tēva nāves Stefans Kistenmākera kungs un mācītājs Pringshcims ir it kā nozvērējušies man diendienā vaicāt, kas es gribot kļūt. Es to nezinu. Man nav ko atbildēt. Es nevaru būt nekas. Mani māc bailes no tā, no visa.

— Nē, kā nu var būt tik bailīgs? Tu ar savu mūziku...

— Kas ir mana mūzika, Kaj? Tur nekas neiznāk. Vai lai klīstu apkārt spēlēdams? Pirmkārt, viņi nekad man to neatļaus, otrkārt, tiklai es nekad netikšu. Es taču gandrīz nekā nespēju, tikai mazliet fantazēt, kad esmu viens. Un tad vel arī pati ceļošana pa pasauli man liekas tik briesmīga... Ar tevi ir citādi. Tev ir vairāk drosmes. Tu šeit staigā, smejies par visu, un tev ir viņiem ko atbildēt. Tu gribi rakstīt, gribi stāstīt cilvēkiem ko skaistu, ievērojamu: tas jau kaut kās ir! Un tu droši tapsi slavens, tu esi tik izveicīgs. No kā tas ceļas? Tu esi jautrāks. Reizēm stundās mēs saskatāmies, kā, piemēram, pirmīt pie Mantelzaka kunga, kad Pētersens vienīgais no visiem, kas nolasīja, dabūja piezīmi. Tādās reizēs mēs abi domājam vienu un to pašu, taču tu savelc seju grimasē un vēl lepojies... Es tāds nespēju būt. Es nogurstu. Man gribētos gulēt un nekā vairs nedomāt. Es vēlētos nomirt, Kaj!... Nē, no manis nav nekā. Es nespēju nekā gribēt. Man negribas pat slavenam kļūt. Man no tā bail. it kā tur būtu klāt kas netaisns! No manis nekas nevar iznākt, esi drošs par to! Nesen atpakaļ iesvētīšanas stundā mācītājs Pringsheims esot kādam sacījis, ka no manis neesot nekas gaidāms, — es esot cēlies no satrunējušas dzimtas...

-— Viņš tā teicis? — Kajs vaicāja ar sasprindzinātu interesi...

— Jā, viņš ar to domā tēvoci Kristiānu, kurš tagad atrodas I lam-burgā, kādā iestādē. — Viņam droši vien ir taisnība. Mani vajadzētu atstāt mierā. Es par to būtu tik pateicīgs!... Man ir tik daudz raižu, un man viss padodas ar tādām grūtībām. Pieņemsim, es iegriežu sev pirkstā... Tā ir brūce, kas citiem aizdzīst astoņās dienās, bet man tas ilgst četras nedēļas. Tā negrib dzīt, iekaist, kļūst vienmēr ļaunāka un sagādā man neizsakāmas mokas... Brehta kungs saka, ka ar maniem zobiem esot pavisam slikti, gandrīz visi esot bojāti un nolietoti, nerunājot par tiem, kas izrauti. Tā tas ir tagad. Bet ar ko es ēdīšu, kad būšu trīsdesmit, četrdesmit gadus vecs? Man nav nekā, ko cerēt.

— Tā, — sacīja Kajs, sākdams soļot ātrāk, — tagad pastāsti man kaut ko par savu klavieru spēli! Es, redzi, gribu sākt rakstīt kaut ko brīnišķīgu, brīnišķīgu... Varbūt es iesākšu jau šodien zīmēšanas stundā. Vai tu šodien pēcpusdienā spēlēsi?

1 lanno brītiņu klusēja. Viņa acīs saplūda kaut kas skumjš, juceklīgs un karsts.

Jā, es spēlēšu gan, viņš atbildēja, — lai gan nevajadzētu to darīt. Man vajadzētu tikai vingrināties — spēlēt tikai etīdes un sonātes un tad beigt. Bet es tomēr — spēlēšu, es nevaru atturēties, lai gan no tā kļūst vēl ļaunāk.

— Ļaunāk?

Hanno klusēja.

— Es zinu, ko tu spēlē, — sacīja Kajs, un tad viņi klusēja abi.

Viņi abi bija savādā vecumā. Kajs, stipri pietvīcis, skatījās zemē,

galvu nenoliecis. Hanno izskatījās bāls. Viņš bija ārkārtīgi nopietns un savas aizmiglotās acis novērsa sāņus.

Šlēmīla kungs zvanīja, un viņi devās augšā.

Nāca ģeogrāfijas stunda un tai līdzi klases darbs, ļoti svarīgs klases darbs par Hesenes-Nasavas apgabalu. Klasē ienāca vīrs ar sarkanīgu bārdu un brūniem svārkiem. Viņa seja bija bāla un uz. lielporainajām rokām neauga ne matiņš. Tas bija asprātīgais virsskolotājs Mīzāma kungs. Viņš reizēm slimoja ar plaušu asiņošanu un pastāvīgi runāja ironiskā tonī, jo uzskatīja sevi par tikpat asprātīgu, cik slimu. Mājās viņam bija kaut kas līdzīgs Heines arhīvam, dažādu papīru un priekšmetu krājums, kas attiecās uz nekautrīgo un slimo dzejnieku. Tagad viņš uzzīmēja uz sienas tāfeles Hesenes-Nasavas robežas un tad ironiskā balsī lūdza, lai kungi nu būtu tik laipni un savās burtnīcās uzzīmētu, kas Šajā zemē ievērojams. Izklausījās, it kā viņš gribētu gan skolniekus, gan 1 Icscni-Nasavu izsmiet, un tomēr šis klases darbs bija tik svarīgs, ka visi no tā baidījās.

