Manns Tomass

Burvju Kalns 1.2

Tomass Manns

Burvju Kalns 1

Romāns divās grāmatas

Romāna I grāmata

..

PRIEKŠVĀRDS

Notikums ar Hansu Kastorpu, ko mēs grasāmies stāstīt — ne jau viņa dēļ (gan jau lasītājs, iepazīdams viņu, redzēs, ka tas ir visai parasts, kaut arī patīkams jauns cilvēks), bet gan paša notikuma dēļ, par kuru mums nav ne mazāko šaubu, ka tas ir atstāstīšanas vērts (te nu Hansa Kastorpa labā tomēr jāatzīmē, ka tas ir notikums, kas atgadījās viņam, un ka ne jau katram tāds notikums var atgadīties), — šis notikums ir ļoti sens, tā sakot, jau pārklājies ar vēsturisku patinu un katrā ziņā stāstāms tālās pagātnes vēstījuma formā.

Tas nemaz arī nenāktu stāstam par ļaunu, drīzāk tā ir priekšrocība, jo notikumiem jābūt pagājušiem, un, jo ilgāks laiks, kopš tie pagājuši, ja tā varētu teikt, jo labāk gadījumiem, to savdabībām, kā arī stāstītājam, pagātnes laika lēnīgajam vēstītājam. Ar stāstāmo tomēr ir tāpat kā vēl šobaltdien ar cilvēkiem un to vidū ne mazums ar pašiem vēstītājiem: tas ir vecāks par saviem gadiem, tā dzīves laiks nav mērojams ar dienām, gadu nasta nav aprēķināma ar saules tecējumu, vārdu sakot, par savas pagājības pakāpi tas nav atzinību parādā laikam, — ar to nu esam garāmejot likuši manīt un netieši norādījuši uz šīs noslēpumainās stihijas apšaubāmo raksturu un savdabīgo divpusību.

Lai mākslīgi nesarežģītu īstenībā gluži skaidrus apstākļus, jāteic, ka mūsu stāstāmā izcili senā pagājība izskaidrojama ar to, ka tas norisinās pirms tā pavērsiena, kas dziļi satricināja un sašķēla mūsu dzīvi un apziņu..,. norisinās vai arī, lai par katru cenu izvairītos no jebkura tagadnes laika, norisinājās un bija norisinājies kādreiz senāk — tais tālajās pasaules dienās pirms lielā kara, ar kura sākumu tik daudz kas sākās, ka nemaz vairs nav pārstājis sākties. Tātad tas notika pirms, kaut ari ne pārāk ilgi pirms pavērsiena. Bet vai tad kāda notikuma pagājības raksturs nav jo dziļāks, pilnīgāks un teiksmaināks, jo tuvāk tas atrodas šim «pirms»? Turklāt varētu arī būt, ka mūsu stāstāmais notikums savas iekšējās struktūras dēļ ir šādi vai citādi saistīts ar teiksmainību.

Mēs atstāstīsim to sīki, precīzi un pamatīgi — jo vai tad kādreiz kāds notikums licies saistošs vai garlaicīgs atkarībā no laika un telpas, kas bijis nepieciešams tā izklāstam? Nebaidoties no pārmetuma par pedantismu, mēs drīzāk turamies pie ieskata, ka īsti saistošs var būt vienīgi pamatīgi apsvērtais.

Tātad vienā rāvienā stāstītājs vis netiks galā ar Hansa notikumu. Vienas nedēļas septiņas dienas tam nepietiks, par maz būs arī septiņu mēnešu. Pats labākais, ja viņš necentīsies iepriekš skaidrot, cik īsti zemes laika viņam tiks paņemts, kamēr stāsts viņu turēs savos valgos. Dievs dos, ka septiņi gadi tam nebūs vajadzīgi!

Un tā nu mēs sākam.

PIRMĀ NODAĻA Ierašanās

Pašā vasaras vidū kāds visai parasta izskata jauneklis devās no savas dzimtās pilsētas Hamburgas ceļā uz Davosu, Graubindenes kantonu. Viņš brauca uz trim nedēļām tur paciemoties.

Ceļojums no Hamburgas līdz turienei ir gaužām tāls — īstenībā pārāk tāls tik īsam ciemošanās laikam. Ceļš ved pāri vairāku valstu robežām, gan kalnup, gan lejup — no Dienvidvācijas plakankalnes līdz Svābijas jūras liedagam, tad kuģī pa šīs jūras bangotnēm, pāri dzelmēm, ko senāk uzskatīja par neizpētāmām.

Pēc tam ceļojums, kas līdz šim ritēja ar plašu vērienu taisni vien uz priekšu, sāk mezgloties. Sākas dažādas kavēšanās un sarežģījumi. Šveices teritorijā, Roršahā, ceļotājs no jauna uztic sevi dzelzceļam, tomēr pagaidām tiek tikai līdz Landkvartai, mazai Alpu stacijai, kur atkal jāpārsēžas citā vilcienā. Tas ir šaursliežu vilciens, kurā tiek iekšā pēc ilgas gaidīšanas yējiem pakļautā, gaužām nemīlīgā apvidū, un tikai ar brīdi, kad mazā, bet acīmredzot neparasti spēcīgā lokomotīve sakustas, sākas ceļojuma īsti valdzinošais, dēkainais posms — vienlaidu kraujš kāpums, kam nav ne gala,, ne malas, jo Landkvartas stacija atrodas vēl samērā pieņemamā augstumā, bet nu ce]š ved pāri mežonīgām, bargām klintīm visīstākajos augstkalnājos.

Hanss Kastorps — tā sauc jauno cilvēku — bija mazajā, pelēki popētajā kupejā viens ar savu krokodilāaas somu, ko saņēmis kā dāvanu no tēvoča un audžutēva konsula Tīnapela — lai ari viņa vārds tiktu jau šeit minēts —, ar savu ziemas mēteli, kas šūpojās uz pakaramā, ar saritināto pledu. Viņš sēdēja pie atvērta loga, un, tā kā pievakarē laiks metās arvien vēsāks, tad jaunais cilvēks, ģimenes trauslais luteklītis, saslēja sava modernā, platā, zīdainā mēteļa apkakli. Līdzās uz sola gulēja

brošēta grāmata — «Ocean steamships» kurā viņš ceļojuma sākumā bija laiku pa laikam iedziļinājies; tagad tā gulēja pamesta, bet lokomotīves smagi vilktā elpa, ietriekdamās pa logu, apbēra viņa mēteli ar ogļu putekļiem.

Divas ceļojuma dienas attālina cilvēku — un vēl jo vairāk gados jaunu, kurš nav paguvis dzīvē dziļi iesakņoties, — no ikdienas, no visa, ko viņš uzskatījis par savu pienākumu, kas saistījis viņa interesi, arī no rūpēm, nākotnes cerībām, attālina vairāk, nekā viņš, braucot ormaņa ratos uz staciju, bija spējis iedomāties. Izplatījums, kas, ritēdams un veldamies starp viņu un dzimto mājvietu, raisījās un bēga, glabāja sevī varu, ko parasti mēdz piedēvēt laikam; stundu pēc stundas tas izsauc jaunas iekšējas pārvērtības, ļoti līdzfgas tām, ko veido laiks, tomēr zināmā mērā tās pārspēj. Līdzīgi laikam, tas rada aizmirstību, bet panāk to, atbrīvodams cilvēku no parastajām saistībām, pārceļot atbrīvotā, sākotnējā stāvoklī, jā, tas spēj pat pedantu un mietpilsoni īsā laika sprīdī pārvērst par klaidoni. Mēdz teikt, ka laiks ir Lēta, bet arī tāluma gaiss ir tāds pats aizmirstības dzēriens, un, ja ari tas neiedarbojas tik pamatīgi, toties ātrāk gan.

Kaut ko līdzīgu dabūja izjust arī Hanss Kastorps. Viņam nebija nodoma piešķirt šim ceļojumam kādu īpašu nozīmi, sagaidīt kādu pārdzīvojumu. Gluži otrādi, viņa nodoms bija labi aši tikt ar braucienu galā — ja nu tam jābūt — un, atgriežoties tādam pašam kā aizbraucot, atsākt savu dzīvi tieši turpat, kur uz brīdi bija to pametis. Vēl iepriekšējā dienā viņu nodarbināja pierastā domu gaita — pēdējie noliktie eksāmeni un tūlīt tiem sekojošā gaidāmā iesaistīšanās praksē Tundera un Vilmsa (kuģu būvētava, mašīnbūvniecība un katlu darbnīcas) firmā, un viņš vēlējās, kaut nākošās trīs nedēļas paietu iespējami » ātrāk, vēlējās to ar tik lielu nepacietību, uz kādu vien viņa raksturs bija spējīgs. Bet tagad viņam sāka likties, ka apstākļi tomēr prasa nedalītu uzmanību un ka nemaz nedrīkstētu pret tiem izturēties pavirši. Šī pacelšanās apvidos, kuru gaisu viņš vēl nekad nebija elpojis un kur, ka viņš zināja, valda gluži neierasti, dīvaini skopi un pieticīgi dzīves apstākļi, sāka viņu satraukt, izraisot zināmas bažas. Dzimtene un pierastais dzīves veids atradās ne vien tālu aizmugurē, bet, pats galvenais, kaut kur dziļā, bezdibenīgā lejā, un vēl joprojām viņš cēlās arvien augstāk — tiern pāri. Planēdams starp tiem un nezināmo, viņš jautāja sev, kā viņam tur augšā klāsies. Iespējams, ka tas nebija prāta darbs, ka bija nepiedodami viņam, kas dzimis un pieradis elpot gaisu tikai dažus metrus virs jūras līmeņa, pēkšņi ļaut sevi aizvilkt šajos pilnīgi svešādajos nostūros, nepakavējoties vismaz dažas dienas kaut kur vidēja augstuma apstākļos. Gribējās jau būt galā, jo, kad būsi reiz augšā, tad dzīvosi, kā jau dzīvo visur, nevis tā kā tagad — raušoties augšā, par to vien domāt, cik nepiemērotā vidē esi iekūlies. Viņš paskatījās laukā: vilciens ielocījās šaurā kalnu pārejā, bija redzami priekšējie vagoni, lokomotīve, kas nopūlēdamās izgrūda brūnus, zaļus un melnus dūmu mutuļus, kuri pamazām izgaisa. Pa labi dziļumā šalkoja ūdens, pa kreisi starp klinšu bluķiem tumšas egles sniedzās pretī akmeņaini pelēcīgajām debesīm. Laiku pa laikam vilciens ieslīdēja tuneļa melnajā tumsā, un, kad atkal uzradās dienas gaisma, pavērās skats uz plašiem bezdibeņiem, kuru dziļumā slēpās ciemati. Bezdibeņi sakļāvās, kļuva redzamas šauras kalnu pārejas ar sniega paliekām iegropēs un plaisās. Vilciens kavējās nožēlojamās nieka piestātnītēs un gala stacijās, no kurām savukārt devās prom pretējā virzienā, un tas mulsināja tik ļoti, ka vairs nevarēja saprast, kurp brauc un kādā malā ir katra debess puse. Atklājās žilbinošas ainavas ar svētsvinīgi un fantastiski sakļautām smailām virsotnēm augstajā kalnu pasaulē, kam vilciens traucās tuvāk un tad tajā iekšā, kalni godbijības pārņemtām acīm atsedzās un aiz pagrieziena atkal izzuda. Hanss Kastorps apsvēra, ka lapu koku josla būs palikusi aizmugurē un līdz ar to laikam ari dziedātāju putnu valstība, un no šīs apziņas par aprimu un zudību viņam apreiba galva un metās nelabi, uz brīdi vajadzēja ar plaukstu aizsegt acis. Tad tas pārgāja. Viņš redzēja, ka celšanās augšup beigusies, kalnu pāreja bija pārvarēta. Vilciens rāmi ripināja pa gludenu kalnu līdzenumu.

Pulkstenis bija ap astoņiem vakarā, bet dienas gaisma vēl kavējās. Tālumā parādījās ezers; gar svina pelēkā ezera krastiem, pa kalnu nogāzēm rausās augšā melni egļu meži — jo augstāk, jo mežs vērtās retāks, tad izzuda pavisam, pamezdams aiz sevis miglā tītas klintis.

Vilciens apstājās mazā stacijā — tas bija Davosas ciems: tā Hanss Kastorps dzirdēja ārā to nosaucam; nu jau drīz jābūt pie mērķa. Un pēkšņi viņam turpat līdzās atskanēja Joahima Cīmzena balss — viņa brālēna lēnīgā hamburģieša balss:

—   Sveiks, kāp nu laukā! — un, kad Hanss pavērās ārā, zem loga uz perona stāvēja Joahims pats, ģērbies platā, brūnā mētelī, kailu galvu un tik veselīgu izskatu, kāds viņam vēl nekad nebija redzēts. Joahims smiedamies atkārtoja:

—   Kāp vien laukā, nekautrējies!

—   Es taču vēl neesmu galā, — Hanss Kastorps, joprojām sēžot, mulsi atteica.

—   Esi jau gan. Te ir pats ciemats. Līdz sanatorijai no šejienes tuvāk. Man te ir ekipāža. Dod šurp savas mantas.

Smiedamies, atbraukšanas un atkalredzēšanās satraukts, Hanss Kastorps pasniedza viņam ceļasomu, ziemas mēteli, satīto pledu ar spieķi un lietussargu un beigās arī savu «Ocean steamships». Tad skriešus izskrēja pa šauro gailenīti uz perona, lai, tā sakot, personīgi pa īstam sasveicinātos ar brālēnu, gan bez īpaša jūtu izplūduma, kā tas parasts starp savaldīgiem un labi audzinātiem cilvckiem. Liekas pat dīvaini — bet viņi allaž bija vairījušies uzrunāt viens otru vārdā tikai aiz bailēm vien izrādīt pārāk lielu sirds siltumu. Bet uzrunāt uzvārdā nebūtu labi, tāpēc viņi aprobežojas ar parastu «tu». Tas bija brālēnu vidū jau sen iesakņojies paradums.

Kāds cilvēks livrejā, ar formas cepuri galvā noskatījās, kā viņi steigšus un nedaudz samulsuši sadevās rokas — jaunais Cīmzens pieņēmis militāru stāju —, tad cilvēks livrejā pienāca, lai palūgtu Hansa Kastorpa bagāžas kvīti; viņš bija internacionālās sanatorijas «Berghof» portjē un dzīrās aiznest atbraucēja lielo čemodānu no stacijas «Kūrorts», — tikmēr kungi paspēšot ar ekipāžu tieši uz vakariņām. Portjē stipri kliboja, -un tāpēc pirmais jautājums, ar kādu Hanss Kastorps vērsās pie brālēna, bija:

—   Vai viņš ir kara veterāns? Kāpēc viņš klibo?

—   Tā ir! — Joahims mazliet sadrūmis atbildēja — Kara veterāns. Trāpīts ceļgalā vai, pareizāk, bija trāpīts, jo pēc tam ceļgala skriemeli viņam izņēma.

Hanss Kastorps ātri atguvās.

—   Ak tā! — viņš noteica, iedams atmeta galvu un pārlaida paviršu skatienu visapkārt. — Tu taču nemēģināsi man iestāstīt, ka tevī vēl slēpjas kaut kas nelāgs? Tu izskaties tā, it kā jau būtu saņēmis savu portupeju un nupat atgrieztos no manevriem. — IJn viņš iesānis pavērās uz brālēnu.

Joahims bija augumā garāks un plecos platāks par Hansu Kastorpu, īsts jaunības spēku iemiesojums, kā radīts formas tērpu valkāšanai. Viņš bija viens no tiem melnīgsnējiem, kādi viņa gaišmataino dzimtenē nav retums; tumšā sejas āda, saulē iedegusi, bija bronzas krāsā. Lielo, melno acu, tumšo Ūsiņu dēļ virs pilnīgajām, skaisti veidotajām lūpām Joahimu varētu saukt par skaistu vīrieti, ja vien nebijušas atkaru ausis. Līdz zināmam laika sprīdim ausis bija viņa vienīgās bēdas un nepatikšanas. Tagad viņam bija citas rūpes. Hanss Kastorps piebilda:

—   Tu taču brauksi tūlīt kopā ar mani lejā? Es nudien neredzu, ka tam būtu kāds Šķērslis.

—   Tūlīt… kopā ar tevi? — Brālēns izbrīnā pavērsa pret viņu lielās acis, kas bija vienmēr bijušas maigas, bet pēdējos piecos mēnešos ieguvušas gurdenu, pat skumju izteiksmi. — Kad — tūlīt?

—   Nu, pēc trim nedēļām.

—   Ak tā, tu laikam domās jau brauc atkal mājās, — atbildēja Joahims. — Pagaidi vēl, tu tikai nupat kā esi ieradies. Tiesa, trīs nedēļas, tas mums te augšā tikpat kā nav nekas, bet tev, ciemiņam, kas vispār nodomājis tikai trīs nedēļas uzkavēties, — tev tas ir liels laika posms. Vispirms tev jāaklimatizējas, tas nemaz nav tik vienkārši, kā tu domā. Un turklāt ne jau klimats vien pie mums ir savdabīgs. Liec vērā, tu redzēsi šeit pietiekami daudz neparasta. Un tas, ko tu par mani saki, — tik jauki ar mani vis nav, ka «pēc trim nedēļām mājās», tādas ir jūsu iedomas tur, lejā. Esmu gan iededzis, bet tas ir galvenokārt tāds sniega iedegums, kam nav lielas nozīmes, kā to pastāvīgi uzsver arī Bērenss, un, kad pēdējo reizi notika vispārējā izmeklēšana, viņš teica, ka savu pusgadu jau droši nāksies vēl te pavadīt.

—   Pusgadu? Vai tev prāts? — iesaucās Hanss Kastorps. Viņi patlaban bija iznākuši no stacijas ēkas, .kas īstenībā tāds šķūnis vien bija, iesēdās dzeltenajā kabrioletā, kurš viņus gaidīja akmeņainajā laukumā, un, kad abi bērie sāka rikšot, Hanss Kastorps sašutumā sagrozījās uz cietā sēdekļa spilvena. — Pusgadu? Tu jau esi šeit gandrīz pusgadu! Nav taču tik daudz laika! …

—   Jā, laika, — Joahims novilka un vairākkārt palocīja galvu, raudzīdamies taisni uz priekšu, nelikdamies zinis par brālēna patieso sašutumu. — Cik te nevērīgi izrīkojas ar cilvēku laiku, tu nemaz nevari iedomāties. Trīs nedēļas viņiem ir tikpat kā viena diena. Gan jau redzēsi. Gan iepazīsi visu pats… — Un piebilda: — Te mainās uzskati.

Hanss Kastorps nemitīgi viņu iesānis vēroja.

—   Tu tomēr esi lieliski atpūties. — Viņš pašūpoja galvu.

—   Jā — tev tā liekas? Es pats arī tā domāju, — Joahims atteica un parausās sēdeklī augstāk, tomēr tūlīt pat apsēdās atkal ieslīpi. — Labāk jau ir, — viņš paskaidroja, — bet vesels vēl neesmu. Kreisajā pusē augšā, kur agrāk elpa bija gārdzoša, tagad tā ir tikai sēcoša — tas nav tik ļauni, bet lejpusē elpa ir ļoti smaga, un tad trokšņi dzirdami arī otrajā starpribu telpā.

—   Cik gudrs tu esi kļuvis, — Hanss Kastorps piezīmēja.

—   Jā, patīkama gudrība, ko tur lai saka. Labprāt gribētu, kaut dienestā tā man jau būtu izkūpējusi, — Joahims atbildēja. — Turklāt es joprojām krēpoju. — Viņš reizē nevērīgi un spēji paraustīja plecus, kā to nekad nebija darījis, un parādīja brālēnam ar metāla vāciņu aizdarītu plakanu, izliektu zila stikla pudelīti, ko viņš pa pusei izvilka no mēteļa kabatas un atkal steigšus paslēpa. — Tādas ir mums vairumam te augšā, — viņš paskaidroja, — iesauka tai ir gluži asprātīga. Vai tu vēro apkārtni?

Hanss Kastorps to darīja, viņš atteica: — Lieliski!

—   Tev tā liekas? — jautāja Joahims.

Viņi bija kādu gabalu braukuši pa nevienmērīgi bruģēto ceļu, kas gāja līdzās dzelzceļa sliedēm, tad pagriezās pa kreisi, šķērsodams šauro sliežu ceļu, kādu strautu, un nu rati ripoja pamazām kalnup pretī mežiem apaugušām nogāzēm, turp, kur gabaliņu augstāk kalnu pļavā stāvēja garena ēka ar tornīti un kupolu uz tā; no tālienes ēka ar neskaitāmajiem balkoniņiem izskatījās poraina un caurumaina kā sūklis, patlaban tur iedegās pirmās vakara ugunis. Strauji sabiezēja krēsla. Liegā vakara blāzma, kas uz brīdi bija atdzīvinājusi vienlaidu mākoņu blīvu debesīs, jau bija izdzisusi, un dabu pārņēma blāvā, nedzīvā un smeldzīgā noskaņa, kas parasti iestājas pirms galīgās nakts tumsas. Garenā, nedaudz izliektā, apdzīvotā ieplaka tagad iegaismojās viscaur: gan lejā, gan šur tur malējās nogāzēs, arī labajā — stāvajā, kur ēkas pacēlās terasveidlgi. Kreisajā pusē taciņas ievija rakstus pļavu nokalnēs un izzuda skuju koku melnajā tumsā. Tālās kalnu kulises tur, kur ieleja sašaurinādamās izbeidzās, izskatījās zilganpelēkas. Sacēlās vējš, un vakara saltums lika sevi manīt.

—   Nē, atklāti sakot, man tas neliekas tik satriecoši, — sacīja Hanss Kastorps, — kur tad ir glečeri, firni, varenie kalnu milži? Sīs te virsotnes nav pārāk augstas, tā man šķiet.

—   Tomēr ir gan augstas, — iebilda Joahims. — Gandrīz visur redzama mežu robeža, tā saskatāma ļoti skaidri, tur izbeidzas egles — un līdz ar to izbeidzas viss, paliek tikai klintis, kā redzi. Tur, pa labi no Svarchorna, tā atradze — tas pat ir glečers! Redzi — to zilo? Nav liels, bet glečers, kā nākas, Skaleta glečers. Un tur tai ieplakā — no šejienes tie nav redzami — Pics Mišels un Tincenhorns, arī sniegiem klāti cauru gadu.

—   Mūžīgā sniegā, — piebilda Hanss Kastorps.

—   Jā, mūžīgā, ja vēlies. Kalni ir augsti. Padomā vien, mēs jau tagad esam neiedomājami augstu. Tūkstoš seši simti metru virs jūras līmeņa. Tāpēc kalnu augstums pārāk neizceļas.

—   Jā, tā tik bija rāpšanās! Jāatzīstas, man tīri bail sametās. Tūkstoš seši simti metru! Tas jau ir aptuveni piectūkstoš pēdu, ja es pareizi rēķinu. Savu mūžu neesmu tik augstu bijis. — Un Hanss Kastorps izmēģinādams ziņkārīgi ievilka dziļu malku svešā gaisa. Tas bija spirgts — un vairāk nekas. Tajā trūka smaržas, satura, mikluma, tas bija viegli ieelpojams un nekā neizteica sirdij.

—   Lieliski! — viņš pieklājīgi piezīmēja.

—   Jā, tas ir slavens gaiss. Starp citu, patlaban apkārtne neparāda sevi no labākās puses. Reizēm tā izceļas krasāk, it īpaši kad snieg. Bet šie skati driz vien apnīk. Mums visiem šeit augšā, vari man ticēt, tie apnikuši līdz kaklam. — Joahima lūpas saraucās pretīgumā, tas likās pārspīlēti un neapvaldīti, un viņam nepiedienīgi.

—   Cik savādi tu runā! — Hanss Kastorps jutās pārsteigts.

—   Vai es runāju savādi? — Joahims it kā norūpējies jautāja, pagriezdamies pret brālēnu …

—   Nē, nē, atvaino, tas tik tā uz mirkli man likās! — Hanss Kastorps pasteidzās nomierināt. Viņš ar to bija domājis teicienu «mums šeit augšā», ko Joahims bija lietojis savas trīs vai četras reizes un kas šķita ir nomācoši, ir dīvaini pievilcīgi.

—   Kā redzi, mūsu sanatorija atrodas vēl augstāk nekā kūrorts, — Joahims turpināja. — Par piecdesmit metriem. Prospektā rakstīts, ka simts, bet patiesībā ir tikai piecdesmit. Visaugstāk atrodas Sacalpas sanatorija, tā nav redzama. Ziemā viņiem savi līķi jānogādā lejā ar bobsleja kamanām, jo tad ceļi nav izbraucami.

—   Savi līķi? Ak tā! Nu, paklausies! — iesaucās Hanss Kastorps. Un pēkšņi viņu sagrāba smiekli, spēji, nevaldāmi smiekli, kas satricināja krūtis un sāpīgi sarauca vēsajā vējā nedaudz sastingušo seju. — Ar bobsleja kamanām! Un to tu man stāsti vipnā mierā? Vai zini, tu jau esi pa šiem pieciem mēnešiem kļuvis par īstu ciniķi!

—   Nemaz ne ciniķis. — Joahims paraustīja plecus. — Kāpēc? Līķiem taču gluži vienalga … Un var jau arī būt, ka te pie mums var kļūt par ciniķi. Ari pats Bērenss ir tāds vecs ciniķis, bet, starp citu, jautrs zellis, vecs korporelis un, kā rādās, izcils hirurgs, viņš tev patiks. Ir vēl tāds Krokovskis, asistents, — tam ir galva uz pleciem. Prospektā sevišķi uzsvērts viņa darbīgums. Proti, viņš ar pacientiem nododas dvēseļu analīzei.

—   Kam viņš nododas? Dvēseļu analīzei? Tas nu gan ir pretīgi! — iesaucās Hanss Kastorps, un te viņa smieklu šalts vairs nebija valdāma. Pēc visa iepriekšējā, ko viņš dabūja dzirdēt, šī «dvēseļu analīze» pārspēja visu, un viņš smējās tik ļoti, ka zem plaukstas, kuru viņš, paliecies uz priekšu, bija aizlicis acīm priekšā, sāka ritēt asaras. Arī Joahims smējās no sirds — smiekli, liekas, viņam darīja labu, tāpēc, kad zirgi, soļos iedami, aizveda viņus pa stāvo līkloču aleju pie internacionālās sanatorijas «Berghof» galvenās ieejas, jaunie ļaudis izkāpa no ekipāžas visai pacilātā garastāvoklī.

34. numurs

Pa labi starp vārtiem un vējtveri atradās portjē paspārne, no kurienes viņiem pretī iznāca kalpotājs, pēc izskata francūzis, kurš, sēdēdams pie telefona, bija lasījis laikrakstu; viņam bija mugurā tāds pats pelēks formas tērps kā klibajam kalpotājam stacijā; portjē veda abus cauri spoži apgaismotai hallei, no kuras pa kreisi atradās viesistabas. Garāmejot palūkojies, Hanss Kastorps redzēja, ka tās ir tukšas.

—    Kur tad pacienti? — viņš vaicāja.

—   Kā paredzēts priekšrakstā, guļ. Šodien esmu atbrīvots, jo braucu tev pretī. Citādi ari es pēc vakariņām guļu uz balkona.

Daudz netrūka, un Hanss Kastorps būtu no jauna ļāvis vaļu smiekliem.

—   Kā? Jūs guļat uz balkona arī naktī un miglā? — Viņa balss ietrīsējās …

—   Jā, tāds ir priekšraksts. No pulksten astoņiem līdz desmitiem. Tagad nāc apskaties savu istabu un nomazgā rokas.

Viņi iekāpa liftā, ko iedarbināja francūzis. Augšup ceļoties, Hanss Kastorps nosusināja acis.

—   Esmu galīgi beigts un pagalam aiz smiekliem, — viņš sacīja, elpodams caur muti. — Tu man sastāstīji tādas brīnumlietas… Bet tā dvēseļu analīze — tas jau bija drusku par traku, kas to var izturēt! Turklāt esmu no brauciena tomēr mazliet noguris. Vai tev arī salst kājas? Un tai pašā laikā seja deg kā ugunīs, tas nav patīkami. Mēs laikam tūlīt ēdīsim? Liekas, esmu izsalcis. Kā te augšā ir, vai baro pieklājīgi?

Viņi gāja pa šauru gaiteni, pa kokosšķiedru celiņu, kas noslāpēja soļus. Matētā stikla kupoli pie griestiem meta blāvu gaismu. Sienas, nokrāsotas ar lakas eļļas krāsu, spīguļoja vēsi baltas. Kaut kur parādījās medicīnas māsa baltā aubītē, ar pensneju uz deguna, tā saitīti viņa bija aizlikusi aiz auss. Jādomā, viņa diez kā nemīlēja savu amatu, bija ziņkārīga un garlaicības nomākta protestante. Divās vietās gaitenī pie balti lakotajām numurētajām durvīm stāvēja baloni — lieli, vēderaini trauki ar īsiem kakliem, bet apjautāties par tiem Hanss Kastorps aizmirsa.

—   Te ir tava istaba, — sacīja Joahims. — Trīsdesmit ceturtais numurs. Pa labi esmu es, pa kreisi — kāds krievu laulāts pāris, taisnību sakot, mazliet nevīžīgi un paskaļi, bet citādi nebija iespējams iekārtot. Kā tev liekas?

Durvis bija dubultas, ar drēbju pakaramo starptelpā. Joahims bija ieslēdzis griestu apgaismojumu, un tā trīsošajā dzidrumā istaba likās tīkama un mājīga, mēbeles baltas un praktiskas, arī tapetes baltas, izturīgas, mazgājamas, grīdu klāja tīrs linolejs, pie logiem linaiīdekla aizkari — atbilstoši pašreizējai modei vienkārši un koši izrakstīti. Balkona durvis stāvēja vaļā, bija redzamas ielejas ugunis un dzirdama tāla deju mūzika. Lādzīgais Joahims bija uz kumodes mazā vāzē ielicis dažas puķes, kādas varējis pēc siena pļaujas kalnu nogāzē saplūkt, — āboliņa ziedus un pulkstenītes.

—   Ļoti mīļi no tevis, — sacīja Hanss Kastorps. — Cik jauka istaba! Te varēs labi un patīkami pavadīt paris nedēļu.

—   Aizvakar te nomira kāda amerikāniete, — Joahims sacīja.— Bērenss jau bija pārliecināts, ka ar viņu būs cauri, iekams tu atbrauksi, un ka tu varēsi istabu dabūt. Pie viņas bija līgavainis, angļu jūras virsnieks, bet jāsaka — viņš neuzvedās savaldīgi. Ik pa brīdim metās ārā gaitenī, lai izraudātos, gluži kā tāds puika. Un pēc tam ņēmās ziest seju ar koldkrēmu, jo viņš skuvās un asaras dedzināja vaigus. Aizvakar vakarā amerikānietei vēl divas reizes bija pirmās pakāpes asins izplūdums, un ar to ari beigas. Bet viņu jau vakarrīt aizgādāja prom, un tad, protams, te visu pamatīgi izkvēpināja ar formalīnu, tas, vai zini, esot šādās reizēs noderīgs.

Hanss Kastorps klausījās ar tādu kā satrauktu izklaidību. Atrotītām piedurknēm stāvēdams pie liela izmēra izlietnes, kam niķeļa aizgriežņi elektriskajā gaismā spīguļoja, viņš tikko pameta mirkli uz tīri un rūpīgi apklāto baltmetala gultu.

—   Izkvēpināja… tas ir vareni, — Hanss Kastorps, mazgādams un susinādams rokas, sacīja izklaidīgi un runātīgi. — Jā, methijlaldehiļd necieš visizturīgākā baktērija, — H2 CO, bet kož degunā, vai ne? Protams, šeit kalpotāju štats rūpējas par tīrību … — «št» skaņu viņš izrunāja kā «st», turpretī brālēns jau kopš studiju laikiem bija pieradis pie biežāk lietotās izrunas, un mundri turpināja valodas: — Ko es vēl gribēju teikt… Jā, laikam jūras virsnieks skuvās ar bārdas skujamo asmenīti, tā man liekas, ar to var vieglāk sevi ievainot nekā ar labi uztrītu bārdas nazi, vismaz tāda ir mana pieredze, es lietoju pārmaiņus gan vienu, gan otru… Nu, un, ja tādai iekaisušai ādai tiek klāt sāļums, tad, protams, tas ir sāpīgi, viņš droši vien jau dienestā bija pieradis ieziesties ar koldkrēmu, tur nekā sevišķa … — Hanss Kastorps nerirnās tērgāt, viņš stāstīja, ka paņēmis līdz koferi divsimt gabalu «Maria Mancini» — savu iemīļoto cigāru, muita bijusi gaužām lādzīga … tad nodeva sveicienus no dažādiem cilvēkiem dzimtenē. — Vai tad te nekurina? — viņš piepeši iesaucās un pieskrēja pie radiatoriem, lai pataustītu …

—   Nē, mums te ir samērā vēss, — atbildēja Joahims.

—  Augustā, kad sāks kurināt, būs siltāks.

—   Augustā, augustā! — Hanss Kastorps iesaucās.

—   Bet man salst! Nejēdzīgi salst viscaur, seja nezin kāpēc deg it kā satraukumā — redz, palūko, cik karsta!

Priekšlikums, lai patausta viņa seju, nemaz ar nesaderējās ar Hansa Kastorpa raksturu un nepatīkami aizskāra viņu pašu. Joahims nepaklausīja aicinājumam un tikai teica:

—   Tas ir gaisa ietekmē, tam nav nekādas nozīmes. Bērensam pašam augu dienu zili vaigi. Daži tā arī nekad nepierod. Nu go oti2 , citādi paliksim bez vakariņām.

Gaitenī atkal uzradās tā pati medicīnas māsa, viņa ziņkārīgi tos noskatīja savām tuvredzīgām acīm. Pirmajā stāvā Hanss Kastorps pēkšņi palika uz vietas stāvam: tepat — kaut kur aiz gaiteņa pagrieziena atskanēja neciešami pretīgs skaņu izvirdums, tas nebija diez ko skaļš, bet tik atbaidošs, ka Hanss Kastorps saviebies izbrīnā uzlūkoja brālēnu. Nepārprotami tas bija klepus, klepoja vīrietis, bet tas bija klepus, kam līdzīgu Hanss Kastorps savu mūžu nebija dzirdējis, un, salīdzinot ar to, ikviena cita dzirdētā klepošana liktos spēcīga un veselīga dzīvesprieka izpausme, — šis bija klepus bez jēgas un patikas, tas neatkārtojās vienmērīgiem grūdieniem, bet šķita kā atbaidoša, nevarīga mīcīšanās pa organisma strutainiem puvekļiem.

—   Jā, — Joahims sacīja, — tam nav glābiņa. Austriešu aristokrāts, vai zini, elegants vīrietis, kā dzimis būt par dižciltīgu jātnieku. Un tagad nu tādā stāvoklī. Bet viņš vēl staigā.

Ejot tālāk, Hanss Kastorps atsāka sarunu par dižciltīgā jātnieka klepu.

—   Tev jāņem vērā, — viņš sacīja, — ka es neko tamlīdzīgu nekad neesmu dzirdējis, tas man ir kaut kas pilnīgi jauns un tāpēc, protams, ietekmē. Ir tik ļoti dažādi klepus veidi — sauss un mīksts; mīkstais vēl neesot tik bīstams, tā visi apgalvo, labāks nekā šāda riešana. Kad

es jaunībā (tā viņš arī teica — «jaunībā») slimoju ar angīnu, es rēju kā suns, un visi priecājās, kad klepus metās mīkstāks, vēl šobaltdien tas palicis prātā. Bet šitāds te klepus vēl nekad nebija dzirdēts, vismaz es neesmu dzirdējis — tas jau nav vairs dzīva cilvēka klepus. Tas nav sauss, bet arī par miklu to nenosauksi, nevaru iedomāties, kā to apzīmēt. Tā vien liekas, it kā skatītos cilvēkā iekšā un redzētu, kā tur izskatās — viss viens murdulis un g|otas …

— Jā — es to dzirdu katru dienu, tev nav man jāstāsta.

Hanss Kastorps tomēr nespēja nomierināties un atkal un atkal atkārtoja, ka, dzirdot šādi klepojam, tikpat kā varot redzēt dižciltīgā jātnieka iekšieni, un, kad viņi iegaja restorānā, Kastorpa ceļā nogurušās acis drudžaini spīdēja.

Restorānā

Restorāns bija gaišs, elegants un mājīgs. Tas atradās tūlīt pa labi no halles, iepretī dzīvojamām istabām, un, kā Joahims paskaidroja, to apmeklējot galvenokārt jaunpienākušie viesi — viesi, kuri ēd ārpus parastā ēdienu laika, un tie, kam atbraukuši ciemiņi. Te tika arī svinētas dzimšanas dienas, atvadīšanās, atzīmēti vispārējas izmeklēšanas labvēlīgie rezultāti. Reizēm šeit restorānā ejot augsti, sacīja Joahims, arī šampanietis tiekot dzerts. Patlaban restorāna bija tikai viena pati gadu trīsdesmit veca vientuļa dāma, viņa lasīja grāmatu, bet tai pašā laikā, kaut ko dungadama ar kreisās rokas vidējo pirkstu, vienā laidā vieglītēm klaudzināja pa galdu. Kad abi jaunie vīrieši bija apsēdušies, viņa pārmainīja savu vietu, lai būtu pret ► tiem ar muguru. Viņa vairoties no cilvēku sabiedrības, Joahims klusiņām paskaidroja, un pastāvīgi ēdot restorānā ar grāmatu rokā. Viņa esot nonākusi plaušu sanatorijā, kad bijusi pavisam jauna, un kopš tā laika neesot nekur pasaule bijusi.

—• Nu, vai zini, tad jau tu ar saviem pieciem mēnešiem esi pavisam zaļš iesācējs un būsi tāds, kaut arī nokvernēsi te veselu gadu, — sacīja Hanss Kastorps, bet Joahims tikai paraustīja plecus — paradums, kāda viņam senāk nebija, — un sniedzās pēc ēdienu kartes.

Brālēni bija apsēdušies pie loga uz paaugstinājuma, tā bija pati ērtākā vieta zālē. Viņi sēdēja viens otram pretī, aizmugurē pletās krēma krāsas aizkari, un viņu sejas apstaroja galda larnpu sarkano abažūru apslāpētā gaisma. Hanss Kastorps saņēma nupat nomazgātās rokas un tad ar labpatiku, bez steigas tās saberzēja, kā mēdza darīt, sēžoties pie galda, — iespējams tāpēc, ka viņa senči pirms zupas bija skaitījuši lūgšanu. Viņu galdiņu apkalpoja laipna meiča melnā kleitā, ar baltu priekšautu, viņai bija plata, veselīgi sārta seja, runājot viņa mazlietiņ svepstēja; Hanss Kastorps ļoti uzjautrinājās, dabūjis zināt, ka galda apkalpotājas te saucot par «zāles meičām». Viņi pasūtīja pudeli «Gruaud Larose», ko Hanss Kastorps lika aiznest atkal atpakaļ, lai noregulētu vīna temperatūru. Ēdiens bija lielisks. Sparģeļu zupa, pildīti tomāti, cepetis ar dažādām piedevām, sevišķi garšīgs saldais ēdiens, siers pēc izvēles un augļi. Hanss Kastorps ēda daudz, kaut ari ēstgriba nemaz nebija tik liela, kā viņš bija cerējis. Bet viņam bija paradums kārtīgi paēst, kaut arī nebūtu izsalcis, proti, aiz pašcieņas.

Joahims nepievērsa vakariņām daudz uzmanības, viņam šie ēdieni esot jau līdz kaklam, un tā tas esot visiem šeit augšā, kur ieviesies paradums maltītes nopelt, jo, ja vajagot nodzīvot te veselu mūžību un trīs dienas … Turpretī dzert viņš dzēra ar patiku, pat aizrautīgi un, cītīgi izvairīdamies no pārāk lieliem jūtu uzplūdumiem, vairākkārt apliecināja prieku, ka beidzot ir kāds, ar kuru var pārmainīt prātīgu vārdu.

—   Nē, tas ir ko vērts, ka tu esi šeit! — Viņa rāmajā balsī bija jaušams aizkustinājums. — Atklāti sakot, tas man ir vesels notikums. Taču reiz kāda pārmaiņa, — manuprāt, kaut kas cits mūždien nebeidzamā vienmuļībā …

—   Bet, jādomā, laiks te paiet ātri, — sprieda Hanss Kastorps.

—   Atri un gausi, kā vēlies, — atbildēja Joahims. — Es tev teikšu, ka tas vispār nepaiet, tas nav nekāds laiks un tā nav nekāda dzīve — nē, kur nu. — Viņš pašūpoja galvu un atkal satvēra glāzi.

Dzēra arī Hanss Kastorps, kaut gan seja viņam dega kā ugunīs. Tomēr pašam joprojām sala, viņu bija sagrābis neierasta prieka pilns un tai pašā laikā mokošs nemiers. Vārdi cits citu apsteidza, bet viņš, nevērīgi atmetis ar roku, sevi nepārtrauca. Jāteic, ka ari Joahims

bija pacilātā noskaņā, un vēl jo brīvāk un atraisītāk ritēja sarunas pēc tam, kad dungājošā un klaudzinošā dāma pēkšņi piecēlās un aizgāja. Abi draugi ēzdami žestikulēja ar dakšiņām rokā, piebāzuši pilnas mutes, rauca pieri, smējās, māja, raustīja plecus un, vēl lāgā nenorijuši kumosu, jau atkal steidzās runāt. Joahims vēlējās kaut ko dzirdēt par dzīvi Hamburgā un novērsa sarunu uz plānoto Elbas regulēšanu.

—   Vēsturisks notikums! — sacīja Hanss Kastorps. — Vēsturisks notikums mūsu kuģniecības attīstībā, tas nemaz nav par augstu novērtējams. Mēs ieguldām piecdesmit miljonus budžetā kā vienreizēju iemaksu, un vari man ticēt, ka zinām, ko darām.

Kaut arī Hanss Kastorps Elbas jautājumu uzskatīja par ļoti svarīgu, viņš tūlīt novirzījās no šī temata, pieprasīdams, lai brālēns pastāsta vēl ko par dzīvi «šeit augšā» un par sanatorijas iemītniekiem, ko tas arī labprāt darīja, jo bija priecīgs atvieglot sirdi un dalīties iespaidos. Vajadzēja vēlreiz pastāstīt par līķiem, kurus nogādā lejā ar bobsleja kamanām, un vēlreiz cieši apstiprināt, ka tā ir tīra patiesība. Pēc tam kad Hansu Kastorpu no jauna sagrāba smieklu lēkme, smējās arī Joahims, smējās ar labpatiku, no sirds un, lai uzturētu izlaidīgi līksmo noskaņu, pastāstīja vēl šo to uzjautrinošu. Ar viņu pie viena galda sēžot kāda dāma, Stēra kundze, stipri slima, viņas vīrs esot mūziķis Kanštatā, — kaut ko tik stulbu viņš redzot pirmo reizi mūžā. Viņa sakot «dezinfiscēt» un turklāt sakot to dzijā nopietnībā. Un asistentu Krokovski viņa saucot par «Fomulusu». Tas nu esot jāklausās, ne aci nepamirkšķinot. Turklāt vēl viņa esot tenkotāja, ka jau vairums šeit augšā, un kāda cita dāma, Iltisa kundze, stāsta par Stēra kundzi, ka tai pastāvīgi esot klāt «sterilets». Viņa to sauc par steriletu — vai nav vienreizēji! — Un, atgāzušies pusguļus krēslu atzveltnēs, brālēni smē* jās tik aizrautīgi, ka gandrīz abus reizē sāka raustīt žagas.

Pēc brīža Joahims atcerējās savu likteni un viņa seja nomācās.

—   Jā, te nu mēs sēžam un smejamies, — viņš sacīja ar sāpīgu sejas izteiksmi — diafragmas satricinājuma dēļ viņa vārdi reizēm pārtrūka, — bet īstenībā nav nemaz paredzams, kad es tikšu no šejienes prom; ja Bērenss apgalvo, ka pēc pusgada, tad jārēķinās ar daudz ilgāku

laiku. Un tas taču ir cietsirdīgi, spried pats, vai nav bēdīgi. Bija jau tiktāl, ka nākošajā mēnesī varētu kārtot savu virsnieka eksāmenu. Un tagad nu klimstu te apkart ar termometru mutē, klausos stulbās Stēra kundzes aplamībās un nositu laiku. Mūsu vecumā vienam gadamir liela nozīme, tur, lejā, tas ienes dzīvē neskaitāmas parmaiņas un panākumus. Un man šeit jāsatrūd kā purva akacī, jā, tupu gluži tā, it kā pats būtu tāda žurgaina lāma, ko tur lai saka …

Dīvaini, bet Hanss Kastorps uz visu to atbildēja tikai ar jautājumu, vai te varot dabūt porteru, un, kad brālēns viņu mazliet pārsteigts uzlūkoja, tad ievēroja, ka tas grasās aizmigt — īstenībā jau gulēja.

—   Tu taču guli! — iesaucās Joahims. — Iesim, ir laiks likties mums abiem uz auss.

—   Vispār nav nekāda laika, — Hanss Kastorps smagi valstīja vārdus. Tomēr cēlās un gāja Joahimam līdz drusku sagumis un stīviem soļiem, it kā aiz noguruma kristu vai no kājām, tomēr apņēmīgi sasparojās, tiklīdz izdzirda vāji apgaismotajā hallē Joahimu sakām:

—   Tur sēž Krokovskis. Liekas, vajadzēs tevi labi aši iepazīstināt ar viņu.

Doktors Krokovskis sēdēja vienā no dzīvojamām istabām gaismā pie kamīna līdzās atvērtajām atbīdamajām durvīm un lasīja laikrakstu. Kad brālēni pie viņa piegāja, viņš piecēlās, un Joahims, pieņēmis militāru stāju, sacīja:

—   Atļaujiet, daktera kungs, jūs iepazīstināt ar manu brālēnu Kastorpu no Hamburgas. Viņš nupat kā ieradies.

Doktors Krokovskis apsveica jauno nama iemītnieku ar cienīgu, jautru un uzmundrinošu sirsnību, kā gribēdams norādīt, ka aci pret aci ar viņu nav vietas samulsumam un nepieciešama tikai priecīga uzticēšanās. Viņš bija gadus trīsdesmit piecus vecs, platiem pleciem, brangs, stipri mazāks augumā par abiem brālēniem, kas stāvēja iepretī, tāpēc viņam vajadzēja ieslīpi atliekt galvu, lai raudzītos tiem sejā, — un neparasti bāls, ar tādu kā caurredzamu, fostorescējošu bālumu, ko vēl vairāk izcēla acu tumšā kvēle, uzacu melnie loki un samērā garā, divdaļīgā bārda, kurā bija manāmi daži sirmi pavedieni. Mugurā viņam bija melna, jau mazliet nodriskāta divrindu žakete, kājās melnas, sandalveidīgas kurpes un biezas pelēkas vilnas

zeķes, uzvalkam plata atloku apkakle, kādu līdz šim Hanss Kastorps bija redzējis tikai vienam fotogrāfam Dancigā, un viņam šķita, ka šī apkakle piešķir dakterim māksliniecisku ārieni. Tik sirsnīgi smiedamies, ka viņa bārdā pavīdēja iedzelteni zobi, viņš kratīja jaunajam cilvēkam roku un sacīja savā baritonā ar mazliet stiepjošu svešzemju akcentu:

—   Esiet sveicināts, Kastorpa kungs! Ceru, ka jūs drīz iedzīvosieties pie mums un jutīsieties mūsu vidū labi. Vai drīkstu vaicāt, jūs esat atbraucis pie mums kā pacients?

Bija aizkustinoši redzēt, kā Hanss Kastorps nopūlējās rātni uzvesties un pārvarēt miegainību. Viņu kaitināja apziņa, ka nav labā formā, un ar jaunībai raksturīgu aizdomu pilnu pašapziņu viņš saskatīja asistenta smaidā un uzmundrinošajā uzvedībā iecietīgu zobgalību. Atbildēdams viņš pieminēja trīs nedēļas, ko nodomājis šeit pavadīt, arī savu eksāmenu un piebilda, ka, paldies dievam, esot pilnīgi vesels.

—   Patiesi? — pārjautāja dakteris, kā kaitinādams pameta galvu ieslīpi uz priekšu un pasmaidīja vēl platāk.

—   Tad jau jūs esat gaužām interesants pētījumu objekts! Proti, man vēl nav gadījies sastapt pilnīgi veselu cilvēku. Kādu eksāmenu jūs nokārtojāt, ja drīkstu vaicāt?

—   Esmu inženieris, doktora kungs, — Hanss Kastorps pieticīgi, ar cieņu atbildēja.

—   Ak inženieris! — Doktora Krokovska smaids to pašu brīdi padzisa, pagaisa arī kāda daļa no smaida sirsnības.

—   Tas ir braši. Un jūs tātad šeit neizmantosiet nekādu ārstniecību ne miesai, ne garam?

—   Nē, tūkstoškārt pateicos! — Hanss Kastorps gandrīz vai pakāpās soli atpakaļ.

Doktora Krokovska sejā no jauna atplauka smaids, un, * vēlreiz paspiezdams jaunajam cilvēkam roku, viņš skaļā balsī uzsauca:

—   Nu, tad saldu dusu, Kastorpa kungs, savas nevainojamās veselības pilnā apziņā! Dusiet saldi, un uz redzēšanos! — Ar to viņš atvadījās no brālēniem un atkal apsēdās pie sava laikraksta.

Liftu vairs neviens neapkalpoja, tāpēc abi kāpa kājām augšā, pieklusuši un nedaudz samulsuši pēc sastapšanās ar doktoru Krokovski. Joahims pavadīja Hansu Kastorpu

līdz trīsdesmit ceturtajai istabai, kur klibais jau bija nogādājis bagāžu, un abi vēl kādu ceturtdaļstundu patērzēja, kamēr Hanss Kastorps izkravāja no ceļasomas nakts veļu un mazgājamos piederumus un izsmēķēja resnu, maigu cigareti. Šodien viņš bija izticis bez cigāra, kas viņam likās savādi, gluži neizprotami.

—   Viņš izskatās ļoti iespaidīgs, —• secināja Hanss Kastorps, izpūzdams dūmu gredzenus. — Bāls, kā no vaska. Bet viņa apavi, paklau, neiedomājami! Pelēkās vilnas zeķes un tad tās sandales. Vai viņš beigās tā kā apvainojās?

—   Krokovskis ir viegli aizvainojams, — Joahims piekrita. — Tev nevajadzēja tik krasi atteikties no ārstnieciskās palīdzības, vismaz ne no psihiskās. Viņam lāgā nepatīk, ja no tās atsakās. Arī uz mani viņam nav diezin cik labs prāts, jo es viņam pietiekami neuzticos. Tomēr laiku pa laikam es izstāstu savus sapņus, lai viņam būtu ko analizēt.

—   Tad es būšu viņam nodarījis pāri. — Hanss Kastorps saīga, jo pats jutās nelāgi, ja gadījās kādu aizvainot, un tūdaļ viņam atkal smagi uzmācās nogurums.

—   Ar labunakti, — viņš teica, — es gāžos nost no kājām.

—   Pulksten astoņos, ejot uz brokastīm, atnākšu tev pakaļ, — Joahims, prom iedams, noteica.

Hanss Kastorps tikai pavirši sagatavojās nakts guļai. Tiklīdz viņš nodzēsa naktslampiņu, tā miegs jau bija viņu pievārējis, tomēr viņš vēlreiz uztrūkās, pēkšņi atcerēdamies, ka šinī gultā aizvakar kāds ir nomiris.

—   Tā jau nebūs bijusi pirmā reize, — viņš nodomāja, it kā tas varētu derēt par mierinājumu. — Tā nu ir tāda nāves gulta, parasta nāves gulta. — Un aizmiga.

Bet, tiklīdz bija aizmidzis, tā sāka sapņot un sapņoja nepārtraukti līdz nākošajam ritam. Galvenokārt viņš redzēja sapnī Joahimu Cīmzenu nedabīgi izliektā stāvoklī guļam bobsleja kamanās un laižamies pa slīpu nogāzi lejā. Viņš bija tikpat fosforescējoši bāls kā doktors Krokovskis, bet priekšā stūrēdams sēdēja austriešu aristokrāts, tam bija gluži nenosakāms izskats — kā tādam, kurš dzirdēts tikai klepojam, bet nav nekad redzēts. «Tas jau mums ir gluži vienalga — mums, šeit augšā,» sacīja Joahims, gulēdams savādi izliecies, un tad atklājās, ka tas nebija vis austriešu aristokrāts, kurš tik atbaidoši gļotaini klepoja, bet gan viņš. Par to nu Hansam Kastorpam bija rūgti jāraud, un viņš nolēma doties uz aptieku nopirkt koldkrēmu. Bet ceļā sēdēja Iltisa kundze, kurai bija smails purniņš, un rokā turēja kaut ko, kas, jādomā, bija viņas «sterilets», taču, labi ieskatoties, bija tikai bārdas skujamais aparāts. Par to nu Hansam Kastorpam no jauna sanāca smiekli, un tā viņš tika svaidīts starp dažādiem jūtu uzplūdumiem, līdz pa pusatvērtajām balkona durvīm ielauzās austošā rīta gaisma un viņu pamodināja.

/

OTRĀ NODAĻA Par kristību trauku un divējādā izskata vectēvu

Par savu īsto tēva māju Hansam Kastorpam bija saglabājušās tikai neskaidras atmiņas; tēvu un māti viņš tikpat kā nebija pazinis. Abi nomira īsā starplaikā, kad viņam bija pieci līdz septiņi gadi; pirmā, pavisam negaidot, māte — īsi pirms dzemdībām, pēc nervu iekaisuma, aizsprostojoties asinsvadiem, — ar emboliju, kā bija teicis doktors Heidekinds; embolija arī izraisīja pēkšņu sirds paralīzi: māte vēl nupat, sēdēdama gultā, bija smējusies, likās, it kā smejoties viņa būtu atkritusi gultā, bet īstenībā tas notika tāpēc, ka bija mirusi. Ar sievas nāvi nebija viegli samierināties Hansam Hermanim Kastorpam, jo viņš bija tai ļoti pieķēries un arī pats nebija no spēcīgajiem, tāpēc šis likteņa sitiens viņu pieveica. Kopš tā laika viņa dvēsele bija iedragāta; savā nomāktībā viņš pieļāva veikala darījumos vairākas aplamības, un firma Kastorps un dēls cieta jūtamus zaudējumus; aiznākošajā pavasarī, noliktavu inspekcijas laikā, vējainajā ostā viņš saslima ar plaušu karsoni, novājinātā sirds neizturēja augsto temperatūru, un, kaut arī doktors Heidekinds viņu aprūpēja pēc labākās sirdsapziņas, viņš nomira piecu dienu laikā un sekoja sievai uz ģimenes kapiem, kas atrodas skaistā vietā ar skatu uz botānisko dārzu, Svētās Katrīnas kapsētā, kurp viņu pavadīja liels skaits ievērojamu pilsētas iedzīvotāju.

Viņa tēvs, senators, pārdzīvoja dēlu, kaut arī ne ilgi; starp citu, arī viņš nomira no plaušu karsoņa, turklāt krietnu laiku mocīdamies, jo atšķirībā no dēla Hanss Lorencs Kastorps bija spēcīgs vīrs ar cieši dzīvē ieaugušām saiknēm; īso laika sprīdi — pusotra gada, līdz arī viņš šķīrās no šis pasaules, — bez vecākiem palikušais Hanss Kastorps dzīvoja vecātēva mājā, kas bija celta pagājušā gadsimta sākumā šaurā zemes strēmelē pie Esplanādes, ieturēta ziemeļu klasicisma stilā, nokrāsota pelēcīgā, drūmā krāsā, ar diviem pilastriem pie ieejas durvīm uz apakšstāvu, kurš bija pacelts par pieciem pakāpieniem augstāk, un vēl diviem stāviem virs beletāžas, kur logi sniedzās līdz grīdai, un tiem priekšā bija čugunā lieti režģi.

Beletāžā atradās vienīgi reprezentācijas telpas, arī gaišā, ar ģipša skulptūrām izrotātā ēdamistaba, kuras trīs logi ar vīnsarkaniem aizkariem raudzījās uz dārziņu mājas aizmugurē un kur pusotra gada laikā vectēvs un mazdēls katru dienu pulksten četros vieni paši pusdienoja; viņus pie galda apkalpoja vecais Fīte ar auskariem ausīs un sidraba pogām frakā, pie kuras viņš sēja tādu pašu batista kaklasaiti kā namatēvs un gluži tādā pašā veidā slēpa tanī savu skūto zodu; vectēvs uzrunāja viņu ar «tu» un sarunājās lejasvācu dialektā, nevis joka pēc — vectēvam nebija ne mazākās humora dzirksts, — bet gluži lietišķi, tāpēc ka uzskatīja par nepieciešamu šādi sarunāties ar vienkāršajiem ļaudīm — noliktavu strādniekiem, pastniekiem, kučieriem un kalpotājiem. Hansam Kastorpam tas patika un patika ari, kad Fīte, atbildēdams — arī lejasvācu dialektā — un stāvēdams namatēvam kreisajā pusē, liecās apkārt pie viņa labās auss, ar kuru senators dzirdēja daudz labāk nekā ar kreiso. Vecais saprata, māja un ēda, taisni izslējies starp augsto mahagoni krēsla atzveltni un gaidu, gandrīz vai nepieliekdamies pie šķīvja, un mazdēls, sēdēdams iepretī, klusībā neapzināti, bet uzmanīgi vēroja vectēva skopās, apdomīgās kustības, viņa kalsnās, skaistās, baltās, kaut arī vecīgās rokas ar izliektajiem, smailajiem nagiem un zaļo ģerboņa zīmoggredzenu uz labās rokas rādītājpirksta, vēroja, kā šīs rokas paņēma ar dakšiņu kumosu — gaļu, saknes un kartupeļus — un, viegli paliecot pretī galvu, ielika kumosu mutē. Hanss Kastorps nolūkojās pats uz savām vēl neveiklajām rokām un jauta tanīs slēpjamies prasmi kādreiz vēlāk tikpat smalki rīkoties ar nazi un dakšiņu, kā to dara vecaistēvs.

Un vēl bija kāds neatrisināts jautājums — vai viņš būs kādreiz spējīgs iegremdēt zodu šādā lakatā, kas piepildīja pārāk plato, savdabīgo apkaklīti, kura ar saviem smailajiem stūriem durstīja vecātēva vaigus. Jo tad vajadzētu būt tikpat vecam, un jau tagad bez viņa un vecā Fītes neviens visā plašajā pasaulē neva lkaja tādus kakla lakatus un apkakles. Bet žēl gan, jo mazajam Hansam Kastorpam sevišķi patika noskatīties, kā vecaistēvs at* balsta zodu platajā, sniegbaltajā kakla lakatā, un, kad viņš jau bija pieaudzis, ar lielu patiku kavējās šinīs atmiņās — tanīs bija kaut kas tāds, kas atbilda viņa rakstura dziļākajai būtībai.

Kad abi bija paēduši un salvetes salocītas un ieliktas sidraba gredzenos — tolaik Hansam Kastorpam tas viegli nevedās, jo salvetes bija tik lielas kā mazi galdauti, — tad senators piecēlās no krēsla, ko Fīte aizmugurē pavilka nost, un šļūcošiem soļiem devās uz «kabinetu», lai paņemtu cigāru; reizēm viņam uz turieni sekoja pa pēdām arī mazdēls.

Šis «kabinets» bija radies šādā veidā: ēdamistaba ar saviem trim logiem aizņēma māju visā platumā, tāpēc nepalika telpas vairs trim viesistabām, kā tas bija parasts šāda tipa mājās, bet tikai divām, no kurām viena, kas atradās perpendikulāri pret ēdamistabu un bija tikai ar vienu logu, šķita nesamērīgi gara. Tāpēc no tās atdalīja apmēram ceturto daļu — šauru telpu ar apgaismojumu no augšas, krēslainu un trūcīgi iekārtotu: ar vienu etažeri, uz kuras stāvēja senatora cigāru skapītis, ar kāršu galdiņu, kura atvilktnē glabājās dažādas vilinošas mantas — vista kārtis, spēļu markas, mazi dēlīši ar robainiem vākiem atzīmēm, šīfera tāfele ar krīta grifelēm, papīra cigāru iemutes un vēl citi nieki; kaktā stāvēja rokoko stila palisandra koka stiklots skapis, kam iekšpusē bija dzeltena zīda aizkariņi.

— Vectētiņ, — iegājis kabinetā, mēdza teikt mazais Hanss Kastorps, paceldamies pirkstgalos un stiepdamies pie vecā vīra auss, — parādi man, lūdzu, kristāmo trauku!

Vectēvs, kurš jau bija atmetis savu mīkstas drēbes garo vizītsvārku šēzi un izvilcis no bikšu kabatas atslēgu saišķi, atslēdza stikla skapi, no kurienes zēnu apdvesa savdabīgi patīkama un dīvaina smarža. Tanī atradās dažādi vairs nelietojami un tāpēc jo saistošāki priekšmeti: pāris žuburainu sidraba svečturu, koka griezumiem izrotāts, salauzts barometrs, albums ar dagerotipijas uzņēmumiem, ciedru koka liķieru kastīte, mazs turks, ļoti ciets zem raibā zīda apģērba, ar pulksteņa mehānismu iekšienē, — kādreiz tas pratis skraidīt pa galdu, bet nu jau sen vairs nekalpoja savam uzdevumam, — veclaicīgs kuģa modelis un pašā apakšā pat žurku lamatas. Bet vecais vīrs, paņēmis no vidējā plaukta stipri apskapstējušu apaļu sidraba bļodu, kas stāvēja uz sidraba šķīvja, nolika tos apskatei zēnam, paceldams katru atsevišķi un grozīdams, sniedza paskaidrojumus, kā bija darījis jau bieži.

Sākotnēji bļoda un šķīvis bija pastāvējuši katrs atsevišķi, kā jau tas bija redzams un kā to mazajam katrreiz no jauna stāstīja, tomēr nu jau kopš apaļiem simt gadiem, proti, kopš bļoda iegādāta, tie abi tiekot lietoti kopīgi. Bļoda bija skaista, vienkārši un cildeni veidota pēc pagājušā gadsimta sākuma formas stingrajām prasībām. Gluda un skaidra, iekšpusē apzeltīta — tā balstījās uz apaļas kājas, tomēr ar laiku apzeltījums bija izbalojis, kļuvis par dzeltenīgu atspīdumu. Tās vienīgais rotājums bija grezns rožu un robotu lapu vainags ap augšējo malu. Kas attiecas uz šķīvi, tad tā daudz lielākais vecums bija lasāms iekšpusē. «Tūkstoš seši simti piecdesmit» — tur bija mākslotiem cipariem uzvilkts; ciparus apņēma dažādi kruzuļaini gravējumi tīši uzpūstajā tā laika modernajā manierē, vapeņi un arabeskas, pa pusei zvaigznes, pa pusei puķes. Šķīvja mugurpusē ar punktētu līniju dažādā rakstā bija atzīmēti to vārdi, kas laika gaitā bijuši šķīvja īpašnieki: to bija jau septiņi; katram līdzās atzīmēts gada skaitlis, kad šķīvis pārņemts mantojumā; vecais vīrs ar kuplo kaklasaiti norādīja ar gredzenoto rādītājpirkstu uz katru atsevišķi. Zēns redzēja tēva vārdu, šī paša vectēva un vecvectēva un tad stāstītāja mutē priedēklis «vec» dubultojās, trīskāršojās un četrkāršojās; zēns klausījās ar sānis pieliektu galvu, ar domīgi vai arī sapņaini aizmirstībā iegrimušām acīm un bijīgi miegainām lūpām uz šo vec-vec-vec-vec — uz šo noslēpumaino kapa un laika aizmirstības skaņu, kas tai pašā reizē izteica svēti saglabātu saikni starp tagadni, viņa paša dzīvi un dziļi pagātnē iegrimušo un kas viņu pavisam neparasti ietekmēja — apmēram tā, kā to pauda zēna seja. Viņam likās, it kā, dzirdot šo skaņu, elpotu trūdaini vēso gaisu, kas valdīja Svētās Katrīnas baznīcā vai arī Svētā Aliķela kapličā, it kā jaustu tādu vietu dvesmu, kur, turot cepuri rokā, mēdz iet godbijīgā gaitā, noliecoties uz priekšu un nepieskaroties ar papēdi pie zemes; viņam likās, it kā dzirdētu šo dobji skanošo vietu savdabīgo, rāmo klusumu; neskanīga zilbe izraisīja līdzās garīgām izjūtām nāves nojausmu, pagātnes atmiņas, bet tas iedarbojās uz zēnu savā ziņā labvēlīgi, jā, iespējams pat, ka tikai šīs skaņas dēļ, lai to dzirdētu un atkārtotu, viņš atkal un atkal lūdza parādīt kristību trauku.

Pēc tam vectēvs lika bļodu atkal atpakaļ uz šķīvja un ļāva zēnam ielūkoties gludajā, viegli zeltītajā iekšienē, kas no augšas krītošajā gaismā pēkšņi iemirdzējās.

— Nu jau drīz būs astoņi gadi, kopš mēs tevi turējām virs šī trauka un ūdens, ar kuru tu tiki kristīts, tecēja tanī… Ķesteris Lasens no Svētās Jēkaba baznīcas lēja to mūsu labajam mācītājam Bugenhāgenam saujā, un no turienes tas tecēja uz tavu cekulu un šurp, bļodā. Bet mēs ūdeni bijām iepriekš uzsildījuši, lai tu nesatrūktos un neraudātu, — to jau tu arī nedarīji, gluži otrādi, tu brēci iepriekš, tāpēc Bugenhāgenam nebija viegli tikt galā ar savu runu, bet, kad pār tevi nolija ūdens, tu pēkšņi apklusi, cerēsim, ka tas notika aiz cieņas pret svēto sakramentu. Un vienā no tuvākajām dienām paies četrdesmit četri gadi, kopš kristāmais bija tavs nelaiķa tēvs un ūdens tecēja šeit iekšā, plūzdams pāri viņa galvai. Tas notika šeit, viņa vecāku mājā, tur, zālē, pie vidējā loga, un tas bija vēl vecais mācītājs ITesekīls, kas viņu kristīja, tas pats, kuru viņa jaunos gados francūži gandrīz nošāva, jo viņš bija sprediķī nosodījis viņu laupīšanas un dedzināšanas kāri, — viņš nu arī, jau kur tas laiks, kā ir aizgājis dieva mierā. Un pirms septiņdesmit pieciem gadiem — tad es pats biju tas, kuru viņi kristīja, arī tai pašā zālē, un manu galvu turēja pāri šai bļodai, kas stāv te, uz šķīvja, un garīdznieks sacīja tos pašus vārdus kā tev un tavam tēvam, un tāpat tecēja siltais, skaidrais ūdens no maniem matiem (to nebija daudz vairāk man uz galvas kā patlaban) šeit, šajā zelta bļodā.

Puisēns raudzījās augšup uz vectēva šauro, sirmo galvu, kas arī tagad bija noliekusies pār kristību bļodu kā tajā sen pagātnē iegrimušajā stundā, par kuru viņš stāstīja, un zēnu pārņēma jau reizēm pārdzīvotā sajūta, sapņaina un tai pašā laikā biedējoša nojausma par vienlaikus pārejošu un paliekošu, mainīgu esamību, tās atgriešanos un galvu reibinošo vienveidību. Šāda sajūta viņam bija radusies arī agrāk, un saskaršanos ar to viņš gaidīt gaidīja — šīs sajūtas dēļ viņš daļēji arī vēlējās sastapties arvien no jauna ar nekustīgo un tomēr mainīgo ģimenes relikviju.

Kad vēlākos gados Hanss Kastorps pārdomāja savu dzīvi, viņš secināja, ka vecātēva tēls iespiedies atmiņā daudz dziļāk, skaidrāk un kļuvis nozīmīgāks par vecāku tēlu, iespējams, ka tas izskaidrojams ar īpašām simpātijām un īpaša veida radniecības jūtām, jo mazdēls bija izskatā līdzīgs vectēvam, ciktāl vispār tāds zaļš jauneklītis var būt līdzīgs pabālušam un stīvam sirmgalvim. Galvenokārt tas jau laikam tomēr bija vecā vīra nopelns, kurš neapšaubāmi izcēlās ģimenē ar savu izcili raksturīgo būtību, ar savu spilgto personību.

Raugoties no sabiedriskās domas viedokļa, jāteic, ka laiks jau sen pirms Hansa Lorenča Kastorpa nāves stundas bija aizsteidzies viņa uzskatiem un gribas apliecinājumiem priekšā. Viņš bija dziļi ticīgs protestantisma draudzes kristīgais, stingri ievēroja tradīcijas, tikai ar grūtībām iekustināms uz kaut ko jaunu, un tik ietiepīgi turējās pie uzskata, ka valdības groži uzticami vienīgi šaurām aristokrātijas aprindām, it kā viņš dzīvotu četrpadsmitajā gadsimtā, kad amatnieki bija sākuši sīvā cīņā ar vecum veco brīvo patriciātu sev iekarot vietu un balss tiesības pilsētas padomē. Viņa darbošanās laiks sakrita ar strauja uzplaukuma un daudzveidīgu pārvērtību gadu desmitiem, ar spēji forsēta progresa gadu desmitiem, kas nemitīgi prasīja sabiedrības drosmi un prasmi uzupurēties. Bet viņu, veco Kastorpu, to zina dievs, nemaz ar neiepriecēja spožās un slavenās uzvaras, kādas svinēja jaunā laikmeta gars. Viņš nesalīdzināmi augstāk vērtēja savu senču paradumus un iekārtu nekā pārdrošos ostas paplašināšanas pasākumus un citas lielpilsētas bezdievīgās izdarības, tāpēc bremzēja un apslāpēja visu, kur vien varēja, un, būtu tas viņa varā, valsts pārvaldē vēl šobaltdien valdītu senās Frankonijas idilliskais gars, tāpat kā savā laikā viņa paša kantorī.

Tādu veco Kastorpu pilsētas iedzīvotāji redzēja, kad viņš bija dzīvs un arī vēl pēc tam, un, kaut arī mazais Hanss Kastorps valsts pārvaldes lietā's nekā nesaprata, viņa klusībā vērojošās bērna acis uztvēra īstenībā tos pašus iespaidus — vārdos neizteiktus, tāpēc arī bez kritikas, drīzāk tikai dzīvi apliecinošus, kas, starp citu, ari vēlāk kā apzināti atmiņas tēli palika vārdos nepierādīti un neanalizējami, tomēr viscaur pilnām saglabāja savu apstiprinošo iezīmi. Kā jau teikts, te bija liela nozīme tuvības, radniecīga gara jūtām, simpātijai, kas .saista, pārslīdot pāri vienam paaudzes posmam, kā tas bieži gadās. Bērni un mazbērni raugās uz tēviem un vectēviem, lai apbrīnotu tos, un apbrīnodami mācās un attīsta rakstura iezīmes, kas iegūtas mantojumā.

Senators Kastorps bija gara auguma, kalsns. Gadi bija saliekuši viņa muguru un kaklu, tomēr viņš pūlējās turēties taisni, un lūpas, kas nebalstījās vairs uz zobiem, bet uz tukšām smaganām (zobu protēzi viņš lietoja tikai ēdienu reizēs), viņš mēdza cienīgi novilkt lejup; šī iemesla dēļ un arī tāpēc, ka galva bija pasākusi trīsēt, radās iznesīgi lepnā stāja un zoda atbalstīšana apkaklē, maniere, kas tik ļoti valdzināja mazo Hansu Kastorpu.

Vectēvs labprāt lietoja savu tabakas dozi — tā bija garena bruņurupuča ādas doze ar zelta inkrustācijām, tāpēc viņam mutauti bija sarkanā krāsā, un parasti mutauta stūrītis rēgojās laukā no vizītsvārku aizmugures kabatas. Kaut arī tas likās ar viņa cildeno ārieni nesaderīgi, smieklīgi, tomēr bija viegli izskaidrojams ar gadu nastu, nevīžību, ko reizēm cienījamais vecums atļaujas sev apzināti uzjautrināšanās pēc vai arī goddevīgā vecuma neizpratnē, — lai nu kā, bet šī bija vecātēva vienīgā vājība, ko Hansa Kastorpa bērnišķīgi redzīgā acs bija ievērojusi. Tiklab septiņus gadus vecajam, kā arī vēlāk pieaugušajam Hansam Kastorpam, kavējoties atmiņās, šķita, ka vecā vīra ikdienas būtība nebija viņam atbilstošā, patiesā. Pašā dzīves īstenībā viņš izskatījās citāds, nesalīdzināmi skaistāks un tuvāks patiesībai nekā parasti — tieši tāds, kāds viņš visā augumā attēlots gleznā, kura senāk bija atradusies vecāku dzīvojamā istabā un tad kopā ar mazo Hansu Kastorpu pārceļojusi uz māju Esplanādē, kur tika novietota viesu istabā virs lielās, sarkanās zīda sofas.

Gleznā Hanss Lorencs Kastorps bija attēlots savā amata tērpā — pilsētas domnieka tērpā, korektā, gandrīz vai svētulīgā pagājušā gadsimta, apģērbā, kas uz gadu gadiem krāšņu svinību gadījumos saglabājis tā laika sabiedrības cienīgo un reizē pārdrošo garu, lai pagātni ceremoniāli pārvērstu tagadnē un tagadni pagātnē un šādā veidā apliecinātu lietu pastāvīgo sakarību, apliecinātu to rīcības un atbildības cieņas pilno drošību.

Senators Kastorps stāvēja gleznā izslējies visā augumā uz sarkanīgi bruģētas pamatnes, par fonu bija izmantotas gotiskas kolonnas un arkas. Stāvēja lejup nodurtu zodu un nokareniem mutes kaktiņiem, ar asaru maisiņiem zem zilo acu domīgā skatiena, kas vērsts tālumā, melnajos,_ talāram līdzīgajos, pāri ceļgaliem garajos, priekšā atvērtajos svārkos, kuriem gar malām un gar apmali apšūta plata kažokādas strēmele. No kuplajām, krokotajām, ar ādu apšūtajām virsējām piedurknēm raudzījās laukā citas — šaurākas, vienkāršākas vilnas drēbes piedurknes, mežģīņu manšetes nosedza plaukstas līdz pusei. Sirmgalvja slaidās kājas apautas melnās zīda zeķēs un kurpēs ar sidraba sprādzēm. Kaklu ieskāva plata, sastīvināta, sakrokota šķīvveidīga apkakle, uz krūtīm tā noliekta, bet malās sacēlusies augšup, turklāt pār vesti nokarājās ielocēs saņemts batista žabo. Padusē senators bija pasitis vecmodīgu cepuri, kas bija ar ļoti platām malām un augšpusē sašaurinājās.

Tas bija izcils slavena mākslinieka vecmeistaru garā darināts portrets, kas atbilda sižetam un rosināja skatītājā priekšstatus par spāņu-nīderlandiešu vēlajiem viduslaikiem. Mazais Hanss Kastorps bieži vēroja gleznu, protams, bez jebkādas mākslas izpratnes, bet ar zināmu vispārēju un pat dziļi ietekmējošu intuīciju, un, kaut arī viņš savu vectēvu, šādu — kā uz audekla gleznotu, īstenībā bija redzējis vienu paš.u reizi kādā svinību gadījumā rātsnamā un arī tad tikai īsu brīdi, tomēr, kā jau teicām, portretā redzamais vectēvs zēnam likās īstāks, patiesāks, turpretī ikdienā sastopamais viņa acīs bija tikai tāds pagaidu vectēvs, domāts uz laiku, visai nepilnīgs. Tāpēc arī atšķirīgais un brīnumainais šajā ikdienas vectēvā sakņojās acīmredzot tādā nepilnīgā, varbūt neprasmīgā pielāgošanā, kas nemaz nebija tik pulgojama, atklājot vectēva patiesās būtības iezīmes un noskaņas. Kaut arī augstās, stīvās apkaklītes, platās, baltās kaklasaites bija vecmodīgas, bet vai tad varēja šādi apzīmēt pašu brīnumaināko apģērba daļu, proti, krokoto spāņu apkakli, kam iepriekš minētie tērpa atribūti noderēja vienīgi par viegli nojaušamu pārejas posmu. Gluži tas pats bija ar neparastās formas cilindru, kuru vectēvs lika galvā uz ielas; cilindram pienācīgā izpratnē atbilda vērienīgā platmale portretā; garo svārku pirmtēls un īstenais priekštecis mazā Hansa Kastorpa acīm bija kažokādām apmalotā mantija.

Tāpēc arī todien, kad viņu pasauca atvadīties no vecātēva, viņš sirds dziļumos bija pārliecināts, ka vectēvs tagad pacelts savā īstenā, pelnītā krāšņumā un pilnība. Tas notika zālē, tai pašā zālē, kur viņi abi tik bieži bija sēdējuši pie ēdamgalda viens otram pretī; tagad_ tā_ vidu vainagu ielenktā, ar sidraba audumu apvilktā zarka gulēja Hanss Lorencs Kastorps. Viņš bija cīnījies ar plaušu

karsoni, cīnījies ilgi un sīksti, kaut arī, tā likās, bija pašreizējai dzīvei vēl tikai sācis piemēroties, un tagad nu gulēja savā parādes nāves gultā — kas to lai zina, vai kā uzvarētājs vai uzvarēts; lai vai kā, seja pauda dziļu mieru, smagajā slimībā viņš bija manāmi pārvērties un sakrities, gulēja līdz pusei pārklāts ar segu, uz kuras zaļoja palmas zars, galva uz zīda spilveniem augstu paslieta, tāpēc zods sevišķi skaisti atdusējās svinību apkakles kroku priekšējā ielokā, rokas, līdz pusei apsegtas ar mežģīņu manšetēm, turēja ziloņkaula krustu; kaut arī pirkstiem bija prasmīgi piešķirts dabisks izskats, no tiem dvesa saltums un nāves elpa, šķita, ka viņš pievērtiem plakstiem nenolaiž acis no ziloņkaula krusta.

Hanss Kastorps vectēva pēdējās slimības laikā ne vienreiz vien bija iegājis pie viņa, tikai uz beigām vairs ne. Bērnu sargāja no skumjā skata, neļāva redzēt mirstošā pēdējo cīņu, kas gan lielākoties norisinājās naktīs; tikai netieši Hansam Kastorpam ar to gadījās saskarties, nojaušot mājas nomācošo noskaņu, redzot vecā Fītes saraudātās acis, ārstu atbraukšanu un aizbraukšanu, taču to visu, ko pats savām acīm redzēja zālē, viņš saprata kā beidzot svinīgi pārvarētu starpstadiju: tagad vectēvs beidzot ieguvis savu vienīgi īsto un atbilstošo veidolu — apsveicams notikums, kaut arī vecais Fīte raudāja un nemitīgi trīsināja galvu, kaut arī pats Hanss Kastorps raudāja, tāpat kā bija raudājis, skatoties uz savu pēkšņi nomirušo māti, un drīz vien tāpat raudājis, raugoties uz savu nekustīgi un savādi guļošo tēvu.

Jo šī nu bija jau trešā reize īsā laika sprīdī, kad nāve agrā bērnībā bija iedarbojusies uz mazā Hansa Kastorpa sirdi un prātu — proti, arī uz prātu. Tas nebija vairs neredzets skats un nepazīts iespaids, drīzāk jau labi zināms, un, tāpat ka abās iepriekšējās reizēs, arī tagad, kaut arī saprotami noskumis, zēns pat vēl lielākā mērā izturējās apvaldīti un prātīgi, bez kādām vājuma izpausmēm. Neizprazdams, kāda šim notikumam varētu būt praktiska nozīme viņa dzīvē, vai arī būdams bērnišķīgi vienaldzīgs pret to, pārliecināts, ka cilvēki jau tikpat par viņu parūpēsies, zēns, stāvot pie zārkiem, izskatījās bērnišķīgi vēss un lietišķi vērīgs, kas šai trešajā nāves gadījumā līdzās iegūtajai pieredzei jau uzrādīja arī īpašu pārgudrības vaibstu, un gluži dabiski, ka viņš biežāk izplūda asarās un bija atsaucīgāks pret citu bēdām. Trīs četrus mēnešus

pēc tēva nāves zēns nebija vairs par nāvi domājis, tagad viņš to atcerējās no jauna un atmiņā vienlaikus asi uzpeldēja viss toreiz pārdzīvotais neatkārtojamā savdabībā.

Ja šos iespaidus iztirzātu un ietērptu vārdos, tad tas izklausītos apmēram šādi. Ar nāvi viņam saistījās svētsvinīgs, pārdomām bagāts, smeldzīgi skaists garīgs pārdzīvojums un tai pašā reizē gluži citāds, tieši pretējs, ļoti materiāls, ļoti juteklisks, ko nemaz nevarētu nosaukt ne par skaistu, ne pārdomām bagātu, ne svētsvinīgu, pat ari ne par skumju. Svinīgi garīgo pārdzīvojumu izraisīja krāšņi iezārkotais līķis, bagātīgais puķu klāsts un palmu zari, kas, kā zināms, simbolizē debesu mieru; vēl izteiksmīgāk garīgo pārdzīvojumu pauda krusts mirušā rokās, tā rokās, kurš kādreiz bijis vecaistēvs; to pauda ari Torvaldsena Pestītājs — attēls, kurā Pestītājs, svētīdams pacēlis rokas, stāvēja zārka galvgalī, — un arī kandelabri, kas slējās augšup abās zārka malās, ari tie šai reizē bija pieņēmuši baznīcai raksturīgu izskatu. Tam visam bija noteikta un svētīga jēga, acīmredzot pārliecībā, ka vecaistēvs tagad nu uz visiem laikiem atgriezies savā īstajā un patiesajā būtībā. Turklāt kā mazais Hanss Kastorps ievē: roja, kaut arī vārdos sev neatzinās, visam, it īpaši puķu bagātīgajam klāstam un tā vidū jo sevišķi daudzajām tuberozēm bija arī cita jēga un gluži praktisks nolūks, proti, izskaistināt, apslāpēt vai arī neļaut sasniegt apziņu nojausmai par kaut ko citu, kas saistījās ar nāvi un kas nebija ne skaists, ne arī skumjš, drīzāk kaut kas gandrīz vai nepiedienīgs, zemiski miesisks.

Laikam šai sakarībā mirušais vecaistēvs likās gluži svešs, pat ne vairs vecaistēvs, bet dabiska lieluma vaska lelle, ko nāve iemānījusi viņa vietā, un ap to nu norisinājās visa šī svētsvinīgā un godbijīgā ceremonija. Šis gulētājs vai, pareizāk, tas, kas tur gulēja, tātad nebija vecaistēvs pats, bet gan tikai viņa ietvars, un šis ietvars, to Hanss Kastorps zināja — nebija vis no vaska, bet no sava paša vielas, tikai vielas: tas tad arī bija tas nepiedienīgais, kam nebija nekāda sakara ar skumjām, jo skumjš jau nav nekas, kas ir saistīts ar matēriju un tikai ar to. Mazais Hanss Kastorps vēroja vaska dzelteno, gludo un blīvo vielu, no kādas bija nedzīvā lelle cilvēka augumā, vēroja kādreizējā vecātēva seju un rokas. Patlaban uz nekustīgās pieres nolaidās muša un sāka cilāt savu snuķīti. Vecais Fīte, sargādamies pieskarties pierei, mušu piesardzīgi aizdzina, viņa seja goddevīgi sadrūma — tā, it kā nedrīkstētu un negribētu nekā zināt par to, ko nupat dara, — tā bija pieklājības izteiksme, ko, jādomā, rosināja fakts, ka vecaistēvs nu bija tikai miesa un vairāk nekas. Bet muša, pacēlusies gaisā un palidinājusies, tūlīt atkal nolaidās uz vecātēva pirkstiem, turpat pie ziloņkaula krusta. Tobrīd Hansam Kastorpam likās, it kā viņš vēl nepārprotamāk nekā līdz šim uztver pazīstamo, tikko jaušamo, bet dīvaini neatlaidīgo smārdu, kas apkaunojošā veidā viņam lika atcerēties kādu skolasbiedru, kuram piemita nelāga kaite, tāpēc visi no viņa vairījās; lai nomāktu nepatīkamo dvaku, tuberozes bija novietotas turpat blakus, bet ar visu savu krāšņumu un sīkstumu tas puķēm nebijā pa spēkam.

Zēns vairākas reizes stāvēja pie zārka: pirmo reizi divatā ar veco Fīti, otrreiz kopā ar savu vectēvoci Tīnapelu, vīna tirgotāju, un ar abiem tēvočiem Džeimsu un Pēteri un tad vēl trešo reizi, kad pie vaļējā zārka uz brīdi pastāvēt un atvadīties no bijušā firmas «Kastorps un dēls» Šefa pienāca grupa svētdienīgi ģērbtu ostas strādnieku. Tad sekoja bēru ceremonija, zāle bija ļaužu pilna, un Sv. Mihaela baznīcas mācītājs Bugenhāgens, tas pats, kurš bija kristījis Hansu Kastorpu, aplicies spāņu krokoto apkakli, noskandēja piemiņas runu un pēc tam, sēdēdams vieglajos ratos, kas brauca pirmie aiz katafalka, kuram sekoja garu garā pavadītāju rinda, ļoti laipni sarunājās ar mazo Hansu Kastorpu. Tad beidzās arī šis dzīves posms, un Hanss Kastorps tūlīt nonāca citā mājā un citos apstākļos — jau otro reizi savā īsajā mūžā.

Dzīve pie Tinapeliem un Hansa Kastorpa garīgā pasaule

Nekas ļauns nenotika, jo zēns nonāca konsula Tīnapela — sava aizbildņa mājā, kur žēloties nebija iemesla, nemaz jau nerunājot par to, kas attiecās uz pašu, ne arī to, kam bija sakars ar rūpēm par nākotnes nodrošināšanu, par ko viņam vēl nebija nekādas sajēgas. Konsuls Tīnapels, zēna mirušās mātes tēvocis, pārvaldīja Kastorpu atstāto mantojumu, pārdeva nekustamos īpašumus, uzņēmās firmas «Kastorps un dēls, imports un eksports» likvidāciju un rezultātā sadabūja apmēram četrsimttūkstoš marku, kas bija ITansa Kastorpa iegūtais mantojums, kuru konsuls Tīnapels ieguldīja savam aizbildināmam drošos vērtspapīros un, neko nekaitēdams radniecīgajām jūtām, katra kvartāla sākumā no ienākušajiem procentiem atvilka sev divus procentus.

Tīnapelu māja pie Harveštehudera ceļa slēpās dārza dziļumā, ar skatu uz mauriņu, kur nebija vietas ne sīkākajam nezāles stiebriņam, un tālāk uz rožu skvēru un upi.

Katru .rītu, kaut arī viņam piederēja skaists pajūgs, konsuls devās uz savu kantori vecpilsētā kājām, lai drusku izkustētos, jo reizēm cieta no asins pieplūduma galvā; pulksten piecos pēcpusdienā viņš tāpat kājām atgriezās mājās, kur tika ēstas pusdienas, kas norisinājās pēc visām etiķetes prasībām. Konsuls bija solīds cilvēks, ģērbās vislabākajos angļu auduma uzvalkos, viņam bija ūdeņaini zilas, izvalbītas acis, kas slēpās aiz brillēm zelta ietvaros, iesārts deguns, pelēka jūrnieka bārda un mirgojošs briljants uz kreisās rokas mazā tuklā pirksta. Sieva bija jau sen mirusi. Viņam bija divi dēli — Pēteris un Džeimss, viens no tiem dienēja flotē un tikai reti ieradās mājās, otrs strādāja tēva vīna tirdzniecībā un bija firmas nākošais mantinieks. Par saimniecību jau gadiem ilgi rūpējās Šalēna, Altonas zeltkaļa meistara meita; viņas apaļīgās roku locītavas pastāvīgi bija apņemtas ar sastērķelētām baltām rišām. Viņa allaž rūpējās, lai brokastīs un vakariņās būtu bagātīgi aukstie ēdieni — krabji un lasis, zutis, zoss krūtiņa un rostbifs tomātu mērcē; tāpat viņa acīgi vēroja pieņemtos viesmīļus, kad konsuls rīkoja kungiem dinejas, un viņa arī, kā vien spēja, centās mazajam Hansam Kastorpam būt mātes vietā.

Hanss Kastorps uzauga nejaukā klimatā — vējā un miglā, uzauga, ja tā varētu teikt, dzeltenā lietusmētelī un tomēr jutās itin možs. Tiesa, neliela mazasinība bija viņam jau agrā bērnībā, to sacīja arī doktors Heidekinds un lika katru dienu trešajās brokastīs, kad Hanss atnāca no skolas, izdzert kārtīgu glāzi portera — kā zināms, barojošu dzērienu, kam doktors Heidekinds piešķīra arī asiņu vairotāja īpašības un kas nepārprotami iegrožoja Hansa Kastorpa tieksmi uz «kūkošanu», kā tēvocis Tīnapels mēdza teikt, proti, pavērtu muti, nekā nedomājot, sapņaini raudzīties tukšumā. Visumā viņš tomēr bija veselīgs un spēcīgs zēns, labs tenisa spēlētājs un airētājs, kaut gan vasaras vakaros nevis pats ņēma airūs rokā, bet labāk, klausoties mūziku un malkojot kādu labu dzērienu, sēdēja Ulenhorstera pārcēlāja mājas terasē un noskatījās uz apgaismotajām laivām, starp kurām raibajā ūdens spogulī peldēja gulbji. Un vajadzēja tikai dzirdēt Hansu Kastorpu runājam — rāmi, saprātīgi, mazliet dobjā, vienmuļā balsī, ar nelielu lejasvācu akcentu, jā, vajadzēja tikai uzlūkot šo korekto gaišmati ar labi veidoto un tai pašā laikā savdabīgi veclaicīgo seju, kuras rāmā, snaudulīgā izteiksme liecināja par iedzimtu, neapzinātu uzpūtību, lai neviens vairs nešaubītos, ka Hanss Kastorps ir īstens šīs zemes radījums un patiesi te iederīgs, — arī viņš pats, ja uzstādītu sev šādu jautājumu, nešaubītos ne mirkli.