Hanno Budenbroks par Heseni-Nasavu nezināja tikpat kā nekā, gandrīz nekā. Viņš gribēja mazliet pamest aci Ādolfa Miroņgalvas burtnīcā, bet “Heinrihs Heine”, kas, par spīti savai cietēja ironijai, ar saspringtu uzmanību vēroja ikvienu kustību, tūliņ to ievēroja un jau teica:

Budenbroka kungs, man uznāk kārdināšana likt jums aizvērt burtnīcu, bet es stipri baidos, ka ar to parūdītu jums tikai labvēlību, tādēļ turpiniet!

Šajā piezīmē bija divas asprātības: pirmā tā, ka viņš uzrunāja I ļauno par “kungu”, un otrā — viņa izteiciens par "labvēlību”. I lanno Budenbroks tomēr turpināja pūlēties ap savu darbu un beidzot nodeva gandrīz tukšu lapu, pēc tam abi ar Kāju atkal devās laukā.

Šī diena nu bija pārciesta. Labi tiem, kuri bija laimīgi tikuši cauri un kuru apziņu neapgrūtināja nekādas piezīmes. Tie varēja nu gluži laimīgi sēdēt gaišajā zālē pie Drēgemillera kunga un zīmēt...

Zīmēšanas zāle bija liela un gaiša. Gar sienām stāvēja antīko mākslas darbu ģipša atlējumi, un lielā skapī bija redzami dažādi koka gabali un leļļu mēbeles, kas arī tika izmantotas par modeļiem. Drēgemillera kungs bija drukns vīrs ar apaļi apcirptu pilnbārdu un brūnu, gludu un lētu parūku, kas mugurpusē nodevīgi atkārās nost no galvas. Viņam bija divas parūkas, viena ar garākiem matiem, otra ar īsākiem; kad viņš bija apcirpis bārdu, tad parasti uzlika to ar īsākiem matiem... Arī citādā ziņā viņš bija savādnieks. Zīmuļa vietā viņš teica “zīmis”, un, kur viņš gāja vai stāvēja, to pavadīja eļļaina degvīna smaka, tā ka daži teica, — viņš dzerot petroleju. Viņa jaukākās stundas bija tās, kad viņam gadījās kā vietas izpildītājam mācīt kādu cilu priekšmetu. Tad viņš teica sparīgu, spirālveidīgu rokas kustību pavadītas runas par Bismarka politiku un ar naidu un bailēm runāja par sociāldemokrātiju... “Mums jāturas kopā!” viņš mēdza teikt sliktiem skolniekiem, satverdams tos pie elkoņa. “Sociāldemokrātija stāv pie durvīm!” Viņš bija kaut kas krampjaini kustīgs. Viņš mēdza apsēsties kādam blakus, apdvest to ar stipro degvīna smaku, piesist ar vienu no saviem zīmoggredzeniem tam pie pieres un izgrūst atsevišķus vārdus, kā “perspektīva!”, “ēna!”, “zīmis!”, “sociāldemokrātija!”, “kopā turēties!” — uzcelties un aiziet.

Kajs šajā stundā rakstīja savu jauno literāro darbu, bet Hanno fantāzijā spēlēja kādas operas uvertīru. Tad stundas beidzās, visi savāca savas lietas, vārti tika atvērti un varēja iet uz mājām.

Kajam ar Hanno bija kopīgs ceļš, un līdz sarkanajai priekšpilsētas mājai, pasituši savus grāmatu sainīšus padusē, viņi gāja reizē. Taču jaunajam grāfam Melnam bija vēl tāls gājiens priekšā līdz sava tēva mītnei, un tomēr viņš staigāja pat bez mēteļa.

Rīta migla bija pārvērtusies sniegā, kas lielām pārslām krita lejup un izkusa dubļos. Pie Budenbroku dārza vārtiem viņi šķīrās; bet, kad Hanno bija iegājis jau gabaliņu dārzā, Kajs vēlreiz atgriezās un aplika roku viņam ap pleciem.

Neizsamisti!... Un labāk nespēlē! —viņš klusu pateica, un tad viņa Šmaugais, slikti koptais stāvs nozuda lejupkrītošajā sniegā.

Hanno atstāja grāmatas gaitenī uz lāča ķetnu saturētā šķīvja un iegāja dzīvojamā istabā sasveicināties ar māti. Viņa sēdēja uz kušetes un lasīja dzelteni iesietu grāmatu. Kamēr viņš nāca pa paklāju, tā lūkojās viņā ar savām brūnajām, tuvu kopā guļošajām acīm, kuru kaktiņos krēsloja zilganas ēnas. Kad viņš apstājās tās priekšā, viņa satvēra ar abām rokām 1 lanno galvu un noskūpstīja to uz pieres.

Tad viņš uzkāpa savā istabā, kur Klementīnes jaunkundze bija sagatavojusi viņam mazas brokastis. Hanno nomazgājās un paēda. Kad tas bija padarīts, viņš izņēma no pults paciņu mazo, sīvo krievu papirosu (tos viņš arī jau pazina) un sāka smēķēt. Pēc tam viņš piesēdās pie harmonija un spēlēja kaut ko visai grūtu un nopietnu, Baha lugai līdzīgu. Beidzot viņš salika rokas aiz pakauša un skatījās laukā pa logu mēmajā snigšanā. Gandrīz nekā nevarēja saredzēt. Zem viņa loga vairs nebija glītā dārza ar urdzošo strūklaku. Skatu aizsedza kaimiņu vasarnīcas pelēkā siena.

Ap četriem ēda pusdienas — Gerda Budenbroka, mazais Johans un Klementīnes jaunkundze vieni paši. Vēlāk Hanno iegāja salonā, sagatavoja visu muzicēšanai un gaidīja pie klavierēm māti. Viņi spēlēja Bēthovena sonāti opus 24. Spēlējot adagio, vijole skanēja kā eņģelis, bet Gerda tomēr neapmierināta atņēma to no zoda, sapīkusi aplūkoja un noteica, ka viņai šodien neesot īstais garastāvoklis. Vairāk viņa nespēlēja un uzgāja augšā, lai pagulētos.