Šo lielās pilsētas jūras ostas atmosfēru, miklo, pasaules tirgus un pārticīgās dzīves piesātināto gaisu, kas bija viņa senču dzīvības dvesma, viņš elpoja dziļā vienprātībā, ar izjustu izpratni un labsajūtu. Jūtot ūdens, ogļu un darvas smārdu, pastāvīgi degunā cērtošās kodīgās koloniālpreču smakas, viņš vēroja ostā milzu ceļamkrānus, kas, līdzīgi darba ziloņiem, bez steigas, prātīgi un ar lielu spēku izceļ no krastā stāvošo kuģu dzīlēm tonnām smagumu — maisus, ķīpas, kastes, mucas un balonus — un iegremdē dzelzceļa vagonos un noliktavās. Vēroja tirgotājus dzeltenos lietusmēteļos — tāds bija arī pašam — pusdienas laikā plūstam uz biržu, kur, kā viņš zināja, sākās vērtību pārvērtēšanas drudzis, dažam labam neviļus radās nepieciešamība steigšus izsūtīt ielūgumus uz dineju, lai nezaudētu kredītu. Viņš redzēja (un vēlāk viņa interesi saistīja tieši šī nozare) rosību kuģu būvētavās, redzēja tur novietoto uz Āziju un Āfriku braucošo kuģu mamutiem līdzīgos augumus, tik varenus kā torņus, ar atsegtiem ķīļiem un dzenskrūvēm; kuģus balsta resni baļķi, to korpusi sausumā liekas atbaidoši nevarīgi, tiem pa virsu no vienas vietas tekalē rūķīši — veselas armijas strādnieku, kas berž, klaudzina ar veseriem, krāso; redzēja dūmakas apņemto ieliņu, topošo kuģu karkasus, inženierus ar konstrukciju zīmējumiem un Lenca tabulām rokā sniedzot norādījumus celtniekiem. Šīs bija kopš bērna kājas Hansam Kastorpam pierastas ainas, kas pastāvīgi izraisīja mājīguma, siltu savas puses izjūtu, izjūtu, kas sevišķi asi lika sevi manīt, kad viņš svētdienu priekšpusdienās kopā ar Džeimsu Tīnapelu vai savu brālēnu Cīmzenu — Joahimu Cīmzenu — Alsteras paviljonā ēda brokastīs siltas bulciņas ar žāvētu gāju un uzdzēra virsū glāzi veca portvīna, lai pēc tam, atbalstoties pret krēsla atzveltni, ar baudu kūpinātu cigāru. Tieši šāds dzīves veids bija viņam īsti pa prātam, jo, par spīti savai mazasinīgajai, pārsmalcinātajai ārienei, viņš kā negausīgs zīdainis pie mātes krūts tiektin tiecās pēc dzīves skarbajām baudām.

Viegli un ar zināmu cieņu viņš pacieta augstās civilizācijas nastu, ko vietējās demokrātijas valdošā tirgotāju šķira nodeva mantojumā saviem bērniem. Viņš bija allaž labi kopts, kā tikko izpeldināts mazulis un pasūtīja sev uzvalkus tikai pie tiem drēbniekiem, kas bija ieguvuši viņa aprindu jauno ļaužu uzticību. Par nelielo, bet kārtīgi ar iniciāļiem iezīmēto veļas krājumu viņa angļu skapja atvilktnēs cītīgi rūpējās Šalēna; vēl tais laikos, kad Hanss Kastorps studēja, viņš regulāri sūtīja veļu mazgāšanai un sakārtošanai uz mājām (jo bija cieši pārliecināts, ka nekur citur kā vien Hamburgā prot, kā nākas, gludināt); ja gadījās, ka dažkārt kādam no viņa skaistajiem, krāsainajiem krekliem sakrunkojās manšete, tad labais garastāvoklis bija vējā. Viņa rokas, kaut arī neizcēlās ar īpašu aristokrātisku formu, bija koptas, maigas, tās rotāja platīna važiņu gredzens un no vectēva mantotais zīmoggredzens, bet zobi, kas bija šur tur bojāti un ne sevišķi stipri, apvilkti ar zeltu. Stāvot un ejot viņš nedaudz izbīdīja auguma lejas daļu uz priekšu, tāpēc stāja nelikās diezin cik vingra, toties izturēšanās pie galda bija nevainojama. Tērzējot ar galda kaimiņu (prātīgi un ar nelielu lejasvācu akcentu), viņš mēdza pieklājīgi pavērsties pret to, viegli pie auguma piekļautiem elkoņiem sadalīja putna gabalu vai arī veikli ar attiecīgiem galda piederumiem lobīja laukā no omāra spīles iesārto gaļu. Pēc pabeigtas maltītes viņam vispirms radās prasība pēc pirkstu skalojamā trauciņa ar sasmaržinātu ūdeni un tad pēc krievu papirosa, kam bija pagājusi secen muita un kas bija pirkts zem rokas mierīgas kontrabandas ceļā. Parasti tad sekoja Brēmenes gaužām tīkamās «Maria Mancirii» markas cigārs, par kuru vēl būs runa un kura aromātiskais sīvums nomierinoši apvienojās ar kafijas garšu. Hanss Kastorps sargāja savus tabakas krājumus no centrālās apkures kaitīgās ietekmes, glabādams tos pagrabā, kur ik rītu nokāpa, lai ieliktu etvijā dienas porciju. Tikai pārvarēdams nepatiku, viņš būtu ēdis sviestu, kas pasniegts galdā vienā gabalā, nevis rievotu bumbiņu veidā.

Lasītājs jau būs manījis, ka mēs pūlamies pateikt visu, kas runātu Hansam Kastorpam par labu, bet savos spriedumos neesam neko pārspīlējuši un nepadarām viņu ne labāku, ne sliktāku, kāds viņš ir īstenībā. Hanss Kastorps nebija nedz ģēnijs, nedz arī muļķis, un, ja, viņu raksturojot, mēs izvairāmies no apzīmējuma «viduvējība», tad darām to aiz iemesliem, kam nav nekāda sakara ar viņa inteliģenci un diezin vai vispār ir sakars ar viņa vienkāršo personu, proti, darām to aiz cieņas pret viņa likteni, kuram esam noskaņoti piedēvēt saprotamu personīgu nozīmi. Viņa garīgo spēju pietika, lai bez pārliekas piepūles apmierinātu reālģimnāzijas prasības, bet arī uz jebkādu piepūli viņš nekādā gadījumā un nekāda uzdevuma dēļ nebūtu piedabūjams — ne tik daudz aiz bailēm nodarīt sev pāri, bet gan tāpēc, ka neredzēja nekāda iemesla, pareizāk sakot, nekāda neapstrīdama iemesla; un varbūt tieši tāpēc mēs negribētu viņu apzīmēt par viduvējību, ka viņš kaut kādā veidā izjuta šāda iemesla trūkumu.

Cilvēks nedzīvo tikai savu personīgo dzīvi vien kā atsevišķs indivīds, bet vai nu apzināti, vai neapzināti dzīvo arī laikmeta un sabiedrības dzīvi, un pat tad, ja viņš savas eksistences vispārējos un bezpersonīgos pamatus uzskata par kaut ko neapstrīdamu un pašu par sevi saprotamu un ir tikpat tālu no domas tos kritizēt, cik mūsu Hanss Kastorps, — ir ļoti iespējams, ka viņš neskaidri jūt to nepilnības un ietekmi uz tikumisko pašsajūtu. Atsevišķam cilvēkam var būt acu priekšā visdažādākie personiskie mērķi, uzdevumi, cerības, izredzes, kuros tas smeļas impulsus cildenai piepūlei un darbībai, bet, ja bezpersoniskajā, kas ir visapkārt, ja, par spīti sava laikmeta ārējai rosībai, viņš saskata pašā laikmeta būtībā bezcerību, izredžu trūkumu, ja viņam atsedzas laikmeta nenoteiktība, strupceļš, nevarība un ja uz visiem jautājumiem, kuri radušies apzināti vai neapzināti par augstāko, vispārējo visu pūliņu un rosības neapšaubāmo jēgu, atbilde ir dobjš klusums, tad tieši cilvēces godīgākajā daļā šāds stāvoklis noteikti izraisa nomāktību, kas ietekmē ne vien indivīda garīgi morālos spēkus, bet arī viņa organismu — ietekmē viņu fiziski. Lai tādā gadījumā, ja laikmets nesniedz apmierinošu atbildi uz jautājumu «kāpēc», gūtu sasniegumus, kuri pārspēj parasto viduvējību, nepieciešama vai nu morāla vientulība un tiešums, kas reti sastopami un ir heroiskas dabas, vai arī ļoti robusta vitalitāte. Ne viens, ne otrs Hansam Kastorpam nepiemita, un tāpēc viņš tomēr jāapzīmē par viduvējību, kaut arī visai godājamā nozīmē.

Mēs neesam šeit runājuši par jaunā cilvēka iekšējo pasauli tikai viņa skolas laikā vien, bet arī par gadiem, kas sekoja, kad viņš bija jau izvēlējies savu pilsonisko profesiju. Pievēršoties viņa panākumiem ģimnāzijā, jāteic, ka viņam vajadzēja palikt uz otru gadu. Visumā viņam līdzēja viņa izcelšanās, pilsētnieka dzīves veids un, beidzot, arī labās spējas matemātikā, kaut arī šīs spējas neizraisīja īpašu aizraušanos. Un, kad viņš saņēma vienu gadu brīvprātīgi dienējošā apliecību, tad nolēma skolu pabeigt, taisnību sakot, galvenokārt tāpēc, ka šādi bija iespējams pagarināt pierasto nenoteikto pagaidu stāvokli un iegūt laiku apsvēršanai, par ko tad Hanss Kastorps īsti gribētu kļūt, jo to viņš vēl ne tuvu nezināja pat vecākajā klasē, un, kad beidzot izlēma (sacīt, ka tieši viņš izlēma, būtu mazliet pārspīlēts), viņš apzinājās, ka tikpat labi būtu varējis arī citādi izlemt.

Jāteic taisnība, ka viņam vienmēr bija sagādājuši lielu prieku kuģi. Jau bērnībā viņš bija savu piezīmju grāmatiņu lapas piezīmējis ar kuteriem, sakņu laivām un piecmastniekiem, un piecpadsmit gadu vecumā Hansam bija dota iespēja no privileģētas vietas noskatīties, kā «Bloma un Fosa» kuģu būvētavā tiek nolaists ūdenī jaunais divu dzenskrūvju pasta kuģis «Hanza»; pēc tam viņš bija akvarelī trāpīgi ar visām detaļām slaido kuģi uzgleznojis, un konsuls Tīnapels to novietoja savā kantorī; gleznā it sevišķi izcēlās jūras viļņu caurspīdīgais, tumšais zaļums, tā ka reiz kāds apmeklētājs konsulam Tīnapelam sacīja, ka zēnam ir talants un viņš varētu izaugt par labu marīnistu; šo vērtējumu konsuls mierīgu prātu atstāstīja savam audžudēlam, bet tas noklausījies tikai labsirdīgi pasmējās, viņš ne mirkli nepieļāva domu, ka spētu nodoties pārspīlējumiem un bada dzīvei.

— Nekas liels tev nepieder, — tēvocis Tīnapels reizēm viņam atgādināja. — Manu naudu dabūs galvenokārt Džeimss un Pēteris, tas ir, nauda paliks uzņēmumā, un Pēteris saņems renti. Tas, kas pieder tev, ir labi ieguldīts, un ienākums ir drošs. Tomēr iztikt no procentiem mūsdienās nav joka lieta, ja nav vismaz piecreiz vairāk,, nekā tev ir, un, ja tu gribi šeit pilsētā iegūt vārdu urt dzīvot ta, ka esi paradis, tad vajag" vēl krietni piepelnīt klāt, ņem to, dēliņ, vērā.

Hanss Kastorps ņēma to vērā un sāka apraudzīties pēc kādas profesijas, kas izceltu viņu paša un arī citu ļaužu acīs. Un, kad viņš jau reiz bija izvēlējies, — tas notika uz vecā Vilmsa — firmas «Tunders un Vilmss» kompanjona ierosinājumu; Vilmss reiz sestdienā, spēlējot vistu, bija ieminējies konsulam Tīnapelam, ka Hansam vajadzētu studēt kuģu būvniecību — tā taču esot ideja — un iestāties darbā pie viņa, gan jau viņš zēnu uzraudzīšot, — tad līdz ar to radās dziļa cieņa pret šo profesiju un pārliecība, ka tā gan ir sasodīti komplicēta un nogurdinoša, toties ari lieliska, nozīmīga un nepieciešama, un katrā ziņā viņa miermīlīgajam raksturam vairāk piemērota nekā tā profesija, kāda ir brālēnam Cīmzenam, Hansa mātes pusmāsas dēlam, kurš par vari tiecās pēc virsnieka pakāpes. Turklāt Joahimam Cīmzenam nebija īsti veselas plaušas, un tieši tāpēc jau viņam šāds amats svaigā gaisā būtu noderīgs, par garīgu, sasprindzinātu darbu nevarētu būt ne runas, un šāds te ir viņam īsti kā radīts, tā mazliet nievājoši sevī nodomāja Hanss Kastorps. Pret darbu viņš juta lielu cieņu, kaut arī pats darbā ātri nogura.

Te mums jāatgādina jau iepriekš izteiktās domas par tādu varbūtību, ka laikmets, ietekmēdams personisko dzīvi, skar pat fizisko organismu. Kā Hanss Kastorps varētu necienīt darbu? Tas būtu pretdabiski. Pati dzīve visapkārt mudināja izturēties pret darbu goddevīgi, un īstenībā nebija arī nekā cita, kas būtu pelnījis lielāku cieņu; darbs bija mēraukla, kas noteica cilvēka noderību vai nederību dzīvē, tas bija laikmeta absolūtais noteicējs un runāja pats par sevi. Tāpēc Hansa Kastorpa cieņai bija reliģiozs un, kā pats sprieda, bezierunu raksturs. Cits jautājums, vai viņš to mīlēja, jo to viņš nespēja, lai ari cik ļoti cienīja, aiz gluži vienkārša iemesla — ka darbs viņam nenāca par labu. Saspringts darbs plosīja viņa nervus, ļoti drīz nogurdināja, un viņš atklāti sev atzinās, ka, taisnību sakot, daudz vairāk mīl brīvo laiku, ko nekas nenomāc, ko nevelk uz leju piepūles svina smagums, brīvo laiku, ar ko varētu rīkoties pēc saviem ieskatiem, nevis ierobežoto ar šķēršļiem, kas jāpārvar sakostiem zobiem. Sai pretrunai viņa attieksmē pret darbu, nopietni runājot, vajadzēja kaut kādā veidā atrisināties. Iespējams, ka viņa miesa, tāpat kā viņa gars — vispirms gars un ar tā starpniecību ari miesa — ar lielāku prieku un neatlaidību ķertos pie darba, ja sirds dziļumos, tur, kur viņam pašam nebija skaidrības, viņš ticētu darbam kā neapstrīdamai vērtībai un pašsaprotamam principam un ar to pašu tad nomierinātos. Līdz ar to atkal rodas jautājums par viņa viduvējību vai arī virsviduvējību, uz ko mēs nevaram dot nekādu noteiktu atbildi, jo neuzskatām sevi par Hansa Kastorpa slavinātājiem un pieļaujam domu, ka darbs viņa dzīvē gluži vienkārši mazliet kavēja netraucēti baudīt «Maria Maticini» …

Kara dienestā viņš netika iesaukts. Viņa iekšējā daba tam pretojās un prata no tā pasargāt. Tāpat iespējams, ka kara ārsts doktors Eberdings, kurš mēdza ciemoties Harveštehudera gatves mājā, bija sarunā ar konsulu Tīnapelu dzirdējis, ka gadījumā, ja jaunajam Kastorpam vajadzētu ņemt rokās ieročus, tas būtu nopietns traucēklis viņa studijām, kas uzsāktas prom no dzimtās pilsētas.

Hansa Kastorpa galva, kas darbojās bez steigas un nosvērti — jo vairāk tāpēc, ka arī svešumā bija paturējis nomierinošo paradumu brokastīs dzert porteru, — drīz vien pildījās ar ziņām par analītisko ģeometriju, diferenciālrēķiniem, mehāniku, projekcijas mācību un grafostaliku; viņš aprēķināja kuģa tonnāžu ar kravu un bez kravas, stabilitāti, tilpnes piepildīšanu un metacentru, kaut arī reizēm tas viņam padevās grūti. Viņa tehniskie rasējumi, visi šie španti, iegrimes līnijas un garengriezumi neizdevās vis tik labi kā viņa gleznotā «Hanza» atklātā jūrā, bet tur, kur radās nepieciešamība garīgā darba uzskatāmību atbalstīt ar jūtām, ietušēt ēnas, šķērsgriezumus izkrāsot materiālam atbilstoši košās krāsās, Hanss Kastorps to paveica prasmīgāk nekā lielākā tiesa viņa biedru.

Kad viņš brīvlaikā atbrauca mājās, tad visiem bija skaidrs, ka šis ļoti patīkamais, ļoti labi ģērbtais jauneklis ar rudām ūsiņām un gurdenu jauna patricieša seju nepārprotami ir uz pareizā ceļa, lai sasniegtu dzīvē ievērojamu stāvokli, — to redzēja ļaudis, kas bija nodarbināti pilsētas saimniecības uzņēmumos un kas labi pārzināja ģimenes un personiskos apstākļus, bet tādu pašpārvaldes pilsētāvalsti ir vairums, — šie līdzpilsoņi pārbaudoši viņu vēroja, vaicādami sev, nezin līdz kādai lomai sabiedrībā jaunais Kastorps ar laiku izaugs. Viņš taču ir mantojis zināmas tradīcijas, pieder pie vecas un cienījamas dzipfin las, un kādu dienu, par to gandrīz vai šaubas bija liekas, ar viņu vajadzēs rēķināties kā ar politisku faktoru. Viņš būs vai nu pilsētas domes, vai pilsētas komitejas loceklis un izdos likumus, ņems goda pilnu līdzdalību rūpēs par suverenitāti, par valsts pārvaldi, piedalīsies finansu komisijas darbā vai arī kādā celtniecības nodaļā, ar viņa domām rēķināsies, tās ņems vērā. Būtu interesanti bijis zināt, pie kādas partijas kādreiz piesliesies jaunais Kastorps. Āriene esot maldinoša, bet īstenībā viņš izskatījās tieši tā, kā nemēdz izskatīties ļaudis, uz kuriem varētu cerēt demokrāti, līdzība ar vectēvu bija acīm redzama. Varbūt mazdēls sekos viņa piemēram, kļūs par šķērsli progresam, par konservatīvu elementu? Iespējams tas bija, un tikpat iespējams arī pretējais. Jo galu galā viņš bija inženieris, topošais kuģu būvētājs, cilvēks ar starptautiskiem sakariem un tehnikas pārstāvis. Tāpēc nebija izslēgts, ka Hanss Kastorps piesliesies radikāļiem, kļūs dumpinieks, profāns, veclaiku celtņu un dabas skaistuma postītājs, kā jēgu zaudējis ebrejs, bez pietātes kā amerikānis, atzīstot par labāku nevis pakāpenisku un dabisku dzīves apstākļu progresu, bet krasu cienījamu pagātnes tradīciju laušanu, gatavs ieraut valsti pārgalvīgos eksperimentos, — arī tas bija iespējams. Vai viņa asinīs būs mantota pārliecība, ka saprātīgie pilsētas tēvi, kurus sagaidot divu cilvēku postenis pie rātsnama mēdz godam sveikt, visu zina labāk, vai viņš būs noskaņots pilsētas domē atbalstīt opozīciju? Viņa zilajās acīs zem rūsganajām uzacīm nekāda atbilde uz šādiem jautājumiem, ko izraisīja pilsētas iedzīvotāju ziņkāre, nebija lasāma, un droši vien arī pats Hanss Kastorps, šī neaprakstītā lapa, to nezināja.

Kad viņš bija devies savā ceļojumā, kurā mēs viņu sastapām, viņam bija divdesmit trīs gadi. Toreiz viņš bija pabeidzis četrus studiju semestrus Dancigas politehnikumā un vēl četrus tehniskajās augstskolās Braunšveigā un Karlsrūē, bija nupat kā ticis galā ar pirmo gala pārbaudījumu, gan bez mūzikas un gavilēm, bet gluži pieklājīgi un grasījās iesaistīties par inženieri volontieri darbā pie «Tundera un Vilmsa», lai iegūtu kuģu būvētavā nepieciešamās praktiskās iemaņas. Šai plāksnē viņa dzīves ceļš pagriezās sekojošā virzienā.

Galvenajam pārbaudījumam viņam bija vajadzējis neatlaidīgi un stingri gatavoties, tāpēc, atgriezies mājās, viņš izskatījās tomēr gurdenāks, nekā viņa tipa cilvēki mēdza būt. Doktors Heidekinds katru reizi, kad viņu satika, bārās un pieprasīja, lai viņš maina klimatu un dara to radikāli. Ar Norderneju vai dziedniecības peldēm Feras salā šoreiz nebūšot līdzēts, tā viņš sacīja, un, ja gribot zināt viņa domas, tad Hansam Kastorpam, iekams viņš sākot strādāt kuģu būvniecībā, jāpadzīvojot pāris nedēju augstu kalnos.

Tas jau esot ļoti labi, sacīja konsuls Tīnapels savām audžudēlam, tikai tādā gadījumā viņu ceļi šai vasarā šķiršoties, jo viņu, konsulu Tīnapelu, neaizvilkšot kalnos ne ar četriem zirgiem. Tas viņam nederot, viņam esot nepieciešams pieklājīgs gaisa spiediens, citādi neklājoties labi. Lai tik Hanss Kastorps laimīgi braucot kalnos viens. Lai apciemojot Joahimu Cīmzenu.

Tas bija saprātīgs priekšlikums. Joahims Cīmzens bija slims — nevis tādā veidā kā Hanss Kastorps, bet tiešām nelaimīgi slims, tik nopietni, ka bija izcēlies liels satraukums. Jau kopš bērnības viņš bieži sirga ar kataru un allaž viņam bija paaugstināta temperatūra, un kādu dienu krēpās parādījās asinis. Pa galvu pa kaklu Joahimam vajadzēja doties uz Davosu, par lielām bēdām un postu pašam, jo viņš jau bija atradies tuvu pie savu vēlēšanos piepildījuma. Paklausīdams ģimenes gribai, viņš bija dažus semestrus studējis jurisprudenci, bet tad aiz neatvairāmas dziņas to pametis, pieteicies junkuru skolā un tur arī uzņemts. Bet nu jau kopš pieciem mēnešiem kvernēja internacionālā sanatorijā «Berghof» (galvenais ārsts — galma padomnieks doktors Bērenss), kur viņu līdz nāvei māca nost garlaicība, kā viņš rakstīja atklātnēs. Un, ja nu Hanss Kastorps, iekams stājās darbā pie «Tundera un Vilmsa», grasījās kaut ko darīt savas veselības labā, tad nekas nebija dabiskāk par nodomu doties turp augšā, lai pakavētu laiku savam nabaga brālēnam, — tas būtu pats labākais abiem.

Bija vasaras vidus, kad Hanss Kastorps izšķīrās par braukšanu. Jau sākās jūlija pēdējās dienas.

Viņš brauca uz trim nedēļām.

TREŠĀ NODAĻA Saprotama nomāktībā

Hanss Kastorps iepriekšējā vakarā bija tik ļoti pārguris, ka baidījās aizgulēties, tomēr piecēlās agrāk, nekā vajadzīgs, un varēja mierīgi, bez steigas nodoties saviem ikrīta paradumiem — augsti civilizēta cilvēka paradumiem, šajos paradumos viena no galvenajām lomām piekrita gumijas vācelei, koka ziepju trauciņam ar zaļām lavandas ziepēm un sarenītei; varēja rāmā garā ne vien sevi apkopt, bet arī izkravāt un novietot mantas. Vilkdams ar apsudraboto bārdas skujamo pa smaržīgām putām klātajiem vaigiem, viņš atcerējās naktī redzētos juceklīgos sapņus un ar pārākuma apziņu, kāda cilvēkam skujoties rodas dienas saprātīgajā gaismā, pašūpoja galvu un iecietīgi pasmaidīja par nakts murgu aplamībām. Diezin kā atpūties viņš vis nejutās, bet, dienai austot, tomēr bija možs.

Slaucīdams rokas, viņš ar nopūderētiem vaigiem, fildekosa apakšbiksēs un sarkanām safjāna rītakurpēm kājās izgāja uz balkona, kurš stiepās visgarām stāvam un tikai ar matēta stikla sienām, kas nesniedzās līdz margām, bija sadalīts katras istabas robežās. Rīts bija vēss un mākoņains. Kalnu augstienēs labajā un kreisajā pusē nekustīgi pletās miglas gabanas, bet pāri tālākajiem kalniem slīga baltas un pelēkas smagnējas mākoņu blīvas. Šur tur triepieniem un plankumiem paplaiksnīja debesu zilgme, un, kad ielejā iekrita kāds saules stars, tad mājas pret tumšajiem skuju koku mežiem kalna nogāzēs uzzibsnīja baltas. Kaut kur skanēja rīta mūzika, droši vien tai pašā hotelī, kur iepriekšējā vakarā notika koncerts. Apslāpēti dunēja korāļa akordi, pēc brīža sekoja maršs, un Hanss Kastorps, kurš mūziku mīlēja no sirds, jo tā iedarbojās uz viņu tāpat kā brokastu porters, proti, dziļi nomierinoši un iemidzinoši, pavedinot uz snauduļošanu, klausījās ar labpatiku, pieliektu galvu, pavērtu muti un drusku apsarkušām acīm.

Lejā līču loču vijās uz sanatoriju ceļš, pa kuru viņš vakar vakarā bija ieradies. Nogāzes miklās zāles īsajos kātos staroja genciānu zvaigznītes. Viena laukuma daļa bija iežogota dārzam, tur bija grantēti celiņi, puķu dobes un zem staltas egles izveidota mākslīga klinšu grota. Hallē ar skārda jumtu atradās uz dienvidiem pavērta galerija, tur bija nolikti guļamkrēsli, līdzās gaisā slējās sarkanbrūna karoga kārts, pie kuras laiku pa laikam ieplandījās fantastisks karogs — balts un zaļš, tam vidū medicīnas emblēma — čūska, kas apvijusies apkārt zizlim.

Pa dārzu staigāja kāda vecāka, drūma traģiska izskata dāma. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā, ap izspūrušajiem, melni iesirmajiem matiem apmesta melna, caurspīdīga šalle; sieviete satraukti, vienmērīgi un ātri, ar saliektiem ceļiem gāja pa celiņu, rokas viņai nekustīgi nokarājās gar sāniem, viņa raudzījās ar savām ogļmelnajām acīm cieši uz priekšu caur pieri, ko vagoja grumbas. Viņas vecīgā, dienvidnieciski bālā seja ar palielo, bēdu sagrauzto, greizi savilkto muti atgādināja Hansam Kastorpam slavenas traģiskas aktrises portretu; bija baismīgi noskatīties, kā melnā, bālā sieviete, cik redzams, pati to neapzinādamās, piemēroja savus garos, bēdu apdvestos soļus dzirdamās marša mūzikas taktij.

Hanss Kastorps domīgi un līdzjūtīgi noraudzījās lejup uz sievieti, un viņam šķita, ka šis skumjais tēls būtu aptumšojis rīta sauli. Tai pašā laikā viņu iztraucēja vēl kaut kas cits — trokšņi istabā pa kreisi, kur dzīvoja krievu pāris, kā bija teicis Joahims; arī šīs skaņas neatbilda jautrajai, svaigajai rīta noskaņai, bet netīkami un it kā lipīgi to aptraipīja. Hanss Kastorps atcerējās kaut ko tamlīdzīgu jau dzirdējis iepriekšējā vakarā, bet aiz noguruma nebija tam pievērsis uzmanību. Atskanēja tāda kā cīkstēšanās, ķiķināšanās, tusnīšana, visas šīs plosīšanās piedauzīgais veids nevarēja palikt ilgi apslēpts jaunajam cilvēkam, kaut arī sākumā viņš aiz labsirdības centās tam rast miermīlīgu izskaidrojumu. Varētu jau šo labsirdību nosaukt citā vārdā, piemēram, par mazliet pliekanu sirdsšķīstību vai nopietno un skaisto kauna izjūtu, vai arī par pazemojošo patiesības noliegšanu un liekulību, vai pat par mistiskām bailēm un dievbijību, — Hansa Kastorpa attieksmē pret trokšņiem blakus bija visa tā pa druskai, sejā tas izpaudās cienījamā sadrūmumā, tā, it kā viņš nevēlētos un nedrīkstētu neko ne dzirdēt, ne zināt: tikumiskas kautrības izteiksme, kas nebija pārāk oriģināla, zināmos gadījumos parādījās viņa vaibstos.

Ar šādu sejas izteiksmi viņš atgriezās no balkona istabā, nevēlēdamies noklausīties notikumus, kas viņam likās nopietni, pat satriecoši, kaut arī norisinājās ķiķinoties. Tomēr istabā trokšņošana aiz sienas bija vēl skaidrāk sadzirdama. Likās, tur notiktu skriešana apkārt mēbelēm, kāds krēsls apgāzās, abi satvēra viens otru, atskanēja plīkšķi un skūpsti, un visu vēl papildināja nodeldētas dziesmiņas valša skaņas, kas atplūda no tālienes. Hanss Kastorps stāvēja ar dvieli rokā un klausījās pret savu gribu. Pēkšņi viņa vaigi zem pūdera tumši piesarka, jo tas, kas bija gaidāms, tagad notika un rotaļa neapšaubāmi pārvērtās dzīvnieciskā noslēgumā. «Ak tu dievs! Velns lai parauj!» viņš nodomāja novērsdamies, lai pabeigtu tualeti pēc iespējas trokšņainām kustībām. «Nu, galu galā tie ir precēti ļaudis, tiktāl tas būtu kārtībā. Tomēr gaišā dienas laikā — tas tomēr ir par traku! Man tā vien liekas, ka viņiem arī vakar vakarā nebija miera. Turklāt viņi taču ir slimi, ja jau atrodas te, vai vismaz viens no viņiem, tad jau vajadzēja mazliet piesargāties. Bet pats nejēdzīgākais, protams, ka sienas ir tik plānas un visu skaidri dzird, cūcīga padarīšana! Protams, lēti celts, apkaunojoši lēti celts! Vai es tiešām ar šiem ļaudīm vēlāk tikšos, un, kas zina, mūs varbūt vēl iepazīstinās? Tas būtu augstākā mērā nepatīkami.» Tobrīd Hanss Kastorps pārsteigts manīja, ka sārtums, kas bija sakāpis tikko noskūtajos vaigos, neizzuda, vai arī karstuma vilnis, kas uzplūda reizē ar sārtumu, bija tas pats sausais karstums, kurš iepriekšējā vakarā svilināja seju, no kura viņš atbrīvojās miegā un kurš nu, kā izmantodams gadījumu, bija uzradies no jauna. Tas nenoskaņoja Hansu Kastorpu pret kaimiņiem labvēlīgāk, gluži otrādi, viņš sarauktām lūpām nomurmināja kaut ko indīgu, viņiem adresētu un tad, aplam rīkodamies, ņēmās vēlreiz atsvaidzināt seju ar ūdeni, kas vērta visu vēl ļaunāku. Tāpēc tobrīd, kad brālēns, viņam uzsaukdams, pieklaudzināja pie sienas, viņa balss atbildot īgni drebēja, un, Joahimam ienākot istabā, Hanss Kastorps nemaz nelikās labi izgulējies un rīta svaigumā možs.

Brokastis

—   Labrīt, — sveicināja Joahims. — Tā nu bija tava pirmā nakts šeit augšā. Vai esi apmierināts?

Viņš bija jau saģērbies iešanai — mugurā sporta uzvalks, kājās pamatīgi zābaki, pār roku pārmests plats mētelis, kam sānu kabatā samanāma plakanā pudele. Galva arī šodien nebija apsegta.

—   Paldies, — atsaucās ITanss Kastorps, — var iztikt. Par turpmāko negribu neko spriest. Sapņoju kaut ko nejēdzīgu, un mājai ir vēl tas ļaunums, ka tā ir skaņu caurlaidīga, tas ir nepatīkami. Kas ir tā melnā tur, dārzā?

Joahims saprata, par ko ir runa.

—   Ak, tā ir «Tous les deux»3 , — viņš sacīja, — tā viņu te visi sauc, jo tas ir vienīgais, ko viņa pasaka. Saproti, viņa ir meksikāniete, ne vārda nezina vācu valodā un tikpat kā neko arī franču valodā, tikai kādu nieku. Viņa šeit ir jau kopš piecām nedēļām pie vecākā dēla; pavisam bezcerīgs gadījums, tagad viņam nav vairs atlicis ilgs laiks, slimība sagrābusi viņu pilnīgi, jāteic, ka viņš ir caurcaurēm saindēts, beigās tas izskatās pēc tīfa, saka Bērenss, lai vai kā — drausmīgi visiem piederīgajiem. Pirms divām nedēļām te ieradās otrais dēls, jo gribēja vēl tikties ar brāli, — starp citu, ļoti skaists puisis, tāpat kā pirmais, — abi ir īsti skaistuļi, ugunīgām acīm, mūsu dāmas bija visas kā bez prāta. Nu jā, jaunākais bija jau lejā šad tad klepojis, bet citādi bijis gluži možs. Taču, tiklīdz viņš ieradās te, ko tu neteiksi, temperatūra tūlīt pat sakāpa līdz 39,5, tik liels karstums, saproti, ielikās gultā, un, ja viņš vēl pieceltos, saka Bērenss, tad tas būtu brīnumu brīnums. Katrā ziņā esot bijis pats pēdējais laiks viņu vest šurp … Jā, un kopš tā laika māte nu klaiņo pa dārzu, ja vien nesēž pie tiem, un, kad vien viņu uzrunā, atbild tikai: «Tous les deux!» — jo vairāk arī neprot, un patlaban šeit nav neviena, kas prastu spāniski.

—   Tad tā tas ir, — noteica Hanss Kastorps. — Kas zina, vai viņa to arī man teiks, ja mēs iepazīsimies? Tas būtu savādi … reizē komiski un baismīgi. — Un viņam radās tāda pati sajūta kā iepriekšējā vakarā, it kā būtu ilgi raudājis, acis bija smagas un dega, tanīs jautās tā pati spozme, kas uzradās, dzirdot austriešu jātnieka dīvaino klepošanu. Vispār nupat šķita, ka viņš atguvis pārtrukušo sakaru ar vakardienu, ka atkal ir lietas kursā, kā vis nebija tūlīt pēc pamošanās. Jā, viņš esot gatavs ceļam, paskaidroja Hanss Kastorps, uzsmidzinādams lavandas ūdeni uz mutautiņa un pielikdams to sev pie pieres un zem acīm. — Ja vēlies, mēs varam tous les deux, iet brokastīs, — viņš pajokoja ar izaicinošu pārgalvību; Joahims neatbildēja, tikai laipni paskatījās un noslēpumaini pasmaidīja, šķita, ka smaids bija melanholisks un nedaudz zobgalīgs, kāpēc — to viņš paturēja pie sevis.

Pārliecinājies, ka smēķi ir līdz, Hanss Kastorps paņēma spieķi, uzvilka mēteli un aiz ietiepības uzlika galvā platmali, jo bija cieši pārliecināts, ka labi zina, kādai jābūt uzvedības kultūrai un dzīves veidam, lai vieglu roku uz kādām trim nedēļām nepakļautos svešādiem, jauniem paradumiem. Un tā viņi devās laukā, gāja pa kāpnēm lejā, pa gaiteņiem, kur Joahims norādīja uz dažu istabu durvīm un nosauca to iedzīvotāju vārdus — vācu uzvārdus un svešādi skanošus, piemetinādams paskaidrojumus par šo cilvēku raksturu un slimības nopietnību.

Viņi satika vienu otru, kas jau atgriezās no brokastīm, un, kad Joahims vēlēja laburītu, tad Hanss Kastorps pieklājīgi cēla platmali. Viņš bija sasprindzis un satraukts kā jauns cilvēks, kuram jāstājas daudzu svešu ļaužu priekšā un kuru nomāc apziņa, ka acis ir blāvas un seja sarkana, kas īstenībā bija tikai daļēji, jo drīzāk viņš bija bāls.

—   Jā, lai neaizmirstu! — viņš pēkšņi ar nesaprotamu dedzību ieminējās. — Tu mierīgi vari mani iepazīstināt ar to dāmu dārzā, ja tas būtu ērti, man nav nekādu iebildumu. Lai tik saka man savu «tous les deux», tam nav nekādas nozīmes, esmu jau uz to sagatavots, saprotu tā jēgu un gan jau zināšu, kā izturēties. Bet ar to krievu pāri es nevēlos iepazīties — vai dzirdi? Kategoriski atsakos. Tie ir pagalam neaudzināti cilvēki, un, ja man jānodzīvo viņiem līdzās trīs nedēļas un citādi nebija iespējams mani iekārtot, tad es negribu nekā par viņiem zināt, uz to man ir tiesības, un to es tev uz visnoteiktāko daru zināmu …

—   Labi, — atteica Joahims. — Vai tad viņi tevi trau-. cēja? Jā, tie ir zināmā mērā barbari, vārdu sakot, necivilizēti ļautiņi, es jau tevi brīdināju. Viņš parasti ierodas pie galda ādas jakā, tik ļoti nodriskātā, es tev teikšu, ka jābrīnās, kāpēc Bērenss nav aizrādījis. Arī viņa nav

diezin cik smalka, kaut arī liek galvā ar spalvām izrotātu cepuri . .. Starp citu, vari būt bez rūpēm, viņi sēž no mums pa gabalu — pie «sliktā» krievu galda, jo ir arī «labs» krievu galds, kur sēž tikai krievu aristokrāti, un diezin vai tev gadīsies ar šiem satikties, pat ja tu to gribētu. Te vispār nav viegli iepazīties jau tāpēc vien, ka atbraucēju vidū ir daudz ārzemnieku; man pašam ir maz personīgi pazīstamu, kaut arī esmu te tik ilgi.

—   Kurš tad no viņiem abiem ir slims? — Hanss Kastorps vaicāja. — Viņš vai viņa?

—   Liekas, viņš. Jā, tikai viņš, — manāmi izklaidīgi paskaidroja Joahims, kamēr abi vilka nost mēteļus garderobē pie ēdamistabas. Pēc tam viņi iegāja gaišajā zālē ar lēzeni velvētajiem griestiem, tur murdēja balsis, šķindēja galda piederumi un «zāles meičas» skraidīja ar kūpošām kannām.

Ēdamistabā stāvēja septiņi galdi, vairums gareniskā virzienā un tikai divi šķērsām. Tie bija palieli galdi, katrs paredzēts desmit cilvēkiem, un, spriežot pēc galda piederumiem, visas vietas nebija aizņemtas. Hanss Kastorps paspēra tikai pāris soļu sānis un jau atradās pie savas vietas, kas bija norādīta šaurākajā galā pie galda starp abiem šķērsām stāvošajiem. Nostājies taisni aiz sava krēsla, Hanss Kastorps stīvi un laipni palocījās pret galda biedriem, ar kuriem Joahims viņu ceremoniāli iepazīstināja un kurus viņš tikko spēja saskatīt, nemaz nerunājot par uzvārdiem, kas varētu palikt atmiņā. Vienīgi Štēra kundzes izskats un vārds iespiedās apziņā, arī viņas sarkanā seja un taukaini pelēcīgie, gaišie mati. Par viņas aprobežotību nebija grūti iedomāties — tik trula bija viņas sejas izteiksme. Tad viņš apsēdās un ar gandarījumu ievēroja, ka pirmās brokastis šeit tiek uzlūkotas par nopietnu maltīti.

Galdā stāvēja trauciņi ar medu un marmelādi, bļodas ar auzu un rīsu putru, šķīvji ar olu kulteni un aukstu gaļu, bagātīgi bija salikts sviests, kāds bija noņēmis stikla kupolu no aprasojuša Šveices siera, lai no tā nogrieztu šķēli, un galda vidū atradās augļu vāze ar svaigiem un kaltētiem augļiem. «Zāles meiča», ģērbusies melnā un baltā, jautāja Hansam Kastorpam, ko viņš vēloties dzert: kakao, kafiju vai tēju. Viņa bija maziņa kā bērns, ar garenu, vecīgu seju, pundurīte — viņš ar šausmām konstatēja. Viņš uzlūkoja brālēnu, bet tas tikai vienaldzīgi paraustīja plecus un uzacis, kā teikdams: «Nu un tad?» — tāpēc Hanss Kastorps pakļāvās dzīves īstenībai un pasvītroti pieklājīgi palūdza tēju, un sāka ēst rīsu putru ar cukuru un kanēli, bet acis slīdēja pāri citiem ēdieniem, no kuriem gribējās pagaršot, slīdēja pāri ēdējiem pie septiņiem galdiem, Joahima kolēģiem un likteņa biedriem, kas visi bija slimības skarti un patlaban tērzēdami brokastoja.

Zāle bija iekārtota jaunlaiku stilā, kas lietišķā vienkāršībā prot ievilkt dažus fantāzijas radītus audus. Samērā ar garumu tā nebija pārāk plata, visapkārt apņemta ar tādu kā galeriju, kur atradās servējamie galdiņi un kura plašos lokos pavērās pret iekštelpu. Pīlāri, līdz pusei apšūti ar koku, kas apstrādāts ar sandaļu, bija augstāk gludi nobalsināti tāpat kā sienu augšdaļa un griesti un izrotāti ar jautrām, raibām šablonu svītrām, kas aizvijās pa lēzenās velves tālu izplestajiem nozarojumiem. Zāli rotāja vairāki spoža misiņa kroņlukturi, ko veidoja trīs cita virs citas novietotas stīpas, savienotas ar mežģīņotu metāla pinumu, pie augšējās stīpas kā mazi debesu spīdekļi visapkārt karājās matēta stikla kupoli. Ēdamzālei bija četras stikla durvis: pretējā sienā divējas, kas veda uz verandu, trešās durvis pa kreisi tiešā ceļā veda uz halli, un tad šīs durvis, pa kurām Hanss Kastorps bija ienācis no priekšnama, jo Joahims bija viņu novedis pa citām kāpnēm nekā iepriekšējā vakarā.

Hansam Kastorpam pa labi sēdēja nenozīmīga būtne, ģērbusies melnā kleitā, viņai bija nenoteikta sejas krāsa un blāvi pietvīkuši vaigi; viņš nodomāja, ka tai jābūt šuvējai — laikam tāpēc, ka viņa ēda tikai apaļmaizītes ar sviestu un dzēra kafiju, bet viņam priekšstats par šuvējām no laika gala saistījās ar kafiju un apaļmaizītēm, apziestām ar sviestu. Kreisajā pusē sēdēja angliete, arī jau gados, ļoti neglīta, ar kalsniem, stīviem pirkstiem, viņa lasīja no dzimtenes saņemtas apaļīgā rokrakstā rakstītas vēstules un dzēra asinssārtu tēju. Viņai otrā pusē sēdēja Joahims, tad Štēra kundze skotu vilnas auduma blūzē. Ēdot viņa kreiso roku, saņemtu dūrē, turēja pie vaiga un, uzraudama augšlūpu un atsegdama garos zobus kā zaķim, manāmi pūlējās runājot saraukt seju tā, lai tā paustu par smalku, izglītotu dabu. Viņai līdzās atsēdās jauns cilvēks ar plānām ūsiņām un tādu sejas izteiksmi, it kā viņš būtu ieņēmis mutē kaut ko negaršīgu, viņš ēda, nerunādams ne vārda. Viņš ienāca, kad Hanss Kastorps jau bija pie galda, nākdams pielieca sveicinot zodu pie krūtīm, tad apsēdās savā vietā, ar savu izturēšanos klaji parādīdams, ka viņam nav ne mazākās patikas iepazīties ar jauno sanatorijas iemītnieku. Iespējams, ka viņš bija pārāk slims, lai piešķirtu kādu nozīmi šādam ārišķībām vai arī vispār interesētos par savu apkārtni. Uz brīdi viņam iepretī piesēdās ārkārtīgi vāja, gaišmataina meitene, ielēja šķīvī pudeli jogurta, izsmalcīja to un nekavējoties atkal aizgāja.

Sarunu pie galda nevarētu apzīmēt par raitu. Joahims runas pēc apjautājās Štēra kundzei, kā viņa jūtoties, un, saņēmis atbildi, ka varētu būt labāk, pieklājīgi izteica nožēlu. Viņa sūdzējās par gurdenumu. «Esmu tik gurdena!» viņa sacīja, stiepdama vārdus un nepatīkami klīrēdamās. Jau pieceļoties, viņai bijusi temperatūra 37,3, nezin cik tad būšot pēcpusdienā. Šuvēja paziņoja, ka viņai arī esot šāda temperatūra, bet piebilda, ka viņa, gluži otrādi, jūtoties satraukta, iekšēji saspringta, nemiera pilna, tā, it kā viņu gaidītu kaut kas sevišķs, izšķirošs, kaut gan nekā tāda neesot, tas esot tikai fizisks satraukums bez jebkāda pamata. Liekas, viņa tomēr nebija vis šuvēja, jo runāja pareizā, gandrīz vai zinātniskā valodā. Lai vai kā, Hansam Kastorpam tomēr šāds satraukums — kaut vai saruna par to likās nepiemērots temats, pat piedauzīgs tik neievērojamai un ikdienišķai būtnei. Viņš apjautājās vispirms šuvējai un pēc tam Štēra kundzei, cik ilgi viņas jau šeit esot (pirmā piecus mēnešus, otrā uzturoties šai iestādē septiņus mēnešus), tad, piesaucis palīgā savas trūcīgās angļu valodas zināšanas, jautāja kaimiņienei pa labi, kas tā esot par tēju, ko viņa dzerot (tā bija mežrozīšu tēja), un vai tā garšojot; viņa dedzīgi apstiprināja; tad viņš vērās ēdamzālē, kur cilvēki nāca un gāja: pirmajām brokastīm nebija stingri noteikts laiks.

Hanss Kastorps bija baidījies, ka būs jāsastopas ar kaut ko atbaidošu, bet šīs bažas pagaisa — te viss norisinājās jautrā omā, nebija sajūtas, ka atrodies «bēdu ielejā». Brūni iedeguši jaunieši trallinādami nāca iekšā ēdamzālē, patērzēja ar «zāles meičām» un ar apskaužamu ēstgribu metās virsū brokastīm. Šeit bija arī padzīvojušāki cilvēki, precēti ļaudis, veselas ģimenes ar bērniem, kas runāja krievu valodā, arī pusaudži. Gandrīz visām sievietēm bija mugurā cieši pieguļošas vilnas vai zīda jakas, tā saucamie svīteri, balti vai'krāsaini, ar atloku apkakli un kabatām sānos; bija patīkami noskatīties, kad viņas stāvēja un tērzēja, sabāzušas rokas kabatās. Pie vairākiem galdiem no rokas rokā tika pasniegtas un apskatītas fotogrāfijas, neapšaubāmi nesen pašu pagatavoti uzņēmumi, pie kāda galda notika apmaiņa ar pastmarkām. Runāja par laiku, kā pagājusi nakts un kāda kuram bijusi temperatūra, ko mērījuši no rīta, turot termometru mutē. Lielākā tiesa izturējās jautri, liekas — bez īpaša iemesla, tikai tāpēc, ka patlaban nebija nekādu rūpju un atradās lielā ļaužu sabiedrībā. Tiesa, daži sēdēja pie galda, atbalstījuši galvu rokās, nekustīgi raudzīdamies tukšumā. Tiem ļāva blenzt un nepievērsa nekādu uzmanību.

Pēkšņi Hanss Kastorps sašutis un aizvainots satrūkās. Kādas durvis aizcirtās — tās, kas atradās kreisajā pusē priekšā un izgāja tieši hallē, — kāds bija ļāvis tām aizkrist vai varbūt pat spēji pagrūdis; šis bija troksnis, kas Hansu Kastorpu spēja novest līdz izmisumam, jo viņš to ienīda no laika gala. Iespējams, ka par iemeslu šādam naidam bija audzināšana, iespējams, arī iedzimta idiosinkrāzija, lai vai kā, bet durvju aizciršanu viņš nespēja paciest un būtu varējis piekaut katru, kurš to atļautos, viņam redzot. Šinī gadījumā durvju augšdaļa bija aizpildīta ar nelielām stikla rūtīm, tas vēl pastiprināja satricinājumu, jo troksnim pievienojās šķindoņa un žvadzoņa. «Ka tevi!» saniknots nodomāja Hanss Kastorps. «Kas tā par sasodītu nevīžību!» Bet tieši tobrīd viņu uzrunāja šuvēja, tāpēc viņam neatlika laika pārliecināties, kurš īsti ir vainīgais. Tomēr, atbildot šuvējai, starp gaišajām uzacīm iegūlās grumbas un seja bija netīksmē saraukta.

Joahims apvaicājās, vai ārsti jau bijuši te. Kāds paskaidroja, ka viņi jau bijuši pirmajā reizē un aizgājuši tieši tai brīdī, kad ēdamistabā ienākuši brālēni. Tad neesot nozīmes gaidīt, nolēma Joahims, un viņi varot iet. Gan jau pa dienu radīšoties iespēja viņus iepazīstināt ar Hansu Kastorpu. Tomēr durvīs viņi gandrīz vai saskrējās ar hofrātu Bērensu, kurš doktora Krokovska pavadībā strauji ienāca ēdamistabā.

— Lēnāk, uzmanīgāk, kungi! — sacīja Bērenss. — Tas varēja ļauni beigties mūsu varžacīm. — Viņš runāja ar stipri izteiktu lejassakšu akcentu — plati un zēlēdams. — Tātad tas esat j ū s, — viņš teica Hansam Kastorpam, ar kuru Joahims iepazīstināja, sasitot papēžus. — Njā, priecājos. — Un viņš sniedza roku, kas bija plata kā lāpsta. Tas bija kaulains cilvēks, kādas trīs galvas tiesas garāks par Krokovski, jau gluži sirms, ar palielu pakausi, lielām, izvalbītām, asarainām, zilām acīm, uzrautu degunu un īsi apgrieztām Ūsiņam, kas izskatījās greizas, jo lūpa bija vienā pusē savilkta augšup. Joahims nebija pārspīlējis, apgalvodams, ka viņam ir zili vaigi, tāpēc viņa galva izskatījās krāsām bagāta, it īpaši vēl kontrastā ar balto hirurga virsvalku, kas sniedzās pāri ceļgaliem un atsedza svītrainas bikses un milzīgi lielas kājas dzeltenos un nedaudz apvalkātos saišu zābakos. Arī doktors Krokovskis bija savā amata tērpā, tikai viņa kreklam līdzīgais virsvalks ar savilktajiem piedurkņu galiem bija no melna alpaka un stipri izcēla sejas bālumu. Viņš izturējās nosvērti, atbilstoši asistentam un ne mazākā mērā neņēma dalību sasveicināšanās ceremonijā, kaut arī saspringts smīns lūpās ļāva nojaust, ka viņam šāda pakļautība liekas savāda.

— Brālēni? — vaicāja hofrāts, norādīdams ar roku uz vienu, tad uz otru un raudzīdamies uz viņiem ar savām zilajām, no asins izplūdumiem apsarkušajām acīm… — Vai tad viņam arī padomā maršēt zaldātu rindā? — viņš vaicāja Joahimam, pamādams ar galvu uz Hansa Kastorpa pusi… — Ā, dievs pasarg, ko? Es jau tūlīt redzēju, — un viņš vērsās tieši pie Hansa Kastorpa, — ka jūsos ir kaut kas civils, komfortabls, nevis tāda ieroču žvadzināšana kā šim te rotas komandierim. Varu derēt, ka jūs būtu labāks pacients par šo te. Es tūlīt pat varu noteikt, vai no cilvēka iznāks jēdzīgs pacients, jo tam nepieciešams talants; talants nepieciešams visur, un šim te mirmidonietim nav ne druskas talanta. Nezinu, kā ir ar maršēšanu, bet slimošanai nemaz arī ne. Ticiet vai ne, viņš mūždien raujas prom, allaž tikai prom, tirda un moka mani, nevar sagaidīt, kad viņu tur lejā sāks spīdzināt. Šitādu centību! Pat ne pusi no gadiņa negrib mums atvēlēt. Un pie mums šeit augšā taču ir itin jauki, — sakiet pats, Cīmzen, — vai te nav jauki! Nu, jūsu brālēna kungs gan jau pratīs mūs pienācigāk novērtēt, zinās, kā izklaidēties. Te netrūkst arī dāmu sabiedrības — ir ļoti mīlīgas dāmas. Vismaz no ārpuses dažas ir ļoti gleznainas. Bet jums — paklausieties — vajag tikt pie labākas sejas krāsas, citādi negūsiet panākumus pie dāmām! Tiesa gan, zaļš ir dzīvības koka krāsa, bet sejai tā nav īsti piemērota. Protams, pilnīga mazasinība, — viņš sacīja, daudz negudrodams piegājis pie Hansa Kastorpa un pavilcis ar rādītāja un vidējo pirkstu plakstiņu lejup. — Kā tad, pilnīga mazasinība, kā jau teicu. Vai zināt? Tas bija tomēr prāta darbs, ka pamētāt savu Hamburgu uz kādu laiku pašas ziņā. Hamburga ir pateicības cienīgs iestādījums, ar savu mikli mundro meteoroloģiju allaž gādā, lai mums būtu pieklājīgs kontingents. Bet, ja es šai sakarībā drīkstētu jums dot nesaistošu padomu, pavisam sine pecunia4 , vai zināt, tad, kamēr esat šeit, dariet visu to pašu, ko dara jūsu brālēns. Jūsu gadījumā nebūtu nekā gudrāka kā padzīvot kādu laiku tā, it kā jums būtu viegls tuberculosis pulmonum5 , un dabūt organismā mazliet vairāk olbaltuma. Pie mums te notiek dīvainas lietas ar olbaltumvielu maiņu … Kaut arī vispārējā sadegšana organismā ir pastiprināta, olbaltuma daudzums palielinās… Nu, un kā jūs gulējāt, Cīmzen? Lieliski, ko? Nu, tad tikai laukā paklaiņot! Bet ne ilgāk par pusstundu! Un pēc tam dzīvsudraba cigāru mutē! Un katrreiz kārtīgi pierakstīt, Cīmzen! Tāpat kā darbā! Apzinīgi! Sestdien apskatīšu līkni. Lai jūsu brālēna kungs mērī reizē ar jums. Mērīšana nekad nevar kaitēt. Uz redzēšanos, kungi! Vēlu jums labi pavadīt laiku! Labrīt… Labrīt… — Un, doktora Krokovska pavadīts, viņš airējās tālāk, vēcinādams rokas, pavērsis plaukstas uz aizmuguri, nemitīgi pa labi un pa kreisi apvaicādamies, vai labi gulējuši, un visi deva apstiprinošas atbildes.

Ķircināšanas. Pēdēja svaidīšana. Pārtraukta jautrība

— Ļoti patīkams cilvēks, — sacīja Hanss Kastorps, kad viņi, draudzīgi apsveicinājušies ar klibo portjē, kurš savā nodalījumā kārtoja vēstules, izgāja pa parādes durvīm laukā. Galvena ieeja atradās baltās ēkas dienvidaustrumu puse, nama vidus daļa pacēlās vienu stāvu augstāk pāri abiem spārniem, un to vainagoja neliels pulksteņa tornītis, segts ar dzelzs skārdu šīfera krāsā. Ejot pa šīm durvīm laukā, iežogotais dārzs nebija jāšķērso, tas palika aizmugurē, un acīm pavērās skats uz' nogāzenajām kalnu pļavām ar vientuļām, palielām balteglēm un pie

zemes pieplakušām pundurpriedītēm. Ceļš, pa kuru abi sāka iet, īstenībā arī bija vienīgais vērā ņemamais bez braucamā ceļa, kas liecās uz ieleju, — veda viņus pamazām augšup pa kreisi, gar sanatorijas aizmuguri, virtuvi un saimniecības ēkām, kur pie pagrabu kāpņu režģiem stāvēja metāla atkritumu mucas, vēl kādu gabalu gāja tai pašā virzienā, tad spēji apmetās pa labi un jau pa stāvāku kāpumu aizveda uz nokalni, apaugušu ar skraju mežu. Tas bija ciets, sarkanīgs, vēl nedaudz mikls ceļš, kam gar malām vietumis zvilnēja klinšu bluķi. Brālēni nebija izgājuši pastaigā vieni paši. Tie, kas bija beiguši brokastot tūlīt pēc viņiem, sekoja pa pēdām, un citi veselām grupām nāca atpakaļ, cieši sperdami soļus, kā dara, kāpjot no kalna lejā.

—   Ļoti patīkams cilvēks! — atkārtoja Hanss Kastorps. — Tā bārstās ar asprātībām, tīrais prieks viņā klausīties. Nosaukt termometru par «dzīvsudraba cigāru» — kaut kas lielisks, es tūlīt sapratu… Bet nu es aizsmēķēšu īstu, — viņš piebilda, palikdams stāvam, — nevaru vairs nociesties! Kopš vakardienas neesmu nekā pieklājīga smēķējis … Atvaino! — Un viņš izņēma no sava ar sidraba monogrammu izrotātā ādas portsigāra vienu «Maria Maticini» eksemplāru — lielisku augstākā labuma eksemplāru, vienā galā noplacinātu, tāds viņam sevišķi patika, nogrieza galiņu ar mazu šim nolūkam paredzētu nazīti, ko turēja pie pulksteņa ķēdes, tad ar šķiltaviņām aizdedzināja garā cigāra strupo galu un ar dažiem spēcīgiem vilcieniem aizkūpināja.

—   Tā! — viņš noteica. — Un tagad mēs varam, ja vēlies, turpināt mūsu pastaigu. Tu jau, protams, aiz pārmērīgas centības nesmēķē.

—   Es nekad neesmu smēķējis, kāpēc tad lai tieši te smēķētu.

—   To es nesaprotu! — sacīja Hanss Kastorps. — Ne, varu saprast, kā var nesmēķēt, — tā jau ir atsacīšanās

no labākā, ko dzīve spēj sniegt, un katrā ziņā no gluži izcila baudījuma! Tiklīdz no rīta pamostos, jau iepriekš priecājos, ka dienā mani gaida pīpēšanas prieks, un, kad ēdu, tāpat priecājos par to, varētu pat teikt, ka ēdu tikai tāpēc, ka pēc tam varēšu smēķēt, kaut arī tas būtu mazliet pārspīlēti teikts. Bet viena diena bez tabakas — tas būtu tukšības kalngals, pagalam drūma, bezcerīga diena, un, ja man no rīta būtu sev jāsaka: šodien nevarēšu smēķēt, — domāju, ka man pietrūktu drosmes celties augšā, nudien es paliktu guļam. Redzi, ja cilvēkam ir labi kūpošs cigārs — protams, nedrīkst no malas spraukties iekšā gaiss, tas ļoti kaitina —, ja ir tāds labs cigārs, tad nekas vairs nevar draudēt, burtiski, ne no kā nav vairs bail. Tāpat kā, guļot jūras malā, nekas nav vairs vajadzīgs — ne darbs, ne sarunas… Paldies dievam, ļaudis smēķē visā plašā pasaulē, cik man zināms, nav tāda nostūra, kur smēķēšanu nepazītu. Pat polārpētnieki apgādājas ar tabakas krājumiem, lai tās netrūktu visās viņu grūtībās, un, kad es par to lasīju, viņi manī izraisīja sevišķas simpātijas. Cilvēkam var ļoti ļauni klāties … pieņemsim, ka es būtu iekļuvis nelaimē, bet, kamēr man ir cigārs, es izturēšu visu, to es zinu, tas man līdzēs visu pārvarēt.

—   Un tomēr tas ir tikai gļēvums, — Joahims iebilda, — ka esi smēķēšanai tā pieķēries. Bērensam taisnība, ka tu esi civilists, — viņš to gan bija domājis kā uzslavu, bet tu esi nelabojams civilists. Un, starp citu, tu jau esi vesels, vari darīt, ko gribi, — viņš sacīja, un acis tam metās gurdas.

—   Vesels gan, tikai anēmija, — noteica Hanss Kastorps. — Pietiekami skaidri viņš man pateica, ka es izskatoties zaļš. Taisnība vien ir, man jau pašam tas dūries acīs, ka, salīdzinot ar jums te augšā, esmu vārda visīstākajā nozīmē zaļš, mājās es to nemanīju. Un tas jau arī ir ļoti laipni, ka viņš man sadeva tik daudz padomu, pavisam sine pecutiici, kā viņš sacīja. Es labprāt apņemos darīt tā, kā viņš ieteic, un pilnīgi pielāgoties tavam dzīves veidam … kas man cits arī atliek te pie jums augšā, un par ļaunu jau nevar būt, ja es ar dieva palīdzību uzkrāju olbaltumu, kaut arī — tu piekritīsi — tas izklausās tomēr pretīgi.

Ejot Joahims vairākas reizes ieklepojās — kāpšana, liekas, viņu tomēr nogurdināja. Kad viņš trešo reizi dzīrās klepot, viņš palika sarauktām uzacīm stāvot.

—   Ej vien, — viņš sacīja. Hanss Kastorps pielika soli un neatskatījās. Tad sāka iet lēnāk un beigās gandrīz vai palika stāvam, jo viņam likās, ka aizgājis pārāk tālu no brālēna. Tomēr arī tagad viņš neatskatījās.

Pretī nāca bariņš sanatorijas iedzīvotāju — vīriešu un sieviešu, viņš bija tos redzējis ap nogāzes vidu nākam pa līdzenu ceļu, tagad viņi dipināja lejup tieši viņam pretī, un bija dzirdamas dažādas balsis. Seši, septiņi dažāda vecuma cilvēki, pāris pavisam jauniņi, citi jau padzīvojuši. Viņš raudzījās uz tiem ar sānis pieliektu galvu, domās kavēdamies pie Joahima. Nācēji bija kailām galvām, iedeguši brūni, dāmas spilgtos svīteros, vīrieši lielākoties bez mēteļiem un pat bez spieķiem — it kā tādi, kas, sabāzuši rokas kabatās, tāpat uz brītiņu iznākuši mājas priekšā. Ceļš veda lejup, tāpēc nekāda smaga piepūle nebija vajadzīga, tikai jautri jābremzē un jāatsperas ar kājām, lai neviļus nesāktu skriet un klupt, īstenībā jāļauj sev krist, tāpēc viņu gaita bija spārnota un vieglprātīga, ko pauda arī viņu sejas, visa āriene, tā ka neviļus radās vēlēšanās pievienoties šai sabiedrībai.

Un nu jau viņi bija līdzās, Hanss Kastorps labi saskatīja nācēju sejas. Varēja redzēt, ka visi nebija iedeguši, divas dāmas atšķīrās ar savu bālumu — viena bija tieva kā stiebriņš, seja ziloņkaula krāsā, otra mazāka un tukla, ar neglītām dzimumzīmēm. Visi paraudzījās viņā ar izaicinošu smaidu. Gara auguma jauna meiča zaļā svīterī, ar nevīžīgi sakoptiem matiem un muļķīgām, puspievērtām acīm pagāja tik cieši Hansam Kastorpam garām, ka aizskāra viņu gandrīz ar elkoni. Un turklāt vēl svilpa… Nē, kaut kas traks! Viņa uzsvilpa viņam, bet ne ar lūpām, tās netika nemaz savilktas, gluži otrādi — bija cieši sakniebtas. Svilpošana atskanēja no iekšienes, bet viņa uzlūkoja Hansu Kastorpu muļķīgi, pievērtām acīm… ārkārtīgi nepatīkama svilpšana, skarba, asa un tomēr dobja, stiepta un beigu skaņā dziestoša, līdzīga gadatirgus gumijas sivēntiņu pīkstoņai, kas žēli izlaiž iepūsto gaisu un sašļūk, — šī svilpšana neizprotamā veidā atskanēja no viņas krūtīm, un tad jau viņa ar visu kompāniju bija garām.

Hanss Kastorps stāvēja kā sastindzis un, neko neredzēdams, blenza tukšumā. Tad apsviedās un saprata vismaz, ka nejēdzīgā svilpšana bijis joks, iepriekš sagatavota āzēšana, jo manīja pēc aizgājēju pleciem, ka visi smējās un kāds drukns jauneklis ar biezām lūpām, kurš, sabāzis rokas bikšu kabatās, bija ļoti neglīti uzrāvis savu jaku augšā, pat atklāti atskatījās un smējās …

Tikmēr bija pienācis Joahims. Sveicinādams grupu, viņš pēc sava bruņnieciskā paraduma gandrīz izstiepās taisns un palocīdamies savilka kopā papēžus, pēc tam, maigi uzlūkodams brālēnu, pienāca klāt.

— Kas tev noticis? — viņš jautāja. • &gt;m

—  Viņa svilpa! — Hanss Kastorps atbildēja. — Svilpa ar vēderu, iedama man garām, — ko tu par to saki?

—  Ak, — Joahims nevērīgi nosmējās, — ne jau ar vēderu, nieki. Tā bija Klēfelde, Hermīne Klēfelde, viņa svilpo ar pneimotoraksu.

—   Ar ko? — jautāja Hanss Kastorps. Viņš bija ārkārtīgi satraukts, lai gan pats nesaprata, kāpēc. Svārstīdamies starp asarām un smiekliem, piebilda: — Tu nevari prasīt, lai es orientējos jūsu žargonā.

—   Nāc vien! — aicināja Joahims. — Varu tev paskaidrot arī ejot. Tu jau esi tikpat kā zemē ieaudzis! Tas ir kaut kas no ķirurģijas, kā jau vari iedomāties, operācija, ko šeit augšā pastāvīgi mēdz izdarīt. Bērenss ir pamatīgi ievingrinājies … Ja viena plauša ir ļoti cietusi, saproti, bet otra vesela vai arī samērā vesela, tad slimo uz kādu laiku atbrīvo no darbības, lai pataupītu … Tas notiek tā: te, kaut kur sānos, uzgriež, es jau nezinu tik precīzi, kur, bet Bērenss ir varens meistars. Un tad laiž iekšā gāzi, slāpekli, saproti, un bojātā plauša vairs netiek nodarbināta. Protams, gāze ilgi neturas, apmēram pēc nedēļām divām to vajag atjaunot… plauša tiek it kā uzpildīta, tā tas apmēram notiek. Un, ja šo procedūru turpina gadu vai vēl ilgāk un viss norisinās labi, tad plauša atpūtusies var sadzīt. Ne jau katrreiz, protams, tas ir diezgan riskants pasākums. Bet ar pneumothorax palīdzību esot jau gūti izcili panākumi. Tas ir darīts ar visiem, kurus tu nupat satiki. Utisa kundzei — tai ar dzimumzīmēm, Levi jaunkundzei — tai kalsnajai, — ievēroji? Viņa ilgi nogulēja uz gultas. Viņi visi sadraudzējušies, jo kaut kas tāds kā pneumothorax, protams, cilvēkus tuvina, viņiem pat ir savs nosaukums: «Pusplaušinieki» — tā viņus te dēvē. Bet šīs biedrības lepnums ir Hermīne Klēfelde, jo prot ar savu pneumothorax svilpot, tā ir viņas izcilā spēja, katrs to vis nevar. Kā viņa to dabū gatavu, es nezinu, viņa pati jau arī neprot izskaidrot. Bet, ja viņa ir ātri gājusi, tad var no iekšienes izvilināt svilpšanu, un to viņa izmanto, lai pabaidītu kādu, it īpaši no jauna iebraukušos slimniekus. Man liekas, viņa šādi izšķiež daudz slāpekļa, jo ik pēc nedēļas viņa no jauna jāuzpilda.

Hanss Kastorps sāka smieties, pēc dzirdētā viņa satraukums izrisa jautrībā, viņš apsedza ar plaukstu acis un paliecās uz priekšu, viņa pleci trīsēja klusos, nevaldāmos smieklos.

—   Vai viņu apvienība ir arī reģistrēta? — viņš ar grūtībām apvaicājās, jo, aizturot smieklus, vārdi izskanēja žēli, asaraini. — Vai viņiem ir arī statūti? Žēl, ka tu neesi tur biedrs, tad es varētu būt goda loceklis vai arī… pudeles brālis… Tev vajadzētu palūgt Bērensam, lai arī tevi pa daļai «izslēdz». Varbūt tu iemācītos svilpt, ja papūlētos, galu galā to jau laikam var iemācīties … Nē, tas ir pats jocīgākais, ar ko man dzīvē gadījies sadurties! — viņš, dziļi atvilkdams elpu, sacīja. — Atvaino, ka es tā runāju, bet'viņi paši ir lieliskā omā — tavi pneimatiskie draugi! Kā viņi soļoja… ja iedomājās, ka ta bijusi «pusplaušinieku» biedrība! Tjūūū — viņa man uzsvilpj — vai nav dulla! Tā taču ir tīrā nebēdība! Kapec viņi ir tik pārgalvīgi, vai tu vari man paskaidrot?

Joahims meklēja atbildi.

—   Ak tu mūžs, — viņš beidzot sacīja, — viņi ir pilnīgi brīvi… es gribu teikt, tie ir jauni ļaudis, un laikam nav viņu acīs nekādas nozīmes, bez tam, iespējams, ka viņiem jāmirst. Kāpēc viņiem vajadzētu būt nopietniem? Es reizēm domāju: slimība un miršana nav nekas nopietns, tā ir drīzāk tāda slaistīšanās; nopietnība, patiesību sakot, valda tikai dzīvē tur, lejā. Gan ar laiku tu to sapratīsi, kad pabūsi šeit ilgāk augšā.

—   Droši vien, — atbildēja Hanss Kastorps. — Esmu pat par to pārliecināts. Esmu jau stipri ieinteresēts par jums šeit augšā, un, ja kaut kas interesē, tad jau izpratne rodas pati no sevis .. . bet kas ar mani notiek … tas man negaršo? — Viņš aplūkoja cigāru. — Es visu laiku nevaru saprast, kā man trūkst, un tagad saprotu, ka tas ir «Maria», kas man neiet pie sirds. Garšo kā papjēmašē, tici man, tāda sajūta, it kā būtu pagalam sabojāts kuņģis. Kaut kas neiedomājams! Esmu brokastīs gan ēdis neparasti daudz, bet tas nevarētu būt par iemeslu, jo, kad ir pārāk daudz ēsts, tad cigārs garšo pat sevišķi labi. Vai tu domā, ka tas varētu būt tāpēc, ka es tik nemierīgi gulēju? Nē, tas jāmet prom! — viņš piebilda, vēlreiz pamēģinājis ievilkt dūmu. — Katrs dūms ir vilšanās, nav nekādas nozīmes turpināt. — Un, vēl brīdi pavilcinājies, viņš nometa cigāru nokalnē miklajās skujās. — Zini, ar ko tas, manuprāt, izskaidrojams? — viņš vaicāja.

— Pēc manas ciešākās pārliecības, tam ir sakars ar šo sasodīto svelmi sejā, ar ko jau atkal mokos kopš paša rīta. Velns viņu zina, visu laiku tāda sajūta, ka būtu aiz kauna nosarcis… Vai tev ari ta bija, kad atbrauci šurp?

—   Jā, — Joahims atbildēja. — Man arī sākumā bija tā savādi. Neliecies zinis! Es jau tev teicu, ka nav tik viegli pie mums iedzīvoties. Bet gan jau viss nokārtosies. Paskaties — vai tas nav jauks soliņš? Apsēdīsimies mazliet un tad iesim mājās, man ir laiks likties guļus.

Ceļš bija līdzens, tas virzījās uz Davosas pusi; noejot apmēram trešdaļu nokalnes starp garajām, izstīdzējušajām un vēja pieliektajām priedēm, pavērās skats uz ciematu, kas balsnīja spilgtākā gaismā. Vienkāršais sols, uz kura viņi apsēdās, balstījās pret stāvu klints sienu. Līdzās pa vaļēju koka reni burbuļodams un plīkšķēdams plūda ūdens uz ieleju.

Joahims grasījās iepazīstināt brālēnu ar mākoņu apņemtajām Alpu kalnu virsotnēm, kas ielenca ieleju dienvidu pusē, rādīdams uz tām ar spieķa galu. Taču Hanss Kastorps tikai pavirši pameta uz to pusi mirkli, viņš sēdēja, saliecies uz priekšu, zīmēja ar sava pilsētnieka spieķa galu smiltīs un tiecās kaut ko citu dabūt zināt.

—   Ko es tev gribēju jautāt… — viņš ieminējās. — Tātad tas gadījums manā istabā bija noticis tieši pirms manas atbraukšanas. Vai kopš tavas ierašanās ir bijuši daudzi nāves gadījumi?

—   Droši vien vairāki, — atbildēja Joahims, — bet tas notiek diskrēti, redzi, par to neviens nekā nezina vai arī zina gadījuma pēc vēlāk; ja kāds nomirst, viss tiek turēts stingri slepenībā, sargājot slimniekus, it īpaši dāmas, citādi var sagaidīt histērijas lēkmes. Ja gadās, ka tev līdzās kāds nomiris, tu to nemaz nemani. Zārku atnes tikko ar gaismiņu, kad tu vēl guli, un aizgādāts nelaiķis arī tiek šādos laikos, piemēram, arī tad, kad pacienti ēdamistabā ēd.

—   Hm … — norūca Hanss Kastorps un zīmēja smiltīs, — tātad tas norisinās aiz kulisēm.

—   Jā, tā varētu teikt. Bet nesen … būs pagājuši, pagaidi, apmēram divi mēneši…

—   Tad nesaki — nesen, — Hanss Kastorps sausi un cieši aizrādīja.

—• Kā? Labi, tas nebija nesen. Tu gan esi precīzs. Es jau skaitli minēju tikai tāpat, uz labu laimi. Tātad pirms kāda laika man tomēr iznāca ielūkoties aiz kulisēm — t'fkai gadījuma pēc, atceros kā šodien. Mazajai Hujusai — katolietei Barbarai Hujusai — bija atnesuši viatiku, miršanas sakramentu, pēdējo svaidīšanu. Kad es te ierados, viņa vēl staigāja, bija bezbēdīgi jautra, pat aušīga, kā jau pusaudze. Bet tad ar viņu sāka strauji iet uz leju, viņa necēlās vairs kājās, gulēja trešajā istabā aiz manas; atbrauca viņas vecāki, un tad ieradās arī mācītājs. Ieradās, kad visi dzēra pēcpusdienas tēju, gaiteņos nebija nevienas dzīvas dvēseles. Bet — vai tu vari iedomāties — es aizgulējos, biju galvenajā gulēšanas reizē aizmidzis un nedzirdēju gongu, tāpēc aizkavējos par ceturtdaļstundu. Un izšķirošajā mirklī nebiju vis tur, kur visi, bet aiz kulisēm, kā tu teici, un, kad nu es eju pa gaiteni, šie nāk pretī mežģīņu stihārijos, ar krustu priekšgalā — zelta krusts ar lukturiem, gluži kā zvārguļu koks, ko orķestrim pa priekšu nes janičārs.

—  Tā nedrīkst salīdzināt, — strupi aizrādīja Hanss Kastorps.

•— Tā man likās. Neviļus ienāca prātā. Bet klausies tālāk. Viņi steigšus nāk man pretī, aši, aši, gandrīz vai skriešus, trīs cilvēki, ja nemaldos, pa priekšu tas ar krustu, tad garīdznieks ar brillēm uz deguna un tad vēl puišelis ar vīraka kvēpināmo trauku. Mācītājs turēja viatiku piespiestu pie krūtīm, tas bija apsegts, un viņš bija pazemīgi pieliecis galvu, tas jau ir viņu vissvētākais svētums.

—   Tieši tāpēc, — sacīja Hanss Kastorps, — tieši šī iemesla dēļ mani pārsteidz, ka tu vari runāt par zvārguļu koku.

—   Labi, labi. Bet pagaidi tikai, ja tu tur būtu, tu arī nezinātu, kā lai izturas šādos apstākļos. Likās — viss norisinātos sapnī…

—   Kādā ziņā?

—   Tātad. Es jautāju sev, kā lai izturos šādos apstākļos. Cepures, ko noņemt no galvas, man nebija …

—   Redzi nu, — Hanss Kastorps viņu vēlreiz spēji pārtrauca. — Redzi nu, ka vajag būt cepurei galvā! Man tūlīt pat dūrās acīs, ka jūs šeit nevalkājat cepures. Tai jābūt galvā gadījumam, ja to vajadzētu nocelt, kur to nākas darīt. Bet kas bija tālāk?

—   Es atvirzos pie sienas, — sacīja Joahims, — pieklājīgi nostājos un, kad viņi pienākuši tuvu pie manis, mazliet palokos, tas bija tieši pie mazās Hujusas istabas durvīm, pie divdesmit astotās istabas. Man liekas, mācītājs jutās iepriecināts, ka es sveicināju; viņš ļoti pieklājīgi pateicas un noceļ savu cepurīti. Bet tobrīd viņi arī apstājas, un zēns ar kvēpināmo trauku pieklauvē, nospiež rokturi un palaiž mācītāju pa priekšu istabā. Un tagad nu iedomājies manas šausmas un sajūtu! Brīdī, kad mācītājs sper kāju pāri slieksnim, iekšā kāds spalgi iebrēcas, izmisīgi sauc palīgā — tu neko tādu nebūsi savu mūžu dzirdējis — trīs četras reizes pēc kārtas, un tad kliedziens bez atelpas, bez apstājas, jādomā, ar plaši atvērtu muti: «Ā-ā-ā-ā …» Sai kliedzienā bija tik lielas žēlabas, šausmas un sašutums, ka to nav iespējams attēlot, un pa starpām arī sirdi plosoša lūgšanās, tad ar rāvienu kliedziens izsīkst, skan dobji, it kā būtu iegrimis zemē un lauztos laukā no dziļa pagraba.

Hanss Kastorps apsviedās pret brālēnu.

—   Vai tā bija mazā Hujusa? — viņš satraukti jautāja.

—  Un kā tā — «no dziļa pagraba»?

—   Viņa bija palīdusi zem segas, — sacīja Joahims.

—   Vai tu vari iedomāties, kā man bija ap sirdi! Mācītājs stāvēja pie paša sliekšņa un runāja kaut ko mierinošu, redzu kā šodien, viņš pastāvīgi palieca galvu uz priekšu, tad atvilka atpakaļ. Krusta nesējs un zēns stāvēja durvīs un neuzdrošinājās ieiet. Un es redzēju visu, kas istabā notika. Tāda pati istaba kā tava vai mana, gulta pa kreisi no durvīm pie sienas, un gultas galvgalī stāvēja cilvēki, protams, piederīgie, vecāki arī, pieliekušies pie gultas, cenšas pārliecināt, tur nebija nekas cits redzams kā vien bezveidīgs kamols, kas lūdzas, izmisīgi pretojas, spārdās …

—   Tu saki, viņa spārdījās?

—   Cik spēka! Bet tas neko nelīdzēja, mirēja sakramentu viņai vajadzēja saņemt. Mācītājs piegāja klāt, arī abi pārējie iegāja iekšā un durvis aizvēra ciet. Es vēl paguvu ieraudzīt, ka uz mirkli iznirst Hujusas galva, gaišie mati izspūruši, viņa plaši ieplestām, bālām, bezkrāsainām acīm raugās mācītājā, iebrēcas un pazūd zem palaga.

—   Un to tu stāsti tikai tagad? — Hanss Kastorps pēc brīža ierunājās. — Es nesaprotu, kā tu jau vakar vakarā to nepastāstīji. Bet, augstā debess, viņai taču vajadzēja vēl būt ļoti stiprai, ja spēja tā pretoties! Tam nepieciešams spēks. Mācītāju drīkst saukt tikai tad, kad cilvēks ir jau pavisam vārgs.

—   Viņa ari bija vārga, — Joahims paskaidroja. — Ak, vai, kas tik te nav bijis! Grūti iedomāties, ar ko sākt… Viņa tiešām bija vārga, tās bija tikai bailes, kas piešķīra tādu spēku. Viņa baidījās ārkārtīgi, kad saprata, ka jāmirst. Kā tad citādi, viņa taču bija vēl ļoti jauniņa. Bet arī vīrieši reizēm tā uzvedas, un tā jau ir nepiedodama gļēvulība. Bērenss gan prot ar tādiem apieties, viņš zina īsto runas veidu.

—   Kādu runas veidu? — Hanss Kastorps vaicāja sarauktām uzacīm.

—   «Neklīrējieties!» viņš saka, — atbildēja Joahims.

—   Vismaz nesen viņš tā vienam pateica — mēs to dabūjām zināt no virsmāsas, kas bija klāt un palīdzēja mirēju saturēt. Tas bija tāds, kurš beigās sarīkoja pretīgu scēnu un neparko negribēja mirt. Tad Bērenss viņam uzkliedza: «Esiet tik laipns un neklīrējieties!» — un tūlīt pat pacients apklusa un pavisam rāmi nomira.

Hanss Kastorps ieplāja sev pa kāju un, atgāzies pret sola atzveltni, pacēla acis uz debesīm.

—   Paklausies, tas taču ir par traku! — viņš iesaucās.

—   Uzkliedz un gluži vienkārši saka: «Neklīrējieties!» Mirējam! Tas ir par traku! Mirējs pelna godbijīgu izturēšanos. Nevar taču viņu ne no šā, ne no tā … Mirējs taču, jāteic, ir svēts .. .

—   Es to nenoliedzu, — sacīja Joahims. — Bet ja nu viņš uzvedas tik gļēvi…

—   Nē! — Hanss Kastorps uzstājās ar straujumu, kas nemaz neatbilda brālēna runas veidam. — Nē, to nu lai man nestāsta, mirējs ir cildenāks par kaut kādu plātīzeri, kas cilpo pa dzīvi, ķiķina, iesit naudu un audzē vēderiņu! Tā nevar … — Viņa balss dīvaini ietrīsējās. — Tā nevar, ka viņu ne par šo, ne par to . .. — Un vārdi apslāpa smieklos, kas viņu sagrāba savā varā, vakardienas smieklos, tā bija smiešanās, kura lauzās no būtības dziļumiem, kratīja visu augumu, tie bija tik nevaldāmi smiekli, ka Hanss Kastorps aizvēra acis un no plakstiņu apakšas viņam izspiedās asaras.

—   Tss! — Joahims pēkšņi viņu apsauca. — Rimsties! — viņš čukstēja un slepus iegrūda smieklos pārņemtajam ļ sānos. Hanss Kastorps atvēra asaru aizmiglotās acis.

Pa ceļu no kreisās puses tuvojās kāds svešinieks, slaiks brūnēts ar skaisti uzlocītām melnām ūsām un gaiši rū

tainām biksēm kājās; pienācis viņš sasveicinājās ar Joahimu, viņa rīta sveiciens izskanēja sevišķi labskanīgi un precīzi, tad, atbalstījies uz spieķa un sakrustojis kājas, viņš palika graciozā pozā stāvam.

Sātans

Svešinieka vecumu būtu grūti noteikt, laikam starp gadiem trīsdesmit un četrdesmit, jo, kaut arī visumā viņš atstāja jauneklīgu iespaidu, tomēr mati pie deniņiem jau bija sidrabaini, augstāk kļuvuši manāmi retāki: divi kaili pusloki apņēma no abām pusēm šauro matu celiņu un vērta pieri augstāku. Viņa uzvalku, platās, gaiši dzeltenās, rūtotās bikses un ļoti garos biezas drānas svārkus ar divrindu pogām un gauži platiem atlokiem ne tuvu nevarētu nosaukt par elegantiem; arī apaļi atlocītā, stāvā apkaklīte no biežas mazgāšanas malās bija drusku apskritusi, melnā kaklasaite nolietota, un manšetes, liekas, viņš vispār nevalkāja. Hanss Kastorps to nomanīja pēc tā, cik ļengani piedurknes nokarājās pie roku locītavām. Un tomēr nebija šaubu, ka tas ir izglītots cilvēks, par to liecināja svešinieka inteliģentā sejas izteiksme un brīvā, skaistā izturēšanās. Šāds apģērba apdilums un p iemīligums izskatā, melnās acis un izliektās ūsas tūlīt pat atsauca Hansam Kastorpam atmiņā tos ārzemju muzikantus, kas Ziemsvētkos viņa dzimtenē spēlēja pagalmos un tad, augšup pavērsuši samtainās acis, turēja izstieptu mīkstu platmali un saņēma pa logiem izmestās desmitfeniņu monētas. «Leijerkastnieks!» nodomāja Hanss Kastorps. Tāpēc viņš arī nejutās pārsteigts, kad izdzirda vārdu, ko Joahims, piecēlies no sola, mazliet samulsis, iepazīstinot nosauca:

— Mans brālēns Kastorps, Setembrīni kungs.

Hanss Kastorps — vēl joprojām ar nerimtīgo smieklu pēdām seja — arī piecēlās, lai sasveicnātos. Bet itālietis pieklājīgiem teicieniem lūdza abus nelikties traucēties un piespieda apsesties atpakaļ uz sola, kamēr pats palika sava valdzinoša pozā stāvam. Viņš stāvēdams smaidīja un vēroja brālēnus, it īpaši Hansu Kastorpu, un šai tikko jaušamaja, ironiskaja smaidā, kas slēpās lūpu kaktiņā zem kuplajām ūsām, tur, kur tās skaistā lokā liecās augšup, bija kaut kas savdabīgs — tas mudināja uz modrību

un gara skaidrību un vienā mirklī lika Hansam Kastorpam atjēgties; viņam sametās kauns: Setembrīni teica:

—   Es redzu, kungiem ir laba oma — ir pamats, ir pamats. Brīnum jauks rīts! Debesis zilas, saule smejas …— Un viņš ar vieglu un iznesīgu vēzienu pacēla pret debesīm savu mazo, dzeltenīgo roku reizē ar iesānis augšup pavērstu šķelmīgu skatienu. — Nudien, varētu aizmirst, kur atrodies.

Viņš runāja bez jebkāda svešāda akcenta, vienīgi pēc precizitātes, ar kādu viņš izrunāja katru zilbi, varēja nojaust ārzemnieku. Lūpas rūpīgi veidoja vārdus. Bija tīkami viņā klausīties.

—   Un cerams, ka ceļojums pie mums bija patīkams? — viņš vērsās pie Hansa Kastorpa. — Vai spriedums ir jau zināms? Es gribu teikt — vai pirmās izmeklēšanas drūmais ceremoniāls jau noticis? — Te nu viņam vajadzētu pieklust un pagaidīt, ja vien atbilde viņu interesēja, jo jautājums bija izskanējis un Hansam Kastorpam būtu jāatbild. Bet svešais tūlīt pat jautāja tālāk: — Vai ar jums apgājās saudzīgi? Pēc jūsu smieklu šalts… — viņš mirkli paklusēja, un ironiskā smaida rieva lūpu kaktiņā padziļinājās, — var dažādi secināt. Cik mēnešus mūsu Minoss un Radamants jums iegrieza? — Vārds «iegrieza» viņa mutē izklausījās sevišķi amizanti. — Vai minēt sešus? Varbūt tūlīt pat deviņus? Te jau nemēdz skopoties …

Hanss Kastorps pārsteigts smējās un tai pašā laikā pulējas atcerēties, kas ir Minoss un Radamants. Viņš atbildēja:

—   Nekā tamlīdzīga. Jūs maldāties. Septem …

—   Setembrīni, — itālietis skaidri un aši pārlaboja, joka pēc paklanīdamies.

—   Setembrīni kungs, — lūdzu atvainojiet. Nē, jūs tomēr maldāties. Es nemaz neesmu slims. Atbraucu tikai uz pāris nedēļām apciemot savu brālēnu Cīmzenu un pie gadījuma esmu nodomājis arī pats mazliet atpūsties…

—   Ka tevi! Tātad jūs neesat no mūsu šlakas? Esat vesels un tikai viesojaties te līdzīgi Odisejam ēnu valstībā? Kāda pārdrošība — nolaisties tumsas dziļumos, kur bezjēdzīgi un nekam nederīgi mīt mirušie …

—   Dziļumos, Setembrīni kungs? Neesmu ar jums vienis pratīs! Esmu veselas piectūkstoš pēdas rausies pie jums te augšā .,.

—   Tas jums tikai tā likās! Ticiet man, tā bija ilūzija,— noteica itālietis ar apņēmīgu rokas kustību. •— Mēs esam dziļi pagrimušas būtnes, vai ne tā, leitnant? — viņš pavērsās pret Joahimu, kuru šī uzruna ļoti iepriecināja, tomēr viņš pūlējās savu prieku noslēpt un rāmi atbildēja:

—   Mēs esam tiešām mazliet atpalikuši. Bet galu galā var jau atkal saņemties un sapurināties.