Hanno palika salonā. Viņš piegāja pie stikla durvīm, kas veda uz nelielo verandu, un minūtes divas lūkojās nama priekšā atkusušajā dārzā. Tad pēkšņi viņš atkāpās soli atpakaļ, aizvilka durvīm priekšā krēmkrāsas aizkaru, tā ka istaba iegrima dzeltenīgā puskrēslā, un stipri saviļņots piegāja pie klavierēm. Tur viņš vēl brīdi pastāvēja, nekustīgi, aizplīvurotām acīm raudzīdamies kaut kur vienā punktā... Tad viņš apsēdās un sāka vienu no savām fantāzijām...

Tas bija pavisam vienkāršs motīvs, gandrīz nekas, atrauts gabaliņš no kādas neesošas melodijas, pusotras taktis gara ritmiska figūra, un, kad viņš to pirmoreiz nospēlēja — ar tādu spēku, kādu no viņa nevarētu sagaidīt, — un dziļajos toņos lika atskanēt atsevišķām balsīm, it kā ar bazūnēm vienbalsīgi un pavēloši gribēdams pavēstīt visu turpmāko, nākošo, tad vēl nebija nojaušams, kas īsti domāts. Bet, kad viņš to atkārtoja diskantā, maigā, sudrabainā skaņu harmonizējumā, tad izrādījās, ka visa šī figūra sastāv no viena vienīga atrisinājuma, no ilgu pilnas un sāpīgas toņkārtu mijas... Tas bija aprauts, vienkāršs skaņu sakopojums, kuram precīzā un svinīgā noteiktība, ar kādu tas lika nospēlēts, piešķīra dīvainu, retu, noslēpumainu un nozīmes pilnu vērtību. Un tad sākās kustīgas pārejas, sinkopēs, meklējošas, maldu pilnas, kliedzienu saplosītas, it kā dvēsele būtu nemierā ar to, ko tā uztver un kas negrib apklust, bet jautādams un žēlodamies, tad izdzisdams un atkal par jaunu prasīdams un solīdams, atkārtojas arvien citās harmonijas. Sinkopēs kļuva aizvien skaļākas, un it kā neziņā tās apriņķoja steidzīgās trioles, bet baiļu kliedzieni, kas jaucās pa vidu, ieguva apveidu, saslēdzās kopā, kļuva par melodiju, un pienāca mirklis, kad tā izskanēja kā sirsnīga lūgšana, ko pauda pūtēju instrumenti. Nevaldāmi straujais, viļņojošais, viļošais un aizslīdošais bija apklusis un uzvarēts, un nemaldīgā, vienkāršā ritmā sāka plūst šis sāpju un bērnišķīgas lūgšanas pilnais korālis... Tad nāca fermāta un klusums. Un, lūk, piepeši pavisam klusi skaņās, kas likās kā tumšs sudrabs, atkal bija klāt iesākuma motīvs, šī vienkāršā izdoma, muļķīgā vai arī noslēpumainā figūra, šī saldi sāpīgā pāreja no vienas toņkārtas otrā. Un tad briesmīgs saviļņojums, satraukts nemiers, bet pāri tam fanfarām līdzīgi akcenti, mežonīgas apņēmības izpausme. Ko tas nozīmēja? Kas bija gaidāms? Skanēja it kā taures, kas aicina uz došanos ceļā. Tad skaņas koncentrējās, ritmi kļuva noteiktāki, līdz atkal savienojās jaunā figūrā, pārdrošā improvizācijā, kas skanēja kā mednieku dziesma, moži un vētraini. Taču tas nebija prieks, tā bija izmisuma pārgalvība, izbaiļu saucieni, starp kuriem saraustītās un neparastās harmonijas, mokoši, neprātīgi un saldi visu laiku atkārtojās sākotnējais motīvs, šis nopietnais noslēpumainais motīvs. Un nu sākās neatturama notikumu maiņa, cits pēc cita, neizprotami un neuzminami... Veseli dēkainu skaņu, ritmu un harmoniju plūdi, pār kuriem Uanno vairs nevaldīja; tie veidojās zem viņa pirkstiem, radās paši no sevis bez iepriekšēja nodoma... Viņš sēdēja, mazliet noliecies pār taustiņiem, ar pavērtām lūpām, sevī iegrimušu skatienu, un viņa brūnie mati mīkstos viļņos vijās ap deniņiem. Kas tas bija? Ko tas viss nozīmēja? Vai šeit varbūt tika pārvarēti baismīgi šķēršļi, nāvēti pūķi, pieveiktas klintis, varenas straumes, liesmas? Un atkal līdzīgi skaļiem smiekliem kā neizprotami aplaimojošs solījums iznira sākotnējais motīvs, šis niecīgais veidojums, šī pāreja no vienas toņkārtas citā... jā, šķita, ka tas aicina aizvien tālāk uz atkal jaunu spriegumu; sekoja drudžainas oktāvas, kas skanēja kā kliedzieni, un tad sākās kāpinājumi, hromatiska mežonīgu ilgu tiekšanās uz augšu, kuru pēkšņi pārtrauca biedējoši nervozs pianissimo; pamats zem kājām izslīdēja, palika vairs tikai viena vienīga tieksme, tiekšanās pēc piepildījuma... Kādu brīdi šķita, ka tālumā it kā brīdinot ieskanas atkal dedzīgi izmisīgās lūgšanas sākuma akordi; taču tos tūlīt pārņēma kakafoniju uzplūdi; skaņas savienojās cita ar citu, traucās uz priekšu, bēga atpakaļ, cēlās un grima, lai atkal no jauna tiektos pretī kādam nenosakāmam mērķim, jau tuvam, jau pavisam tuvam šajā acumirklī, šajā briesmīgajā sasprindzinājumā, kad alkainās slāpes bija kļuvušas jau neizturamas... Un tad tas bija klāt, un nebija vairs atturams, ilgu spriegums bija sasniedzis savu augstāko robežu, likās, ka pēkšņi kāds pārplēstu priekškaru, atrautu līdz galam vaļā vārtus, ka ērkšķu žogs pašķiras, ka sevī sabrūk milzīgas liesmu sienas. Tad iestājās atraisījums, atslābums, piepildījums, pilnīga nomierināšanās pēc vētras, un ar neizsakāmu prieka uzgavilējumu viss atrežģījās par saskaņu, kas ar saldu un ilgpilnu riiardando pārlija citā... Tas bija atkal pirmais, sākuma motīvs. Un, kas nu sekoja, tie bija šā motīva, šīs muzikālās figūras svētki, tās triumfs, tās neprātīga orģija, visās skaņu niansēs starojoša tā izlējās pār oktāvām, raudāja, trīcēja, dziedāja, gavilēja un elsoja, uzvaroša savā pirmatnēji nevaldāmajā orķestrā-lajā krāšņumā... Šajā fanātiskajā niecīgās, melodijas kultā, šīs īsās, bērnišķās dažu taktu harmonijas kultā bija kaut kas brutāls un aprobežots un reizē askētiski reliģiozs; tā bija ticība un pašuzupurēšanās, tā bi ja netikumība, šī pārmērība un nesātība, ar kādu melodija tika izbaudīta un izmantota, ciniski izmisīga vēlēšanās iznīkt svētlaimē un iekārē, izsūcot no tās pēdējo pilienu, līdz pagurumam, līdz. riebumam un apnikai; līdz beidzot pilnīgā nogurumā tā notrizuļoja ilgā, klusā minora arpegio un tad, vēlreiz pacēlusies toni augstāk, iznira mažorā un sāpīgā nedrosmē pārtrūka.