—   Jā, jūs esat uz to spējīgs, jūs esat kārtīgs cilvēks,— sacīja Setembrīni. — Saki nu, saki nu, saki nu, — viņš noteica trīs reizes, pasvītrodams «s» skaņu, tad pavērsās no jauna pret Hansu Kastorpu un tāpat trīs reizes noklakšķināja ar mēli. — Skat, skat, skat, — viņš tāpat krasi uzsvēra «s» skaņu un-tik cieši raudzījās jaunatnācējam sejā, ka viņa redzokļi sastinga nekustīgi, tad acis no jauna atdzīvojās un viņš sacīja:

—   Tātad jūs esat ieradies te augšā pie mums, pagrimušajiem, gluži no laba prāta un gribat kādu laiku sagādāt mums prieku un pakavēties mūsu sabiedrībā? Nu, tas ir jauki. Un kādu laika sprīdi esat sev paredzējis? Mans jautājums nav taktisks. Bet man tomēr gribētos zināt, cik cilvēks pats sev piešķir, ja noteicējs nav vis Radamants.

—   Trīs nedēļas, — ar vīzīgu nevērību izmeta Hanss Kastorps, jo noprata, ka tiek apskausts.

—   O dio,6 trīs nedēļas! Vai dzirdējāt, leitnant? Vai šādā teicienā neieskanas kaut kas aizskarošs: «Esmu atbraucis uz trim nedēļām un tad atkal došos prom.» Mēs šeit tādu mēra vienību kā nedēļa nepazīstam, cienītais, ja drīkstu jums aizrādīt. Pati mazākā mēra vienība mums ir mēnesis. Mūsu rēķini notiek liela stila mērogā — tā ir ēnu valsts iedzīvotāju priekšrocība. Mums ir vēl arī citas, bet tās visas ir līdzīgas kvalitātes. Vai drīkstu vaicāt, kāda ir jūsu profesija vai, pareizāk, kādai jūs gatavojaties? Kā redzat, mēs nemēdzam iegrožot ziņkāri. Arī ziņkāri uzskatām par savu privilēģiju.

—   Laipni lūdzu, — atsaucās Hanss Kastorps. Un viņš sniedza par sevi ziņas.

—   Kuģu būvētājs! Tas nu gan ir vareni! — iesaucās Setembrīni. — Esiet pārliecināts, ka man tas šķiet vareni, kaut arī mana paša dotības sniedzas citā virzienā.

—   Setembrīni kungs ir literāts, — Joahims, nedaudz samulsis, paskaidroja. — Viņš uzrakstījis vācu laikrakstiem

Karduči nekrologu … nu, Karduči, vai zini? — Un viņš apjuka vēl vairāk, jo brālēns uzlūkoja viņu izbrīnījies, kā teikdams: «Ko tad tu zini par šo Karduči? Kā redzams, tikpat maz kā es?»

—   Tā tas ir, — itālietis apstiprinoši pamāja ar galvu. — Man piekrita gods pastāstīt jūsu tautiešiem par lielā dzejnieka un brīvdomātāja dzīvi, kad tā bija jau noslēgusies. Es viņu pazinu un drīkstu sevi uzskatīt par viņa skolnieku. Boloņā es sēdēju pie viņa kājām. Viņam esmu pateicību parādā par savu izglītību un dzīves prieku. Bet mēs runājām par jums. Kuģu būvētājs? Vai zināt, ka esat manās acīs pēkšņi izaudzis? Negaidot sēžat te kā veselas darba pasaules un praktiskā ģēnija pārstāvis!

—   Bet, Setembrīni kungs, esmu jau vēl tikai students un nupat vien sāku.

—   Protams, un jebkurš sākums ir grūts. Vispār katrs darbs, kas šo nosaukumu pelnījis, ir grūts, vai ne tā?

—   Tā ir gan, velns lai parauj! — no sirds iesaucās Hanss Kastorps.

Setembrīni pārsteigts uzrāva uzacis.

—   Jūs pat piesaucat velnu, lai to apstiprinātu? Pašu velnišķīgo sātanu? Vai jūs arī zināt, ka mans dižais skolotājs veltījis viņam himnu?

—   Atļaujiet, — pārjautāja Hanss Kastorps, — himnu velnam?

—   Tieši tā. Reizēm to manā dzimtenē dzied svētku reizēs. «0, salutē, o Satana, o Ribellione, o forza uindice delta Ragione. . ,»7 Jauka dziesma! Bet šis diezin vai bija tas velns, kuru jūs domājat, jo šim ir lieliskas attiecības ar darbu. Tas, ko jūs pieminējāt un kas darbu necieš, jo tam no darba jābaidās, laikam ir tas, par kuru mēdz teikt, lai tam nedod mazo pirkstiņu .. .

Visa šī saruna atstāja ļoti neparastu iespaidu uz mūsu lādzīgo Hansu Kastorpu. Itāliešu valodu viņš neprata, un arī pārējais diezin kā negāja pie sirds. Tas izklausījās pēc svētdienas pātariem, kaut arī tika pasniegts kā garāmejot, jokojot un tērzējot. Viņš uzlūkoja brālēnu, kurš sēdēja nodurtām acīm, un teica:

—   Ak, Setembrīni kungs, jūs pārāk nopietni uztverat manis teikto. Tas par to velnu paspruka tikai tāpat vien, runas pēc, ticiet man!

—       Kādam jau jāuztver nopietni, — sacīja Setembrīni, melanholiski raudzīdamies tukšumā. Tad, atkal atguvies, jautri un piemīlīgi atsākdams sarunu, turpināja:

—   Katrā ziņā man ir tiesības secināt, ka esat izvēlējies grūtu un goda pilnu profesiju. Ak dievs, es esmu humānists, horno humānus, un nekā nejēdzu no inženierzinātnēm, kaut arī jūtu pret tām visdziļāko cieņu. Bet varu ļoti labi iedomāties, ka jūsu specialitātes teorijai nepieciešams skaidrs un ass prāts, un praktiskie uzdevumi paņem visu cilvēku, vai ne tā?

—   Protams, tā tas ir, esmu ar jums vienis prātis, — Hanss Kastorps atbildēja, neviļus pūlēdamies būt runīgāks. — Prasības mūsdienās ir milzīgas, grūti pat iedomāties, cik tās ir lielas, viegli var zaudēt drosmi. Nē, tas nav nekāds joks. Un ja vēl turklāt veselība nav īsti tāda, kā vajag… Esmu šeit tikai ciemiņš, bet nekāds stiprais arī neesmu … un negribu melot, ka darbs man sokas viegli. Gluži otrādi, tas mani, jāteic, krietni nomoka. Pavisam vesels jūtos tikai tad, kad nedaru nekā …

—   Kā, piemēram, tagad?

—   Tagad? O, tagad neesmu šeit augšā vēl iedzīvojies… esmu mazliet apjucis, varat iedomāties.

—   Ā … apjucis.

—   Jā, neesmu arī lāgā gulējis, un pirmās brokastis bija pārāk sātīgas … Esmu jau gan pieradis pie kārtīgām brokastīm, bet šodien tās bija tomēr, kā liekas, pārāk pamatīgas, too rich, kā mēdz teikt angļi. Vārdu sakot, es jūtos mazliet nomākts, un šorīt man pat negaršoja cigārs — nu, ko jūs teiksiet! Kaut kas tāds ar mani notiek tikai ļoti retos gadījumos, vienīgi ja esmu nopietni sasirdzis … Un šodien tas garšoja kā ādas gabals. Vajadzēja aizmest prom, nebija jēgas sevi piespiest. Vai jūs esat smēķētājs, ja drīkstu vaicāt? Nē? Tad jūs nevarat saprast, kāds īgnums un vilšanās sagrābj cilvēku, kurš kopš jaunības smēķē ar tādu baudu kā es…

—   Man šai jomā nav nekādas pieredzes, — atteica Setembrīni, — un, starp citu, tāds pieredzes trūkums bijis daudziem cienījamiem cilvēkiem. Vesela rinda cildenu un saprātīgu garu necieta smēķējamo tabaku. Arī Karduči to necienīja. Nu, bet mūsu Radamants būs ar jums vienis prātis. Viņš arī ir jūsu netikuma piekritējs.

—   Nu … netikums, Setembrīni kungs …

—       Kāpēc ne? Lietas vajag patiesi un apņēmīgi saukt viņu īstajā vārdā. Tas nostiprina apziņu un padara dzīvi cildenu. Arī man ir netikumi.

—   Tātad hofrāts Bērenss ir cigāru lietpratējs. Patīkams cilvēks.

—  Vai jums tā liekas? Ā, jūs esat jau ar viņu iepazinies?

—   Jā, pirmīt, kad mēs gājām projām. Iepazīšanās bija tikpat kā konsultācija, bet sine pecunia, vai zināt. Viņš tūlīt pat ievēroja, ka esmu diezgan mazasinīgs. Un tad viņš ieteica man šeit dzīvot tāpat kā dzīvo brālēns, labi daudz gulēt uz balkona, arī temperatūru mērīt reizē ar viņu.

—   Tiešām? — iesaucās Setembrini. — Lieliski! — viņš atliekdamies un smiedamies izkliedza augšup, gaisā. — Kā tas ir jūsu komponista operā? «Putnu ķērājs esmu es, allaž priecīgs darboties!» Jāteic, tas ir ļoti amizanti. Vai jūs sekosiet viņa padomam? Nav šaubu. Kā tad arī lai neseko? Velna zellis tas Radamants! Tiešām «allaž priecīgs», kaut arī reizēm prieks nenāk no sirds. Viņam ir nosliece uz grūtsirdību. Viņa netikums neko labu viņam nedod — citādi gan arī tas nebūtu nekāds netikums … Smēķēšana padara viņu grūtsirdīgu — tāpēc arī mūsu cienījamā vecākā māsa paņēmusi savā pārziņā viņa tabakas krājumus un izsniedz viņam tikai mazas ikdienas devas. Esot bijuši gadījumi, kad viņš nav bijis spējīgs pretoties kārdinājumam un nozadzis viņai kādu daļu, nu, un tad viņu sagrābj grūtsirdība. Vārdu sakot — sarežģīta dvēsele. Vai esat jau paguvis iepazīties ar mūsu vecāko māsu arī? Nē? Tas ir aplam! Jūs nedarāt pareizi, ja netiecaties pēc šīs pazīšanās. Cienītais kungs, viņa ir no Mllendonku dzimtas! Bet no Mediči Venēras atšķiras vienīgi ar to, ka tur, kur dievietei ir krūtis, viņa medz valkāt krustu …

—   Ha-ha! Lieliski! — smējās Hanss Kastorps.

—   Un viņas vārds ir Adriatika.

—   Arī tas vēl? — iesaucās Hanss Kastorps. — Paklausieties, tas taču ir pārsteidzoši! Fon Mīlendonka un turklāt Adriatika. Izklausās tā, it kā viņai vajadzētu jau sen būt mirušai. Tieši kā no viduslaikiem izkāpusi.

—   Godājamais kungs, — atbildēja Setembrini,— šeit ir dažs labs, kas «izkāpis no viduslaikiem», kā jums labpatika izteikties. Es personīgi esmu pārliecināts, ka mūsu Radamants vienīgi savas mākslinieka stila izjūtas dēļ padarījis šo fosiliju par savas «šausmu pils» virsuzraudzi. Viņš taču ir mākslinieks — vai jūs to nezinājāt? Viņš glezno eļļas gleznas. Ko tad jūs gribat, tas nav aizliegts, vai ne tā, katrs var darīt, kas tam tik … Adriatikas kundze stāsta visiem, kas vēlas dzirdēt, un arī citiem, ka viena no Mllendonkiem trīspadsmitā gadsimta vidū bijusi klostera priekšniece kādā Bonnas klosterī pie Reinas. Viņa pati nav neko daudz vēlāk ieraudzījusi šīs pasaules gaismu …

—   Ha-ha-ha! Esat jūs gan, Setembrīni kungs, jokdaris!

—   Jokdaris? Jūs gribat teikt, ka esmu niknuma pilns? Jā, nikns esmu gan mazliet, — sacīja Setembrīni. — Nelaime tā, ka liktenis lēmis man izšķērdēt savu niknumu tik nožēlojamiem radījumiem. Es ceru, ka jums, inženier, nav nekādu iebildumu pret niknumu? Manuprāt, tas ir spožākais saprāta ierocis cīņā pret tumsas un nejaucības varu. Niknums, mans kungs, ir kritikas gars, un kritika ir apgaismības un attīstības avots. — Un tūdaļ viņš sāka runāt par Petrarku, kuru nosauca par «jaunā laika tēvu».

—   Bet nu mums ir laiks likties guļus, — saprātīgi aizrādīja Joahims.

Literāts bija savu runu pavadījis piemīlīgām roku kustībām. Tagad viņš nobeidza šo kustību spēli ar noapaļotu žestu, norādīdams uz Joahimu:

—   Aiūsu leitnants skubina ķerties pie dienesta pildīšanas, tātad iesim. Mums ir pa ceļam — «pa labi ceļš ved uz varenā Plutona mūriem». Ak, Vergilij, Vergilij! Neviens nespēj viņam līdzināties, mani kungi. Protams, es ticu progresam. Bet Vergilijs prot tā likt lietā epitetus kā neviens no mūsdienu rakstniekiem … — Un, tiklīdz viņi uzsāka atpakaļceļu, viņš ņēmās itāliešu izrunā skandēt latīņu pantus, bet aprāvās, tiklīdz ieraudzīja nākam pretī meiteni, kā redzams, šīs pilsētiņas iedzīvotāju, kas turklāt nemaz neizcēlās ar skaistumu, un Setembrīni, dziļdomīgi smaidot, pārsviedās uz dungāšanu. — Tr-t-t… Ei-ei-ei… La-la-la! — viņš parkšķināja. — Ak tu jaukā vabolīte, vai tu būsi mana? Paskatiet, kā «šaudīgā gaismā zvidz viņas acis», — viņš nocitēja diezin kur grābtu teicienu un nosūtīja samulsušajai meitenei, kad tā jau bija pagājusi garām, gaisa skūpstu.

Tas nu gan ir īsts vējgrābslis, nodomāja Hanss Kastorps un palika pie šīm domām arī tad, kad Setembrīni pēc negaidītā, galantā jūtu uzplūduma ņēmās atkal spriedelēt. Galvenokārt viņš plucināja Bērensu, neskopojās ar kodīgām piezīmēm par viņa kāju apmēriem, tad pievērsās viņa titulam, ko esot saņēmis no kāda prinča, kurš slimojis ar smadzeņu tuberkulozi. Par šī prinča skandalozo dzīves veidu vēl tagad tērgājot viss novads, bet Radamants esot piemiedzis vienu aci, abas acis, hofrāts paliek hofrāts. Vai kungi vispār zinot, ka vasaras sezona ir viņa atradums? Jā, viņa, neviena cita, kas tiesa, tas tiesa. Senāk vasarā šai ielejā izturēja tikai visuzticamākie no uzticamākajiem. Tad mūsu «humorists» ar savu redzīgo aci atklāja, ka šāda nebūšana ir tikai aizsprieduma sekas. Viņš attīstīja teoriju, ka vismaz attiecībā uz viņa sanatoriju vasaras ārstniecības kurss nav tikai ieteicams, bet sevišķi iedarbīgs un tieši nepieciešams. Šo atziņu viņš prata izplatīt laužu vidū, publicēja par šo jautājumu populārus rakstus presē. Kopš tā laika veikals zeļ vasarā tikpat braši kā ziemā.

— Ģēnijs! — piebilda Setembrīni. — In-tu-īcija! — Pēc tam viņš pairgājās ari par citām šejienes dziedniecības iestādēm un zobgalīgi cildināja to īpašnieku mantrausību. Piemēra pēc, profesors Kafka … Katru gadu kritiskajā sniega kušanas laika posmā, kad daudzi pacienti tiecas braukt prom, profesoram Kafkam pēkšņi nepieciešams steigšus vēl uz nedēļu kaut kur aizbraukt, un viņš apsola atgriežoties tūlīt pat uzsākt pacientu atlaišanu mājās. Bet viņš paliek prom kādu mēnesi pusotru, un nabaga slimniekiem jāgaida, turklāt, blakus minot, viņu rēķins pa šo laiku pieaug. Pat uz Fiume Kafka tika aicināts, bet . viņš nebrauca, iekams viņam negarantēja piecus tūkstošus labos Šveices frankus; šīs pārrunas prasīja divas nedēļas laika. Dienu pēc zinātnes spīdekļa ierašanās slimnieks nomira. Savkārt doktors Zalcmans izteicies, ka profesora Kafkas šļirces neesot pietiekami sterilas un viņš vēl papildus inficējot slimniekus. Zalcmans saka, viņš braucot karietē ar gumijas riteņiem, lai viņa līķīši nedzirdētu, bet Kafka savkārt apgalvo, ka Zalcmans tik lielās devās uzspiežot saviem pacientiem «vīnkoka uzjautrinošo velti» — proti, tāpat, lai noapaļotu viņu rēķinus, — ka ļaudis krītot kā mušas nevis no diloņa, bet dabūjuši alkoholiķu aknas…

Setembrīni tādā pašā garā runāja vēl ilgi, un Hanss Kastorps no visas sirds labsirdīgi smējās par šo nevaldāmo zākāšanās straumi. Itālieša vārdu plūdi bija it īpaši patīkami ausij ar savu skaidro runas veidu, pareizo un tīro valodu. Vārdi ripoja pār kustīgajām lūpām spraigi, piemīlīgi, kā nupat atrasti, viņš ar baudu veidoja teikumus, ar aizraujošu un uzjautrinošu labpatiku lietoja trāpīgus, atjautīgus izteicienus, pat vārdu gramatiskos darinājumus un jauninājumus un likās tik gaiša prāta cilvēks, ka nevarētu ne reizi kļūdīties.

—   Cik jūs ērmīgi runājat, Setembrīni kungs, — sacīja Hanss Kastorps, — tik dzīvi, aizraujoši… Es pat nezinu, kā to nosaukt…

—   Plastiski, vai ne? — atsaucās itālietis, apvēdinādams seju ar mutautu, kaut arī bija pavēss. — Tas būs tas vārds, ko jūs meklējat. Jūs gribējāt teikt, ka man ir plastisks runas veids. Stop! — viņš iesaucās. — Ko es redzu! Tur defilē mūsu elles soģi! Vai nav varens skats!

Viņi bija jau atkal pienākuši pie ceļa pagrieziena. Vai nu tas bija Setembrīni runāšanas dēļ, vai tāpēc, ka ceļš tagad gāja lejup, var arī būt, ka viņi nebija nemaz tik tālu aizgājuši no sanatorijas, kā tas Hansam Kastorpam šķita, — jo ceļš, pa kuru ejam pirmo reizi, liekas ievērojami garāks par to pašu ceļu, kuru jau pazīstam, — lai vai kā, atceļš bija pārsteidzoši ātri paveikts. Setembrīni bija taisnība — lejā pa laukumu sanatorijas aizmugurē tiešām soļoja abi ārsti, pa priekšu hofrāts baltā halātā, ar savu izslieto pakausi, rokas vēzēdams kā airus, viņam sekoja doktors Krokovskis melnā virsvalkā, raudzīdamies visapkārt jo pašapzinīgāk tāpēc, ka klīnikā pieņemtās kārtības dēļ vajadzēja turēties šefam aizmugurē.

—   Ā, Krokovskis! — iesaucās Setembrīni. — Tur nu viņš iet — mūsu dāmu noslēpumu zinātājs. Esiet tik laipni un pievērsiet uzmanību viņa apģērba smalkajai simbolikai. Viņš tērpjas melnā, lai šādi dotu mājienu, ka viņa pats īstākais pētījumu objekts ir nakts. Šā cilvēka galvā valda tikai viena doma, un tā nav tīra. Kā tas gadījies, inženier, ka mēs vēl nemaz neesam par viņu runājuši! Vai esat ar viņu iepazinies?

Hanss Kastorps piekrītoši pamāja.

•— Un kā? Man rodas nojausma, ka arī viņš jums ir iepaticies?

—   Nudien nezinu, Setembrīni kungs. Mēs satikāmies tikai uz īsu brīdi. Un es arī neprotu uz ātru roku vērtēt cilvēkus. Es paskatos un nodomāju: «Tad tāds tu esi? Nu labi.»

—   Tas ir prāta kņtrums! — atbildēja itālietis. — Vērtējiet! Tāpēc jau daba jums devusi acis un saprātu. Jums šķita, ka es runāju ar niknumu, bet, ja es tā darīju, tad, iespējams, tas notika aiz zināma pedagoģiska nolūka. Mums, humānistiem, ir tāda pedagoģiska ādere .. . Vēsturiskā sakarība starp humānismu un pedagoģiju, mani kungi, pierāda arī to psiholoģisko sakarību. Nevajadzētu humānistam atņemt audzināšanas pienākumu — to arī nevar atņemt, jo tikai viņam ir iespēja nodot tālāk cilvēcisko cieņu un skaistumu. Kādreiz viņš nomainīja priesteri, kurš drūmajā cilvēknīdēju laikā uzdrīkstējās uzņemties jaunatnes vadību. Kopš tā laika, mani kungi, nav vairs jauns audzinātāja tips radies. Humanitārās noslieces ģimnāzija, •— sauciet mani, inženier, par atpalikušu,— bet pamatos — in abstracto8 — es lūdzu mani nepārprast, es palieku tās piekritējs . ..

Vēl liftā viņš risināja šo domu tālāk un apklusa tikai tad, kad brālēni otrajā stāvā izkāpa no lifta. Viņš brauca tālāk uz trešo stāvu, kur — kā stāstīja Joahims —• viņš apdzīvojot mazu istabiņu ar skatu uz pagalmu.

—   Viņam laikam nav naudas? — jautāja Hanss Kastorps, kurš pavadīja Joahimu līdz viņa istabai. Joahima istaba izskatījās tieši tāda ka Hansa Kastorpa istaba.

—   Nē, — atteica Joahims, — naudas viņam droši vien nav. Vai arī tieši tik, lai varētu samaksāt uzturēšanos šeit. Viņa tēvs, zini, arī bija literāts, un man liekas, ka vecaistēvs arī.

—   Jā, tad jau gan, — atteica Hanss Kastorps. — Vai viņš ir nopietni slims?

—   Cik man zināms, viņa stāvoklis nav bīstams, bet slimība ietiepīgi nepadodas ārstēšanai. Viņš slimo jau gadiem ilgi un vairākkārt braucis no šejienes prom, tomēr drīz vien viņam vajadzējis no jauna atgriezties.

—   Nabaga zellis! Viņš, liekas, tik ļoti jūsmo par darbu. Neiedomājami runātīgs,'viegli pārlec no temata uz tematu. Pret meiteni viņš izturējās mazliet nekaunīgi, man uz mirkli sametās neērti. Turpretī tas, ko viņš vēlāk sacīja par cilvēka cieņu, skanēja lieliski, gluži kā būtu runāts kādā svinību aktā. Vai jūs bieži tiekaties?

Domas skaudrums

Joahims tagad vairs spēja atbildēt tikai aprauti un neskaidri. Viņš bija izņēmis no sarkana, ar samtu izoderēta adas futlāra nelielu termometru un iebāzis mutē tā apakšējo, ar dzīvsudrabu pildīto galu. Viņš turēja to kreisajā pusē pabāztu zem mēles, tāpēc stikla stobriņš rēgojas no mutes laukā ieslīpi uz augšu. Pēc tam viņš pārģērbās, uzāva kājās kurpes un ērtus mājas svārkus, paņēma no galda nodrukātu tabulu un zīmuli, arī grāmatu, krievu gramatiku, — Joahims mācījās krievu valodu, jo cerēja, kā viņš teica, ka šī valoda noderēs darbā, — un, šādi sakārtojies, izgāja uz balkona un atgūlās guļamkrēslā, viegli pārmetis pār kājām kamieļvilnas segu.

Nebija arī nekādas vajadzības pēc segas — jau pēdējās ceturtdaļstundas laikā mākoņu blīva paklīda arvien skrajaka un skrajāka, un beidzot izlauzās tik vasarīgi silta un žilbinoša saule, ka Joahims paslēpa galvu zem baltā linu saulsarga, kas asprātīgi un vienkārši bija piestiprināts pie guļamkrēsļa roku balsta un ko varēja grozīt pēc vajadzības. Hanss Kastorps paslavēja šo ierīci. Viņš gribēja nogaidīt, ko rādīs termometrs, un tikmēr noskatījās, kā viss tika darīts, aplūkoja arī kažokādas guļammaisu, kas bija novietots lodžijas kaktā (Joahims to lietoja vēsās dienās), un, atbalstījies ar elkoņiem uz margām, noraudzījās dārzā, kur kopējā guļamhallē pacienti lasīja, rakstīja un gulēdami tērzēja. Redzama bija tikai neliela iekšienes daļa, apmēram pieci krēsli.

—   Cik tad ilgi jātur termometrs mutē? — Hanss Kastorps pagriezies jautāja.

Joahims pacēla gaisā septiņus pirkstus.

—  Tām jau vajadzētu būt sen pagājušām — šīm septiņām minūtēm!

Joahims pakratīja galvu. Mazliet vēlāk, izņēmis termometru no mutes un apskatījis to, teica:

—   Jā, kad laiku uzmana, tas velkas gausi. Man tīri labi patīk četras reizes dienā mērīt temperatūru, jo tad īstenībā jūt, kas ir viena minūte un vēl jo vairāk — veselas septiņas, turklāt šeit nedēļas septiņas dienas tiek nelietderīgi nosistas,

—   Tu saki «īstenībā». «īstenībā» nevar teikt, — iebilda Hanss Kastorps. Viņš sēdēja sāniski uz margām, acu baltumi viņam bija apsarkuši. — Uz laiku vispār nevar attiecināt «īstenībā». Ja kādam tas liekas garš, tad tas arī ir garš, ja kādam liekas īss, tad arī ir īss, bet, cik garš, vai cik īss tas patiesībā ir, to jau nezina neviens. — Viņš nebija pieradis filozofēt, bet patlaban juta nepieciešamību to darīt.

—   Kāpēc? Tā nav. Mēs taču to mērām, — Joahims iebilda. — Mums ir pulksteņi un kalendāri, un, kad ir pagājis viens mēnesis, tad tas pagājis ir tev, ir man un mums visiem.

—   Nu tad paklausies, — sacīja Hanss Kastorps un pat pielika rādītājpirkstu pie apsarkušajām acīm. — Viena minūte ir tik gara, cik gara tā tev liekas, kad tu mērī temperatūru?

—   Viena minūte ir tik gara … ilgst tikmēr, kamēr sekunžu rādītājs apiet ap savu apli.

—   Bet tam nepieciešams ļoti atšķirīgs ilgums — mūsu izjūtai! Un īstenībā… es atkārtoju: īstenībā, — Hanss Kastorps tik cieši piespieda rādītājpirkstu pie deguna, ka pilnīgi sašķieba tā galu sānis, — pulksteņa rādītāja kustība ir kustība telpā, vai ne? Nē, pagaidi! Tātad mēs mērojam laiku ar telpu. Bet tas jau ir tas pats, it kā mēs gribētu mērīt telpu ar laiku — ko dara tikai galīgi nejēgas. No ITamburgas līdz Davosai ir divdesmit stundas … Jā, ar vilcienu. Un kājām — cik ilgi tad? Un domās? Ne sekunde!

—   Paklau, — ieminējās Joahims, — kas tev lēcies? Man liekas, šejienes gaiss tevi ietekmē nelabvēlīgi?

—   Klusē! Šodien man labi darbojas domas. Kas tad ir laiks? — jautaja Hanss Kastorps un tik vardarbīgi palieca deguna galu sānis, ka tas metās balts. — Vai tu vari man to pateikt? Mēs taču uztveram telpu ar mūsu jutekļiem — redzi, tausti. Labi. Bet ar ko mēs uztveram laiku? Vai vari man to paskaidrot! Redzi nu, tev nav ko teikt. Un kā tad mēs varam kaut ko mērīt, ja, taisnību sakot, mums nav iespējams tam uzrādīt nekādu, gluži nevienu īpašību! Mēs mēdzam teikt: laiks paiet. Labi, lai tas iet Bet lai to izmērītu … pagaidi! Lai varētu izmērīt, tam jāpaiet vienmērīgi, un kur tas rakstīts, ka tā tas ir? Mūsu apziņā laiks to nedara, mēs to pieņemam tikai kārtības labad, un mūsu mēra vienības ir tikai konvencija, tāpēc atļauj man …

—   Labi, — partrauca Joahims. — Tad jau konvencija ir arī tas, ka mans termometrs rāda par piecām svītriņām virs normas! Bet šo piecu svītriņu dēļ man šeit jākvern un es nevaru pildīt dienestu armijā — vai tā nav viena nelietīga īstenība!

—   Vai tev ir .37,5?

—   Nu jau sāk atkal kristies, — Joahims ierakstīja temperatūru tabulā. — Vakar vakarā bija turpat 38, tas tavas atbraukšanas dēļ. Visiem, kam atbrauc ciemiņi, temperatūra saceļas. Un tomēr tas ir iepriecinošs notikums.

—   Es jau tūlīt iešu, — sacīja Hanss Kastorps. — Man galvā rosās lērums apsvērumu par laiku, varētu teikt, vesels komplekss. Bet negribu tevi uztraukt, tev jau tāpat pārāk daudz svītriņu. Es savas pārdomas neaizmirsīšu, un mēs varēsim pie tām atgriezties vēlāk, varbūt pec brokastīm. Tu jau mani pasauksi, kad pienāks brokastu laiks. Es arī iešu tagad, kā paredzēts priekšrakstā, pagulēt, paldies dievam, sliktāk no tā nepaliek. — Un viņš devās gar stikla starpsienu un iegāja savā lodžija, kur tapat līdzas galdiņam stāvēja guļamkrēsls, sameklēja rūpīgi uzkoptajā istabā savu «Ocean steamships» un tīkamo, pūkaino, tumši sarkani un zaļi rūtoto pledu un atgūlās.

Arī viņam drīz vien vajadzēja atplest saulessargu, šeit guļot saules tveice kļuva neciešama. Bet pati gulēšana bija neparasti ērta — to Hanss Kastorps labpatikā ievēroja tūlīt, viņš nespēja atcerēties, vai kādreiz gadījies izmantot tik patīkamu guļamkrēslu. Pēc izskata tas bija nedaudz vecmodīgs, turklāt vecmodīgs tikai rotaļīgā stila dēļ, jo patiesībā bija jauns, no sarkanbrūna, pulēta koka, matracis — īstenībā trīs kopā saliktas biezas popējuma kārtas — sniedzās no guļamkrēsla kājgaļa augšup pāri atzveltnei un bija pārvilkts ar mīkstu, katūnam līdzīgu drēbi. Turklāt tam vēl ar auklu bija piestiprināts ne pārāk ciets, ne pārāk mīksts pagalvja rullis izšūtā linu pārvalkā, tas bija sevišķi patīkams atbalsts galvai. Hanss Kastorps, atspiedis elkoni pret gludo, plato roku balstu, atpūtās un raudzījās visapkārt, nelikdamies zinis par savu «Ocean steamships». Raugoties pa lodžijas arkas loku, saules spilgti apspīdētā, skarbā un pieticīgā ainava laukā izskatījās kā glezna ietvarā. Hanss Kastorps vēroja to, iegrimis pārdomās. Pēkšņi viņam kaut kas iešāvās prātā, un viņš klusumā skaļi ierunājās:

—   Tā taču bija pundurīte, kas pie brokastu galda mūs apkalpoja.

—   Kuš … — apsauca Joahims. — Klusāk. Nu jā, pundurīte. Un tad?

—   Nekas. Mēs neesam nemaz par to vēl aprunājušies.

Un viņš atkal ļāvās domām. Pulkstenis bija jau desmit,

kad viņš atgūlās. Bija pagājusi viena stunda. Parasta stunda, ne gara, ne īsa. Kad tā bija pagājusi, dārzā un mājā atskanēja gongs — sākumā kaut kur tālu, tad tuvāk un tad atkal tālu.

—   Brokastis, — noteica Joahims, un varēja dzirdēt, ka viņš pieceļas.

Arī Hanss Kastorps piecēlās un iegāja istabā, lai sakārtotos. Brālēni satikās gaitenī un devās lejup. Hanss Kastorps sacīja:

—   Gulēšana bija varena. Kas tie ir par krēsliem? Ja tādi te dabūjami pirkt, tad es paņemšu vienu līdz uz Hamburgu, tanī jau guļ tikpat kā dieva ausī. Vai tu domā, ka tie pagatavoti pēc Bērensa īpaša pasūtījuma?

Joahims to nezināja. Brālēni noģērbās un nu jau otrreiz iegāja ēdamzālē, kur ēdāju bija papilnam. Ēdamzālē aiz piena pārpilnības viss likās balts — katram uz galda bija nolikta liela glāze, pilna ar pienu, droši vien savs puslitrs.

—   Nē, — noteica Hanss Kastorps, kad bija apsēdies savā vietā starp šuvēju un anglieti un padevīgi atlocījis salveti, kaut arī juta vēl pirmo brokastu smagumu. — Ne, dies pasarg, pienu es vispār nedzeru un patlaban jau ne tik. Vai nevarētu dabūt porteri? — Un viņš maigi un pieklājīgi vērsās ar šo jautājumu vispirms pie pundurītes. Diemžēl portera nebija. Bet viņa apsolīja atnest Kulmbaha alu un atnesa arī. Biezu, melnu, ar brūnām putām, tas pilnām aizvietoja porteri, Hanss Kastorps ar patiku dzēra to no augstas puslitra glāzes, piekozdams aukstus uzkožamos ar restētu maizi. Atkal uz galda bija auzu putra, lielos daudzumos sviests un augļi. Viņš ļāva tikai acīm mieloties, jo ēst nebija spējīgs. Viņš vēroja arī

♦ ļaudis pie galdiem —nu jau visi nesaplūda vienveida masā, bet bija atšķiramas atsevišķas personas.

Pie viņa galda visas vietas bija aizņemtas, izņemot vienu viņā galā, tieši pretī, kas, izrādās, bija paredzēta ārstam. Jo ārsti, ja laiks tiem atļāva, piedalījās kopīgajās maltītēs un pārmaiņus sēdēja pie dažādiem galdiem: katra galda galā bija šāda ārsta vieta atstāta brīva. Patlaban neviena no abiem nebija, kāds zināja teikt, ka viņi operējot. Atkal ienāca jaunais cilvēks ar ūsām, pielieca

vienu reizi zodu pie krūtīm un apsēdās, viņš izskatījās norūpējies un domās iegrimis. Tāpat savā vietā sēdēja Kalsnā gaišmate un tik cītīgi smalstīja jogurtu, it kā tas Initu vienīgā maltīte. Viņai līdzās šoreiz Hanss Kastorps ievēroja mazu, žirgtu vecu dāmu, kas krievu valodā kaut ko stāstīja klusajam jaunajam cilvēkam, kurš viņu norūpējies uzlūkoja un atbildēja, vienīgi mādams ar galvu, bet ar tādu izteiksmi sejā, it kā turētu mutē kaut ko gaužām pretīgu. Viņam pretī, otrā pusē vecajai dāmai, sēdēja vēl viena meitene — skaista, ziedoša, augstām krūtīm, kastaņbrūniem, viļņainiem matiem, apaļām, brūnām, bērnišķīgām acīm un ar mazu rubīnu gleznajā rokā. Viņa vienā laidā smējās, arī runāja krievu valodā, tikai krievu. Viņas vārds bija Marusja, kā to dabūja zināt Hanss Kastorps. Vēlāk viņš neviļus ievēroja, ka Joahims, viņai smejoties un runājot, grīni nodūra acis.

Setembrīni ienāca pa sānu durvīm un, skrullēdams ūsas, devās uz savu vietu galda galā, ieslīpi Hansa Kastorpa galdam. Kad viņš apsēdās, pie galda uzšalca skaļi smiekli, laikam viņš pateica kaut ko nepiedienīgu. Hanss Kastorps ieraudzīja arī «pušplaušinieku» biedrības locekļus. Hermīne Klēfelde ar stulbu acu izteiksmi spraucās uz savu vietu pāri pretī pie vienām no verandas durvīm un sveicināja jaunekli ar biezajām lūpām, kurš bija ceļā tik nevīžīgi sarāvis uz augšu savu jaku. Levi — ar ziloņkaula krāsas seju — sēdēja līdzās tuklajai Iltisai, kuras seju izraibināja brūngani plankumi, pie galda, kas atradās šķērsām pa labi no Hansa Kastorpa, pārējie pie šī galda vēl nebija iepazīti.

— Redz, kur tavi kaimiņi, — Joahims pieliecies klusi ieminējās brālēnam… Precētais pāris devās cieši garām Hansam Kastorpam, aizgāja līdz pēdējam galdam pa labi, tātad līdz «sliktajam» krievu galdam, kur kāda ģimene ar neglītu zēnu jau tiesāja lielas porcijas auzu pārslu putras. Kaimiņš bija sīka auguma, viņam bija pelēcīgi, iekrituši vaigi. Mugurā viņam bija ādas jaka, kājās smagnēji filca zābaki ar sprādžu slēclzēm. Viņa sieva — arī maza un trausla — bija uzlikusi galvā cepuri ar plīvojošām spalvām, viņa tipināja ar saviem mazajiem juhtādās zābaciņiem uz augstiem papēžiem, ap kaklu aplikusi apsmulētu putnu spalvu boa. Hanss Kastorps aplūkoja abus ar viņa raksturam nepiedienīgu nekautrību, ko pats uzskatīja par brutālu, bet tieši šī brutalitāte viņam negaidot sagādāja zināmu gandarījumu. Viņa skatiens bija reizē truls un neatlaidīgs. Kad tieši tobrīd pa kreisi šķindēdamas un dārdēdamas aizcirtās stikla durvis tāpat kā pirmo brokastu laikā, viņš nesarāvās kā no rīta, tikai negribīgi sarauca seju un, kad grasījās pagriezt uz to pusi galvu, tad manīja, ka tas sagādā pārāk lielas grūtības un nav šo pūļu vērts. Tāpēc arī šoreiz viņš nenoskaidroja, kurš tik nevīžīgi ļauj durvīm aizkrist.

Dīvainajām izjūtām par iemeslu bija izdzertais brokastu alus, kas parasti iedarbojās tikai mēreni, bet šoreiz viņu pilnīgi apdullināja un stindzināja, radās sajūta, ka viņš būtu dabūjis sitienu pa pieri. Plakstiņi kā ar svinu pielijuši, mēle neklausīja visparastākajai domu gaitai, kacl viņš aiz pieklājības dzīrās patērzēt ar anglieti, lielu piepūli prasīja pat acu pagriešana, turklāt vēl nejēdzīgi sāka kaist seja, gluži tāpat kā iepriekšējā dienā; šķita, ka vaigi aiz karstuma būtu pietūkuši, viņš smagi vilka elpu, sirds klaudzēja kā drānā ievīstīts veseris, un, ja šāds stāvoklis viņu pārāk nenomāca, tad tikai tāpēc, ka viņa apziņa bija aizmiglojusies, it kā viņš pāris reižu būtu ieelpojis hloroformu. Tikai kā pa miglu viņš manīja, ka doktors Krokovskis tomēr ieradās uz brokastīm un apsēdās pie galda iepretī; dakteris vairākkārt viņā cieši palūkojās, tai pašā laikā tērzēdams krievu valodā ar dāmām, kas sēdēja viņam pa labi; gan ziedoša Marusja, gan kalsnā jogurta tiesātāja pakļāvīgi un kautrīgi nodūra acis. Lai vai kā, Hanss Kastorps tomēr turēja sevi grožos, protams, klusēja, jo mēle ietiepīgi neklausīja, un sevišķi izsmalcināti darbojās ar nazi un dakšiņu. Kad brālēns, viņam pamādams, piecēlās, arī viņš piecēlās, akli palocījās pret galda biedriem un, cieši sperdams soļus, sekoja Joahimam.

—   Kad atkal vajadzēs gulēt? — viņš vaicāja, tiklīdz viņi bija izgājuši laukā. — Tas šeit ir pats labākais, kā man liekas. Gribētos jau atrasties lieliskajā krēslā. Vai mēs iesim tālu pastaigaties?

Lieks vārds

—   Nē, — atbildēja Joahims, — tālu es nemaz nedrīkstu iet. Parasti nokāpju mazliet lejā un, ja atliek laiks, izeju cauri ciemam līdz miestam. Apskatu veikalus, redzu ļaudis un iepērkos, kas nu tobrīd vajadzīgs. Pirms pusdienām viena stunda jāpaguļ un tad vēl jāguļ līdz pulksten četriem, esi bez rūpēm.

Viņi gāja lejup pa saules apspīdēto piebrauktuves ceļu, šķērsoja ūdenskritumu un šaursliežu ceļu, vēroja labās puses kalnu grēdas virsotnes: Mazo Sjahornu, Zaļos Torņus, Dorfbergu; Joahims tos visus zināja nosaukt. — Tur, pāri pretī, — Joahims norādīja ar spieķi — mazliet augstāk atrodas Davosas ciema kapsēta. — Un viņi sasniedza galveno ceļu, kas pa terasveidīgo nogāzi veda kādu gabalu augstāk virs ielejas.

Par ciemu, taisnību sakot, to nemaz nevarētu saukt, katrā ziņa nekas vairāk par nosaukumu nebija pāri palicis. To bija aprijis kūrorts, pamazām izplezdamies līdz ielejas galam, un apdzīvotās vietas daļa, ko sauca par ciemu, nemanāmi iekļāvās tā dēvētajā Davosas miestā, ne ar ko no tā neatšķirdamās. Hoteļi un pansionāti — visi ar neskaitāmām slēgtām verandām, balkoniem un hallēm gulēšanai; ceļa abās pusēs rindojās ari mazās privātās mājas, kurās izīrēja istabas, šur tur bija redzamas jaunbūves, vietumis neapbūvēti laukumi, un tad atklājās skats uz ielejas pļavām…

Hanss Kastorps, izjuzdams kāri pēc pierastā, iemīļotā uzmundrinājuma, bija atkal aizkūpinājis cigāru un laikam, pateicoties iepriekš izdzertajam alum, sev par neizsakāmu gandarījumu bridi pa brīdim sajuta ilgoto aromātu —* tiesa, tikai reizēm un vāji; bija nepieciešama zināma nervoza piespiešanās, lai rastu kaut vai niecīgu nojausmu par baudu, bet pretīgā ādas piegarša palika mutē joprojām. Nespēdams atbrīvoties no savas nevarības, pēc dažiem veltīgiem mēģinājumiem gūt labsajūtu, kas vai nu neradās, vai arī kā izsmiedama iztālēm ļāva sevi tikai nojaust, viņš, beidzot noguris, ar pretīgumu aizmeta cigāru prom. Kaut arī nomākts, viņš juta nepieciešamību pieklājības pēc risināt sarunu un tāpēc pūlējās atsaukt atmiņā visas tās satraucošās domas, kas bija radušās sarunā par «laiku» pirms brokastīm. Pēkšņi atklājās, ka bez atlikuma bija pagaisis viss «komplekss», un galvā neturējās ne visniecīgākā atziņa par laika jautājumu. Toties viņš sāka runāt par temperatūras mērīšanu, turklāt kaut kā savādi.

— Kad tev atkal jāmērī temperatūra? — viņš vaicāja. — Pēc ēšanas? Jā, tas ir pareizi. Tad organisms ir sevišķi darbīgs un temperatūrai jāparādās. Paklau, tas, ka Bērenss ieteica ari man mērīt, jādomā, bija tikai joks, vai ne? Setembrīni jau arī smējās pilnā kaklā, tam nebūtu nekādas jēgas. Man ari nav nemaz termometra.

—   Nu, tas nebūtu nekāds šķērslis, — sacīja Joahims. — Nopērc. Tos pārdod te visur, gandrīz vāi katrā veikalā.

—   Bet kādēļ! Nē, gulēt es gulēšu labprāt, tas man patīk, bet temperatūras mērīšana — tas būtu ciemiņam tā kā par daudz, šo nodarbošanos es atstāju labāk jums šeit augšā. Ja vien es zinātu, — Hanss Kastorps turpināja, piespiedis kā iemīlējies abas rokas pie sirds, — kāpēc man visu laiku tā dauzās sirds … tas ir satraucoši, es jau sen par to domāju, Redzi, sirdsklauves rodas, ja gaidāms kāds īpašs prieks vai ja māc bailes, vārdu sakot, pie spējiem dvēseles pārdzīvojumiem, vai ne? Bet, ja sirds sāk dauzīties ne no šā, ne no tā, pati uz savu roku, tad man tas liekas gandrīz vai baismīgi, saproti pareizi, liekas tā, it kā ķermenis darbotos neatkarīgi un tam nebūtu nekāda sakara vairs ar dvēseli, pa daļai kā līķis, kas jau arī nav pavisam beigts — tā jau nemaz nav, tas tāpat turpina uz savu roku gaužām rosīgu dzīvi: tam vēl aug mati un nagi un arī citādi, kā man ir teikts, notiekot ļoti moža fiziska un ķīmiska darbošanās . ..

—   Kas tie par izteicieniem, — Joahims apvaldīti norādīja. — «Moža darbošanās!» — Iespējams, ka viņš gribēja ar to mazliet atriebties par šārīta norādījumu, pieminot «zvārguļu koku».

—   Bet tā taču i r! Tā ir ļoti moža darbošanās! Tur nav ko apvainoties, — attrauca Hanss Kastorps. — Bez tam es to pieminēju tik tā, starp citu. Es negribēju neko vairak teikt kā vien — ir mokoši un baismīgi, kad ķermenis dzīvo patstāvīgi, bez jebkāda sakara ar dvēseli, iedomājas nezin ko, gluži kā ar šādu nepamatotu sirdsklauvi. Tad nu meklē kādu jēgu tam, emocijas, kas būtu to izraisījušas, prieka vai baiļu jūtas, ar ko varētu to attaisnot, vai — vismaz tā ir man, es varu runāt tikai par sevi.

—   Jā, jā, — Joahims nopūtās, — tas ir apmēram tā kā tad, kad ir drudzis, — tad ķermenī arī noris īpaši «moža darbošanās», ja lieto tavu apzīmējumu, un var gadīties, ka neviļus sāc meklēt pēc emocijām, kā tu saki, lai kaut cik saprātīgi izskaidrotu šo darbošanos … Bet mēs kulstām tik nejaukas blēņas, — viņš nobeidza drebošā balsī un apklusa. Hanss Kastorps tikai paraustīja plecus, gluži l.ipat kā iepriekšējā vakarā bija redzējis darām Joahimu.

Kādu bridi viņi gāja klusēdami. Tad Joahims vaicāja:

—  Nu, kā tev patīk mūsu ļaudis šeit? Es gribu teikt — pie mūsu galda?

Hanss Kastorps savilka seju vienaldzīgi vērojošā izteiksmē.

—   Diezin cik interesanti tie vis neliekas. Pie citiem galdiem man šķiet sēž saistošāka sabiedrība, bet iespējams, ka tās ir tikai iedomas. Stēra kundzei nebūtu par ļaunu izmazgāt matus, tie ir gaužām sataukojušies. Un lā Mazurka — vai kā viņu sauc — liekas mazliet aušīga. Viņa pastāvīgi ķiķina un bāž mutē kabatas drāniņu.

Joahims sāka skaļi smieties par vārda sagrozījumu.

—   Mazurka? Tas ir ko vērts! Viņu sauc Marusja, ar tavu atļauju — tas ir tas pats kā Marija. Jā, viņa tiešām ir pārāk draiskulīga, — viņš piekrita. — Un viņai būtu iemesls lielākai nopietnībai, jo ir diezgan nopietni slima.

—   To nu gan nevarētu domāt, — iebilda Hanss Kastorps. — Viņa izskatās ziedoša. Un, ka viņai būtu slimas krūtis, to nu nevar teikt. — Viņš pameta brālēnam šķelmīgu mirkli, bet pamanīja, ka brālēna saulē iedegusī seja metas plankumaina, kā mēdz būt ar saulē iedegušām sejām, kad tās nobāl, bet lūpas skumji un nožēlojami savaikstījās izteiksmē, kas Hansu Kastorpu neizprotami izbiedēja un lika tūlīt pat mainīt sarunas tematu un apjautāties par citām personām; viņš pūlējās pēc iespējas ātrāk aizmirst Marusju un Joahima sejas izteiksmi, kas viņam arī pilnam izdevās.

Anglieti, kas dzer mežrozīšu tēju, saucot mis Robinsona. Šuvēja nebija nekāda šuvēja, bet skolotāja valsts augstākajā sieviešu ģimnāzijā Kēnigsbergā, tāpēc arī viņa runāja tik pareizā valodā. Viņas vārds bija Engelha'rtes jaunkundze. Bet vecās, možas dāmas vardu arī Joahims nezināja, kaut bija šeit augšā ilgi nodzīvojis. Katrā ziņā bija skaidrs, ka viņa ir vectante tai meitenei, kas ēd jogurtu, ar šo meiteni viņa pastāvīgi dzīvojot sanatorijā. Pats slimākais no visiem pie viņu galda sēdošajiem esot doktors Blūmenkols, Leo Blūmenkols no_ Odesas, jaunais cilvēks ar ūsiņām un atturīgu, norūpējušos seju. Jau gadiem ilgi viņš uzturoties šeit augša …

Patlaban viņi gāja pa īstu pilsētas trotuāru, nevarēja būt šaubu, ka te ir internacionālas satikšanās vietas galvenā iela. Viņiem nāca pretī pastaigā iznākuši kūrorta viesi, lielākoties jauni ļaudis, vīrieši sporta uzvalkos, kailām galvām, arī dāmas kailām galvām un baltiem svārkiem. Bija dzirdama krievu un angļu valoda. Pa labi un pa kreisi rindojās veikali ar grezniem skatlogiem. Un Hanss Kastorps, kura ziņkāre neatlaidīgi cīnījās ar mokošu nogurumu, piespieda sevi skatīties; viņš ilgāku laiku kavējās pie vīriešu modes veikala, līdz konstatēja, ka skatlogā izliktās preces ir atbilstošas pašreizējām modes prasībām.

Tad viņi pienāca pie rotondas ar segtu galeriju, kur koncertēja orķestris. Šeit atradās kūrmāja. Vairākos tenisa laukumos notika spēle. Slaiki jaunekļi gludi skūtām sejām, nevainojami gludinātām flaneļa biksēm kājās, kurpēs ar gumijas zolēm, atkailinātām rokām spēlēja ar brūni iedegušām, balti ģērbtām meitenēm, kas pieskriedamas sniedzās pretī saulei, lai augstu gaisā atsistu krīta balto bumbiņu. Pār koptajiem sporta laukumiem pletās putekļi — tik smalki kā milti. Brālēni apsēdās uz brīva sola, lai noskatītos un pakritizētu spēli.

—   Tu laikam šeit nespēlē? — vaicāja Hanss Kastorps.

—   Man nav atļauts, — atbildēja Joahims. — Mums jāguļ, pastāvīgi jāguļ … Setembrīni nemitīgi apgalvo, ka mums jādzīvo horizontāli — mēs esot horizontāli… manuprāt neizdevies joks. Tie, kas spēlē, ir veseli cilvēki vai arī tādi, kas nepakļaujas aizliegumam. Starp citu, diezin cik nopietni jau netiek spēlēts … vairāk kostīmu dēļ… Un, runājot par aizliegumu, jāsaka, te daudz kas nav atļauts, ko spēlē, saproti, piemēram, pokeru un vienā otrā hotelī arī petits chevaux9 , ir norādījumi, ka tas ir pats kaitīgākais. Tomēr daži vēl pēc vakara pārbaudes skrien lejā un spēlē uz nebēdu. Princis; kas piešķīris Bērensam titulu, arī esot tāpat uzvedies.

Hanss Kastorps tikpat kā nedzirdēja, ko viņš saka. Viņš sēdēja pavērtu muti, jo lāgā nespēja elpot caur degunu, lai gan iesnu nebija. Sirds dauzījās nereizē ar mūziku, to viņš truli un mokoši sajuta. Šādas netīksmes un pretestības izjūtas pārņemts, viņš gandrīz vai bija iesnaudies, kad Joahims atgādināja, ka laiks posties mājup.

Atpakaļceļš pagāja gandrīz pilnīgi klusējot. Hanss Kastorps pat dažas reizes uz līdzenas vietas paklupa un, skumji pasmaidījis, pašūpoja galvu. Klibais uzveda viņus ar liftu augšā. Abi izšķīrās pie trīsdesmit ceturtā numura istabas ar aprautu «uz redzēšanos». Hanss Kastorps slēja cauri savai istabai lauka uz balkonu, kur krišus iekrita guļamkrēslā un pat nepūlējās pārmainīt ar reizi ieņemto stāvokli; viņš iegrima smagā snauda, bet ašie, satraucošie sirds puksti nemitējās arī tad.

Protams, sievišķis!

Cik ilgi tas vilkās, viņš nezināja. Kad pienāca laiks, atskanēja gongs, bet tas vēl neaicināja pie galda, tikai atgādināja sagatavoties; Hanss Kastorps to zināja un tāpēc palika guļam, līdz metāliskā dunoņa atskanēja otrreiz un attālinājās. Kad Joahims ienāca viņam pakaļ, Hanss Kastorps grasījās pārģērbties, bet brālēns to vairs neļāva. Viņš ienīda un necieta kavēšanos. Kā tad varētu kaut ko panākt un izveseļoties, lai spētu dienēt armijā, ja būtu tik gļēvs, ka neierastos laikā pie galda? Viņam, protams, bija taisnība, un Hansam Kastorpam atlika vienīgi norādīt, ka slims viņš neesot, tikai ļoti, ļoti miegains. Viņš pasteidzās vēl ātri nomazgāt rokas, tad abi gāja trešo reizi lejā ēdamzālē.

Slimnieku straume plūda iekšā pa abām ieejām. Ari viņa galā pa verandas durvīm, kas stāvēja vaļā, un drīz vien visi atkal sēdēja pie septiņiem galdiem, it kā nebūtu nemaz cēlušies augšā. Tads iespaids vismaz radās Hansam Kastorpam, protams, fantastisks un pretrunīgs saprātam; viņa aizmiglotās smadzenes tomēr mirkli šim iespaidam ļāvās — un pat ar zināmu patiku, jo vairākkārt maltītes laikā viņš centās to vēlreiz atsaukt, un katrreiz ilūzija bija pilnīga. Možā vecā dāma savā neizprotamajā valodā atkal kaut ko žubināja ieslīpi pretim sēdošajam doktoram Blūmenkolam, kurš norūpējies viņā klausījās. Viņas kalsnā mazmeita beidzot ēda kaut ko citu, nevis jogurtu, proti, biezo miežu putru, ko «zāles meičas» pasniedza dziļos šķīvjos, taču iebaudīja viņa tikai dažas karotes. Skaistā Marusja atkal spieda pie mutes savu mutautiņu, kas smaržoja pēc apelsīnu parfīma, lai apslāpētu smieklus. Mis Robinsona lasīja tās pašas apaļīgajā rokrakstā aprakstītās vēstules, ko bija jau lasījusi no rīta. Acīmredzot viņa neprata ne vārda vāciski un arī nevēlējās prast. Joahims savā bruņnieciskajā uzvedībā ieminējās viņai kaut ko angļu valodā par laika apstākļiem, uz ko viņa ēzdama aprauti atbildēja un tad no jauna iegrima klusēšanā. Kas attiecas uz Štēra kundzi, kura valkāja skotu vilnas blūzi, tad viņa bija priekšpusdienā izmeklēta un darīja to zināmu, vulgāri klīrēdamās un uzraudama augšlūpu, atsedzot savus zaķa zobus. Labaja pusē, augšā, — tā viņa gaudās, — esot dzirdami trokšņi, turklāt zem kreisās lāpstiņas, «vecais» teicis, skaņa esot ļoti aprauta, tāpēc piecus mēnešus viņai vēl jāpaliekot te. Savā aplamā uzvedībā viņa nosauca hofrātu Bērensu par «veco». Viņa jutās sašutusi, ka «vecais» šodien nesēdēja pie viņu galda. Bet saskaņā ar «turneju» (viņa, jādomā, gribēja teikt «tūri») kārta esot pienākusi viņu galdam, turpretī «vecais» jau atkal nosēdies pie blakus galda pa kreisi (hofrāts Bērenss tiešām sēdēja tur, saņēmis savas lielās rokas šķīvja priekšā). Nu, protams, tur jau sēžot tukla Zālamana kundze no Amsterdamas, kas ikvienu mīļu darbdienu ierodoties pie pusdienu galda dekoltēta, tas «vecajam», liekas, ļoti patīkot, lai gan viņa, Stera kundze, to neesot spējīga saprast, jo izmeklējot viņš taču varot apskatīt Zālamana kundzes jaukumus, cik vien sirds kārojot. Vēlāk viņa satraukti ņēmās čukstēt, ka iepriekšējā vakarā augšēja kopējā guļamhallē — tanī, kas uz jumta, — esot nodzēsta gaisma, proti, nolūkā, ko Štēra kundze apzīmēja par gaužām «caurredzamu». «Vecais» esot to pamanījis un tā ārdījies, ka bijis dzirdams visā namā. Tomēr vainīgo, protams, atkal nav varējuši atrast, lai gan neesot taču jāstudē universitātē, lai uzminētu, ka tas, protams, bijis šis kapteinis Miklosičs no Bukarestes, kam dāmu sabiedrībā vispār nekad neesot pietiekami tumšs, — cilvēks bez jebkādas izglītības, kaut arī valkajot korseti, un pēc savas būtības vienkāršs plēsoņa — jā, plēsoņa, atkārtoja apslāpētā balsī Štēra kundzē, bet uz pieres un virslūpas viņai parādījās sviedru lāsītes. Kādas attiecības viņam esot ar ģenerālkonsula Vurmbranta sievu no Vīnes, to jau zinot viss ciems un miests — nevarot būt ne runas par šo attiecību slepenību. Nepietiekot ar to, ka kapteinis dažu labu reizi ierodoties jau no paša rīta ģenerālkonsulienes istabā, kad šī vēl guļot gultā, un viņš tad esot klāt pie viņas tualetes no sākuma līdz galam, bet pagājušā otrdienā viņš vispār iznācis no Vurmbrantas istabas tikai pulksten četros no rīta; sieviete, kas kopj jauno Franci no deviņpadsmitā numura — to pašu Franci, kuram nesen bija iii veiksme ar pneimotoraksu, — esot pati ar viņu sadūrusies, un aiz kauna viņai misējies ar durvīm, tā iemetusies Dortmundas prokurora Paravanta istabā … Pēc tam Stēra kundze vēl ilgāku laiku mēļoja par «kosmisko Iestādi» lejā, miestā, kur viņa pērkot zobu eliksīru; Joahims klausījās, acu nepaceldams no šķīvja …

Pusdienas bija lieliski pagatavotas un porcijas nepalasti bagātīgas. Ieskaitot barojošo zupu, pavisam bija seši ēdieni. Zivij sekoja gards gaļas ēdiens ar piedevām, pēc tam īpaša dārzeņu maltīte, cepts putns, kāds miltu ediens, tikpat garšīgs kā iepriekšējā vakarā, un beidzot siers un augļi. Katra maltīte tika divreiz piedāvāta — un ne jau veltīgi. Pie visiem septiņiem galdiem sēdēja un pildīja šķīvjus, ēdamzālē valdīja īsti zvērīga ēstgriba — tāds izsalkums kā vilkiem, ko vērot droši vien varētu ar patiku, ja vien tai pašā laikā tas nepaustu kaut ko nepatīkamu, pat atbaidošu. Šāda ēstgriba bija ne vien veselākajiem, kas tērgāja un apmētāja cits citu ar maizes lodītēm, bet arī klusajiem un sadrūmušajiern, kuri starplaikos sēdēja, atbalstījuši galvu rokās, un vērās tukšumā. Kāds pusaudzis pie blakus galda pa kreisi, pēc izskata vēl skolnieks, ar paīsām rokām un bieziem, apaļiem briļļu stikliem, sajauca jau laikus visu, ko bija sakrāvis šķīvī, īstā putrā un tad, pārliecies pār ēdamo, ķepēja iekšā, ik pa brīdim aizbāzdams salveti aiz brillēm, kas zina, vai nu lai noslaucītu asaras, vai sviedrus.

Lielās ēdienreizes laikā divi notikumi pievērsa Hansa Kastorpa uzmanību, cik nu pašreizējā stāvoklī tas viņam bija iespējams. Pirmkārt, kāds atkal aizdārdināja durvis — tas notika tad, kad tika pasniegta zivs. Hanss Kastorps sašutumā sarāvās un tad, spīvi iekarsis, teica pats sev, ka šoreiz katrā ziņā jāredz vainīgais. Viņš ne vien tā nodomāja, bet lūpas pašas to izteica skaļi — tik patiess bija viņa sašutums. «Man tas jāzina!» viņš čukstēja tik dedzīgā aizrautībā, ka tiklab mis Robinsona, kā arī skolotāja pārsteigtas viņā nolūkojās. To sakot, viņš pagriezās ar visu augumu pa kreisi un plati iepleta savas apsarkušās acis.

Vainīgā bija dāma, kas nāca cauri ēdamzālei, jauna sieviete, drīzāk meitene — vidēja auguma, baltā svīterī un krāsainos svārkos, iesarkani gaišo matu pīnes bija apņemtas ap galvu. Hansam Kastorpam neizdevās saskatīt viņas profilu. Dīvainā pretrunā ar trokšņaino ienākšanu, viņa gāja klusiņām, kā zagšus, drusku pastiepusi uz priekšu kaklu, tuvojās ārējam galdam pa kreisi, kas stāvēja perpendikulāri verandas durvīm, — tas bija tā saucamais «labais krievu galds», — vienu roku viņa turēja piegulošās adītās jaciņas kabatā, ar otru kārtoja un saturēja matus pie pakauša. Hanss Kastorps ievēroja šo roku — viņam bija laba izpratne un kritisks vērtējums par rokām, viņš bija pieradis iepazīstoties pirmām kārtām pievērst uzmanību tām. Roka, kas saturēja matus, nebija tik smalka un kopta kā sieviešu rokas tais aprindās, kur mēdza uzturēties Hanss Kastorps. Šī bija paplata roka ar strupiem pirkstiem, to uzlūkojot, jautās ķaut kas primitīvs un bērnišķīgs, tā atsauca atmiņā skolnieces roku; pavirši apgrieztie nagi acīmredzot nepazina manikīru, arī tie kā skolniecei, malās āda nedaudz atlupusi, gandrīz varētu domāt, ka to īpašniecei piemīt grēciņš grauzt nagus. Hanss Kastorps to vairāk iztēlojās nekā īstenībā saskatīja — attālums bija tomēr pārāk liels. Kavētāja sveicināja galda biedrus, pamādama ar galvu un apsēzdamās pie galda ar muguru pret zāli līdzās doktoram Krokovskim, kam tur piekrita noteicēja loma; viņa, joprojām pieturēdama ar roku matus, pagrieza galvu pāri plecam un pameta mirkli uz ļaudīm zālē; Hanss Kastorps pavirši pamanīja, ka viņai ir plati vaigu kauli un šauras acis … To ieraugot, viņu viegli, kā nevilšus skāra kāda neskaidra atmiņa …

«Protams, sievišķis!» nodomāja Hanss Kastorps un nomurmināja to vēlreiz tik izteiksmīgi, ka skolotāja Engelhartes jaunkundze saprata teikto. Kalsnā vecmeita aizkustināta pasmaidīja.

—   Tā ir šošā kundze, — viņa sacīja. — Tik nevērīga … Burvīga sieviete. — Un tumšais sārtums Engelhartes jaunkundzes vaigos iekvēlojās vēl košāks, kas gan notika katru reizi, kad viņa ierunājās.

—  Vai francūziete? — strupi noprasīja Hanss Kastorps.

—   Nē, viņa ir krieviete, — sacīja Engelharte. — Iespējams, ka vīrs ir francūzis vai arī franču izcelsmes, to es īsti nezinu.

Hansa Kastorpa īgnums vēl nebija pārgājis, viņš jautāja, vai tas esot viņas vīrs, norādīdams uz vīrieti ar nolaideniem pleciem pie «labā» krievu galda.

Ai, ne! Viņa šeit neesot, atbildēja skolotāja. Viņš vispār neesot te vēl bijis, neviens viņu nepazīstot.

—  Viņai vajadzētu durvis, kā nākas, vērt ciet, — sacīja Hanss Kastorps. — Katrreiz aizcērt pa roku galam. Tā jau ir nevīžība.

Tā kā skolotāja, pazemīgi smaidīdama, neko neatbildēja uz pārmetumu, it kā pati būtu vainīga, tad arī Sošā kundze vairs netika pieminēta.

Otra notikuma izraisītājs bija doktors Blūmenkols, kurš uz brīdi izgāja no ēdamzāles, — tas arī viss. Pretīguma izteiksme viņa sejā pēkšņi pastiprinājās vēl vairāk, norūpējies viņš nenovērsdamies raudzījās vienā virzienā, tad ar atturīgu kustību pabīdīja nost krēslu un izgāja laukā. Un te nu Stēra kundze atklāja savu prastību pilnā mērā, jo laikam aiz zemiska gandarījuma, ka nav tik slima kā Blūmenkols, viņa pavadīja to ar pusē līdzjūtīgu, pusē nicīgu zobgalību.

—   Nabadziņš! — viņa sacīja. — Tas ilgi vairs neķēps. Jau atkal ievajadzējies Zilā Heinriha. — Kā neviļus, ar muļķīgi nevainīgu seju viņa izmeta šo nejēdzīgo apzīmējumu — «Zilais Heinrihs», ko dzirdot Hansu Kastorpu pārņēma pretīgums un vēlēšanās smieties. Doktors Blūmenkols pēc brīža atgriezās un tikpat klusi un atturīgi, kā izgājis, apsēdās savā vietā un turpināja ēst. Arī viņš ēda daudz, no katra ēdiena ņēma divas reizes, darīja to klusēdams, norūpējies un sevī noslēdzies.

Tad pusdienas bija galā. Veikli apkalpojot — jo sevišķi ātri tas paveicās pundurītei — tās ilga tikai vienu stundu. Hanss Kastorps, smagi vilkdams elpu un lāgā neapjauzdams, kā ticis šurp, augšā, gulēja atkal ērtajā guļamkrēslā savā lodžijā, jo pēc pusdienām nācās gulēt līdz pēcpusdienas tējai, — šī gulēšanas reize tika uzskatīta par svarīgāko, un to vajadzēja stingri ievērot. Un tā nu viņš gulēja starp matētajām stikla sienām, kas no vienas puses nošķīra no Joahima, no otras puses — no krievu laulātā pāra, un pukstošu sirdi, murgaini snauduļodams, elpoja caur muti. Izšņaukdams degunu, viņš pamanīja mutautiņā asinis, bet nespēja saņemties, lai par to padomātu, kaut ari pēc dabas bija bailīgs, ar noslieci uz hipohondriskām noskaņām. Viņš vēlreiz aizkūpināja «Maria Mancini» un šoreiz izsmēķēja to līdz galam, kaut ari garša bija iepriekšējā. Galvai reibstot, viņš nomākts sapņaini apsvēra, cik neparasti viņam šeit augšā klājas. Divas trīs reizes viņa krūtis satricināja nedzirdami smiekli, atceroties ģeķīgās Stēra kundzes atbaidošo apzīmējumu zilajai pudelītei.

Albina kungs

Lejā dārzā reizēm paplandījās vējā fantastiskais karogs, kam vidū ap zizli apvijusies čūska. Debesis atkal aizklāja blīvs mākoņu auts". Saule bija paslēpusies, un tūlīt gandrīz nemanot metās vēss. Kopējā guļamhalle likās pārpildīta, no turienes atskanēja tērzēšana un ķiķināšana.

—   Albīna kungs, es lūgšus lūdzu, lieciet nost nazi, metiet prom, notiks vēl kāda nelaime! — gaudās smalka, dreboša sievietes balss.

—   Labais Albīna kungs, dieva dēļ, saudzējiet mūsu nervus un nerādiet mums to slepkavnieku dunci! — iejaucās vēl kāda balss. Gaišmatains jauns cilvēks ar cigareti mutē, sēdēdams iesānis uz priekšējā guļamkrēsla, nekaunīgi atbildēja:

—   Ne prātā nenāk! Dāmām taču nebūs nekādu iebildumu, ja es mazliet paspēlēšos ar savu nazi! Nu, protams gan, tas ir sevišķi ass nazis. Es to nopirku Kalkutā no kāda akla burvja … Viņš to norija, un tūlīt pēc tam viņa palīgs izraka to soļu piecdesmit tālāk no zemes laukā … Vai gribat redzēt? Tas ir nesalīdzināmi asāks par bārdas nazi. Vajag asmenim tikai pieskarties, un tas iegriežas miesā, iegrimdams tikpat kā sviestā. Pagaidiet, es jums parādīšu tuvāk… — Un Albīna kungs piecēlās kājās. Atskanēja spiegšana. — Nē, es labāk atnesīšu revolveri,— sacīja Albīna kungs. — Tas jums patiks labāk. Pavisam jokaina mantiņa! Sauj, ka nemetas … Tūlīt atnesīšu no savas istabas.

—   Albīna kungs, Albīna kungs, nedariet to! — izmisīgi iebrēcās vairākas balsis. Bet Albīna kungs jau bija no halles izgājis, lai dotos uz savu istabu; tas bija vēl gluži zēnisks puisis ļodzīgu gaitu, sārtenu bērna seju un maziem bakeniem pie ausīm.

—   Albīna kungs, — kāda dāma sauca viņam nopakaļ, — atnesiet labāk savu mēteli, uzvelciet to mugurā, es jūs lūdzu. Jūs taču pusotra mēneša esat nogulējis ar plaušu

Karsoni, tagad sēžat te vienā uzvalkā, pat neapsedzaties un turklāt vēl smēķējat cigaretes! Goda vārds — jūs izaicināt likteni, Albīna kungs!

Taču, prom iedams, viņš tikai nicinoši nosmējās un pēc brīža jau bija atpakaļ ar revolveri. Tad sākās vēl trakāka spiegšana un varēja dzirdēt, ka daži pielēca no krēsliem, sapinās savās segās un klupa.

—   Paskatieties, cik mazs un spožs tas ir, — runāja Albīna kungs, — bet, kad es šeit uzspiedīšu, tad tas ķers… — Atkal atskanēja spiegšana. — Tas, protams, ir pielādēts, kā nākas. Šinī diskā atrodas sešas patronas, pie katra šāviena tas pagriežas par caurumu tālāk. .. Starp citu, es to neturu joka pēc, — viņš sacīja un, manīdams, ka radītais iespaids sāk bālēt, iebāza revolveri krūšu kabatā un, sakrustojis kājas, apsēdās savā krēslā, lai aizdedzinātu jaunu cigareti. — Nemaz ar ne joka pēc, — viņš atkārtoja un saknieba lūpas.

—   Kāpēc tad? Kāpēc tad? — ļaunu nojauzdamas, vaicāja drebošas balsis. — Šausmas! — pēkšņi iekliedzās viena vienīga balss, un tad Albīna kungs pamāja.

—   Es redzu, ka jūs sākat saprast, — viņš teica. — Tā ir, tikai tāpēc es to turu, — viņš nevērīgi turpināja, pēc tam kad bija ievilcis un atkal izpūtis krietnu dūmu mutuli, kaut arī nesen kā bija pārcietis plaušu karsoni. — Es turu to gatavībā tai dienai, kad man visa šī būšana būs apnikusi, un tad man būs tas gods atvadīties. Tas viss ir gaužām vienkārši … mazliet papētīju un tagad esmu skaidrībā, kā vislabāk to nostrādāt. (Pie vārda «nostrādāt» atskanēja kliedziens.) Par sirds apvidu nav runas… Tur ir pārāk neizdevīgi mērķēt… Turklāt es uzskatu par labāku uz vietas tikt vaļā no apziņas, ielaižot tādu jauku, mazu svešķermeni šajā interesantajā organisma daļā …— Un Albīna kungs norādīja ar pirkstu uz savu gaišmataino galvu ar īsi apgrieztajiem matiem. — Vajag te pielikt… — Albīna kungs no jauna izvilka no kabatas niķelēto revolveri un paklaudzināja ar stobru pa deniņiem, — te, virs artērijas … pat bez spoguļa tas ir vienkāršāk par vienkāršu …

No jauna spējš daudzbalsīgs, lūdzošs protests, tam pa vidu pat skaļi šņuksti.

—   Albīna kungs, Albīna kungs, metiet prom revolveri, ņemiet revolveri nost no deniņiem, baismīgi skatīties! Albīna kungs, jūs esat jauns, jūs izveseļosities, atgriezīsities dzīvē, visi jūs mīlēs, goda vārds! Apģērbiet tikai mēteli, atgulieties, apsedzieties, ārstējieties! Nedzeniet prom masētāju, kad viņš nāks noberzēt jūs ar spirtu! Atmetiet to cigarešu pīpēšanu, Albīna kungs, vai dzirdat, mēs lūdzam jūsu dzīvības vārdā, jūsu jaunās, dārgas dzīvības vārdā!

Albīna kungs nebija pielūdzams.

— Nē, nē, — viņš atvairīja, — lai paliek, ir jau labi, es jums pateicos. Nekad vēl neesmu neko atteicis dāmai, j bet jums būs jāpiekrīt, ka nav nozīmes mest liktenim 1 sprunguļus ceļā. Atrodos šeit jau trešo gadu … man piei tiek, es vairs nepiedalos šai spēlītē — vai jūs varat man i ņemt to ļaunā? Neārstējams, manas dāmas, — paskatie| ties uz mani, tāds, kādu jūs mani redzat, es esmu neārstējams — hofrāts savas iestādes goda un reputācijas dēļ pat to necenšas slēpt. Tad atļaujiet man to mazumiņu vaļības — vai tad patiesais stāvoklis nedod uz to tiesības? Tas ir tikpat kā ģimnāzijā, kad bija nolemts, ka jāpaliek uz otru gadu, un skolotāji vairs neizsauca, un nekas vairs nebija jādara. Nu es esmu beidzot atgriezies pie šādas laimīgas situācijas. Man vairs nekas nav jādara, es vairs netieku ņemts vērā, es smejos par visu to. Vai nevēlaties šokolādi? Lūdzu, ņemiet! Nē, jūs mani neaplaupāt, man istabā ir šokolādes vai cik. Astoņas konfekšu kārbas, piecas «Gala-Peter» plāksnes un piecas mārciņas «Lindas» šokolādes — to visu man piesūtīja mūsu sanatorijas dāmas, kamēr es slimoju ar plaušu karsoni. ..

Nezin no kurienes atskanēja basa balss, kas pieprasīja klusumu. Albīna kungs aprauti iesmējās — tie bija gaisīgi, dziestoši smiekli. Tad hallē iestājās klusums, it kā būtu iztraucēts kāds sapnis vai murgs, un šai klusumā dīvaini atbalsojās iepriekš teiktie vārdi. Hanss Kastorps ieklausījās tajos, līdz tie izdzisa pilnīgi, un, kaut arī viņam šķita, ka Albīna kungs ir ģeķis, viņš tomēr ne, spēja atvairīt arī tādu kā skaudību. Proti, salīdzinājums, ko viņš bija pieminējis no skolas dzīves, atstāja iespaidu, jo pats bija priekšpēdējā klasē palicis uz otru gadu un atmiņā bija labi saglabājies mazliet apkaunojošais, bet arī patīkamais pamestības stāvoklis, kādu viņš izbaudīja pēdējā ceturksnī, kad jutās izstājies no skrejceliņa un varēja «par visu» pasmieties. Šīs pārdomas bija miglainas un samudžinātas, tāpēc grūti tās skaidri noteikt. Pats galvenais, ko viņš secināja, bija tas, ka godam ir

savas priekšrocības, bet tādas ir arī negodam, jā, negoda priekšrocības ir pat plašākas. Un, kad viņš izmēģinājuma pēc iedomājās sevi Albīna kunga stāvoklī un iztēlojās, kā tas būtu, ja pilnīgi atbrīvotos no sloga, ko uzkrauj gods, un mūždien baudītu tikai negoda neizmērojamās priekšrocības, tad uz brīdi viņu iztrūcināja mežonīgas svētlaimes sajūta, kas lika sirdij pukstēt vēl straujāk.

Satans izsaka godu aizskarošus priekšlikumus

Vēlāk viņa apziņa pagaisa. Kabatas pulkstenis rādīja pusčetri, kad saruna aiz kreisās stikla sienas viņu pamodināja: doktors Krokovskis, kurš ap šo laiku izdarīja apgaitu bez hofrāta, sarunājās tur krievu valodā ar neuzvedīgo laulāto pāri, liekas, viņš apjautājās par vīra pašsajūtu un apskatīja viņa temperatūras tabulu. Tālāk viņš negāja vis, kā sācis, gar balkona lodžijām, bet, neiegriezdamies Hansa Kastorpa istabā, devās atpakaļ gaitenī un no turienes pa durvīm iegāja pie Joahima. Ka ārsts, apiedams viņu, pametis šādu līkumu — Hanss Kastorps uztvēra ar mazu aizvainojuma sajūtu, kaut arī nemaz neilgojās pēc tikšanās ar Krokovski divatā. Tiesa, viņš taču bija vesels un tāpēc netika ņemts vērā, jo pie šiem te augšā, viņš domāja, ar tādu nerēķinās, tāds, kam ir priekšrocība būt veselam, netiek izjautāts, un tas kaitināja jauno Kastorpu.

Pēc tam kad Krokovskis kādu brīdi bija pakavējies pie Joahima, viņš aizgāja pa balkonu tālāk, un Hanss Kastorps izdzirda brālēnu aicinām celties un gatavoties palaunadzim.

—   Labi, — viņš atsaucās un piecēlās. Bet no ilgās gulēšanas viņam stipri reiba galva, un snauduļošana viņu nemaz nebija atspirdzinājusi, tikai seja no jauna sāka mokoši kaist, lai gan augums drīzāk sala, — iespējams, ka viņš nebija lāgā apsedzies.

Viņš nomazgāja rokas, noskaloja acis, sakārtoja matus un drēbes un satikās gaitenī ar Joahimu.

—   Vai tu dzirdēji, ko Albīna kungs runāja? — viņš jautāja, kad abi gāja pa kāpnēm lejā . ..

—   Protams, — sacīja Joahims. — So cilvēku vajadzētu saukt pie kārtības. Traucē ar savu muldēšanu pēcpusdienas atpūtu un tā uztrauc dāmas, ka tām iet zudumā

vairāku nedēļu ārstēšanās. Nepiedodama noteikumu neievērošana. Bet kurš gan grib būt denunciants! Un tad vēl— daudziem šādas runas sagādā patīkamu izklaidēšanos.

—   Vai tu uzskati par iespējamu, — vaicāja Hanss Kastorps, — ka tā ir nopietnība, ko viņš sarunāja par savu jokaino mantiņu, kā viņš sacīja, un par to svešķermeni?

—   Var arī būt, —atbildēja Joahims, — nemaz tik neiespējami tas nav. Tamlīdzīgi gadījumi šeit augša ir bijuši. Divus mēnešus pirms manas ierašanās kāds students, kurš bija te jau ilgi nodzīvojis, pēc galvenas vispārējās izmeklēšanas pakārās tur, otra puse, mežā. Pirmajās dienās pēc manas atbraukšanas par to daudz tika runāts.

Hanss Kastorps nervozi nožāvājās.

—   Jā, diezin cik labi es vis pie jums te nejūtos, — viņš novilka, — tas nu jāsaka gan. Ļoti iespējams, ka nevarēšu palikt, vai dzirdi, ja man vajadzēs braukt projām … vai tu ņemtu to ļaunā?

—   Projām braukt? Vai tev prāts! — iesaucās Joahims. — Blēņas. Tu jau vēl tikko esi atbraucis. Vai tad nu var spriest pēc pirmās dienas!

—   Dieviņ, vai joprojām vēl tikai pirmā diena? Man ir tāds iespaids, it kā es būtu jau ilgi, ļoti ilgi pie jums te augšā.

—   Nesāc tikai nu atkal prātuļot par laiku! — aizrādīja Joahims. — Šorīt tu man pavisam sajauci galvu.

—   Neuztraucies, esmu visu aizmirsis, — nomierināja Hanss Kastorps. — Visu kompleksu. Patlaban arī galva lāgā nestrādā, tas ir pagājis . .. Tagad tātad būs tējas dzeršana.

—   Jā, un tad aiziesim līdz tam solam, kur bijām šorīt.

—   Lai notiek. Bet cerams, ka nesatiksim vairs Setembrīni. Es nespēju šodien piedalīties gudrās sarunās, to es tev pasaku jau laikus.

Ēdamzālē tika pasniegti visi dzērieni, kādus vien šādā laikā mēdz dzert. Mis Robinsona dzēra atkal savu koši sarkano mežrozīšu tēju, bet mazmeita smalstīja jogurtu. Bez tam vēl bija dabūjams piens, tēja, kafija, šokolāde,' jā, pat buljons, un pie visiem galdiem slimnieki, kas pēc sātīgajām pusdienām bija divas stundas gulējuši, cītīgi darbojās, ziezdami sviestu uz milzu lielām ogu maizes rikām.

Hanss Kastorps palūdza tēju un mērcēja tanī sausiņu. Viņš pagaršoja arī mazliet marmelādi. Uz rozīņu maizi viņš noskatījās gan, bet noskurinājās, jau iedomājoties vien, ka tā būtu jāēd. Un tā nu viņš atkal sēdēja savā vietā šai ēdamzālē ar raibi izkrāsotajām velvēm un septiņiem galdiem — ceturto reizi. Mazliet vēlāk, pulksten septiņos, viņš tur sēdēja piekto reizi — pie vakariņu galda. Starplaikā, kas pagāja ātri un nemanāmi, abi aizgāja līdz solam pie klints un urdziņas — tagad šis ceļš bija slimnieku pilns, brālēniem nemitīgi iznāca sveicināt . .. tad sekoja pusotras stundas ilga nevērīga un bezmērķīga gulšņāšana uz balkona. Hansu Kastorpu nemitīgi kratīja drebuļi.

Ejot uz vakariņām, viņš rūpīgi pārģērbās un tad, sēdēdams starp mis Robinsonu un skolotāju, ēda žuljenas zupu, ceptu un sutinātu gaļu ar piedevām, apēda divus gabaliņus tortes, kurā bija viss iespējamais: mandeļu mīkla, krēms, šokolāde, augļu biezenis un marcipāns, — un ļoti garšīgu sieru ar cepumu. Viņš atkal pasūtīja pudeli Kulmbaha alus. Iztukšojis augsto glāzi līdz pusei, viņš skaidri un gaiši saprata, ka jāliekas gultā. Galva neciešami dūca, plakstiņi bija svina smagi, sirds dauzījās kā mazas bungas, un pie visām mocībām vēl viņam sāka likties, ka skaistā Marusja, kura bija paliekusies uz priekšu un aizklājusi seju ar roku, ko rotāja mazais rubīns, smejas par viņu, kaut arī viņš bija tik ļoti nopūlējies nedot tam nekādu iemeslu. Kā no liela tāluma viņš dzirdēja, ka Štēra kaut ko stāstīja vai apgalvoja, kas šķita tik liels absurds, ka viņš sāka šaubīties, vai dzird pareizi — vai arī varbūt Štēra kundzes teiktais viņa galvā pārvēršas galīgās aplamībās. Viņa apgalvoja, ka protot pagatavot divdesmit astoņas dažādas zivju mērces, — viņai esot drosme to apgalvot, kaut arī pašas vīrs brīdinājis par to nerunāt. «Nerunā par mērcēm!» viņš esot teicis. «Neviens tev neticēs, un, ja arī noticēs, tad tas liksies smieklīgi.» Un tomēr viņa gribējusi to šodien reiz pateikt un atklāti atzīties, ka protot gatavot divdesmit astoņas zivju mērces. Nabaga Hansam Kastorpam tas likās briesmīgi, viņš iztrūkās, satvēra ar roku pieri un pilnīgi aizmirsa, ka jābeidz košļāt un jārij nost kumoss cepuma ar čestera sieru, kas bija mutē. Arī ceļoties no galda, tas vēl nebija norīts.

Brālēni izgāja laukā pa stikla durvīm kreisajā pusē,

pa tām pašām nelaimīgajām durvīm, kas pastāvīgi aizcirtās un vērās tieši uz priekšējo halli. Gandrīz visi gāja šo pašu ceļu, jo, kā redzams, pēc vakariņām bija parasts hallē un blakus salonos pavadīt kādu stundu kopā. Lielākā tiesa slimnieku, sastājušies mazās grupās, tērzēja. Pie diviem ar zaļu drēbi apsistiem saliekamiem galdiem nosēdās spēlēt domino un bridžu, šeit bija tikai jauni ļaudis, to vidū Albīna kungs un Hermīne Klēfelde. Bez tam vēl pirmajā salonā bija dažas interesantas optiskas ierīces: stereoskops, caur kura lēcām varēja aplūkot tajā ievietotās fotogrāfijas, piemēram, bija redzams bezkrāsains un kustībā sastindzis Venēcijas gondoljers; vēl tur bija tālskatim līdzīgs kaleidoskops, pie kura lēcas vajadzēja tikai pielikt aci — un, viegli pagriežot ritentiņu, varēja uzburt raibas arabeskas un zvaigznes; tad vēl grozāms veltnis, kurā, ieliekot kinematogrāfa filmas un raugoties no sāniem, pa atverēm varēja vērot, kā dzirnavnieks cīkstās ar skursteņslauķi, skolotājs pārmāca skolnieku; bija redzams virves dejotājs un zemnieku pārītis dancojam lendleru. Hanss Kastorps, atspiedis aukstās plaukstas pret ceļgaliem, ilgāku laiku raudzījās katrā aparātā. Viņš pakavējās mazliet arī pie bridža galda, kur nedziedināmais Albīna kungs nokareniem lūpu kaktiņiem ar nevērīgi aristokrātiskām kustībām izdalīja kārtis. Kādā nostūrī sēdēja doktors Krokovskis, iegrimis aizrautīgā un sirsnīgā sarunā ar dāmām, kas bija viņu ielenkušas pusaplī, starp tām bija arī Štēra kundze, Iltisa kundze un Levi jaunkundze. Pie «labā» krievu galda sēdošie bija apmetušies līdzās — mazākajā salonā, kuru no spēļu istabas atdalīja tikai portjeras, un izveidojuši tur savu intīmu grupu. Bez Sošā kundzes tur bija redzams vēl gurdens vīrietis ar gaišu bārdu, iekritušām krūtīm un izvalbītām acīm, kāda oriģināla un humoristiska tipa tumšmate meitene ar zelta auskariem un izspūrušiem matiem, tad vēl doktors Blūmenkols, kas bija viņiem piebiedrojies, un divi uzkumpuši jaunekļi. Sošā kundzei bija mugurā zila kleita ar baltu mežģīņu apkaklīti. Viņa sēdēja grupas centrā uz dīvāna pie apaļā galda mazās istabas dibenā ar seju pret spēļu istabu. Hanss Kastorps, nespēdams bez nopēluma raudzīties uz šo neuzvedīgo sievieti, domāja: «Viņa man kaut ko atgādina, tikai nespēju atcerēties, ko …» Gara auguma vīrietis, gadu trīsdesmit vecs, ar paretiem matiem, nospēlēja uz mazā, brūnā pianīna trīs reizes pēc kārtas kāzu

maršu no «Sapņa vasaras naktī» un, kad dažas dāmas palūdza, uzsāka melodisko gabalu ceturto reizi — klusēdams, iepriekš dziļi ielūkodamies visām pēc kārtas acīs.

—   Vai atļauts apjautāties par jūsu pašsajūtu, inženier? — vaicāja Setembrīni, kurš, sabāzis rokas kabatās, bija slājis starp slimniekiem un tagad nostājās Hansam Kastorpam pretī… Vēl joprojām viņam mugurā bija tie paši pelēkie flaneļa svārki un gaiši rūtotās bikses. Runādams viņš smaidīja, un Hanss Kastorps, redzot šo izsmalcināto un ironisko smaidu zem melno ūsu loka, jutās kā atsaukts īstenībā. Viņš vērās itālietī diezgan truli, nokareniem lūpu kaktiņiem un apsarkušām acīm.

—   Ak, tas esat jūs, — viņš sacīja, — tas kungs, ko mēs satikām rīta pastaigā pie sola tur augšā … pie urdziņas … Protams, es jūs tūlīt pat pazinu. Jūs neticēsiet, — viņš turpināja, kaut gan labi apzinājās, ka to nevajadzētu teikt, — ka es jūs toreiz pirmajā brīdī noturēju par leijerkastnieku … Protams, tās ir blēņas, — viņš piebilda, pamanīdams, ka Setembrīni skatiens kļūst vēsi pētījošs. — Vārdu sakot, neiedomājama muļķība! Man ir pilnīgi neizprotami, kādā veidā es …

—   Neuztraucieties, tas nav svarīgi, — pārtrauca Setembrīni, pēc tam kad bija vēl brīdi vērojis jauno cilvēku. — Un tātad — kā jūs pavadījāt dienu, pirmo dienu šinī izpriecu vietā?

—   Ļoti pateicos. Pilnīgi pēc priekšraksta, — atbildēja Hanss Kastorps, — galvenokārt «horizontālā veidā», kā jums to labpatīk apzīmēt.

Setembrīni pasmaidīja.

—   Iespējams, ka nejauši esmu šādi izteicies. Nu, un jums tādā dzīves veidā laiks paiet ātri?

—   Gan ātri, gan velkas lēni, pēc vēlēšanās, — atbildēja Hanss Kastorps. — Reizēm, vai zināt, to ir grūti atšķirt. Es nemaz ar negarlaikojos — pārāk rosīga dzīve te, lai garlaikotos. Dabū tik daudz jauna un neparasta dzirdēt un redzēt… Un tomēr, no otras puses, man liekas, it kā es te nebūtu vis vienu dienu, bet jau ilgāku laiku — gandrīz vai tā, ka būtu te kļuvis jau vecāks un gudrāks, tā man liekas.

—   Arī gudrāks? — sacīja Setembrīni un izbrīnā paplēta acis. Vai atļausiet man jautāt — cik vecs jūs īstenībā esat?

Un, paskat nu, Hanss Kastorps to nezināja! Viņš patlaban nemaz ar neapjēdza, cik viņam gadu, kaut gan cieši, izmisīgi pūlējās to atcerēties. Lai iegūtu laiku, viņš pārjautāja un tad teica:

—   Es… cik vecs esmu? Man, protams, ir divdesmit ceturtais. Tātad man būs divdesmit četri. Piedodiet, esmu noguris, — viņš teica. — Nogurums gan vēl ne tuvu nav īstais apzīmējums tam, kā es jūtos. Vai zināt, kā tas ir, ja sapņo un zina, ka sapņo, mēģina pamosties un nespēj? Tieši tā ir ar mani. Esmu pārliecināts, ka man ir drudzis, citādi es to neprotu izskaidrot. Vai varat iedomāties, ka man līdz pašiem ceļgaliem kājas ir aukstas kā ledus? Ja tā varētu teikt, jo ceļgali, protams, nav vairs kājas… atvainojiet, esmu galīgi apjucis, galu galā nav jau arī nekāds brīnums, ja no paša agra rīta jau tiec apsvilpts ar… pneimotoraksu un tad vēlāk jāklausās šī Albīna kunga vāvuļošana, turklāt vēl horizontālā stāvoklī. Vai zināt, man pastāvīgi ir tāda sajūta, ka nedrīkstu vairs paļauties uz saviem pieciem jutekļiem, un man jāteic, ka tas mani satrauc vairāk nekā kaistošā seja un aukstās kajas. Sakiet atklāti: vai jūs uzskatāt par iespējamu, ka Stēra, Stēra kundze prot pagatavot divdesmit astoņas zivju mērces? Es neprasu, vai viņa to tiešām prot, tas ir izslēgts, bet vai viņa to arī tiešām pirmīt pie galda apgalvoja vai arī man tikai tā likās — es gribētu tikai to zināt.

Setembrīni paskatījās uz viņu. Liekas, viņš nebija klausījies. Viņa acis bija atkal kaut kam cieši pievērsušās, un, tāpat kā no rīta, viņš trīs reizes noteica «skat, skat, skat» un «saki nu, saki nu, saki nu» — domīgi un zobgalīgi, uzsvērdams «s» skaņu.

—   Divdesmit četri, jūs teicāt? — viņš tad vaicāja.

—   Nē, divdesmit astoņas! — iesaucās Hanss Kastorps.

—    Divdesmit astoņas zivju mērces! Nevis vispār mērces, bet zivju mērces* tas ir tas baismīgākais!

—   Inženier, — Setembrīni pamācoši un pikti pārtrauca,

—   saņemieties un lieciet mani mierā ar šīm nejēdzībām! Es nekā par to nezinu un negribu zināt! Divdesmit ceturtais, jūs teicāt? Hm … atļaujiet man vēl vienu jautājumu vai, pareizāk, ne ar ko nesaistošu priekšlikumu. Tā kā uzturēšanās šeit, liekas, nenāk jums par labu un jūs fiziski un, ja nemaldos, arī garīgi nejūtaties pie mums

liihi… kā būtu, ja jūs atteiktos no "nepieciešamības paliki šeit vecāks, vārdu sakot, vēl šo pašu nakti atkal saliktu savas mantiņas un rīt ar vienu no ātrvilcieniem laistos lapās?

—  Vai jūs domājat, ka man vajag braukt projām? — vaicāja Hanss Kastorps. — Lai gan esmu vēl tikai nupat ka ieradies? Nē, vai tad nu var spriest pēc pirmās

dienas?

Neviļus, to teikdams, viņš pameta acis blakus istabā un ieraudzīja tur tieši iepretī Sošā kundzi, viņas šaurās acis un platos vaigu kaulus. «Ko gan, ak tu mūžs, ko gan viņa man atgādina?» viņš lauzīja galvu. Tomēr nogurušās smadzenes ar visu piespiešanos nespēja uz šo jautājumu atbildēt.

—   Protams, man šeit, pie jums augšā, nenākas viegli aklimatizēties, — viņš turpināja, — to jau varēja paredzēt, un būtu kauna lieta tūlīt pat mest plinti krūmos tikai tāpēc vien, ka varbūt pāris dienu jutīšos mazliet apjucis un saguris, to jau varētu saukt par gļēvulību, un bez tam ari tas nebūtu prāta darbs… nē, spriediet pats …

Pēkšņi viņš sāka runāt uzstājīgi, satraukti grozīja plecus un acīmredzot pūlējās ietekmēt itālieti, lai tas pilnīgi atsauc savu priekšlikumu.

—   Apsveicu saprāta balsi, — atbildēja Setembrīni. — Apsveicu arī drosmi. Tas, ko jūs sakāt, ir pārliecinoši, tur grūti kaut ko iebilst. Esmu arī ievērojis tiešām labus aklimatizācijas gadījumus. Pagājušajā gadā te dzīvoja Kneiferes jaunkundze, Otīlija Kneifere, no labas ģimenes, augstāka valsts ierēdņa meita. Viņa uzturējās te apmēram pusotra gada un tik lieliski iejutās, ka pēc tam, kad bija atguvusi veselību, — jo gadās ari, ka šeit izveseļojas, — viņa neparko negribēja doties prom. Viņa lūgšus lūdza hofrātu atļaut vēl palikt, viņa negribot un nevarot braukt mājās, šeit esot viņas mājas, šeit viņa jūtoties laimīga, bet, tā kā bija liels slimnieku pieplūdums un viņas istalja vajadzīga, tad lūgšanās neko nelīdzēja un tika pieprasīts viņu izrakstīt kā veselu. Otīlijai pēkšņi sacēlās temperatūra, ļoti augsta temperatūra. Tomēr viņu atmaskoja, samainot parasto termometru ar tā saukto «mēmo māsu»,— jūs vēl nezināt, kas tas ir, — tas ir termometrs bez cipariem, ārsts konstatē temperatūru, pielikdams mēra

skalu, un tad pats atzīmē līkni. Atklājās, ka Otīlijai bija 36,9, ne vēsts no paaugstinātas temperatūras. Tad viņa izpeldējās ezerā — toreiz bija maija sākums, vēl gadījās nakts salnas, ūdens ezerā nebija gluži ledus auksts, bet, precīzi sakot, pāris grādu virs nulles. Viņa palika ūdenī labu brīdi, lai sagrābtu kaut ko nelabu … un kādas sekas? Kā bija, tā arī palika vesela. Viņa šķīrās no šejienes izmisusi un sarūgtināta, nelīdzēja nekādi vecāku mierinājumi. «Ko lai es tur daru?» viņa nespēja rimties. «Te ir mana dzimtene!» Es nezinu, kas ar viņu notika vēlāk … Bet liekas — jūs neklausāties, inženier? Ja es nemaldos, jums grūti noturēties kājās. Leitnant, saņemiet savu brālēnu! — viņš vērsās pie Joahima, kas patlaban nāca iekšā. — Vediet viņu uz gultu! Viņā ir apvienots saprāts un drosme, bet patlaban viņš ir mazliet saguris.

— Nē, nudien esmu visu sapratis! — apgalvoja Hanss Kastorps. — «Mēmā māsa» ir tikai dzīvsudraba stabiņš bez ciparu apzīmējumiem — redziet, es sapratu pilnīgi! — Tad viņš tomēr kopā ar Joahimu uzbrauca ar liftu augšā reizē ar vairākiem citiem slimniekiem — kopīgā laika pavadīšana bija beigusies, visi izklīda pa savām hallēm un lodžijām, lai nodotos vakara gulēšanas procedūrai. Hanss Kastorps iegāja Joahimam līdz viņa istabā. Gaiteņa grīda, ko sedza kokosa celiņš, liekas, maigi līgojās zem kājām, bet tas nebija nepatīkami. Viņš apsēdās Joahima lielajā, puķainajā atzveltnes krēslā — šāds krēsls atradās arī viņa paša istabā — un aizkūpināja parasto «Maria Mancini». Tas garšoja pēc līmes, pēc oglēm un nezin pēc kā vēl, tikai ne pēc tā, pēc kā vajadzētu garšot, bet viņš nemeta to prom un ietiepīgi smēķēja, noraudzīdamies, kā Joahims gatavojas gulēšanah Viņš uzvilka istabas svārkus, virs tiem kādu vecāku mēteli, tad, paņēmis naktslampiņu un krievu valodas mācību grāmatu, izgāja uz balkona, ieslēdza lampiņu un ar termometru mutē sāka ar apbrīnojamu veiklību vīstīties divās lielās kamieļvilnas segās, kas bija pārklātas krēslam pāri. Hanss Kastorps ar neviltotu apbrīnu vēroja, cik brālēns veikli rīkojas. Vispirms viņš abas segas vienu pēc otras pārmeta pa kreisi visā garumā līdz pašām padusēm, tad no apakšas pāri kājām un pēcāk no labās puses, tādējādi beidzot izveidodams līdzenu un gludu saini, no kura rēgojās laukā tikai galva, pleci un rokas.

—   Tas tev izdodas pamatīgi, — sacīja Hanss Kastorps.

—   Pierasts, — atbildēja Joahims, pieturēdams ar zobiem termometru. — Gan tu arī iemācīsies. Rītu mums katrā ziņā jāpagādā tev pāris segu. Tās tev noderēs arī lejā, bet šeit pie mums bez tām nevar iztikt vēl jo vairāk tāpēc, ka tev nav kažokādas maisa.

—   Es naktī uz balkona negulēšu, — Hanss Kastorps paskaidroja. — To es nedarīšu, pasaku tev laikus. Pārāk jocīgi tas būtu. Visam ir savas robežas. Kaut kā man tomēr jāparāda, ka esmu te pie jums tikai ciemos atbraucis. Pasēdēšu vēl brīdi un izsmēķēšu, kā nākas, savu cigāru. Negaršo ne pēc kā, bet es zinu, ka tas ir labs, un ar to man šodien jāapmierinās. Pulkstenis būs tūlīt deviņi — diemžēl nav vis vēl deviņi. Bet, kad būs pusdesmit, tad jau apmēram varēs teikt, ka tā kā būtu laiks iet gulēt.

Viņu sagrāba saltu drebuļu vilnis — vienreiz un tad vairākkārt vēl un vēl. Hanss Kastorps pielēca kājās un piegāja pie sienas termometra, it kā grasītos to notvert nozieguma vietā. Pēc Reomīra istabā bija deviņi grādi. Viņš pataustīja apkures caurules, tās bija aukstas un stingas. Noburkšķēja, ka esot kauns nekurināt, kaut ari tikai augusts, jo neesot jau nozīmes tam, kāds mēnesis, bet gan kāda gaisa temperatūra, un tā esot tāda, ka viņš salstot kā suns. Taču viņa seja sviltin svila. Viņš apsēdās, piecēlās no jauna, nomurmināja kaut ko, prasīdams atļauju paņemt Joahima gultas segu, un, sēdēdams krēslā, apsedzās līdz pusei. Tā nu viņš sēdēja karsdams un saldams un mocījās ar pretīgo cigāru. Viņu pārņēma smeldzoša sajūta, šķita, ka nekad vēl visā mūžā viņš nav tik nelāgi juties. «Tas nu gan ir posts!» viņš nomurmināja. Bet tūlīt pat negaidot viņu skāra neparasts, dīvains prieka un cerību uzplūds, un, tiklīdz tas pagaisa, viņš palika sēžam un gaidīja, vai tas varbūt atgriezīsies. Tas neatgriezās, palika tikai smeldze. Tāpēc viņš beidzot piecēlās, uzmeta Joahima segu atpakaļ uz gultas, nomurmināja sašķiebtām lūpām tādu kā: «Ar labu nakti! Tikai nenosalsti! Rīt no rīta tu jau ienāksi, ejot uz brokastīm!» — un ieklunkuroja pa gaiteni savā istabā.

Izģērbjoties viņš kaut ko klusiņām dungāja — ne jau prieka pēc. Neapzināti un izklaidīgi paveica visas parastās, sīkās vakara tualetes procedūras, ielēja glāzē sārtu mutes skalojamo ūdeni no ceļojuma flakona un paklusām izskaloja kaklu, nomazgāja rokas ar savām maigajām un labajām vijolīšu ziepēm, uzvilka garo batista kreklu, kam uz krūšu kabatiņas bija izšūti burti H. K. Tad apgūlās, izdzēsa uguni un nolika savu degošo, apjukušo galvu uz amerikānietes mirstamā spilvena.

Viņš bija cieši pārliecināts, ka to pašu brīdi iegrims miegā, bet maldījās, — plakstiņi, kurus viņš iepriekš nebija spējīgs noturēt vaļā, tagad neparko negribēja vērties ciet, tie, nemierīgi raustīdamies, vārstījās, tiklīdz viņš tos aizvēra. Tas nav parastais gulēt ejamais laiks, tā viņš nosprieda, turklāt pa dienu viņš bija pārāk daudz gulšņājis. Un tad vēl ārā kāds vienā laidā dauzīja paklāju — tas gan nebija lāgā iespējams un arī nenotika īstenībā, jo dauzījās paša sirds, kuras pukstus viņš dzirdēja ārpus sevis tālu prom, gluži tā, it kā laukā ar niedru sitamo tiktu dauzīts paklājs.

Istabā vēl nebija pilnīgi satumsis, lampiņu gaisma no lodžijām pie Joahima un laulātā pāra no «sliktā» krievu galda krita pa atvērtajām balkona durvīm iekšā. Un, kamēr Hanss Kastorps trīsošiem plakstiņiem gulēja uz muguras, viņam no jauna atausa atmiņā kāds dienā gūts iespaids, novērojums, ko ar izbailēm un aiz smalkjūtības bija centies tūlīt pat aizmirst. Tā bija Joahima sejas izteiksme, kad notika saruna par Marusju un viņas fizisko skaistumu, — brālēna dīvaini sāpīgi savilktās lūpas un iedegušo, plankumaino vaigu bālums. Hanss Kastorps to redzēja un saprata, ko tas nozīmē, redzēja un saprata citādi nekā parasti, saprata dziļāk, intīmāk, tāpēc paklāja dauzīšana laukā ātruma un skaļuma ziņā vēl pastiprinājās, gandrīz vai pārspēdama vakara serenādes skaņas, kas atplūda no hoteļa ciematā lejā; no tumsas atplūda simetriski veidota un nodrāzta operetes melodija, Hanss Kastorps čukstus svilpoja to līdz (ir jau iespējams arī čukstus svilpot), vienlaikus sizdams ar savām aukstajām kājām zem pēļa takti.

Tas, protams, bija īstais veids, lai neaizmigtu, un viņš arī nejuta ne mazāko tieksmi aizmigt. Kopš viņš bija savā jaunajā un dzīvajā uztverē sapratis, kāpēc Joahims nosarka, pasaule viņam parādījās citā gaismā, un atkal viņu sirds dziļumos skāra iepriekšējā neparastā prieka un cerību sajūta. Viņš laikam gaidīja vēl kaut ko, īsti nezinādams, ko. Kad viņš izdzirda kaimiņus pa labi un pa kreisi atgriežamies no vakara gulēšanas istabā, lai nomainītu horizontālo stāvokli ārā uz tādu pašu istabā, viņš sevī nodomāja, ka barbariskais laulātais pāris šodien uzvedīsies pieklājīgi. «Es varu mierīgi aizmigt,» viņš nodomāja. «Viņi uzvedīsies rāmi, to es no visas sirds ceru.» Tomēr tā nenotika, un Hanss Kastorps, taisnību sakot, tam arī nebija ticējis, viņš pat nesaprastu un uzskatītu par dīvainu, ja viņi būtu izturējušies pieklājīgi. Tomēr, dzirdot, kas notiek līdzās, viņš nespēja novaldīt paklusus sašutuma izvirdumus. «Nedzirdēti!» viņš iesaucās neskanīgi. «Tas ir par traku! Kas to būtu varējis iedomāties!?» Un pa starpām viņš klusiņām dungāja līdz nodrāzto operetes melodiju, kas iecirtīgi plūda šurp.

Beidzot viņš iesnaudās. Bet līdz ar to uzradās neparastie murgi, vēl neparastāki nekā pirmajā naktī. Viņš ik pa brīdim pamodās vai nu aiz bailēm, vai tiekdamies notvert kādu sapni. Viņš sapņoja, ka redz hofrātu Bērensu saliektiem ceļgaliem un nokārtām rokām klimstam pa dārza taciņu un pieskaņojam savus lielos vienlaidu soļus tālajai marša mūzikai. Kad viņš palika stāvam iepretī Hansam Kastorpam, tad varēja redzēt, ka viņam ir brilles ar bieziem, apaļiem stikliem, un viņš ņēmās nesakarīgi muldēt. «Protams, civilists!» viņš teica un, atļauju neprasījis, pavilka ar savas milzu rokas rādītāja un vidējo pirkstu Hansa Kastorpa plakstiņu lejup. «Cienījams civilists, kā jau es pamanīju. Bet ne jau bez talanta, nepavisam ne bez talanta paaugstinātas vispārējas sadegšanas procesā! Ar gadiņiem nav ko skopoties, ar brašiem dienesta gadiņiem pie mums te augšā! Nu tik, kungi, hop, uz izpriecām!» viņš iesaucās un, iebāzis abus savus milzu rādītājpirkstus mutē, tik īpatnēji labskanīgi iesvilpās, ka no dažādām pusēm mazākas nekā patiesībā pa gaisu atlidoja skolotāja un mis Robinsona un apsēdās viņam uz labā un kreisā pleca, kā mēdza sēdēt ēdamzālē pa labi tin pa kreisi no Hansa Kastorpa. Tad hofrāts palēkdamies aizlipināja, bāzdams aiz brillēm salveti, lai izslaucītu acis; nevarēja saprast, kas bija slaukāms — asaras vai sviedri.

Nu sapņotājam likās, it kā viņš atrastos skolas pagalmā, kur gadiem ilgi bija vadījis starpbrīžus, un patlaban grasītos aizņemties no Sošā kundzes zīmuli. Viņa iedeva pusē norakstītu sarkanu zīmuli sidraba apvalkā un patīkami piesmakušā balsī piekodināja pēc stundām katrā ziņā atdot; kad viņa uzlūkoja Hansu Kastorpu ar savām šaurajām, zilganzaļajām acīm virs platajiem vaigu kauliem, viņš ar varu piespieda sevi pamosties, jo nupat bija sapratis un pūlējās neaizmirst, kuru viņa tik dzīvi atgādina. Viņš steigšus novietoja šo atklājumu drošībā līdz rītdienai, jo juta, ka miegs un sapņi no jauna sāk mākties virsū, un drīz vien jau manīja, ka situācija tāda, kad vajag meklēt glābiņu no Krokovska, kurš viņu vajāja, lai uzsāktu viņa dvēseles skaldīšanu; Hansu Kastorpu sagrāba trakas, elpu aizraujošas šausmas. Viņš, kājām pinoties, bēga gar stikla sienām cauri lodžijām, riskēdams ar dzīvību, ielēca dārzā un savās izbailēs pat mēģināja uzrāpties sarkani brūnajā karoga mastā, tad nosvīdis atmodās brīdī, kad vajātājs sagrāba viņu aiz biksēm.

Bet, tikko viņš bija nedaudz nomierinājies un atkal iesnaudies, tā sākās sekojošais: viņš pūlējās no visa spēka ar plecu aizgrūst Setembrīni prom, bet tas stāvēja un smaidīja — smalki, vēsi un ironiski zem kuplajām, melnajām ūsām, kuras skaistā lokā liecās augšup, un tieši šis te smaids bija tas, kas Hansu Kastorpu kaitināja. «Jūs traucējat!» viņš izdzirda sevi vācu valodā sakām. «Taisieties kā tiekat! Jūs esat leijerkastnieks un traucējat!» Taču Setembrīni nekustējās no vietas, un Hanss Kastorps stāvēja un domāja, kas šeit būtu darāms, kad gluži negaidot viņam paplaiksnījās lieliska atziņa, kas īsti ir laiks, — proti, nekas cits kā vien «mēmā māsa», dzīvsudraba stabiņš pilnīgi bez apzīmējumiem tiem, kuri gribētu šmaukties,. — un viņš pamodās ar ciešu nodomu rīt katrā ziņā pastāstīt brālēnam par šo atklājumu.

Šādos piedzīvojumos un atklājumos pagāja nakts, kur ar savu tiesu nejaucību piedalījās arī Hermīne Klēfelde, kā arī Albīna kungs un kapteinis Miklosičs, kurš atplestu rīkli aizstiepa Stēra kundzi, bet prokurors Paravants tika caurdurts ar šķēpu. Vienu sapni Hanss Kastorps izsapņoja pat divas reizes šai naktī, un abas reizes tas atkārtojās visos sīkumos — pēdējo reizi jau rīta pusē. It kā viņš sēdētu ēdamzālē, kur septiņi galdi, kad negaidot ar lielu blīkšķi aizcērtas stikla durvis un ienāk Sošā kundze baltā svīterī, vienu roku kabatā, otru aizlikusi aiz pakauša. Taču neaudzinātā sieviete neiet vis pie «labā» krievu galda, bet, ne vārda nesakot, tuvojas Hansam Kastorpam un klusējot sniedz viņam roku skūpstam — nevis ar plaukstu lejup, bet ar plaukstu 'uz augšu, un Hanss Kastorps noskūpsta šo plaukstu — nekopto, paplato roku ar palsiem pirkstiem, ar ieplaisājušo ādu ap nagiem. Un tobrīd atkal viņu no galvas līdz kājām sagrāba neprātīgas svētlaimes sajūta, kādu bija piedzīvojis, kad izmēģinājuma pēc iztēlojās, ka ir brīvs no goda nomācošā sloga, un baudīja kauna neizmērojamās priekšrocības — tikai sapnī svētlaimes sajūta bija neiedomājami spēcīgāka.

CETURTĀ NODAĻA Nepieciešamais pirkums

— Vai nu jūsu vasara ir galā? — Hanss Kastorps trešajā dienā zobgalīgi vaicāja brālēnam.

Pēkšņi bija uzplūdis varens aukstuma vilnis.

Otrā diena, kuru viesis bija pavadījis šeit augšā, bija vasarīgi krāšņa. Debesis pāri egļu galotņu šķēpiem staroja košā zilumā, bet ciemats ielejas dziļumā žilbinoši virmoja tveicē, un gaisu pildīja govju zvaniņu līksmi domīgā klinglingošana; govis klaiņodamas pa nogāzi plūca saulē sasilušo īso kalnu pļavu zāli. Dāmas jau uz pirmajām brokastīm ieradās vieglās blūzītēs, dažām tās bija pat ar ažūra piedurknēm, kas vienai otrai nemaz lāgā nederēja, piemēra pēc, Štēra kundzei tas izskatījās nepiedienīgi, viņas rokas bija pārāk ļenganas, caurspīdīgas drānas viņas augumam nederēja. Arī sanatorijas vīrieši, kā nu kurš prata, bija savā ārienē pielāgojušies skaistajam laikam. Parādījās alpaka žaketes un linauduma uzvalki, un Joahims Cīmzens bija pie saviem zilajiem svārkiem uzvilcis krēma krāsas bikses, kas šādā veidā viņam piešķīra īsti militāru izskatu. Arī Setembrīni vairākkārt izteicās par nodomu mainīt apģērbu. «Velns parāvis, kā saule cepina! Es redzu, man vajadzēs apģērbties vieglāk,» viņš teica brālēniem, ejot pēc launaga lejā uz miestiņu. Kaut arī viņš šo apņemšanos bija tik izteiksmīgi darījis zināmu, tomēr, tāpat kā iepriekš, palika tais pašos garajos flaneļa svārkos ar platajiem atlokiem un rūtainajās biksēs — laikam tā arī bija visa viņa garderobe.

Trešajā dienā tomēr šķita, ka daba būtu tikai izlikusi slazdus, un parastā kārtība tika apgriezta ačgārni; Hanss Kastorps neticēja savām acīm. Tas notika pēc pusdienām: ļaudis jau minūtes divdesmit zvilnēja savos guļamkrēslos, kad negaidot saule pazuda un virs dienvidaustrumu kalnu korēm parādījās pretīgi brūnganas mākoņu gabanas, tad pēkšņi pār līdzenumu nobrāza salts, caururbjošs svešādas plūsmas vējš, it kā tas nāktu no nezināmām ledainām lalem, temperatūra strauji krita, un iestājās gluži citādi laika apstākļi.

—   Sniegs, — atskanēja Joahima balss aiz stikla sienas,

—  Ko tu ar to gribi teikt? — jautāja Hanss Kastorps. — Tu taču neteiksi, ka tagad sāks snigt?

—   Kā likts, — atbildēja Joahims. — So vēju mēs pazīstam. Kad tas sāk pūst, tad ir atkal kamanu ceļš.

—   Nieki! — iebilda Hanss Kastorps. — Ja nemaldos, tad pēc kalendāra mums patlaban ir augusta sākums.

Tomēr Joahimam izrādījās taisnība, viņam šejienes laika apstākļi vairs nebija nekāds noslēpums. Jau pēc maza brīža, pērkonam dārdot, sākās sniegputenis — tik biezas sniega vērpetes, ka visa apkārtne ienira baltā miglā un tiklab ieleja, kā miests tikpat kā nebija vairs saskatāmi.

Sniga visu pēcpusdienu. Centrālā apkure sāka sildīt. Joahims ielīda savā kažokādas maisā un nelikās traucēties — turpināja noteikto režīmu; Hanss Kastorps iemuka istabā, piebīdīja krēslu pie apkures caurulēm un, galvu šūpodams, noraudzījās uz negaisa trakošanu laukā. Nākošajā rītā vairs nesniga, bet, kaut arī āra termometrs rādīja dažus grādus virs nulles, apmēram pēdu bieza sniega sega palika, kā bijusi, un Hansa Kastorpa pārsteigto acu priekšā pavērās īsta ziemas ainava. Kurināšana tika atkal pārtraukta. Temperatūra istabā seši grādi virs nulles.

—  Vai nu jūsu vasara ir galā? — Hanss Kastorps ar rūgtu ironiju vaicāja brālēnam.

—   Grūti pateikt, — Joahims lietišķi atbildēja. — Dievs dos, būs vēl jaukas vasaras dieniņas. Pat septembrī tas vēl ir ļoti iespējams. Galvenais, ka gadalaiki šeit nav cits no cita diezin cik atšķirīgi, zini, tie, tā sakot, sajaucas un nepakļaujas kalendāram. Ziemā bieži vien saule karsē tā, ka jāsvīst un pastaigājoties jāvelk nost svārki, bet vasarā — nu, to jau tu pats mani, kā te reizēm ir vasarā. Un tad sniegs — tas sajauc visu. Snieg janvārī, bet maijā ne mazāk, snieg, kā redzi, arī augustā. Vispār var teikt, ka nepaiet neviens mēnesis, kad nesnigtu, tā nu tas reiz ir, par to var nešaubīties. Vārdu sakot, ir gan ziemas dienas, gan vasaras dienas, pavasara un rudens dienas, bet tādu īstu gadalaiku pie mums te augšā patiesībā nav.

—   Tas nu gan ir pamatīgs sajaukums, — noteica Hanss Kastorps. Galošām kājās un ziemas mēteli mugurā viņš gāja kopā ar brālēnu lejā uz miestiņu, lai iegādātos segas gulēšanai uz balkona, jo bija skaidrs, ka šādā laikā ar pledu vien iztikt nevarēs. Vienu brīdi viņš pat apsvēra, vai nevajadzētu iegādāties guļammaisu, bet tad atteicās no šīs domas, jā, pat zināmā mērā nobijās no tās.

—   Nē, nē, pietiks ar segām! Gan tās man noderēs arī lejā, segas vajadzīgas visur, tur nav nekā sevišķa, ne satraucoša. Guļammaiss ir jau kaut kas cits — saproti mani pareizi, ja es nopirkšu sev guļammaisu, tad man pašam sāks likties, ka grasos te mājīgi iekārtoties un jau zināmā mērā tieku ieskaitīts jūsu sabiedrībā . .. Vārdu sakot, gribu teikt tikai to, ka nav nekādas jēgas pāris nedēļām pirkt guļammaisu.

Joahims piekrita, un tā nu viņi vienā no angļu kvartāla skaistajiem, bagātīgajiem veikaliem iegādājās divas tādas pašas kamieļvilnas segas, kādas bija Joahimam, — neparasti garas un platas, patīkami mīkstas, dabiskā krāsā — un deva rīkojumu nekavējoties tās nosūtīt uz sanatoriju, uz Internacionālās sanatorijas «Berghof» 34. istabu. Jau šinī pašā pēcpusdienā Hanss Kastorps gribēja tās pirmo reizi izmēģināt.

Tas tika nokārtots pēc otrajām brokastīm, jo citādi dienas kārtības dēļ nebija iespējams tikt veikalā. Sāka līt, un sniegs uz ielām bija pārvērties šļarkstošā ledus šķīdonī. Atpakaļceļā viņi panāca Setembrīni, kurš, kaut arī kailu galvu, bet nodrošinājies ar lietussargu, steidzās uz sanatoriju. Itālietis izskatījās dzeltens un acīmredzot atradās elēģiskā noskaņojumā. Labskanīgiem, rūpīgi izvēlētiem vārdiem viņš sūrojās par aukstumu un mitrumu, kas viņu ļoti nomāca. Kaut būtu vismaz kurinājuši! Bet nožēlojamie varasvīri, tiklīdz pārstāj snigt, vairs neliek kurināt… bezjēdzīgi noteikumi, ņirgāšanās par veselo saprātu! Un, kad Hanss Kastorps iebilda, ka temperatūras mērenība istabās laikam iederas šejienes ārstēšanas metodē, ārsti droši vien vēlas pasargāt pacientus no pārmērīgas izlutināšanās, Setembrīni ar dzēlīgu izsmieklu atbildēja:

—   Kā tad, ārstniecības metodes! Cildenās un neaizskaramās ārstniecības metodes! — Hanss Kastorps runājot par tām, kā nākas, pazemīgi un ticīgi. Tikai pārstcid/.oši — pārsteidzoši vārda vislabākajā nozīmē —, ka lieši tās metodes gūst cieņu un atbalstu, kas pilnīgi sakrīt ar varasvīru ekonomiskajām interesēm, turpretī uz lām, ar kurām šīs intereses ne visai saskaņotas, raugās caur pirkstiem… Brālēni smējās, bet Setembrīni, pieminēdams siltumu, pēc kura ilgojās, atcerējās savu mirušo tēvu.

—   Mans tēvs, — viņš jūsmīgi stiepa vārdus, — bija cildens cilvēks, jūtīgs pie miesas un dvēseles! Cik ļoti tēvam ziemā bija mīļa viņa mazā, siltā darba istabiņa, viņš to bija iemīļojis no visas sirds, tur pastāvīgi vajadzēja būt divdesmit grādiem pēc Reomīra, par ko gādāja līdz sarkankvēlei sakurināta krāsniņa, un, kad drēgni vēsajās dienās vai arī tad, kad pūta saltais tramontāns 10 , iegāja no priekšnama pie viņa, tad siltums apņēma plecus kā mīksts mētelis un acis labsajūtā neviļus pildījās ar asarām. Istabiņa bija stāvgrūdām pieblīvēta ar grāmatām un manuskriptiem, starp tiem arī lieli retumi … Visu šo garīgo dārgumu vidū viņš stāvēja pie šaurās pults zilos flaneļa rītasvārkos un nodevās literatūras studijām; neliela auguma, smalks, galvas tiesu mazāks par mani, vai varat iedomāties! Bet ar bieziem sirmu matu kušķiem pie deniņiem un smalku, garenu degunu … Kāds romānists viņš bija, mani kungi! Viens starp sava laika pirmajiem, mūsu valodas lietpratējs, kādu ir maz, latīņu stilists, kādu vairs ar uguni nevar sameklēt, īsts uomo letteraton Bokačo garā… No tālumu tālumiem pie viņa brauca zinātnieki, lai aprunātos, — no Haparandas, no Krakovas; tie brauca tieši uz Paduju, mūsu pilsētu, lai parāditu viņam pienācīgo godu, un viņš tos saņēma ar laipnu cieņu. Viņš bija arī izsmalcināts dzejdaris un atpūtas brīžos viselegantākajā toskāniešu prozā rakstīja stāstus — idioma gentile12 meistars, — paskaidroja Setembrīni un, kā izbaudīdams teikto, šūpoja galvu, dzimtās valodas zilbēm viņš ļāva uz mēles izkust.

—   Savu dārziņu viņš iekārtoja pēc Vergilija parauga, — Setembrīni stāstīja, — un tas, ko viņš runāja, bija saprātīgi un skaisti. Bet siltums — siltums bija viņam istabiņā nepieciešams, citādi viņš sāka trīsēt un bija gatavs vai raudāt, ka viņam jāsalst. Un tagad nu iedomājieties, inženier, arī jūs, leitnant, kas man, sava tēva dēlam, jāizcieš šinī sasodītajā un barbariskajā vietā, kur miesa pašā vasaras vidū aiz aukstuma dreb un dvēseli nemitīgi plosa pazemojoši iespaidi! Ak, tas ir smagi! Kādi tik mums te visapkārt nav tipi! Šis sasodītais āžgalva hofrāts, Krokovskis! — Setembrīni izlikās, it kā neparko nespētu izrunāt viņa vārdu. — Krokovskis, kaunu zaudējušais biktstēvs, kurš mani necieš tāpēc, ka cilvēciskā pašcieņa liedz man atbalstīt viņa melnsvārciskās izdarības … Un pie mana galda … Kāda sabiedrība, kurā esmu spiests ieturēt savas maltītes! Man pa labi sēž aldaris no Halles, viņa vārds ir Magnuss, viņam ir Osas kā siena kušķi. «Lieciet mani mierā ar savu literatūru!» viņš pasludina. «Ko tā dod? Cildenus raksturus? Ko lai es iesāku ar cildeniem raksturiem! Esmu praktiskas dabas cilvēks, un cildeni raksturi dzīvē tikpat kā nav sastopami.» Tāds ir viņa priekšstats par literatūru. Cildeni raksturi… ak, svētā Marija! Un viņam pretī sēž viņa cienītā un arvien vairāk un vairāk zaudē olbaltumu, un arvien vairāk un vairāk grimst trulumā. Posts un bēdas…

Bez jebkādas iepriekšējas vienošanās Joahima un Hansa Kastorpa domas par šīm runām bija vienprātīgas: šinīs runās bija kaut kas žēlabains un nepatīkami dumpīgs, protams, arī saistošs, jā, pat tēlains savā draiskajā un asprātīgajā neiecietībā. Hanss Kastorps labsirdīgi smējās par «siena kušķiem» un arī «cildeniem raksturiem» un vēl jo vairāk par komiski izmisīgo veidu, kādā Setembrīni par to runāja. Tad viņš teica:

— Nu ko lai dara, tādās iestādēs sabiedrība parasti ir mazliet jaukta. Galda biedrus jau nevar izvēlēties — kas ar to būtu panākts? Pie mūsu galda sēž viena dāma … Štēra kundze, domāju, ka jūs viņu pazīstat… Satriecoši neaptēsta, tas gan jāsaka, citu reizi nezini, kur acis likt, kad viņa sāk vāvuļot. Sūdzas par savir temperatūru, ka jūtoties ļoti gurdena, un droši vien ir stipri slima. Ļoti savādi — slima un dumja. Es nezinu, vai es saprotami izsakos, bet mani tas savādi ietekmē, ja kāds ir dumjš un tad vēl arī slims, šāds apvienojums laikam ir pats skumjākais šai pasaulē. Nemaz nevar saprast, kā lai izturas, jo pret slimnieku taču vajadzētu būt nopietnam un izrādīt tam cieņu, slimība ir zināmā mērā kaut kas cienījams, ja tā varētu teikt. Bet, ja nu pastāvīgi pa vidu jaucas muļķība ar «Fomulus» un «kosmisko iestādi», un tamlīdzīgām blēņām, tad nudien vairs nevar saprast — smieties vai raudāt, tā ir cilvēcisko jūtu dilemma, turklāt lik mokoša, ka tas nemaz nav pasakāms. Es gribu teikt, ka tas nesaderas, nav apvienojams; nav parasts muļķību un slimību redzēt apvienotas. Mēdz domāt, ka dumjam cilvēkam jābūt veselam un parastam, turpretī slimība dara cilvēku cildenu, gudru un atšķirīgu. Tāds ir vispār pieņemtais uzskats. Varbūt ne? Es gan laikam apgalvoju vairāk nekā spēju nopamatot, — viņš pabeidza. Tā kā mēs nejauši pieskārāmies šim jautājumam … — Un viņš apjuka.

Ari Joahims mazliet samulsa, Setembrīni izbrīnā uzrautām uzacīm klusēja, rādīdams ar savu izskatu, ka aiz pieklājības gaida runas beigas. Īstenībā viņš pierima, līdz Hanss Kastorps galīgi zaudēja runas pavedienu, tad atbildēja:

—   Sapristi13 , inženier, izrādās, ka jums ir tieksme uz filozofēšanu, to nu gan nebiju gaidījis! Pēc jūsu teorijas spriežot, jums nevajadzētu būt tik veselam, kā tas izskatās, jo acīmredzot jums gara spēju netrūkst. Bet atļaujiet aizrādīt, ka es nevaru piekrist jūsu secinājumam, ka es to noraidu, jā, esmu pat naidīgi pret to noskaņots. Tā nu reiz ir, ka attiecībā uz spriedumiem par garīgo dzīvi esmu mazliet neiecietīgs un ļauju, lai mani labāk sauc kaut vai par pedantu, nekā pieņemu bez iebildumiem uzskatus, kas man liekas būtu apkarošanas cienīgi, kā, piemēram, šie, ko attīstījāt jūs …

—   Bet, Setembrīni kungs …

—   At-ļaujiet… Es zinu, ko jūs gribat teikt. Jūs gribat teikt, ka neesat tik nopietni apsvēris, ka jūsu izteiktie uzskati nav vēl jūsu ciešā pārliecība, ka esat tikai iztirzājis vienu no iespējamiem redzes viedokļiem, kas, tā sakot, karājas gaisā un ko, neuzņemoties nekādu atbildību, gribējāt iztirzāt. Tas atbilst jūsu vecumam, kad vēl trūkst vīrišķīgas noteiktības un kad pagaidām izmēģina roku ar visdažādākā veida redzes viedokļiem. Placet experiri,H — burtu «c» vārdā «placet» viņš izrunāja mīksti, kā parasti dara itālieši, — tā ir laba paruna. Manī rada neizpratni vienīgi tas, ka jūs eksperimentējat šai virzienā. Šaubos, vai tam ir gadījuma raksturs. Baidos, vai te neattīstās tieksme, kas atbilstoši dabai var nostiprināties, ja to neiegrožo. Tāpēc uzskatu par savu pienākumu koriģēt jūsu izteikumus. Jūs sacījāt, ka slimība, apvienota ar muļķību, ir pati skumjākā parādība pasaulē. Es varu tam piekrist. Arī man gudrs slimnieks ir tīkamāks par diloņslimu stulbeni. Mans protests sakas tur, kur jūs ar muļķību apvienotu slimību uzskatāt zināmā mērā kā apgrēcību pret stilu, tā sakot, kā dabas bezgaumību un cilvēcisko jūtu dilemmu, kā jums labpatika izteikties. Jūs atzīstat slimību par kaut ko smalku un — tā taču teicāt — cildenu, tādu, kas nesaskan ar muļķību. Arī šādi jūs teicāt. Nē, nemaz arī ne! Slimība ne tuvu nav nekas smalks, ne tuvu ne cildens — jau pats šis uzskats ir slimība vai arī tās cēlonis. Varbūt es visdrīzāk izraisīšu jūsos pretīgumu pret tādu uzskatu, ja teikšu, ka tas ir novecojis un nejēdzīgs. Tā pirmsākumi meklējami māņticības neveselīgajā laikmetā, kad ideja par visu cilvēcisko bija izkropļota un pazemota, tai laikmetā, kad visu ietekmēja bailes, kad harmonija un labsajūta tika atzīta par kaut ko aizdomīgu un sātanam radniecīgu, turpretī vārgums bija drošs ieteikums ietikšanai debesu valstībā. Saprāts un apgaismība padzina šīs ēnas, kas bija nomākušas cilvēces dvēseli, — tiesa, ne pilnīgi, cīņa noris vēl šobrīd, bet šī cīņa ir darbs, cienījamais, sūrs darbs, darbs zemes vārdā, goda un cilvēces interešu vārdā, un ik dienas no jauna šajā cīņā tiek rūdīti tie spēki, kas pilnīgi atbrīvos cilvēku un vedīs to pa progresa un civilizācijas ceļiem arvien tuvāk gaišākai, skaidrakai un maigākai gaismai.

«Velns parāvis,» apjucis un apkaunots nodomāja Hanss Kastorps, «tā tik ir ārija! Ar ko tad es būtu to izraisījis? Starp citu, mazliet pasausa. Un ko viņš pastāvīgi ņemas ap to darbu. Mūždien bāžas ar darbu virsū, kaut arī tas nemaz te. neiederas!» Un viņš teica:

—   Ļoti jauki, Setembrīni kungs! Apbrīnojami, kā jūs to protat pateikt. Nevaru iedomāties, ka to varētu vēl … vēl plastiskāk atklāt.

—   Sliecība uz pagājušo, — Setembrīni atsāka, paceldams lietussargu virs kāda garāmgājēja galvas, — intelektuāla sliecība uz pagājušo, uz toreizējā drūmā, cietsirdīgā laikmeta uzskatiem — ticiet man, inženier, — tā ir slimība, pietiekami izpētīta slimība, kam zinātne piešķīrusi dažādus apzīmējumus gan estētikas un psiholoģijas plāksnē, gan arī politiskā, kaut arī tie būtu skolnieciski apzīmējumi, kuri neko neizskaidro un no kuriem jums labpatiktu izvairīties. Bet, tā ka visas parādības garīgajā dzīvē ir savā starpā saistītas, izriet cita no citas, tad nedrīkst velnam sniegt mazo pirkstiņu, lai tas nepakamptu visu roku un piedevām visu cilvēku *. . . bet, no otras puses, jebkurš veselīgs princips spēj novest tikai pie veselīga rezultāta, vienalga, kādu ņemtu par pamatu, — tad lieciet vērā reizi par visām reizēm, ka slimība ne tuvu nav nekas tik cēls un cildens, lai nevarētu būt saistīta ar muļķību, slimība drīzāk nozīmē p a z e m ojumu — turklāt sāpīgu, cilvēka ideju aizskarošu, ko atsevišķos gadījumos iespējams saudzēt un aprūpēt, bet kas garīgi sliecas uz maldu ceļiem — iegaumējiet to labi! — uz maldu ceļiem, un ir visu garīgo maldu sākums. Sieviete, ko jūs pieminējāt… mana atmiņa atsakās atcerēties viņas vārdu . .. tātad Štēra kundze, ļoti pateicos … vārdu sakot, šī smieklīgā sieviete… kā man liekas, nav tas gadījums, kad rodas cilvēcisko jūtu dilemma. Slima un stulba — manis dēļ, tas ir posts un nelaime, viss gaužām vienkārši, neatliek nekas cits kā nožēlot un raustīt plecus. Dilemma, cienītais, pareizāk, traģēdija sākas tur, kur daba bijusi pietiekami cietsirdīga lauzt personības harmoniju vai arī jau sākumā padarījusi to neiespējamu, saistīdama cildenu un vitālu garu ar dzīvei nederīgu miesu. Vai esat dzirdējis kaut ko par Leopardi, inženier, vai arī jūs, leitnant? Tas ir nelaimīgs manas zemes dzejnieks, kuprains, slimību piemeklēts cilvēks, apveltīts ar dziļu dvēseli, kas, kroplās miesās pastāvīgi pazemota, nokāpusi ironijas dzīlēs, tās žēlabas plosa sirdi. Paklausieties!

Un Setembrīni sāka itāliešu valodā deklamēt — labskanīgie vārdi dziedāja un kusa uz mēles, viņš šūpoja galvu, pa reizei pievēra acis, nelikdamies zinis par to, ka ceļabiedri nesaprot ne vārda. Kā redzams, viņam bija svarīgi pašam baudīt no savu atmiņu krātuves, just savu runas plūdumu un atklāt to klausītājiem. Beidzot viņš sacīja:

— Bet jūs jau nesaprotat, jūs tikai dzirdat skaņas, neuztverdami to sāpīgo jēgu. Kroplim Leopardi, mani kungi, — iedziļinieties šo vārdu saturā, — pirmām kārtām bija liegta sievietes mīlestība, un šis laikam bija iemesls, kas neļāva novērst dvēseles panīkšanu. Slavas un tikumības oreols viņam apdzisa, daba likās Jauna — starp citu, tā arī ir ļauna, muļķīga un ļauna, es viņam šai ziņā piekrītu —, un viņš zaudēja ticību zinātnei un progresam. Te nu ir traģēdija, inženieri Te jums ir «cilvēcisko jūtu dilemma», nevis sakarā ar to sievieti, tur…

es atsakos apgrūtināt savu atmiņu viņas vārda dēļ… Nestāstiet man par «apgarotību», ko varētu atnest sev līdz i slimība, dieva dēļ, nedariet to! Dvēsele bez miesas ir kaut kas tik necilvēcisks un atbaidošs, tāpat kā miesa bez dvēseles, starp citu, pirmais gadījums ir rets izņēmums, bet otrais — parasta parādība. Parasta parādība ir tā, ka miesa ņem virsroku pār dvēseli, sagrābj varu savās rokās, visu, kas ir dzīve, un vispretīgākā veidā emancipējas. Cilvēks, kurš dzīvo slimnieka dzīvi, ir vienīgi ķermenis, tas arī ir pats pazemojošākais un pretējs visam cilvēciskajam..,, lielāko tiesu tas nav nekas vairāk par dzīvu līķi..'.

—   Savādi, — pēkšņi ieminējās Joahims, paliekdamies uz priekšu, lai paskatītos uz brālēnu, kurš gāja Setembrīni otrā pusē, — kaut ko līdzīgu arī tu nesen sacīji.

—   Tā? — Hanss Kastorps jutās pārsteigts. — Jā, iespējams gan, ka esmu kaut ko tamlīdzīgu domājis.

Setembrīni pagāja dažus soļus klusēdams, tad teica:

—   Vēl jo labāk, cienījamie. Vēl jo labāk, ja tā. Man ne prātā nav nācis jums sniegt kaut kādu oriģinālu filozofiju — tā nav mana specialitāte. Ja mūsu inženieris jau pats ievērojis kaut ko līdzīgu, tad tas apstiprina tikai manu pieņēmumu, ka viņš garīgi diletantē, ka viņš, kā tas raksturīgs apdāvinātai jaunatnei, eksperimentē ar dažādiem uzskatiem. Apdāvināts jauns cilvēks nav nekāda neaprakstīta lapa, drīzāk lapa, uz kuras ar simpatētisko tinti jau ir viss uzrakstīts — tiklab sliktais kā labais, un audzinātāja uzdevums ir enerģiski attīstīt labo, turpretī neīsto, kas tiecas uzkundzēties, pienācīgi iedarbojoties, izdzēst uz visiem laikiem. Vai kungi bijuši iepirkties?— viņš apvaicājās jau citādā — nevērīgā noskaņā.

—   Jā, neko sevišķi, — paskaidroja Hanss Kastorps, — vienīgi…

—   Mēs nopirkām segas manam brālēnam, — vienaldzīgi atbildēja Joahims.

—   Gulēšanas procedūrām… šādā neciešamā aukstumā… es jau arī nedrīkstot tās pāris nedēļas atpalikt no citiem. — Hanss Kastorps smiedamies nodūra acis.

—   Ak tā, segas gulēšanas procedūrām, — novilka Setembrīni. — Skat, skat, skat. Tā, tā, tā. Tā jau ir: «Placet experiri!» — viņš atkārtoja itāliešu izrunā un atvadījās, jo viņi bija jau ienākuši sanatorijas hallē, kur viņus apsveica klibais portjē, un Setembrīhi no halles iegriezās vienā no saloniem, lai pirms brokastīm palasītu laikrakstus, kā viņš teica. Otrreizējo gulēšanu viņš, liekas, bija nolēmis izlaist.

—   Dievs pasarg! — noteica Hanss Kastorps, kad viņi ar Joahimu stāvēja liftā. — Tas tik ir skolmeistars… Viņš jau nule pats teica, ka viņam esot tāda nosliece. Sarunā ar viņu traki jāuzmanās, ka nepasaka kādu lieku vārdu, citādi jānoklausās izsmeļošas pamācības. Nevarētu teikt, ka nebūtu vērts viņā paklausīties, katrs vārds viņam tikpat kā izripo no mutes apaļš un garšīgs… man ik reizes tad jādomā par svaigām maizītēm.

Joahims smējās.

—   To nu labāk nesaki viņam vis. Man liekas, viņš justos vīlies, ka tu viņa pamācību laikā atceries maizītes.

—   Tu domā? Tas nemaz nav tik droši. Man pastāvīgi rodas iespaids, ka viņam nav tik svarīgi pamācīt, bet galvenokārt svarīga pati runāšana, kā viņš ripina un mētā vārdus… tik atsperīgi kā bumbiņas… un viņam gluži labi patīk, ja pievērš tam uzmanību. Aldaris Magnuss ar saviem «cildeniem raksturiem», protams, ir mazliet pastulbs, bet Setembrīni vajadzēja tomēr paskaidrot literatūras jēgu. Es nejautāju, lai sevi nesakompromitētu, es jau arī neko daudz nesaprotu šai ziņā un līdz šim nebiju ne ar vienu literātu ticies. Bet, ja galvenais nav «cildeni raksturi», tad droši vien tie ir «cildeni vārdi», tāds iespaids man rodas, kad es atrodos Setembrīni sabiedrībā. Kādus izteicienus viņš lieto! Bez mazākās kautrēšanās runā par «tiklību» — vai tu saproti! Savu mūžu neesmu šo vārdu mutē ņēmis, un pat skolā, ja grāmatā bija rakstīts «virtus», mēs to tulkojām tikai ar vienu nozīmi — «drosme». Man iekšā viss sagriezās, nudien. Un vēl viņš padara mani nervozu, kad sāk lamāt gan aukstumu, gan Bērensu, gan Magnusa kundzi tāpēc, ka viņa zaudē olbaltumu, vārdu sakot, lamā visu. Viņš ir opozīcijā ar visu, tas man bija tūlīt skaidrs. Viņš uzbrūk visam pastāvošajam, un tas allaž saistās ar kaut ko novārtā pamestu, tur es nekā nevaru līdzēt.

—   Tā tu uztver, — Joahims domīgi atbildēja. — Es viņā saskatu tomēr lepnu raksturu un neredzu nekā no novārtā pamestības, gluži otrādi, viņš ir cilvēks, kas zina savu vērtību un cilvēku vērtību vispār, un tas man viņā patīk, tas man liekas godīgi.

—   Tev taisnība, — sacīja Hanss Kastorps. — Viņā ir pat zināma stingrība, — bieži metas pavisam nelāgi ap dūšu, jo, taisnību sakot, liekas, it kā tevi kontrolētu, bet ne jau sliktā nozīmē. Tici vai ne, bet man šķiet — viņam īpaši nepatīk, ka esmu nopircis segas gulēšanai, ka 'viņam ir savi iebildumi un viņš mani nosoda.

—   Nu nē, — Joahims pārsteigts domīgi novilka. — Kā tad tas varētu būt? Nespēju iedomāties. — Tad, iebāzis mutē termometru, izgāja ar visu mantību uz balkona, bet Hanss Kastorps tūlīt pat sāka sakārtoties un pārģērbties pusdienām — līdz tām bija vairs atlikusi tikai nepilna stunda.

Ekskurss laika jedzienā

Kad pec pusdienām viņi bija atkal atgriezušies savās istabās, tad paka ar segām jau bija nolikta Hansa Kastorpa istabā uz krēsla, un viņš pirmo reizi tās izmantoja; Joahims, kurš šo māku jau bija apguvis, dalījās savā pieredzē, kā jāievīstās segās, ko visi te augšā darīja un ko katram jaunatnācējam vajadzēja iemācīties. Segas jāizklāj viena virs otras uz guļamkrēsla tā, lai kājgalī krietns gabals nokarātos zemē. Tad jāapsēžas un jāapņem sev apkārt iekšējā sega — vispirms gareniski līdz pašām padusēm, pēc tam noliecoties jāsaņem kopā saliktie gali no apakšas pāri kājām, tad no otras puses, rūpīgi pielāgojot saliekto lejas galu pie segas garuma malas, lai virsa būtu gludena un līdzena. Pēc tam to pašu vajadzēja atkārtot ar virsējo segu — tas bija mazliet grūtāk, un Hansam Kastorpam, kā jau iesācējam un nemākulim, bija diezgan ko noņemties, iekams viņš noliecoties un izstiepjoties apguva šo prasmi ievīstīties. Joahims teica, ka tikai dažiem ilggadējiem veterāniem izdodoties vienlaikus ar trim precīzām kustībām apmest sev apkārt abas s e gas reizē, un tā esot apskaužama un reta veiklība, kas rodas ne vien pēc neskaitāmiem vingrinājumiem, bet kam nepieciešamas arī dabas dotas spējas. Par šo vārdu Hansam Kastorpam sanāca smiekli, viņam sāpēja mugura, un viņš atslējās krēslā; Joahims, pirmajā brīdī neaptvēris, kas te būtu smieklīgs, neizpratnē uz viņu paraudzījās, bet tad sāka ari pats smieties.

— Tā, — viņš noteica, kad Hanss Kastorps, šādu vingrinājumu nomocīts, gulēja ar mīksto veltni pagalvī līdzīgs bezveidīgam sainim, — arī divdesmit grādu salā tev tagad nekas nevarētu kaitēt. — Pēc tam viņš pazuda aiz stikla sienas, lai ievīstītos pats.

To — par divdesmit grādu salu — Hanss Kastorps tomēr apšaubīja, jo sala jau tagad. Viņš vienā laidā drebinājās, raudzīdamies cauri koka spraišļiem laukā uz smīgalas lietu, kas jebkuru brīdi draudēja no jauna pārvērsties sniegputenī. Ļoti savādi šķita, ka ar visu miklo gaisu viņam tomēr joprojām dega vaigi, it kā viņš sēdētu pārkurinātā istabā. Smieklīgi arī, cik stipri noguris viņš jutās pēc noņemšanās ar segām, — «Ocean steamships» rokās drebēja, tiklīdz viņš to pacēla pie acīm. Tik pārlieku vesels viņš jau nu nebija vis — pilnīga mazasinība, kā hofrāts Bērenss bija teicis, tāpēc viņam laikam bija nosliece uz salšanu. Tomēr nepatīkamās sajūtas tika līdzsvarotas ar gaužām ērto stāvokli, kādā viņš gulēja; grūti izskaidrojamās, gandrīz vai noslēpumainās guļamkrēsla īpašības, kuras Hanss Kastorps bija pirmajā reizē ar gandarījumu konstatējis, tagad laimīgā kārtā guva apstiprinājumu. Vai nu tam par iemeslu bija popējums, atzveltnes pareizais slīpums, roku atbalstu piemērotais augstums un platums, vai arī galvas atbalsta veltņa īstais laidenums — vārdu sakot, grūti iedomāties kaut ko auguma atpūtai vēl humānāk izdomātu par šo lielisko atpūtas krēslu. Hanss Kastorps jutās no sirds apmierināts, ka viņam nodrošinātas divas bezdarbības un_ miera stundas — šīs galvenās gulēšanas reizes, nama kārtības svētītas stundas, kuras viņš, kaut arī atradās šeit tikai ciemos, atzina par ļoti saprātīgām. Jo pēc dabas viņš bija pacietīgs, spēja ilgāku laiku pavadīt bezdarbībā un, kā mēs jau zinām, viņam patika brīvs laiks, ko netraucēja un nenomāca drudžaina darbošanās.

Pulksten četros bija palaunags ar kūkām un ievārījumu, tad neliela izkustēšanās svaigā gaisā, pēc tam no jauna atpūta krēslā, pulksten septiņos vakariņas, kuru laikā, kā jau visās maltīšu reizēs, norisinājās šis tas interesants, ievērības cienīgs, tāpēc uz tām varēja iet ar patiku; pēc vakariņām atlika brīdis iemest acis stereoskopā, kaleidoskopiskajā tālskatī un kinematogrāfiskajā veltnī… Hanss Kastorps bija dienas kārtību apguvis pilnīgi, bet apgalvot, kā to mēdz teikt, ka viņš tanī jau «iedzīvojies», būtu stipri pārspīlēt.

Ja labi apdomā, šāda «iedzīvošanās» svešā vietā ir tāda ar grūtībām panākta pielāgošanās un pārorientēšanās, kam pakļaujas gandrīz vai tās pašas «iedzīvošanās» dēļ un ar noteiktu nolūku, bet, tiklīdz tas ir panākts — vai arī tūlīt pēc tam —, to visu atmet un atgriežas iepriekšējā stāvoklī. Šādas novirzes un starpspēles tiek iesaistītas dzīves pamatvirzībā un, proti, «atpūtas» nolūkā, tā sakot, organisma atjaunotībai un pārkārtotai darbībai, jo dzīves ritma vienmuļībā organismam draud briesmas izlutināties, pagurt un notrulināties. Ar ko izskaidrojams šāds pagurums un notrulināšanās, ja pārāk ilgi netiek izjaukta pierastā kārtība? Iemesls nav tik daudz fiziskais un garīgais pagurums un nolietošanās, kas rodas, pildot dzīves prasības (jo tad vienkārša atpūta būtu labākais līdzeklis spēku atjaunošanai), iemesls drīzāk izskaidrojams ar dziļāku cilvēka iekšējo pārdzīvojumu laika nerimtīgajā tecējumā, jo laiks, apnicīgā vienmuļībā plūstot, draud pilnīgi izzust un ir tik cieši saistīts un vienots ar pašu dzīves izpratni, ka, tiklīdz atslābst viens, tā jūtami tiek ietekmēts arī otrs. Par garlaicības būtību ir daudzkārt izplatīti maldīgi priekšstati. Visumā valda uzskats, ka ar interesantu un nepiedzīvotu saturu laiks paiet ātri, tas tiek saīsināts, turpretī vienmuļība un tukšums tā tecējumu gausina un kavē. Bet tā nav katrreiz. Vienmuļība un tukšums var gan pastiept mirkli vai stundu un padarīt to garlaicīgu, turpretī apjomīgas un ļoti apjomīgas laika masas saīsina un pagaisina to pat līdz niecībai. Savukārt bagātīgs un saistošs saturs spēj gan stundu un pat dienu saīsināt un pasteidzināt, bet, lielos apmēros rēķinot, šāds saturs piešķir laika tecējumam plašumu, būtiskumu un nozīmību, notikumiem bagāti gadi paiet daudz lēnāk nekā nabagie, tukšie, vieglie, kurus vējš dzenā un kuri lidot aizlido. Tas, ko mēs saucam par «garlaicību», ir tātad drīzāk laika slimīga «īslaicība», radusies vienmuļības rezultātā: lieli laikposmi nepārtrauktā vienmuļībā saraujas līdz sirdi biedējošfem apmēriem; ja diena ir līdzīga dienai, tad visas ir līdzīgas vienai, un visgarākais mūžs, pavadīts pilnīgā vienveidība, tiktu nodzīvots kā pavisam īss un pāskrietu nemanot. Pierašana ir gremdēšanās miegā vai laika izjūtas notrulināšanās, un, ja laiks jaunībā paiet gausi, bet vēlākie mūža gadi skrien un steidzas arvien ašāk, tad arī šī izjūta izskaidrojama ar paradumu. Mēs labi zinām, ka pārslēgšanas uz citadiem — uz jauniem paradumiem Ir vienīgais līdzeklis, kas uztur mūsu dzīvības spēkus, atsvaidzina mūsu laika izjūtu, ar ko var panākt laika uztveres atjaunošanu, pastiprinājumu un paildzināšanu, līdz ar to vispār sasniedzot mūsu dzīves izjūtas atjaunotību. Šo mērķi tiecas sasniegt, mainot dzīves vietu, klimatiskos apstākļus, braucot uz peldvietām, gūstot atpūtu, pārmaiņu un piedzīvojot dažādus atgadījumus. Pirmajām dienām jaunā vietā ir jauneklīga, spēcīga un droša gaita — tā tas turpinās apmēram nedēļu. Tad atkarībā no tā, kā noris «iedzīvošanās», pamazām top jaušama laika saīsināšanās, — tas, kurš apzinās dzīves vērtību vai, pareizāk sakot, gribētu to apzināties, ar šausmām vēros, kā dienas atkal metas īsas, zūd, aizslīd nemanot un ka, teiksim, pēdējai no četrām nedēļām ir biedējošs ātrums un gaišība. Tiesa gan, laika izjūtas atsvaidzinājums darbojas vēl arī vēlāk un liek sevi manīt, kad mēs no jauna esam atgriezušies pie parastā dzīves veida: pirmās dienas mājās pēc baudītās pārmaiņas šķiet atkal jaunas, garas un jauneklīgas, bet tas nevelkas ilgi, jo ikdienā mēdz iedzīvoties ātrāk nekā tās nomaiņā, un, ja laika izjūta aiz vecuma jau notrulusi vai arī nekad nav bijusi attīstīta, kas ir droša pazīme par sākotnēju dzīves pagurumu, tad tā ļoti drīz atkal aizsnaužas un jau pēc vienas dienas liekas, it kā cilvēks nemaz nebūtu bijis prom un ceļojums ir tikai kādas nakts sapnis.

Šos apsvērumus mēs tikai tāpēc šeit klāstām, ka apmēram šādas domas rosījās arī Hansa Kastorpa galvā, kad viņš pēc dažām dienām sacīja brālēnam (apsarkušām acīm lūkodamies viņā):

— Tomēr jocīgi tas taču ir un ir, ka laiks svešā vietā sākumā velkas gliemeža gaitā. Protams, nav runa par to, ka es garlaikotos, gluži otrādi, varu teikt, ka es karaliski izklaidējos. Bet, kad es atskatos, tā retrospektīvi, saproti mani pareizi, tad man liekas — es būtu te augšā diezin cik ilgi, un kur tas laiks, kopš atbraucu, uzreiz neaptverdams, ka esmu jau klāt, un tu vēl sacīji: «Kāp nu laukāh Vai atceries? Man ir tāda sajūta, ka būtu pagājusi vesela mūžība. Ar laika vienību un vispār ar prāta apsvērumiem tam nav absolūti nekāda sakara, tā ir tikai paša iekšējā izjūta. Protams, būtu muļķīgi sacīt: «Man liekas, esmu šeit jau divus mēnešus,» — tas būtu nonsens15 . Es varu vienīgi teikt: «Ļoti sen.»

— Jā, — atbildēja Joahims ar termometru mutē, — man ari ir savs labums, kopš tu esi te, man ir savā ziņā kur pietverties. — Hansam Kastorpam sanāca smiekli, cik Joahims to vienkārši, bez kāda paskaidrojuma pateica.

Viņš mēģina sarunāties franču valodā

Nē, iedzīvojies viņš šejienes apstākļos nebija vēl nemaz, ne arī iepazinis šejienes dzīves īpatnības; to iepazīšana nebija iespējama ne vien dažās dienās, kā viņš pats domāja (un pateica arī brālēnam), bet diemžēl nebūtu paveicama pat trīs nedēļās; arī viņa organisms nebija pielāgojies pie tik savdabīgajiem atmosfēriskajiem apstākļiem «šeit augšā», jo šī pielāgošanās viņam nenācās viegli, nemaz arī nenācās viegli, pat šķita, ka no tās vispār nekas neiznāks.

Parastā diena bija noteikti sadalīta un rūpīgi noorganizēta; ja vien pakļāvās kārtībai, tad drīz vien bija apgūts tās solis un viss ritēja kā pa diedziņu. Tomēr vienā nedēļā un ilgākā laikā notika zināmas regulāras novirzes, ar kurām Hanss Kastorps tikai pamazām sastapās — ar citām pirmo reizi, ar dažām jau vairākkārt; tāpat tas bija ar atsevišķiem priekšmetiem un sejām, ko redzēja ik dienas, arī šai ziņā uz katra soļa viņam bija ko mācīties, pavirši redzēto aplūkojot vērīgāk un jaunus iespaidus gūstot ar jaunībai raksturīgu uztveres spēju.

Tā, piemēram, Joahims bija uz viņa jautājumu paskaidrojis, ka īskaklu balonos, kas gaiteņos stāvēja pie atsevišķām durvīm un bija viņam dūrušies acīs tūlīt pirmajā vakarā pēc atbraukšanas, atrodas skābeklis. Vistīrākais skābeklis par sešiem frankiem balonā — dzīvinošā gāze tika mirstošajiem piegādāta spēka uzturēšanai un kā pēdējais uzmundrinājums; viņi to pa gumijas cauruli skaļi ieelpoja. Aiz durvīm, pie kurām šādi baloni stāvēja, gulēja mirstošie vai «moribundi», kā teica hofrāts Bērenss, kad Hanss Kastorps reiz ar viņu sastapās pirmajā stāvā, — hofrāts kā parasti zilganiem vaigiem, baltā virsvalkā, rokām airēdamies, nāca pa gaiteni; viņi kopā kāpa augšā pa kāpnēm.

— Nu kā tad klājas vērotājam no malas? — apvaicājās Bērenss. — Ko jūs darāt, vai esam atraduši žēlastību jūsu pētošajās acīs? Jūtamies pagodināti, jūtamies pagodināti. Jā, mūsu vasaras sezona — ar to mēs varam lepoties. Maksāja jau ari ne mazums, kamēr es to mazliet pareklamēju. Zēl gan, ka negribat pavadīt pie mums ziemu, — kā dzirdēju, esat nodomājis palikt tikai divus mēnešus? Ak trīs nedēļas? Nu tas ir tikai tāds mirklīgs apciemojums, nav vērts ne somu izkravāt, bet gan jau jūs pats zināt. Zēl gan, ka negribat pavadīt pie mums ziemu, jo visa tā saucamā hotvolē 16 , — viņš jokodamies izkropļoja franču vārdus, — internacionālā hotvolē brauc šurp lejā, miestiņā, tikai ziemā, un to būtu vērts redzēt, tur ir ko paskatīties. Beigts var palikt, kad šie palēkdamies laižas ar savām slēpēm. Un kur tad dāmas, debess augstā, dāmas! Raibas kā paradīzes putni un makten cēlas… Bet man ir laiks doties pie mana «moribundus», — viņš sacīja, — šeit, divdesmit septītajā. Fināla stadija, vai zināt. Vidus izkurtējis. Pa vakardienu un šodienu viņš vēl iztempa piecus dučus skābekļa, plītnieks tāds. Līdz pusdienas laikam, domāju, viņš dosies ad penates17 . Kā būtu? Kā būtu, mīļais Reiter, — viņš teica ieiedams, —kā būtu, ja mēs vēl vienu atrautu vaļā… — Vārdi pazuda aiz durvīm, kuras viņš aizvēra. Uz brīdi tomēr Hanss Kastorps paguva saskatīt istabas dibenā uz spilvena jauna cilvēka vaskaino profilu ar plānu bārdiņu, viņš bija gausi pievērsis savas ļoti lielās, izvalbītās acis durvīm.

Tas bija viņa mūžā pirmais «moribundus», kuru Hanss Kastorps redzēja, jo tiklab viņa vecāki, kā arī vecaistēvs bija nomiruši, viņam neredzot. Cik cienīgi jaunā cilvēka galva ar augšup paslieto bārdu bija atdusējusies uz spilvena^ Cik zīmīgs bija viņa lielo acu skatiens, kad viņš tās lēnām pievērsa durvīm! Hanss Kastorps, vēl joprojām dziļi pārdzīvodams redzēto, neviļus mēģināja pats ieplest tik lielas acis un gausi un pētoši pavērties visapkārt; -tobrīd, tuvodamies kāpnēm, viņš ar šādu skatienu pievērsās dāmai, kas bija iznākusi pa durvīm viņam aiz muguras un kāpņu laukumiņā pagāja garām. Viņš pirmajā brīdī neievēroja, ka tā ir Sošā kundze. Viņa tikko manāmi pasmaidīja par šādām acu izdarībām, atbalstīja ar plaukstu matu pīnes pakausī un aizgāja viņam pa priekšu lejup pa kāpnēm nedzirdamā, līganā gaitā un nedaudz uz priekšu paslietu galvu.

Šinīs pirmajās dienās nekādas iepazīšanās viņam nebija, nebija arī vēl krietni vēlāk. Dienas kārtība visumā nebija tam izdevīga, un Hanss Kastorps, jau pēc rakstura atturīgs, turklāt vēl jutās šeit augšā kā ciemiņš un «novērotājs no malas», kā bija teicis hofrāts Bērenss, tāpēc galvenokārt apmierinājās tikai ar brālēna sabiedrību un sarunām ar viņu.

Jāsaka gan, ka māsa, ar ko viņi sastapās gaitenī, tikmēr staipīja abiem nopakaļ kaklu, līdz Joahims, kurš jau agrāk bija šad tad uz brīdi apstājies ar to patērzēt, beidzot iepazīstināja viņus. Pensneja saitīte viņai bija aizlikta aiz auss, viņa runāja ne vien klīrīgi, bet ākstīgi moi ceklīgi, un tā vien likās, ka garlaicības tirdītai viņai cietis saprāts. Bija ļoti grūti tikt no viņas vaļā, jo, tiklīdz, sarunai beidzoties, brālēni dzīrās iet tālāk, viņa drudžaini centās tos atturēt gan ar steidzīgu vārdu birumu, gan ar skatieniem un izmisīgiem smaidiem, un viņi aiz līdzjūtības palika stāvam. Viņa gari un plaši stāstīja par savu tēvu, kas esot jurists, par brālēnu, kurš esot ārsts, jādomā, lai parādītu sevi labā gaismā un pasvītrotu, ka pieder pie izglītota sabiedriskā slāņa. Kas attiecoties uz viņas jauno aizbildināmo tur, aiz durvīm, tad viņš esot kāda Koburgas leļļu fabrikanta dēls, viņa vārds esot Rotbeins, un nesen slimība jaunajam puisim pārmetusies uz zarnu traktu. Tas esot smagi visiem, kam iznākot ar viņu darīšanas, — kungi jau varot gan iedomāties, — it īpaši smagi tādam, kam ir akadēmiska izcelsme un augstākajai sabiedrībai raksturīgā smalkjūtība. Ne uz mirkli nedrīkstot novērsties … Nupat, nesen, kungi neticēšot, viņa bijusi mazu laiciņu prom, tikai lai nopirktu sev zobu pulveri, bet atgriežoties ieraudzījusi, ka slimnieks sēž gultā ar bieza, tumša alus glāzi, salami desu, rupjmaizes riecienu un gurķi rokā. Visus šos aizliegtos gardumus viņam bija piegādājuši tuvinieki, lai viņš stiprinātos. Protams, nākošajā dienā viņš bijis tikko dzīvs. Pats pasteidzina savu galu. Taču nāve būšot atsvabināšana tikai viņam, ne jau viņai, — starp citu, viņas vārds esot māsa Berta, īstenībā Alfrēda Sildknehta, — jo viņa tad rūpēšoties par citu slimnieku vairāk vai mazāk progresējušā slimības stadijā vai nu šeit, vai kādā citā sanatorijā, tā esot vienīgā perspektīva, kas viņai paveroties, citas neesot.

Hanss Kastorps piekrita, ka viņas profesija esot smaga, bet, cerams, ka tā sniedzot arī apmierinājumu.

Protams, viņa atbildēja, apmierinājumu jau sniedzot, bet esot smaga gan.

—   Nu, tad visu labu Rotbeina kungam. — Un brālēni grasījās iet.

Bet viņa tik izmisīgi tvērās pie viņiem ar vārdiem un skatieniem, ka žēl bija noraudzīties uz viņas pūlēm kaut mazliet tos aizkavēt un būtu nežēlīgi bijis neveltīt viņai vēl kādu brīdi.

—   Viņš guļ, — viņa teica. — Neesmu viņam patlaban vajadzīga. Tāpēc iznācu uz mirkli gaitenī… — Un viņa sāka žēloties par hofrātu Bērensu un manieri, kādā viņš ar to sarunājoties, — pārāk brīvā, kas neatbilstot viņas izcelsmei. Doktoru Krokovski viņa slavēja — tas esot sirds cilvēks. Tad no jauna atgriezās pie sarunas par savu tēvu un brālēnu. Laikam viņas smadzenes neko vairs nespēja uztvert. Veltīgi pūlēdamās vēl kādu drusku aizkavēt brālēnus, viņa pēkšņi, ievilkusi elpu, pacēla balsi un, kad viņi jau dzīrās iet, sāka gandrīz vai kliegt, tomēr viņi beidzot paguva aizlavīties. Bet māsa vēl kādu brīdi, paliekusies uz priekšu, raudzījās tik cieši viņiem nopakaļ, it kā grasītos ar acīm atvilkt viņus atpakaļ. Tad no viņas krūtīm izlauzās smaga nopūta un viņa atgriezās istabā pie sava pacienta.

Sajās dienās Hanss Kastorps vēl iepazinās vienīgi ar bālo dāmu melnajā tērpā, to pašu meksikānieti, ko bija redzējis dārzā un kas bija iesaukta par «Tous-les-deux». Un tiešām — arī viņš dzirdēja no viņas lūpām atskanam skumjo formulu, kas bija kļuvusi par viņas iesauku, bet, tā kā bija jau tam sagatavojies, tad savaldījās, neko neizrādīja un vēlāk varēja būt ar sevi apmierināts. Brālēni satika viņu pie galvenās ieejas, kad pēc pirmajām brokastīm devās noteikumos paredzētajā rīta pastaigā. Ievīstījusies melnā kašmira šallē, viņa tur staigāja saliektiem ceļiem, gariem, trauksmainiem soliem, melnais plīvurs, kas apņēma sidrabotos matus un bija sasiets zem zoda, vērta viņas vecīgo seju ar palielo, sāpīgā vaibstā sastingušo muti matēti baltu. Joahims, kā parasti bez cepures, sveicināja palocīdamies, viņa bez steigas atbildēja, un, kad pacēla acis, grumbas, kas šķērsoja pieri, padziļinājās. Pamanījusi jaunu seju, viņa palika stāvam un, vieglītēm mādama ar galvu, gaidīja, kad jaunie ļaudis pienāks tuvāk, jo acīmredzot uzskatīja par nepieciešamu noskaidrot, vai svešajam zināms viņas liktenis, un dzirdēt tā domas.

Joahims iepazīstināja ar brālēnu. Viņa pastiepa no mantijas laukā savu kalsno, dzeltenīgo, vēnu caurausto, gredzeniem izrotāto roku un, joprojām madama ar galvu, raudzījās viņā. Un tad tas notika:

—   Tous Ies dē, tnonsieur, — viņa teica. — Tous Ies de vous savez.. .1S

—   Je le sais, madame, — Hanss Kastorps pieklusināti sacīja. — Et je le regrette beaucoup,19

Ļenganie maisiņi zem ogļu melnajām acīm bija tik nokareni un smagi, kādus viņš vēl nekad nebija redzējis. No viņas dvesa viegla vītuma smarža. Viņa sirdi pārņēma maigums un dzija nopietnība.

—   Mērci, — viņa noteica švirkstošā izrunā, kas apbrīnojami harmonēja ar viņas trauslo būtni, un viens no viņas palielas mutes kaktiņiem traģiski sliecās lejup. Tad viņa no jauna paslēpa roku mantijā, nolieca galvu un atsāka parasto staigāšanu. Hanss Kastorps teica brālēnam:

—   Tu redzi, man tas nebija nekas, es gluži labi tiku ar viņu galā. Man liekas — es vispār ar šādiem cilvēkiem itin labi saprotos, man jau no dabas dotas spējas prast apieties ar tiem, vai tev tā neliekas? Es pat domāju, ka ar cilvēkiem, kam ir kādas bēdas, es atrodu kopēju valodu drīzāk nekā ar jautriem, dievs zina ar ko tas izskaidrojams, varbūt tas ir tāpēc, ka esmu bārenis un jau agri zaudēju vecākus; ja cilvēki ir nopietni un noskumuši un runa ir par nāvi, tas mani īstenībā nenomāc un nemulsina, gluži otrādi, es jūtos savā elementā un katrā ziņā labāk nekā tad, ja viss noris braši un pacilāti, tāda noskaņa man ir svešāda. Nesen vēl man iešāvās prātā, ka tā taču ir šejienes dāmu muļķība — tik ļoti šausmināties no nāves un visa, kam ir ar to sakars, ka viņas rūpīgi saudzē, pat svēto vakarēdienu mirstošajiem jānes paslepen tad, kad viņas patlaban ēd. Fu, cik nejēdzīgi! Vai tev nepatīk redzēt zārku? Es ļoti labprāt noskatos uz zārku. Manuprāt, zārks ir skaists priekšmets pat tad, kad tas ir tukšs, bet, ja kāds guļ iekšā, tad manā skatījumā tas ir tieši svētsvinīgs. Bērēm piemīt kaut kas pacilājošs — man jau dažu labu reizi iešāvās prātā, ka tādas reizēs, kad nepieciešams iepriecinājums, nevajadzētu vis iet uz baznīcu, bet uz kādām bērēm. Cilvēki, svinīgi ģērbušies melnās drēbēs, noceļ cepures, raugās uz zārku un izturas nopietni un bijīgi, neviens neuzdrīkstas dumji jokot, kā to parasti mēdz dzīvē darīt. Man ļoti patīk, ja cilvēki beidzot reiz izturas ari bijīgi. Esmu dažreiz domājis, vai man nevajadzēja kļūt par mācītāju… zināmā mērā šis amats būtu man piemērots … Cerams, es, atbildēdams franču valodā, nekļūdījos?

— Nē, — sacīja Joahims, — viss bija gluži pareizi.

Politiski neuzticama!

Notika arī regulāras novirzes no parastās dienas kārtības, pirmām kārtām svētdienā — ar mūziku uz terases, kā tas bija katru otru nedēļu, tātad iezīme divu nedēļu laika posmam, kura otrajā pusē bija ieradies Hanss Kastorps. Viņš atbrauca otrdienā, un nu bija viņa piektā diena šeit augšā, īsti pavasarīga diena; pēc pārsteidzošās sniega vētras un pēkšņas ziemas atgriešanās tā likās atsvaidzinoša un maiga, ar spodriem mākoņiem gaišzilajās debesīs un vienmērīgi plūstošu saules siltumu pār nokalnēm un līdzenumiem, kas atkal, kā jau tas vasarā nākas, bija ietērpušies tīkamā zaļumā, jo uzkritušajam sniegam bija ātri vien lemts nozust.

Bija skaidri nomanāms, ka ikviens cenšas, godinot svētdienu, to pacelt pāri citām dienām; administrācija un slimnieki atbalstīja šai nodomā cits citu. Jau pirmajās brokastīs pie tējas tika pasniegta drumstalu maize, katram bija nolikti uz galda glāzītē pāris ziedu — kalnu neļķes un pat alpu rozes, ko kungi iesprauda sev atloku pogcaurumā (prokuroram Paravantam no Dortmundas bija mugurā pat melna fraka ar punktotu vesti); dāmu tualetēm piemita svētku noskaņas gaisīgums, Sošā kundze ieradās uz brokastīm brīvi krītošā mežģīņu rītakleitā ar vaļējām piedurknēm; kad stikla durvis aizcirtās, viņa pagriezās ar seju pret ēdamzāli un piemīlīgi sveicināja, iekams slīdošiem soļiem devās pie sava galda; apģērbs viņai tik labi piestāvēja, ka Hansa Kastorpa kaimiņiene, skolotāja no Kēnigsbergas, nespēja vien beigt par to jūsmot; pat barbariskie laulātie pie «sliktā» krievu galda nebija skopojušies ar nodevu nedēļas svētajai dienai, vīrs bija nomainījis ādas jaku pret īsiem vizītsvārkiem un tūbas zābakus pret ādas kurpēm, sieva, protams, arī šai dienā bija aplikusi ap kaklu apsmulēto spalvu boa, bet zem tā bija manāma zaļa zīda blūze ar kruzuļainu apkakli… Ieraudzījis viņus abus, Hanss Kastorps sarauca pieri un piesarka, kas viņam šeit atgadījās diezgan bieži.

Tūlīt pēc otrajām brokastīm uz terases sākās mūzika, orķestris sastāvēja no dažādiem skārda un koka pūšamiem instrumentiem un gandrīz līdz pusdienas laikam pārmaiņus spēlēja gan bravūrīgi, gan smeldzīgi. Pa koncerta laiku gulēšana ārā nebija obligāta. Daži gan baudīja mūziku savos balkonos, arī dārza hallē bija aizņemti trīs vai četri krēsli, bet viesu vairums sēdēja pie maziem, baltiem galdiņiem paviljonā, kamēr vieglprātīgākā klausītāju daļa, kurai laikam sēdēt uz krēsliem likās pārāk cienīgi, bija apmetusies uz akmens pakāpieniem, kas veda dārzā; šeit valdīja jautra rosība, bija sapulcējušies abu dzimumu slimie jaunieši, no kuriem lielāko tiesu Hanss Kastorps jau pazina vārda pēc vai arī pēc izskata. To vidū bija Hermīne Klēfelde, Albīna kungs, kurš cienastam laida apkārt lielu, puķotu šokolādes kasti, viņš pats neēda, tikai ar tēvišķīgu sejas izteiksmi smēķēja cigaretes ar zeltītu iemuti; vēl tur bija jauneklis ar biezajām lūpām no «Pusplaušinieku biedrības», tieviņā Levi jaunkundze ar seju ziloņkaula krāsā, kāds puisis pelnu pelēkiem matiem, uzvārdā Rasmusens, kurš turēja savas rokas ļengani, līdzīgi spurām, saliektas krūšu augstumā; Zālamana kundze, ražena auguma dāma no Amsterdamas, sarkanā ģērbā ari bija piebiedrojusies jauniešiem, viņai aiz muguras sēdēja tas pats garā auguma cilvēks ar pakailo galvvidu, kurš bija spēlējis maršu no «Sapņa vasaras naktī» un tagad, apņēmis ar rokām savus smailos ceļgalus, nenovērsa drūmo acu skatienu no viņas brūnganā pakauša; sarkanmataina jaunkundze no Grieķijas, vēl kāda, kuras izcelsme nezināma, ar seju kā tapiram, ēdelīgais puišelis ar biezajiem briļļu stikliem, kāds piecpadsmit sešpadsmit gadus vecs zēns, kas, iespraudis acī monokli, iekrekšķinādamies lika pie mutes mazā pirkstiņa garo, sālskarotītei līdzīgo nagu, acīmredzot īsti ķēmīgs āksts —un vēl citi.

— Tas zēns ar garo nagu, — Joahims klusiņām stāstīja, — bijis tikai drusku slims, kad atbraucis šurp, — bez temperatūras, vienīgi profilakses pēc viņa tēvs, ārsts, atsūtījis viņu šurp, un, pēc hofrāta domām, viņam vajadzējis te palikt mēnešus trīs. Tagad, kad pagājuši trīs mēneši, viņam temperatūra esot 37,8 līdz 38 un viņš patiešām esot stipri slims. Bet viņš jau arī dzīvo tik neprātīgi, ka pelnījis pērienu.

Brālēni bija apsēdušies pie atsevišķa galdiņa mazliet nostāk no pārējiem, jo Hanss Kastorps smēķēja, dzerdams tumšo alu, ko bija paņēmis līdz no brokastu galda, un laiku pa laikam viņš atkal tā kā izjuta cigāra garšu. Viegli apskurbis no alus un mūzikas, kas, tāpat kā vienmēr, iedarbojās uz viņu, Hanss Kastorps sēdēja pavērtu muti, pieliektu galvu un piesarkušām acīm vēroja bezrūpīgo kūrorta dzīvi visapkārt, viņu nemaz netraucēja apziņa, ka visu šo cilvēku iekšienē norisinās grūti apturams sairšanas process un ka to lielākajai daļai ir paaugstināta temperatūra, — ne vien netraucēja, bet pat piešķīra visam savdabību, zināmu garīgu pievilcību… Pie galdiņiem dzēra dzirkstošu limonādi, uz kāpnēm fotografējās. Daži apmainījās ar pastmarkām, un sarkanmatainā jaunkundze no Grieķijas zīmēja bloknotā Rasmusena kungu, bet zīmējumu negribēja viņam rādīt un, izvairīgi grozīdamās, smējās, atklādama platos, retos zobus. Viņš ilgāku laiku pūlējās tai izraut bloknotu. Hermīne Klēfelde sēdēja puspievērtām acīm uz sava pakāpiena un ar sarullētu laikrakstu sita mūzikas taktī, tikmēr Albīna kungs centās piespraust viņai pie blūzes pļavu puķu pušķīti; jauneklis ar biezajām lūpām, sēdēdams pie Zālamana kundzes kājām, tērzēja, atmetis galvu, vērdamies augšup, bet pianists ar retajiem matiem nenovērsdamies viņai no mugurpuses blenza pakausī.

Atnāca un sabiedrībai piebiedrojās arī ārsti, hofrāts Bērenss bija baltā, doktors Krokovskis melnā virsvalkā. Viņi gāja gar galdiņiem, un hofrāts gandrīz vai katram paguva pateikt kādu labsirdīgu joku, tā ka viņa noietais ceļš pašķirās kā jautras rosības ķīļūdens; ārsti nokāpa ari pie jauniešiem, kur sieviešu pulciņš tūlīt pat, cita citu pastumdīdama nost un apveltīdama greiziem skatieniem, apstāja doktoru Krokovski, bet hofrāts tikmēr par godu svētdienai ņēmās radīt vīriešiem triku ar saišu zābakiem: viņš nolika savu lielo kāju uz augstākā pakāpiena, atsēja saites, satvēra pēc īpaša paņēmiena ar vienu roku un tāpat ar vienu roku izmanījās krusteniski aizsaitēt tas tik cieši, ka visi brīnījās, veltīgi daži izmēģinājās viņu atdarināt.

Vēlāk uz terases ieradās arī Setembrīni, viņš ienāca no ēdamzāles, balstīdamies uz spieķa, arī šai dienā viņš bija biezajos flaneļa svārkos un dzeltenīgajās biksēs; viņš paskatījās visapkārt ar skatienu, kas pauda smalkmanību, gudru apdomību un kritisku vērtējumu, tad devās pie brālēnu galdiņa un, iesaukdamies: «A, bravo!» — palūdza atļauju apsēsties pie viņiem.

—   Alus, tabaka un mūzika! — viņš iesaucās. — Te ir jūsu tēvzeme! Es redzu, inženier, ka jums ir izpratne par nacionālu noskaņu. Jūs esat savā elementā, tas mani iepriecina. Ļaujiet arī man ņemt dalību jūsu jūtu harmonijā! . 1

Hanss Kastorps saņemas — viņš darīja to, tiklīdz bija itālieti pamanījis. Un teica:

—   Jūs nākat vēlu uz koncertu, Setembrīni kungs, tas jau laikam drīz beigsies. Vai jūs neklausāties labprāt muziķu?

—   Ne pēc komandas un arī ne pēc kalendāra dienām,— atteica Setembrīni. — Nelabprāt, ja tā ož pēc aptiekas un tiek man no augstumiem sniegta lejup aiz sanitāriem apsvērumiem. Es tomēr piešķiru nozīmi brīvībai vai, pareizāk, tām brīvības un_ cilvēka cieņas atliekām, kādas mums te vēl palikušas. Šādos te pasākumos es tikai hospitēju, tāpat kā jūs hospitējat pie mums, iegriežos uz ceturtdaļstundu un eju savu ceļu tālāk. Tas sniedz man neatkarības ilūziju … Neko vairāk kā vienīgi ilūziju, bet ko lai dara, ja tā man dod zināmu gandarījumu! Jūsu brālēnam tas ir mazliet citādi. Viņam tas ir dienests. Vai nav tā, leitnant, ka jūs to pieskaitāt pie saviem dienesta pienākumiem? O, es zinu, jums ir prasme arī verdzībā saglabāt savu lepnumu. Varena prasme, īsts triks. Katrs to vis Eiropā neprot. Mūzika? Jūs, liekas, jautājāt man, vai es esmu mūzikas mīļotājs? Nu, ja jūs sakāt «mīļotājs» (īstenībā Hanss Kastorps nevarēja atcerēties, ka būtu šo vārdu lietojis), izteiciens ir diezgan trāpīgi izvēlēts, tanī jaušas maigas vieglprātības pieskaņa. Labi, esmu ar mieru. Jā, esmu mūzikas mīļotājs, bet ar to vēl nav teikts, ka es to sevišķi cienītu — kaut vai tā, kā cienu un mīlu vārdu, gara, paudēju, spožo progresa arklu, progresa ieroci… mūzika … tanī ir kaut kas pa pusei izteikts, apšaubāms, bezatbildīgs, indiferents. Jūs droši vien iebildīsiet, ka mūzika spēj būt skaidra. Bet arī daba var būt skaidra, arī strautiņš var būt skaidrs — bet ko mums tas dod? Tā nav patiesā skaidrība, tā ir miglaina, neko neizteicoša un ne ar ko nesaistoša skaidrība, skaidrība bez konsekvences, tāpēc bīstama, jo pavedina tās iespaidā nomierināties… Piešķiriet mūzikai patētisku

raksturu. Labi! Tā iekveldinās mūsu jūtas. Bet vajag taču, lai tiktu iekveldināts mūsu prāts. Šķietami mūzika ir pati kustība — lai vai kā, es tomēr turu to aizdomās par kviētismu. Ļaujiet man izteikties paradoksāli: man ir politiska netīksme pret mūziku.