Hanno vēl mirkli sēdēja, zodu uz krūtīm noliecis, rokas klēpī salicis. Tad viņš piecēlās un aizvēra klavieres. Viņš bija bāls, ceļi tam bija pilnīgi bez spēka un acis dega. Viņš iegāja blakus istabā, atlaidās uz dīvāna un palika tā ilgu laiku, nekustinādams ne locekļa.

Vēlāk tika ēstas vakariņas, pēc tam viņš izspēlēja ar māli partiju šaha, kurā neviens neuzvarēja. Bet vēl pēc pusnakts viņš sēdēja savā istabā un sveces gaismā spēlēja harmoniju un spēlēja fantāzijā, jo skaļi to darīt ap šo laiku nevarēja, —kaut gan bija nolēmis rīt celties ap pussešiem, lai sagatavotu vajadzīgos skolas darbus.

Tā bija viena diena no mazā Johana dzīves.

Trešā nodaļa

Par tīfu var sacīt sekojošo:

Cilvēks jūt sevī saceļamies dvēseles īgnumu un vispārēju sapīkumu, kas ātri padziļinās un kļūst par nespēcīgu izmisumu. Reizē ar to iestājas fizisks nogurums, kas pārņem ne tikai muskuļus un locekļu stiegras, bet arī atsaucas uz visu iekšējo orgānu darbību, starp tiem arī uz kuņģi, kas ar riebumu atsakās no barības pieņemšanas. Rodas stipra vēlēšanās gulēt un aizmigt, un tomēr par spīti ārkārtīgajam gurdenumam miegs ir nemierīgs, pilns baiļu un neatspirdzina. Smadzenes sāp, tās top trulas, nomāktas, kā aizmiglotas un jūt reiboņus. Visos locekļos icgulstas nenoteiktas sāpes. Bez kāda redzama iemesla reizēm tek no deguna asinis. Tas ir ievadījums.

Tad pārņem aukstums, kas drebina visu miesu un klabina zobus, —pazīme par drudža iestāšanos, kas ātri sasniedz savu augstāko stāvokli. Uz krūtīm un vēdera redzami atsevišķi sarkani plankumi, kas, pirkstu uzspiežot, nozūd, bet tūliņ parādās no jauna. Pulss trako, tas sit līdz simt reižu minūtē. Tā pie četrdesmit grādu temperatūras paiet pirmā nedēļa.

Nākamajā nedēļā slimnieks ir no galvas un locekļu sāpēm brīvs. Toties reiboņi kļuvuši daudz stiprāki, un ausīs tā dūc un zvana, ka dzirdēt kļūst grūti. Sejas izteiksme top muļķīga. Mute sāk palikt vaļā, acis ir aizplīvurotas un vienaldzīgas. Apziņa aptumšojas. Slimo ir pārņēmis slābums, un viņš bieži neaizmidzis iekrīt svina smagā nejūtībā. Palaikam istabā atskan viņa skaļie murgi. Viņa nevarība ir pieņēmusies līdz. netīrībai un pretīgumam. Viņa smaganas, zobi un mēle pārklājas ar melnu masu, kas saindē elpu. Ar uzpūstu vēderu viņš guļ uz muguras. Viņš ir iegrimis guļvietā, un tā ceļi stāv atplesti. Viss viņā darbojas steigšus, drudžaini, tiklab elpa, kā arī pulss, kas sasniedz simt divdesmit aprautus sitienus minūtē. Acu plaksti ir pa pusei aizvērti, un vaigi vairs nekvēlo drudža karsonī kā sākumā, bet ir pieņēmuši zilganu nokrāsu. Sarkano plankumu daudzums pavairojies. Ķermeņa temperatūra sasniedz četrdesmit vienu grādu...