Te nu ITanss Kastorps vairs citādi nespēja, viņš uzsita sev pa ceļgalu un izsaucās, ka kaut ko tādu vēl neesot savu mūžu dzirdējis.

—   Un tomēr padomājiet par to! — Setembrīni pasmaidīja. — Mūzika ir nenovērtējama kā varens sajūsmināšanas līdzeklis, kā augšup un uz priekšu virzošs spēks, ja vien gars ir jau sagatavots tās iedarbībai. Tomēr literatūra ir to apsteigusi. Mūzika viena pati pasauli nevirzīs uz priekšu. Mūzika viena pati ir bīstama. Jums personīgi, inženier, tā ir it īpaši bīstama. Es to tūlīt redzēju pēc jūsu sejas izteiksmes, kad ienācu.

Hanss Kastorps smējās.

—   Ak, manu seju jums, Setembrīni kungs, nevajadzētu ņemt vērā. Jūs nevarat iedomāties, ko šeit augšā man nodara gaiss. Aklimatizēties man padodas grūtāk, nekā es biju iedomājies.

—   Baidos, ka jūs maldāties.

—   Nē, kāpēc! Velns viņu zina, kāpēc man ir karsts un mūždien jūtos noguris.

—   Es tomēr domāju, ka mums jābūt direkcijai pateicīgiem par koncertiem, — Joahims prātīgi ieminējās. — Jūs skarat šo jautājumu, Setembrīni kungs, no augstāka viedokļa, tā sakot, kā rakstnieks, un es negribētu jums iebilst. Bet es tomēr domāju, ka mums te jābūt pateicīgiem par šo drusciņu mūzikas. Es nemaz ar neesmu tik ļoti muzikāls, un arī darbi, kas tiek spēlēti, nav diezin kas — ne klasiska, ne moderna mūzika, tik tāda ragu mūzika. Un tomēr iepriecinoša pārmaiņa. Pieklājīgi aizpilda pāris stundu, sadala tās un aizpilda katru, tāpēc kaut kas jau tomēr ir, citādi šeit stundas, dienas un nedēļas tiek tik neciešami nosistas … Redziet, tik pieticīgs priekšnesums turpinās, teiksim, minūtes septiņas, vai ne tā, un tās ir kaut kas, tām ir sākums un beigas, tās izceļas no visa pārējā un zināmā mērā ir pasargātas no pēkšņas nogrimšanas vispārējā bezdarbības staignājā. Bez tam šie mūzikas gabali ir iedalīti muzikālās frāzēs un tās savukārt taktīs, tādā veidā visu laiku kaut kas

norisinās un katrs brīdis iegūst jēgu, pie kā var pietverties, kamēr parasti… Es nezinu, vai es pareizi…

— Bravo! — iesaucās Setembrīni. — Bravo, leitnanti Jūs tik labi apzīmējāt kādu neapšaubāmi morālisku momentu mūzikas būtībā, proti, to, ka mūzik a ar pavisam savdabīgu dzīvinošu mēra vienību piešķir laika ritumam modrību, dvēseli un vērtību. Mūzika modina mūsos laika izpratni, modina spēju izsmalcināti baudīt laiku, modina… tiktāl tā ir morāliska. Māksla ir morāliska, ja tā modina. Bet kā tad, ja tā dara pretējo? Ja tā apdullina, iemidzina, darbojas pretī aktivitātei un progresam? Mūzika ir arī uz to spējīga, prot iedarboties kā opijs. Velnišķīga iedarbība, mani kungi! Narkotikas ir sātana darbs, jo rada trulumu, nekustību, pasivitāti, verdzisku padevību… jā, mūzikā ir kaut kas aizdomīgs, mani kungi. Es palieku pie pārliecības, ka tai ir divkosīga daba. Un nemaz nepārspīlēju, teikdams, ka tā ir politiski neuzticama.

Viņš runāja vēl tādā pašā garā, un Hanss Kastorps klausījās, bet nespēja lāgā sekot viņa domu gaitai, pirmkārt, tāpēc, ka jutās noguris, un arī tāpēc, ka uzmanību novērsa notikumi, kas norisinājās vieglprātīgās jaunatnes vidū uz kāpnēm. Vai viņš pareizi redzēja — kā tas īsti bija? Jaunkundze ar seju kā tapiram ņēmās piešūt puisim, kam bija acī monoklis, pogu pie sporta bikšu apsaitēs zem ceļgala! To darot, viņa astmatiski smagi vilka elpu, un viņš kremšļodams lika pie mutes sālskarotītei līdzīgo nagu. Viņi taču bija slimi, abi divi slimi, tomēr viss liecināja par savādām savstarpējām attiecībām šeit augšā jauno cilvēku vidū. Mūzika spēlēja polku .

Hipe

Tā atšķīrās svētdiena. Bez tam vēl pēcpusdiena tika atzīmēta ar grupveidu izbraukumiem — tiklīdz bija padzerta tēja, vairāki divjūgi atbrāzās pa līkloču ceļu augšup un apstājās pie galvenās ieejas, lai uzņemtu savus pasūtītājus, galvenokārt krievus, proti — krievu dāmas.

— Krievi vienmēr dodas izbraucienos, — sacīja Joahims brālēnam; viņi stāvēja līdzās durvju priekšā un izklaidēšanās pēc vēroja aizbraucējus. — Dosies uz Klavadelu vai arī uz ezeru, varbūt uz Flīelatālu vai Kloslersu, tādi apmēram ir parastie ceļa mērķi. Kamēr tu esi te, mēs ari varētu kādreiz aizbraukt, ja vēlies. Bet, man liekas, tev pagaidām ir diezgan ko noņemties, lai te iejustos, un tādi pasākumi tevi neko nevilina.

Hanss Kastorps piekrita. Viņš stāvēja ar cigareti mutē, sabāzis rokas bikšu kabatās. Viņš noskatījās, kā mazā, možā, vecā krievu dāma kopā ar savu kalsno mazmeitu un divām citām dāmām sēdās ekipāžā; tās bija Marusja tin Sošā kundze. Sošā kundzei bija mugurā plāns putekļu mētelis ar jostu mugurpusē, bet galva kaila. Viņa apsēdās līdzās vecajai dāmai dziļāk ekipāžā, meitenes novietojās viņām pretī. Visas četras bija jautrā omā un bez pārtraukuma čaloja savā rotaļīgajā, viegli ritošajā valodā. Viņas tērzēja un smējās par ekipāžas pārsegu, kuru ar grūtībām sadalīja savā starpā, smējās par krievu konfektēm ar vati izpopētā un ar papīra mežģīnēm izrotātā koka kastītē, konfektes vecā dāma bija paķērusi līdzi ceļam, bet cienāja ar tām jau tagad … Katru reizi, kad ierunājās Sošā kundze, viņš atšķīra tās glāsaino balsi. Kā vienmēr, tiklīdz viņam gadījās satikties ar šo nevīžīgo sievieti, no jauna vajadzēja domāt par līdzību, kuras dēļ viņš kādu laiku bija lauzījis galvu un kura viņam bija ataususi atmiņā miegā … Turpretī Marusjas smiekli, viņas apaļās, brūnās acis, kas bērnišķīgi vērās pāri mutautiņam, kuru viņa turēja piespiestu pie lūpām, augstās krūtis, kas dziļumā nemaz neesot tik veselas, atgādināja viņam kaut ko citu, satriecošu, ko gadījās redzēt nesen, tāpēc viņš piesardzīgi, galvu nepagriezdams, pašķielēja uz Joahima pusi. Nē, paldies dievam, tādus plankumus brālēna sejā nemanīja kā toreiz, arī lūpas nebija sarauktas sāpīgā smaidā. Bet viņš raudzījās uz Marusju ar tādu acu izteiksmi un tādu auguma stāju, ko it nemaz nevarētu apzīmēt par militāru, drīzāk par sērīgu un pašaizliedzīgu, kāda drīkstētu būt vienīgi civilpersonai. Viņš gan tūlīt pat saņēmās un aši pameta mirkli uz Hansu Kastorpu, kas tikko paguva novērst skatienu kaut kur tālumā. Hansa Kastorpa sirds tobrīd pati uz savu roku, bez kāda iemesla sāka dauzīties, kā jau šeit mēdza gadīties.

Svētdienas atlikusī daļa neko īpašu vairs nesniedza, tikai varbūt maltītes, kas bagātīgākas nekā parasti gan nevarēja būt, izcēlās ar savu izsmalcinātību. (Pusdienās tika pasniegta vistu chaud-froid, izrotāta ar vēžu kakliņiem un ķiršu pusītēm, pie saldējuma deva kūkas cukura groziņos un pēc tam svaigus ananasus.) Vakarā, iedzēris kā parasti alu, Hanss Kastorps jutās vēl gurdāks, viņam sala vēl stiprāk, un kājas un rokas likās vēl smagākas nekā iepriekšējās dienās; viņš pateica brālēnam ar labu nakti jau ap pulksten deviņiem, steigšus uzvilka pēli līdz pašam zodam un aizmiga kā nosists.

Bet jau nākošajā dienā — tā bija pirmā pirmdiena, ko sanatorijas viesis šeit pavadīja, — notika vēl kāda regulāra novirze no parastās dienas kārtības: viena no doktora Krokovska lekcijām, ko viņš mēdza lasīt ik pēc divām nedēļām ēdamzālē pilngadīgajiem slimniekiem, kuri mācēja vācu valodu un nepiederēja pie «nāviniekiem». Brālēns Hansam Kastorpam pastāstīja, ka runa ir par veselu populārzinātnisku lekciju ciklu ar kopīgu nosaukumu — «Mīlestība kā slimību izraisošs faktors». Pamācošā izklaidēšanās notika pēc otrajām brokastīm, un, kā Joahims aizrādīja, izvairīšanās no šo lekciju apmeklēšanas nebija pieļaujama, vismaz tas tika ļoti negatīvi novērtēts, tāpēc arī par apbrīnojamu nekaunību uzskatīja Setembrīni izturēšanos, kurš, mācēdams vācu valodu labāk par jebkuru, ne vien nebija ne reizes šajās lekcijās piedalījies, bet arī visai nicīgi par tām izteicās. Turpretī Hanss Kastorps pirmām kārtām jau aiz pieklājības un tad vēl aiz neslēptas ziņkāres tūlīt pat nolēma tur aiziet. Bet pirms tam izdarīja kaut ko galīgi aplamu un neapdomīgu: viņš pēkšņi iedomājās doties uz savu roku garākā pastaigā, kuras sekas pretēji cerībām bija ļoti nelabvēlīgas.

—   Paklausies, ko es tev teikšu! — tie bija pirmie vārdi, ar ko viņš saņēma Joahimu, kad tas no rīta ienāca viņa istabā. — Es redzu, ka tālāk tā vairs neiet. Man tas horizontālais dzīves veids ir līdz kaklam, asinis vairs lāgā nerit dzīslās. Tev tas, protams, ir citādi, tu esi slimnieks, es nekādā ziņā negribu tevi pavedināt. Bet es esmu nolēmis tūlīt pēc brokastīm doties kārtīgā pastaigā, ja tev nav iebildumu, uz labu laimi pāris stundu ilgi prom plašā pasaulē. Paķeršu līdzi brokastīm kādu kumosu kabatā, tad esrnu no visa neatkarīgs. Redzēsim, vai neatgriezīšos mājās pavisam cits cilvēks. . tī&lt;-

—   Lai notiek! — piekrita Joahims, jo saprata, ka brālēnam šis nodoms ir gaužām svarīgs un nozīmīgs. — Tikai es-tev dodu padomu — neaizraujies. Te nav tā kā mājās. Un esi laikā atpakaļ uz lekciju!

īstenībā ne jau tikai viņa fiziskā pašsajūta bija par iemeslu šim pasākumam. Viņam šķita, ka pastāvīgo karstuma sajūtu galvā, nelāgo garšu mutē un neizprotamās sirds klauvēs nerada tik daudz aklimatizācijas grūtības kā krievu laulātā pāra neuzvedība līdzās, slimās un pastulbās Štēra kundzes tērgāšana pie galda, austriešu jātnieka dziļais klepus, kas ik dienas bija dzirdams gaiteņos, Albīna kunga izteicieni, slimās jaunatnes izlaidība, Joahima sejas izteiksme, kad viņš vēroja Marusju, un vēl tamlīdzīgi gadījumi. Tāpēc viņš nolēma, ka nebūtu par ļaunu reiz izrauties no sanatorijas burvju loka, dziļi ieelpot brīvu gaisu un krietni izkustēties, lai tad, kad vakarā māc nogurums, vismaz zinātu, kāpēc tas radies. Un tā nu pēc brokastīm, nogājis kopā ar Joahimu parasto ceļa gabalu līdz solam pie strauta, viņš atvadījās un, vicinādams spieķi, devās pa braucamo ceļu lejup pats savās gaitās.

Bija vēss, nomācies rīts, pulkstenis apmēram pusdeviņi. Kā jau Hanss Kastorps bija apņēmies, viņš dziļi ievilka plaušās tīro agrā rīta gaisu — spirdzinošo un vieglo gaisu, kas pats prasīt prasījās, lai to ieelpo, un kam nebija ne mikluma, ne satura, ne atmiņu smaržas… Viņš devās pāri strautam, šķērsoja šaursliežu vilciena ceļu, nonāca pie grubuļainā lielceļa, tūlīt atkal to pameta un iegriezās pļavas taciņā, kas tikai nelielu gabaliņu veda pa līdzenumu, bet tad ieslīpa un krauja gāja augšup pa labās puses nokalni. Kāpšana iepriecēja Hansu Kastorpu, krūtis tīkami pletās, ar spieķa rokturi viņš atbīdīja no pieres platmali, un, kad, gabalu pakāpies, atskatījās un ieraudzīja tālumā spoguļgludo ezeru, kam atceļošanas dienā bija braucis garām, viņš sāka dziedāt.

Viņš dziedāja visu, kas iešāvās prātā, — dažādas tautiskas, sentimentālas dziesmiņas, kādas atrodamas studentu un sportistu dziesmu krājumos, un vienai no tām bija šādas rindas:

Lai mīlu dziesminieki sveic, lai slavē vīnu,

Bet tikumu vēl biežāk teic …

Sākumā viņš dziedāja, klusi dungodams, tad arvien skaļāk un beigās ļāva balsij skanēt, cik spēka. Viņa baritons bija vārgs, bet šodien tas pašam likās varens, un dziedāšana iedvesmoja viņu arvien vairāk un vairāk. Ja gadījās paņemt pārāk augstu noti, tad viņš dziedāja falsetā, un arī tas likās skaisti. Ja reizēm vīla atmiņa, tad

izlīdzējās tā, ka, vilkdams pazīstamu meldiju, skandināja zilbes un vārdus, kam nebija nekādas jēgas, ne arī satura, bet, cenzdamies atdarināt profesionālus dziedātājus, viņš šķobīja muti un dižodamies trīsināja vārdos «r». skaņu, tad beigās sāka improvizēt tiklab melodiju, kā ari tekstu, papildinādams savus fantāzijas augļus ar operas solistu žestiem. Bet kāpt kalnā un reizē dziedāt ir ļoti nogurdinoši, tāpēc viņam drīz vien pietrūka gaisa un ar katru brīdi iet kļuva grūtāk. Tomēr aiz skaidra ideālisma, aizrāvies ar dziedājuma skaistumu, viņš pārvarēja sevi un, smagi vilkdams elpu, darīja, ko spēja, līdz beidzot, vairs tikai elsodams, noslīga pie kādas resnas priedes zemē; gar acīm metās raibs, viss satumsa, pulss lēkāja kā negudrs — pēc tik lielas pacilātības brīžiem viņu pēkšņi sagrāba izmisīgs, paģirām līdzīgs, drūms noskaņojums.

Kad viņš, kaut cik ticis galā ar saviem nerviem, no jauna dzīrās celties un doties tālāk, viņa pakausis noraustījās, un, kaut ari vēl tik jauns, viņš sāka tāpat tricināt galvu kā savā laikā vecais Hanss Lorencs Kastorps. Tas viņam dzīvi atsauca atmiņā mirušo vectēvu, un, nemaz tāpēc nejuzdams nekādu netīksmi, viņš ar patiku pūlējās atdarināt vecā vīra paradumu — cienīgi atbalstīt zodu apkaklītē, lai šādā veidā neļautu galvai tricināties, par ko zēns savā laikā bija gaužām sajūsminājies.

Viņš kāpa pa līkloču taciņu augstāk kalnā. Viņu vilināja govju zvaniņu šķindoņa, un drīz viņš ieraudzīja arī ganāmpulku; tas ganījās līdzās kādai guļbaļķu būdai, jumts tai bija nostiprināts ar akmeņiem. Pretī nāca divi bārdaiņi ar cirvjiem pār plecu un, pienākuši tuvāk, sāka atvadīties. «Nu tad, lai tev labi klājas un paldies!» sacīja viens zemā, skanīgā balsī, pārlika cirvi uz otra pleca un bez ceļa, soļiem krakšķinot, starp eglēm kāpa lejā. Šai vientulībā vārdi «Lai tev labi klājas un paldies» bija skanējuši neparasti un sapņaini skāruši Hansa Kastorpa dziedāšanas un kāpšanas pārņemto prātu. Viņš paklusu tos atkārtoja, pūlēdamies atdarināt kalniešu guturalo un svinīgi neveiklo runas veidu, pakāpa vēl gabaliņu augstak virs kalniešu būdas, jo gribēja aiziet līdz robežai, kur beidzas koki, bet, pametis mirkli uz pulksteni, no šī nodoma atteicās.

Viņš nogriezās pa kreisi — virzienā uz kūrvietu — pa taciņu, kas sākumā veda taisni un tad lejup. Viņu apņēma garstumbru skuju koku mežs, un, iedams pa to, Hanss Kastorps pat atsāka dziedāšanu, kaut ari piesardzīgi, jo viņa ceļgali, kāpjot lejā, trīsēja vēl nodevīgāk nekā iepriekš. Iznācis no meža, viņš pārsteigts palika stāvam brīnum jaukas ainavas priekšā, kas pavērās acīm, — miera un varenības pārpilns, sevī klusi noslēgts dabas stūrītis.

Pa nokalni labajā pusē pāri klinšu bluķiem, kas gulēja sakrituši cits virs cita, putas šķiezdams, gāzās lejup līdzenajā, akmeņainajā gultnē kalnu strauts un tad jau rāmāk plūda tālāk uz līdzenuma pusi; strautam pāri pārmests glezns tiltiņš ar primitīvi darinātām margām. Visu zemi bija noklājuši zilu, cerainu puķu pulkstenīši. Svinīgas, slaidas, vienādi garas egles kāpa pa vienai un bariņiem no gravas augšup pa nokalni, bet viena strauta malā, ieķerusies krustis ar saknēm nogāzē greizi un neparasti, šķērsoja šo ainavu. Pār krāšņo, vientulīgo nostūri valdīja šalkojoša nošķirtība. Viņpus strauta Hanss Kastorps pamanīja soliņu.

Viņš pārgāja pa laipu pāri strautam un apsēdās, lai noraudzītos ūdens krituma sakultajās putu vērpetēs un paklausītos idilliskajā čalošanā, vienmuļajā un tai pašā laikā apslēpti daudzveidīgajā, jo ūdens šalkšanā Hansam Kastorpam patika tikpat labprāt klausīties kā mūzikā, jā, iespējams pat, ka vēl vairāk. Bet, tikko viņš bija kaut cik ērti apsēdies, tā pēkšņi pa degunu sāka tecēt asinis un tik strauji, ka viņš nepaguva pat pilnīgi pasargāt no asinīm uzvalku, — tās tecēja spēcīgi, neatlaidīgi, turpat pusstundu vajadzēja noņemties, jo vienā laidā bija jāskraida no sola uz avotu, lai izskalotu mutautu, ievilktu nāsīs ūdeni, tad atkal garšļaukus liktos uz sola ar samitrināto mutautu uz deguna. Kad asins tecēšana beidzot mitējās, viņš palika klusi guļam, rokas sakrustojis zem galvas, kājas saliecis ceļgalos, acis aizvēris, šalkoņas pilnām ausīm; viņš nejutās slikti, drīzāk pēc lielā asins zaudējuma nomierināts, neparastā gausinātas rosības stāvoklī, jo pēc izelpošanas ilgāku laiku nejuta vajadzību gaisu ieelpot un lēnīgu prātu, nekustīgi gulēdams, ļāva sirdij bridi strādāt, iekams atkal gurdi un nevērīgi ievilka elpu.

Un tad viņš negaidot jutās pārcelts tanī agrajā dzīves posmā, kurš bija noderējis par pirmtēlu kādam sapnim, ko Viņš bija sapņojis pirms dažām naktīm un kas bija radies nesen pieredzētā iespaidā… un pārcelts tik neatvairāmi, ka izzuda laiks un telpa, viņš atradās senajās dienās un vietās tā, ka varētu teikt — te augšā pie strauta uz sola guļ bez dzīvības ķermenis, bet īstais Hanss Kastorps mājo tālu prom, sen pagājušos laikos un apkārtnē un, kaut arī gaužām parastos apstākļos, tomēr riskantā un aizraujošā situācijā.

Viņam bija trīspadsmit gadu, viņš, ceturtās klases skolnieks, zēns īsās biksītēs, stāvēja skolas pagalmā un sarunājās ar kādu citu apmēram tāda paša vecuma zēnu no kādas citas klases, — sarunu bija uzsācis Hanss Kastorps ar sagudrotu iemeslu, un, kaut ari tā savas lietišķības un necilā satura dēļ varēja būt pavisam īsa, tomēr viņu neizsakāmi iepriecināja. Tas notika starpbrīdī starp priekšpēdējo un pēdējo stundu, Hansa Kastorpa klasē — starp vēstures un zīmēšanas stundu. Pagalms bija bruģēts ar sarkaniem klinkeriem, no ielas to nodalīja ar lubiņām nojumts mūris, kam bija divēji vārti; pa šo pagalmu skolēni gan pastaigājās rindām šurp un turp, gan stāvēja bariņos, atbalstījušies pret ēkas glazētajiem izciļņiem. Pagalmā skanēja balsu murdoņa. Kāds skolotājs ar mīkstu platmali galvā uzraudzīja visu šo kņadu un koda sviestmaizē ar šķiņķi.

Zēna uzvārds, ar kuru Hanss Kastorps sarunājās, bija Hipe un viņa vārds — Pribislavs. Sim vārdam bija kāda īpatnība — burtu «r» šinī vārdā izrunāja kā «š», tātad: Pšibislavs, — un Šī vārda savdabība gluži labi saskanēja ar zēna ārieni, ko nevarētu saukt par parastu, bet kas noteikti jāuzskata par svešatnīgu. Hipes tēvs bija vēsturnieks un ģimnāzijas skolotājs, tāpēc arī dēls, priekšzīmīgs skolnieks, mācījās vienu klasi augstāk par Hansu Kastorpu, lai gan nebija par to vecāks; viņš bija dzimis Meklenburgā un nepārprotami bija vecu rasu sajaukuma produkts, ģermāņu asiņu piemaisījums vendu un slāvu asinīm vai arī otrādi. Apaļo galvu sedza īsi apgriezti, gaiši mati, bet acis bija zilganpelēkas vai arī pelēcīgi zilas, to krāsa bija nenoteikta un mainīga ka tālumā redzamam kalnam, acis bija neparastas, pašauras, pat, jāteic, nedaudz ieslīpas, bet zem tām spēcīgi, plati vaigu kauli — sejas veidojums, kas šai gadījumā nemaz nebojāja zēna izskatu, drīzāk darīja to gandrīz pievilcīgu, bet ar to pietika, lai skolas biedri viņu iesauktu par «Kirgīzu». Starp citu, Hipe valkāja jau garās bikses un zilu, slēgtu, mugurpusē ar jostu savilktu jaku, kurai uz apkaklītes bija nobirušas dažas blaugznas.

Tā nu sagadījās, ka jau kopš ilgāka laika šis Pšibislavs saistīja Hansa Kastorpa uzmanību, un no visa lielā pazīstamo un nepazīstamo zēnu pūļa skolas pagalmā Hanss Kastorps bija ievērojis viņu, interesējās par viņu, sekoja viņam ar acīm, varētu pat teikt, apbrīnoja viņu … Lai vai kā, viņš vēroja Hipi ar sevišķu uzmanību un jau ceļā uz skolu priecājās par izdevību skatīt viņu klases biedru sabiedrībā, redzēt viņu smejamies un runājam, jau no tālienes atšķirt viņa patīkami klusināto, neskaidro, mazliet aizsmakušo balsi. Jāatzīstas, ka šādai ieinteresētībai nebija nekāda īpaša iemesla, ja par tādu negribētu uzskatīt eksotisko vārdu, priekšzīmīgu skolnieka pienākumu pildīšanu (tam nekādā gadījumā nevarēja būt jebkāda nozīme) vai arī, beidzot, zēna kirgīza acis — acis, kas reizēm, pametot skatienu sānis — ne jau tādēļ, lai kaut kur paskatītos, — negaidot satumsa, kā iegrimstot naksnīgā miglā; tomēr Hanss Kastorps nemaz nelauzīja galvu par savu izjūtu garīgo attaisnojumu vai arī par to, kā tās vajadzības gadījumā apzīmēt. Jo par draudzību nevarēja būt ne runas, tāpēc ka viņš Hipi nemaz «nepazina.» Un, pirmkārt, nebija ne mazākās vajadzības pēc apzīmējumiem, jo nevarēja būt ne domas, ka par šiem jautājumiem kādreiz būtu jārunā, — nedz šāds sarunu temats bija viņam piemērots, nedz arī tas viņu vilināja. Un, otrkārt, jebkurš apzīmējums, ja arī nav saistīts ar kritiku, tad ar savu noteikumu gan, proti, ierindošanu zināmajā un pierastajā, bet Hanss Kastorps bija neapzināti pārliecināts, ka šāds apslēpts dārgums jāsargā, lai tur vai kas, no dažādiem apzīmējumiem un ierindojumiem ikdienišķajā …

Lai nu tas butu labi vai slikti, bet šīs neizteiktas un nenosauktās izjūtas bija tik spēcīgas, ka Hanss Kastorps jau gandrīz gadu — apmēram gadu, jo precīzi to sākums nebija nosakāms — slepus ar tām noņēmās, kas vismaz liecināja par viņam raksturīgo uzticību un pastāvību, ja apsver, cik šai dzīves laikā viens gads ir milzīgs laikposms. Diemžēl, tiklīdz mēs apspriežam rakstura īpašības, katrreiz mūsu spriedumos slēpjas kāds morāls vērtējums — vai slavinājums, vai nopēlums, kaut gan tiem allaž ir divas puses. ITansa Kastorpa «uzticība», kurai viņš pats nekādu vērību neveltīja, izrietēja — mēs neizsakām nekādu vērtējumu — no savdabīgas iekšējas smagnējības, gausuma un neatbildības, tāpēc arī piekļāvība un pastāvība savstarpējās attiecībās viņam likās jo cienījamāka, jo ilgāk tās palika nemainīgas. Viņam šķita, ka pašreizējā noskaņa un izjūtas nekad nebeigsies, tāpēc arī tās turēja godā un nemaz negudroja par kādām izmaiņām. Tā viņš sirds dziļumos bija pieradis pie savām klusajām un liegajām attieksmēm pret Pšibislavu Hipi un uzskatīja tās par savas dzīves paliekošu sastāvdaļu. Viņam patika iekšējie pārdzīvojumi, kas šai sakarībā radās, saspringtais nemiers — vai šodien satiks Hipi, paies tam cieši garām, varbūt tas paraudzīsies uz viņu, — patika neskanīgie, liegie iepriecinājumi, kādus piešķīra noslēpums, pat arī vilšanās, kas tādās reizēs gadās, un pati lielākā bija tad, ja Pšibislava «trūka» — tad skolas pagalms likās tukšs, diena bez satura, bet cerība palika …

Tā tas turpinājās veselu gadu, kamēr sasniedza šo augstāko robežu, tad, pateicoties Hansa Kastorpa nesatricināmai uzticībai, vēl vienu gadu, bet pēc tam apsīka, un, jāsaka, viņš pat nemanīja, ka šīs saites, kas viņu saistīja pie Pšibislava Hipes, ir atrisušas un pārtrūkušas, tāpat kā nebija manījis to rašanos. Pšibislavs arī pameta šo skolu un pilsētu, jo tēvs tika pārcelts citā darbā, bet to Hanss Kastorps tikpat kā nebija ievērojis; jau pirms tam viņš bija zēnu aizmirsis. Varētu teikt, ka «Kirgīza» tēls bija nemanāmi no miglas izniris viņa dzīvē, pamazām arvien vairāk ieguvis realitāti līdz lielākās tuvības un saskares brīdim pagalmā, kādu laiku noturējies priekšplānā un tad pamazām atkal atkāpies un bez atvadu smeldzes pagaisis miglā.

Bet bridis pagalmā, drosmīgā un dēkainā situācija, kādā Hanss Kastorps nu atkal atradās, saruna, patiesa saruna ar Pšibislavu Hipi norisinājās tā: vajadzēja notikt zīmēšanas stundai, un Hanss Kastorps ievēroja, ka viņam nav līdz zīmuļa. Klases biedriem bija katram pašam savs vajadzīgs, viņam jau bija pazīstami zēni arī citās klasēs, kam varētu palūgt zīmuli. Tomēr pats pazīstamākais likās Pšibislavs, pats tuvākais, ar kuru klusībā jau bijis tik daudz kas kopīgs, un līksmā pacilātībā viņš nolēma šo izdevību — viņš sauca to par izdevību — izmantot un palūgt Pšibislavam zīmuli. Ka šāds lūgums būs diezgan dīvains, jo viņš ĪTipi īstenībā nemaz nepazina, viņam nenāca ne prātā — vai arī, savādas nekautrības apžilbināts, viņš nelikās par to zinis. Un tā nu "viņš stāvēja pagalma burzmā līdzās Pšibislavam Hipem un sacīja:

—   Atvaino, vai tu nevari man aizdot zīmuli?

Pšibislavs pavērās viņā ar savām kirgīza acīm virs palielajiem vaigu kauliem un, nebūt nebrīnīdamies vai arī noslēpdams izbrīnu, atbildēja patīkami piesmakušā balsī:

—   Labprāt. Tikai pēc tam katrā ziņā atdod. — Uri viņš sameklēja kabatā zīmuli apsidrabotā apvalkā ar gredzenu, ko vajadzēja pabīdīt augšup, un tad no metāla apvalka izslīdēja sarkans zīmulis. Viņš paskaidroja vienkāršo mehānismu, un abu galvas noliecās pār to.

—   Tikai skaties, ka nesalauz! — viņš vēl piekodināja.

Vai nu prāts! It kā Hansam Kastorpam varētu rasties

nodoms zīmuli neatdot vai arī apieties ar to nevīžīgi.

Tad abi smaidīdami uzlūkoja viens otru, un, tā kā vairs nebija nekā, ko teikt, viņi lēnām pagriezās un katrs aizgāja uz savu pusi.

Tas bija viss. Bet vēl nekad savā mūžā Hanss Kastorps nebija juties tik apmierināts kā šai zīmēšanas stundā, kad zīmēja ar Pšibislava Hipes zīmuli, turklāt zinādams, ka vēl no jauna abi tiksies, kad atdos zīmuli īpašniekam, kas bija dabiski, pats par sevi saprotams un izrietēja no visa iepriekšējā. Viņš pat atļāvās zīmuli mazliet noasināt un glabāja trīs četras sarkani spožas skaidiņas turpat vai veselu gadu sava galda iekšēja atvilktnē, — neviens, kas tās redzētu, nespētu nojaust, cik tām liela nozīme. Starp citu, zīmuļa atdošana norisinājās pavisam vienkārši, pilnīgi tā, kā Hansam Kastorpam patika, jā, īsti viņam pa prātam, — pieradis pie apslēptas saskares, viņš, izlutinātais un apmierinātais, neko citu nevēlējās.

—   Te būs, — viņš teica. — Liels paldies.

Un Pšibislavs nesacīja nekā, tikai pavirši pārbaudīja mehānismu, tad iebāza zīmuli kabatā . ..

Pēc tam viņiem negadījās vairs ne reizes sarunāties, bet šī viena reize, pateicoties Hansa Kastorpa uzņēmībai, bija tomēr notikusi…

Viņš plati iepleta acis, samulsis par tik dziļu iegrimšanu pagātnē. «Liekas, es sapņoju!» viņš nodomāja. «Jā, tas bija Pšibislavs. Sen neesmu viņu vairs atcerējies. Nezin kur palikušas tās skaidiņas? Skolas sols ir uz bēniņiem tēvoča Tīnapela mājā. Tām vēl jābūt mazajā atvilktnē pa kreisi, aizmugurē. Es tās nekad neesmu ņēmis laukā. Esmu bijis tik nevīžīgs, ka pat neaizmetu tās … Viņa ir gluži kā Pšibislavs, dzīvs Pšibislavs. Nekad nebūtu domājis, ka ieraudzīšu viņu atkal tik skaidri. Cik ļoti līdzīgs viņš ir šai te, sanatorijā! Tad tāpēc viņa mani tā ieinteresēja? Bet varbūt arī kas cits, varbūt esmu tāpēc tā ieinteresējies par Pšibislavu? Blēņas! Tad nu gan blēņas! Man, starp citu, jāsāk iet un pēc iespējas drīzāk.» Bet viņš tomēr palika guļam, gremdēdamies atmiņās un domādams. Tad piecēlās. «Nu tad — dzīvo vesels un paldies, paldies!» viņš sacīja, un acīs viņam sariesās asaras, kaut arī pats smaidīja. Nupat viņš bija nolēmis doties tālāk, bet aši vēlreiz apsēdās ar cepuri un spieķi rokā, jo pamanīja, ka ceļgali lāgā neklausa.

«Hoplā!» viņš nodomāja. «Šķiet, ka nekas neiznāks! Un turklāt man tieši vienpadsmitos jābūt ēdamzālē uz priekšlasījumu. Liekas, pastaigas šeit ir jaukas, bet tām ir arī savas ēnas puses. Lai nu tā būtu, bet šeit palikt es nevaru. Guļot esmu laikam kļuvis mazliet stīvs, gan jau kustoties tas pāries.» Viņš vēlreiz pamēģināja uzslieties kājās, un, tā kā pielika visas pūles, tad šoreiz tas izdevās.

Un tomēr atgriešanās izvērtās diezgan nožēlojama, vēl jo vairāk pēc tik apgarota ceļa sākuma. Atkal un atkal vajadzēja apstāties, jo viņš juta, ka seja pēkšņi nobāl, piere noraso aukstiem sviedriem un sirds klauvēs aizrauj elpu. Ar mokām viņš nokumuroja pa kalna līkloču ceļu lejup, bet, kad bija sasniedzis ieleju netālu no kūrmājas, skaidri saprata, ka paša spēkiem nebūs iespējams pārvarēt attālumu līdz turienei, un, tā kā šeit nebija ne tramvaja, ne arī kāda cita braucamā, tad palūdza važoni, kas veda tukšas kastes ciema virzienā, lai ļauj viņam iesēsties ratos. Un tā nu viņš brauca muguru pret muguru ar važoni, ratiem zvalstoties, kājas nokarājās gar ratu malu, šūpodamies un pussnaudā klanīdams galvu, garāmgājēju izbrīnīto un līdzjūtīgo skatienu pavadīts; viņš nokāpa pie dzelzceļa pārbrauktuves, pasniedza naudu, pats nezinādams, cik daudz vai cik maz, un aši pa galvu pa kaklu steidzās prom, nogriezdamies ceļa līkumā.

— Dйpкchez-vous, monsieur! — sacīja franču durvju sargs. — La confйrence de monsieur Krokowski vient de commencer.20

Hanss Kastorps pameta cepuri un spieķi garderobē un steidzīgi un reizē piesardzīgi, mēli iespiedis starp zobiem, iespraucās pa tikko pavērtajām durvīm ēdamzālē, kur sanatorijas iemītnieki sēdēja uz rindās sakārtotiem krēsliem, bet labajā pusē doktors Krokovskis vizītsvārkos stāvēja pie apklāta galda, uz kura bija nolikta karafe ar ūdeni, un runāja …

Psihoanalīze

Par laimi, netālu no durvīm kaktā laipni raudzījās pretī brīva vietiņa. Viņš sāniski aizspraucās turp un izlikās te jau sēžam no sākta gala. Klausītāji, ar pirmo mirkļu uzmanību nenovērsdami acu no doktora Krokovska lūpām, viņu tikpat kā nepamanīja; un labi vien bija, jo viņa izskats -bija atbaidošs. Seja balta kā audekls, uzvalks notraipīts ar asinīm, it kā viņš nupat būtu pastrādājis slepkavību. Tiesa, dāma, kas sēdēja priekšā, pagrieza galvu un vērīgi noskatījās uz viņu ar savām šaurajām acīm. Tā bija Sošā kundze — viņš to konstatēja ar zināmu sarūgtinājumu. Velna milti! Vai tad tiešām viņu beidzot neliks mierā? Viņš bija cerējis te, ticis galā, mazliet atvilkt elpu, un nu viņai jākvern deguna priekšā — sagadīšanās, par kuru citos apstākļos viņš, iespējams, arī nopriecātos, bet tagad, kad jutās noguris un nomocījies, — kāda tam jēga? Sirdij tiek uzkrauti tikai jauni pārbaudījumi, un tie nedos mieru visu priekšlasījuma laiku. Gluži ar Pšibislava acīm viņa to uzlūkoja — seju un tad asinsplankumus uz žaketes — diezgan nekautrīgi un uzbāzīgi, kā jau var sagaidīt no tik neaudzinātas sievietes, kas paradusi aizcirst durvis. Cik viņai nelāga stāja! Ne tuvu ne kā sievietēm Hansa Kastorpa pierastajā sabiedrībā, kas, taisni izslējušās, mēdza pagriezt pret galda biedru galvu un runājot tikko pavērt lūpas. Sošā kundze sēdēja sagumusi, gļēvi, viņas mugura meta kūkumu, pleci nošļukuši uz priekšu, turklāt viņa turēja galvu pastieptu uz priekšu, tāpēc baltās blūzes izgriezumā bija redzami kakla skriemeļi. Arī Pšibislavs bija tāpat turējis galvu, bet viņš tomēr bija priekšzīmīgs skolnieks bijis un ticis godāts (kaut arī tas nebija iemesls, kāpēc Hanss Kastorps aizņēmās no viņa zīmuli); bet šeit nevarēja būt šaubu, ka Sošā kundzes nevērīgajai stājai, durvju aizciršanai, viņas nekautrīgajai blenšanai ir sakars ar viņas slimību, jā, tā bija slimība, kurā izpaudās nesavaldība, — ne tuvu ne

cienījamas, bet gandrīz neierobežotas priekšrocības, ar kādām dižojās Albīna kungs …

Raugoties Sošā kundzes sagumušajā mugurā, Hansa Kastorpa domas samezglojās, tās vairs nebija domas, bet sapņošana, kurā doktora Krokovska gausais baritons ar mīksti izrunāto «r» ieslīdēja it kā no liela tāluma. Tomēr klusums, kas valdīja zālē, saspringtā uzmanība, kura turēja visus savā varā, iedarbojās uz viņu — vārda tiešā nozīmē pamodināja no snaudas. Viņš palūkojās visapkārt . .. Līdzās sēdēja pianists ar papliko pakausi, kas, atmetis galvu, klausījās pavērtu muti un sakrustotām rokām. Tālāk, aiz viņa, skolotājai Engelhartes jaunkundzei acis alkatīgi spīdēja un vaigos bija saplaukuši sārti plankumi, tādi paši sārti vaigi bija arī citām dāmām, kuras pagadījās Ilansa Kastorpa redzes lokā, arī Zālamana kundzei tur, līdzās Albīna kungam, tāpat arī alusdarītāja sievai Magnusa kundzei, tai pašai, kas zaudēja olbaltumu. Stēra kundze sēdēja tālāk aizmugurē, viņas seja pauda tik primitīvu aizrautību, ka metās nelabi, bet Levi jaunkundze ar savu ziloņkaula krāsas sejas ādu bija puspievērtām acīm atmetusies pret krēsla atzveltni un, turēdama kalsnās rokas saliktas klēpī, būtu izskatījusies pēc līķa, ja vien viņas krūtis spēcīgi un vienmērīgi neceltos un negrimtu, tāpēc viņa Hansam Kastorpam atgādināja vaska figūru, kuru bija redzējis panoptikā un kurai krūtīs bija iemontēts mehānisms. Vairāki klausītāji turēja pie auss pieliktu plaukstu vai vismaz grasījās to darīt, pacēluši roku pusceļā līdz ausij, it kā kustība būtu pārtraukta aiz saspringtas uzmanības. Prokurors Paravants, brūni iededzis, šķietami pati veselība, pat ar rādītājpirkstu purināja ausi, lai to padarītu dzirdīgāku, un tad no jauna pašķieba to pretī doktora Krokovska runas' plūdiem.

Par ko tad doktors Krokovskis runāja? Kāda bija viņa „ domu gaita? Hanss Kastorps sasprindzināja uzmanību, lai tiktu skaidrībā, bet tas lāgā neizdevās, jo sākumu viņš nebija dzirdējis un, kavēdamies pārdomās par Sošā kundzes ļengano muguru, palaidis garām tālāko. Bija runa par kādu varu… par to varu … īsi sakot, tā bija mīlas vara, par ko tika runāts. Kā tad! Šī tēma jau bija priekšlasījumu cikla galvenajā virsrakstā, un par ko tad citu lai doktors Krokovskis vēl runātu, ja tieši šī bija viņa pasaule. Mazliet neparasti gan bija negaidot klausīties lekciju par mīlestību, līdz šim bija dzirdēts vienīgi par

tādiem priekšmetiem kā transmisiju kuģu būvniecībā. Kā to varēja — gaišā dienas laikā dāmu un kungu sabiedrībā runāt par tik vārīgiem un apslēptiem jautājumiem?

Doktors Krokovskis sniedza izklāstu jauktā izteiksmes veidā, reizē poētiskā un pētnieciskā stilā, pat izteikti zinātniskā, bet tai pašā laikā runāja dziedoši pacilātā balsī, kas jaunajam Hansam Kastorpam likās mazliet tā kā nepiedienīgi, kaut gan tieši tas varēja būt par iemeslu dāmu sasarkušajiem vaigiem un kungu ausu spicēšanai. It īpaši bieži runātājs lietoja vārdu «mīla», allaž mazliet mainīgā nozīmē, tāpēc nekad nevarēja īsti saprast, kas tas bija — vai ar to domātas augstākas jūtas vai ari miesas kārība; šī nenoteiktība izraisīja kaut ko līdzīgu vieglai jūras slimībai. Vēl ne reizes savā mūžā Hanss Kastorps nebija tik bieži vienā laikā dzirdējis daudzinām šo vārdu kā šeit un šodien, jā, tā labi apdomājot, viņam pat šķita, ka nav pats nekad to izrunājis vai arī dzirdējis kādu to pieminam. Iespējams, ka viņš kļūdījās — katrā ziņā viņš nedomāja, ka tik bieža pieminēšana nāktu šim vārdam par labu. Gluži otrādi, šīs slidenās pāris zilbes ar mēles un lūpu darināto līdzskani un stiepto patskani vidū pamazām metās pretīgas, radās priekšstats par ūdeņainu pienu — kaut kas zilgani balts, ļumīgs, it īpaši salīdzinājumā ar visiem tiem drosmīgajiem slēdzieniem, ar kādiem doktors Krokovskis neskopojās. Bija skaidrs, ka šādā veidā iespējams pateikt daudz ko asu, nebaidoties, ka ļaudis spruks no zāles laukā. Viņš neapmierinājās ar to, ka ar žilbinošu taktu runāja par visiem gan zināmām lietām, bet tādām, kas parasti sarunā netiek pieminētas, — viņš satrieca visas ilūzijas, nepiekāpīgi cildināja izziņas, ne tuvu nepieļāva sentimentālu uzticību sirmu galvu cieņai un maigu bērnu eņģeliskai skaidrībai.

Kaut gan viņam bija mugurā vizītsvārki, tomēr kā parasti arī krekls ar atloku apkaklīti, kājās pelēkas zeķes un sandales — tas piešķīra viņam nosvērtu un ideālistisku izskatu. Hansu Kastorpu gan viņa āriene drusku sabiedēja. Lai arī doktors Krokovskis, ielūkodamies grāmatās un vaļējās lapiņās uz galda, papildināja savu uzstāšanos ar dažādiem piemēriem un anekdotēm, vairākas reizes pat recitēja dzejoļus, viņš galVenokārt runāja par mīlas atbaidošiem veidiem, dīvainiem, mokošiem, un šausmīgām tās novirzēm un visspēcību. No visām dabiskajām dziņām, viņš teica, tā esot vissvārstīgākā un bīstamākā, jau pašos pamatos ar noslieci uz maldiem un pazudinošām aplamībām, te neesot ko brīnīties, jo šis impulss neesot nekas vienkāršs, bet jau pēc sava rakstura ļoti sarežģīts un daudzveidīgs, tāpēc, lai arī visumā tas būtu likumsakarīgs, — tā sastāvdaļas esot vienas vienīgas ačgārnības. Bet, tā kā parasti cilvēki negribot — un pamatoti — pēc sastāvdaļu ačgārnībām spriest par veselo, tad rodoties nepieciešamība vienu daļu no veselā — lai arī ne visu likumsakarību — attiecināt uz atsevišķām ačgārnībām.

Tādas esot loģikas prasības, un viņš lūdzot savus klausītājus to neaizmirst. Iekšēja pretestība un korektīvas, arī kārtības un uzvedības instinkti (viņš gandrīz vai pateica «pilsoniska rakstura»), kuru izlīdzinošā un iegrožojošā darbība ačgārnās sastāvdaļas sakausējot likumsakarīgā un lietderīgā veselā, — diezgan biežs un apsveicams process, kura rezultāts (kā doktors Krokovskis nevērīgi izmeta) ārstu un domātāju vairs neskarot. Tomēr reizēm šis process neizdodoties, negribot un nespējot izdoties, un kurš gan lai pasaka, tā vaicāja doktors Krokovskis, vai šādi gadījumi nav varbūt viscildenākie, neliecina par dvēseles cēlumu? Tādās reizēs abām spēku grupām — mīlas tieksmei, kā arī tai naidīgajiem impulsiem, starp kuriem it īpaši būtu atzīmējami kauns un pretīgums, — piemīt ārkārtējs, parasto pilsonisko mēru pārsniedzot, sasprindzinājums un kaislība, tā kā šī cīņa norisot dvēseles zemapziņā, tad tā traucējot norobežot, nodrošināt un padarīt cildenas maldīgās tieksmes, kas parasti novedot pie harmonijas, pie likumsakarīgas mīlas pārdzīvojuma. Kā izvērsīsies šī šķīstības un mīlas varu sadursme, jo runa ir par tādām? Tā šķietami beidzoties ar šķīstības uzvaru. Bailes, pieklājība, pretīgums, nerimtīga tieksme pēc tīrības nomācot mīlestību, turot to ieslēgtu tumsā, tikai daļēji ļaujot tās sarežģītām prasībām nonākt līdz apziņai un darbībai, bet ne tuvu ne iespējami pilnīgā daudzveidībā un spēkā. Tomēr šķīstības uzvara esot tikai šķietama, tā esot Pirra uzvara, jo mīlas prasībām nevarot aizbāzt muti, tās nepakļaujoties varai, nomāktā mīla neesot mirusi, tā dzīvojot arī tumsā, dziļā slepenībā tā tiecoties pēc piepildījuma, pārraujot šķīstības važas un atklājoties no jauna, kaut arī tās tēls esot pārvērties, svešāds … Bet kāds tad ir tas tēls un maska, kādā no jauna uzrodas nepieļautā un nomāktā mīla? Tā vaicāja doktors Krokovskis un pārlaida acis sēdētāju rindām, it kā visā, nfopietnībā gaidītu atbildi no klausītājiem. Jā, to nu vajadzēja viņam pašam pateikt, pēc tam kad jau tik daudz bija pateicis. Neviens bez viņa to nezināja, bet varēja noprast, ka viņš jau nu noteikti zina arī to. Ar savām kvēlojošām acīm, vaskaino bālumu un melno bārdu, turklāt ar tādām kā mūku sandalēm un pelēkām vilnas zeķēm kājās — viņš pats likās cīņas iemiesojums starp kaislību un šķīstību, par ko bija runājis. Vismaz tāds iespaids radās Hansam Kastorpam, kad viņš, tāpat kā visi, saspringti gaidīja atbildi uz jautājumu, kādā izskatā nepieļautā mīla uzrodas no jauna. Sievietes aizturēja elpu. Prokurors Paravants vēlreiz aši sapurināja sev ausi, lai izšķirošā brīdī tā būtu vaļā un spētu uztvert teikto. Un tad doktors Krokovskis sacīja: «Slimības izskatā! Slimības simptomi ir maskēta mīlas darbība, un jebkura slimība ir pārvērsta mīla.»

Tagad nu tas bija zināms, ja arī ne visi to bija spējīgi novērtēt. Pār zāli nošalkoja nopūta, un prokurors Paravants daudznozīmīgi pamāja, bet doktors Krokovskis turpināja attīstīt savu tēzi. Hanss Kastorps savukārt nolieca galvu, lai pārdomātu dzirdēto un pārbaudītu sevi, vai sapratis. Tomēr viņš nebija pieradis pie šādiem domu gājieniem, turklāt pēc neveiksmīgās pastaigas viņš nespēja koncentrēties, viņa uzmanība bija viegli aizvilināma un tika arī tūlīt novērsta uz muguru, kas atradās tepat priekšā, un uz roku, kura pacēlās un paliecās pie pakauša, lai cieši pie Hansa Kastorpa acīm atbalstītu no apakšas matu pīni.

Bija nomācoši redzēt roku tik tuvu pie acīm — vajadzēja to vērot, gribi vai ne, izpētīt ar visiem trūkumiem un cilvēciskām iezīmēm, kādas vien tai bija, gluži kā zem palielināmā stikla. Nē, tai nepiemita nekas aristokrātisks — šai palielajai, tādai kā skolnieces rokai ar pavirši apgrieztajiem nagiem, nevarētu pat apgalvot, vai pirksti bija īsti tīri, bet, ka ādiņa pie nagiem apgrauzta, par to nevarēja būt ne mazāko šaubu. Hanss Kastorps sarauca lūpas, bet acis palika kā piekaltas pie Sošā kundzes rokas, tobrīd viņam neskaidri, nenoteikti paplaiksnījās atmiņā kaut kas no tā, ko doktors Krokovskis bija teicis par pilsoniskajiem aizspriedumiem, kas tiek pretstatīti mīlai … Pati roka bija skaistāka par plaukstu, liegi aiz galvas aizlikta, gandrīz vai kaila, jo piedurknes drāna bija plānāka nekā blūzei — visvieglākā gāze, tāpēc roka ieguva tikai gaisīgu Apveidu un gluži bez ietērpa droši vien nebūtu tik piemīlīga. Roka bija reizē maiga un pilnīga — un, pēc visiem apsvērumiem, vēsa. Attiecībā uz šo roku nevarēja būt ne runas par jebkādu pilsonisku pretestību.

Hanss Kastorps, raudzīdamies uz Sošā kundzes roku, sapņoja. Kā gan sievietes ģērbās! Tās atklāja šo un to, gan pakausi, gan krūtis, apmeta ap pleciem caurspīdīgu gāzes audumu … Tā viņas uzvedās visā pasaulē, lai izraisītu mūsu nevaldāmo kāri. Ak dievs, dzīve ir skaista! Tā ir skaista tieši ar šādām parastām parādībām, piemēram, ar to, ka sievietes valdzinoši ģērbjas, jo tas ir parasts, pats par sevi saprotams un pieņemams, par to nemaz nedomā un neapzināti, bez ierunām atzīst. Bet domāt par to vajadzētu, Hanss Kastorps sevī sprieda, lai varētu par dzīvi tā īsti priecāties un saprast, ka tas ir aplaimojošs un savos pamatos gandrīz vai teiksmains paradums… Protams, tas notiek ar zināmu nolūku, ka sievietes drīkst teiksmaini un aplaimojoši tērpties un nepārkāpj pieklājības robežas, — runa ir par nākošajām paaudzēm, par cilvēku dzimuma turpinājumu, tā gan. Bet ko tad, ja sievietei ir kāda iekšēja kaite un tā nemaz nav derīga mātes uzdevumam, — ko tad? Vai tad bija kāda jēga valkāt gāzes auduma piedurknes un pievērst vīriešu uzmanību savam augumam — savam iekšķīgi slimam augumam? Acīmredzot tam nebija nekādas jēgas, un to nu vajadzētu īstenībā uzskatīt par nepieklājīgu un aizliegt. Jo, ja kāds vīrietis interesējas par slimu sievieti, tad tur nav vairāk saprāta kā … nu, kā savā laikā Hansa Kastorpa apslēptajai interesei par Pšibislavu Hipi. Muļķīgs salīdzinājums, mazliet netīkamas atmiņas. Bet tās uzradās pašas no sevis, bez viņa līdzdalības. Starp citu, Hansa Kastorpa sapņainās pārdomas ar to arī pārtrūka galvenokārt tāpēc, ka viņa uzmanību atkal saistīja doktors Krokovskis, kura balss bija pēkšņi ieskanējusies ļoti skaļi. Patiesi — viņš stāvēja, iepletis rokas, sānis pieliektu galvu aiz sava galdiņa un ar visiem vizītsvārkiem tomēr izskatījās gandrīz kā Jēzus Kristus pie krusta!

Noskaidrojās, ka, beidzis priekšlasījumu, doktors Krokovskis aizrautīgi propagandē dvēseles psihoanalīzi un ieplestām rokām aicina visus pie sevis. Nāciet pie manis, viņš sacīja, visi, kas esat cietuši un bēdu nomākti! Un viņš bija acīmredzot dziļi pārliecināts, ka visi bez izņēmurņa ir cietēji un bēdu nomākti. Viņš runāja par apslēptām ciešanām, par kaunu un skumjām, par psihoanalīzes atpestošo iedarbību, slavēja zemapziņā apslēptā noskaidrošanu, apgalvoja, ka slimība no jauna pārvēršas afektā, kad tas ir apzināts, aicināja uzticēties, solīja izārstēšanu. Tad nolaida rokas, atlieca galvu taisni, savāca rakstus, kas bija noderējuši priekšlasījumā, un, gluži kā skolotājs, piespiedis tos ar kreiso roku pie pleca, paceltu galvu aizgāja pa brīvo eju.

Visi piecēlās, atbīdīja krēslus un palēnām virzījās uz to pašu izeju, pa kuru doktors bija izgājis no zāles. Izskatījās, it kā visi kā viens vilktos viņam nopakaļ — no visām pusēm, vilcinoties, negribīgi, bet nomāktā vienprātībā — gluži kā žurkas, ko vilina sev līdzi žurku ķērājs. Hanss Kastorps palika šai ļaužu straumē stāvam, pieķēries pie krēsla atzveltnes. «Esmu šeit tikai viesis,» viņš nodomāja, «esmu vesels, un, paldies dievam, vispār par mani nevar būt ne runas, nākošā priekšlasījumā manis te vairs nemaz nebūs.» Viņš redzēja, kā Sošā kundze gāja laukā — zaglīgi, pastiepusi uz priekšu galvu. Vai viņa arī ļauj sevi analizēt, viņš domāja, un viņa sirds sāka pukstēt straujāk… Viņš nebija pamanījis, ka Joahims pa krēslu starpām tuvojas, un nervozi sarāvās, kad brālēns viņu uzrunāja.

—   Tu atnāci pēdējā brīdī. Vai biji tālu? Kā pastaigājies?

—   O, jauki, — Hanss Kastorps atsaucās. — Jā, es biju diezgan tālu. Bet man jāatzīstas, ka tas nenāca man tik ļoti par labu, kā biju gaidījis. Vai nu vēl bija par agru doties šādā pastaigā, vai vispār man tas neder. Turpmāk es to neatkārtošu.

Vai priekšlasījums paticis, to Joahims nevaicāja, un Hanss Kastorps arī nekā neteica. It kā klusuciešot vienojušies, viņi arī vēlāk ne ar vārdu nepieminēja priekšlasījumu.

Šaubas un apsvērumi

Tā nu otrdienā mūsu varonis bija pavadījis vienu nedēļu pie šiem augšā un tāpēc, atgriežoties no rīta pastaigas, ieraudzīja savā istabā rēķinu par pirmo nodzīvoto nedēļu, rūpīgi sastādītu komerciālu dokumentu zaļganā aploksnē, izrotātā ar ilustrāciju (visai gleznaini attēlota «Berghof» ēka); kreisajā pusē šaurā slejā bija nodrukāti izvilkumi no prospekta, starp citu, retinātiem burtiem pieminēta ari «psihiskā ārstēšana pēc jaunākajiem principiem». Kaligrāfiskajā rakstā bija sastādīts rēķins par 180 frankiem: izdevumi par uzturu un ārstēšanu — 12 franki, par istabu — 8 franki dienā, tad «Iestāšanās nauda» — 20 franki un istabas dezinfekcija 10 franki, bez tam vēl sīkas summas par veļu, alu un pirmajās vakariņās baudīto vīnu — viss kopā veidoja apaļo skaitli.

Hansam Kastorpam, pārbaudot kopā ar Joahimu rēķinu, nebija nekā, ko iebilst.

— Tiesa, medicīniskā aprūpēšana man nav bijusi vajadzīga, — viņš sacīja, — bet tā ir mana paša darīšana, tā ir ierēķināta pansionāta cenā, un es nevaru prasīt, lai to atskaita, — un kā tad lai to arī izdarītu? Ar dezinfekciju viņi, protams, iedzīvojas, jo nemūžam nav varējuši izlietot par 10 frankiem IT2 CO, lai izkvēpinātu amerikānieti. Bet visumā man jāteic — tas ir drīzāk lēti nekā dārgi, ņemot vērā to, kas tiek izsniegts.

Un tā pirms otrajām brokastīm brālēni devās uz «pārvaldi», lai nolīdzinātu parādu.

«Pārvalde» atradās pirmajā stāvā. Ejot gar halles otru pusi garām garderobei, virtuvei, palīgtelpām un nogriežoties pa gaiteni, tūlīt bija redzamas durvis ar porcelāna plāksnīti. Hanss Kastorps ar interesi ielūkojās sanatorijas tirdznieciskajā centrā. Tā bija īsta neliela kanceleja — te strādāja mašīnrakstītāja un trīs vīriešu dzimuma ierēdņi sēdēja noliekušies pār papīriem, blakus telpā kāds kungs, pēc izskata vai nu šefs, vai direktors, strādāja pie nomaļus stāvoša galda un tikai pameta uz klientiem cauri monoklim vēsu, lietišķi vērojošu skatienu. Kamēr jaunie ļaudis pie kases lodziņa norēķinājās, mainīja naudas zīmi, saņēma atlikumu, kvīti, viņi izturējās nopietni, atturīgi, klusi, pat padevīgi, kā parasti jauni vācieši, kas mēdz savu cieņu pret iestādēm, pret kancelejām attiecināt uz jebkuru kantori vai biroju, bet, iznākot no turienes, ceļā uz ēdamzāli un vēlāk pa dienu viņi šo to pārrunāja par sanatorijas pārvaldi, Joahimam, kā jau pieredzējušam un senam tās iemītniekam, vajadzēja atbildēt uz brālēna jautājumiem. .m-v,\parHofrāts Bērenss nebija ne iestādes īpašnieks, ne saimnieks — lai gan tāds iespaids varētu rasties. Pāri viņam un aiz viņa stāvēja neredzamas varas, kuru iespaids zināmā mērā izpaudās kantora darbībā, — uzraudzības pa*, dome, akciju sabiedrība, kur sastāvēt nebūtu bijis par ļaunu, jo, pēc Joahima ticama apgalvojuma, kaut arī tika maksātas lielas algas ārstiem un saimniekošanas principi bija ļoti liberāli, tā varēja ik gadus izsniegt saviem biedriem augstas dividendes. Tātad hofrāts nebija patstāvīgs darbinieks, viņš bija tikai aģents, ierēdnis, augstāko varu pārstāvis, tiesa, pirmais un ievērojamākais, visa uzņēmuma dvēsele, ar izšķirošu ietekmi uz visu organizāciju, arī uz pārvaldi; bet, kaut arī viņš bija noteicošais ārsts, tomēr nelikās zinis ne par vienu no uzņēmuma veikalnieciskajiem darījumiem. Cik zināms, viņš bija dzimis Ziemeļrietumvācijā, jau pirms gadiem pretēji saviem nodomiem uzņēmies šos ārsta pienākumus: viņu atvedusi šurp sievas slimība; sieva jau sen atdusējās ciemata kapsētā — gleznainajā Davosas kapsētā, nokares labajā pusē, tuvu pie ieejas līdzenumā. Spriežot pēc fotogrāfijām, kas bija visur redzamas hofrāta dzīvoklī, kā arī pēc eļļas krāsām gleznotajiem portretiem, kurus viņš pats, būdams amatieris gleznotājs, bija darinājis, viņa sieva bijusi ļoti tīkama, lai gan astēniska un pārāk lielām acīm. Viņa bija dāvājusi tam divus bērnus — dēlu un meitu, un tad sievas vieglais, drudža sagrābtais augums uznests šai apvidū, kur dažos mēnešos viņas spēki izsīkuši un viņa nomirusi. Stāstīja, ka Bērensu, kurš sievu dievinājis, šis sitiens tik smagi trāpījis, ka uz kādu laiku viņš kļuvis grūtsirdīgs un dīvaini uzvedies, — ejot pa ielu, pievērsis sev garāmgājēju uzmanību ar ķiķināšanu, žestikulēšanu un runāšanos vienatnē. Viņš nebija pēc sievas nāves atgriezies agrākajā dzīves vietā, bet palicis tepat — protams, arī tāpēc, ka nav gribējis aizbraukt no viņas kapa, kaut gan izšķirošais iemesls droši vien nav bijis tik sentimentālas dabas, bet gan tas, ka pats bijis stipri nonīcis un, pēc saviem speciālista ieskatiem, nolēmis, ka šeit ir viņa īstā vieta. Tāpēc viņš ari palicis, tāpat kā visi tie ārsti, kas ir savu uzraugāmo pacientu nelaimes biedri, — nevis kā ārsti, kuri paši ir veseli un apkaro slimības no neatkarīgajām savas neskartības pozīcijām, bet kas paši ir slimības apzīmogoti: savdabīgs, tomēr bieži sastopams gadījums, kam neapšaubāmi ir savas priekšrocības un ēnas puses. Protams, ārsta un pacienta biedriskums ir apsveicams, tā jau mēdz teikt — ka tikai cietējs var vadīt un atpestīt cietēju. Bet vai tāds ir spējīgs pa īstam pakļaut sev kādu varu, ja pats ir šīs varas vergu skaitā? Spēj

atbrīvot, ja pats ir tai padots? Parastajā cilvēciskajā uztverē slims ārsts ir paradokss, problemātiska parādība. Iespējams, ka viņa zināšanas par slimību, kas iegūtas paša pieredzes ceļā, tiek nevis bagātinātas un morāli stiprinātas, bet mazinātas un samudžinātas? Tāds ārsts neraugās slimībai acīs ar skaidru pretinieka skatienu, ir nedrošs, nevar ieņemt noteiktu stāju, tāpēc ar visu iespējamo piesardzību jājautā, vai tas, kurš pieder pie slimo pasaules, ir tikpat ieinteresēts izārstēt citus vai saglabāt citu veselību kā tas, kas pats nesirgst? …

Šādas šaubas un apsvērumus izteica Hanss Kastorps, apspriezdamies ar Joahimu par sanatoriju «Berghof» un tās medicīniskajiem vadītājiem. Joahims iebilda, ka neesot jau nemaz zināms, vai hofrāts Bērenss vēl joprojām pats ir pacientu skaitā, droši vien viņš esot jau sen izārstējies. Tās dienas, kad viņš sācis te praktizēt, esot jau tālā pagātnē, kādu laiku viņš strādājis uz savu roku un drīz vien ieguvis slavu kā iejūtīgs diagnostiķis un liels speciālists pneimotoraksa jautājumos. Tad sanatorija «Berghof» viņu iesaistījusi darbā šai iestādē, ar kuru viņš cieši saaudzis nu jau gandrīz desmit gadu … Tur tālāk, ziemeļrietumu ēkas spārna galā, atrodoties viņa dzīvoklis (doktors Krokovskis arī dzīvojot turpat tuvumā); dižciltīgā dāma, vecākā sanatorijas māsa, par kuru Setembrīni tik zobgalīgi izteicās un kuru Hanss Kastorps līdz šim tikai garāmejot bija redzējis, pārzinot viņa nelielo atraitņa saimniecību. Citādi hofrāts dzīvojot viens, jo viņa dēls studējot Vācijas universitātēs un meita apprecējusies ar kādu advokātu Šveices franču daļā. Jaunais Bērenss reizēm atbraucot brīvlaikā, kā tas jau vienu reizi pa Joahima uzturēšanās laiku noticis, un sanatorijas dāmas tad bijušas ļoti satrauktas, sacēlušās temperatūras, guļamhallēs izraisījušies strīdi un ķildas, mazas greizsirdību scēnas, doktora Krokovska pieņemšanas reizēs pacientu •• skaits stipri palielinājies .

Asistentam viņa privātajām pieņemšanām bija iekārtota atsevišķa istaba, kas, tāpat kā lielā izmeklēšanas telpa, laboratorija, operācijas zāle un rentgena kabinets, atradās labi apgaismotajā, sanatorijas pagraba stāvā. Mēs runājam par pagraba stāvu, jo akmens kāpnes, kas no pirmā stāva veda uz turieni, tiešām radīja priekšstatu, it kā dotos pagrabā, bet patiesībā tas bija maldinoši. Jo, pirmkārt, pirmais stāvs atradās pietiekami augstu, otrkārt, ēka bija

celta uz augsta pamata, pie kalna, un" tā saucamām «pagraba» telpām logi bija pavērsti pret dārzu un ieleju, līdz ar to kāpnes zināmā mērā zaudēja savu jēgu un nozīmi. Likās gan, ka pa kāpnēm jādodas no līdzenas zemes dziļumā, bet nokāpjot atklājās, ka atkal esat uz līdzenas zemes vai arī tikai nedaudz zemāk; tas ļoti mulsināja Hansu Kastorpu, kad viņš reiz pavadīja brālēnu «lejup», lai tas nosvērtos. Šai sanatorijas daļā valdīja klīnisks gaišums un spodrība, viss bija baltāks par baltu, balti lakotās durvis spīguļoja, tāpat arī tās, kas veda doktora Krokovska pieņemamā istabā; pie šīm durvīm bija ar spraudīti piestiprināta zinātnieka vizītkarte, uz šo istabu vēl bija jānokāpj divi pakāpieni no priekšnama, tāpēc radās iespaids, it kā tur būtu noliktava. Durvis atradās pa labi no kāpnēm gaiteņa galā, un Hanss Kastorps, gaidīdams Joahimu un staigādams pa gaiteni šurp un turp, paturēja šīs durvis allaž acīs. Viņš redzēja arī kādu pa tām iznākam — kādu dāmu, kura nupat bija ieradusies un kuras vārdu viņš vēl nezināja; tā bija maza auguma, trausla, ar sproclziņām uz pieres un zelta auskariem. Kāpdama augšup pa kāpnēm, viņa dziļi pieliecās un ar vienu roku pieturēja svārkus,' ar otru mazo, gredzeniem rotāto roku spieda pie lūpām mutautiņu un tam pāri, joprojām saliekusies, vērās ar savām lielajām, gaišajām, pārbiedētajām acīm tukšumā. Tā viņa steidzās sīkiem solīšiem, svārkiem švirkstinot, uz kāpņu pusi, pēkšņi, kā atcerēdamās kaut ko, palika stāvam, tad atkal aši aiztipināja un, joprojām saliekusies, turēdama mutautiņu pie lūpām, pazuda kāpņu pagriezienā.

Kad viņa bija nākusi laukā pa durvīm, Hanss Kastorps ievēroja, ka tur bija daudz tumšāks nekā baltajā gaitenī, acīmredzot apakšējo telpu klīniskā, spodrā gaisma līdz turienei nesniedzās, doktora Krokovska analītiskajā kabinetā valdīja neskaidra pustumsa, dziļa krēsla.

Saruna pie galda

Katras maltītes laikā raibi apgleznotajā ēdamzālē jaunajam Hansam Kastorpam atkārtojās nepatīkami brīži, jo kopš tās reizes, kad viņš bija uz savu roku devies nelaimīgajā pastaigā un tur pēkšņi uzradās tāda pati galvas trīsināšana, kāda bijusi arī vecamtēvam, tā vairs

neizzuda — un tieši te, pie galda, tā sākās gandrīz vai regulāri un tad nebija apturama un ari grūti apslēpjama. Viņš ne vien pielietoja seno paņēmienu — cienīgi atbalstīt zodu apkaklītē, kaut arī ilgāku laiku šādā stāvoklī bija grūti noturēties, — bet izmēģināja arī citādi maskēt šo defektu, tā, piemēram, nemitīgi kustināja galvu, grozīdams gan pa labi, gan pa kreisi, vai arī, paceļot karoti pie mutes, kreisās rokas plaukstu cieši piespieda pie galda, lai noturētos nekustīgi; ēdienu starplaikos pat uzlika elkoni uz galda un atbalstīja galvu rokā, kaut arī pats to atzina par neprasmi pienācīgi uzvesties un to varēja atļauties varbūt vienīgi slimnieku sabiedrībā, kas paraduši vaļīgi izturēties. Tas viss bija mokoši, un daudz netrūka, lai pilnīgi sabojātas tiktu ēdienu reizes, kuras viņš taču augstu vērtēja saspringtās noskaņas un neparasto atgadījumu pēc.

Ko tur lai dara — Hanss Kastorps labi zināja, ka apkaunojošā parādība, ar kuru viņš cīnās, nav izskaidrojama tikai kā fiziska rakstura simptoms, tikai ar šejienes gaisu, aklimatizācijas grūtībām, bet pauž iekšēju satraukumu un ir tieši saistīta ar šo saspringto noskaņu, ar neparastajiem atgadījumiem.

Sošā kundze gandrīz vienmēr ieradās pie galda ar nokavēšanos, un, kamēr viņa nebija parādījusies, Hanss Kastorps nespēja mierīgi nosēdēt, jo gaidīja, kad nograndīs aizcirstās stikla durvis, kas parasti vēstīja par viņas ierašanos, un zināja, ka tobrīd satrūksies un seja kļūs auksta, kā tas arī katrreiz notika. Sākumā viņš tad ikreiz īgni apsviedās, lai niknām acīm pavadītu nevīžīgo kavētāju līdz viņas vietai pie «labā» krievu galda, dažreiz arī pusbalsī, starp zobiem izgrūda kādu nosodošu izsaucienu, skarbu vārdu. Tagad viņš tā vairs nedarīja, bet iekoda lūpā, nolieca galvu dziļāk pār šķīvi vai arī tīšuprāt māksloti pagrieza galvu uz otru pusi, jo viņam šķita, ka tagad * dusmoties tā kā nebūtu tiesību, arī nosodīt diezin vai drīkstētu, it kā sajustu savu tiesu vainas un tāpēc arī būtu atbildīgs citu priekšā, — vārdu sakot, viņš kaunējās, un nebūtu pareizi teikts, ka viņš kaunas par Sošā kundzi, bet gluži otrādi — viņš kaunējās pats par sevi, lai gan šis izjūtas bija gluži liekas, jo neviens visā ēdamzālē neinteresējās par Sošā kundzes neuzvedību vai Hansa Kastorpa kaunu, izņemot varbūt vienīgi skolotāju Engelhartes jaunkundzi, kas sēdēja viņam pa labi.

Nožēlojamais sievišķis bija apjautis, ka līdz ar Hansa Kastorpa neiecietību pret durvju aizciršanu jaunajam galda kaimiņam radies zināms psihisks sakars ar krievieti un ka noteicošais nav šā sakara raksturs, ja tāds sakars vispār pastāv, un, beidzot, ka viņa liekuļotā vienaldzība, kas aiz nepietiekamu aktierisku spēju un pieredzes trūkuma tika ļoti nemākulīgi notēlota, nenozīmē vis sakara pavājināšanos, bet gan tā augstāku pakāpi.

Bez jebkādām prasībām vai arī cerībām savā labā Engelhartes jaunkundze nemitīgi atļāvās nesavtīgus Sošā kundzes slavinājumus, — pats dīvainākais, ka Hanss Kastorps, ja arī ne uzreiz, tad ar laiku pilnīgi saprata un atklāja viņas musinošo rīcību, kas viņā izraisīja pretīgumu, bet, kaut ari tā bija, viņš tomēr labprātīgi ļāvās ietekmei un apmātībai.

— Badāc! -isacīja vecmeita. — Tā ir viņa. Nav nemaz jāskatās, lai pārliecinātos, kas tur ienācis. Kā tad, tur jau viņa iet… un cik mīlīgi sper soļus … Gluži kā tāds kaķēns, kas zogas klāt piena bļodiņai! Es labprāt apmainītos ar jums vietām, tad jūs varētu tikpat brīvi un ērti novērot kā es. Es saprotu, ka ne jau katru reizi jums gribas griezt uz to pusi galvu . .. dievs zina ko viņa beigu beigās vēl iedomātos, ja pamanītu .. . Tagad viņa sasveicinās ar savējiem… Jums vajadzētu palūkoties, sirds priecājas, uz viņu noskatoties. Kad viņa tā smaida un sarunājas kā patlaban, tad vienā vaigā uzrodas bedrīte, bet ne katrreiz, tikai tad, kad viņa to grib. Jā, tas tik ir zelta sievišķītis, izlutināts radījums, tāpēc arī tik nevērīga. Šādus cilvēkus jāmīl gribi vai negribi, jo arī tad, kad viņi ar savu nevīžību kaitina, dusmas tikai pavairo pieķeršanos, ir tik aplaimojoši pukoties un tomēr mīlēt…

Šādi — paslepcn no citiem, aizsegusies ar plaukstu, čukstēja skolotāja, bet zilganais sārtums vecmeitas vaigos atgādināja, ka viņai ir paaugstināta temperatūra; viņas baudkārās runas satrauca nabaga Hansu Kastorpu līdz sirds dziļumiem. Aiz zināmas nepatstāvības viņam radās nepieciešamība gūt apstiprinājumu no citiem, ka Sošā kundze tiešām ir burvīga sieviete, turklāt vēl jaunajam cilvēkam bija vajadzīgs pamudinājums ļauties sajūtām, kam saprāts un sirdsapziņa traucējoši pretojās.

Visumā šo sarunu praktiskā nozīme nebija auglīga, jo Engelhartes jaunkundze ar labāko gribu nespēja neko tuvāku par Sošā kundzi pastāstīt; neko vairāk kā jebkuru sanatorijas iedzīvotāju viņa to nepazina, nevarēja pat palielīties ar kopīgiem paziņām, un vienīgais, ar ko viņa Hansa Kastorpa acīs spēja izcelties, bija tas, ka dzīvoja Kēnigsbergā — tātad ne pārāk tālu no krievu robežas — un mācēja dažus vārdus izrunāt krieviski — diezgan trūcīgas priekšrocības, bet Hanss Kastorps tomēr saskatīja tanīs gandrīz vai attālas personīgas saiknes ar Sošā kundzi.

—   Viņa, kā es redzu, nevalkā gredzenu, kāpēc tā? Viņa taču ir precējusies, kā jūs man teicāt?

Skolotāja tik ļoti jutās atbildīga pret Hansu Kastorpu par Sošā kundzi, ka samulsa, gluži kā iedzīta sprukās, un tagad centās izgrozīties.

—   Nu kas tur pavisam, — viņa iebilda. — Protams, ka ir precējusies. Par to nav nekādu šaubu. Viņa liek sevi uzrunāt par kundzi, un iemesls tam nav tikai plātīšanās, kā mēdz darīt jaunkundzes ārzemēs, kad tās sasniegušas brieduma gadus, bet mēs visi zinām, ka viņai tiešām kaut kur Krievijā ir vīrs, to zina visi. Viņas meitas vārds ir citāds — krievisks, nevis franču, tāds ar «anova» vai «ukova», es zināju, tikai aizmirsu, ja vēlaties, es apjautāšos, droši vien ir daži, kas zina viņas vārdu. Gredzens? Nē, gredzenu viņa nevalkā, es arī to esmu ievērojusi. Ak tu mūžs, varbūt tas viņai nepiestāv, varbūt tas padara pārāk platu roku. Var arī gadīties, ka viņai liekas mietpilsoniski valkāt gredzenu, tādu gludu stīpiņu … trūktu tikai vēl atslēgu saišķa pie jostas … nē, viņai, protams, ir plašāks vēriens … Es zinu, visām krievu sievietēm ir kaut kas brīvs un vērienīgs raksturā. Turklāt tādam gredzenam ir kaut kas tieši noraidošs un atskurbinošs, es gribētu teikt, ka tas taču ir atkarības simbols, piešķir sievietei tieši kaut ko no mūķenes būtības, padara par

•puķīti «neaizskar mani». Nemaz nebrīnos, ka tas nav pēc Sošā kundzes prāta… Tik patīkama sieviete pašos labākajos gados… Laikam viņai nav ne iegansta, ne vēlēšanās katram kungam, kam iznāk sniegt roku, likt manīt, ka ir saistīta laulības saitēm ..,

Augstā debess, ko tā skolotāja varēja muldēt! Hanss Kastorps gluži pārbijies raudzījās viņai sejā, bet viņa spītīgi vērās pretī ar nevaldāmu samulsumu acīs. Tad abi kādu brīdi, lai atpūstos, klusēja. Hanss Kastorps;

ēda un centās apspiest' galvas trīcināšanos. Beidzot viņš sacīja:

—   Un vīrs? Vai viņš nemaz neliekas gar viņu zinis? Nav nekad te augšā apmeklējis? Kas viņš īstenībā ir?

—   Ierēdnis. Administratīvs krievu ierēdnis kādā pavisam nomaļā guberņā, ziniet, Dagestānā, tā atrodas pavisam austrumos, aiz Kaukāza, viņu aizkomandēja uz turieni. Nē, es jau jums teicu, ka viņu neviens te augšā nav ne acīs redzējis. Un pie tam viņa atkal ir te jau ilgāk par diviem mēnešiem.

—   Tad viņa nav te pirmo reizi?

—   Ai, nē, jau trešo reizi. Un pa starpām atkal, kur citur — līdzīgās vietās. Gluži otrādi — viņa šad tad apmeklē vīru, ne jau bieži, reizi gadā uz kādu laiku. Var teikt, ka viņi dzīvo šķirti, un viņa to reizēm apmeklē.

—   Nu jā, viņa jau ir slima .. .

—   Kā tad, slima. Bet ne jau tā. Ne jau tik nopietni slima, ka vajadzētu pastāvīgi dzīvot sanatorijās un šķirti no vīra. Tam par iemeslu jābūt vēl kādiem citiem apstākļiem. Te visi ir tādās domās, ka jābūt vēl citiem iemesliem. Varbūt viņai nepatīk Dagestāna — aiz Kaukāza, tik mežonīgā, tālā apvidū, — tas jau nebūtu nekas pārsteidzošs. Bet sava tiesa vainas jābūt arī vīra pusē, ja jau viņai tik ļoti tur nepatīk. Viņam ir gan franču uzvārds, bet viņš ir krievu ierēdnis, un jūs varat man ticēt, ka tie ir brutāli cilvēki. Es reiz vienu tādu redzēju, viņam bija vaigubārcla dzelzs krāsā un sarkana seja .. . Viņi ir lieli kukuļņēmēji, un tad viņi visi uz to vutku, uz degvīnu, vai zināt. .. Pieklājības pēc liek sev kādu nieku ēdiena atnest, pāris marinētu sēnīšu, gabaliņu stores un tad dzer bez kādas sajēgas. To tad sauc par uzkodu …

—   Jūs visu uzgrūžat viņam, — sacīja Hanss Kastorps. — Bet mēs jau nezinām, vai viņa nav vainīga, ka viņi nedzīvo labi. Jābūt taisnīgam. Kad es tā uz viņu paskatos, un tad tā durvju aizciršana … es neturu viņu par eņģeli, neņemiet man to ļaunā, lūdzu, es viņai neuzticos. Jūs neesat objektīva, jūs pāri mēram spriežat par labu viņai…

Tā viņš reizēm darīja. Ar viltību, kas viņa dabai īstenībā bija sveša, viņš izlikās, it kā Engelhartes jaunkundzes jūsmai par Sošā kundzi nav tas iemesls, kāds — to viņš labi zināja —ir patiesībā, bet ka šī jūsma ir pati par sevi patstāvīga, jocīga īstenība, par ko viņš,

neatkarīgais Hanss Kastorps, var vecmeitu no vēsas un humoristiskas distances pazobot. Un, tā kā viņš bija pārliecināts, ka viņa līdzzinātāja pieņems un samierināsies ar tik nekaunīgu pavērsienu, tad viņš arī neko neriskēja.

—    Labrīt! — viņš sveicināja. — Vai labi gulējāt? Ceru, ka sapnī redzējāt savu skaisto Minku?… Ak tu mūžs, kā jūs sarkstat, tiklīdz viņu piemin! Jūs jau esat viņā aplam ieķērusies, nemaz neliedzieties!

Un skolotāja, kas tiešām bija nosarkusi un dziļi noliekusies pār savu tasi, čukstus izdvesa:

—    Nu nē, kā nu tā var, Kastorpa kungs! Tas nav smuki, ka jūs mani mulsināt ar saviem mājieniem. Visi mana, ka runa ir par viņu, un jūs sakāt man tādas lietas, ka man jāsarkst…

Savādu spēli bija uzsākuši šie abi galda biedri. Abi apzinājās, ka melo divkārt un trīskārt, ka Hanss Kastorps melo tikai tāpēc vien, lai būtu iemesls runāt par Sošā kundzi, uzvelk uz zoba skolotāju un, šādi jokojoties ar vecmeitu, rod slimīgu patiku, viņa savukārt aiz savedējas tieksmes un arī tāpēc, lai izpatiktu jaunajam cilvēkam, bija tiešām mazliet ieķērusies Sošā kundzē, un, beidzot, viņai sagādāja nožēlojamu prieku ļaut sevi pazobot un sarkt. To viņi abi apzinājās gan par sevi, gan viens par otru, un tas viss šķita sarežģīts un netīrs. Bet, lai gan Hansam Kastorpam parasti bija pretīgs viss sarežģītais un netīrais un arī šai gadījumā viņš izjuta pret to pretīgumu, tomēr turpināja šai duļķainajā ūdentiņā plunčāties, mierinādams sevi ar to, ka ir šeit tikai gadījuma viesis un drīz atkal aizbrauks. Ar mākslotu vienaldzību viņš lietpratīgi vērtēja «nevīžīgās sievietes» ārieni un secināja, ka pretskatā viņa noteikti izskatās jaunāka un daiļāka nekā profilā, ka viņas acis pārāk tālu atrodas viena no otras un viņas stāja ir neglīta, turpretī rokas ir skaistas un «gleznas». Tā runājot, viņš centās apslēpt galvas tricināšanos,. bet, to darot, viņam vajadzēja atzīt, ka skolotāja ne vien manījusi viņa veltīgās pūles, bet ar negantu sašutumu jūt, ka arī pati tāpat trīcina galvu. Arī tas, ka viņš bija Sošā kundzi nosaucis par «skaisto Minku», bija diplomātisks gājiens un viltība, jo tādējādi viņš varēja jautāt:

—   Es saku «Minka», bet kā viņu sauc īstenībā? Proti, kāds ir viņas vārds? Ja cilvēks ir tā apmāts kā jūs, tad jau, protams, vārds jāzina. r :&gt;&gt;nq

Skolotāja pārdomāja.

—   Pagaidiet, es, liekas, zinu. Vismaz zināju. Vai viņu nesauc Tatjana? Nē, tā nebija, un arī ne Nataša. Nataša Sošā? Nē, tā es neesmu dzirdējusi. Pagaidiet, atceros! Avdotja ir viņas vārds. Vai arī kaut kā tamlīdzīgi. Jo nekādā gadījumā ne Katjenka, ne Ņinočka. Nudien izkritis no prāta. Bet es to varu viegli dabūt zināt, ja vēlaties.

' Tiešām nākošajā dienā viņa zināja Sošā kundzes vārdu. Viņa to nosauca pusdienas laikā, kad nograndēja aizcirstās stikla durvis. Sošā kundzes vārds bija Klaudija.

Hanss Kastorps uzreiz nesaprata. Viņš lika vārdu atkārtot pa zilbēm, iekams apguva. Tad vairākkārt atkārtoja, vērdamies ar piesarkušām acīm uz Sošā kundzi, kā piemērodams viņai vārdu.

—   Klaudija, — viņš daudzināja, — jā, tā viņu varētu saukt, tas skan gluži labi. — Viņš nemaz neslēpa prieku par iegūto ziņu un, tagad runājot par Sošā kundzi, sauca viņu tikai par «Klaudiju». — Jūsu Klaudija ripina maizes bumbiņas, es nupat redzēju. Nē, diezin cik smalki tas vis nav.

—   Atkarībā no tā, kas to dara, — atbildēja skolotāja. — Klaudijai tas piestāv.

Jā, ēdienu reizes zālē ar septiņiem galdiem sagādāja lielu prieku Hansam Kastorpam. Viņam bija žēl, kad tās beidzās, bet viņš mierināja sevi, ka ļoti drīz — pēc divām vai divarpus stundām — atkal sēdēs te, un, kad viņš atkal te sēdēja, tad likās, it kā nemaz nebūtu cēlies no savas vietas augšā. Kas notika starp šiem diviem laika sprīžiem? Nekas. Neliela pastaiga līdz strautam vai angļu kvartālam, īss atpūtas brīdis guļamkrēslā. Tas nebija nekāds nopietns pārtraukums, ne arī grūti pārvarams šķērslis. Kaut kas cits nekā darbs, kādi rūpesti un satraukums, kas garā nav viegli pārskatami, apejami. Bet par saprātīgi un lietderīgi iedalīto sanatorijas «Berghof» dienas kārtību to vis nevarētu teikt. Piecēlies no kopējās maltītes, Hanss Kastorps varēja jau tūlīt pat priecāties uz nākošo — ja vien vārds «priecāties» būtu īstais apzīmējums satrauktajai gaidīšanai uz jaunu tikšanos ar slimo Klaudiju Sošā, nevis pārāk nenozīmīgs, bezbēdīgs, ikdienišķs un parasts viņa izjūtai. Var jau būt, ka lasītājs uzskata par iespējamu tikai šādus apzīmējumus, proti, nenozīmīgus un parastus, attiecināt uz Hansu

Kastorpu un viņa iekšējiem pārdzīvojumiem, bet mēs atgādināsim, ka viņš, būdams jauns, saprātīgs un apzinīgs cilvēks, nespēja tāpat vien «priecāties», uzskatot Sošā kundzi un atrodoties tās tuvumā, un, tā kā mums tas ir jāzina, tad varam būt pārliecināti, ka, gadījumā ja mēs viņam šo apzīmējumu piedāvātu, viņš to, plecus paraustīdams, noraidītu.

Jā, viņš izturējās augstprātīgi pret zināmiem izteiksmes līdzekļiem, tā ir rakstura īpašība, kas pelna ievērību. Viņš staigāja apkārt ar tvīkstošiem vaigiem un savā nodabā dziedāja, dziedāja sevī, jo viņa izjūtas bija muzikālas un jūsmīgas. Viņš dungāja dziesmiņu, ko diezin kur un kad bija dzirdējis dziedam kādā sabiedrībā vai arī labdarības koncertā un ko bija izpildījusi neliela soprāna balss; tagad šīs maigās blēņas iešāvās prātā, tās sākās šādi:

Priekā sirds man līksmot sāk,

Dzirdot vārdu atskanam, —

un viņš grasījās turpināt:

Kas no tavām lūpām nāk.

Kā lai netic brīnumam! —

bet tad, pēkšņi paraustījis plecus, nomurmināja: «Smieklīgi,» — un ar tādu kā melanholisku bardzību atraidīja maigo dziesmiņu kā bezgaumīgu, vulgāru. Šāda naiva dziesmiņa varētu iepriecēt kādu jaunekli, kurš savu sirdi, kā mēdz teikt, «uzdāvinājis» atļautā, miermīlīgā un uz izredzēm drošā veidā kaut kādai veselīgai zostiņai tur lejā, līdzenumā, un tagad nododas savām atļautajām, drošajām izredzēm, saprātīgajām un pašos pamatos apmierinātām izjūtām. Hansam Kastorpam un viņa attiecībām pret Sošā kundzi — vārds «attiecības» lai paliek viņa ^ziņā, mēs neuzņemamies nekādu atbildību par to — tāda dziesmiņa ne tuvu neatbilda, zvilnēdams savā guļamkrēslā, viņš juta nepieciešamību izteikt par to estētisku spriedumu, apgalvodams, ka tās ir tīrās blēņas, un, aprāvis dziedāšanu, sarauca degunu, kaut gan neko citu, piemērotāku nezināja.

Un tomēr zināmu gandarījumu viņš guva, šādi guļot un ieklausoties savā sirdī — fiziskajā sirdī, kas skaidri un dzirdami pukstēja apkārtējā klusumā, kurš saskaņā ar priekšrakstu galvenajā gulēšanas reizē valdīja visā sa-;

natorijā «Derghof». Sirds pukstēja neatlaidīgi un dobji — kā gandrīz pastāvīgi, kopš viņš bija te ieradies, tomēr pēdējā laikā tas viņu satrauca mazāk nekā sākumā. Tagad nevarēja vairs teikt, ka tā dauzās uz savu roku, bez pamata un bez jebkāda sakara ar dvēseles pārdzīvojumiem. Šāds sakars pastāvēja, katrā ziņā to nebija grūti konstatēt; sirds eksaltētā fiziskā darbošanās reaģēja uz noteiktām dvēseles izjūtām. Vajadzēja tikai Hansam Kastorpam iedomāties par Sošā kundzi — un viņš par to domāja —, tā tūdaļ radās sirds klauvēm atbilstoša sajūta.