Trešajā nedēļā vājums sasniedz savu virsotni. Skaļā murgošana ir apklususi, un neviens nevar pateikt, vai slimnieka gars nogrimis tumšā naktī vai arī viņš, tālu novērsies no savas miesas, mājo dziļos, klusos sapņos, par kuriem neviena kustība, neviena pazīme mums nevēstī nekā. Ķermenis guļ pilnīgā bezjūtībā. — Šis ir slimības gaitas lūzuma laiks.

Dažiem indivīdiem slimības diagnoze aiz kādiem sevišķiem apstākļiem ir apgrūtināta. Teiksim, piemēram, ja slimnieks, kam visi pirmie slimības simptomi — saīgums, nepatika, gurdenums, riebums pret barību, nemierīgs miegs, galvas sāpes — jau pa daļai parādījušies,— ja viņš tad vēl staigā starp savējiem kā pilnīgi vesels. Ja šie simptomi, arī pēkšņi uzbrukdami, neliek vēl nomanīt nekā ārkārtīga — krietns ārsts, kam pamatīgas zināšanas, piemēram, varētu minēt doktoru Langhalsu ar mazajām, melnspalvainajām rokām, — krietns ārsts tomēr drīz vien varēs pateikt patieso stāvokli, un fatālie sarkanie plankumi uz krūtīm un vēdera to pilnīgi apliecinās. Viņš nešaubīsies, kādi līdzekļi jādod un kāda kopšana vajadzīga. Viņš parūpēsies vispirms par lielu, labi vēdinātu istabu, kuras temperatūra nedrīkst pārsniegt septiņpadsmit grādus. Viņš prasīs vislielāko tīrību un spodrību un, kamēr iespējams slimnieku gultā cilāt, pasargās to no muguras izgulēšanas līdz vātīm. Viņš noteiks pastāvīgu mutes dobuma tīrīšanu ar slapju linu drāniņu; kas attiecas uz zālēm, lietos jodu un jodkālija sajaukumu, hinīnu un antipirīnu un, tā kā arī kuņģis un zarnas ir stipri skartas, tad atļaus tikai visvieglāko un stiprinošāko diētu. Viņš apkaros slimību arī ar vannām, kurās slimnieks — dienu vai nakti—jāliek ik pēc trim stundām, pie tam ūdens, no kājgaļa sākot, pamazām jāatvēsina. Līt pēc vannas ātri jādod tam kaut kas spēcinošs un uzbudinošs, konjaks vai šampanietis.

Visus šos līdzekļus ārsts, protams, paraksta tikai uz labu laimi, tikai tam gadījumam, kad tie varbūt tiešām kaut ko var palīdzēt, tomēr nezinādams, vai to lietošana nav pilnīgi nenozīmīga un bezmērķīga. Jo vienu viņš nevar zināt, viens jautājums liek viņam taustīties kā pa tumsu līdz trešajai nedēļai, līdz krīzei. Viņš nezina, vai šī kaite, ko viņš sauc par tīfu, šajā gadījumā nozīmē nesvarīgu nelaimes gadījumu, nepatīkamas infekcijas sekas, no kurām varbūt būtu varēts izvairīties un kurām var stāties pretim ar zinātnes līdzekļiem, — vai tā vienkārši ir jau sācies iziršanas process, pašas nāves ietērps, kura tikpat labi būtu varējusi parādīties arī citādā maskā un pret kuru nekādas zāles nav izaugušas.

Ar tīfu ir tā: tālajos drudža sapņos, slimnieka kvēlajā aizmirstībā noteikti atskanēs dzīvības sauciens, tās nepārprotamā, uzmudinošā balss. Cieta un spirgta šī balss panāks slimnieka garu svešajā, karstajā ceļā, pa kuru tas klīst uz priekšu un kurš ved uz pavēni, uz vēsumu, uz mieru. Cilvēks dzirdēs šo gaišo, žirgto, mazliet izsmejošo aicinājumu apgriezties un atgriezties, kurš aizplūst līdz viņam no tās vietas, ko tas atstājis tālu, tālu un jau aizmirsis. Ja, šo balsi dzirdot, viņā saviļņosies kāda gļēvi nepiepildīta pienākuma, kauna, atjaunotas enerģijas, drosmes un prieka sajūta, ja viņš jutīs atkal mīlestību un pieķeršanos tai zobgalīgai, raibai un brutālai rosībai, ko pametis aiz sevis, — tad, lai cik tālu tas būtu jau aizmaldījies pa svešo, karsto taku, viņš atgriezīsies un dzīvos. Bet, ja viņš, dzīvības saucienam atskanot, saraujas bailēs un nepatikā, ja šī atmiņa, šī priecīgā aicinošā skaņa panāk tikai to, ka tas purina galvu un, atgaiņādamies ar rokām, tiecas atpakaļ, lai trauktos tālāk uz priekšu pa to ceļu, kas pavēries viņa izbēgšanai... nē, tas ir skaidrs, tad viņš mirs.

Ceturtā nodaļa

Tas nebūs pareizi, tas nebūs pareizi, Gerda! varbūt jau simto reizi sacīja vecā Veihbrota jaunkundze, apbēdināta un pilna pārmetumu. Viņa sēdēja savas bijušās skolnieces dzīvojamā istabā uz dīvāna pulciņā, kurā šovakar piedalījās Gerda Budenbroka, Per-manēdera kundze, viņas meita Ērika, nabaga Kdotilde un visas trīs Budenbroku dāmas no Platās ielas visapkārt apaļajam galdam istabas vidū. Viņas cepures zaļās lentes krita uz bērnišķīgajiem pleciem; vienu no tiem tai vajadzēja augstu sacelt, lai uzliktu elkoni uz galda un varētu žestikulēt: tik maziņa tā pa saviem septiņdesmit pieciem gadiem bija sarāvusies.

Tas nebūs pareizi, atļauj tev to pateikt, ka tas nebūs labi darīts, Gerda! — viņa atkārtoja kaislā un drebošā balsī. — Es stāvu ar vienu kāju kapā, man atliek vairs īss laiciņš, un tu gribi mani... Tu gribi mūs atstāt, gribi uz visiem laikiem no mums šķirties... Aizbraukt... Ja tas būtu tikai ceļojums, tikai apciemojums Amsterdamā.... Bet uz visiem laikiem! — Un viņa purināja savu veco putna galvu ar brūnajām, gudrajām, apbēdinātajām acīm. — Ir tiesa, tu esi daudz zaudējusi...

Nē, viņa ir zaudējusi visu, — sacīja Permanēdera kundze. — Mēs nedrīkstam būt patmīlīgi, Terēze. Gerda grib aizbraukt, un viņa aizbrauks, tur nekas nav grozāms. Viņa atnāca ar Tomasu pirms divdesmit viena gada, un mēs visi esam viņu mīlējuši, lai gan mēs viņai vienmēr esam bijuši pretīgi... Jā, tā tas ir, Gerda, nerunā pretim! Bet Tomasa vairs nav, un... neviena vairs nav. Kas esam viņai mēs? Nekas. Mums tas sāp, bet lai Dievs tevi pavada, Gerda, un paldies, ka tu jau agrāk neaizbrauci, toreiz, kad Tomass nomira...

Tas notika pēc vakariņām kādā rudens vakarā. Mazais Johans (Justs Johans Kaspars) jau kopš apmēram sešiem mēnešiem, ar mācītāja Pringsheima svētību labi pavadīts, gulēja tur laukā, mežmalā, zem smilšakmens krusta un dzimtas ģerboņa. Mājas priekšā alejas pusnobirušajās liepās šalca lietus. Reizēm vēja pūtieni svieda logā lāses. Visas astoņas dāmas bija ģērbušās melnos tērpos.

Tā bija neliela ģimenes sanāksme, lai atvadītos no Gerdas Buden-brokas, kas gatavojās atstāt pilsētu un atgriezties Amsterdamā, lai tur kā senāk spēlētu ar savu veco tēvu vijoles duetus. Nekādi pienākumi viņu še vairs nesaistīja. Permanēdera kundzei vairs nebija nekāda iemesla viņu no tā atrunāt. Tā padevās, lai gan sirdī bija par to dziļi nelaimīga. Būtu mirušā senatora kundze palikusi pilsētā, būtu viņa paturējusi savu vietu sabiedrībā un savu mantu atstājusi šepat, tad ģimenes vārdam tomēr saglabātos vēl kaut cik no senā goda un cieņas...

Bet, lai būtu kā būdams, Antonijas kundze gribēja staigāt ar augsti paceltu galvu, eik vien ilgi viņa vēl pa So zemi staigās un cilvēki viņu uzlūkos. Viņas vecvectēvs bija braucis četrjūgā...

Par spīti pārmaiņu bagātajai dzīvei, kas bija aizritējusi, par spīti neveselajam kuņģim, viņas piecdesmit gadi vēl nelika sevi daudz manīt. Viņas sejas āda gan bija kļuvusi mazliet poraināka un nelīdzenāka, un uz viņas virslūpas spalviņu saaudzis vairāk, taču viņas gludajos matos zem sēru micītes vēl nebija saskatāms neviens vienīgs sirms pavediens.

Viņas māsīca, nabaga Klotilde, uzņēma Gerdas aizbraukšanu, kā jāuzņem visas lietas šajā pasaulē, — ar rāmu garu un maigumu. Pirmiņ pie vakariņām viņa bija klusi un dūšīgi ēdusi un tagad nu sēdēja te pelnu pelēka un kalsna kā vienmēr, teikdama gari stieptus un laipnus vārdus.

Ērika Veinšenka, tagad trīsdesmit otrajā gadā, arī nebija tāda sieviete, kuru šķiršanās no krustmātes stipri satrauktu. Viņa bija pārdzīvojusi smagākas bēdas un jau agri kļuvusi savā būtībā rezignēta un klusa. Viņas gurdenajās, ūdenszilajās acīs — Grīnliha kunga acīs — varēja nojaust padevību un neizdevušos dzīvi, un tas pats izskanēja arī viņas nedrošajā, reizēm mazliet žēlabainajā balsī.

Kas attiecas uz trijām Budenbroku dāmām, tēvoča Gotholda meitām, tad viņu vaibsti bija pilni aizvainojuma un kritikas, kā parasts. Frīderīke un 1 lenriete, vecākās, ar gadiem bija tapušas arvien tievākas un kalsnākas, turpretī jaunākā — Fitī. kam bija apritējuši jau piecdesmit trīs gadi, izskatījās pārāk maza un resna...

Arī konsula Krēgera kundze — tēvoča Justa atraitne, bija šovakar ielūgta. Bet viņa bija teikusies nevesela, un varbūt tai trūka pietiekami laba tērpa, to nevarēja zināt.

Runāts tika par Gerdas ceļojumu, par vilcienu, ar kuru viņa domāja braukt, kā arī par dārza mājas pārdošanu kopā ar mēbelēm, ko bija uzņēmies mākleris Gošs. Jo Gerda neņēma līdzi nekā un gribēja aizbraukt no šejienes tāda, kāda atbraukusi.

Tad Permanēdera kundze iesāka runāt par dzīvi, aizskardama tās vissvarīgākās puses un ierosinādama pārdomas par pagātni un nākotni, lai gan par nākotni gandrīz nekā nebija ko sacīt.

Jā, kad es būšu mirusi, tad manis pēc arī Ērika var doties projām, — viņa teica, — bet es nekur citur nevaru izturēt, un, cik ilgi es būšu dzīva, mēs turēsimies še kopā, tie pāris ļautiņi, kas vēl atlikuši... Reizi nedēļā jūs nāksiet pie manis uz pusdienām... Un tad mēs lasīsim mūsu dzimtas papīrus, — viņa pieskārās mapei, kas stāvēja uz galda tās priekšā. — Jā, Gerda, es pieņemu tos ar pateicību. Tātad norunāts...