Uzrodas bailes. Par abiem vectēviem un par izbraucienu ar laivu krēslas stundā

Laiks bija nejauks — šai ziņā Hansam Kastorpam viņa īslaicīgajā apciemojuma reizē šai apvidū nelaimējās. Snigt tieši nesniga, bet dienām ilgi apnicīgi un smagi lija, ieleju klāja bieza miglas sega, un, kaut arī bija tik auksts, ka ēdamzālē pat tika kurināts, vienā laidā jocīgi granda pērkons, cītīgi dobjiem grāvieniem atbalsodamies kalnos.

—   Žēl, — sacīja Joahims, — es biju domājis, ka mēs paķersim reiz brokastis līdz un dosimies uz Šacalpu vai uzsāksim ko citu. Bet, liekas, no tā nekas neiznāks. Cerams, ka tava pēdējā nedēļa būs labāka.

Un Hanss Kastorps atbildēja:

—   Lai nu. Es nemaz neilgojos kaut ko uzsākt. Mana pirmā pastaiga nekādu lielu labumu nesagādāja. Es atpūšos vislabāk tad, ja pakļaujos dienas ritumam bez kādām īpašām pārmaiņām. Pārmaiņas nepieciešamas tiem, kas te dzīvo gadiem ilgi. Bet kādas pārmaiņas man manās trīs nedēļās būtu vajadzīgas?

Tā tas bija, ko darīt un ar ko aizpildīt laiku pietika tepat uz vietas. Un, ja viņš loloja kādas cerības, tad arī piepildījums vai vilšanās bija sagaidāmi tepat, nevis kaut kādā tur Šacalpā. Garlaicība viņu nemāca, gluži otrādi, viņš sāka uztraukties, ka uzturēšanās laiks sanatorijā beigsies pārāk ātri. Nupat jau iet otrā nedēļa, divas trešdaļas laika drīz būs nodzīvotas, un, tiklīdz sāksies pēdējā, vajadzēs domāt par somu kravāšanu. Hansa Kastorpa sākotnējā — žirgtā laika izjūta bija sen pagaisusi, nupat jau dienas lidot lidoja, lai gan katra atsevišķi vilkās nebeidzamās, arvien atjaunotās gaidās un bija pārpilna klusu, apslēptu pārdzīvojumu … Jā, laiks ir kaut kas noslēpumains, grūti saprast tā daudzveidību!

Vai būtu nepieciešams tuvāk aprakstīt tos apslēptos pārdzīvojumus, kas reizē nomāca un spārnoja Hansa Kastorpa dienu ritumu? Tie ir katram zināmi ar savu sentimentālo nenozīmīgumu, un arī tad, ja gadījums būtu saprātīgāks un izredzēm bagātāks un ja uz to varētu attiecināt banālo dziesmiņu: «Priekā sirds man līksmot sāk,» — arī tad viss noritētu gluži tāpat.

Nevarētu būt, ka Sošā kundze nemaz nemanītu pavedienus, kas stiepās no kāda zināma galda līdz viņas galdam, bet Hansa Kastorpa nepārvarama vēlēšanās bija, lai viņa būtu manījusi iespējami vairāk. Mēs sakām «nepārvarama», jo viņš skaidri apzinājās, cik ļoti viņa rīcība ir pretrunā ar veselo saprātu. Ja ar cilvēku notiek tas, kas notika vai arī sāka notikt ar Hansu Kastorpu, tad rodas vēlēšanās, lai tas otrs zina par viņa izjūtām pat tad, ja tam visam nav nekādas jēgas, ne prāta. Tā tas ir cilvēka dabā.

Pēc tam kad Sošā kundze vai nu gadījuma pēc, vai arī pakļaudamās magnētiskajam pievilkšanas spēkam bija reizes divas vai trīs palūkojusies un aizvien sastapusi Hansa Kastorpa skatienu, viņa nu jau tīšuprāt palūkojās uz viņu ceturto reizi un sastapa viņa skatienu arī šoreiz. Piektajā reizē gan kundze nenotvēra viņu raugāmies, viņš nebija, tā sakot, tobrīd savā postenī. Tomēr tūlīt pat sajuta, ka viņa skatās, un ar tādu steigu paraudzījās pretī, ka viņa smaidīdama aizgriezās. Smaids izraisīja viņā šaubas un sajūsmu. Ja Sošā kundze domā, ka viņš uzvedas bērnišķīgi, tad maldās. Tā ir atzīstama tieksme pēc izsmalcinātības. Sestajā reizē, kad viņš nojauta, juta, kad intuīcija pateica, ka tā skatās šurp, viņš izlikās gaužām nicīgi noraugāmies uz kādu dāmu ar pūtainu seju; tā bija pienākusi pie galda, lai parunātos ar vectanti, un, pierādīdams dzelžainu izturību, viņš savas divas trīs minūtes turpināja blenzt, līdz bija drošs, ka kirgīzu acis no galda pāri pretī vairs neraugās šurp, — brīnumaina komēdija, kuru Sošā kundze ne vien varēja, bet kuru viņai vajadzēja atšifrēt, jo tad Hansa Kastorpa iekšējais smalkums un pašsavaldīšanās liks viņai padomāt… Un notika sekojošais: kādā no ēdienu starplaikiem Sošā kundze nevērīgi pa

griezās un vēroja ēdamzālē sēdošos. Hanss Kastorps atradās savā posteni, viņu skatieni sastapās… Tobrīd, kad viņi raugās viens otrā (slimā — pavirši vērodama un zobgalīgi; Hanss Kastorps ar satrauktu neatlaidību; izturēdams tās skatienu, viņš pat sakoda zobus), viņai no klēpja grasās nokrist salvete — nupat tā noslīdēs zemē. Nervozi saraudamās, kundze tver pēc tās, bet arī viņš kā grūsts, kā no krēsla rauts, nupat kā plēsts metīsies pāri šiem astoņiem metriem, apkārt galdam, kas atrodas vidū, lai drāztos tai palīgā, it kā tad, ja salvete nokļūtu līdz grīdai, notiktu katastrofa .. . Vēl pie pašas grīdas viņa pagūst salveti notvert. Bet noliekusies, turēdama salveti aiz stūra, sadrūmusi, jādomā, sapīkusi par nejēdzīgo, muļķīgo paniku, kurai pakļāvusies un par kuras vaininieci, liekas, to uzskata, Sošā kundze vēlreiz atskatās, pamana viņu gatavu lēcienam, viņa uzrautās uzacis un smaidīdama novēršas.

Hansam Kastorpam šis atgadījums sagādāja puicisku prieku. Tomēr pretsitiens neizpalika, jo Sošā kundze tagad divas nākošās dienas — tātad desmit maltīšu laikā — vispār vairs nepagriezās pret zāli, jā, pat ienākot nepavērsās pret sēdētājiem, kā parasti mēdza darīt. Tas bija cietsirdīgi. Bet, tā kā šādai uzvedībai neapšaubāmi par iemeslu bija viņš, tad zināms sakars tomēr bija skaidri noprotams, kaut arī negatīvā veidā, un labi bija arī tā.

Hanss Kastorps redzēja, cik liela taisnība Joahimam bijusi, kad viņš stāstīja, ka iegūt šeit pazīšanos, izņemot galda biedrus, nemaz neesot tik viegli. Tas bija iespējams vienīgajā īsajā pēcpusdienas stundā, kad visi regulāri saviesīgi sapulcējās, bet arī šis laiks bieži saruka līdz divdesmit minūtēm; Sošā kundze katru reizi uzturējās savā parastajā sabiedrībā mazā salona tālākajā nostūrī, kas, liekas, tika saglabāts «labajam krievu galdam», — kopā ar sprogaino jautrībnieci, kluso doktoru Blūrnenkolu, jaunekli ar nokarenajiem pleciem un kungu ar iekritušajām krūtīm. Ari Joahims pastāvīgi mudināja celties un iet, lai nesaīsinātu, kā viņš sacīja, vakara gulēšanas laiku, bet, iespējams, vēl aiz citiem dietētiskiem iemesliem, ko viņš nepieminēja, bet ko Hanss Kastorps nojauta un cienīja. Mēs atļāvāmies pārmest viņam nesavaldību, bet, lai arī kādas būtu viņa vēlēšanās, viņš netiecās pēc sabiedrībā parastās pazīšanās ar Sošā kundzi un bija vienis pratis ar apstākļiem, kas to nepieļāva. Neskaidri saspringtās

attiecības, kādas bija radušās viņa uzvedības un neatlaidīgās skatīšanās rezultātā starp viņu un krievieti, nebija sabiedriska rakstura, tās neradīja nekādas saistības un arī nedrīkstēja nekādas saistības radīt. Tiesa, kaut gan sabiedriskais viedoklis to nepieļautu, tomēr no Hansa Kastorpa puses pastāvēja, bet, ja arī domas par «Klaudiju» izraisīja sirds klauvēs, tas vēl nespēja grozīt Hansa Lorenča Kastorpa mazdēla pārliecību, ka viņam ar šo svešinieci, kas dzīvo šķirti no vīra un, uzturēdamās daždažādos kūrortos, nevalkā laulību gredzenu, uzvedas nepiedienīgi, ar troksni cērt ciet durvis, ripina maizes lodītes un, nav ne mazāko šaubu, grauž nagus, — teiksim tieši, ka viņam bez šīm slepenajām attiecībām nekas kopējs ar viņu nemaz nevarētu būt, ka starp viņu abu dzīves veidu ir dziļš bezdibenis un ka svešā neiztur viņa stingro kritiku. Hanss Kastorps bija saprātīgs cilvēks, tāpēc arī viņam nepiemita personiska augstprātība, tomēr vispārīga un dziļāka rakstura augstprātība bija rakstīta viņam tikpat kā uz pieres un mazliet miegainajās acīs, no viņa dvesa tāda pārākuma apziņa, no kuras viņš nespēja un arī nevēlējās atbrīvoties, vērojot Sošā kundzes būtību un izdarības. Savādi, ka šo nenoteikto pārākuma apziņu sevišķi krasi un, iespējams, vispār pirmo reizi viņš skaidri apjauta, kad izdzirda Sošā kundzi runājam vācu valodā; viņa stāvēja pēc maltītes zālē, sabāzusi rokas svītera kabatās, un centās — kā Hanss Kastorps garāmejot ievēroja — ar kādu citu pacienti, droši vien savu kaimiņieni no guļamhalles, sarunāties gaužām jaukā vācu valodā, Hansa Kastorpa mātes valodā, kā viņš pēkšņi ar nekad neizjustu lepnumu saprata, kaut gan tai pašā laikā būtu varbūt bijis ar mieru šo lepnumu upurēt sajūsmai par viņas piemīlīgo stomīšanos un valodas plicināšanu.

Vārdu sakot, Hanss Kastorps saskatīja savā slepenajā jūsmā brīvdienu dēku, kas «saprāta tribunāla» priekšā un savas paša gudrās sirdsapziņas priekšā nekādā ziņā nevarēja tikt atzīta vispirms jau tāpēc, ka Sošā kundze bija slima, nespēcīga, ar paaugstinātu temperatūru, iekšēji sagrauzta — tam visam bija tiešs sakars ar visas viņas būtības apšaubāmību, un tas arī stipri ietekmēja Hansa Kastorpa piesardzību un atturību … Nē, meklēt patiesu pazīšanos ar viņu Hansam Kastorpam nenāca ne prātā, un, kas attiecas uz pārējo, tad tas pagaisīs bez miņas pēc

pusotrām nedēļām, kad viņš nonāks praksē pie «Tundera un Vilrnsa».

Šimbrīžam gan viņš bija pasācis savus pārdzīvojumus, satraukumus, priekus un vilšanās, kas bija radušies maigajā jūtu izpausmē uz sanatorijas iemītnieci, uzskatīt par īsto jēgu un saturu tam laikam, kuru viņš te pavada, nolēmis pilnīgi nodoties šīm izjūtām un atkarībā no veiksmes vai vilšanās pakļaut tām arī garastāvokli. Apstākļi šāda noskaņojuma veicināšanai bija vislabvēlīgākie, jo dzīve te ritēja stingri noteiktā kārtībā, kam visi bija pakļauti, turklāt telpiski ierobežoti, un, kaut arī Sošā kundzes istaba atradās pirmajā stāvā (starp citu, gulēšanas reizēs svaigajā gaisā viņa, kā Hansam Kastorpam pastāstīja skolotāja, dodoties vienā no kopējām hallēm, tanī, kura atrodas uz jumta un kurā nesen kapteinis Miklosics bija nodzēsis gaismu), taču jau piecu ēdienreižu dēļ vien un arī citādi ik uz soļa no agra rīta līdz vēlam vakaram radās ne vien iespēja tikties, bet, pat ja gribētu, no tikšanās nevarētu izvairīties. Un arī tas, ka nebija nekādu rūpju un darbošanās, kas spētu izjaukt vēlamo tikšanos, Hansam Kastorpam likās lieliski, kaut arī apziņa, ka šī iespējamā, bet nenoteiktā likteņa labvēlība ir neizbēgama, arī mazliet nomāca.

Un tomēr viņš drusku pat piepalīdzēja liktenim, gudroja un rēķināja, lai ienestu savus labojumus. Sošā kundze mēdza ierasties pie galda ar nokavēšanos, arī viņš kavējās, lai tādējādi satiktu viņu ceļā. Kad Joahims nāca viņam pakaļ, viņš nebija vēl beidzis ģērbties, tāpēc mudināja brālēnu iet vienam un teica, ka viņš tūlīt nākšot. Paklausīdams instinktam, viņš nogaidīja noteiktu laika sprīdi, tad steidzās lejup uz pirmo stāvu, kur neizmantoja vis kāpnes, pa kurām nupat bija nācis, bet gāja pa gaiteni līdz galam, līdz nākošajām kāpnēm, kas atradās tuvu sen zināmajai istabai ar septīto numuru. Sinī ceļā — gaiteni no vienām kāpnēm līdz otrām — uz katra soļa varēja, tā sakot, uzsmaidīt laime, jo, kas zina, jebkurā mirklī pavērsies zināmās durvis — un tas jau atgadījās vairākkārt: durvis ar lielu blīkšķi aizkrita aiz Sošā kundzes muguras, lai gan viņa pati izslīdēja pa tām nedzirdami un tikpat nedzirdami tecēja lejup pa kāpnēm … tad, iedama viņam pa priekšu, saturēja ar plaukstu matus; vai ari Hanss Kastorps gāja tai pa priekšu, un, jūtot mugurā duramies tās skatienu, viņam sāka tirpt rokas

un kājas un pār augumu skrēja tirpas, bet, vēlēdamies tās acīs tēlot, ka nekā nezina par to un dzīvo pats savu vientu]o, pilnīgi neatkarīgo dzīvi, gāja, sabāzis rokas dziji kabatās, bez jebkādas vajadzības grozīja plecus vai arī, skaļi nokrekšķinādamies, dauzīja ar dūri sev pa krūtīm — darīja to visu tikai tāpēc, lai pierādītu, ka jūtas brīvi.

Divas reizes viņš pielietoja vēl viltīgāku gājienu. Pēc tam kad bija jau apsēdies pie galda, viņš sašutis un īgni, aptaustīdams sevi ar abām rokām, sacīja: «Nu jā, aizmirsu mutautiņu! Velcies nu atkal augšā.» — Un gāja atpakaļ, lai ar Klaudiju satiktos v a i g u vaigā, — tas tomēr bija kaut kā citādi — bīstamāk un aizraujošāk nekā tad, ja viņa gāja pa priekšu vai aiz muguras. Pirmo reizi, kad viņš pielietoja šādu manevru, viņa jau iztālēm nevērīgi un nekautrīgi nomērīja viņu ar acīm no galvas līdz kājām, bet, nonākot līdzās, vienaldzīgi novērsās un pagāja garām, tāpēc šīs tikšanās rezultāts nebija diezin cik augstu vērtējams. Otrajā reizē Sošā kundze raudzījās pretī ne tikai no tālienes — raudzījās visu ceļa gabalu viņam sejā cieši un pat mazliet sadrūmusi, garāmejot pat vēl pagrieza viņam nopakaļ galvu, — nabaga Hansam Kastorpam karsts pārskrēja pār kauliem. īstenībā viņu nebūtu ko žēlot, jo tā jau viņš bija gribējis un visu pats izraisījis. Tomēr minētais gadījums viņu skāra dziļi tiklab tikšanās brīdī, kā arī vēlāk, jo tikai tad, kad viss bija pagājis, viņš pilnībā saprata, kas noticis. Vēl nekad viņš nebija Sošā kundzes seju redzējis tik tuvu, tik skaidri saskatāmu visos sīkumos: īsos matiņus, izspraukušos no gaišās, ap galvu apņemtās matu pīnes, kas iesārti metāliski spīguļoja, — un viņa seja atradās tikai pāris plaukstu attālumā no Sošā kundzes sejas — brīnumainā, bet viņa sirdij jau sen tik tuvā veidola, kas viņam sagādāja gandarījumu par visu vairāk pasaulē, svešāda un » raksturīga (jo tikai svešatnīgais mums liekas raksturīgs), apveltīta ar ziemeļniecisku eksotiku un noslēpumainību, kas aicināt aicina uz pētīšanu, jo tā iezīmes un izteiksme nebija viegli izprotami. Izšķirošais, liekas, bija īpaši lielie vaigu kauli — tie mācās virsū neparasti lēzenajām, neparasti tālu atstarpinātajām acīm un piešķīra tām slīpumu, bet tai pašā laikā bija par ieganstu vaigu liegajam ieliekumam, tāpēc pilnīgās lūpas likās viegli uzmestas. Taču īpašu vērību pelnīja acis pašas, šaurās un (tā likās

Hansam Kastorpam) valdzinoši veidotās kirglzu acis ar lalo kalnu pelēcīgo zilgmi vai zilgo pelēcīgumu, kas reizēm, pametot mirkli sānis — ne jau skatīšanās pēc, — spēja satumst aizplīvurotā naksnīgumā, — Klaudijas acis, kas viņu tuvu jo tuvu nekautrīgi un mazliet sadrūmušas bija uzlūkojušas un pēc izskata, krāsas un izteiksmes bija tik neiedomājami un satraucoši līdzīgas Pšibislava Hipes acīm! «Līdzīgas» nebija pat īstais apzīmējums — tās bija tās pašas acis, tāpat kā sejas augšējā, platā daļa, drusku ieliektais deguns, viss, pat apsārtusī, baltā seja, vaigu veselīgā krāsa, kas, Sošā kundzi uzlūkojot, maldinoši lika domāt par veselīgu izskatu un, tāpat kā par visiem šeit augšā, vienīgi pavirši liecināja par gulēšanas procedūrām svaigā gaisā; viss bija gluži kā Pšibislavam, viņš arī nebija nemaz savādāk uzlūkojis Hansu Kastorpu, kad skolas pagalmā abi gāja viens otram garām.

Tas bija satriecoši visādā ziņā; Hansu Kastorpu šī tikšanās sajūsmināja, un tai pašā laikā viņu sagrāba baiļu nojausma, nomāktība, līdzīga tai, kāda rodas šauras telpas noslēgtībā ar iespējamu, bet nezināmu likteņa labvēlību; Sošā kundzes sastapšana šeit augšā sen aizmirstā Pšibislava izskatā, kurš viņu atkal uzlūkoja ar savām kirgīza acīm, arī bija tāds kā iesprosts kopā ar neizbēgamo vai nenovēršamo — nenovēršamo aplaimojošā un arī biedējošā nozīmē. Tas likās daudzsološi un tai pašā reizē arī baismīgi, pat draudīgi, un jauno Hansu Kastorpu pārņēma ilgas pēc palīdzīgas rokas — viņā uzbangoja neapjausta, instinktīva prasība pēc palīdzības, pēc padoma un atbalsta, viņš vērās visapkārt, taustīja un meklēja, apsvēra domās dažādus cilvēkus, pie kuriem būtu iespējams griezties.

Vispirms jau līdzās bija Joahims, labais, godīgais Joahims, kura acis pēdējā laikā ieguvušas smeldzīgu izteiksmi un kurš reizēm spēji un nicīgi raustīja plecus, kā senāk nekad nemēdza darīt, — Joahims ar «Zilo Heinrihu» kabatā, kā šo trauku sauca Štēra kundze ar tik ietiepīgi nekaunīgu sejas izteiksmi, ka Hanss Kastorps katrreiz sašuta līdz sirds dziļumiem … Tātad līdzās bija godīgais Joahims, kurš, ilgodamies pēc dienesta armijā, prašņāja un tirdīja hofrātu Bērensu, gribēdams ātrāk tikt «līdzenumā», «lejā», kā šeit ar nelielu, bet skaidri jaušamu nicīgurna pieskaņu mēdza runāt par veselo cilvēku pasauli. Lai to ātrāk sasniegtu un taupītu laiku, ar kuru te apgājās tik izšķērdīgi, Joahims pēc labākās sirdsapziņas pildīja visus sanatorijā paredzētos priekšrakstus, darīja to, protams, tāpēc, lai drīzāk izārstētos, bet, kā Hanss Kastorps reizēm secināja, mazliet arī pašu priekšrakstu pildīšanas dēļ, kas tāpat galu galā dienests vien bija, pienākums paliek pienākums. Tāpēc arī vakaros Joahims jau pēc ceturtdaļstundas steidzās pamest pārējo sabiedrību, lai nodotos gulēšanas procedūrai, un tā arī bija labi, jo viņa militārā precizitāte zināmā mērā palīdzēja Hansa Kastorpa civilajiem paradumiem, citādi tas bez kādas jēgas un nozīmes labprāt vēl ilgāk kavētos pārējo sabiedrībā, pievērsis skatienu mazajam krievu salonam. Joahima pastāvīgajai steigai un neatlaidībai saīsināt saviesīgos vakarus bija vēl cits iegansts, par kuru viņš nebilda ne vārda, bet Hanss Kastorps to gluži labi apjauta, kopš bija izpratis, kāpēc zināmos brīžos Joahima seja nobāl un pārklājas plankumiem un kāpēc lūpas dīvaini, sāpīgi sašķiebjas. Jo arī Marusja — lielā smējēja ar mazo rubīnu uz skaistā pirksta, Marusja ar pastāvīgo apelsīnu smaržu, ar augstajām, slimības saēstajām krūtīm — bija lielāko tiesu klāt šajās tikšanās reizēs, un Hanss Kastorps saprata, ka tas bija iemesls, kas dzīšus dzina Joahimu prom, jo pārāk, gluži nepārvaramā veidā viņu pievilka. Vai Joahims arī bija «iesprostots» — vēl ciešāk un nomācošāk nekā viņš pats, jo Marusja ar savu pēc apelsīna smaržojošo mutautiņu piedevām vēl piecas reizes dienā kopā ar viņiem ēda pie viena galda? Lai vai kā, Joahimam bija pārpārēm ko noņemties pašam ar savām rūpēm, lai spētu kaut kā līdzēt Hansam Kastorpam viņa dvēseles pārdzīvojumos. Viņa ikdienas bēgšana no sabiedrības gan atstāja ļoti cienījamu iespaidu, bet ne mazākā mērā nomierinošu, un tad dažbrīd Hansam Kastorpam pavīdēja doma, ka Joahima cildinošajā paraugā, pildot savu ārstēšanās pienākumu, un viņa pieredzējuša cilvēka pa-" domos slēpjas kaut kas tāds, kas rada šaubas.

Hanss Kastorps nebija vēl ne divas nedēļas šeit pavadījis, bet viņam likās, it kā būtu te jau nezin cik ilgi, un sanatorijas dienas kārtība, kurai Joahims tik uzcītīgi pakļāvās un pildīja, sāka Hansa Kastorpa acīs iegūt gandrīz vai nesatricināma, paša par sevi saprotama svētuma veidolu, tāpēc, raugoties ar šejienes acīm, dzīve tur, lejā, likās savāda un pat aplama. Viņš bija jau panācis zināmu veiklību izrīkoties ar abām segām, ar kurām vēsā laikā, guļot ārā, varēja no sevis izveidot vienmērīgu vīstokli, īstu mūmiju, — vēl tikai nedaudz, un viņš būs šo māku tikpat meistarīgi apguvis kā Joahims, pratīs pēc visiem priekšrakstiem ievīstīties segās; gandrīz vai jābrīnās, ka lejā, līdzenumā, nevienam nav ne mazākās izpratnes par šīm iemaņām un priekšrakstiem. Jā, brīnumaini gan, bet tai pašā laikā Hanss Kastorps jutās pārsteigts, ka viņam tas liekas brīnumaini, un nemiers, kas urdīja meklēt padomu un atbalstu, pamodās no jauna.

Domas atgriezās pie holrāta Bērensa un viņa sine pecunia sniegtā padoma — ievērot tādu pašu dzīves veidu, kādu ievēro sanatorijas slimnieki, pat mērīt temperatūru; jādomā bija arī par Setembrīni, kurš pilnā balsī bija smējies par šo padomu un tad kaut ko nodungājis no «Burvju flautas». Jā, izmēģinājuma pēc viņš domās pievērsās šiem abiem, lai pārliecinātos, vai tādā veidā gūs mierinājumu. ITofrātam Bērensam ir sirma galva, un viņš varētu būt Hansa Kastorpa tēvs. Turklāt viņš bija šīs iestādes vadītājs, augstākā autoritāte, un jaunā Hansa Kastorpa nemierpilnā sirds tiecās pēc tēvišķīgas autoritātes. Un tomēr, kad viņš domās mēģināja ar bērna paļāvību tuvoties hofrātam, tas viņam lāgā nepadevās. Hofrāts bija te apglabājis sievu — bēdājies, no bēdām uz laiku kļuvis savādnieks, tad palicis šeit uz dzīvi gan tāpēc, ka te bija sievas kaps, gan arī tāpēc, ka paša veselība bija cietusi. Vai nu tas būtu pagājis? Vai tagad viņš ir vesels un nešaubīgā apņēmībā gatavs atdot cilvēkiem veselību, lai tie iespējami ātrāk atgrieztos līdzenumā pie saviem pienākumiem? Viņa vaigi bija pastāvīgi zilgani, un īstenībā viss izskats lika domāt, ka viņam ir paaugstināta temperatūra. Bet tikpat labi tas varētu maldināt un tikai gaiss būt vainojams pie tādas sejas krāsas — Hanss Kastorps jau arī katru mīļu dienu juta, ka deg vaigi, lai gan nekāda drudža nebija, ja bez temperatūras mērīšanas varētu tam ticēt. Tiesa, ja dzirdēja hofrātu runājam, tad neviļus reizēm vajadzēja domāt par paaugstinātu temperatūru; viņa runas veids bija savdabīgs, valoda plūda braši, atjautīgi un omulīgi, bet tanī jautās kaut kas neierasts, eksaltēts, it īpaši ja vēl dūrās acīs zilie vaigi, kā arī asarojošās acis, tad šķita, ka viņš vēl joprojām apraudātu mirušo sievu; Hanss Kastorps atcerējās, kā Setembrīni bija izteicies par hofrāta «grūtsirdību» un «netikumību» un nosaucis viņu par «samaitatu

dvēseli». Iespējams, ka tas tika teikts aiz ļaunuma un bija no gaisa grābts, bet, kaut arī tā, tomēr pārdomās par hofrātu Bērensu nekāds īpašs mierinājums nebija rodams.

Bet bija jau vēl ari šis Setembrīni pats, mūžīgais opozicionārs, vējgrābslis un homo humānus, kā viņš pats sevi dēvēja; Setembrīni neskopodamies, ar pašpārliecinātu vārdu plūdiem bija skarbi noraidījis uzskatu, ka slimība un aprobežotība kopumā ir pretruna un dilemma cilvēciskajām jūtām. Kā tad ir ar Setembrīni? Un vai būtu lietderīgi par viņu domāt? Hanss Kastorps labi atcerējās, ka vairākkārt pārmērīgi dzīvīgajos sapņos, kuri šeit augšā piepildīja viņa naktis, bija pukojies par itālieša smalko, grīno smaidu, kas slēpās zem viņa ūsu skaistā izliekuma, ka bija saukājis viņu par leijerkastnieku un pūlējies pastumt tālāk, jo viņš traucēja. Bet tas bija norisis sapnī, nomodā Hanss Kastorps bija savādāks, apvaldītāks nekā aizmigušais sapņotājs. Nomodā tas izvērtās mazliet citādi, iespējams, ka labi vien bija — mēģināt rast garīgu saprašanos ar savdabīgo Setembrīni, ar viņa dumpi gurnu un kritizēšanas tieksmi, kaut arī tā bija raudulīga un pļāpīga. Viņš pats bija sevi nosaucis par pedagogu, acīmredzot tiecās ietekmēt, bet jaunajam Hansam Kastorpam par visu vairāk gribējās, kaut tiktu ietekmēts — protams, ne jau tik lielā mērā, lai, paklausot Setembrīni, sakravātu ceļasomas un pirms laika brauktu prom, kā viņš nesen visā nopietnībā bija ieteicis.

Placet experiri — viņš sevī nosmaidīja, jo tik daudz no latīņu valodas saprata, kaut gan nebūtu uzdrīkstējies sevi saukt par homo humānus. Un tāpēc Hanss Kastorps paturēja acīs Setembrīni un labprātīgi, ar piesardzīgu uzmanību uzklausīja visu, ko tas klāstīja, tiekoties paredzētajās pastaigās līdz solam pie klints vai arī ejot lejā uz miestu un vēl citās reizēs, piemēram, kad Setembrīni » paēdis, pirmais piecēlies no galda, garlaikoti pagājās pa ēdamzāli ar septiņiem galdiem — kā vienmēr rūtainām biksēm kājās, lūpās iespraustu zobu bakstāmo, lai pretrunā visiem priekšrakstiem un paradumiem brītiņu pakavētos pie brālēnu galda. Viņš stāvēja, graciozi sakrustojis kājas, un tērzēja, žestikulēdams ar zobu bakstāmo. Vai arī, pavilcis tuvāk krēslu, apsēdās galda stūrī starp Hansu Kastorpu un skolotāju vienā pusē vai arī starp Hansu Kastorpu un mis Robinsoni otrā pusē un noskatījās, kā

šeit tiek notiesāts deserts, no kura viņš, kā redzams, bija atteicies.

—   Lūdzu atļauju iekļauties šai cildenajā sabiedrībā, —viņš teica, paspiezdams brālēniem roku un palocīdamies pret pārējiem. — Tas aldaris tur, pie mūsu galda … nerunāšu par aldara sievas izskatu, kas var cilvēku iedzīt izmisumā, — šis Magnusa kungs nupat nolasīja mums lekciju par tautu psiholoģiju. Vai gribat dzirdēt? «Protams, ka mūsu mīļā Vācija ir pielīdzināma lielām kazarmām. Bet aiz visa tā slēpjas krietnums, un es nemainītu mūsu godīgumu ne pret kādu citu tautu laipnību. Ko man līdz visa laipnība, ja mani krāpj, kur un kā vien var?» Tādā stilā. Es vairs nevaru! Un man pretī sēž nabaga radījums ar kapsētas rozēm uz vaigiem, vecmeita no Septiņkalnes, kas nepārtraukti runā par savu svaini, cilvēku, par kuru neviens nekā nezina un zināt negrib. Vārdu sakot, es vairs nevaru, taisījos kā tieku prom.

—   Bēgot jūs esat paķēris līdz savu karogu, — ieminējās Stēra kundze, — varu iedomāties!

—   Tieši tā! — iesaucās Setembrīni. — Karogu! Es redzu, te pūš cits vējš, nav šaubu, ka esmu trāpījis ienākt īstajā vietā. Tātad bēgot es paķēru … Kurš vēl prastu tā izvēlēties vārdus! — Vai drīkstu apvaicāties, kādi ir panākumi jūsu veselības apgūšanā, Stēra kundze?

Stēra kundze, kā parasti, sāka neciešami klīrēties.

—   Dievs debesīs, — viņa novaidējās, — arvien tāpat, jūs, cienītais, jau pats zināt. Divus soļus pasper uz priekšu un trīs atpakaļ, — ja pieci mēneši nosēdēti, ierodas vecais un pieliek vēl pusgadu klāt. Ak, tās jau ir Tantala mokas! Cilvēks stumj un stumj, un jau domā, ka ir augšā …

—   Ai, cik tas cildeni! Jūs novēlat nabaga Tantalam beidzot tomēr mazu pārmaiņu! Lai reiz būtu kas cits, lieciet viņam velt slaveno akmeni. To es saprotu, tā ir īsta sirds devība. Bet sakiet, madame, ar jums notiekot dažādas noslēpumainas parādības. Ir dzirdēts par dubultniekiem, astrālajiem ķermeņiem … Līdz šim es tam neticēju, bet tas, kas notiek ar jums, mani mulsina …

—   Kā liekas, cienītais grib par mani uzjautrināties.

—   Nemaz ar ne! Ne prātā! Nomieriniet vispirms mani par dažām jūsu eksistences neskaidrībām, un tad redzēsim, kurš te uzjautrinās! Vakar vakarā starp pulksten pusdesmitiem un desmitiem izkustinu mazliet kājas dārzā

un pametu acis uz balkoniem — elektriskā lampiņa jūsu balkonā tumsā kvēlo. Tātad jūs pēc visiem priekšrakstiem, saprāta un pienākuma vadīta, nodevāties gulēšanai. «Tur gul mūsu skaistā slimniece,» es sacīju pats sev, «un cītīgi pilda visus priekšrakstus, lai jo drīz atgrieztos mājās Stēra kunga apkampienos.» Un ko es dzirdu pirms dažām minūtēm? Ka jūs tai pašā laikā esat redzēta cinematografo Setembrīni kungs izrunāja šo vārdu itāliski, akcentēdams ceturto zilbi) — kūrorta zāles cinematografo un pēc tam vēl konditorejā mielojoties ar saldo vīnu un bezē, un tad vēl…

Stēra kundze pagriezās plecos, ķiķināja servjetē, iegrūda Joahimam Cīmzenam un klusajam doktoram Blūmenkolarn ar elkoņiem sānos, pamirkšķināja šķelmīgi un kā vien mācēdama nodemonstrēja savu aprobežotību un pašapmierinātību. Lai maldinātu uzraudzītājus, viņa mēdza vakaros izlikt uz balkona degošu galda lampu, slepeni izzagties laukā un lejā angļu kvartālā izklaidēties. Bet Kanštatē viņu gaidīja vīrs. Viņa gan nebija vienīgā slimniece, kas tā rīkojās.

—   … un tad vēl, — Setembrīni turpināja, — jūs esot tos bezē kāda sabiedrībā baudījusi? Bukarestes kapteiņa Miklosiča sabiedrībā! Man apgalvoja, ka viņš valkājot korseti, bet, debess augstā, kāda tam šai gadījumā nozīme! Es lūgšos lūdzos, madame, kur jūs bijāt? Jūs protat dubultoties! Katrā ziņā jūs bijāt aizmigusi, un, kamēr jūsu būtības fiziskā daļa vientulībā nodevās gulēšanas procedūrai, spirituālā uzjautrinājās kapteiņa Miklosiča sabiedrībā un baudīja viņa bezē …

Stēra kundze grozījās un tūņājās, it kā viņu kutinātu.

—   Grūti pateikt, vai būtu vēlams otrādi, — mēļoja Setembrīni. — Lai jūs vienatnē baudītu bezē un gulēšanas procedūrai nodotos kopīgi ar kapteini Miklosiču …

—   Hi-hi-hi…

• — Vai kungiem zināms, kas noticis aizvakar? — Setembrīni iejautājās ar to pašu elpas vilcienu. — Kāds ir parauts prom, velns parāvis, pareizāk, aizvākusi mātes kundze, enerģiska dāma, viņa man patika. Es runāju par jauno Snērmani, Antonu Snērmani,, kurš sēdēja tur, priekšā, pie Klēfeldes jaunkundzes galda, — redziet, viņa vieta ir tukša. Gan jau tā drīz vien būs atkal aizņemta, man nav ne mazāko šaubu, bet Antons ir prom kā rautin aizrauts, vienā mirklī, pats nepaguva ne attapties.

Pusotra gada bija šeit pavadījis — savos sešpadsmit mūža gados; nupat kā bija pielikti atkal seši mēneši. Un kas notiek? Nezinu, kurš bija madame Šnērmanei paguvis palaist ziņu, bet katrā ziņā viņu bija sasniegušas baumas par to, ka dēliņš uzcītīgi kalpo Bakham ei ceteris21 . Bez brīdinājuma ierodas šeit, īsta matrona — trīs galvas tiesas lielāka par mani, sirma un nikna, iekrauj Antona kungam pāris reižu pa ausi, pakampj aiz apkakles un aizstiepj uz vilcienu. «Ja viņam lemts aiziet bojā, tad tikpat labi tas var notikt pie mums lejā.» Un aizrāva šo prom uz mājām.

Visi, kas to dzirdēja, smējās, jo Setembrīni kungs prata stāstīt uzjautrinoši. Viņš bija vienmēr labi informēts par pēdējiem notikumiem, kaut arī izturējās kritiski nievājoši pret «šejieniešu te augšā» sabiedrisko dzīvi. Viņš zināja visu. Zināja jaunpienākušo sanatorijas iemītnieku vārdus un aptuveni ari viņu dzīves apstākļus; stāstīja, ka iepriekšējā dienā tādam un tādam izdarīta ribas rezekcija un, atsaukdamies uz visdrošākajiem avotiem, apgalvoja, ka, sākot ar rudeni, netikšot vairs uzņemti slimnieki, kam temperatūra pārsniedz 38,5°. Iepriekšējā naktī, kā viņš stāstīja, madame Kapatsuliasas — viņa esot no Mitilēnas — sunītis apsēdies uz savas saimnieces naktsgaldiņa, uz elektriskā gaismas signāla pogas, kas izraisījis neiedomājamu satraukumu un skraidīšanu, it īpaši vēl tāpēc, ka madame Kapatsuliasa nav bijusi viena, bet Frīdrihshāgenas asesora Dīstmunda sabiedrībā. Dzirdot šo notikumu, pat doktoram Blūmenkolarn vajadzēja pasmaidīt, skaistajai A'larusjai, kas smejoties bija iebāzusi deguntiņu savā pēc apelsīniem smaržojošā mutautiņā, draudēja vai noslāpšana, bet Stēra kundze spalgi klaigāja, spiezdama abas plaukstas pie kreisās krūts.

Bet brālēniem Lodoviko Setembrīni stāstīja arī par sevi un par savu dzimtu; tas notika vai nu pastaigu reizēs, vai vakaros, kad visi pulcējās vienkop, vai arī pēc pusdienām, kad vairums slimnieku jau bija no ēdamzāles aizgājuši un viņi trijatā vēl palika kādu brīdi sēžam, kamēr zāles meičas nokopa galdus, bet Hanss Kastorps kūpināja savu «Maria Mancini», kura garšu trešajā nedēļā atkal bija sācis mazliet izjust. Piesardzīgi, lāgā neuzticēdamies, bet pārsteigts un gatavs pakļauties, viņš klausījās itālieša stāstījumā, kas viņam pavēra ieskatu savdabīgā un neapšaubāmi gluži svešādā pasaulē.

Setembrīni stāstīja par savu vectēvu, kurš Milānā bijis advokāts, bet, pats galvenais, īsts patriots un tāds kā politisks aģitators, orators un laikrakstu līdzstrādnieks — arī opozicionārs, tāpat kā mazdēls, bet drosmīgāka, lielāka vēriena. Jo, kamēr Lodoviko, kā viņš pats ar rūgtumu piezīmēja, vajadzēja trīt mēli gar internacionālās sanatorijas «Berghof» notikumiem un ikdienu, aprobežoties ar ironisku kritiku, lai protestētu skaistās un darbīgās cilvēcības vārdā, vectēvs sagādājis galvassāpes valdībai, organizējis sazvērestību pret Austriju un Svēto savienību, kas tolaik turējusi viņa sadrumstaloto tēvzemi nomācošā verdzībā, un bijis rosīgs dalībnieks Itālijā izplatītajās slepenajās biedrībās — īsts carbonaro, kā Setembrīni, pēkšņi apklusinādams balsi, paskaidroja, it kā vēl joprojām būtu bīstami par to runāt. Vārdu sakot, klausoties mazdēla stāstījumā, Džuzepe Setembrīni atklājās kā noslēpumaina, dedzīga un musinoša personība, kā barvedis un sazvērnieks, un, kaut ari brālēni centās aiz pieklājības izrādīt cieņu, viņiem neizdevās pilnīgi noslēpt savās sejās skeptiskas neticības, pat netīksmes izteiksmi. Tiesa, šeit bija darīšana ar savdabīgu norisi — tas, ko viņi dzirdēja, bija noticis sen, turpat pirms simt gadiem, tā bija vēsture, bet, kas attiecas uz vēsturi, proti, seno, tad šeit pieminētie notikumi, izmisīgas brīvības alkas, nevaldāms naids pret tirāniju bija viņiem teorētiski labi zināmi, lai gan viņi nekad nebija domājuši, ka gadīsies ar to saskarties tik cilvēciski tieši. Turklāt, kā viņi dzirdēja, šī vectēva — dumpinieka un sazvērnieka darbība bija cieši saistīta ar mīlestību pret savu tēvzemi, kuru viņš cerēja redzēt brīvu un vienotu, jā, viss viņa dumpīgums bija šādas cienījamas divpusības sākums un sekas, un, lai arī brālēniem, tiklab vienam kā otram, tāds patriotisma un dumpīguma sajaukums likās savāds — jo viņi bija pieraduši pie uzskata, ka tēvijas mīlestība nav atdalāma * no pastāvošās iekārtas, — viņiem vajadzēja klusībā piekrist, ka tajos apstākļos, kādi toreiz tur valdīja, šāds dumpīgums varēja pastāvēt līdzās pilsoniskajam apzinīgumam un lojāla nosvērtība varēja būt līdzvērtīga vienaldzības izpaudumiem pret sabiedrības dzīvi.

Tomēr Setembrīni vectēvs bija ne vien itāliešu patriots, bet visu pēc brīvības alkstošo tautu līdzpilsonis un līdzcīnītājs, jo pēc neveiksmīgā valsts apvērsuma mēģinājuma Turīnā, kur viņš bija ņēmis dalību tiklab runās,

kā darbos, viņam tikai ar grūtībām-izdevās paglābties no firsta Meterniha izsūtītajiem gūstītājiem un viņš bija izmantojis savu trimdas laiku, lai cīnītos un lietu asinis par konstitūciju Spānijā un helēņu tautas neatkarību Grieķijā. Ap to laiku bija nācis pasaulē Setembrīni tēvs, tāpēc arī viņš laikam bija kļuvis tik ievērojams humānists un klasiskās senatnes cienītājs; viņa māte, starp citu, bija vāciete, jo Džuzepe bija apprecējies Šveicē un vedis sievu visur līdz savos dēkainajos ceļojumos. Vēlāk, pēc desmit trimdas gadiem, viņš varējis atgriezties dzimtenē un darboties par advokātu, bet ne brīdi nav atteicies no iespējas gan rakstos, gan vārdos, dzejā un prozā aicināt savu tautu uz brīvības atgūšanu un vienotas republikas atjaunošanu; viņš izstrādāja aizrautīgu diktatoriska vēriena valsts apvērsuma programmu un nepārprotami un skaidri sludināja atbrīvoto tautu apvienību vispārējas laimes vārdā. Kāda detaļa, par kuru ieminējās Setembrīni mazdēls, jo sevišķi dziļi ietekmēja jauno Hansu Kastorpu, proti — vecaistēvs Džuzepe visu mūžu rādījies citu pilsoņu vidū ģērbies melnās sēru drānās, jo, kā viņš teicis, esot cietējs par Itāliju, savu tēvzemi, kas smok verdzībā un trūkumā. To dzirdot, Hansam Kastorpam neviļus, kā jau vairākkārt iepriekš bija gadījies, vajadzēja salīdzinoši domāt par savu paša vecotēvu, kurš tāpat, cik vien mazdēls viņu atcerējās, bija pastāvīgi ģērbies melnā, bet pilnīgi aiz citiem iemesliem nekā šis te vectēvs: vecmodīgo tērpu Hanss Lorencs Kastorps valkāja, pierādīdams savu piederību pagājušajiem laikiem, kā ari norādīdams uz savu nesaderību ar mūsdienām; šim paradumam viņš palika uzticīgs līdz nāves stundai, kad, šķirdamies no šīs pasaules, bija ieguvis sev atbilstošo, patieso, svinīgo (ar kruzuļoto šķīvjveida apkakli) veidolu.

Nudien — tie bijuši divi pilnīgi dažādi vectēvi! Hanss Kastorps domāja par to, nekustīgu skatienu raudzīdamies tukšumā un piesardzīgi pašūpodams galvu, ko tikpat labi varēja izskaidrot kā Džuzepem Setembrīni veltītu apbrīnu vai arī netīksmi un noraidījumu. Viņš godīgi centās nenosodīt svešatnīgo un apmierinājās ar salīdzinājumiem un konstatējumiem. Garā viņš redzēja vecā Hansa Lorenča smailo galvu domīgi noliecamies zālē pār blāvi zeltītā kristāmtrauka apmali — šo nekustīgo un tai pašā laikā ceļojošo ģimenes relikviju, pavērto muti, jo lūpas veido zilbi «vec», neskanīgo un svētsvinīgo skaņu, kas atsauc atmiņā vietas, kur ejot neviļus goddevīgi jāsaliecas ceļgalos. Un redzēja Džuzepi Setembrīni ar trīskrāsaino karogu rokā, — pavērsis pret debesīm savas melnās acis, atvēzējies ar zobenu, viņš brīvības cīnītāju bara priekšgalā metas pret despotisma aizstāvju flangu. Abiem piemitis sava veida skaistums un cildenums, sprieda Hanss Kastorps, jo vairāk pūlēdamies būt objektīvs tāpēc, ka personīgi vai arī pa pusei personīgi mazliet nosvērās par labu vienai no partijām. Setembrīni vectēvs bija cīnījies par politiskajām tiesībām, viņa paša vectēvs vai arī vectēva priekšteči bija tie, kuriem sākotnēji šīs tiesības bija piederējušas, bet kuriem salašņas četru gadsimtu laikā ar varu un runas plūdiem bija tās nolaupījuši… Un tā nu abi pastāvīgi bija tērpušies melnās drānās — vecaistēvs ziemeļos un vecaistēvs dienvidos — un abi bija darījuši to, lai pasvītrotu lielo distanci starp pašiem un neciešamo tagadni. Viens no viņiem tā rīkojās aiz taisnprātības, lai godinātu mirušos un pagātni, kam viņš piederēja ar visu savu būtību, turpretim otrs — aiz dumpīguma un lai godinātu taisnprātībai naidīgo progresu. Jā, tās bija divas pasaules, divas debess puses, un Hanss Kastorps, klausīdamies Setembrīni kunga runā un stāvēdams starp abām debess pusēm, pārbaudoši ielūkojās te vienā, te otrā, un viņam likās, it kā būtu to jau kādreiz pārdzīvojis. Viņš atcerējās, kā reiz pirms dažiem gadiem, vasaras beigu novakarē, bija viens pats vizinājies laivā pa ezeru Holšteinā. Pulkstenis bija septiņi vakarā, saule jau norietējusi, austrumos virs krūmājiem aizaugušā krasta izniris pilns mēness. Minūtes desmit, kamēr Hanss Kastorps airēja, slīdēdams pa rāmo ūdeni, visapkārt pletās mulsinoša, nereāla pasaule. Rietumos vēl valdīja gaiša diena, caurspīdīgi reāla, neapstrīdama dienas gaisma, bet, tikko viņš pagrieza galvu, tā acīm pavērās tikpat patiesa, pasakaina, mikliem miglas vāliem caurausta mēness •nakts. Savādā parādība ilga laikam ne vairāk par ceturtdaļstundu, iekams tā pagaisa par labu naktij un mēnesim; Hansa Kastorpa apžilbinātās un aiz burvestības priecīgi izbrīnītās acis klejoja no vienas ainavas un gaismojuma uz otru, no dienas uz nakti un no nakts atkal dienā. Par to viņam tagad vajadzēja domāt.

Diezin vai advokāts Setembrīni ar savu dzīves veidu un plaši izvērsto darbību varēja būt liels tiesību zinātājs. Taču vispārējais tiesību zinātnes princips, ja ticēt mazdēlam, bija advokātu iedvesmojis no bērna kājas līdz kapa malai, un Hanss Kastorps, kaut arī patlaban viņa galva nebija pārāk skaidra un pēc sanatorijas sešu ēdienu pusdienām jutās stipri vien gurda, tomēr pūlējās saprast, ko Setembrīni domājis, nosaukdams šo principu par «brīvības un progresa pirmavotu». Līdz šim Hanss Kastorps ar to bija sapratis kaut ko līdzīgu ceļamo mehānismu attīstībai deviņpadsmitajā gadsimtā; turklāt viņš redzēja, ka Setembrīni kungs prot šādas lietas vērtēt, tātad tehniku bija cienījis arī vectēvs. Itālietis abu savu klausītāju tēvzemei izrādīja lielu cieņu, jo norādīja, ka tur esot izgudrots šaujamais pulveris, kas pārvērtis lūžņos feodālisma bruņas, tāpat arī izgudrota spiestuves prese, kas padarījusi iespējamu ideju demokrātisko izplatību, tas ir, demokrātisko ideju izplatību. Tātad viņš cildināja Vāciju no šī viedokļa un ciktāl runa skāra pagātni, kaut arī uzskatīja par taisnīgu, ka uzvaras lauri sniedzami paša zemei, jo tai laikā, kad citas tautas vēl atradušās māņticības un verdzības varā, tā pirmā pacēlusi progresa, izglītības un brīvības karogu. Bet, ja arī viņš parādīja cieņu tehnikai un satiksmes ceļu attīstībai — Hansa Kastorpa paša darba nozarei —, kā bija jau izteiēies pirmajā tikšanās reizē ar brālēniem pie sola gravas malā, tad, liekas, tas nenotika pašu šo pasākumu dēļ, bet ņemot vērā to nozīmi cilvēka morālajā pilnveidošanā; viņš esot priecīgs tiem piešķirt šo nozīmi, jo tehnika, pēc viņa domām, arvien vairāk un vairāk pakļaujot sev dabu, radot satiksmes līdzekļus, ceļu tīklus un telegrāfu, pārvarot klimatiskās atšķirības, pierādot, ka ir visnoderīgākais līdzeklis tautu tuvināšanai, sekmējot to savstarpējo pazīšanos, sagatavojot ceļu cilvēcisko attiecību izlīdzinājumam, novēršot aizspriedumus un beigās tai jāpanākot vispārējā apvienošanās. Cilvēces pirmsākumi meklējami tumsā, bailēs un naidā, bet tā gājusi pa spožu ceļu uz priekšu un augšup, pretī cilvēcības augstākajai izpausmei, iekšējai skaidrībai, pretī labvēlībai un laimei, un šai ceļā tehnika esot pats ievērojamākais attīstības ierocis. Taču, šādi spriežot, Setembrīni vienā elpas vilcienā apvienoja tādas kategorijas, kādas Hanss Kastorps līdz šim bija paradis domās turēt nošķirtas tālu vienu no otras. Tehnika un morāle! — bija teicis Setembrīni. Un tad patiesi bija runājis par kristietību un Pestītāju, kurš pirmais bija devis atklāsmi par vienlīdzības un vienotības principu; šo ideju ar izciliem panākumiem palīdzēja sludināt un izplatīt spiestuves prese, bet lielais Francijas valsts apvērsums tai piešķīra likuma tiesības. Sacītais aiz neizprotama iemesla pilnīgi samulsināja jauno Hansu Kastorpu, kaut arī Setembrīni kungs visu bija izklāstījis skaidri un bez aplinkiem. Kādreiz, turpināja Setembrīni, kādreiz savā dzīvē viņa vectēvs — proti, sava mūža labāko gadu sākumā — esot pa īstam juties laimīgs, tas esot bijis Parīzes Jūlija revolūcijas dienās. Skaļi un atklāti viņš esot tolaik paziņojis, ka pienākšot laiks un cilvēkiem šīs trīs Parīzes dienas būšot līdzvērtīgas sešām pasaules radīšanas dienām. Te nu Hanss Kastorps vairs nesavaldījās un uzcirta ar plaukstu pa galdu, jo jutās līdz sirds dziļumiem pārsteigts. Kā var trīs 1830. gada vasaras dienas, kad parīzieši bija sev sastādījuši jaunu konstitūciju, salīdzināt ar tām sešām dienām, kad dievs tas kungs atdalījis sauszemi no ūdens un radījis mūžīgos debesu spīdekļus, kā arī puķes, kokus, putnus, zivis un visu dzīvību? Tas viņam likās jau par daudz, un vēlāk, palicis vienatnē ar brālēnu Joahimu, viņš noteikti un nešaubīgi atzina, ka itālietis pāršāvis ar šādu salīdzinājumu pār strīpu un tas jau esot vai piedauzīgi.

Un tomēr viņš bija gatavs pakļauties itālieša ietekmei aiz pārliecības, ka ir patīkami izdarīt šādus eksperimentus, un, kaut arī Setembrīni uzskati nesaskanēja ar Hansa Kastorpa pietāti un pārliecību, viņš nomāca vēlēšanos protestēt, apsvērdams, ka to, kas viņam liekas zaimojošs, varētu nosaukt par drosmīgu un tas, ko viņš izjuta kā bezgaumību, — toreiz un tajos apstākļos varētu būt augstsirdība un gara cēlsirdības virsotne, tā, piemēram, tas, ka Setembrīni vectēvs nosaucis barikādes par «tautas troni» un paskaidrojis, ka «pilsoņa pīķi vajagot svētīt uz cilvēces altāra».

# Hanss Kastorps saprata, kāpēc uzklausa Setembrīni, ne gluži skaidri, tomēr saprata. Te jautās tāda kā pienākuma apziņa, nemaz nerunājot par brīvlaikam raksturīgu bezatbildības sajūtu, kāda parasti mēdz būt ceļotājiem un gadījuma viesiem, kas ļaujas katram iespaidam, dzīvo līdzi visiem notikumiem, zinādami, ka rīt vai parīt atkal pacelsies spārnos un atgriezīsies pierastajā dienu ritmā, — gandrīz vai sirdsapziņas mudinājums, pareizāk, zināmā mērā ne gluži tīras sirdsapziņas mudinājums un aicinājums lika viņam, sēžot sakrustotām kājām un kūpinot savu «Maria Mancini» vai ari trijatā kāpjot no angļu kvartāla augšup kalnā uz sanatoriju «Berghof», klausīties itālieša spriedumos.

Pēc Setembrīni ieskatiem un pārliecības, cīņā par virskundzību pasaulē valdīja divi principi: vara un tiesības, tirānija un brīvība, māņticība un zināšanas, sastinguma princips un mutuļojošas kustības — progresa princips. Vienu varētu nosaukt par aziātisko, otro par eiropeisko principu, jo Eiropa bija sacelšanās, kritikas un pārveidojošas darbības zeme, turpretī austrumu zemes iemiesoja nekustību, bezdarbīgu mieru. Nevar būt ne mazāko šaubu, kurai no abām varām piekritīs uzvara, — protams, tai, kas nes apgaismības idejas, kas ir par saprātīgu pilnveidošanu. Arvien vairāk tautu aizrauj savā spožajā ceļā sev līdzi humānisms, arvien vairāk zemju tas iekaro pašā Eiropā un sāk iespiesties Āzijā. Bet vēl pietrūkst stipri daudz līdz pilnīgai uzvarai, vēl ir krietni un cildeni jānopūlas tiem, kas šai idejai kalpo, kas nav ļāvuši gaismai apdzist, lai ataustu diena, kad arī tanīs mūsu zemeslodes malās, kur vēl nav bijis ne astoņpadsmitais gadsimts, ne arī 1789. gads, sabruktu monarhijas un reliģijas vaļņi. Bet šī diena nāks, sacīja Setembrīni, šķelmīgi pasmaidīdams zem savām ūsām, tā nāks, ja arī ne uz baloža, tad uz ērgļa spārniem nesta, un atausīs kā visu tautu brālības rīta gaisma saprāta, zināšanu un tiesību vārdā, tā atnesīs pilsoniskās demokrātijas svēto savienību, dos spožu pretsparu tai trīskārt zemiskajai valdnieku un ministru kabinetu savienībai, kuru nāvīgais ienaidnieks bijis vectēvs Džuzepe, — vārdu sakot, radīs vispasaules republiku. Lai tiktu pie šī galamērķa, vispirms bija nepieciešams dot izšķirošo triecienu aziātiskajam, verdziskajam nepiekāpības principam pašā centrā, tā pretestības dzīvības nervam, proti, Vīnē. Austrijai jāsaņem izšķirošais sitiens tieši pa galvu, pirmkārt, lai atriebtos par pagājušo un, otrkārt, lai pašķirtu ceļu taisnībai un virs zemes valdītu laime.

Pēdējais Setembrīni domu gājiens un labskanīgos vārdu plūdos paustais slēdziens ne drusku vairs neinteresēja Hansu Kastorpu, tas viņam nepatika, pat likās aizskarošs — kā personisks vai nacionāls sarūgtinājums, nemaz jau nerunājot par Joahimu Cīmzenu, kurš, tiklīdz itālietis pieskārās šai tēmai, sadrūmis novērsās un vairs neklausījās, atgādināja, ka jāpilda kāda procedūra, vai

citādi centās mainīt sarunas virzienu. Ari Hanss Kastorps neuzskatīja par nepieciešamu veltīt uzmanību šādiem maldīgiem domu gājieniem — acīmredzot tie atradās ārpus visa tā, kam izmēģinājuma pēc sirdsapziņas balss viņu mudināja ļaut sevi ietekmēt un, proti, mudināja tik nepārprotami, ka Hanss Kastorps tādās reizēs, kad Setembrīni viņiem piebiedrojās pie galda vai arī pastaigu laikā, pats uzaicināja izteikties par savām idejām.

Šīs idejas, ideāli un gribas izpausmes, piezīmēja Setembrīni, tiekot viņu dzimtā pārmantotas no paaudzes uz paaudzi. Jo visi trīs — vecaistēvs, dēls un mazdēls esot veltījuši tiem savu dzīvi un garīgos spēkus, katrs savā veidā: tēvs ne mazāk par vectēvu Džuzepi, lai gan nav bijis politisks aģitators un cīnītājs par brīvību, bet kluss un atturīgs zinātnieks, humānists, kas vadījis savas dienas pie rakstāmās pults. Kas tad esot humānisms? Mīlestība uz cilvēkiem, vairāk nekas un līdz ar to arī politika, arī dumpīgums pret visu, kas pazemo un nomelno cilvēces idejas. Humānismam pārmet pārmērīgu pievēršanos formai, bet arī skaisto formu tas izmanto vienīgi cilvēces cieņas labā — spožā pretstatā viduslaikiem, kam piemita ne vien naidpilna attieksme pret cilvēkiem un māņticība, bet ari apkaunojošs formas trūkums; humānisms jau pašā sākotnē cīnījās par cilvēku tiesībām, par viņu pasaulīgo labklājību, par domu brīvību un dzīvesprieku, par to, lai debesis paliek zvirbuļu ziņā. Prometejs! Viņš bijis pirmais humānists un esot identisks ar to Sātanu, ko Karduči slavinājis savās himnās… Ak mans dievs, ja brālēni būtu dzirdējuši, kā sensenais baznīcas nīdējs Boloņā grāvis un zobojies par romantiķu kristīgo sentimentalitāti! Par Manconi svētajām dziesmām! Par romantisma ēnu un mēness gaismas poēziju, ko viņš salīdzinājis ar «bālo debess mūķeni Lunu»! Pie Bakha! Tā tik bijusi bauda to dzirdēt! Un brālēniem būtu bijis arī jādzird, kā viņš, Kar* duči, iztirzājis Danti! Cildinājis viņu kā lielpilsētas pilsoni, kurš, aizstāvēdams rosmīgu darbošanos, kas veido un labo pasaules iekārtu, uzstājās pret askētismu un šās pasaules noliegšanu, jo dzejnieks nav vis ar «Dotina gentile e pietosa»22 godinājis vārgo un noslēpumaino Beatričes ēnu, tas, gluži otrādi, bijis viņa sievas vārds, un tā šai dzejolī iemiesojusi šīs zemes gudrības principu, praktiskās dzīves un darba principu…

Tad nu Hanss Kastorps dabūja kaut ko dzirdēt par

Danti un turklāt no autoritatīva avota. Pilnīgi viņš uz to vis nepaļāvās, ņemot vērā, kāds vējgrābslis ir stāstītājs, tomēr bija interesanti dzirdēt, cik Dante bijis saprātīgs lielpilsētas iedzīvotājs. Un tad viņš klausījās, ko Setembrīni stāstīja pats par sevi, paskaidrodams, ka viņā, Lodoviko mazdēlā, apvienojušās tiešo priekšteču tendences, vectēva pilsoniskie un tēva humānistiskie ideāli, tādēļ viņš kļuvis literāts, brīvi domājošs rakstnieks. Jo literatūra neesot nekas cits kā humānisma un politikas apvienojums, kas vēl jo saprotamāk esot tāpēc, ka humānisms pats jau esot politika un politika — humānisms… Te nu Hanss Kastorps saausījās, pūlēdamies to pareizi saprast, jo nu cerēja, ka beidzot izzinās visu par aldara Magnusa gara tumsību un par to, kādā ziņā literatūra tomēr ir kaut kas cits nekā «cildeni raksturi».

Vai jaunie ļaudis esot kaut ko dzirdējuši par Brūnēto kungu, apvaicājās Setembrīni, par Brūnēto Latīn^ Florences rakstvedi ap 1250. gadu, kurš sarakstījis grāmatu par tikumību un netikumību? Šis meistars pirmaispiešķīris florenciešiem pienācīgo slīpējumu, iepazīstinājis ar oratoru māku, kā arī prasmi pārvaldīt savu republiku pec politikas likumiem.

—   Te nu tas ir, mani kungi! — iesaucās Setembrīni. — Te nu tas ir! — Un viņš sāka runāt par «vārdu», par vārda kultu, daiļrunību, ko nosauca par cilvēces triumfu. Jo vārds esot cilvēka gods un vienīgi tas padarot dzīvi cilvēka cienīgu. Ne tikai humānisms — humanitāte vispār, sena cilvēciska cieņa un cilvēciska pašcieņa nav atdalāma no vārda, saistīta ar literatūru. («Vai redzi nu,» vēlāk Hanss Kastorps sacīja brālēnam, «vai redzi, ka literatūrā pats galvenais ir tikai skaisti vārdi? Es jau tūlīt to manīju!») Un tāpat arī politika esot ar to saistīta vai, pareizāk, tā izriet no šīs vienības — no humanitātes un literatūras vienības, jo no skaista vārda rodas skaists darbs.

—   Jūsu zemē, — sacīja Setembrīni, — pirms divsimt gadiem dzīvoja dzejnieks, lielisks vecs tērzētājs, kurš lielu nozīmi piešķīra skaistam rokrakstam, jo uzskatīja, ka no tā rodoties skaists stils. Viņam vajadzēja spert soli tālāk un teikt, ka skaists stils noved pie skaistiem darbiem. — Skaisti rakstīt esot gandrīz jau tas pats, kas skaisti domāt, un no tā neesot tālu līdz skaistam darbam. Jebkura tikumība un tikumiska pilnība rodas literatūras gara

iedarbībā, tas ir cilvēciskas cieņas gars un tai pašā reizē arī humanitātes un politikas gars. Jā, tas viss esot viens, esot viena un tā pati vara un ideja, ko varot ietvert vienā vārdā. Kas tas esot par vārdu? Nu, šī vārda sastāvdaļas esot labi pazīstamas zilbes, kuru jēgu un diženumu brālēni droši vien neesot tā īsti apjautuši: šis vārds esot — civilizācija! Reizē ar šī vārda izskanēšanu spēji pašāvās augšup arī Setembrīni mazā, dzeltenā roka, gluži kā uzsaucot tostu.

Jaunais Hanss Kastorps atzina, ka viss dzirdētais ir ļoti saistošs, bet, protams, neuzliek nekādus pienākumus, vērtīgs tikai kā izmēģinājuma materiāls, tomēr ļoti saistošs; tā viņš arī paskaidroja Joahimam Cīmzenam, bet brālēns tobrīd turēja mutē termometru, tāpēc varēja atbildēt kaut ko tikai neskaidri, pēc tam bija pārāk aizņemts ar ciparu nolasīšanu un ierakstīšanu tabelē, tālab nespēja izteikt savus uzskatus par Setembrīni teoriju. Hanss Kastorps, kā jau teikts, labprāt iepazinās ar to, nenoslēdzās, bet pārbaudīdams analizēja, nākdams galvenokārt pie secinājuma, cik ļoti atšķirīgs ir modrs cilvēks no nejēgas sapņotāja, tāpēc Hanss Kastorps jau vairākkārt bija domās Setembrīni kungu nosaucis par leijerkastnieku un, cik spēka, pūlējies viņu nobīdīt malā, jo viņš «te traucēja», bet, kad garastāvoklis bija možs, Hanss Kastorps pieklājīgi un uzmanīgi klausījās un pēc labākās apziņas centās nesaasināt un apslāpēt iebildumus, kādus viņā izraisīja šī mentora rīkojumi un domu klāstījumi. Jo nav noliedzams, ka viņā raisījās gan tādi iebildumi, kādi jau pastāvīgi, sākotnēji bija piemituši, gan arī tādi, kas it īpaši bija radušies pašreizējā situācijā — tiklab viņa tiešajos, kā arī apslēptajos pārdzīvojumos «šeit augšā».

Kas tad ir cilvēks, cik viegli piekrāpj viņa sirdsapziņa! Kādā veidā viņš pamanās arī tad, kad viņā runā pienā* kuma balss, sadzirdēt tanī atļauju savu iegribu apmierināšanai! Hanss Kastorps klausījās Setembrīni kunga spriedumos aiz pienākuma apziņas, aiz taisnīguma, objektivitātes un ar vislabākajiem nodomiem apsvēra viņa uzskatus par saprātu, republiku un skaisto stilu, gatavs ļauties to ietekmei. Toties vēl brīvāk viņš ļāva savām domām un sapņiem vērsties gluži citā — pretējā virzienā; jā, lai atklāti izteiktu mūsu aizdomas vai, pareizāk, mūsu tiešo pārliecību, jāteic, ka viņš tikai tā iemesla dēļ

klausījās Setembrīni kunga runā, lai gūtu no savas sirdsapziņas rīcības brīvību, kas līdz šim viņam bija liegta. Bet kas tad atradās patriotisma, cilvēciskās cieņas un cildenās literatūras pretējā pusē, kurp Hanss Kastorps uzskatīja par atļautu tagad no jauna virzīt savas pārdomas un darbošanos? Tur atradās… Klaudija Sošā — slabanā, slimības saēstā kirgīzu acu īpašniece, un, kad Hanss Kastorps par viņu domāja (starp citu, «domāja» ir pārāk nenoteikts apzīmējums veidam, kā viņš tai iekšēji pievērsās), tad viņam likās, it kā atkal sēdētu laivā uz Holšteinas ezera un gurdenām, apžilbinātām acīm raudzītos no dzidrās dienas gaismas apstarotā rietumu krasta pāri uz miglas caurausto mēness nakti austrumu debespusē.

Termometrs

Hansa Kastorpa nedēļas ritēja no otrdienas līdz otrdienai, jo otrdienā viņš bija atbraucis. Jau bija pagājušas vairākas dienas, kopš viņš kantorī samaksāja savu otras nedēļas rēķinu — tieši 160 franku, pēc viņa domām, ļoti pieticīgu un lētu rēķinu, pat ja neņēma vērā visu to nesamaksājamo, kas ietilpa šejienes dzīvē tieši tāpēc, ka to nevarēja samaksāt, ne arī dažādo izklaidēšanos, kuru jau nu gan, ja vien gribētu, varētu aprēķināt, piemēram, kūrorta koncertus, kuri notika divas reizes mēnesī, doktora Krokovska lekcijas; tāpat ari varētu aprēķināt maksu par apkalpošanu, dzīvei viesnīcā līdzvērtīgajām ērtībām, tīkamo istabu, piecām bagātīgajām maltītēm dienā.

— Tas nav daudz, tas ir drīzāk lēti, nav ko žēloties, — apgalvoja viesis pastāvīgajam iedzīvotājam. — Tātad tev vajadzīgi tieši 650 franki mēnesī par dzīvokli un uzturu, bet tur vēl ir ieskaitīta medicīniskā apkalpe. Labi. Pieņemsim, ka tu papildus izsvied mēnesī trīsdesmit franku dzeramnaudās, ja esi kārtīgs cilvēks un tev patīk redzēt laipnas sejas. Tas būtu 680 franki. Tā. Tu teiksi, ka ir vēl blakus izdevumi un maksāšanas. Jāmaksā par dzērieniem, kosmētiku, cigāriem, reizēm kāds izbraukums, ja vēlies, vizināšanās, un laiku pa laikam jāsamaksā kurpnieka un drēbnieka rēķins. Labi, bet ar visu to, lai kā gribētu, mēnesī vēl nebūs ne tūkstoš franku izdots! Pat ne astoņsimt marku! Gadā tātad ne desmittūkstoš marku. Vairāk jau nu nekādā gadījumā. Tik daudz tu arī notērē.

—   Galvas rēķini ir ko vērts, — noteica Joahims. — Es nemaz nezināju, ka esi tik veikls matemātiķis. Un ka tūlīt arī izdarīsi kalkulāciju par visu gadu, tas, manuprāt, ir plašs vēriens, jāteic, tu jau esi kaut ko te augšā iemācījies. Starp citu, esi sarēķinājis par daudz. Cigārus es nesmēķēju, uzvalkus šeit arī neesmu domājis šūt, paldies!

—   Tātad pat vēl par daudz, — Hanss Kastorps mazliet samulsa. Kā tas varēja gadīties, ka viņš bija brālēnam pierēķinājis cigārus un jaunus uzvalkus? Kas attiecās uz viņa veiklo rēķināšanu galvā, tad tā bija īsta krāpšana un maldināšana. Tāpat kā visās citās nozarēs, arī šinī viņš bija drīzāk gauss, bez jebkādas iedvesmas dzirkstītes, un šai gadījumā ātri paveiktais pārskats nebija nekāda improvizācija, bet gan iepriekš sagatavots — rakstiski sagatavots pārskats, jo kādu vakaru Hanss Kastorps gulēšanas reizē (vakaros viņš mēdza arī atgulties ārā, tāpēc ka to darīja visi) piecēlās no sava lieliskā, ērtā guļamkrēsla, lai, pēkšņas iedomas mudināts, paņemtu istabā papīru un zīmuli. Toreiz viņš arī secināja, ka brālēnam un vispār jebkuram te visumā gadā iznāk patērēt divpadsmittūkstoš franku, un joka pēc noskaidroja, ka viņam pašam saimnieciskā ziņā dzīve te augšā bija pa kabatai, jo, kā jau vīrieša cilvēks, drīkstēja rēķināties ar astoņpadsmit deviņpadsmit tūkstošiem franku gadā.

Tātad otrās nedējas rēķins nu bija jau pret pateicību un kvīti pirms trim dienām nomaksāts, tas nozīmēja, ka bija pienākusi trešā un pēc iepriekš nospraustā plāna pēdējā nedēļa dzīvei šeit augšā. Nākošajā svētdienā viņš vēl noklausīsies, kārtējo koncertu, pirmdienā piedalīsies doktora Krokovska ik pēc divām nedēļām notiekošajā lekcijā — tā viņš sacīja sev un brālēnam, bet otrdien vai trešdien aizbrauks un atkal pametīs Joahimu vienu, nabaga Joahimu, kuram Radamants diezin cik vēl papildu mēnešu piespriedīs un kura glāsmainās, melnās acis skumji satumsa, tiklīdz sākās pārrunas par Hansa Kastorpa drīzo aizbraukšanu. Jā, dievs zina kur šis brīvlaiks palicis! Aizjoņojis, aizlidojis, pazudis — nudien, nebija iespējams pateikt, kādā veidā. Tomēr kā nekā — divdesmit viena diena, kuras viņiem bija kopīgipavadāmas, vesela dienu virkne, sākumā nemaz ne tik viegli pārskatāma. Un nu pēkšņi vairs palikušas tikai trīs četras nieka dieniņas — gluži nenozīmīgs pārpalikums —, tiesa, mazliet noslogotas ar abām periodiskām atkāpēm no parastās ikdienas, bet jau pārpilnas domām par mantu saiņošanu un atvadīšanos. Trīs nedēļas šeit augšā nav tikpat kā nekas — to viņam tūlīt bija daudzinājuši visi. Mazākā laika vienība te esot mēnesis, bija teicis Setembrlni, un, tā kā Hansa Kastorpa uzturēšanās laiks nesniedzās tik ilgi, tad tā nebija nekāda uzturēšanās; gluži nekas, tāda kā steidzīga vizīte — pēc hofrāta Bērensa izteikuma. Vai par iemeslu tik ātrai laika skrejai būtu varbūt paaugstinātais vielu maiņas process? Tāds straujš laika ritums varētu Joahimam noderēt par mierinājumu, ja viņam paredzēts te pavadīt vēl piecus mēnešus un tie būtu pēdējie. Tomēr šo triju nedēļu laikā brālēniem vajadzēja vairāk rēķināties ar noteikto laiku — tā, kā tas notiek temperatūras mērīšanas reizēs, kad paredzētās septiņas minūtes stiepjas garumā…, Hansam Kastorpam bija no visas sirds žēl brālēna, kam acis pauda skumjas par drīzo šķiršanos un drauga sabiedrības zaudējumu; viņš juta gaužām līdz, iedomādamies, ka nelaimīgais te paliks bez viņa, kamēr viņš pats dzīvos līdzenumā un strādās pie tautu vienojošās sakaru tehnikas; viņu sagrāba tik smeldzoša līdzjūtība, ka dažbrīd sāpes iemetās krūtīs, turklāt tik krasi, ka viņš reizēm sāka nopietni šaubīties, vai spēs sevi pārvarēt un pamest Joahimu te augšā vienu pašu. Līdzjūtība viņu nomocīja tik loti, ka laikam tas bija par iemeslu, kāpēc viņš pats nekad nepieminēja savu aizbraukšanu, tikai Joahims šad tad par to ierunājās; Hanss Kastorps, kā jau teikts, liekas, aiz iedzimta takta un smalkjūtības līdz pat pēdējam brīdim negribēja par to domāt.

—   Cerēsim vismaz, — sacīja Joahims, — ka esi pie mums atpūties un, nonākot lejā, jutīsies atspirdzis.

—   Jā,_ es nodošu visiem sveicienus un teikšu, ka tu, pats vēlākais, pēc pieciem mēnešiem man sekosi. Atpūties? Tu gribi jautāt, vai esmu atpūties šajās dažās dienās? Domāju gan. Zināma atpūta būs galu galā arī tik īsā laika sprīdī gūta. Lai vai kā, esmu te augšā sadūries ar savdabīgiem iespaidiem, savdabīgiem dažādos veidos, ļoti saistošiem, bet arī garam un miesai nogurdinošiem, man nav tādas sajūtas, ka būtu ticis ar tiem galā un pilnīgi aklimaiizējies, kas ir katras atpūtas priekšnoteikums. «Maria», paldies dievam, ir atkal tā pati vecā, kopš dažām dienām esmu no jauna atguvis baudu, to smēķēdams. Bet reizēm, lietojot mutautiņu, tas pielīst ar asinīm, un sasodītā svelme sejā, tāpat kā nejēdzīgās sirdsklauves,

arī nebeidzas, droši vien netikšu no tām līdz pat beigām vajā. Nē, nē, par aklimatizāciju nav ko runāt — kā tas arī tik īsā laika sprīdī būtu iespējams? Nepieciešams ilgāks laiks, lai tiktu galā ar šejienes iespaidiem, un tikai tad varētu būt runa par atpūtu un olbaltuma pieaugumu. Zēl. Es saku «žēl» tāpēc, ka noteikti esmu kļūdījies, neparedzēdams vairāk dienu šim pasākumam, iespēja jau būtu bijusi. Tagad man ir tāda sajūta, ka mājās, līdzenumā, man pirmām kārtām vajadzēs atpūsties no šīs atpūtas un nogulēt nedēļas trīs, tik ļoti dažbrīd jūtos noguris. Un tagad vēl, kā par spīti, piemeties šis katars…

Šķita, ka Hanss Kastorps atgriezīsies līdzenumā ar pamatīgām iesnām. Varbūt bija saaukstējies vakara gulēšanas reizē svaigā gaisā, kurā piedalījās jau veselu nedēļu, lai arī bija mitrs un auksts laiks, kas, liekas, nedomāja uzlaboties līdz viņa aizceļošanai. Viņš bija jau sapratis, ka tas netika atzīts par sliktu; īstas izpratnes par sliktu laiku te augšā vispār nebija, slimniekus neatbaidīja nekādi laika apstākļi, tiem nepievērsa ne mazāko uzmanību, un Hanss Kastorps ar jaunībai raksturīgu vērīgumu un gatavību — pārņemt apkārtējās vides uzskatus un domāšanas veidu — bija piesavinājies tādu pašu vienaldzīgu attieksmi pret laiku. Ja lietus gāza kā ar spaiņiem, tad nedrīkstēja domāt, ka gaiss nav sauss. Tāds tas droši vien arī bija, jo galva, tāpat kā iepriekš, dega kā pārkurinātā istabā vai arī tā, it kā būtu dzerts pārak daudz vīna. Runājot par aukstumu, kas bija pietiekami jūtams, nebija nekādas nozīmes no tā glābties istabā, jo, kamēr nesniga, kurināts netika un istabā sēdēt nebija labāk kā gulēt uz balkona ziemas mētelī un prasmīgi ievīstītam divās kamieļvilnas segās. Gluži otrādi, šāda gulēšana bija nesalīdzināmi tīkamāka, tas bija visatbilstošākais stāvoklis, kādu Hanss Kastorps jebkad atcerējās izmantojis. Šo secinājumu nespēja grozīt kaut kāda rakst» nieka un karbonāra ļaunprātīgs teiciens ar apslēptu jēgu par «horizontālu» dzīves veidu. Jo sevišķi šāds stāvoklis bija tīkams vakaros, kad līdzās uz galdiņa dega lampiņa, bet pats, silti sasedzies, ar aromātisko cigāru mutē, tīkami izbaudīdams šejienes guļamkrēslu grūti izskaidrojamās ērtības, kaut arī ar ledusaukstu degungalu un sastingušām, sasarkušām rokām, kas turēja grāmatu — arvien vēl to pašu «Ocean steamships» —, pa lodžijas režģu lokiem raudzījās uz tumstošo līdzenumu, kur vietām vienkopus

sabirušas, vietām izklaidus spīguļoj-a uguntiņu zvaigznītes; no turienes katru vakaru vismaz stundu ilgi, attāluma tīkami apslāpētas, plūda šurp mūzikas skaņas, pazīstamas melodijas: fragmenti no operām, atsevišķi fragmenti no «Karmenas», no «Trubadūra» vai «Burvju strēlnieka», arī melodiski, aizrautīgi valši, marši, kuros klausoties galva moži šūpojās līdzi taktī, un arī bravūrīgas mazurkas. Mazurkas? Viņu sauca Marusja, meiteni ar mazo rubīnu, un blakus balkonā aiz biezās matēta stikla sienas gulēja Joahims — brīdi pa brīdim Hanss Kastorps apmainījās ar viņu pa piesardzīgam vārdam, lai netraucētu pārējos «horizontāli» guļošos. Joahims savā lodžijā jutās tikpat labi kā Hanss Kastorps, kaut arī brālēnam nebija muzikālas dzirdes un viņš neprata tā priecāties par vakara koncertiem. Jo ļau'nāk pašam. Laikam pētī savu krievu gramatiku. Toties Hanss Kastorps pameta «Ocean steamships» guļam uz segas un aizrautīgi klausījās mūzikā, ar labpatiku iedziļinādamies tās faktūras dzidrajā sniegumā un izjuzdams tik dziļu gandarījumu par kādu īpaši raksturīgu un noskaņām bagātu melodisku skaņdarbu, ka tikai ar īgnumu pa starpām atcerējās Setembrīni izteicienus par mūziku, kā, piemēram, tik netīkamu — ka mūzika esot politiski neuzticama, kas īstenībā nebija daudz labāk par to, ko vecaistēvs Džuzepe teicis par Jūlija revolūciju un pasaules radīšanas sešām dienām…

Tā jau nu bija, ka Joahims neprata tik izjusti baudīt mūziku un arī smēķēšanas prieks bija viņam liegts, bet citādi arī viņš ērti gulēja savā lodžijā — ļoti omulīgi un apmierināts. Diena beidzās, un līdz ar to šai reizei beidzās viss, varēja būt drošs, ka šodien nekas vairs nenotiks — nekādi satraukumi, ne slodze sirds muskulatūrai. Tai pašā laikā varēja būt arī drošs, ka rīt saskaņā ar apstākļu norobežotību, savdabību un regularitāti viss sāksies no gala, un šī divkāršā drošības un mierīga patvēruma apziņa izraisīja sevišķu mājīguma izjūtu, kopā ar mūziku un atgūto cigāra garšu tā pārvērta vakara gulēšanas reizi Hansam Kastorpam par patiesi laimīgu dzīves brīdi.

Tomēr tas viss nespēja aizkavēt to, ka šis sanatorijas viesis, gļēvais atbraucējs, vienā no gulēšanas reizēm (vai ari kas laizina, kur) bija pamatīgi saaukstējies. Liekas, viņam _sākās stipras iesnas — tās bija iesēdušās pieres dobumā un spieda, ūka kaklā bija iekaisusi un sāpīga, gaiss neieplūcla pa dabisko šim nolūkam paredzēto kanālu, bet salts spraucās kaklā, nemitīgi izraisīdams krampjainu klepu; pa nakti Hansa Kastorpa balss bija pārvērtusies par dobju, kā no lielas dzeršanas iegūtu basa balsi, un, kā pats izteicās, viņš neesot nakti ne aci aizvēris, jo smacējošs sausums kaklā nav ne brīdi ļāvis galvai atdusēties uz spilvena.

—   Cik nepatīkami, — sacīja Joahims, — gandrīz vai neērti. Saaukstēšanās, tev jāzina, nav šeit recus23 , to te mēdz noliegt; oficiāli, ņemot vērā lielo sausumu, tādas te nenotiek, un šādu pacientu Bērenss saņemtu visai nelaipni. Bet ar tevi jau tas ir mazliet citādi, tev galu galā ir tiesības uz to. Būtu labi, ja mums izdotos kataru apturēt, lejā viņiem ir prakse, bet te — es šaubos, vai šeit par to kaut cik interesēsies. Labāk jau pie mums te neslimot, neviens par to neliksies zinis. Tā ir veca patiesība, ar kuru arī tu vēl dabūsi iepazīties. Kad es atbraucu šurp, te bija kāda dāma, kas augu nedēļu turēja roku pie auss un žēlojās par sāpēm; beidzot Bērenss apskatīja viņas ausi. «Varat būt bez rūpēm,» viņš teica, «tā nav tuberkuloze.» Tas arī bija viss. Jā, paskatīsimies, kā varētu tev līdzēt. Es pateikšu rīt no rīta agri masētajam, kad viņš atnāks pie manis. Tāda šeit ir kārtība, viņš pados ziņu tālāk, tad varbūt tomēr tev sniegs kādu palīdzību.

Tādas bija Joahima domas, un šejienes kārtība apstiprinājās. Jau piektdien, kad Hanss Kastorps atgriezās no rīta procedūras, pie durvīm klauvēja un notika iepazīšanās ar Mīlendonkas jaunkundzi jeb «Priekšnieces kundzi», kā to te sauca, — līdz šim viņš bija šo daudz nodarbināto dāmu tikai no tālienes redzējis, kad tā, nākdama no kādas slimnieku istabas, šķērsoja gaiteni, lai ieietu istabā pāri pretī, vai arī uz mirkli parādījās ēdamzālē un bija dzirdama tās spiedzošā balss. Tagad nu šāds apciemojums tika viņam pašam; viņa katara vedināta, »Priekšnieces kundze aprauti un raupji pieklauvēja un, iekams viņš paguva aicināt: «Ienāciet,» — pārkāpa pār slieksni, paliekdamās atpakaļ, lai pārliecinātos, vai istabas numurs ir pareizais.

—   Trīsdesmit četri, — viņa skaļi iespiedzās. — Pareizi. Cilvēkbērns, on me dit, que vous avez pris froid, I hear, you have caught a cold. Wy, kaschetsja, prostuditisj, stāsta, ka jūs esot saaukstējies? Kādā valodā lai es runāju ar jums? Redzu, ka vāciski. Aha, jaunā Cīmzena ciemiņš, redzu jau. Man jāsteidzas uz" operācijas zāli. Tur viens jāhloroformē, bet šis saēdies pupiņu salātus. Tiklīdz kā nepieskati… Un jūs, cilvēkbērns, gribat apgalvot, ka esat šeit saaukstējies?

Hanss Kastorps jutās sašutis par šādu vecas, dižciltīgas dāmas runas veidu. Runādama viņa apsteidza pati savus vārdus, nemierīgi, cilpveidīgi grozīdama šurp un turp galvu ar it kā pētījot izslietu degunu, kā to mēdz darīt būrī iesprostoti plēsīgi putni; labo, vasaras raibumiem klāto, viegli dūrē saņemto roku ar atvāztu īkšķi viņa vēcināja, kā sacīdama: «Aši, aši, aši! Neklausieties, ko es saku, runājiet pats, lai es tieku prom!» Viņa bija gadu četrdesmit veca, sīka, bezformīga auguma, ģērbusies baltā apjoztā klīnikas virsvalkā ar granāta krustu uz krūtīm. No baltās cepurītes malas spraucās laukā plānu, iesarkanu matu pinkuļi, ūdeņaini zilās, iekaisušās acis — pie vienas turklāt rēgojās krietni paliels miežgrauds — nemierīgi klīda apkārt, deguns uzrauts, mute kā vardei, un apakšlūpa greizi pastiepusies, to viņa runājot pameta kā lāpstu uz priekšu. Un tomēr Hanss Kastorps vēroja viņu ar pacietīgu rāmumu un savam raksturam atbilstošu paļāvīgu laipnību.

— Kas tad tā par saaukstēšanos, ko? — vaicāja Priekšniece vēlreiz, mēģinādama piešķirt acīm caururbjošu skatienu, kas lāgā neizdevās, jo tās pastāvīgi klīda apkārt. — Mums šādas saaukstēšanās nepatīk. Vai jūs bieži saaukstējaties? Vai jūsu brālēns arī tik bieži saaukstējas? Cik tad jums īsti gadu? Divdesmit četri? Tādā vecumā tas mēdz būt. Un tā nu jūs atbraucat šurp augšā un saaukstējaties? Mums neklātos, godājamais cilvēkbērns, te runāt par saaukstēšanos, tāds bleķis var notikt tikai tur, apakšā. (Vārds «bleķis», kad viņa ar apakšlūpu kā ar lāpstu pameta to uz priekšu, izskanēja atbaidoši un vulgāri.) Pieņemu, ka jums ir visjaukākais augšējo elpošanas orgānu katars, to var redzēt pēc acīm. (Viņa no jauna pūlējās viņam caururbjoši paraudzīties acīs, taču tas tomēr neizdevās.) Bet katari nerodas aiz saaukstēšanās, tie rodas no infekcijas, pret kuru cilvēks ir uzņēmīgs, un jautājums ir tikai — vai tā ir kāda nevainīga infekcija vai mazāk nevainīga, viss pārējais ir bleķis. (Jau atkal tas briesmīgais «bleķis»!) Iespējams, ka esat uzņēmīgs pret nevainīga rakstura infekcijām, — viņa sacīja un neizprotamā veidā uzlūkoja viņu ar savu nobriedušo mieža graudu. — Te jums būs nevainīgs antiseptisks līdzeklis. Varbūt līdzēs. — Un viņa izvilka no melnās ādas somas, kas karājās pie jostas, nelielu paciņu un nolika uz galda. Tas bija formamints. — Starp citu, jūs izskatāties satraukts, it kā jums būtu karstums. — Un viņa atkal centās cieši lūkoties viņam sejā, bet acis klīda sānis. — Vai esat mērījis temperatūru?

Viņš atbildēja noliedzoši.

—   Un kāpēc ne? — viņa vaicāja, pamezdama uz priekšu izslieto apakšlūpu …

Viņš klusēja. Puisis bija vēl tik jauns, ka nebija aizmirsis skolas gadu paradumu klusēt savā solā — kad esi piecelts un nekā nezini — un neatbildēt.

—   Vai vispār nekad nemērāt?

—   Tomēr, Priekšnieces kundze, kad man ir karstums.

—   Cilvēkbērns, temperatūru mērī pirmām kārtām, lai redzētu, vai ir karstums. Un tagad, pēc jūsu domām, jums nav karstuma?

—   Es lāgā nezinu, Priekšnieces kundze, nespēju noteikt. Mazliet tāds kā drudzis un tveice man ir jau kopš atbraukšanas.

—   Aha. Un kur ir jūsu termometrs?

—   Neesmu paņēmis līdz, Priekšnieces kundze. Nav nekādas vajadzības, esmu te tikai ciemos atbraucis, esmu vesels.

—   Bleķis! Vai pasaucāt mani tāpēc, ka esat vesels?

—   Nē, — viņš pieklājīgi pasmaidīja, — tāpēc, ka es mazliet…

—   … esat saaukstējies? Tādas saaukstēšanās mums te jau bijušas vai cik. Še! — Viņa atkal parakņājās pa savu somu un izvilka divus garenus ādas futlārus, melnu un sarkanu, kurus tāpat nolika uz galda. — Šis te maksā trīs frankus piecdesmit un tas — piecus frankus. Labāks

»jau, protams, būtu tas par pieci. Pietiktu visam mūžam, ja apiesieties saprātīgi.

Hanss Kastorps smaidīdams paņēma no galda sarkano futlāri un atvēra. Tik skaisti kā dārglieta stikla termometrs gulēja precīzi pielāgotajā, mīkstajā sarkanā samta padziļinājumā. Veselie grādi bija atzīmēti ar sarkanu, desmitdaļas ar melnu svītru, cipari arī bija sarkani, tievākais gals pilns ar spoži spīguļojošu dzīvsudrabu. Stabiņš stāvēja zemu, tālu zem normālā.

Hanss Kastorps zinaja, kā jāuzvedas, lai sevi nepazemotu.

—   Es ņemu šo, — viņš teica, ne skatienu nepametis uz otru. — So te, par pieciem. Vai es drīkstu jums tūlīt…

—   Lai iet! —• iespiedzās Priekšniece. — Nav ko knapināties, ja pērk svarīgu priekšmetu! Nesteidzieties, to ierakstīs rēķinā. Dodiet šur, padzīsim vēl uz leju, pavisam apakšā — tā. — Un, izņēmusi viņam no rokām termometru, vairākkārt pakratīja un nodzina dzīvsudrabu vēl zemāk, līdz ciparam 35.

—   Gan jau tas Merkurijs pakāpsies, gan uzrāpsies! — viņa noteica. — Te jums būs jūsu pirkums! Jūs taču zināt, kā pie mums to dara? Pabāziet zem cienījamās mēles, paturiet septiņas minūtes četrreiz dienā un krietni saspiediet ciet godājamās lūpas. Uz redzīti, cilvēkbērns! Vēlu labus rezultātus!

Un viņas vairs istabā nebija.

Hanss Kastorps palocīdamies palika stāvam pie galda un raudzījās uz durvīm, pa kurām viņa bija pagaisusi, tad uz termometru, ko viņa bija atstājusi. «Tad tā nu bija Priekšniece fon Mīlendonka,» viņš nodomāja. «Setembrīni nevar viņu ciest, pareizi jau ir, viņai piemīt kaut kas nepatīkams. Mieža grauds ir neglīts, bet tas jau nav viņai pastāvīgi. Kāpēc viņa mani nemitīgi uzrunāja ar «cilvēkbērns»? Savādi un familiāri. Termometru man pārdeva, droši vien pastāvīgi daži atrodas somā. Joahims teica, ka tie esot te visur dabūjami — visos veikalos, arī tur, kur to nepavisam nevarētu iedomāties. Bet man nevajadzēja pūlēties, pats no sevis iekrita klēpī.» Hanss Kastorps izņēma no futlāra smalko priekšmetu, aplūkoja un vairākkārt nemierīgi pagājās pa istabu. Sirds dauzījās skaļi un trauksmaini. Viņš pavērās uz balkona atvērto durvju pusi un sakustējās, kā grasīdamies iziet pa durvīm uz gaiteni pie Joahima, tad pārdomāja un palika stāvam pie galda, nokremšļojās, lai pārbaudītu, cik dobji skan balss. «Jā, jāpārbauda, vai man ir temperatūra no iesnām,» viņš sacīja un steigšus iebāza termometru mutē ar dzīvsudraba galu zem mēles, tā ka tas stāvēja ieslīpi uz augšu starp lūpām, kuras viņš cieši saknieba, lai no ārpuses netiktu gaiss klāt. Tad palūkojās rokas pulkstenī: bija sešas minūtes pāri pusdesmitiem. Un sāka gaidīt, kad paies septiņas minūtes.

«Nevienu sekundi ilgāk,» viņš domāja, «un nevienu mazāk. Uz mani var paļauties, ne es ko pielikšu, ne atņemšu. Nav vajadzības man to samainīt ar «mēmo māsu» — kā tai, par kuru stāstīja Setembrīni, — Otīlijai Kneiferei.» Un viņš staigāja pa istabu, piespiezdams ar mēli termometru.

Laiks vilkās gausi, šķita, ka noteiktais bridis nepienāks nekad. Bija pagājušas tikai divarpus minūtes, kad viņš jau norūpējies lūkojās uz rādītājiem, vai nav palaidis īsto mirkli garām. Viņš kustējās vienā laidā, cilāja dažādus priekšmetus un lika atkal nost, izgāja uz balkona, nerādīdamies brālēnam, vēroja ainavu — augsto līdzenumu, kas bija jau tik ļoti pazīstams visos tā veidos: ar savām smailēm, kalnu korēm un klintīm, ar kreisajā malā izslējušos «Brēmenbīles» augstieni, kuras kalnu grēda slīpi sliecās lejup uz ciemata pusi un kuras nogāzes sedza raupjas kalnu mētras, ar klinšu kraujām pa labi, kuru nosaukumi arī bija jau labi zināmi, un Alteinas klinti, kas, raugoties no šejienes, liekas, noslēdz ieleju dienvidos, — raudzījās lejup uz dārza celiņiem un puķu dobēm, uz klinšu grotu, uz dižegli, ieklausījās klusinātajās balsīs, kas atskanēja no halles, kur gulēja slimnieki, tad atgriezās istabā un mēģināja ērtāk pārlikt mutē termometru, pastiepdams uz priekšu roku un atbrīvodams rokas locītavu no piedurknes, pacēla pie acīm pulksteni. Ar grūtībām un piepūli — stumjot, grūstot un bīdot bija padzītas uz priekšu sešas minūtes. Bet nupat, kad viņš palika istabas vidū stāvam, nogrima sapņošanā un domās aizklīda tālu, pēdējā, atlikusī minūte aizslīdēja nemanot, gluži kā ar kaķa pēdiņām, jauna rokas kustība atklāja tās slepeno pazušanu, pat bija nedaudz nokavēts; astotā jau atradās ar vienu trešdaļu pagātnē, kad viņš mierinādams sevi, ka tam nav nozīmes, ka tas neko negroza, izrāva termometru no mutes un samulsušām acīm ieurbās tanī.

Sākumā viņš netika gudrs, ko tas rāda, jo dzīvsudraba «spīguļošana saplūda ar ieplakani apaļā stobriņa gaismas atspīdumiem, brīžiem likās, ka stabiņš būtu pacēlies pavisam augstu, brīžiem — ka vispār nav saskatāms, viņš pielika termometru tuvu pie acīm, grozīja šurp un turp un nekā nesaprata. Beidzot pēc kāda veiksmīga pagrieziena viņš to notvēra un steigšus apsvēra situāciju. Tiešām, Merkurijs bija pastiepies, stipri vien pastiepies, stabiņš pacēlies samērā augstu, tas atradās vairākas desmitdaļas virs normālā, Hansam Kastorpam bija 37,6.

No rīta, starp desmitiem un pusvienpadsmitiem, 37,6 — las ir par daudz, tā jau bija «temperatūra», karstums, kas ii/.radies kādas infekcijas rezultātā, pret kuru viņa organisms bijis uzņēmīgs, tagad pats galvenais — noskaidrot, kas tā bijusi par infekciju. 37,6 — augstāka nav bijusi arī Joahimam, augstāka nav te nevienam, kurš nav smagi ļims vai kā «moribunds» neguļ gultā, — ne Klēfeldei ar viņas pneimotoraksu … ne Sošā kundzei. Protams, ka šai gadījumā tas bija kaut kas cits — tikai tāda iesnu temperatūra, kā to lejā dēvēja. Tomēr precīzi atšķirt un atdalīt nebija iespējams. Hanss Kastorps šaubījās, vai temperatūra būtu sacēlusies, kopš viņš saaukstējies, un nožēloja, ka nebija licis lietā Merkuriju jau agrāk, pašā sākumā, kā to hofrāts ieteica. Tagad redzams, ka padoms bijis saprātīgs un Setembrīni nav bijis nekāda iemesla par to tik izaicinoši zoboties — Setembrīni ar savu republiku un skaisto stilu. Hanss Kastorps nicināja republiku un skaisto stilu un arvien no jauna pārbaudīja termometra rādītāju, kas, vairākkārt spīguļojot, pazuda no redzes loka un tad, cītīgi grozot, atkal uzradās: 37,6 — un tas jau agrā priekšpusdienā!

Hanss Kastorps satraucās ne pa jokam. Viņš vairākas reizes pagājās pa istabu ar termometru rokā, turēdams to horizontāli, lai no satricinājuma neizgrozītos rādītājs, tad piesardzīgi nolika uz mazgājamā galdiņa un devās ar mēteli un segām uz balkonu. Atgūlies viņš ar ievingrinātu roku apmeta segas, kā bija iemanījies, no malām un no apakšas vienu pēc otras un tad gulēja klusi, gaidīdams otro brokastu laiku un Joahima ierašanos. Reizēm viņš pasmaidīja — un likās, it kā uzsmaidītu kādam, reizēm viņš saspringti notrīsēja, un tad no katarālajām krūtīm izlauzās klepus.

Pulksten vienpadsmitos, pēc tam kad bija noskanējis gongs, Joahims ienāca pie brālēna, lai kopā ietu brokastīs, bet tas vēl nebija piecēlies.

—   Ko tad tu? — viņš pārsteigts vaicāja, piegājis pie guļamkrēsla.

Hanss Kastorps brīdi paklusēja, tad atbildēja:

—   Jā, pats jaunākais ir tas, ka man ir mazliet paaugstināta temperatūra.

—   Ko tas nozīmē? — vaicāja Joahims. — Vai tev ir drudzis?

Iianss Kastorps atkal pavilcinājas ar atbildi, tad nevērīgi izmeta:

—   Drudzis, mans dārgais, man ir jau sen, jau visu laiku. Tagad nav runa par subjektīvām izjūtām, bet patiesu konstatējumu. Es mērīju temperatūru.

—   Tu mērīji? Ar ko?! — Joahims iztrūcies iesaucās.

—   Protams, ar termometru, — atbildēja Hanss Kastorps diezgan zobgalīgi un strupi. — Priekšniece man vienu pārdeva. Nevaru saprast, kāpēc viņa vienā laidā uzrunā mani ar «cilvēkbērns», nevaru saprast, korekti tas nav. Tomēr ar visu steigu viņa man pārdeva ļoti labu termometru, un, ja gribi pārliecināties, cik tas rāda, tad tas atrodas istabā uz mazgājamā galdiņa. Minimāli paaugstināta temperatūra.

Joahims apsviedās un iegāja istabā. Nākdams atpakaļ, viņš vilcinādamies sacīja:

—   Jā, trīsdesmit septiņi un piecarpus.

—   Tad ir mazliet krities, — Hanss Kastorps pasteidzās paskaidrot. — Bija seši.

—   Nekādā gadījumā priekšpusdienā tāda temperatūra nav minimāla, — iebilda Joahims. — Tas tik ir pārsteigums, — viņš teica, stāvēdams pie brālēna guļvietas, kā mēdz stāvēt pie «pārsteiguma», iespriedis rokas sānos un nodūris galvu. — Tev vajadzēs likties gultā.

Hansam Kastorpam atbilde bija gatava.

—   Es nesaprotu, kāpēc man ar 37,6 vajadzētu likties gultā, ja tu un tik daudzi citi, kam arī nav mazāk, — ja jūs visi brīvi skraidāt apkārt.

—   Tas tomēr ir citādi, — iebilda Joahims. — Tev tas ir akūts gadījums un nekaitīgs. Tikai iesnas ar paaugstinātu temperatūru.

—   Pirmkārt, — uzsāka Hanss Kastorps un tagad iedalīja savu runu pat «pirmkārt» un «otrkārt» daļās, — es nesaprotu, kāpēc ar nekaitīgu karstumu — pieņemsim^ ka tāds karstums mēdz būt, — ar nekaitīgu karstumu jāliekas gultā, bet ar to otru ne. Un,_ otrkārt, es jau tev sacīju, ka iesnas man nav palielinājušas karstuma sajutu, kāda man jau bija iepriekš. Es uzskatu, ka 37,6 ir 37,6. Ja jūs varat ar šādu temperatūru skraidīt apkārt, tad varu arī es.

—   Bet, kad es atbraucu, man vajadzēja nogulēt veselu mēnesi, — pārtrauca Joahims, — un tikai tad, kad no

skaidrojās, ka guļot temperatūra nekrītas, es drīkstēju celties. Hanss Kastorps smaidīja.

—   Nu, un tad? — viņš jautāja. — Es sapratu, ka tev bija kaut kas cits. Man liekas, tu sapinies pretrunās. Vispirms runā par atšķirību un tad abus gadījumus pielīdzini vienu otram. Tas taču ir bleķis …

Joahims pagriezās uz papēža, un, kad brālēns atkal ieraudzīja viņa iedegušo seju, tā likās mazliet satumsusi.

—   Nē, — viņš teica, — es nepielīdzinu, tu esi putrotājs. Gribu teikt, ka tu esi nejauki saaukstējies, to var saprast jau no tavas balss, un tev vajadzētu gulēt, lai saīsinātu slimības procesu, jo tu gribi nākošnedēļ braukt mājās. Bet, ja negribi, es domāju — ja negribi gulēt, tad nedari to. Es nedodu tev nekādus priekšrakstus. Tagad mums jāiet brokastīs. Posies, esam jau nokavējušies!

—   Pareizi! Ejam! — Hanss Kastorps nometa segu. Viņš iegāja istabā, lai pārbrauktu ar suku pār matiem, tikmēr Joahims vēlreiz paņēma no mazgājamā galda termometru, bet Hanss Kastorps pa gabalu viņu vēroja. Tad abi klusēdami devās ceļā un atkal sēdēja savās vietās ēdamzālē, kur šai laikā, kā parasti, visur baltoja piens.

Kad pundurīte atnesa Hansam Kastorpam alu, viņš no tā noteikti atteicās. Viņš šodien labāk alu nedzeršot, vispār neko nedzeršot, nē, liels paldies, varbūt malku ūdens. Ar to viņš pievērsa sev uzmanību. Kā tā? Kas tie par jaunumiem! Kāpēc alu ne?

—   Man ir neliela temperatūra, — izmeta Hanss Kastorps. — 37,6. Minimāla.

Tad tie piedraudēja viņam ar rādītājpirkstu — tas bija dīvaini. Tie šķelmīgi pielieca galvu, piemiedza aci un draudēja ar rādītājpirkstu auss augstumā, it kā būtu nākuši gaismā draiski, pikanti nedarbi, kurus pastrādājis tāds, kas līdz šim tēlojis nevainīgo.

—   Nu, nu, paskat, — smaidīdama draudēja skolotāja, un pat pūkas uz viņas vaigiem piesarka. — Kas tik vēl nav jādzird! Paskat, paskat!

—   Ai, ai, ai, — piebalsoja arī Stēra kundze, draudēdama līdzās degunam ar savu īso un sarkano pirkstu, kas izskatījās pec stumbeņa. — Tad nu gan ir temps tam ciemiņa kungam! Jūs tik esat īstais zellis!

Pat vectante galda galā, kad viņu sasniedza šī ziņa, viltīgi jokodamās padraudēja, bet skaistā Marusja, kas

t

līdz šim nebija viņam pievērsusi nekādu uzmanību, paliecās uz viņa pusi un, piespiedusi savu apelsīnu mutautiņu pie lūpām, draudēdama uzlūkoja viņu ar savjim apaļajām, brūnajām acīm; arī doktors Blūmenkols, kam Stēra kundze pastāstīja notikušo, nevarēja atturēties un tāpat kā citi padraudēja, gan neskatīdamies uz Hansa Kastorpa pusi, un tikai mis Robinsona sēdēja kā parasti noslēgusies, neveltīdama nekam uzmanību. Joahims sēdēja nolaistām acīm, ar labi audzināta cilvēka sejas izteiksmi.

Hanss Kastorps, kuram glaimoja vispārējā ķircināšanās, uzskatīja par nepieciešamu to lēnīgi atvairīt.

—   Nē, nē, — viņš teica, — jūs maldāties, man nav nekas īpašs, tikai iesnas, redziet, acis aiztūkušas, kakls piesmacis, klepoju augu nakti, diezgan nepatīkami…

Bet viņi nepieņēma šo atvainošanos, smējās un māja ar rokām, saukdami:

—   Kā tad, kā tad, izrunas, aizbildināšanās, iesnu temperatūra, zinām, zinām jau! — Un tad visi pēkšņi pieprasīja, lai Hanss Kastorps bez kavēšanās piesakās uz izmeklēšanu. Izdzirduši jauno ziņu, visi sarosījās. No visiem septiņiem galdiem brokastu laikā pie Kastorpa galda sarunas ritēja visskaļāk. Tumši piesarkušu, trulu seju ar sasprēgājušiem vaigiem virs apkakles risas — it īpaši aizrautīgi trieca Stēra kundze, viņas pļāpība nezināja robežu, viņa ņēmās klāstīt, cik daudz tīkama varot klepus sagādāt, jā, tā esot īsta bauda, kad krūšu dziļumā sākot kutēt arvien vairāk un vairāk un kad piespiežoties, lai izjustu to labi dziļi un lai kairinājumu apmierinātu ar klepu; līdzīgi tas esot arī ar šķavām, kad vajadzība šķaudīt kļūstot neciešama un ar apskurbušu jutoņu vairākas reizes sparīgi ieelpo un izelpo, tad svētlaimīgi ļaujas izvirdumam, jā, tobrīd aizmirstoties, visa pasaule. Un reizēm tas atkārtojoties divas trīs reizes pēc kārtas. Tās esot dzīves bezmaksas baudas, kā, piemēram, arī tāda, kad pavasarī tīksmīgi kut apsaldējuma vietas un tās kasa, tā pamatīgi un nežēlīgi kasa līdz asinīm ar dusmām un baudu — un, ja tad nejauši gadoties paskatīties spogulī, tad ieraugot īstu velna ģīmi.

Neaudzinātās Stēra kundzes drausmīgā pļāpāšana beidzās tikai reizē ar īso, kaut arī sātīgo maltīti, un brālēni devās savā otrajā priekšpusdienas pastaigā — lejup uz Davosas laukumu. Joahims pa ceļam bija nerunīgs, Hanss

Kastorps seca aiz iesnām un kremšļoja no čīkstošajām krūtīm. Atceļā Joahims teica:

—   Es gribētu tev kaut ko ieteikt, šodien ir piektdiena, rit pēc pusdienas man jāiet uz ikmēneša izmeklēšanu. Tā nav galvenā izmeklēšana, bet Bērenss mani mazliet izklaudzinās un liks Krokovskim šo to atzīmēt. Tu varētu atnākt līdz un palūgt, lai pie reizes arī tevi izklaušina. Ir taču smieklīgi — būtu tu mājās, tad pasauktu Heidekindu. Un šeit, kur ir divi speciālisti, skraidi apkārt un nezini, kas tev kaiš, cik slims esi un vai nebūtu labāk likties gultā.

—   Labi, — Hanss Kastorps piekrita. — Kā vēlies. Protams, ka tā var izdarīt. Un man jau arī būtu interesanti reiz piedalīties izmeklēšanā.

Tā brālēni vienojās, un, kad viņi nonāca augšā pie sanatorijas, gadījās, ka sadūrās vaigu vaigā ar pašu hofrātu Bērensu un, izmantojot šo sastapšanos, uz vietas pateica savu vēlēšanos.

Bērenss nāca pretī — garš, izslietu kaklu, pakausī atstumtu cietu platmali un cigāru mutē, zilganiem vaigiem un izvalbītām acīm, patlaban enerģijas pārpilns, gatavs nodoties savai privātpraksei — un, kā pats paskaidroja, nupat pabeidzis darbu operācijas zālē, grasoties ciematā apmeklēt slimniekus.

—   Labu ēstgribu, kungi! — viņš sacīja. — Allaž ceļā? Kas nekait plašajā pasaulē? Es nupat nāku no nevienlīdzīgas cīņas ar naža un kaula zāģa palīdzību — nopietna lieta, vai zināt, tāda ribu rezekcija. Agrāk palika piecdesmit procentu pacientu uz operācijas galda. Tagad ir labāk, bet arī reizēm priekšlaikus mortis causa9A dēļ aizvācas. Nu, tas, ko šodien, saprata jokus, puisis turējās, kā nākas .. . Traki — šāds cilvēka thorax, kas nemaz tāds vairs nav. Mīkstmiesis, vai zināt, kaut kas nepiedienīgs, tā sakot, viegla idejas izkropļošana. Nu, un jūs? Kā klājas godājamai pašsajūtai? Ir taču jautrāk ap dūšu klaiņot divatā, vai ne, Cīmzen, vecais blēdi? Kāpēc jūs raudat, priecīgais ceļotāj? — viņš krasi pievērsās Hansam Kastorpam. — Publiski raudāt te nav atļauts. Mājas noteikumi aizliedz. Tad jau katrs sāks pinkšķēt.

—   Man ir iesnas, hofrāta kungs, — atbildēja Hanss Kastorps. — Es nezinu, kā tas gadījies, bet esmu pamatīgi saaukstējies. Klepoju un krūtīs jūtu smagumu.

—  Tā? — atsaucās Bērenss. — Tad jums vajadzētu aprunāties ar kādu saprātīgu ārstu.

Brālēni sāka smieties, un Joahims, sasizdams papēžus, atbildēja:

—   Esam jau tā nodomājuši, hofrāta kungs. Rītu man paredzēta izmeklēšana, un tad mēs gribējām jautāt, vaijus nebūtu tik labs pie reizes apskatīt arī manu_ brālēnu. Runa ir par to, vai viņš varēs otrdien doties ce]ā .. .

—   I-tē! -sacīja Bērenss. — I-tē-el! Izdarīsim to labprāt! Sen jau vajadzēja. Ja jau cilvēks atrodas te, tad jādara viss tā, kā te pieņemts. Bet, protams, neviens taču nemēdz uzbāzties. Tātad rīt pulksten divos, tūlīt pēc tam, kad būsiet iestiprinājušies!

—  Man turklāt ir nedaudz paaugstināta temperatūra,— Hanss Kastorps vēl piebilda.

—   Ko jūs neteiksiet! — iesaucās Bērenss. — Domājat mani pārsteigt? Vai jums šķiet, ka man nav acu pierē? — Un viņš norādīja ar savu milzīgo rādītājpirkstu uz savam apsarkušajām, pietūkušajām, zili asarojošām acīm. — Un cik tad ir?

Hanss Kastorps kautrīgi nosauca skaitli.

—   Priekšpusdienā? Hm, nav slikti. Sākumam diezgan talantīgi. Nu, tātad rīt ierasties pa pāriem pulksten divos! Uzskatīšu par pagodinājumu. Svētītu barības uzņemšanu! — Saliektiem ceļgaliem, airēdamies ar rokām uz priekšu, viņš sāka stampāt lejup pa ceļu, no viņa cigāra aizmugurē pletās dūmu mākonītis.

—   Tas nu būtu nodarīts pēc tava prāta, — sacīja Hanss Kastorps. — Veiksmīgāk nemaz nevarētu sagadīties, un nu esmu pieteikts. Viņš jau arī neko nespēs līdzēt, parakstīs varbūt lakricas sulu, kādu zāļu tējiņu, un tomēr ir gluži patīkami manīt ārsta rūpes, ja jūtas tā, kā es patlaban jūtos. Bet kāpēc viņam pastāvīgi tāds bravūrīgs runas veids! Sākumā mani tas uzjautrināja, bet, ilgāk klausoties, kļūst nepatīkami. «Svētītu barības uzņemšanu!» Tad nu gan penterējums. Var teikt: «Svētītu maltīti!» — jo «maltīte» ir gandrīz vai poētisks vārds — kā «dienišķā maizīte» — un gluži labi saderas ar «svētītu». Bet «barības uzņemšana» ir tīrā fizioloģija, un tam novēlēt svētību ir skaidrs izsmiekls. Man nepatīk arī viņa smēķēšana, tā mani gluži biedē, jo es zinu, ka tas ir viņam kaitīgi un padara viņu melanholisku. Setembrīni apgalvo, ka viņa jautrība esot mākslota, un Setembrīni ir kritisks prāts, viņam ir labas spriešanas sp'ējas, to jau nu nevar noliegt. Arī man vajadzētu nopietnāk vērtēt spriedumus un neticēt visam uz vārda, tur viņam taisnība. Bet citreiz sāc ar vērtējumu un nosodījumu, ar taisnīgu neiecietību un atklājas pavisam kas cits, kam nav sakara ne ar kādu vērtējumu, tad ir beigas morāles bardzībai, un tad tiklab republika, kā arī skaistais stils liekas banāls …

Viņš nomurmināja kaut ko nesaprotamu, it kā pašam nebūtu īsti skaidrs, ko gribējis teikt. Brālēns iesānis viņā palūkojās un pateica «uz redzēšanos», tad katrs iegāja savā istabā un pēc tam lodžijā.

—   Cik? — pēc brīža Joahims klusināti apvaicājās, lai gan nebija redzējis, vai Hanss Kastorps ir ņēmis rokā termometru … Un Hanss Kastorps vienaldzīgā balsī atbildēja:

—   Tikpat.

Tiešām, ienācis istabā, viņš tūlīt bija paņēmis no mazgājamā galdiņa savu šārīta smalko pirkumu, nokratījis ciparus 37,6, kas nu bija savu jau paveikuši, un gluži kā pieredzējis, sens sanatorijas iemītnieks ar stikla cigāru mutē iekārtojies guļamkrēslā. Tomēr pretēji trauksmainām gaidām, kaut arī viņš termometru noturēja zem mēles veselas astoņas minūtes, Merkurijs nepacēlās augstāk par iepriekšējo — 37,6; paaugstināta temperatūra tā bija, lai gan ne lielāka par to, kāda agrā priekšpusdienā jau bija bijusi. Pēcpusdienā spožais dzīvsudraba stabiņš pacēlās līdz 37,7, vakarā, kad slimnieks pēc dienas satraukumiem un pārsteigumiem jutās ļoti noguris, rādīja 37,5 un nākošajā rītā vispār tikai 37, bet ap pusdienas laiku no jauna sasniedza iepriekšējās dienas līmeni. Šādi bija apstākļi, kad nākošajā dienā pienāca brīdis pusdienot un pēc tam tikšanās ar ārstu.

Vēlāk Hanss Kastorps atcerējās, ka šo pusdienu laikā šošā kundzei bija mugurā zeltaini dzeltens svīteris ar lielām pogām un kabatām ar apmali, svīteris bija jauns, katrā ziņā Hanss Kastorps to nebija vēl redzējis; Sošā kundze, kā parasti, nokavējās viņam labi zināmā veida, vienu brīdi palika stāvam ar seju pret zāli, tad, tāpat kā ikdienas piecreiz, aizslīdējusi līdz savam galdam, viegli atlaidās krēslā un tērzēdama sāka ēst; Hanss Kastorps, raudzīdamies garām Setembrīni, kurš sēdēja pie ieslīpi starpā stāvošā galda, uz «labo krievu galdu», kā vienmēr

un tomēr ar īpašu uzmanību vēroja viņas galvas kustību runājot, arī apaļo pakausi, gurdeni noliekto muguru. Sošā kundze savukārt pa pusdienu laiku nebija ne reizi pametusi acis uz zāles pusi. Bet, kad bija jau paēsts deserts un lielais ķēžu un svārstu pulkstenis pie zāles labās puses šaurās sienas, kur atradās «sliktais krievu galds», nosita divas reizes, tad tas tomēr notika — Hansu Kastorpu noslēpumainais atgadījums satrieca; kamēr pulkstenis sita divi — viens un divi — valdzinošā slimniece lēnām pagrieza galvu un mazliet auguma augšdaļu un pāri plecam skaidri, atklāti paskatījās uz viņu, nevis vispār uz viņa galda pusi, nē, nepārprotami un cieši tieši uz viņu ar smaidu pievērtajās lūpās un ar šaurajām Pšibislava acīm, it kā gribētu sacīt: «Nu? Ir laiks. Vai tu iesi?» (Jo, kad runā tikai acis, saruna notiek už «tu» ari tad, ja mute nav vēl izteikusi pat «jūs».)

Sis starpgadījums pārbiedēja un satrauca Hansu Kastorpu līdz pašiem sirds dziļumiem — viņš tikko spēja ticēt savām acīm un samulsis vispirms pavērās viņas sejā, tad, paceldams plakstus, pāri viņas pierei un matiem raudzījās tukšumā. Vai tad viņa zināja, ka viņam pulksten divos jāiet uz izmeklēšanu? Tieši tā tas varētu likties. Un tomēr tas bija tikpat neiespējami kā tad, ja viņa būtu zinājusi, ka viņš nupat — vēl pirms mirkļa apsvēris, vai ar Joahima starpniecību nepateikt hofrātarn, ka jūtas labāk un uzskata izmeklēšanu par lieku, — apsvērums, kura priekšrocības viņas jautājošā smaidā pagaisa un pārvērtās nākotnes apnicīgā bezcerībā. Nākošajā mirklī Joahima saritinātā salvete jau atradās uz galda, viņš bija pametis brālēnam ar acīm, palocījies pret sēdošajiem un devies prom; pēc tam Hanss Kastorps, iekšēji grīļodamies, kaut. arī ārēji stingru soli un ar sajūtu, ka tās skatiens un smaids vēl joprojām viņu pavada, sekoja brālēnam.

Kopš iepriekšējās dienas brālēni nebija šīs dienas pasākumu pieminējuši, arī tagad viņi gāja turp klusā vienprātībā. Joahims pielika soli: bija jau pāri norunātajam laikam, un hofrāts Bērenss bija precīzs. Ceļš veda no ēdamzāles pa pirmā stāva gaiteni garām «pārvaldei» un tad pa spodrām, ar novaskotu linoleju segtām kāpnēm lejup uz pagraba stāvu. Joahims pieklauvēja tieši pretī kāpnēm pie durvīm, kur piestiprinātā porcelāna plāksnīte vēstīja, ka te atrodas ārsta kabinets.

— Ienāciet! — sauca Bērenss, stipri uzsvērdams pirmo zilbi. Viņš stāvēja telpas vidū virsvalkā, labā rokā turēdams stetoskopu, ar kuru piesita sev pie sāniem.

—   Tempo, tempo! — viņš mudināja un paraudzījās ar savām izvalbītajām acīm uz sienas pulksteni. — Un poco piu presto, signori/25 Mēs neesam te gluži tikai jūsu labdzimtību dēļ vien.

Pie dubultā rakstāmgalda loga priekšā sēdēja doktors Krokovskis, kas izskatījās sevišķi bāls savā melnajā alpaka kreklā, balstījās ar elkoņiem pret galdu, vienā rokā spalvaskāts, otra patvērusies bārdā, uz galda gulēja papīri, laikam slimības vēstures; viņš raudzījās ienākušiem pretī ar trulu sejas izteiksmi, it kā atrastos te tikai tāpēc, ka pilda asistenta pienākumus.

—   Nu, dodiet šur savu uzvedības žurnālu! — Hofrāts atbildēja uz Joahima atvainošanos un izņēma viņam no rokām temperatūras lapu, lai to izskatītu, bet pacients tikmēr steidzās atbrīvot auguma augšdaļu un noģērbtās drēbes karināja uz pakaramā pie durvīm. Par Hansu Kastorpu neviens nelikās zinis. Kādu brīdi viņš noskatīdamies pastāvēja, tad apsēdās vecmodīgā krēslā ar pušķiem pie roku balstiem līdzās galdiņam ar ūdens karafi. Gar sienām atradās grāmatu skapji ar biezām medicīniskām grāmatām un aktu vākiem. No mēbelēm te vēl bija tikai kušete, pārvilkta ar baltu vaskadrānu un ar paceļamu un nolaižamu galvgaļu, pār kuru bija izklāta papīra salvete.

—   Komats 7, komats 9, komats 8, — murmināja Bērenss, pārlapodams nedēļas pārskatus, kur Joahims bija uzcītīgi piecas reizes dienā atzīmējis temperatūras mērīšanas rezultātus.

—   Vēl joprojām, mīļais Cīmzen, neliels siltumiņš, nevarētu vis apgalvot, ka pēc nesen notikušās izmeklēšanas jūs būtu kļuvis prātīgāks. («Nesen» — bija noticis pirms četrām nedēļām.) Neesat vēl ticis no indēm vaļā, neesat ticis vaļā, — viņš turpināja. — Jā, to jau nevar tā, ar rāvienu, neesam nekādi burvju mākslinieki.

Joahims pamāja un paraustīja savus kailos plecus, lai gan būtu varējis iebilst, ka nekādā gadījumā neatrodas šeit tikai kopš vakardienas.

—   Kā tad ir ar dūrējiem pie labā hilusa, kur vienmēr bija sevišķi stipri trokšņi? Labāk? Nu, panāciet šurp! Paldauvesim jūs pieklājīgi. — Un izmeklēšana sākās.

Pasitis stetoskopu padusē, hofrāts Bērenss, iepletis kājas un atliecies, vispirms sāka klaudzināt pašā augšā pie Joahima labā pleca, klaudzināja, vēzēdams labo roku locītavā un izmantodams vareno vidējo pirkstu par veseri, bet par atbalstu izmantoja kreiso roku. Tad viņš ņēmās klaudzināt zem lāpstiņas, pēc tam gar labajiem sāniem, vidū un zemāk mugurpusē; Joahims, jau zinādams, kas jādara, pacēla roku, lai varētu izklaudzināt arī padusē. Pēc tam viss atkārtojās kreisajā pusē, to pabeidzis, hofrāts nokomandēja: «Apkārt griezties!» — un izklaudzināja krūtis. Viņš klaudzināja pie paša kakla, pie atslēgas kaula, virs krūtīm un zemāk, vispirms labajā, tad kreisajā pusē. Pietiekami izklaudzinājis, viņš sāka izklaušināt, pielicis ausi pie stetoskopa un to savukārt pie Joahima krūtīm un muguras — visur, kur pirms tam bija klaudzinājis. Joahimam vajadzēja pārmaiņus spēcīgi elpot un klepot, kas, liekas, viņu ļoti piepūlēja, jo viņam pietrūka elpas un acīs sariesās asaras. Hofrāts Bērenss visu, ko tur iekšienē sadzirdēja, aprautiem, noteiktiem vārdiem nosauca asistentam pie rakstāmgalda, Hansam Kastorpam tas neviļus atsauca atmiņā drēbnieka izdarības, kad labi ģērbies kungs noņem kādam mēru uzvalka šūšanai un izsenis pierastā kārtībā apliek pasūtītājam metra mēru ap augumu, ap rokām un diktē pie galda sakumpušajam palīgam nolasītos skaitļus.

— Aprauta, aprautāka … — diktēja hofrāts Bērenss.

—  Vezikulāra, — viņš teica un vēlreiz: — Vezikulāra (kā redzams, tas bija labi). Dzeļoša, — viņš sarauca seju,

—   ļoti dzeļoša. Trokšņi.

Un doktors Krokovskis visu pierakstīja, gluži kā pierakstīja skaitļus piegriezēja palīgs.

Hanss Kastorps sekoja visam, pieliecis galvu sānis, domīgi vērodams Joahima augumu, ribas (paldies dievam, viņam vēl bija visas ribas), kas, dziļi elpojot, cilājās zem stingrās ādas augstu virs iegrimstošā vēdera, — slaiko, zeltaini melnīgsnējo, jauneklīgo augumu ar melno apmatojumu pie krūšu kaula un spēcīgajām rokām; vienai uz locītavas bija zelta važiņa. «īstas vingrotāja rokas,» domāja Hanss Kastorps, «viņam vienmēr patika vingrot, kamēr man tā bijusi nebijusi; šī patika bija saistīta ar tiekšanos pēc karavīra dzīves. Viņš vienmēr bija fiziski vairāk norūdīts, daudz vairāk nekā es, jo es allaž biju civilists un man labāk patika mazgāties siltā ūdenī, gar•'.ij'.ak paēst un padzert, turpretī viņam svarīgāk bija vīrišķīgas nodarbības un sasniegumi. Un tagad nu viņa augums gluži citādā veidā ieņēmis galveno vietu, kļuvis patstāvīgs un svarīgs, un to panākusi slimība. Augums ir pakļauts paaugstinātai temperatūrai un nevēlas atspirgt un nostiprināties, lai arī kā nabaga Joahims vēlētos būt karavīrs tur lejā, līdzenumā. Te nu viņš stāv, stalts, kā grāmatā teikts, īsts Belvederes Apollons no galvas līdz kājām. Bet iekšķīgi slims un ārēji pārāk silts aiz slimības, jo slimība padara cilvēku miesīgāku, pārvērš viņu pilnīgi par ķermeni…» Nonācis domās tiktāl, Hanss Kasiorps satrūkās, aši novērsa acis no brālēna kailās auguma augšdaļas un pētoši paraudzījās viņa acīs — lielajās, melnajās un maigajās acīs, kas, piespiesti elpojot un klepojot, bija pilnas asaru un pa izmeklēšanas laiku skumji vērās pāri brālēna galvai kaut kur tukšumā.

Tikmēr hofrāts Bērenss bija ticis galā.

—   Nu, ir labi, Cīmzen, — viņš sacīja. — Viss kārtībā, ciktāl tas iespējams. Nākošreiz (tātad pēc viena mēneša) būs atkal mazliet labāk.

—   Cik ilgi hofrāta kungs domā, ka …

—   Atkal jau steidzināt? Jūs taču nevarat savus puišus dresēt, ja jums ir karstums! Nupat teicu, ka paies pusgadiņš — skaitiet manis pēc no tā laika, bet uzskatiet to kā minimumu. Vai tad nu galu galā te ir tik slikti, vajag arī prasties, mums te nav nekāda katorga vai arī. .. Sibīrijas raktuves! Vai arī jums šķiet, ka ir kāda līdzība? īr jau labi, Cīmzen! Izklīst! Nākošais, kam tur vēl ir vēlēšanās! — viņš iesaucās un raudzījās gaisā. Tai pašā laikā viņš izstiepa roku un sniedza stetoskopu doktoram Krokovskim, kurš piecēlās, satvēra to, lai izdarītu Joahimam nelielu asistenta papildu pārbaudi.

Pielēca kājās arī Hanss Kastorps un, nenovērsdams acu no hofrāta, kurš stāvēja ieplestām kājām, pavērtu muti, dziļi nogrimis pārdomās, sāka aši izģērbties. Viņš tā steidzās, ka, vilkdams pāri galvai punktoto virskreklu, sapinās tajā. Un tad arī viņš stāvēja baltu ādu, gaišmatains un kalsns iepretī hofrātam Bērensam — tāds pats kā Joahims Cīmzens, tikai civilāks.

Bet hofrāts Bērenss, joprojām nogrimis domās, nelikās gar viņu zinis. Doktors Krokovskis bija no jauna apsēdies pie galda un Joahims sācis ģērbties, kad Bērenss beidzot nolēma ievērot to, kuram vēl bija vēlēšanās.

—   Ak tā, tas nu būtu jūs! — viņš sacīja, satverdams ar savu milzīgo plaukstu Hansa Kastorpa augšdelmu, atstūma viņu un ņēmās cieši aplūkot — nevis seju, kā parasti uzlūko cilvēku, bet augumu, pagrieza viņu, kā mēdz pagriezt augumu, un aplūkoja ari muguru.

—   Hm, — viņš novilka, — nu, paklausīsimies, kā jūs skanat. — Un, tāpat kā iepriekš, atsāka klaudzināšanu.

Viņš klaudzināja viscaur, tāpat kā bija darījis ar Joahimu Cīmzenu, un bieži atgriezās pie dažādām vietām vēlreiz. Ilgāku laiku klaudzināja pārmaiņus salīdzinādams gan kreisajā pusē augšā pie atslēgas kaula, gan mazliet zemāk.

—   Vai jūs dzirdat? — viņš katrreiz jautāja doktoram Krokovskim. Un doktors Krokovskis, sēdēdams piecus soļus attālu pie rakstāmgalda, apstiprināja ar galvas mājienu, ka dzirdot, — viņš sadrūvējies spieda zodu pie krūtīm, tāpēc piespiestās bārdas gals atliecās augšup.

—   Dziļi elpot! Klepot! — komandēja hofrāts, kas no jauna bija paņēmis stetoskopu, un Hanss Kastorps dabūja smagi pastrādāt savas astoņas vai desmit minūtes, kamēr hofrāts viņu izklaušināja. Bērenss nebilda ne vārda, tikai lika stetoskopu te vienā, te citā vietā un atkārtoti klausījām tajās vietās, kur bija ilgāk kavējies ar klaudzināšanu. Tad, pasitis klausuli padusē, salika rokas uz muguras un raudzījās uz grīdu starp Hansu Kastorpu un sevi.

—   Jā, Kastorp, — viņš sacīja, pirmo reizi uzrunādams jauno cilvēku vienkārši uzvārdā, — apstākļi ir praeterpropter2&amp; , kā jau es no sākta gala biju domājis. Es jūs paturēju acis, Kastorp, — tagad varu to pateikt — jau pašā sākumā, kad man tika piešķirts nepelnītais gods iepazīties ar jums, un samērā droši nolēmu, ka jūs jau esat šejienes iedzīvotājs un ka pats to beidzot atzīsiet kā jau dažs labs, kurš tikai joka pēc te ieradies un, degunu izslējis, vērojis apkārtni, bet tad kādu dienu atklājis, ka būtu labi — un ne tikai «būtu labi», lūdzu mani nepārprast — palikt te, atmetot visus pasīva vērotāja izlēcienus, palikt te uz drusku ilgāku laiku.

Hanss Kastorps nobāla, un Joahims, grasīdamies piestiprināt bikšturus, palika nekustīgi stāvam un klausāmies …

—   Jums ir tik jauks, simpātisks brālēns, — hofrāts turpināja, norādīdams ar galvu uz Joahima pusi un šūpodamies no pirkstgaliem uz papēžiem, — kurš nu, cerams, drīz varēs teikt, ka bijis kādreiz slims, bet, kad tas notiks, tad, lai vai kā, agrāk viņš tomēr būs bijis ļims, un tas a priori, kā saka filozofi, met zināmu gaismas staru arī uz jums, mīļais Kastorp …

—   Viņš man ir tikai pusbrālēns, hofrāta kungs.

—       Nu, nu, jūs taču nesāksiet noliegt savu radniecību. Vai nu pusbrālēns vai ne, viņš tomēr ir asinsradinieks. No kuras puses tad?

—   No mātes, hofrāta kungs. Viņš ir dēls pus …

—   Un jūsu mātes kundze ir pie labas veselības?

— Nē, viņa ir mirusi. Viņa nomira, kad es vēl biju mazs.

—   O, un ar ko?

—   No asinsaizsprostojuma, hofrāta kungs.

—       Asinsaizsprostojuma? Nu jā, tas ir jau sen noticis. Un tēva kungs?

—       Nomira ar plaušu karsoni, — atbildēja Hanss Kastorps, — un mans vectēvs arī, — viņš piebilda.

—        Tā, arī viņš? Tik daudz par jūsu priekštečiem. Kas attiecas uz jums, tad jūs vienmēr esat bijis mazasinīgs, vai ne? Bet pie fiziska vai garīga darba ātri nenogurstat? Tomēr? Un sirdsklauves? Sākās tikai nesen? Labi, un turklāt vērojama stipra nosliece uz elpošanas ceļu kataru. Vai jūs zināt, ka esat jau agrāk bijis slims?

—   Es?

—        Jā, es domāju tieši par jums. Vai dzirdat starpību? — Un hofrāts paklaudzināja krūšu kreisajā augšdaļā un tad mazliet zemāk.

—       Tur skan nedaudz dobjāk nekā te, — sacīja Hanss Kastorps.

—        Ļoti labi. Jums būtu vajadzējis kļūt par ārstu. Apslāpēta skaņa, un apslāpēta skaņa rodas agrāk izslimojušās vietās, kur jau notikusi pārkaļķošanās, aprētošanās, ja vēlaties. Jūs esat vecs slimnieks, Kastorp, bet nevainosim nevienu par to, ka neesat zinājis. Sākuma stadiju diagnosticēt ir ļoti grūti — vismaz kolēģiem līdzenumā. Es nemaz negribu teikt, ka mums ir smalkāka dzirde, lai gan speciālajai praksei ir sava nozīme. Bet dzirdēt mums palīdz gaiss, saprotiet, vieglais, sausais gaiss te augšā.

—   Kā tad, protams, — Hanss Kastorps piekrita.

—        Labi, Kastorp. Un tagad paklausieties, manu zēn, es teikšu jums zelta vārdus. Ja runa būtu tikai, saprotiet, par dobju skaņu un rētojumiem Eola dobumā un par svešķermeņu kaļķu nogulsnēm, tad es sūtītu jūs mierīgi pie jūsu lariem un penātiem un neliktos ne drusku vairs par jums zinis, vai saprotat? Bet, ņemot vērā pašreizējo stāvokli un kā tas veidosies — un ja nu jūs te pie mums esat, — tad nav vērts braukt mājās, Hans Kastorp, drīz vien jums vajadzētu tikpat atgriezties.

Hanss Kastorps no jauna juta sirdij pieplūstam asinis, tā sāka nevaldāmi dauzīties, un Joahims joprojām ar bikšturiem rokā stāvēja, nodūris acis.

—   Jo bez apslāpētās skaņas, — skaidroja hofrāts, — jums tur augšā pa kreisi ir arī skarbas, kas jau gandrīz izklausās pēc trokšņiem un neapšaubāmi liecina par svaigu uzliesmojumu, es negribu vēl runāt par atmiekšķējuma perēkli, bet mikla vieta ir, un, ja jūs, mīļais draugs, tāpat tur lejā dzīvosiet kā līdz šim, tad, gribi vai negribi, viss plaušu lēveris aizies elles ratā.

Hanss Kastorps stāvēja nekustīgi, viņa lūpas raustījas un skaidri saskatāmi sirds pulsēja pret ribām. Viņš pacēla acis pret Joahimu, bet nesastapa viņa skatienu, tad atkal ielūkojās hofrāta sejā ar zilganajiem vaigiem, zilajam, izvalbītajām acīm un īsi apgrieztajām ūsām.

—    Objektīvs apstiprinājums ir ari jūsu temperatūra: 37,6 no rīta pulksten desmitos — tas apmēram atbilst ' akustiskajiem datiem.

—   Es biju iedomājies, ka temperatūra man ir no katara, — sacīja Hanss Kastorps.

—   Un katars? — pārtrauca hofrāts. — Kur tas rodas? Es jums kaut ko pastāstīšu, Kastorp, un klausieties uzmanīgi, cik es zinu, jums ir pietiekami smadzeņu rievu, lai saprastu. Tātad gaiss te pie mums ir labs slimības izārstēšanai, tā jūs domājat, vai ne? Tā tas arī ir. Bet tas ir labs arī slimības attīstībai, vai saprotat? Tās sekmē tās izraisīšanu, panāk organisma revolūciju, liek apslēptajai slimībai izlauzties uz āru, un šāds uzliesmojums, neņemiet ļaunā, ir jūsu katars. Es nezinu, vai lejā, līdzenumā, jums gadījies ciest no drudža, bet, šeit, augšā, jums tas piemetās tūlīt pirmajā dienā — un nemaz ne jūsu katara dēļ, varat man ticēt.

—  Jā, — Hanss Kastorps piekrita, — es tiešām tam ari ticu.

—   Jūs tūlīt pat droši vien bijāt kā apreibis, — apstiprināja hofrāts. — Tās ir baktēriju radītās šķīstošās indīgās vielas, tās iedarbojas toksiski uz centrālo nervu sistēmu, vai saprotat, un tad kaist vaigi. Liecieties vispirms, Kastorp, slīpi, jāredz, vai ar pāris nedēļu gultas režīmu nedabūsim jūs pie skaidra prāta. Gan jau tad manīsim, ko tālāk darīt. Uzņemsim skaistu iekšskatu, jums būs interesanti paraudzīties pašam savā personā. Bet man jūs jābrīdina: tāds gadījums kā ar jums nav izārstējams dažās dienās, te nav ko runāt par reklāmās sludinātiem panākumiem un brīnumārstniecību. Man tūlīt šķita, ka jūs būsiet labāks pacients, uzrādīsiet lielāku talantu prasmē slimot nekā šis te brigādes ģenerālis, kurš tūlīt pat, tiklīdz viņam ir par dažām svītriņām mazāk, raujas prom. It kā komanda «gulēt mierā!» būtu sliktāka par «stāvēt mierā!». Miers ir pirmais pilsoņa pienākums, nemiers nāk tikai par ļaunu. Tad nu nelieciet man, Kastorp, vilties un, lūgšus lūdzu, dariet tā, lai es nebūtu lielījies ar savu cilvēku pazīšanu! Un nu, marš, atpakaļ steliņģī!

Ar to hofrāts Bērenss nobeidza sarunu un apsēdās pie rakstāmgalda, lai, kā jau loti nodarbināts cilvēks, izmantotu laiku līdz nākošajai izmeklēšanai un kaut ko pierakstītu. Turpretī doktors Krokovskis piecēlās, piegāja pie Hansa Kastorpa, ieslīpi atliecis galvu, uzlika kreiso roku jaunajam cilvēkam uz pleca, tik plati smaidīdams, ka loārdā atsedzās dzeltenīgie zobi, un sirsnīgi kratīja Hansa Kastorpa labo.

PIEKTĀ NODAĻA

….

Mūžības zupa un pēkšņa apskaidrotība

Nupat būs jāapspriež kāda parādība, par kuru, pēc stāstītāja uzskata, nepieciešams brīnīties, lai lasītājam nebūtu uz savu roku pārāk jābrīnās. Ja mūsu pārskata ziņojums par Hansa Kastorpa pirmo trīs nedēju uzturēšanos «šeit augšā» (divdesmit viena diena pašā vasaras vidū, ar ko pēc iepriekš paredzētā, cik nu cilvēka spēju robežās iespējams iepriekš paredzēt, viņa dzīvei «šeit augšā» vajadzēja aprobežoties) paņēma tieši tik daudz laika un vietas, cik mēs, jāatzīstas, arī bijām nodomājuši, — tad, lai aprakstītu nākošās trīs viņa uzturēšanās nedējas tepat, vairs nevajadzēs tik daudz rindu, vārdu un laika sprīžu, cik lappušu, lokšņu, stundu un dienu vajadzēja pirmajām trim nedēļām: esam pārliecināti, ka šīs trīs nedēļas aizskries kā viens mirklis, paies nemanot.

Tas varētu likties savādi, un tomēr tā tas mēdz būt un atbilst stāstīšanas un klausīšanās likumībai. Jo tāpat mēdz būt arī mums un tāpat ir pakļauts likumībai laiks, kurš mums liekas tieši tikpat garš vai īss, tieši tikpat daudz izplešas vai saraujas mūsu pārdzīvojumā kā mūsu stāsta varonim, jaunajam Hansam Kastorpam, kam liktenis tik negaidītā veidā aizlika kāju priekšā; un varbūt ir lietderīgi, ņemot vērā laika noslēpumainību, sagatavot lasītāju uz vēl gluži citādiem brīnumiem un parādībām, ar kādiem mums iznāks sadurties, atrodoties viņa sabiedrībā. Pagaidām pietiks,, ja ikviens atcerēsies, cik ātri paskrien vesela rinda, jā, pat «gara» rinda dienu, kuras slimniekam jāpavada gultā: allaž tā ir viena un tā pati diena, kas atkārtojas, bet, tā kā allaž tā pati, tad īstenībā nav gluži vietā runāt par «atkārtošanos», varētu spriest par nemainīgo, par nepārejošo «tagad» vai ari par mūžību. Pusdienas laikā tev atnes zupu, tāpat kā nesen iepriekšējā dienā un kā nesīs rītdien. Un tai pašā brīdī tevi apņem kāda nojausma — kā un kāpēc, tas nav saprotams, tu redzi, ka tiek nesta zupa, un tev apreibst galva, laika veidi saplūst, sakļaujas, un pēkšņi tev atklājas, ka būtības īstais veids ir laika mērojumam nepakļautā lagadne, kurā tev mūždien nes zupu. Tomēr runāt par garlaicību attiecībā uz mūžību būtu paradoksāli, un no paradoksiem esam nodomājuši vairīties, it īpaši dzīvojot vienu dzīvi ar mūsu varoni.

Tātad kopš svētdienas pēcpusdienas Hansam Kastorpam sākās gultas režīms, jo hofrāts Bērenss, lielākā autoritāte pasaulē, kas mūs apņem, tā bija licis. Tur nu viņš gulēja naktskreklā ar izšūto monogrammu virs krūšu kabatiņas, rokas salicis aiz pakauša, spodrajā, baltajā gultā — amerikānietes un droši vien vēl dažu citu nāves gultā — un raudzījās vientiesīgām, iesnaini nespodrām, zilām acīm griestos, apsvērdams sava stāvokļa savdabību. Bet nav jādomā, ka tad, ja iesnu nebūtu, viņa acis raudzītos gaiši, skaidri un nepārprotami, jo, kaut arī viņa iekšējā pasaule bija vienkārša, tur tā neizskatījās, bet tiešām miglaini, juceklīgi, neskaidri, neīsti un apšaubāmi. Brīžiem, te guļot, viņa krūtis notrīsēja nevaldāmos, gavilējošos smieklos, kas lauzās no dvēseles dzīlēm, un sirds vai stājās un pamira aiz nekad nepazītas, neaptveramas līksmes un cerībām; brīžiem viņš nobāla aiz bailēm un drausmām, un tā bija sirdsapziņa pati, kas ar sirds pukstiem ašā, skrejošā taktī klaudzināja krūtīs.

Pirmajā dienā Joahims lika viņu pilnīga miera un vairījās no jebkādas sarunas. Atturīgi, vairākkārt ienācis slimnieka istabā, viņš pamāja tam un, kā jau pieklājas, apjautājās, vai kas vajadzīgs. Starp citu, Joahims labi saprata Hansa Kastorpa bailes no jebkādas izskaidrošanas un prata tās ņemt vērā, jo juta līdz un uzskatīja, ka paša stāvoklis ir vēl nožēlojamāks.

Tomēr svētdienas priekšpusdienā, atgriezies no savas rīta pastaigas, ko nu atkal, kā senāk, veica vienatnē, viņš vairs sarunu ar brālēnu par pašu nepieciešamāko neatlika. Palicis stāvam pie gultas, Joahims nopūtās.

—   Jā, neko nevar darīt, vajadzēs kaut ko uzsākt. Viņi tevi gaida mājās.

—   Vēl ne, — atteica Hanss Kastorps.

—   Nē, bet tuvākajās dienās, trešdien vai ceturtdien.

—   Ak, viņi vispār mani negaida noteiktā dienā. Viņiem ir cits, ko darīt, nekā gaidīt uz mani un skaitīt dienas, līdz es atgriežos. Kad aizbraukšu, būšu tur un tēvocis

Tīnapels teiks: «Te nu tu atkal esi!» Bet tēvocis Džeimss teiks: «Nu, vai bija labi?» Un, ja neaizbraukšu, tad paies ilgs laiks, līdz viņi to pamanīs, vari būt drošs. Protams, ar laiku vajadzēs paziņot…

—   Vari iedomāties, — nopūtās atkal Joahims, — cik man tas viss ir nepatīkami! Kas tagad būs? Protams, es jūtos, tā sakot, atbildīgs. Tu ierodies te, lai mani apciemotu, es tevi ievedu šejienes dzīvē — te augšā, un nu tu esi te iestrēdzis un neviens nezina, kad tiksi prom un varēsi stāties darbā. Tev jāsaprot, ka man tas ir gaužām nepatīkami.

—   Atļauj! — sacīja ITanss Kastorps, joprojām turēdams rokas aiz pakauša. — Par ko tu tur īsti lauzi galvu? Tās taču ir blēņas. Vai es atbraucu, lai tevi apciemotu? To arī, bet galvenokārt tomēr, lai pats atpūstos, kā bija ieteicis Heidekinds. Nu, un tagad atklājas, ka man ir nepieciešama daudz nopietnāka atpūta, nekā viņš vai mēs visi varējām iedomāties. Droši vien neesmu pirmais, kurš iedomājās, ka atbraucis šurp uz īslaicīgu apciemojumu, un kuram vēlāk jāpārliecinās, ka tā vis nav. Atceries kaut vai «Tous les deux» otro dēlu un kā viņam te viss pavērsās pavisam citādi — es pat nezinu, vai viņš ir vēl dzīvs, varbūt pa kādu pusdienu laiku ir jau izvākuši. Tas, ka esmu drusku slims, ir pārsteigums, pie kā man vispirms jāpierod, jāpierod justies šeit kā slimniekam, tieši kā vienam no jums, nevis kā līdz šim — būt īslaicīgam ciemiņam. Bet jāteic tomēr, ka pārsteigts arī neko daudz neesmu, jo pārāk lieliski neesmu patiesībā nekad juties, un, ja apsveru, ka mani vecāki ir tik agri miruši, — kur tad ari lai rodas tas lieliskums! Par tavu veselību — jo tā ir mazliet iedragāta, vai ne tā, kaut arī tagad esi tikpat kā izārstēts, — par to mums nevienam nav nekādu iluziju bijis, tāpēc var jau arī būt, ka savā ziņā iemesls meklējams mūsu ģimenē, vismaz Bērenss uz to aizrādīja. Tā nu es kopš vakardienas te guļu un mēģinu atcerēties, kā tad īstenībā esmu pastāvīgi juties, kā esmu pret visu izturējies, pret dzīvi, vai zini, un tās prasībām. Manai dabai vienmēr bijusi raksturīga zināma nopietniha un nepatika pret visu robusto un skaļo — mēs vēl nesen runājām par to, un dažreiz man pat radās vēlēšanās kļūt par garīdznieku, patika viss smeldzīgais un pacilājošais — tāds melns pārklājs, vai zini, ar sidraba krustu vai burtiem: R. I. P. … Reguiescat in pace.. ,27 — tas patiesībā ir pats skaistākais teiciens un man daudz tīkamāks par tādiem kā «Lai dzīvo sveiks», kas tādi jandāliņi vien ir. Manuprāt, tas viss ir tāpēc, ka pašam ir iedragāta veselība un kopš bērnības manu raksturu ietekmējusi slimība — tas atklājies šai izdevīgajā gadījumā. Bet, ja nu apstākļi ir tādi, tad man jāteic — tā ir laime, ka esmu te augšā nokļuvis un izmeklēts, tev nepavisam nav iemesla sev kaut ko pārmest. Tu taču dzirdēji — ja es būtu līdzenumā vēl joprojām tāpat dzīvojis, tad iespējams, ka viss mans plaušu lēveris ne par šo, ne par to aizlidotu elles ratā.

—   Kas to lai zina! — iebilda Joahims. — Tas jau ir pats galvenais, ka to nemaz nevar zināt! Tev esot ari agrāk bijuši plaušās perēkļi, par kuriem neviens nav licies zinis un kas sadzijuši paši no sevis, tāpēc palikušas tikai dažas nenozīmīgas apkaļķojuma vietas. Iespējams, ka tā būtu bijis arī ar jauno vainu, kas tev tagad esot, ja tu gadījuma pēc neierastos te pie manis, — kas to lai zina!

—   NēL zināt nevar neko, — Hanss Kastorps piekrita, — un tāpēc nav nekādu tiesību rēķināties ar pašu ļaunāko, tāpat, piemēra pēc, arī par manas ārstēšanās ilgumih Tu domā, Jca neviens nezina, kad es tikšu prom un varēšu sākt strādāt kuģu būvētavā, bet tu saki to pesimistiski, un tas man liekas pārsteidzīgi tieši tāpēc, ka nekā nevar zināt. Bērenss neminēja nekādu termiņu, viņš ir prātīgs cilvēks un netēlo pareģi. Viņš nav ari izdarījis ne caurskati, ne uzņēmumus, kas tad objektīvi parādīs, kāds ir stāvoklis, un kas zina, vai tur atklāsies vispār kaut kas ievērības cienīgs, vai es netikšu jau iepriekš vaļā no temperatūras un varēšu no jums atvadīties. Esmu par to, lai pirms laika neceltu trauksmi un nebiedētu mājiniekus _ar šausmu stāstiem. Pietiks, ja tuvākajās dienās aizrakstām — es jau varu pats rakstīt ar pildspalvu, ja mazliet_ pieslienos sēdus, — ka esmu stipri saaukstējies, ka sacēlusies temperatūra, guļu gultā un pagaidām nevaru doties ceļā. Gan jau tad redzēs, ko tālāk.

—   Labi, pagaidām varam tā izdarīt. Par pārējo padomāsim vēlāk.

•— Par ko — pārējo?

—   Nee_si_ taču tik neapdomīgs! Tu esi ieradies tikai uz trim nedēļām ar savu čemodāna saturu. Tev nepieciešama veļa, ziemas drēbes un arī vairāk apavu. Un, beidzot, arī naudu tev vajag atsūtīt.

—  Ja, — teica Hanss Kastorps, — ja man tas viss bus vajadzīgs.

—   Labi, nogaidīsim. Bet mums nevajadzētu … nē … — Joahims sāka satraukti staigāt pa istabu. — Mums nevajadzētu ļauties ilūzijām! Esmu šeit pārāk ilgi, lai nezinātu, kā tas mēdz būt. Ja Bērenss saka — tur esot jūtama piesmakusi elpa, gandrīz vai trokšņi.. . Bet, protams, mēs jau varam nogaidīt.

Ar to šoreiz saruna beidzās, un atsākās parastās izklaidēšanās, kas notika regulāri ik pēc vienas vai divām nedēļām; arī savā pašreizējā stāvoklī Hanss Kastorps ņēma tanīs dalību — ja arī ne tiešu, tad, klausoties Joahima stāstījumā par notiekošo, tajos brīžos, kad viņš apmeklēja brālēnu un ceturtdaļstundu pasēdēja uz viņa gultas malas.

Paplāti, uz kuras viņam svētdienas rītā atnesa brokastis, rotāja vāzīte ar puķēm, tāpat nebija aizmirsuši atsūtīt arī trauslos cepumus, ko šajā dienā lika ēdamzālē galdā. Vēlāk lejā dārzā un uz terases modās dzīvība un ar dārdoņu, ar klarnešu švīkstēšanu sākās ik divnedēļu svētdienas koncerts, kuru klausīties Joahims atnāca pie brālēna; viņš apsēdās lodžijā, bet tās durvis pameta vaļā; Hanss Kastorps klausījās, paslējies pussēdus gultā, pieliecis galvu sānis, tvēra ar svētsvinīgi sapņainām acīm augšupplūstošās harmoniskās skaņas; iekšēji viņš nespēja atturēties, neparaustījis plecus, atcerēdamies Setembrīni tērgāšanu par mūzikas «politisko neuzticamību».

Bez tam, kā jau teicām, viņš lika Joahimam sīki pastāstīt par šo dienu notikumiem un sarīkojumiem, izvaicāja, vai svētdienā dāmas bijušas tērptas greznās tualetēs, mežģīņu matinē un tamlīdzīgi (tomēr diena bijusi pārāk vēsa, lai greznotos mežģīņu matinē), arī par to, vai pēcpusdienā notikuši izbraukumi (tiešām daži bija devušies izbraukumos: «vienplaušinieku» apvienība bija incorpore 28 braukusi uz Klavadelu); un pirmdienā Hanss Kastorps pat pieprasīja pastāstīt, kas runāts doktora Krokovska confйrence29 , kad Joahims bija, no turienes nākdams, iegriezies pie viņa, iekams devās pēcpusdienā^ gulēt. Joahims bija nerunīgs un neizrādīja vēlēšanos stāstīt par priekšlasījumu — tāpat kā par iepriekšējo abi nebija bilduši ne vārda. Tomēr Hanss Kastorps neatlaidās un gribēja zināt sīkumus.

—   Es nu guļu un maksāju visu, kā nākas, un tāpēc gribu ari mazliet no tā, kas te tiek sniegts.

Viņš atcerējās pirmdienu pirms "divām nedēļām, kad bija patstāvīgi devies pastaigā, no kā tik maz bija guvis, un izteica stipras aizdomas, ka tieši šī pastaiga bija iedarbojusies graujoši uz viņa organismu un ļāvusi dziļi apslēptajai slimībai izlauzties uz āru.

—   Bet kā ļaudis te runā! — viņš iesaucās. — Vienkāršā tauta — tik cienīgi un svinīgi, reizēm tas skan kā dzeja. «Dzīvo vesels, un paldies!» — viņš atdarināja malkas cirtēja runas veidu. — Tā es dzirdēju te mežā un savu mūžu neaizmirsīšu. Tas vēlāk saistās ar citiem iespaidiem vai atmiņām, vai zini, un skan līdz mūža beigām ausīs… Un Krokovskis tātad runāja atkal par «mīlestību»? — viņš jautāja un, izrunājot šo vārdu, saviebās.

—   Protams, — sacīja Joahims. — Par ko tad citādi? Tas jau ir viņa temats.

—   Ko tad viņš šodien par to sacīja?

—   Ak, neko sevišķu. Tu jau pats no iepriekšējās reizes zini, kā viņš runā.

—   Bet ko viņš šodien teica no jauna?

—   Neko īpašu . .. šodien viņš klāstīja par tīro ķīmiju,— Joahims tikai ar varu bija piedabūjams pie runāšanas. — Viņš apgalvoja, ka «tad» notiekot sava veida saindēšanās, organisma pašsaindēšanās, tā teica doktors Krokovskis, šis pašsaindēšanās cēlonis esot kādas nepazīstamas, organismā izplatītas vielas izraisīts sairšanas process, sairšanas produkti iedarbojoties apdullinoši uz zināmiem mugurkaula smadzeņu centriem, tāpat kā pastāvīgi lietojot narkotiku — morfiju vai kokaīnu.

—   Un tad sāk svilt' vaigi! — iesprauda vidū Hanss Kastorps. — Vai redzi, tas ir ko vērts! Ko tik visu viņš nezina … Karotēm smēlis gudrību. Pagaidi vien, kādu dienu viņš vēl atklās nepazīstamo vielu, kas izplatīta visā organismā un izdala šķīstošās indes, kuras apdullinoši iedarbojas uz mūsu centrālo nervu sistēmu, tad viņš varēs ar vēl lielākiem panākumiem muļķot cilvēkus. Iespējams, ka senāk cilvēki jau bija tiktāl tikuši. Ja viņā paklausās, tad varētu sākt ticēt, ka ir kaut kas patiess nostāstos par mīlestības dzērieniem un tamlīdzīgām lietām, par kurām mums vēstī teikas … Vai tu jau ej?

—   Jā, — sacīja Joahims, — man katrā ziņā vēl jāliekas guļus. Kopš vakardienas mana temperatūras līkne ceļas. Tavs gadījums tomēr atstājis uz mani iespaidu…

Ta bija svetdiena, tad pienāca pirmdiena. Un arī Hansa

Kastorpa trešās dienas rīts un vakars, kopš viņš atradās nošķirts savā guļvietā, — darbdiena bez jebkādām īpašām iezīmēm, otrdiena. Bet šī bija tā diena, kad viņš tieši pirms trim nedēļām bija te augšā ieradies, tāpēc viņš tomēr nelikās mierā un nolēma aizrakstīt uz mājām un vismaz aptuveni darīt saviem tēvočiem zināmu, kā iegrozījušies apstākļi. Atbalstījis muguru pret spilvenu, viņš rakstīja uz sanatorijas vēstuļu papīra, ka pretēji nodomam viņa aizbraukšana no šejienes aizkavējas. Viņš esot saaukstējies un guļot ar paaugstinātu temperatūru, bet hofrāts Bērenss aiz sava pārapzinīguma izturas pret to nopietni un domā, ka slimībai ir sakars ar viņa — rakstītāja savdabīgo konstitūciju. Jau pirmās iepazīšanās laikā galvenais ārsts esot atradis viņam stipri izteiktu mazasinību, un tāpēc, ņemot to visu vērā, liekoties, ka viņa — Hansa Kastorpa iepriekš noliktais atpūtas laiks netiekot uzskatīts par pietiekamu. Par tālāko tad jau viņš darīšot zināmu. Tā ir labi, nolēma Hanss Kastorps. Nav neviena lieka vārda, un sākumam tomēr pietiekoši. Vēstule tika nodota kalpotājam, kurš neierneta to sanatorijas pastkastē, bet nogādāja tiešā ceļā uz nākošo vilcienu.

Līdz ar to mūsu piedzīvojumu meklētājam likās daudz kas nokārtots, un, kaut arī viņu mocīja klepus un elpot traucēja iesnas, viņš tagad mierīgu prātu vadīja dienas, daudzkārt sīki iedalītas, bet allaž vienas un tās pašas parastās dienas, kas savā pastāvīgajā vienveidībā nebija ne īslaicīgas, ne garlaicīgas. No rītiem, spēcīgi pieklauvējis, istabā nāca masētājs, nervozs īpatnis, iesaukts par Akrobātu, viņam bija uzrotītas krekla piedurknes, rokas mezgloti dzīslainas, viņš runāja gulkstēdams, stomīdamies, grūti saprotami; Hansu Kastorpu, tāpat kā visus slimniekus, viņš uzrunāja ar istabas numura skaitli un, noberzējis ar spirtu, gāja prom. Drīz pēc tam, jau apģērbies, mēdza ierasties Joahims, lai pateiktu laburītu, apjautātos, kāda bijusi pulksten septiņos temperatūra, un pateiktu savu. Kamēr Joahims ēda brokastis lejā, to pašu, aizlicis spilvenu aiz muguras, darīja arī Hanss Kastorps ar labu ēstgribu, ko veicināja jaunie dzīves apstākļi un ko tikpat kā netraucēja ārstu lietišķais iebrukums istabā, jo ap šo laiku tie bija izgājuši cauri ēdamzālei un mundrā solī apstaigāja guļošos slimniekus un «moribundus». Pilnu muti ēzdams ievārījumu, viņš ziņoja, ka esot «labi» gulējis, noraudzījās pāri tases malai, kā hofrāts, atbalstījies .-ir dūrēm pret galdu istabas vidū,.aši pārlaida acis pār temperatūras lapu, kas stāvēja uz galda, un garlaikotā vienaldzībā atņēma viņu atvadu sveicienu. Tad, aizkūpinājis cigareti, redzēja, ka Joahims jau nāk, atgriezies no rīta pastaigas, lai gan likās — viņš tikai nule būtu aizgājis. Abi vēl patērzēja par šo un to, un laika sprīdis līdz otrajām brokastīm — Joahims ievēroja arī savu gulēšanas laiku — bija tik īss, ka pat jebkurš tukšgalvis un garā nabags nebūtu paguvis garlaikoties, bet Hansam Kastorpam bija pietiekami garīgas barības, jau apsverot savu pirmo trīs nedēļu iespaidus, prātojot par pašreizējo stāvokli un par to, kā tas varētu veidoties turpmāk, tāpēc abi biezie ilustrētā žurnāla sējumi, kas bija atnesti no sanatorijas bibliotēkas, gulēja uz naktsgaldiņa tikpat kā necilāti.

Tikpat ātri paskrēja laiks, kamēr Joahims devās savā otrreizējā pastaigā uz Davosas ciematu, ne manīt nemanīja, kā bija aizritējusi viena stundiņa. Pārnācis Joahims atkal iegriezās pie brālēna un pastāstīja šo un to par pastaigā redzēto, brītiņu pastāvēja vai pasēdēja pie slimnieka gultas, iekams devās izpildīt pusdienas gulēšanas procedūru. Un cik tad ilgu laiku tā prasīja? Atkal tikai nieka stundiņu! Nepaguva ne lāgā aizlikt rokas aiz pakauša, pacelt acis pret griestiem un kādu domu izdomāt līdz' galam, kad atskanēja gongs, kas aicināja visus slimniekus, kuriem nav gultas režīms un kuri nav «moribundi», gatavoties pusdienām.

Joahims devās pusdienot, un tad tika atnesta «pusdienu zupa» — vienkāršoti simbolisks apzīmējums tam, kas tika atnests. Jo Hansam Kastorpam nebija parakstīta diēta — kam tas arī būtu vajadzīgs? Diētiska, trūcīga barība nemaz nebija viņa gadījumā nepieciešama. Kaut arī viņš te gulēja, tomēr maksāja pilnu cenu, un tas, ko viņam šajā pieklusušās mūžības stundā atnesa, nemaz arī nebija «pusdienu zupa», bet gan sanatorijas «Berghof» pusdienu maltītes seši ēdieni pilnā sastāvā: Darbdienās — bagātīgas, svētdienās — pārbagātas svētku pusdienas, ko iestādes pirmšķirīgajā hoteļa virtuvē gatavojis eiropeiskai virtuvei apmācīts šefpavārs. «Zāles meiča», kuras pienākumos ietilpa apkalpot guļošos slimniekus, nesa tās acij tīkamos niķelētos slēgtos traukos, piebīdīja slimnieka galdiņu, kas te bija uzradies — īsts vienkājains līdzsvara konstrukcijas brīnumdarbs —, šķērsām pāri gultai, un Hanss

Kastorps mielojās pie tā gluži kā drēbnieka dēls pie «galdiņ-klājies».

Tikko viņš bija ticis ar pusdienām galā, tā atgriezās ari Joahims, un, tiklīdz tas iegāja savā lodžijā un sanatoriju apņēma «lielās gulēšanas reizes klusums», pulkstenis jau rādija pustrīs. Ne gluži tik daudz, varbūt, precīzi sakot, ceturksni pāri diviem. Bet šādas ceturtdaļas līdzās apaļām vienībām neskaita, tās tiek reizē aprītas, kā, piemēram, tur, kur notiek plaša vēriena saimniekošana ar laiku, — ceļojumos, garākos braucienos ar vilcienu vai arī citādi ne ar ko neaizpildītā, nogaidošā stāvokli, kad visi nodomi pakļauti tikai tam, lai ātrāk tiktu pavadīts un paietu laiks. Ceturksnis pāri diviem — tas ir tikpat kā pustrīs, ar dieva palīgu, arī jau trīs, ja ir runa par skaitli «trīs». Trīsdesmit minūtes uzskata par_ priekšspēli apaļai stundai — no trijiem līdz četriem, un tāpēc tās nemaz neņem vērā — tā mēdz notikt šādos apstākļos. Un tāpēc pēcpusdienas gulēšanas laiks beigu beigās ari saruka līdz vienai stundai, taču arī tas pēdīgi saīsinājās, saplaka, aprāvās kā ar apostrofu. Apostrofs bija doktors Krokovskis.

Jā, doktors Krokovskis savās patstāvīgajās pēcpusdienu apgaitās vairs nemeta likumu ap Hansa Kastorpa istabu. Tagad Hanss Kastorps bija līdzīgs starp līdzīgiem, nevis kāds intervāls vai hiatus30 , viņš bija slimnieks, viņš tika izjautāts, nevis pamests bez ievērības, kā tas bija visu laiku, par ko viņš paslepen ik dienas bija mazliet īgņojies. Doktors Krokovskis pirmo reizi uzradās viņa istabā pirmdienā, — mēs sakām «uzradās», jo tas ir īstais apzīmējums savādajam un pat mazliet baismīgajam iespaidam, kādu Hanss Kastorps toreiz nespēja atvairīt. Viņš bija gulējis pussnaudā vai pat varbūt «ceturtdaļsnaudā», kad iztrūcies ieraudzīja asistentu nākam istabā nevis pa durvīm, bet tuvojamies no ārpuses. Viņa ceļš nebija vis gaitenis, bet ārējās lodžijas, viņš bija ienācis pa atvērtajām balkona durvīm, tāpēc radās iespaids, it kā viņš būtu atlidojis pa gaisu. Lai vai kā, bet ārsts stāvēja līdzās Hansa Kastorpa guļvietai — pelēki bāls, platiem pleciem, drukns Apostrofs, kas aprāva laiku; viņa divpusīgajā bārdā, vīrišķīgajā smaidā atklājās dzelteni zobi.

— Kā liekas, jūs esat pārsteigts, mani te redzot, Kastorpa kungs, — viņš novilka maigā baritonā, nedaudz klīrēdamies un eksotiski izrunādams burtu «r» — nevis ripii lādams, bet tikai pa reizei piesizdams ar mēli turpat aiz priekšējiem zobiem, — paskatoties, kā jums klājas, es tikai pildu patīkamu pienākumu. Jūsu attieksme pret mums ir iegājusi jaunā stadijā, vienas nakts laikā ciemiņš pārvērties par mūsu biedru … (Vārdi «mūsu biedrs» Hansu Kastorpu mazliet nobiedēja.) Kas to būtu domājis! — doktors Krokovskis biedriski jokoja. — Kas to būtu domājis tai vakarā, kad man bija tas gods jūs apsveikt un jūs manu maldīgo uzskatu — toreiz tas bija maldīgs — noraidījāt ar paskaidrojumu, ka esot pilnīgi vesels. Ja nekļūdos, es toreiz izteicu tādas kā šaubas, bet es jums apgalvoju, tā tas nebija domāts! Negribu izlikties vērīgāks nekā esmu, man toreiz nebija prātā nekāds perēklis, es domāju to citādi — vispārināti, filozofiskāk, es izteicu šaubas par to, vai «cilvēks» un «pilnīga veselība» ir vispār apvienojami jēdzieni. Un arī vēl tagad, pēc tam kad notikusi izmeklēšana, es nevaru — tāds nu reiz esmu atšķirībā no sava godājamā šefa — šo perēklīti te, — un viņš viegli pieskārās ar pirkstgalu pie Hansa Kastorpa pleca, — uzskatīt par galveno, kam būtu jāpievērš uzmanība. Manuprāt, tā ir sekundāra parādība … Organiskās parādības ir vienmēr sekundārās …

Hanss Kastorps nodrebēja.

— … Un tāpēc jūsu katars, cerams, ir tāda parādība, kas būtu ierindojama trešajā vietā, — doktors Krokovskis kā garāmejot piebilda. — Kāds šai ziņā ir stāvoklis? Gultas režīms droši vien drīz savu paveiks. Un kāda bija šodien temperatūra?

Līdz ar to asistenta apciemojums pieņēma parastas kontrolvizītes raksturu un tāds arī palika turpmākajās dienās un nedēļās. Bez ceturkšņa četros vai arī mazliet agrāk doktors Krokovskis nāca iekšā pa balkona durvīm, vīrišķīgā jautrībā sveicināja guļošo, šo to — pašu parastāko pajautāja par veselības stāvokli, reizēm arī brīdi patērzēja par kaut ko personisku, biedriski pajokoja, un, ja visā šajā uzvedībā ari jautās kaut, kas aizdomīgs, tad ar laiku pierod arī pie mazticamā, ja tas nepārkāpj robežas, — un drīz vien Hansam Kastorpam nebija vairs nekā, ko iebilst pret doktora Krokovska kārtējiem apmeklējumiem, it īpaši ja ņem vērā, ka tie bija iekļāvušies pastāvošajā parastajā dienā un aprāva ar apostrofu lielās gulēšanas reizes laiku.

Un tā, kad asistents no jauna gāja laukā cauri balkonam, pulkstenis bija jau četri — tātad vēla pēcpusdiena! Pēkšņi, gluži nemanot, bija jau vēla pēcpusdiena — kas, jāteic, bez liekas vilcināšanās grima vakara ieskaņā, jo, kamēr dzēra tēju tiklab lejā, ēdamzālē, kā ari 34. numurā, laiks neatturami tuvojās pulksten pieciem un, kad Joahims atgriezās no savas trešās obligātās pastaigas un ienāca pie brālēna, laiks jau tik ļoti bija pietuvojies pulksten sešiem, ka, tikai mazliet noapaļojot, gulēšanas reize līdz vakariņām atkal aprobežojās ar vienu stundu, — pievārēt tādu pretinieku kā šī laika vienība ir nieka lieta, ja galvā rosās domas un uz naktsgaldiņa atrodas vesela Orbis pictus^K

Joahims devās uz ēdamzāli. Hansam Kastorpam vakariņas atnesa istabā. Ielejā jau labu laiku pletās ēnas, un, kamēr Hanss Kastorps ēda, baltajā istabā redzami satumsa. Paēdis viņš sēdēja, atbalstījies pret spilvenu pie notukšotā «galdiņ-klājies», un vēroja, kā arvien vairāk sabiezē krēsla, šīsdienas krēsla, kas grūti atšķirama no vakardienas, aizvakardienas vai ari tās — pirms nedēļas. Bija vakars — kaut arī tikai nesen bija rīts. Sadrumstalotā un mākslīgi paātrinātā diena bija aiztecējusi kā smiltis starp pirkstiem un pārvērtusies par neko, Hanss Kastorps to ievēroja un, jautri pārsteigts, apsvēra šo apstākli, jo bailes tas viņa gados neiedvesa. Viņam vienīgi šķita, ka «vēl arvien» vēro laika tecējumu.

Kādu dienu, — bija pagājušas savas desmit vai divpadsmit dienas, kopš Hanss Kastorps iegūlies gultā, — pie durvīm ap šo stundu — tas ir, iekams Joahims bija atgriezies no vakariņām un saviesīgās patērzēšanas, — klauvēja, un, atbildot Hansa Kastorpa izbrīnītajam «iekšā!», uz sliekšņa parādījās Lodoviko Setembrīni, turklāt ar rāvienu istabā ielija žilbinoša gaisma, jo ciemiņš tai pašā brīdī, kad vēra durvis, arī pagrieza slēdzi un iededza griestu lampu; tās gaisma, atstarodama griestu un mēbeļu spodro baltumu, vienā mirklī piepildīja telpu ar trīsuļojošu skaidrību.

Itālietis bija vienīgais cilvēks starp sanatorijas iemītniekiem, par kuru Hanss Kastorps šai laikā bija neatlaidīgi apjautājies. Joahims arī pats jau katrreiz stāstīja, tiklīdz minūtes desmit apsēdās uz brālēna gultas malas vai pastāvēja līdzās, — un tas notika desmitreiz dienā, — par visiem nenozīmīgajiem notikumiem un atgadījumiem sanatorijas ikdienas dzīvē, un Hansa Kastorpa jautājumi bija vienīgi vispārēja un bezpersoniska rakstura. Slimniekam savā vientulībā gribējās zināt, vai ieradušies jauni iemītnieki vai arī no pazīstamajām personām kāda ir aizbraukusi, un, liekas, viņš jutās apmierināts, ka aizbraucis nav neviens. Bija ieradies kāds «jaunais» ar zaļganu, iekritušu seju un ieņēmis vietu pie Levi jaunkundzes — pie tās ar ziloņkaula sejas krāsu — un Iltisa kundzes galda tūlīt pa labi no brālēnu galda. Tad jau Hanss Kastorps varēs viņu pavērot. Tātad aizbraucis nebija neviens? Joahims to strupi apstiprināja un nodūra acis. Bet uz šo jautājumu viņam vajadzēja vairākkārt atbildēt, īstenībā katru otro dienu, kaut arī beigās balsī jautās zināma neiecietība, kad viņš mēģināja reizi par visām reizēm paskaidrot, ka, cik viņam zināms, nevienam nav nodoma braukt prom un vispār tā — uz ātru roku te nemēdz braukt prom.

Runājot par Setembrīni, jāteic, ka Hanss Kastorps bija personīgi par viņu apjautājies un gribējis dzirdēt, ko viņš esot «par to teicis». — «Par ko?» — «Nu, par to, ka es te guļu un it kā esot slims.» Setembrīni tiešām bija kaut ko teicis, kaut ari pavisam skopi. Tai pašā di_enā, kad Hanss Kastorps vairs nerādījās, viņš bija apjautajies Joahimam, kur ciemiņš pazudis, un acīmredzot sagaidīja atbildi, ka Hanss Kastorps ir aizceļojis. Izdzirdis Joahima paskaidrojumu, viņš bija atbildējis tikai ar diviem itāliešu vārdiem — vispirms viņš teica «ecco» un tad «poveretto», kas nozīmē: «redz nu» un «nabaga mazulis», — pietika zināt tik daudz itāliešu valodu, cik zināja abi jaunekļi, lai saprastu teiktā jēgu.

— Kāpēc «poveretto»? — bija jautājis Hanss Kastorps. — Viņš taču pats arī iesēdies te augšā ar savu literatūru, kas sastāv no humānisma un politikas, un diezin cik daudz vis nevar kalpot cilvēces labklājībai. Viņam nevajadzētu vis mani tik augstsirdīgi nožēlot, lai vai kā, es tomēr nonākšu lejā, līdzenumā, ātrāk par viņu.

Un tagad nu Setembrīni kungs stāvēja pēkšņi spožas gaismas piestrāvotā istabā, bet Hanss Kastorps, atbalstījies uz elkoņa, pagriezās pret durvīm un, samiedzis acis, vēroja ienācēju, pazina un piesarka. Kā vienmēr, Setembrīni kungs bija ģērbies biezajos svārkos ar platajiem atlokiem un mazliet padilušo apkaklīti un rūtainās biksēs. Viņš nupat kā bija paēdis pusdienas, tāpēc, kā paradis, turēja starp lūpām zobu bakstāmo. Mutes kaktiņi zem skaistā ūsu izliekuma pletās pazīstamajā, skaistajā, lietišķajā un kritiskajā smaidā.

—   Labvakar, inženieri Vai atjauts pie jums ielūkoties? Ja atjauts, tad tam nepieciešama gaisma — piedodiet manu patvaļu! — Viņš pameta mazo roku pret griestu lampu. — Jūs bijāt iegrimis meditācijā, nudien negribēju traucēt. Jūsu gadījumā slieksme uz pārdomām ir labi saprotama, un tērzēšanai jums galu galā ir jūsu brālēns. Kā redzat, man nav nekādu šaubu par to, ka esmu še lieks. Tomēr, dzīvojot tik cieši līdzās, cilvēks ar cilvēku neviļus saskaras, garīgi saskaras, sirsnīgi saskaras… Nu jau pagājusi krietna nedēļa, kā jūs neesat redzēts. Tiklīdz pamanīju, ka jūsu vieta klostera ēstuvē ir tukša, tā no tiesas iedomājos, ka esat aizceļojis. Leitnants mani nomierināja, ka tik ļauni jau nu neesot, hm, ka tik labi arī ne, neņemiet ļaunā … Vārdu sakot, kā jums klājas? Ko darāt? Kā jūtaties? Cerams, ka nenokarat degunu?

—   Tas esat jūs, Setembrīni kungs! Cik patīkami. Ha, ha, «klostera ēstuve»! Jums jau uz vietas kāds trāpīgs vārds padomā. Paņemiet, lūdzu, krēslu. Nemaz ar neesat mani iztraucējis. Es gulēju un prātoju — prātot varbūt ir par daudz teikts. Bija vienīgi slinkums ieslēgt gaismu. Liels paldies, subjektīvi jūtos tikpat kā vesels. Iesnas guļot gandrīz jau pārgājušas, bet tās, kā te visi apgalvo, esot tikai sekundāra parādība. Temperatūra gan vēl joprojām nav tāda, kādai jābūt, dažreiz 37,5, dažreiz 37,7, tā vēl pagaidām nav mainījusies.

—   Vai jūs regulāri mērāt temperatūru?

—   Jā, sešas reizes dienā, tāpat kā jūs visi te augšā. Ha ha, piedodiet, man vēl arvien jāsmejas par to, ka jūs mūsu ēdamzāli nosaucāt par «klostera ēstuvi». Refektorium — tā laikam to dēvē klosterī? Kaut arī tiešām to atsauc atmiņā; es nekad vēl neesmu klosterī bijis, bet apmēram tā varu iedomāties. Arī «noteikumus» esmu iegaumējis un sekoju tiem uzmanīgi.

—   Kā jau ticīgam klostera brālim pienākas. Var teikt, ka jūsu pārbaudījuma laiks beidzies un esat uzņemts mūku kārtā. Atļaujiet jūs svinīgi apsveikt. Jūs jau arī sakāt — «mūsu ēdamzāle». Starp citu, bez mazākā nodoma aizskart jūsu vīrieša cieņu, — jūs man vairāk atgādināt jaunu mūķenīti nekā mūku, tādu nupat apcirptu aitiņu, nevainīgu Kristus brūtīti ar lielām upurjēra acīm. Man gadījies agrāk šad tad tādus jērus redzēt, un arvien … arvien jutu sentimentālu žēlumu. Ak, jā, jā, jūsu brālēna kungs man visu pastāstīja. Tātad jūs vēl pēdējā brīdī likāt sevi izmeklēt.

—   Man bija karstums… Galvoju jums, Setembrīni kungs, ja man lejā, līdzenumā, būtu tāds katars, es tāpat grieztos pie ārsta. Un šeit, kur, tā sakot, visas iespējas pie rokas, kur pieejami divi speciālisti, — būtu bijis savādi . . .

—   Protams, protams. Un temperatūru jūs arī mērījāt, vēl iekams jums to lika darīt. Jums gan to jau ieteica pašā sākumā. Un termometru jums piespēlēja Mīlendonkiete?

—   Piespēlēja? Tā kā radās vajadzība pēc tā, tad es vienu nopirku no viņas.

—   Saprotu. Nevainojams tirdzniecības darījums. Un cik tad mēnešus šefs jums iegrieza? … Debess augstā, esmu jums jau to jautājis! Vai atceraties? Jūs tikko bijāt ieradies. Un atbildējāt man toreiz tik bravūrīgi…

—   Kā tad ne, atceros, Setembrīni kungs. Kopš tā laika esmu daudz ko piedzīvojis, bet to atceros tik skaidri, it kā tas šodien būtu noticis. Jau toreiz jūs dzināt jokus un pārvērtāt hofrātu Bērensu par pašu pekles tiesas kungu .. . Radamess … nē, pagaidiet, tas bija kas cits …

—   Radamants? Iespējams, ka esmu šo vārdu pieminējis. Nevaru paturēt atmiņā visu, kas man reizēm iešaujas prātā.