Vai dzirdi, Tilda?... Lai gan, taisnību sakot, arī tu gluži labi varētu būt tā, kas mūs ielūdz, jo patiesībā tu tagad vairs neesi nostādīta nemaz sliktāk par mums. Jā, tā ir. Cilvēks pūlas, skrien un cīnās... bet tu esi nosēdējusi uz vietas un pacietīgi visu nogaidījusi. Bet tomēr tu esi kamielis, Tilda, neņem to man ļaunā...

— O, Tonij... — Klotilde smaidīdama attrauca.

— Man žēl, ka nevaru atvadīties no Kristiānā, — Gerda teica, un nu valodas pievērsās Kristiānām. Bija ļoti maz izredžu, ka viņš kādreiz tiks laukā no tās iestādes, kurā atradās, lai gan ar viņu nemaz nebija tik ļauni, ka tas nevarētu staigāt brīvībā. Bet viņa laulātajai draudzenei tagadējais stāvoklis bija pārāk patīkams, viņa bija, kā to Permanēdcra kundze apgalvoja, uz vienu roku ar ārstu, un tāpēc varēja paredzēt, ka Kristians savas dienas noslēgs šajā iestādē.

Tad brīdi visas klusēja. Lēni un vilcinoties saruna pievērsās atkal jaunākajiem notikumiem, un, kad bija pieminēts mazā Johana vārds, istabā atkal iestājās mēms klusums un tikai ārā dzirdēja lietu līstam vēl stiprāk.

Pār Hanno pēdējo slimību gulēja kā smags noslēpums. Slimībai vajadzēja būt bijušai ārkārtīgi briesmīgai. Par to viņas runāja apspiestā balsī, netiešos aizrādījumos un pusvārdos, pie tam viena otrā neskatīdamās. Tad atcerējās arī to mazo, noskrandušo grāfu, kas gandrīz ar varu bija ielauzies slimnieka istabā... Hanno, viņa balsi dzirdot, bija smaidījis, lai gan cita neviena vairs nepazina, un Kajs bija nemitīgi skūpstījis abas viņa rokas.

— Tas viņam skūpstīja rokas? —jautāja Budenbroku dāmas.

— Jā, daudz reižu.

Visas kādu brīdi to pārdomāja.

Piepeši Permanēdcra kundzei sāka līt asaras.

— Es viņu tā mīlēju, — viņa šņukstēja. — Jūs nezināt, kā es viņu mīlēju... vairāk nekā jūs visi... Jā, piedod, Gerda, tu esi māte... Лк, viņš bija eņģelis...

— Nu viņš ir eņģelis, — pārlaboja Zczemī.

— Hanno, mazais Hanno, -— Permanēdcra kundze turpināja, un asaras tecēja pa viņas vaigu poraino, negludo ādu... — Tomass, tēvs, vectēvs un visi citi! Kur viņi? Viņu vairs nav. Ak, tas ir tik smagi un skumji!

— Mūs gaida atkalredzēšanās, — sacīja Frīderīke Budenbroka, rokas klēpī cieši kopā saņemdama, acis nolaidusi un degunu augšup paslējusi.

— Jā, tā saka... Лк, ir stundas, Frīderīke, kurās nav mierinājuma, kurās— Dievs lai mani tiesā— cilvēks krīt šaubās, vai vispār ir taisnība, vai vispār ir mīlestība... šaubās par visu. Dzīve, vai zini, daudz ko salauž mūsos un dažu labu cerību pārvērš kaunā... Atkalredzēšanās... Kaut tā būtu...

Bet te Zezemī Veihbrota saslējās pie galda kājās, tik augstu, cik vien tā spēja. Viņa pacēlās uz pirkstgaliem, izstiepa kaklu, pieklauvēja pie galda virsas, un micīte uz viņas galvas drebēja aiz saviļņojuma.

— Tā ir! — viņa pateica ar visu spēku, izaicinoši nolūkodamās uz pārējiem.

Tur nu viņa stāvēja kā uzvarētāja cīniņā, visa mūža cīniņā pret sava skolotājas prāta uzbrukumiem, — kupraina, sīciņa, aiz pārliecības drebēdama, maza, tiesājoša, apgarota pravieto.

SATURS

Pirmā daļa

Pirmā nodaļa.............

Otrā nodaļa................

Trešā nodaļa..............

Ceturtā nodaļa...........

Piektā nodaļa.............

Sestā nodaļa..............

Septītā nodaļa............

Astotā nodaļa............

Devītā nodaļa............

Desmitā nodaļa..........

Otrā daļa

Pirmā nodaļa.............

Otrā nodaļa................

Trešā nodaļa..............

Ceturtā nodaļa...........

Piektā nodaļa.............

Sestā nodaļa..............

Septītā nodaļa............

Trešā daļa

Pirmā nodaļa.............

Otrā nodaļa................

Trešā nodaļa..............

Ceturtā nodaļa...........

Piektā nodaļa.............

Sestā nodaļa..............

Septītā nodaļa............

Astotā nodaļa............

Devītā nodaļa............

Desmitā nodaļa..........

Vienpadsmitā nodaļa. Divpadsmitā nodaļa..

Trīspadsmitā nodaļa......

Četrpadsmitā nodaļa......

Piecpadsmitā nodaļa......

Ceturtā daļa

Pirmā nodaļa.................

Otrā nodaļa....................

Trešā nodaļa..................

Ceturtā nodaļa...............

Piektā nodaļa.................

Sestā nodaļa.................

Septītā nodaļa................

Astotā nodaļa................

Devītā nodaļa...............

Desmitā nodaļa.............

Vienpadsmitā nodaļa....

Piektā daļa

Pirmā nodaļa ...............

Otrā nodaļa...................

Trešā nodaļa.................

Ceturtā nodaļa..............

Piektā nodaļa................

Sestā nodaļa.................

Septītā nodaļa...............

Astotā nodaļa...............

Devītā nodaļa...............

Sestā daļa

Pirmā nodaļa................

Otrā nodaļa...................

Trešā nodaļa.................

Ceturtā nodaļa..............

Piektā noda|a................

Sestā nodaļa.................

Septītā nodaļa...............

Astotā nodaļa...............

Devītā nodaļa...............

Desmitā nodaļa............

Vienpadsmitā nodaļa...

Septītā dala

Pirmā nodaļa.......

Otrā nodaļa.........

Trešā nodaļa........

Ceturtā nodaļa.....

Piektā nodaļa.......

Sestā nodaļa........

Septītā nodaļa......

Astotā nodaļa......

Astotā da|a

Pirmā nodaļa....

Otrā nodaļa.......

Trešā nodaļa.....

Ceturtā nodaļa.. Piektā nodaļa....

Sestā nodaļa.....

Septītā nodaļa... Astotā nodaļa... Devītā nodaļa...

Devītā daļa

Pirmā nodaļa.....

Otrā nodaļa........

Trešā nodaļa......

Ceturtā nodaļa...

Desmitā da|a

Pirmā nodaļa.....

Otrā nodaļa........

Trešā nodaļa......

Ceturtā nodaļa...

Piektā nodaļa.....

Sestā nodaļa......

Septītā nodaļa.... Astotā nodaļa.... Devītā nodaļa....

Vienpadsmitā daļa

Pirmā nodaļa..........

Otrā nodaļa.............

Trešā nodaļa...........

Ceturtā nodaļa........

1

' Rau!. (Tulkojums no franču vai.)

2

Piedod, mans mīļais!... Bet tā taču ir bezjēdzība. (Tulkojums no franču vai)

3

Saņem dušu! (Tulkojums nofranču vai.)

4

Prātīgi. (Tulkojums no franču vai.)

5

Neparasts. (Tulkojums nofranču vai.)

6

Vērtējumu. (Tulkojums nofranču vai.)

7

Dāmas un kungi. (Tulkojums no franču vai.)

8

Atvainojiet. (Tulkojums no franču vai.)

9

Frizūra. (Tulkojums nofranču vai.)

10

Pārsteigums. (Tulkojums noJranču vai)

11

Godkāri. (Tulkojums no franču vai)

12

“Vai ne, Rap, vācieši ļoti mīl šos mazos napoleonus (Napoleona naudu)?” (Tulkojums nofranču vai.)

13

“Jā, kungs, vairāk nekā lielo!” (Tulkojums no franču vai.)

14

Paldies! (Tulkojums nofranču vai.)

15

Viss Dieva ziņā. (Tulkojums no latīņu vai.)

16

Paskat! (Tulkojums no franču vai.)

17

1 Diezgan! (Tulkojums no franču vai.)

18

Nerunāsim vairs par to. (Tulkojums no franču vai.)

19

Ejam! (Tulkojums no franču vai.)

20

Paklau! (Tulkojums no franču vai.)

21

Veltīgi izdevumi. (Tulkojums no franču vai.)

22

Mans mī|ais dēls. (Tulkojums no franču vai.)

23

Teātri. Tulkojums no franču vai.)

24

Trešā klase agrākajās Vācijas ģimnāzijās.

25

Žan, man pietiek. (Tulkojums no franču vai.)

26

Ak, kādas šausmas! (Tulkojums no franču vai.)

27

Pieliks, dāmas! (Tulkojums no franču vai.)

2 Lūdzu. (Tulkojums no franču vai.)

28

Starp citu. (Tulkojums nofranču vai.)

29

Zīda audums ar viļņveidīgu lāsmojumu. (Tulkojums no franču vai)

30

Tālāk no veikaliem. (Tulkojums no latīņu vai.)

31

Cilvēks, kurš nepazīst ciešanas, vienmēr paliks bērns! (Tulkojums no itāļu vai.)

32

Pie Velna! (Tulkojums no franču vai.)

33

Rītakleita. (Tulkojums no frenču vai.)

34

Pietiek! (Tulkojums no franču vai.)

35

“Tā ir Marija!” (Tulkojums no angļu vai.)

36

Pietiek. ( Tulkojums no franču vai.)

37

Garām ejot. (Tulkojums no franču vai.)

38

Priekšroka. (Tulkojums nofranču vai.)

39

Visos gadījumos. (Tulkojums no franču vai.)

40

Savējo vidu. (Tulkojums nofranču vai)

41

Cilvēks, kas ar paša spēkiem ticis uz augšu. (Tulkojums no angļu vai.)

42

Starp citu. (Tulkojums no franču vai.)

43

Vājību. (Tulkojums nofranču vai.)

44

Bailes. (Tulkojums no franču vai.) 344

J

45

Bailes no tumsas. (Tulkojums no latiņu vai.) 380

46

Pamazām. (Tulkojums no franču vai )

47

Starp citu. (Tulkojums no /runču vai.)

48

Lai ka cerība mūs ari viltu, ta tomēr aizvada mus pa patīkamu ceļu līdz mūža galam. (Tulkojums nofranču vai.)

49

“Pērtiķītis”. (Tulkojums no angļu vai.)

50

“Pertiķīti, jautro draudziņ.

Tu esi īsts jokdarītis!” (Tulkojums no angļu vai.)

Content

Manns Tomass Budenbroki

Pirmā daļa

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Otra daļa

Pirma nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Trešā daļa

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Ceturtā daļa

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Piektā dala

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Sestā dala

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Septītā daļa

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Astotā dala

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Devītā daļa

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Desmita daļa

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Vienpadsmitā daļa

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

SATURS

1