—   Radamants, protams! Minoss un Radamants! Arī par Karduči jūs tai pašā reizē stāstījāt. ..

—   Atļaujiet, mīļais draugs, lai tas labāk paliek neminēts! S i s vārds patlaban skan pārāk dīvaini no jūsu mutes.

—   Lai notiek! — Iianss Kastorps smējās. — Bet, pateicoties jums, esmu daudz par viņu dabūjis zināt. Jā, toreiz man nebija ne mazākās nojausmas un es atbildēju jums, ka esmu atbraucis uz trim nedēļām, nekas cits man nebija ne prātā. Tieši toreiz Klēfelde man uzsvilpa ar savu pneimotoraksu un biju drusku noskaities. Bet arī drudzis man uzbruka toreiz jau pašā sākumā, jo šejienes gaiss nav tikai labvēlīgs slimības ārstēšanai, bet arī tās attīstībai, un tas, jādomā, ir nepieciešams, lai izārstētos.

—   Apburoša hipotēze! Vai hofrāts Bērenss jums arī pastāstīja par to vācu krievieti, kas pagājušajā gadā —nē, aizpagājušajā — te pavadīja piecus mēnešus? Nē? To gan viņam vajadzēja darīt. Ļoti patīkama dāma, vācu izcelsmes krieviete, precējusies, jauna māte. Viņa atbrauca šurp no austrumiem limfātiska, mazasinīga, laikam bija arī kaut kas nopietnāks. Tā nu viņa nodzīvo te vienu mēnesi un sūdzas, ka nejūtas labi. Pacietību! Paiet vēl viens mēnesis, un viņa nerimstas, daudzina, ka nejūtas vis labāk, bet arvien sliktāk. Viņai paskaidro, ka noteikt, kāds ir viņas veselības stāvoklis, zinot tikai ārsts, viņa varot vienīgi runāt par to, kā j ī tas, bet tam neesot tikpat kā nekādas nozīmes. Ar viņas plaušām ārsti esot apmierināti. Labi, viņa klusē, ārstējas un ar katru nedēļu krītas svarā. Ceturtajā mēnesī izmeklēšanas laikā viņa zaudē samaņu. Nieki, tam neesot nozīmes, paskaidro Bērenss, ar plaušām viņš esot apmierināts. Bet, kad piektajā mēnesī viņai nav vairs spēka piecelties, viņa aizraksta vīram uz austrumiem, un Bērenss saņem no viņa vēstuli — uz aploksnes bija rakstīts: «personīgi» un «steidzīgi» — plašā rokrakstā, es pats to redzēju. Jā, tagad nu Bērenss rausta plecus, liekoties, viņai šejienes klimats esot kaitīgs. Sieviete bija izmisusi. To taču viņam vajadzējis jau agrāk tai sacīt, viņa kliedza, to jau viņa visu laiku jutusi, galīgi sevi sabendējusi … Cerēsim, ka, aizbraukusi pie vīra austrumos, viņa būs atguvusi spēkus.

—    Lieliski! Jūs tik jauki stāstāt, Setembrīni kungs, katrs teiktais vārds plūst plastiski. Arī par to jaunkundzi, kas peldējās ezerā un kurai deva «mēmo māsu» — vai atceraties? — man vēl bieži klusībā bija jāsmejas. Jā, kas tik viss nenotiek. Mūžu dzīvo, mūžu mācies. Mans paša stāvoklis ir vēl pilnīgi neskaidrs. Hofrāts it kā būtu kādu nieku atradis — vecus sarētojumus; nekā par tādām vainām nezināju, izklaudzinot sadzirdēju pats, un tagad esot arī kāds svaigs perēklītis šeit kaut kur dzirdams — ha, «svaigs» šādā sakarībā skan diezgan savādi. Bet līdz šim jau ir runa vienīgi par akustiskajiem vērojumiem, un pareizo diagnozi dabūsim tikai tad, kad būšu atkal kājās un varēs izdarīt caurskati un rentgena uzņēmumu. Tad arī zināsim īsto patiesību.

—   Vai jūs tā domājat? Vai zināt, ka rentgena uzņēmumi bieži uzrāda plankumus, kurus notur par kavernām, bet kuri patiesībā ir tikai ēnojumi, un t u r, kur tiešām kaut kas ir, reizēm neko neparāda? Madonna, kas tie par negatīviem! Te bija kāds jauns numismāts, kuru kratīja drudzis, un, tā kā viņam bija temperatūra, tad negatīvos skaidri saskatīja kavernas. Tās esot pat dzirdējuši! Viņu ārstēja kā tuberkulozes slimnieku, un viņš nomira. Sekcijā atklājās, ka viņam plaušas bijušas veselas un viņš miris no kaut kādiem kokiem.

—   Paklausieties, Setembrīni kungs, nu jūs esat aizrunājies līdz sekcijai! Tik tālu es laikam vis vēl neesmu ticis.

—• Inženier, jūs esat jokupēteris.

—   Un jūs esat caurcaurēm kritiķis un visa apšaubītājs, to nu gan var teikt! Jūs pat neticat eksaktajām zinātnēm. Vai jūsu paša uzņēmumi rāda tādus plankumus?

—   Jā, šo to uzrāda gan.

—   Un jūs tiešām esat drusku saslimis?

—   Jā, diemžēl esmu diezgan nopietni slims, — atteica Setembrīni kungs un nokāra galvu. Iestājās klusuma brīdis, ko pārtrauca tikai viņa kāsēšana. Hanss Kastorps vēroja no savas guļvietas pieklusušo viesi. Tā vien likās, it kā ar abiem saviem visai parastajiem jautājumiem viņš būtu apgāzis un apklusinājis visas Setembrīni teorijas, pat to par republiku un skaisto stilu. Un Hanss Kastorps neko nedarīja, lai sarunu atjaunotu.

Pēc brīža Setembrīni kungs smaidīdams izslējās taisni.

—   Pastāstiet, inženier, — kā šo ziņu uzņēma jūsējie?

—   Par kādu ziņu jūs runājat? Par manu aizkavēto mājās braukšanu? Ak, manējie, vai zināt, manējie — tie ir trīs tēvoči, viens vectēvocis un divi viņa dēli, ar kuriem man ir radnieciskas attiecības. Vairāk man nav nekādu manējo, esmu ļoti agri kļuvis apaļš bārenis. Kā uzņēma šo ziņu? Viņi jau neko daudz nezina, neko vairāk par mani pašu. Sākumā, kad man vajadzēja likties gultā, es aizrakstīju, ka esmu stipri saaukstējies un nevaru braukt. Un vakar, tā kā nu jau pagājis labs laiciņš, es aizrakstīju vēlreiz un pateicu, ka hofrāts Bērenss sakarā ar kataru pievērsis uzmanību manu plaušu stāvoklim un pieprasa, lai es palieku te tikmēr, kamēr viņš tiks pie skaidrības par manu veselību. Ar to viņi būs aukstasinīgi samierinājušies.

—   Un jūsu darbs? Jūs stāstījāt par praktiskām nodarbībām, kuras bijāt nodomājis nupat uzsākt.

—   Jā, par volontieri. Es lūdzu mani kādu laiku kuģu būvētavā atvainot. Jums nav jādomā, ka tāpēc tur kritīs izmisumā. Viņi var, cik vien ilgi vēlas, iztikt bez volontiera.

—   Ļoti labi! Tātad no šīs puses viss ir labākā kārtībā. Flegma uz visas līnijas. Jūsu zemē vispār ļaudis ir flegmātiski, vai ne? Bet arī enerģiski!

—   O jā, arī enerģiski, pat ļoti enerģiski, — sacīja Hanss Kastorps. Viņš apsvēra no tālienes šo savas dzimtenes ļaužu raksturojumu un secināja, ka sarunas biedram ir taisnība. — Flegmātiski un enerģiski — tādi viņi ir gan.

—   Tātad, — Setembrīni kungs sprieda, — ja jums iznāks aizkavēties ilgāk, tad mums šeit augšā radīsies izdevība iepazīties ar jūsu tēvoci, es domāju — vectēvoci. Nav šaubu, ka viņš atbrauks jūs apciemot.

—   Izslēgts! — iesaucās Hanss Kastorps. — Nekādā gadījumā! Ne ar desmit zirgiem viņu te neatvilks! Viņam ir nosliece uz apoplektismu, ziniet, viņam tikpat kā nav kakla. Nē, viņam nepieciešams parasts gaisa spiediens, viņam te klātos vēl ļaunāk nekā tai jūsu dāmai no austrumiem, nezin kas vēl viss varētu ar viņu atgadīties.

—   Es jūtos vīlies. Tātad apoplektisks? Kāda jēga flegmai un enerģijai. Jūsu tēvocis laikam ir bagāts? Arī jūs esat bagāts? Pie jums tur ļaudis vispār ir bagāti.

Hanss Kastorps pasmaidīja par Setembrīni kunga literāro vispārinājumu un tad no jauna pievērsa skatienu tālumam — uz savas dzimtenes pusi, no kuras bija atšķirts. Viņš centās atcerēties, mēģināja spriest objektīvi, attālums pamudināja uz to un palīdzēja.

—    Ir bagāti un nav bagāti. Un jo ļaunāk tiem, kas nav. Es? Es neesmu miljonārs, bet nodrošināts gan, esmu neatkarīgs, man ir no kā iztikt. Nav runa par mani. Ja jūs teiktu: pie jums tur jābūt bagātam, — tad es būtu jums piekritis. Jo, gadījumā ja cilvēks nav bagāts vai arī zaudē savu bagātību, — tad ir bēdu dienas! «Šis? Vai tad tam vēl turas nauda?» tur jautā … Burtiski tā un tieši ar tādu sejas izteiksmi esmu to bieži dzirdējis, un, kā redzu, tas man iespiedies atmiņā. Tātad laikam man tomēr tas licies savādi, lai gan biju pieradis to dzirdēt, citādi nebūtu tā palicis atmiņā. Kā jums liekas? Nē, es neticu vis, ka, piemēram, jums kā h o m o humānus patiktu pie mums, pat es, kurš esmu tur savās mājās, bieži vien jutos pārāk nelāgi, kā, to pārdomājot, saprotu, kaut arī mani pašu tas nav skāris. Ja kāds neliek galdā labākos, dārgākos vīnus, tad pie tāda vispār ciemos neiet un viņa meitas paliek sēžam vecmeitās. Tādi ir cilvēki. Šeit, rāmi guļot un visu atceroties, man "tas liekas nejēdzīgi. Kā jūs teicāt? Flegmātiski un .. . un enerģiski! Labi, bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē skarbi, vēsi. Un kas ir skarbi un vēsi? Tā ir cietsirdība. Nepielūdzama cietsirdības atmosfēra valda tur lejā. Sādi guļot un no tālienes vērojot, šermuļi skrien pār kauliem.

Setembrīni klausījās un māja ar galvu. Viņš māja vēl arī tad, kad Hanss Kastorps pagaidām bija ticis ar savu kritiku galā un vairs neteica nekā. Tad Setembrīni atvilka elpu un sacīja:

— Es nemaz negribu izskaistināt tos dabiskās cietsirdības savdabīgos dzīves veidus, kādi izpaužas jūsu sabiedrībā, bet pārmetums par cietsirdību tomēr ir diezgan sentimentāla rakstura. Tur, savās mājās, diezin vai jūs būtu tā teicis — aiz bailēm kļūt smieklīgam pašam savās acīs. Pareizi darījāt, ka uzticējāt to dzīves slaistam. Ka runājat par to tagad, tas pierāda zināmu atsvešinātību no dzīves, ko es negribētu redzēt pastiprināmies, jo, ja pierod pie tā, tad var viegli zaudēt saites ar to dzīvi, dzīves veidu, kādam esi dzimis. Vai jūs ar zināt, inženier, ko nozīmē «zaudēt saites ar dzīvi»? Es to zinu, es to redzu šeit katru mīļu dienu. Vēlākais, pēc pusgada jaunam cilvēkam, kurš atbrauc šurp (un šurp brauc gandrīz tikai jauni ļaudis), nav vairs nevienas citas domas galvā kā vien tikai flirts un temperatūra. Un, pats vēlākais, pēc viena gada neviena cita doma viņu vairs nespēs saistīt, jebkura cita tam liksies «cietsirdīga» vai, pareizāk sakot, kļūdaina un bezjēdzīga. Jums patīk klausīties dažādus notikumus, es varētu minēt veselu rindu piemēru. Varētu pastāstīt par dēlu un precētu vīru, kurš te pavadīja vienpadsmit mēnešus un kuru labi pazinu. Viņš bija varbūt mazliet vecāks par jums — jā, vecāks gan. Viņu atlaida izmēģinājuma pēc uz mājām kā izārstētu, viņš atgriezās pie saviem piederīgajiem, tie nebija tēvoči, tie bija mīļā māte un sieva. Augu dienu viņš gulēja ar termometru mutē un neko citu negribēja ne dzirdēt. «To jūs nesaprotat,» viņš daudzināja. «Vajag padzīvot tur, augšā, lai zinātu, kas īsti ir vajadzīgs. Šeit, lejā, trūkst izpratnes par pašu galveno.» Beidzās ar to, ka māte izlēma: «Brauc vien atpakaļ tur, augšā. Tev te vairs nav ko darīt.» Un viņš atgriezās. Atgriezās «dzimtenē», — jūs taču zināt, ka tas, kurš te kādu laiku dzīvojis, sauc šo vietu par savu «dzimteni». No savas jaunās sievas viņš bija pilnīgi atsvešinājies, viņai trūka «izpratnes par pašu galveno» un vajadzēja no vīra atteikties. Viņa saprata, ka «dzimtenē» viņš atradīs draudzeni ar vienādu «izpratni par pašu galveno» un paliks tur.

ITanss Kastorps, liekas, klausījās tikai ar vienu ausi. Viņš joprojām raudzījās baltās istabas skadrajā gaismā, kā raugās tālē. Tad ar nokavēšanos iesmējās un teica:

—   Viņš to sauca par dzimteni? Tas nu gan ir mazliet sentimentāli, kā jūs sakāt. Jā, notikumus jūs jau zināt bez sava gala. Es vēl pārdomāju mūsu sarunu par skarbumu un cietsirdību, esmu pa šīm dienām daudz par šo jautājumu lauzījis galvu. Vai zināt, jābūt diezgan biezai ādai, lai pēc rakstura būtu vienis prātis ar ļaužu uzskatiem tur lejā, līdzenumā, un tamlīdzīgiem jautājumiem kā: «Vai tad tam vēl turas nauda?» — un tam atbilstošu sejas izteiksmi. Taisnību sakot, man tas nekad nelikās saprotams, lai gan neesmu pat ne homo humānus; tagad pēc lielākas laika atstarpes man jāsecina, ka tas ir mani vienmēr pārsteidzis. Iespējams, ka šādai noraidošai attieksmei par iemeslu bija slimība, kas slēpās manā organismā, — aprētojušās vietas es jau pats dzirdēju, un tagad Bērenss, liekas, atklājis kādu svaigu perēklīti. Jāteic, ka tas mani gan pārsteidza, bet patiesībā neko daudz arī nebrīnījos. Tik pārāk vesels es nekad neesmu juties; turklāt mani vecāki tik agri nomira … esmu, vai zināt, kopš bērna kājas apaļš bārenis …

Setembrīni kunga galva, pleci un rokas apvienojās kopīgā jaulri pieklājīgā jautājumā: «Nu un tad? Kas tālāk?»

—   Jūs taču esat rakstnieks, — turpināja Hanss Kastorps, — literāts, jums jāsaprot un jāatzīst, ka tādos apstākļos nevar būt tik skarba nostāja un nav iespējams uzskatīt par dabisku parādību cilvēku cietsirdību, — visparastāko cilvēku, vai zināt, kas iet un smejas, un pelna naudu, un piebāž sev pilnu vēderu… es nezinu, vai es pareizi…

Setembrīni palocījās.

—   Jūs gribat teikt, — viņš atsaucās, — ka agra un vairākkārtēja saskare ar nāvi attīsta raksturā zināmu noslieci pret pasaulīgo zvēriskumu un brutalitāti, sacīsim, padara viegli aizvainojamu, jūtīgu pret tās cinismu.

—   Tieši tā! — Hanss Kastorps iesaucās patiesā sajūsmā. — Lieliski pateikts, uzlikāt punktu uz «i», Setem-

brīni kungs! Ar nāvi!'… Es jau zināju, ka jus kā literāts …

Setembrīni, pieliecis galvu sānis un pievēris acis, pastiepa roku uz viņa pusi — ļoti skaista, valdzinoša poza, kas aicina apklust un noklausīties līdz galam. Viņš palika šādi nekustīgs kādu brīdi arī tad, kad Hanss Kastorps jau bija apklusis un drusku samulsis gaidīja, kas notiks tālāk. Beidzot itālietis no jauna atvēra savas melnās acis — leijerkastnieka acis — un teica:

— Atļaujiet! Atļaujiet man, inženier, jums pateikt un likt pie sirds, ka vienīgais veselīgais un cildenais, starp citu, arī — es gribētu to sevišķi uzsvērt — arī vienīgais reliģiozais veids raksturot nāvi ir izjust un saprast nāvi kā dzīvības sastāvdaļu, dzīvībai piederīgu, kā svēti sargājamu dzīvības noteikumu, nevis — pretstatot tai veselību, cildenumu, saprātu un reliģiju — garīgi no tās nošķirt un pat gluži derdzīgā veidā izlietot par ieroci pret dzīvību. Senatnē sarkofāgus izrotāja ar dzīvības radīšanas simboliem, pat ar piedauzīgiem attēliem — antīkajā reliģijā ļoti bieži svētais atradās vienkopus ar piedauzīgo. Šie cilvēki prata godāt nāvi. Nāve ir cienījama kā dzīvības šūpulis, kā atjaunotības mātes klēpis. Skatot to atšķirti no dzīvības, tā kļūst par rēgu, par atbaidošu viepli '— un pat par vēl ko ļaunāku … Jo nāve ka patstāvīga garīga vara ir augstākā mērā nešķīsta vara, kuras netiklais pievilkšanas spēks ir neapšaubāmi ļoti spēcīgs, bet tikpat neapšaubāmi ir tas, ka ļauties tas iespaidam nozīmē cilvēka gara visbaismīgākos maldus.

Setembrīni kungs apklusa. Pateicis šo vispārējo domu, viņš pēkšņi beidza. Tas bija nopietni teikts, viņš nebija runājis, lai kavētu laiku, viņš nebija ļāvis savam sarunas biedram kaut ko piebilst vai runāt pretī, bet, runu nobeidzot, pazemināja balsi un it kā pielika punktu. Viņš sēdēja sakniebtām lūpām, klēpī sakrustotām rokām, pārlicis rūtainajās biksēs ģērbtās kājas vienu pār otru, un tikai viegli šūpoja gaisā paslieto kājas purngalu, uz ko pētoši noskatījās.

Klusēja arī Hanss Kastorps. Atslējies pret spilvenu, viņš, pagriezis galvu pret sienu, vieglītēm bungāja ar pirkstgaliem pa vatēto segu. Viņam šķita, ka būtu saņēmis pamācību, ka būtu norāts, apsaukts, viņa klusēšanā bija jaušams bērnišķīgs aizvainojums. Klusums ieilga.

Beidzot Setembrīni kungs no jauna pacēla galvu un smaidīdams sacīja:

—   Vai atceraties, inženier, ka līdzīgs disputs mums jau reiz bijis, varētu teikt — tāds pats? Mēs toreiz tērzējām — man liekas, tas notika pastaigas laikā — par slimību un muļķību, Šādu apvienojumu jūs aiz dziļas cieņas pret slimību uzskatījāt par paradoksu. Es nosaucu šo dziļo cieņu i par drūmu dīvainību, kas cilvēciskajai domai godu nedara, un jūs man par prieku tomēr nebijāt gluži noskaņots celt iebildumus pret maniem apsvērumiem. Mēs runājām arī par jaunatnes neitralitāti un garīgo nenoteiktību, par tās izvēles iespējām, tās noslieci izdarīt mēģit nājumus ar visdažādākajiem redzes viedokļiem, runājām par to, ka šādus mēģinājumus vēl nedrīkst uzskatīt un arī nevajag uzskatīt par galīgu un nopietni pārdomātu uzskatu sistēmu. Vai atļausiet… — Un Setembrīni kungs • paliecās savā krēslā smaidīdams uz priekšu, nolika kājas ļ vienu otrai līdzās uz grīdas, kopā saņemtās rokas — starp ceļgaliem, arī galvu mazliet ieslīpi pastiepa uz priekšu. — Vai atļausiet man arī turpmāk, — viņš ierunājās ar manāmu vieglu saviļņojumu, — jūsu meklējumos , un eksperimentos sniegt jums palīdzīgu roku un ietekmēt vajadzīgajā virzienā, ja draudēs briesmas, ka varētu tikt izdarīti kaitīgi slēdzieni?

—   Bet, protams, Setembrīni kungs! — Hanss Kastorps pasteidzās izbeigt savu iecirtīgo un nenoteikto izturēša, nos, pārtrauca bungāt ar pirkstiem pa segu un apjucis vēlīgi pievērsās itālietim.

—   Tas jau ir pārāk laipni … es tiešām nezinu, vai es varēšu … tas ir, vai man būs …

—   Pilnīgi sine pecunia, — Setembrīni kungs citēja, , pieceldamies kājās, — kurš tad gribēs skopoties. — j Abi sāka smieties. Viņi dzirdējā atveram ārējās durvis, 1 un nākošajā brīdī tika nospiests rokturis arī iekšējām. Tas bija Joahims, kurš atgriezās no pēcvakariņu kopīgās j patērzēšanas. Ieraudzījis itālieti, viņš nosarka, tāpat ka iepriekš bija nosarcis Hanss Kastorps, saulē iedegušie I vaigi kļuva vēl nedaudz tumšāki.

—   O, tev ir viesis, — viņš teica. — Tad tu gan esi J priecīgs. Mani aizkavēja. Piespieda palikt uz bridža par! tiju — viņi to sauc par bridžu, — viņš pašūpoja galvu,

— bet izrādījās pavisam kas cits. Es vinnēju piecas mar: kas …

—   Ka tikai tas tev nepaliek par paradumu, — aizrādīja Hanss Kastorps. — Hm, hm … Un Setembrīni kungs man tikmēr palīdzēja jauki pavadīt laiku… tas gan nav nemaz atbilstošs apzīmējums. Drīzāk tas attiecināms uz jūsu neīsto bridžu, Setembrīni kungs ļoti lietderīgi pakavēja man laiku… Kā godīgam cilvēkam pieklājas, man vajadzētu pa galvu pa kaklu laisties no šejienes prom, ja nu pie jums nonācis tiktāl, ka spēlē viltus bridžu. Bet, lai būtu iespēja Setembrīni kungu labi bieži dzirdēt un, kā mēdz teikt, ļauties viņa laipnajai vadībai, man vajadzētu velēties, lai temperatūra vēl nekrītas un palieku te pie jums iestrēdzis krietni ilgi … Galu galā man vēl iedos «mēmo māsu», Lai es nebiēdītos.

—   Kā jau teicu, inženier, jums patīk jokot, — sacīja itālietis. Viņš atvadījās, jo skaisti palocīdamies.

Palicis vienatnē ar brālēnu, Hanss Kastorps nopūtās.

—   Tas nu gan ir skolmeistars! Skolmeistars humānists, tur nekā nevar darīt. Vienā laidā cenšas pamācīt gan ar dažādiem nostāstiem, gan abstraktiem spriedelējumiem. Un par ko tikai viņš nesarunā! . .. Nekad nebūtu domājis, ka par to var spriedelēt vai arī to var tikai saprast. Būtu es sastapies ar viņu tur, līdzenumā, tad es viņu tiešām nesaprastu, — viņš piebilda.

Ap šo laiku Joahims mēdza kādu brīdi uzkavēties pie brālēna, upurēdams trīsdesmit, četrdesmit piecas minūtes no vakara gulēšanas reizes. Dažreiz viņi spēlēja šahu uz Hansa Kastorpa pusdienu galdiņa — Joahims bija atnesis vienu spēles komplektu no lejas. Pēc tam, savācis savas mantas, ar termometru mutē viņš devās uz savu balkonu, arī Hanss Kastorps pēdējo reizi mērīja temperatūru, bet no naksnīgās ielejas brīžiem attālāk, brīžiem tuvāk plūda šurp viegla mūzika. Pulksten desmitos gulēšanas procedūra uz balkoniem bija beigusies, varēja dzirdēt, ka Joahims dodas uz istabu, varēja dzirdēt laulāto pāri no «sliktā» krievu galda … Un Hanss Kastorps pagriezās uz sāniem un gaidīja, kad viņu pārņems miegs.

Nakts bija grūtākais laiks, jo Hanss Kastorps pamodās bieži un reizēm stundām ilgi nevarēja aizmigt vai nu tāpēc, ka možuma sajūtu uzturēja nevienmērīgā organisma temperatūra, vai arī tāpēc, ka horizontālais dzīves veids bija negatīvi ietekmējis gulēšanu naktī. Toties snaužot pavadītais laiks bija pārpilns raibiem un spilgtiem sapņojuniiem, pie kuriem viņš varēja kavēties, guļot nomodā.

Un, ja dienas smalkais sadalījums, vienmērīgais skaldījums laiku vērta tikpat ātri gaistošu, tad nakts stundas sava plūstošajā vienveidībā iedarbojās līdzīgi. Bet, tiklīdz tuvojās rīts, bija saistoši vērot, kā pamazām tumsa izklīst, iznirst istaba, atsedzas un atklājas apkārtējie priekšmeti, kā laukā, vai nu blāvi iegaismodamās, vai arī līksmi iekvēlodamās, aust diena; Hanss Kastorps nepaguva ne attapties, kad jau masētāja sparīgā klauvēšana pie durvīm pavēstīja, ka nupat atkal stājas spēkā parastā dienas kārtība.

Hanss Kastorps, šurpu braucot, nebija paņēmis līdz kalendāru, tāpēc nejutās katrreiz drošs par to, kāds patlaban ir datums. Laiku pa laikam viņš apjautājās par to brālēnam, bet arī tas nevarēja vienmēr precīzi pateikt. Zināms pieturas punkts bija svētdienas, it īpaši katra otrā svētdiena, kad notika koncerts, kuru Hanss Kastorps klausījās gulēdams, un tik daudz bija skaidrs, ka septembris jau labi sen kā sācies, ka tuvojas tā vidus. Laukā, ielejā, kopš Hanss Kastorps bija ielicies gultā, lielisks vasarīgs laiks nomainīja apmākušās, vēsās dienas, turklāt šāds saulains laiks pieturējās ilgi, tā ka Joahims ieradās pie brālēna ik rītu baltām biksēm kājās, un Hanss Kastorps nespēja apslēpt dziļu dvēseles nožēlu, ka iet secen tik brīnum skaistas dienas un jaunie muskuļi nīkst bezdarbībā. Reiz viņš pat paklusu nomurmināja, ka tā esot «kauna lieta» — gulēt tik jaukā laikā, bet, sevi mierinādams, piebilda, ka ari tad, ja negulētu, diezin ko daudz vis nevarētu izmantot skaisto laiku, jo esot jau pieredzējis, cik ļoti kaitīgas viņam garas pastaigas. Un savu tiesu no spožā siltuma laukā viņš saņemot pa plaši atvērtajam balkona durvīm.

Bet, kad tuvojās Hansa Kastorpa nošķirtības beigu cēliens, laiks pēkšņi atkal apsviedās. Pa nakti saltnējā gaisā sāka plesties migla, ieleja tinās miklā sniega smeltnē, bet istabā ieplūda tvaika apkures sausais siltums. Tā bija arī tai dienā, kad Hanss Kastorps ārstu rīta vizītes laikā atgādināja hofrātam, ka nupat paiet trīs nedēļas, kopš viņš atrodas gultā, un lūdza atļauju celties augšā.

— Ko, pie velna, vai tad jūs jau būtu savu laiku nogulējis.? — brīnījās Bērenss. — Paskatīsimies, nudien jums taisnība. Debestiņ, kā laiks skrien! Nevarētu teikt,_ ka būtu redzamas kādas izmaiņas. Ko, vakar bija normāla? Tā gan, līdz pulksten sešiem pēcpusdienā. Nu, vai zināt,

Kastorp, tad es arī negribu jums -likt šķēršļus ceļā un ļaušu atgriezties sabiedriskajā dzīvē. Celieties augšā un staigājiet, cilvēkbērns! Protams, paredzētajās robežās un mēros. Tuvākajā laikā izdarīsim rentgena uzņēmumu. Pierakstiet! — viņš piemetināja, ārā ejot, doktoram Krokovskirn, norādīdams ar savu milzīgo īkšķi pār plecu uz Hansa Kastorpa pusi un pavērdamies ar apsarkušajārn, asarojošajām zilajām acīm uz bālo asistentu …

Un Hanss Kastorps pameta savu «celli».

Ar uzslietu mēteļa apkakli, galošām kājās viņš pirmo reizi pavadīja brālēnu atkal līdz solam pie ūdensteknes un atpakaļ, pa ceļam apsvērdams, cik ilgi gan hofrats viņu pamestu guļam, ja pats nebūtu pieteicies. Un Joahims sadrūmis paplēta muti, kā grasīdamies bezcerīgi iesaukties — «ko nu!», bet tikai atmeta ar roku.

Dievs debesis, es redzu!

Pagāja nedēļa, līdz priekšniece fon Mīlendonkas jaunkundze aicināja Hansu Kastorpu uz caurskates laboratoriju. Nebija jāsteidzas. Sanatorijā «Berghof» valdīja dzīva rosība, kā redzams, ārstiem un personālam bija darba pilnas rokas. Pēdējās dienās bija ieradušies jauni pacienti: divi krievu studenti kupliem matiem un melnos, slēgtos kreklos, kas neļāva ne drusku saskatīt kaut ko no veļas; kāds holandiešu laulāts pāris, kam tika ierādīta vieta pie Setembrīni galda; kāds kuprītis meksikānis, kurš biedēja galda biedrus ar negantām elpas trūkuma lēkmēm — viņš dzelžainā tvērienā ar savām garajām rokām krampjaini, kā spīlēs pieķērās pie blakus sēdētāja, vienalga, vai tā bija dāma vai vīrietis, bet tas, šausmās turēdamies pretī un saukdams palīgā, dzīvoja līdzi viņa izbailēm. īsi sakot, ēdamzāle bija gandrīz pilna, lai gan ziemas sezona sākās tikai ar oktobri. Hansa Kastorpa veselības stāvoklis nebija tik smags, slimība neapdraudēja tik ļoti, lai viņam būtu tiesības prasīt kādu īpašu uzmanības pievēršanu. Stēra kundze ar visu savu aprobežotību un trulumu neapšaubāmi bija nesalīdzināmi slimāka par viņu, nemaz jau nerunājot par doktoru Blūmenkolu. Vajadzētu būt bez mazākās izpratnes par pakāpēm un distanci, lai tādā gadījumā kā ar Hansu Kastorpu neizturētos ar pienācīgu atturību, it īpaši vēl tāpēc, ka šāds noskaņojums atbilda sanatorijas, garam. Viegli slimajiem nekāda liela vērība netika veltīta — to Hanss Kastorps bija vairākkārt nopratis pēc sarunām. Par viņiem runāja nicīgi, saskaņā ar šejienes mērauklu uz viņiem raudzījās no augšas, to darīja ne vien smagi un ļoti smagi slimie, bet arī tie, kas paši bija viegli slimi, — protams, ar to viņi izteica nicinājumu arī sev, toties, pakļaudamies šejienes mērauklai, saglabāja izcilu pašcieņu. Cilvēciska rakstura īpašība.

— Ak tas! — viņi mēdza teikt cits par citu. — Tam īstenībā nekas nekait, diezin vai viņam vispār ir tiesības te atrasties. Viņam jau nav pat kavernas… — Tāds gars tur valdīja, tas bija savā ziņā aristokrātisks gars, un Hanss Kastorps aiz iedzimtas cieņas pret jebkura veida likumu un kārtību to prata novērtēt. Tādas bija vietējās paražas. Nav diezin cik pieklājīgi, ja ieceļotāji zobojas par vietējo iedzīvotāju paražām un uzskatiem, bet — kam parādīt godu — vienmēr atradīsies. Pat pret Joahimu Hanss Kastorps izturējās ar zināmu goddevību un cieņu — nevis tāpēc, ka tas te nodzīvojis ilgāk un bija viņa ceļvedis un gids šai pasaulē, bet tieši tāpēc, ka brālēns neapšaubāmi bija smagāk slims. Šādos apstākļos ir saprotams, ka slimnieki tiecas sava stāvokļa dēļ iegūt pēc iespējas vairāk un attiecībā uz slimību pat pārspīlēt, lai tikai tiktu pieskaitīti aristokrātijai vai arī tai tuvotos. Arī Hanss Kastorps, ja galda kaimiņi apjautājās par temperatūru, nosauca par dažām svītriņām vairāk, nekā bija patiesībā, un gribot negribot jutās glaimots, ja viņam padraudēja ar pirkstu, it kā viņš būtu pastrādājis kādas blēņas. Bet arī tad, ja drusku piemeloja, viņš tomēr vēl bija un palika zemāka ranga persona, tāpēc viņam piederējās būt pacietīgam un atturīgam. .

Viņš bija atsācis savu pirmo triju nedēlu dzīves veidu — labi zināmo, vienmērīgo un precīzi iedalīto — līdzās Joahimam, un viss ritēļa jau ar pirmo dienu kā pa diedziņu, it kā nekāda pārtraukuma nebūtu bijis. Tiešām — šis pārtraukums bijis nesvarīgs, to viņš dabūja skaidri izjust, jau pirmo reizi ierodoties pie galda. Joahims, kurš līdzīgos gadījumos nekad neaizmirsa parādīt zināmu uzmanību, gan bija parūpējies, lai brālēnam uz galda būtu dažas puķes. Turpretī galda biedru apsveikumi nebija nekādi svinīgie, tie neko daudz neatšķīrās no tiem, ar kādiem saņem nevis pēc trīs nedēļu, bet pēc trīs stundu prombūtnes; tas nenotika aiz vienaldzības pret gaužām vienkāršo un simpātisko puisi, arī ne tāpēc, ka būtu pārāk aizņemti paši ar sevi, tas ir, ar savu interesanto slimību, bet tāpēc, ka šo starplaiku nebija nemaz pamanījuši. Un Hanss Kastorps viņus pilnīgi saprata, jo pats sēdēja galda galā starp skolotāju un mis Robinsoni gluži tāpat, it kā būtu te sēdējis nevis pirms trim nedēlam, bet vēl tikai vakar.

Taču, ja pat pie viena galda sēdošie nepievērsa nekādu lielu uzmanību tam, ka viņš atkal atgriezies, kāpēc lai to darītu tie — ēdamzāles tālākajā galā? Tur tik tiešām neviens pats nebija neko pamanījis — vienīgi tikai Setembrīni, kurš, beidzis maltīti, pienāca klāt, lai jocīgi draudzīgā veidā apsveiktu. Hanss Kastorps gan bija ievērojis vēl kādu izņēmumu, bet tas lai paliek viņa ziņā. Viņš bija pārliecināts, ka viņa atgriešanos ievērojusi Klaudija Sošā: tiklīdz viņa, kā parasti, ar nokavēšanos ienākdama, aizcirta stikla durvis, tā pievērsa Hansam Kastorpam savu šauro acu skatienu, tā ka abu acis sastapās, un, tikko apsēdusies, vēlreiz smaidīdama atskatījās pār plecu, smaidīdama tāpat kā pirms trim nedēļām, kad viņš gāja uz pārbaudi. Un tā bija tik atklāta un nevērīga kustība — nevērīga attiecībā uz viņu, kā arī uz pārējiem slimniekiem —, ka viņš nesaprata, vai līksmot vai arī uzskatīt šādu uzvedību par nicinājumu un tāpēc dusmoties. Lai vai kā, bet, viņai skatoties, sirds Hansam Kastorpam sažņaudzās, jo viņam šķita, ka šie skatieni vissatriecošākajā un drausmīgākajā veidā noliedza un piesita pie kauna staba viņu savstarpējo sabiedrisko svešatnību, — tā gandrīz krampjaini sažņaudzās, tiklīdz nošķinda stikla durvis, jo uz šo brīdi viņš bija gaidījis aizturētu elpu.

Jāpiebilst, ka Hansa Kastorpa iekšējā attieksme pret slimnieci no «labā» krievu galda, viņa jūtu un pieticīgā gara tiekšanās pēc šā nelielā auguma sievišķa ar kirgīzietes acīm un liegi_ slīdošo gaitu, īsi sakot, viņa mīlestība (šis vārds ir vietā, kaut nāk no lejas, ir līdzenuma vārds un varētu izraisīt domu, ka šeit būtu skandējama dziesmiņa: «Cik brīnumaini aizkustina…») pa slimības gultā pavadīto laiku bija manāmi iekvēlojusies. Viņas tēls kļuva dzīvs Hansa Kastorpa acu priekšā gan agrā rīta stundā, kad, krēslai gaistot, atklājās istabas apveidi, gan vakara tumsai sabiezējot (arī tobrīd viņš skaidri saskatīja tās tēlu, kad pēkšņas gaismas uzliesmojumā bija ienācis

Setembrīni, tāpēc arī, ieraugot istabā humānistu, Hanss Kastorps bija nosarcis); saskaldītās dienas atsevišķos brīžos viņš atsauca atmiņā viņas muti, vaigu kaulus, acis, acu krāsu, to veidu, slīpumu, kas krimta viņa sirdi, atcerējās viņas noliekto muguru, galvas stāvokli, kakla skriemeļus, kas bija redzami blūzes izgriezumā, atcerējās caurspīdīgā gāzes auduma apskaidrotās rokas, — un, ja mēs esam noklusējuši, ka šī iemesla dēļ viņam tik nemanot pagāja laiks, tad tas notika tāpēc, ka jutām viņam līdzi, kad nemiers urdīja viņa sirdsapziņu un traucēja pilnām ļauties šausminošai laimes izjūtai, kādu izraisīja šie tēli un ainas.

Jā, te jaucās bailes, satraukums, cerība uz kaut ko nenosakāmu, neaptveramu, dēkaini gaistošu, prieks un bailes — viss, kam trūka apzīmējuma, bet kas jaunā cilvēka sirdi — sirdi tiešajā, fiziskajā nozīmē — reizēm tik spēji sažņaudza, ka viņš neviļus spieda vienu roku pie krūtīm sirds apvidū, bet otru lika pie pieres (kā aizsegdams acis) un čukstēja:

— Dievs debesīs!

Jo aiz šīs pieres rosījās domas un domu pavedieni, kas īstenībā šiem tēliem un ainām arī piešķīra bīstamo saldmi, — domas par Sošā kundzes nevīžību un nekautrību, par viņas slimošanu, slimības pastiprināto un niansēto fizisko tēlu, slimības rosināto būtības pārvēršanu miesīgā veidolā — tas pats, kas, pēc ārsta sprieduma, tagad gaidāms Hansam Kastorpam. Domas rosīdamās arī atklāja pārsteidzošo vaļību, ar kādu Sošā kundze atļāvās tā palūkoties uz viņu un uzsmaidīt viņam, ignorēdama sabiedrībā pieņemtos uzskatus, ka viņi nav nemaz pazīstami, — it kā viņi vispār atrastos ārpus jebkādas sabiedrības un pat nebūtu nekādas vajadzības abiem sarunāties… Un tieši tas viņu izbiedēja: izbiedēja tādā pašā veidā kā toreiz ārsta kabinetā, kad viņa acis, steigdamās novērsties no Joahima atkailinātās auguma augšdaļas, maldīdamās sastapās ar viņa acīm, — vienīgi aitādu starpību, ka toreiz viņa izbailēm par iemeslu bija līdzjūtība un rūpes, bet te gluži kaut kas cits.

Un dzīve Berghofā — dāsnā, ritmizētā dzīve ritēja atkal parastajā vienmērīgajā gaitā savā noslēgtajā lokā. Hanss Kastorps, gaidīdams uz rentgenu, joprojām vadīja laiku līdzās lādzīgajam Joahimam, pavadīdams ikvienu stundu tāpat kā brālēns, un šis tuvums darīja labu. Jo, kaut ari tikai divu slimnieku tuvums,'tas pauda labu tiesu militāras stājas — tādas militāras stājas, ar kādu Joahims neapzināti grasījās sevi piepildīt, pakļaujoties ārstniecības noteikumiem, tāpēc tas reizē noderēja par līdzenumā darāmā pienākuma aizvietotāju un profesijas aizstājēju. Hanss Kastorps nebija tik aprobežots, lai to neievērotu. Tomēr viņš manīja šīs tuvības iegrožojošo, savaldīgo iedarbību uz savu nemilitāro raksturu — iespējams pat, ka šis tuvums, kaimiņa paraugs un netiešā uzraudzība pasargāja jaunekli no daža laba nepārdomāta soļa un pārsteidzīgas rīcības. Jo viņš labi redzēja, kā krietnajam Joahimam ik dienas jāturas pretī apelsīnu smaržas atmosfērai, kurā bija apaļas, brūnas acis, mazs rubīns, vāji attaisnotas smieklu šaltis un ārēji skaisti veidotas krūtis, bet saprāts un goāīgums, ar kādu Joahims vairījās un bēga no šīs atmosfēras, dziļi ietekmēja Hansu Kastorpu, turēja viņu pašu grožos un pie kārtības un neļāva viņam no šauracainās, tā sakot, «aizņemties zīmuli», ko viņš, ja nebijis disciplinētās kaimiņa tuvības, spriežot pēc pieredzes, būtu ļoti labprāt darījis.

Joahims nekad nepieminēja smējēju Marusju, tāpēc arī Hanss Kastorps neatļāvās ar viņu runāt par Klaudiju Sošā. Viņš guva gandarījumu, paklusām apmainīdamies domām ar skolotāju, kas sēdēja pie galda viņam pa labi; ķircinādams vecmeitu par viņas vājību pret slaido slimnieci, viņš lika tai sarkt, bet pats, atdarinādams vecā Kastorpa cienīgo paradumu, balstīja zodu apkaklītē. Bez tam viņš neatlaidīgi pieprasīja jaunas noderīgas ziņas par Sošā kundzes personīgo dzīvi, par tās izcelšanos, vīru, par vecumu, slimības raksturu. Vai viņai esot bērni, viņš gribot zināt.

Nē taču, bērnu viņai nebija. Ko tāda sieviete iesāktu ar bērniem? Laikam viņai bija stingri aizliegts gādāt bērnus, un — no otras puses — kas tie arī būtu par bērniem? Hansam Kastorpam vajadzēja piekrist. Tam jau arī laikam esot par vēlu, viņš piebilda ar mākslotu lietišķību. Reizēm profilā Sošā kundzes seja viņam liekoties mazliet skarba. Laikam viņai jau esot pāri trīsdesmit?

Engelhartes jaunkundze sašutusi iebilda. Klaudijai trīsdesmit? Visļaunākajā gadījumā varbūt divdesmit astoņi. Un, kas attiecoties uz profilu, tad viņa aizliedzot galda kaimiņam kaut ko tādu teikt. Klaudijas profilam esot patiess jaunības liegums un maigums, turklāt viņai, protams, esot interesants profils, nevis kaut kādas veselīgas zostiņas ģīmis. Un par sodu Engelhartes jaunkundze ar to pašu elpas vilcienu piebilda, ka Sošā kundzi bieži apciemojot kāds kungs, novadnieks, viņa to sagaidot pēcpusdienās savā istabā.

Tas bija trāpīgi mērķēts. Par spīti visām pūlēm savaldīties, Hansa Kastorpa seja savaikstījās, tāpat ari viņa «kas tikai nenotiek» un «paskat tikai», ar ko viņš mēģināja atsaukties uz jauno ziņu, bija neīsti. Nespēdams rāmu garu uzņemt ziņu par novadnieku, kā bija mēģinājis sākumā, viņš drebošām lūpām atkal iejautājās par to.

—   Vai tas ir jauns cilvēks?

—   Jauns un izskatīgs, spriežot pēc visa, kas dzirdēts,— atbildēja skolotāja; pati viņa to nebija redzējusi, tāpēc nezināja teikt.

—   Vai slims?

—   Ja slims, tad tikai pavisam viegli.

Jācerot, Hanss Kastorps zobgalīgi piemetināja, ka viņam esot vairāk vaļas nekā viņa novadniekiem pie «sliktā» krievu galda, un Engelhartes jaunkundzei joprojām aiz vēlēšanās sodīt šai ziņā neradās ne mazākās šaubas. Tad viņš secināja, ka šī pazīšanās esot tāda veida, par kuru vajagot painteresēties, un uzdeva viņai nopietni izpētīt, kas īsti esot ar šo novadnieku, kurš tik bieži ejot ciemos. Skolotāja neatnesa vis jaunas ziņas, bet pēc dažām dienām pastāstīja kaut ko gluži negaidītu.

Viņa tagad zināja, ka Klaudija Sošā tiekot gleznota, tiekot gatavots tās portrets, un skolotāja vaicāja Hansam Kastorpam, vai viņš arī to zinot, bet, ja arī neesot zinājis, vārot nešaubīties, tas esot no drošiem avotiem. Jau ilgāku laiku Klaudija sēžot kādam par modeli tepat sanatorijā — un kam gan? Hofrātam Bērensam! Turpat vai katru dienu viņa šai nolūkā apciemojot hofrātu Bērensa kungu viņa dzīvoklī.

Šī ziņa satrauca Hansu Kastorpu vēl spēcīgāk nekā iepriekšējā. Viņš nemitīgi nopūlējās pateikt kaut ko zobgalīgu par šo gadījumu. Nu, protams, to jau visi zinot, ka hofrāts gleznojot ar eļļas krāsām, — ko tad skolotāja gribot, tas jau neesot nekas aizliegts, katrs to drīkstot darīt. Tātad tas notiekot atraitņa hofrāta mājā? Cerams, ka vismaz fon Mīlendonkas jaunkundze esot tādās reizēs klāt.

—   Viņai jau droši vien nav laika.

— Jādomā, ka Bērensam nav vairāk laikā nekā Priekšniecei, — Hanss Kastorps strupi noteica. Bet, kaut ari ar to pašu jautājums likās izsmelts, viņam ne prātā nenāca no tā novērsties, un viņš vienā laidā apvaicājās gan sīkāk, gan paviršāk par pašu gleznu, tās formātu, vai gleznota tiekot tikai galva vai visā augumā, jautāja ari par laiku, kad notiekot seansi, lai gan Engelhartes jaunkundze arī te nezināja nekā vairāk pateikt un tikai mierināja ar solījumu kaut ko uzzināt.

Pēc visa tā Hansam Kastorpam temperatūra sakāpa līdz 37,7. Daudz vairāk par apciemojumiem pie Sošā kundzes smeldza un krimta tas, ko viņa pati darīja. Jau Sošā kundzes privātā, personiskā dzīve neatkarīgi no tās satura bija sākusi viņā izraisīt sāpes un nemieru, — cik ļoti šīm jūtām vajadzēja pastiprināties, kad viņš dabūja vēl tik daudz zināt par tās saturu! Tiesa, likās pilnīgi iespējams, ka krievu apmeklētāja un viņa novadnieces attiecības bija lietišķas un parastas dabas, bet Hansam Kastorpam kopš kāda laika bija nosliece lietišķību un parastumu uzskatīt par tukšām izrunām, tāpat arī viņš nebija pārliecināms, ka gleznošana var būt tikai vienīgā saskare starp braši runātnīgu atraitni un šauracainu jaunu sievišķi ar viegli slīdošu gaitu. Gaume, kādu hofrāts parādījis, izvēlēdamies sev modeli, pārāk sakrita ar paša Hansa Kastorpa gaumi, lai viņš spētu ticēt attiecību vienkāršībaineko daudz šādai neticībai nelīdzēja arī priekšstats par hofrāta zilganajiem vaigiem un izvalbītajām acīm ar sarkanajām dzīsliņām.

Kāds nejauši šajās dienās izdarīts atklājums iedarbojās uz viņu citādi, lai gan arī šoreiz tika apstiprināta viņa gaume.

Pa kreisi no brālēniem, līdzās stikla sāndurvīm, pie šķērsu stāvoša galda, kur bija vieta Zālamana kundzei un ēdelīgajam pusaudzim ar brillēm, sēdēja kāds slimnieks no Manheimas, kā Hanss Kastorps bija dzirdējis, gadu trīsdesmit vecs, ar papliku galvvidu, bojātiem zobiem un raustīgu valodu — tas pats, kurš reizēm vakaros spēlēja klavieres, turklāt lielākoties «Kāzu maršu» no «Sapņa vasaras naktī». Viņš esot ļoti dievticīgs, kā tas it saprotamā veidā šeit augšā slimnieku vidū bieži gadoties, — tā bija Hansam Kastorpam stāstīts. Katru svētdienu viņš ejot lejā uz Davosas ciemata baznīcu un gulēšanas reizēs lasot dievticīgas grāmatas ar biķeri vai palmas zaru uz vāka.

Un šis te cilvēks, kā Hanss Kastorps kādu dienu pamanīja, vērš savus skatienus tai pašā virzienā, kur viņš, neatrauj acis no Sošā kundzes smuidrā auguma, turklāt tādā suniski biklā un reizē uzbāzīgā veidā. Pēc tam kad Hanss. Kastorps to reiz bija ievērojis, viņš neviļus atkal un atkal tam sekoja. Vakaros viņš redzēja šo cilvēku saviesīgo nodarbību istabā, kur tas, stāvēdams pārējo vidū, aizmirsies sērīgi vēroja valdzinošo, kaut arī slimības skarto sievieti, kas sēdēja pāri pretī mazajā salonā uz dīvāna līdzas kuplmatei Tamārai (tā sauca lielo smējēju) un tērzēja ar doktoru Blūmenkolu un sagumušo kungu ar nokarenajiem pleciem, viņas galda kaimiņu; Hanss Kastorps redzēja manheimieti novēršamies un atkal lēnīgi, ar sērīgi izspīlētu augšlūpu pašķielējam pār plecu uz to pusi. Hanss Kastorps redzēja to ēdamistabā sēžam, sarkstam un nepaceļam acis, bet, tiklīdz aizkrita stikla durvis un Sošā kundze aizslīdēja uz savu vietu, viņš tomēr pacēla acis un alkatīgi noraudzījās. Un vairākkārt Hansam Kastorpam gadījās redzēt, kā nabaga cilvēks, piecēlies no galda, nostājās starp izeju un «labo» krievu galdu, lai palaistu Sošā kundzi garām, bet viņa, to nevērodama, gāja savā nodabā, kamēr tas turpat tuvumā viņu vai aprija ar dziļu skumju pielijušām acīm.

Sis atklājums ne mazums pastiprināja jaunā Hansa Kastorpa nemieru, lai arī manheimieša nožēlojamā blenšana nespēja satraukt tādā nozīmē kā Klaudijas Sošā tikšanās ar hofrātu Bērensņ — cilvēku, kuram bija nesalīdzināmas priekšrocības gan vecuma, gan personības un sabiedriskā stāvokļa ziņā. Par manheimieti Klaudija nelikās ne zinis — ja tas būtu citādi, tad Hanss Kastorps ar savu saasināto nojautu to būtu ievērojis, arī greizsirdības dzelonis šai gadījumā nedurstīja viņa sirdi. Bet viņš dabūja iepazīt visas izjūtas, kuras pārdzīvo skurbuma un kaislības pārņemts cilvēks — novērojot tās ārpus sevis, citos — un kuras izraisa neiedomājamu pretīguma un izpratnes sajaukumu. Nav iespējams visu izpētīt un izklāstīt, ja gribam tikt uz priekšu. Lai arī kādi bija vērojumu rezultāti par manheimieti, taču nabaga Hansam Kastorpam viņa tagadējā stāvoklī tas tomēr nozīmēja daudz.

Tā pagāja nedēļa līdz Hansa Kastorpa caurskatei. Viņš neapzinājās, ka tā būtu pagājusi, bet, kad vienu rītu pirmajās brokastīs Priekšniece (viņai jau atkal bija uzmeties mieža grauds, tas nevarēja būt tas pats, jādomā, ka šādas nevainīgas, bet netīkamas parādības 'cēlonis slēpās viņas organisma īpatnībā) nodeva viņam rīkojumu ierasties pēcpusdienā laboratorijā, viņš saprata, ka nedēļa tiešām parājusi. Kopā ar brālēnu Hansam Kastorpam vajadzēja Init laboratorijā pusstundu pirms pēcpusdienas tējas, jo ari Joahimam pie tā paša jāizdarot rentgena uzņēmums,— iespējams, ka pēdējais bija novecojis.

Tāpēc brālēni lielo pēcpusdienas gulēšanas reizi saīsinaja par pusstundu un tieši pusčetros nokāpa pa akmens kāpnēm tā saucamajā pagraba stāvā un sēdēja mazajā uzgaidāmajā istabā, kas atradās starp ārsta kabinetu un caurskates laboratoriju; Joahims, kam šāds apciemojums nebija nekas neparasts, — vienā mierā, bet Hanss Kastorps — mazliet satraukts neziņā par gaidāmo, jo līdz šim vēl neviens nebija ielūkojies viņa organisma iekšienē. Brālēni nebija vieni. Jau viņiem ienākot, te sēdēja vairāki apmeklētāji ar nobružātiem ilustrētiem žurnāliem klēpī: varena auguma jauns zviedrs, kuram ēdamzālē bija vieta pie Setembrīni galda un par kuru stāstīja, ka aprīlī, te ierodoties, viņš bijis tik slims, ka viņu gandrīz nav gribējuši uzņemt; tagad viņš bija pieņēmies svarā par astoņdesmit mārciņām un grasījās kā pilnīgi izārstēts braukt prom; tad vēl kāda dāma no «sliktā» krievu galda_ —vārga māte ar vēl vārgāku, neglītu gardeguni zēnu, vārda Saša. Šie cilvēki gaidīja ilgāk nekā brālēni, acīmredzot bija aicināti agrāk; ar rentgenu, jādomā, bija kaut kas atgadījies, tāpēc tēju iznāks dzert atdzisušu.

Laboratorijā strādāja. Bija dzirdama hofrāta balss, kas deva rīkojumus. Pulkstenis bija pusčetri vai mazliet vairāk, kad pavērās durvis — tanīs parādījās asistents tehniķis, kurš bija te apakšā nodarbināts, — un tika aicināts laimes luteklis zviedru spēkavīrs, jādomā, ka iepriekšējais bija izlaists pa citām durvīm. Tagad darbs ritēja ātrāk. Pēc desmit minūtēm jau dzirdēja gaitenī sparīgi soļojam pilnīgi izveseļojušos skandināvu, šo kūrorta un arī ārstējošās iestādes staigājošo reklāmu, un pienāca kārta krievu mātei ar Sašu.

Jau tobrīd, kad laboratorijā iegāja zviedrs, Hanss Kastorps pamanīja, ka caurskates'telpā valda pustumsa, tas ir, mākslīga pusgaisma, tieši tāpat kā otrā pusē, doktora Krokovska analītiskajā kabinetā. Logi bija aizklāti, dienas gaisma iekšā netika, dega pāris elektrisko spuldzīšu. Bet tobrīd, kad tur ielaida Sašu un viņa māti un Hanss

Kastorps nolūkojās viņiem nopakaļ, pavērās durvis no gaiteņa un uzgaidāmā telpā pāragri ienāca nākošais pasūtītais pacients, jo bija notikusi aizkavēšanās, — tā bija Sošā kundze.

Klaudija Sošā pēkšņi te. Hanss Kastorps pārsteigts pa-j zina viņu, raudzījās plaši ieplestām acīm un skaidri manīja, ka no sejas atplūda visas asinis, ka apakšžoklis atkarājās un mute nupat dzīrās pavērties. Klaudijas ierašanās bija tik negaidīta, it kā viņa būtu tikai garāmejot ienākusi; nupat vēl viņas nebija, un nu viņa atradās nel lielajā telpā kopā ar brālēniem. Joahims pameta ašu mirkli uz Hansu Kastorpu un tad ne vien nodūra acis, bet paņēma atkal no galda ilustrēto žurnālu, kuru jau bija pārlapojis, un lasīdams aizsedza ar to seju. Hansam Kastorpam pietrūka apņēmības darīt tāpat. Bālumu viņa sejā nomainīja tumšs sārtums, un sirds trauksmaini dauzījās.

Sošā kundze apsēdās pie laboratorijas durvīm uz ieapaļa krēsla ar rudimentāriem roku balstiem un, atslējusi muguru, viegli pārmetuši vienu kāju pār otru, vērās tukšumā, viņas Pšibislava acis — viņa apzinājās, ka tiek novērota, — nervozi palūkodamās sānis, mazliet šķielēja. Mugurā viņai bija balts svīteris un zili svārki, klēpī gulēja grāmata, kā redzams, paņemta bibliotēkā, ar kājas pēdu viņa vieglītēm plikšķināja pa grīdu.

Nepagāja ne pāris minūšu, kad viņa sarosījās, piecēlās ar tādu izteiksmi sejā, it kā nezinātu, kas darāms un kam vaicāt, — un sāka runāt. Kaut ko vaicāja Joahimam, kaut arī tas šķietami bija iedziļinājies ilustrētajā žurnālā, kamēr Hanss Kastorps sēdēja, nekā nedarīdams; viņas lūpas veidoja vārdus, un no baltā kakla plūda balss — tā nebija zema, bet paskarba, patīkami piesmakusi balss; Hanss Kastorps pazina šo balsi, pazina kopš sendienām un reiz pat dzirdēja to līdzās — toreiz, kad šī balss teica viņam: «Labprāt. Tikai pēc tam atkal katrā ziņā atdod.» Tas bija tomēr tekošāk un noteiktāk runāts, tagad vārdi raisījās vilcinādamies un aprauti, runātājai nebija īstenas tiesības uz tiem, viņa tos bija tikai patapinājusi, kā jau ITanss Kastorps dažas reižes bija viņu dzirdējis darām, dzirdējis ar zināmu pārākuma apziņu, bet reizē arī ar pazemīgu jūsmu. Vienu roku savas vilnas jaciņas kabatā, otru pielikusi pie matiem pakausī, Sošā kundze vaicāja:

— Sakiet, lūdzu, — cikos jums bija jāierodas?

Joahims, pametis mirkli uz brālēnu, atbildēja, tāpat (U'/ot sasizdams papēžus:

—   Pulksten pusčetros.

—   Man vajadzēja būt bez ceturkšņa četros. Kas tad noticis? Pulkstenis būs tūlīt četri. Tur ir kādi iekša, vai ne?

—   Jā, divi, — atbildēja Joahims. — Viņi bija rindā pirms mums. Notikusi kāda aizkavēšanas. Viss ir pavirzīts uz priekšu par pusstundu.

—   Cik nepatīkami! — Viņa nervozi pieskārās matiem.

—   Gaužām, — Joahims piekrita. — Mēs arī gardam jau gandrīz pusstundu.

Tā viņi abi divi sarunājās, un Hanss Kastorps klausījās kā pa sapņiem. Ka Joahims sarunājās ar Šosā kundzi — tas bija gandrīz tas pats, it kā viņš sarunātos ar to, un tomēr arī kaut kas pilnīgi cits. Vārds «gaužām» Hansu Kastorpu aizvainoja, tas likās nekaunīgs un, ņemot vērā pašreizējos apstākļus, vismaz svešatnīgi vienaldzīgs. Bet Joahims jau varēja galu galā to atļauties, viņš vispār varēja ar to sarunāties, un iespējams, ka ar savu brašo «gaužām» pat gribēja mazliet izcelties brālēna acīs — apmēram tā, kā viņš pats bija dižojies Joahimam un Setembrīni, kad tie jautāja, cik ilgi viņš domājot te palikt, un viņš atbildēja: «Trīs nedēļas.» Viņa bija vērsusies pie Joahima, lai gan tas turēja sejai priekšā žurnālu, — droši vien tāpēc, ka viņš te dzīvoja ilgāk un viņa to izskata pēc pazina labāk, bet varbūt arī aiz cita iemesla: tāpēc ka abu attiecības bija parastas, vispārpieņemtas un viņu starpā nevaldīja nekas neaptverams, dziļš, baismīgs un noslēpumains. Ja kopā ar brālēniem te gaidītu zināmā brūnacainā persona ar rubīna gredzenu uz pirksta un apelsīnu smaržu, tad sarunātos Hanss Kastorps un teiktu arī «gaužām» — tikpat vienaldzīgi un saprotami, kādas bija viņu attiecības. «Jā, protams, gaužām nepatīkami, cienījamā jaunkundzi» viņš teiktu un varbūt ar rāvienu izvilktu no krūškabatas mutautiņu un izšņauktu degunu. «Vajadzēs jums arī paciesties. Mūsu stāvoklis nav labāks.» Un tad Joahims dabūtu pabrīnīties par viņa bezrūpīgo runas veidu, bet, jādomā, nejustu nekādu īpašu vēlēšanos būt viņa vietā. Nē, šai gadījumā arī Hanss Kastorps nebija greizsirdīgs uz Joahimu, lai gan ar Sošā kundzi sarunājās brālēns. Hanss Kastorps labi saprata, ka viņa bija vērsusies pie Joahima, tātad viņa apsver radušos stāvokli, ja tā rīkojas, un atzīst, ka apzinās šo stāvokli… Sirds trauksmaini dauzījās.

Mierīgajā veidā, kādā Joahims sarunājās ar Sošā kundzi, Hanss Kastorps saklausīja pat nelielu devu naidīguma •— lāga Joahims! — naidīgumu, par kuru Hansam Kastorpam ar visu satraukumu vajadzēja pasmaidīt. Klau-' dija pēc sarunas mēģināja paieties pa istabu, bet tam trūka vietas, un tad arī viņa paņēma no galda kādu žurnālu un atkal apsēdās savā krēslā ar rudimentārajiem roku balstiem. Hanss Kastorps sēdēja un vēroja viņu; atdarinot vectēvu, viņš balstīja zodu apkaklītē un tiešām bija tam smieklīgi līdzīgs. Sošā kundze bija atkal pārlikusi vienu kāju pār otru, tāpēc zem zilajiem vilnas svārkiem bija skaidri saskatāms ceļgals, pat viss kājas slaikais apveids. Klaudija bija vidēja auguma, pēc Hansa Kastorpa domām, viņai bija it īpaši patīkams un glīts augums, kājas samērā slaikas un gūžas pašauras. Viņa sēdēja tagad, nevis atbalstījusies ar muguru, bet noliekusies uz priekšu, atspiedusies ar sakrustotām rokām pret pārliktās kājas ceļgalu, viņas mugura bija izliekusies un pleci sagumuši, tāpēc krasi izcēlās kakla skriemeļi, jā, zem cieši pieguļošā svītera bija saskatāms gandrīz viss mugurkauls; krūtis, ne tik augstas un kuplas kā Marusjai, bet nelielas un meitenīgas, bija no abām pusēm saspiestas. Pēkšņi Hanss Kastorps attapās, ka viņa ari te sēdēja, gaidot uz caurskatīšanu. Hofrāts viņu gleznoja, atklāja ar eļļas krāsām uz audekla viņas ārējo veidolu. Un tagad pustumsā raidīs uz viņu gaismas starus, kas atsegs viņas auguma iekšieni. To iedomājoties, Hanss Kastorps novērsās ar smalku atturības un pieklājības izteiksmi sejā; visu to iztēlojoties, viņš uzskatīja šādu izteiksmi par piemērotu arī sev vienatnē.

Trijatā pavadītais laiks uzgaidāmā istabā nevilkās ilgi. Liekas, ar Sašu un viņa māti tur, laboratorijā, nebija atraduši par nepieciešamu daudz noņemties, vajadzēja panākt nokavēto laiku. Tehniķis baltā virsvalkā atkal atvēra durvis, Joahims pieceldamies nometa uz galda žurnālu, un Hanss Kastorps, tiesa, iekšēji vilcinādamies, viņam sekoja. Viņā sarosījās bruņnieciskas jūtas un reizē kārdinājums tomēr pienācīgi uzrunāt Sošā kundzi un piedāvāt savu rindas vietu varbūt pat franču valodā, ja tas izdotos, un viņš drudžainā steigā sāka meklēt vārdus, teikumus. Bet viņš nezināja, vai te ir vietā tāda pieklājības forma, vai ieviestā rindas kārtība neskaitās cildenāka par bruņnieciskumu. Joahimam to vajadzēja zināt, bet, tā kā viņš pat nedzīrās palaist dāmu pa priekšu, kaut ari brālēns viņu uzstājīgi un daudznozīmīgi uzlūkoja, tad Hanss Kastorps sekoja viņam garām Sošā kundzei, kas tikai pavirši, neatliekusies pavērās augšup.

Viņš bija tik ļoti aizņemts ar to, kas palika aizmugurē, — ar pēdējo desmit minūšu notikumiem, ka, ienākot laboratorijā, nespēja uzreiz attapties. Viņš tikpat kā neko neredzēja mākslīgajā pustumsā. Ausīs vēl skanēja Sošā kundzes patīkami aizplīvurotā balss, kad viņa teica: «Kas tad noticis … Tur ir kādi iekšā … Cik nepatīkami…» Un no šīs balss viņam pār muguru pārskrēja saldas tirpas. Redzēja viņas ceļgalu zem cieši apstieptajiem svārkiem, redzēja noliekto pakausi zem īsajiem, gaiši sarkanīgajiem matiem, kas bija atrisuši no saspraustajām bizēm, redzēja kakla skriemeļus — un no jauna pār muguru pārskrēja tirpas.

Viņš pamanīja hofrātu Bērensu, kas stāvēja ar muguru pret ienācējiem pie kāda skapja vai arī iebūvētiem plauktiem un pētīja melnu plati, ko turēja izstieptā rokā pret blāvo griestu lampu. Brālēni gāja viņam garām dziļākā telpā, ārsta palīgs viņus apsteidza un sāka sagatavot visu caurskatei. Te bija jūtama savdabīga smaka, šķita, ka tas būtu sastāvējies ozons. Starp melni aizsegtajiem logiem izdalījās iebūvētie plaukti, kas sadalīja telpu divās nevienlīdzīgās daļās. Bija samanāmi fizikas aparāti, kolbas, slēgplāksnes, stāvus saslieti mērinstrumenti, arī fotoaparātam līdzīga kaste uz pārvietojama statīva, stikla diapozitīvi, kas stāvēja rindā cits pie cita sienā iebūvētā plauktā, — nevarēja saprast, vai atrodies fotogrāfa ateljē, tā tumšajā kambarī, vai ari izgudrotāja darbnīcā, varbūt burvja kabinetā.

Joahims, daudz negudrodams, sāka līdz pusei izģērbties. Ārsta palīgs, vietējais iedzīvotājs, pajauns, drukns sārtvaidzis baltā virsvalkā, norādīja, lai Hanss Kastorps dara to pašu. Tas būšot ātri, tūlīt pienākšot arī viņa kārta .:. Kamēr Hanss Kastorps vilka nost vesti, Bērenss iznāca no mazākā nodalījuma.

— Hallo! — viņš iesaucās. — Tie jau ir mūsu Dioskūri! Kastorps un Polluks … Lūdzu atturēties no žēlabām! Pagaidiet tikai, tūlīt mēs redzēsim jums cauri. Man liekas, Kastorp, ka jums ir bailes mums atklāt savu iekšieni?

Neuztraucieties, tas notiek visai estētiski. Šeit — vai redzējāt manu privāto galeriju? — Un, satvēris Hansu Kastorpu aiz rokas, aizvilka pie tumšo plašu rindas, aiz kuras ieslēdza gaismu. Tās izgaismojās, parādījās attēli. Hanss Kastorps ieraudzīja locekļus: rokas, kājas, ceļgalu skriemeļus, augšstilbus, lielus, roku un bļodas kaulu daļas. Bet šo cilvēku augumu atsevišķo daļu mīkstumi bija saskatāmi tikai kā neskaidras, izplūdušas kontūras, kā migla un blāvs spīdums tie apņēma skaidri, krasi un noteikti redzamo kodolu — skeletu.

—   Ļoti interesanti, — sacīja Hanss Kastorps.

—   Jā, protams, ļoti interesanti, — piekrita hofrāts. — Noderīgs uzskates līdzeklis jauniem ļaudīm. Gaismas anatomija, saprotiet, jaunā laikmeta triumfs. Tā ir sievietes roka, redzams no tās piemīlīguma. Ar to viņas apņem mūs maigajās tikšanās stundās. — Un viņš iesmējās, bet smejoties viens viņa augšlūpas kaktiņš zem apcirptajām ūsām saraucās uz augšu. Hanss Kastorps novērsās un palūkojās uz to pusi, kur tika gatavota Joahima caurskate.

Tas norisinājās pie iebūvētajiem plauktiem, kuru otrā pusē bija sākumā stāvējis hofrāts. Joahims bija apsēdies uz tāda kā kurpnieka ķeblīša pretī dēlim, kam viņš piespiedās ar krūtīm, bez tam vēl apkampa to ar rokām; ārsta palīgs vienmērīgām kustībām palīdzēja viņam nostāties, patuncinādams Joahima plecus vairāk uz priekšu un pamasēdams muguru. Pēc tam viņš nostājās aiz kameras, gluži kā fotogrāfs noliecies iepleta kājas, pārbaudīja skatu, izteica apmierinājumu, tad, paiedams sānis, lika Joahimam dziļi ieelpot un aizturēt elpu, līdz viss beigsies. Joahima saliektā mugura izstiepās un tā arī palika. Tobrīd palīgs bija pie sadales dēļa izdarījis, kas jādara. Un tad divu sekunžu laikā izraisījās briesmīgi spēki, kurus vajadzēja likt lietā, lai tie izspiestos cauri matērijai, — tūkstoš un simttūkstoš voltu strāvas, tā Hansam Kastorpam likās ataustam atmiņā. Tikko savaldīts noteiktam mērķim, spriegums dzīrās izlauzties pa aplinkus ceļiem. Izlādēšanās skanēja kā šāvieni. Ap mēraparātu sprakšķēja zilas liesmiņas. Gar sienu švīkstēdami plaiksnījās gari zibšņi. Kaut kur telpā kvēloja sarkana gaisma — kā vientuļa acs glūnēja klusi un draudīgi, bet Joahimam aizmugurē kāda stikla kolba pielija ar zaļganu šķidrumu. Tad viss aprima, gaismas parādības izdzisa, un Joahims ar dziļu nopūtu atvilka elpu. Tas nu bija padarīts.

—   Nākošais apsūdzētais! — sacīja Bērenss un pagrūda Hansu Kastorpu ar elkoni. — Tikai netēlojiet nogurumu! Jūs dabūsiet, Kastorp, vienu brīveksemplāru. Tad varēsiet saviem bērniem un mazbērniem projicēt uz sienas noslēpumus, kas glabājas jūsu krūtīs!

Joahims pagāja nost, palīgs nomainīja plati. Hofrāts Bērenss pats pamācīja pirmreizējo pacientu, kā viņam jāsēž, kā jāizturas.

—   Apkampiet! — viņš uzsauca. — Apkampiet dēli! Varat manis pēc iztēloties, ka tas nav dēlis, bet kaut kas cits! Un labi cieši piespiest krūtis — tā, it kā jūs pārdzīvotu svētiaimfbu! Tā ir labi. Ieelpot! Aizturēt elpu! — viņš pavēlēja. — Lūdzu, laipnāk!

Hanss Kastorps gaidīja, acis mirkšķinādams, pievilcis pilnas plaušas ar gaisu. Aizmugurē plosījās negaiss, rucināja, dūcināja, rībēja, tad nomierinājās. Objektīvs bija ielūkojies viņa iekšienē.

Viņš piecēlās, apmulsis un apdullis no visa, kas ar viņu bija noticis, kaut arī strāvas iespiešanos nebija nemaz jutis.

—   Braši, — noteica hofrāts. — Un tagad mēs pasi redzēsim.

LJn Joahims, kuram jau bija pieredze, paguva pieiet tuvāk pie izejas durvīm un nostāties pie kāda statīva ar muguru pret sarežģītu aparātu, kam aizmugurē atradās līdz pusei ar ūdeni piepildīts balons ar iztvaikošanas caurulēm, bet priekšpusē krūšu augstumā uz blokiem pakārts ekrāns. Pa kreisi no tā uz slēgplāksnes vesela arsenāla instrumentu vidū bija ieskrūvēta sarkana spuldze. Hofrāts, apsēdies jāteniski uz ķeblīša ekrāna priekšā, ieslēdza strāvu. Griestu gaisma nodzisa, un tagad ekrānu apgaismoja rubīnsarkanā spuldzīte. Tad maestro ar ašu pagriezienu izslēdza arī to un viņus apņēma dziļdziļa tumsa.

—   Vispirms nepieciešams acīm aprast, — varēja dzirdēt hofrātu tumsā sakām. — Mums jādabū milzum lielas acu zīlītes, kā kaķiem, lai redzētu, ko gribam saskatīt. To jau jūs droši vien saprotat, ka ar mūsu parastajām dienas acīm neko prātīgu redzēt nevarētu. Šai nolūkā mums jāizmet no galvas gaišā diena ar tās jautrajām bildītēm.

—       Kā tad citādi, — piekrita Hanss Kastorps, kurš stāvēja hofrātam aiz muguras un aizvēra acis, jo bija gluži vienalga, vai tur tās vajā vai ciet, tik dziļa tumsa valdīja visapkārt. — Vispirms jāizmazgā acis ar tumsu, lai kaui ko redzētu, skaidrāks par skaidru. Man pat šķiet, ka tas ir labi un pareizi, ja mēs iepriekš mazliet koncentrējamies, tā sakot, klusā lūgšanā. Es te stāvu aizvērtām acīm, un mani apņem tīkams snaudiens. Bet pēc kā te ož?

—   Tas ir skābeklis, — paskaidroja hofrāts. — Tas, ko jūs sajūtat gaisā. Istabas negaisa atmosfērisks produkts, saprotiet… Acis vaļā! — viņš sacīja. — Tagad sāksies burvestības. — Hanss Kastorps steidzās paklausīt.

Varēja dzirdēt, ka tiek pagriezta svira. Kāds motors iedarbojās un nikni iegaudojās, bet tad tika apvaldīts un sāka dūkt vienmērīgi. Grīda drebinājās. Spuldzītes sarkanas gaismas stari krita gareniski un svērteniski, tā blenza, klusi draudot, šurp. Kaut kur nosprakšķēja zibens, un palēnām ar blāvu atspīdumu kā logs, gaismai austot, no tumsas iznira bālais ekrāna četrstūris, kura priekšā hofrāts Bērenss sēdēja uz sava kurpnieka ķeblīša jāšus, ieplestām kājām, atbalstījies dūrēm pret ceļgaliem, piebāzis strupo degunu pie paša ekrāna, kas pavēra ieskatu cilvēka organisma iekšienē.

—   Vai jūs redzat, jaunekli? — viņš jautāja. Hanss Kastorps dzīrās paliekties pāri viņa plecam, lai skatītos, bet vēlreiz pacēla galvu un pavērās uz turieni, kur tumsā vajadzēja būt Joahima acīm, kas droši vien raudzījās maigi un skumji — kā toreiz, izmeklēšanas laikā, un viņš vaicāja:

—   Vai tev nav iebildumu?

—   Lūdzu, lūdzu, — Joahims labsirdīgi atsaucās no tumsas. Un, grīdai drebinoties, atraisītajai enerģijai sprēgājot un sprakšķot, Hanss Kastorps pieliecies vērās blāvajā ekrānā, vērodams Joahima Cīmzena tukšo skeletu. Krūšukauls saplūda ar mugurkaulu tumšā, mezglainā balstā. Mugurpuses ribas, šķērsodamas priekšējās, bija neskaidrākas. Ar plašu vēzienu augšpusē uz abām pusēm sazarojās atslēgas kauli, un miesas apveidu blāvajā gaismas apvalkā skaidri un asi izcēlās plecu kauli un daļa no Joahima augšdelmu kauliem. Krūšu kurvī bija gaišs, bet varēja saskatīt svēdru mezglojumu, tumšus plankumus," melnu murskuli.

—   Skaidra aina, — noteica hofrāts. — Militāro jauniešu pieklājīgais kalsnums. Man te bijuši resnvēderi — ka ne cauri redzēt, tikpat kā neko. nevar saprast. Vajadzētu vispirms atrast starus, kas spēj izlauzties tādai lauku kārtai cauri… Tas te ir tīrs darbiņš. Vai redzat diafragmu? — Viņš norādīja ar pirkstu uz tumšo loku, kas loga lejaspusē cēlās un grima … — Vai redzat te pa kreisi paugurus, nu, šos izciļņus? Tās ir pleirīta sekas, ar to viņš slimojis piecpadsmit gadu vecumā. Dziļi elpot! — viņš komandēja. — Dziļāk! Es jums saku — dziļāk!

Un Joahima diafragma, cik vien bija viņa speķos, trīsēdama cilājās, plaušu augšpuses kļuva gaišākas, tomēr hofrāts nebija apmierināts.

—   Par maz! Vai redzat dziedzerus? Vai redzat saaugumus? Vai redzat še kavernas? No turienes arī indes, kas viņu reibina.

Bet Hansa Kastorpa uzmanību saistīja kaut kas maisveidīgs, bezformīgi dzīvniecisks, tumšs, aiz krūšu ribām saskatāms un lielākoties labajā pusē,_ raugoties_ no skatītāja vietas; šis maiss vienmērīgi pletās un saravas, mazliet atgādinādams peldošu medūzu.

—   Vai redzat viņa sirdi? — jautāja hofrats, atkal paceldams no ceļgala'savu krietni plato plaukstu un noradīdams ar rādītājpirkstu uz pulsējošo karekli… Dieviņ tētīt, tā taču bija sirds, ko Hanss Kastorps te redzeja, Joahima godīgā sirds!

—   Es redzu tavu sirdi! — viņš izdvesa piesmakušā balsī.

—   Lūdzu, lūdzu, — Joahims atkal atbildēja un laikam padevīgi smaidīja tur tumsā. Bet hofrāts lika viņiem apklust un izbeigt sentimentālās pārrunas. Viņš vēroja plankumus un līnijas, melno murskuli krūšu dobumā, bet arī otrs vērotājs nenoguris pētīja Joahima pēcnāves apveidu, skeletu, šo atkailināto ģindeni, kā asaka kalsno memento'62 . Viņu pārņēma bailes un klusa bijība.

—   Kā tad, jā, es redzu, — viņš atkārtoja vairākas reizes. — Augstais dievs, es redzu! — Viņš atcerējās kādu sievieti, sen mirušu Tīnapela radinieci, par kuru viņam stāstīja, ka tā bijusi apveltīta vai, pareizāk, nosodīta ar spēju, ko viņa pazemībā pacietuši, — proti, ja cilvēkam bijis drīz jāmirst, tad tas parādījies viņas acu priekšā kā ģindenis. Tādu nu tagad Hanss Kastorps redzēja lādzīgo Joahimu, kaut arī ar fizikāli optiskās zinātnes palīdzību un atbalstu, tāpēc tam nevarētu būt nekādas īpašas nozīmes, un viss noritēja labākā kārtībā vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš bija saņēmis noteiktu Joahima piekrišanu. Un tomēr viņam pēkšņi radās izpratne par gaišredzīgās sievietes grūtsirdīgo likteni. Dziļi saviļņots no tā, ko redzējis, īstenībā no tā, ka redzējis, Hanss Kastorps juta iezogamies sirdī slepenas šaubas, vai patiesi ir labi tas, kas te notiek, vai ir labs šāds skatījums drebelīgajā, svirkstošajā tumsā, un musinošā vēlēšanās ielūkoties neatļau-" tajā jaucās ar saviļņojumu un svētsvinīgu jūtoņu.

Pēc īsa brīža jau, negaisam trakojot, viņš pats bija nolikts pie kauna staba, bet Joahims, kura miesa bija atkal aizvērusies, ģērbās. Un atkal hofrāts skatījās caur bālo stiklu, tikai šoreiz Hansa Kastorpa iekšienē, un, spriežot pēc paklusi izmestajiem vārdiem, aprautās šķendēšanās un izsaucieniem, varēja secināt, ka redzamais atbilda viņa izteiktajām aizdomām. Viņš bija vēl arī tik laipns, ka, paklausot pacienta neatlaidīgajam lūgumam, atļāva tam apskatīt ekrānā savu paša roku. Un Hanss Kastorps ieraudzīja to, ko bija sagaidījis ieraudzīt, bet ko cilvēkiem īstenībā nav lemts redzēt, un arī Hanss Kastorps nekad nebija domājis, ka tas varētu būt viņam lemts, — viņš bija ielūkojies pats savā kapā. Ar gaismas staru palīdzību Hanss Kastorps dabūja priekšlaikus redzēt satrūdēšanas procesu, savu paša miesu sairstam, sabrūkam, pagaistam miglas dūmakā un tanī sīki un smalki saskatīt labās rokas skeletu, kam ap ceturtā pirksta augšējo locītavu, ne pret ko nebalstīdamies, melnēja no vectēva mantotais zīmoggredzens — šīs zemes noturīgs priekšmets, ar ko cilvēks rotā savu miesu, kurai lemts zem tā izplēnēt — tādā veidā tas atbrīvojas un pāriet pie citas miesas, kas zināmu laiku to valkās. Ar Tīnapelu priekšteces acīm viņš nopētīja tik ļoti pazīstamo savu auguma daļu, skatiens aizslīdēja tālāk, ielūkojās nākotnē, un pirmo reizi mūžā viņš saprata, ka mirs. Viņa seja" pieņēma tādu izskatu, kāds mēdz būt, klausoties mūziku — diezgan neldzīgu, miegainu un svētulīgu, galva ar pavērtu muti paliekusies uz pleca pusi. Hofrāts teica:

_— Spokaini, vai ne? Jā, kaut kas no spokošanās tā kā būtu gan.

Un tad viņš apturēja trakojošos spēkus. Grīda pārstāja drebēt, gaismas zibšņi mitējās, maģiskais logs no jauna ienira tumsā. Iedegās griestu lampa. Un, kamēr Hanss Kastorps steidzās ģērbties, hofrāts Bērenss dalījās ar brālēniem savos novērojumos, pielāgodamies viņu izpratnes līmenim. Kas attiecoties uz Hansu Kastorpu, tad opliskie dati tik precīzi apstiprinot akustiskos, ka neko vairāk medicīnas godam nebūtu ko vēlēties. Esot saskatāmas I i klab vecās, kā ari svaigās skartās vietas, un «atzarojumi» velkoties no bronhiem diezgan tālu plaušu dzijumā — «atzarojumi ar mezgliņiem». Hanss Kastorps varēšot pats par to pārliecināties uz diapozitīva, kas viņam, kā jau teikts, drīz tikšot iedots. Tātad tikai mieru, pacietību, vīrišķīgu savaldību, mērīt temperatūru, ēst, gulēt, nogaidīt un tagad — dzert tēju. Viņš: pagrieza brālēniem muguru. Viņi gāja prom. Hanss Kastorps, iedams aiz Joahima, atskatījās. Tobrīd palīgs ielaida laboratorijā Sošā kundzi.

Brīvība

Kā tad patiesībā jaunajam Hansam Kastorpam likās? Vai varbūt šīs septiņas nedēļas, kuras viņš te augšā neapšaubāmi bija pavadījis, pagājušas kā septiņas dienas? Vai arī viņam šķita gluži otrādi — ka atrodas te daudz, daudz ilgāk, nekā tas tiešām bija. Viņš jautāja to klusībā pats sev un arī atbilstošā veidā Joahimam, bet nespēja izdarīt nekādu secinājumu. Šķiet, ka vērā ņemami abi gadījumi: atskatoties uz te pavadīto laiku, tas viņam likās reizē nedabiski īss un nedabiski garš, tikai to, kāds tas bija īstenībā, viņš neapzinājās — protams, ar tādu noteikumu, ja pieņem, ka laiks vispār varētu būt «dabisks» un ka pieļaujams to saistīt ar apzīmējumu «īstenībā».

Lai vai kā, bet oktobris jau bija pie durvīm, kuru katru dienu tas būs klāt. To nebija grūti aprēķināt Hansam Kastorpam pašam, turklāt to apstiprināja citu slimnieku sarunas, ko viņš bija dzirdējis.

—   Vai jūs zināt, ka pēc piecām dienām ir atkal pirmais? — jautāja Hermīne Klēfelde diviem jauniem kungiem no sava pulciņa, studentam Rasmusenam un tam ar biezajām lūpām, Genzeram. Slimnieki, paēduši pusdienas, stāvēja starp galdiem, kur vēl bija manāma ēdienu smarža, un tērzēdami vilcinājās doties pēcpusdienas atpūtā.

—    Pirmais oktobris, es redzēju kantora kalendārā. Tā ir jau otrā reize, kad es pirmo oktobri pavadu šai izpriecu vietā. Jauki, vasara pagājusi, cik nu tās ir bijis, piekrāpusi, kā jau mūs krāpj dzīve visumā un vispār. — Viņa nopūtās ar savām pusplaušām un, galvu šūpodama, pacēla pret griestiem muļķīguma aizplīvurotās acis.

—   Jautrāk, Rasmusen! — viņa uzsita tam pa nokareno plecu. — Kur paliek jūsu joki!

—   Cik nu es tos zinu, — atsaucās Rasmusens un ļengani pacēla rokas kā spuras krūšu augstumā. — Un tie paši nepadodas, jūtos allaž noguris.

—   Neviens velns nebūtu ar mieru šādi vēl ilgāk dzīvot, — novilka caur zobiem Genzers, un visi trīs, paraustīdami plecus, smējās.

Bet arī Setembrīni, kā parasti, ar zobu bakstāmo starp lūpām bija tur stāvējis tuvumā un, ārā ejot, sacīja Hansam Kastorpam:

—   Neticiet viņiem, inženier, neticiet viņiem ne vārda, kad viņi žēlojas! To viņi dara visi bez izņēmuma, kaut arī jūtas šeit labāk nekā mājās. Dzīvo izlaidīgi un vēl prasa, lai tiktu žēloti, jūtas tiesīgi uz sarūgtinājumu, ironiju, cinismu! «Šai izpriecu vietā!» Vai tad tā nav izpriecu vieta? Ir gan un turklāt visapšaubāmākajā nozīmē! «Krāpj,» saka tas sievišķis; ko neteiksi, šajā izpriecu vietā dzīve to piekrāpusi! Bet palaidiet viņu lejā, līdzenumā, un viņa kā likts tur darīs visu, lai pēc iespējas ātrāk tiktu atkal šurp, augšā. Ak jā, ironija! Sargieties no šeit plaukstošās ironijas, inženier! Sargieties vispār no šāda intelektuālisma! Tur, kur tas nav tiešs un klasisks runas mākslas līdzeklis, kas ne mirkli nav veselajam saprātam pārprotams, tur tas kļūst par izlaidību, par šķērsli civilizācijai, par netīrīgu flirtēšanu ar stagnāciju, ar zemiem instinktiem, netikumu. Tā kā atmosfēra, kurā mēs dzīvojam, acīmredzot ir ļoti labvēlīga šādas purva nezāles zelšanai, es ceru — vai arī man jābaidās —, ka jūs mani saprotat.

Itālieša vārdiem pirms septiņiem mēnešiem, kad Hanss Kastorps vēl dzīvoja lejā, būtu tukša skaņa, bet uzturēšanās šeit augšā bija padarījusi viņa garu uzņēmīgu — uzņēmīgu intelektuālā nozīmē un tāpat arī simpātiju izpausmē, kam varbūt ir vēl lielāka nozīme. Jo, kaut arī sirds dziļumos viņš bija priecīgs, ka Setembrīni joprojām, par spīti visam, kas noticis, turpina ar viņu sarunāties, kā bija paradis, pamāca, brīdina un cenšas ietekmēt, tomēr Hansa Kastorpa uztveres spējas bija pat tiktāl nobriedušas, ka viņš itālieša teikto vērtēja kritiski un vismaz atturējās no tūlītējas piebiedrošanās viņa spriedumam. «Paskat,» Hanss Kastorps nodomāja, «viņš runā par ironiju tāpat kā par mūziku, cik tur trūka, lai viņš io nosauktu par «politiski neuzticamu», proti, kopš tā brīža, kad tā pārstās pildīt savu tiešo un klasisko uzdevumu pamācīt. Bet ironija, kas nekad nav nepārproiama, — kas tad tā, jāteic, būtu par ironiju, ja jau par to runājam? Sausa patiesība un skolmeistarība!»

Tik nepateicīga mēdz būt jaunatne, kad sāk veidoties tās raksturs. Tā pieņem dāvanas un tad šīs dāvanas apsmādē.

Tomēr izteikt vārdos savu pretestību viņam likās pārāk nepiedienīgi. Viņš aprobežojās ar iebildumiem pret Setembrīni kunga izteicieniem par Hermīni Klēfeldi, kas viņam šķita nepelnīti — vai arī aiz zināmiem iemesliem viņš gribēja, lai tie tādi būtu.

—   Bet šī jaunkundze taču ir slima! — viņš teica. — Viņa patiesi ir smagi slima, un viņai ir pilnīgs pamats justies izmisušai! Ko jūs īstenībā gribat no viņas?

—   Slimība un izmisums arī bieži vien ir īpaši izlaidības veidi, — teica Setembrīni.

«Un Leopardi,» nodomāja Hanss Kastorps, «kurš nepārprotami jutās izmisis arī par zinātni un progresu? Un viņš pats, šis skolmeistars? Ari ir slims un arvien no jauna atgriežas šurp, augšā, Karduči par viņu vis nepriecātos.» Un skaļi viņš teica:

—   Jūs nu gan esat labais. Jaunkundze kuru katru dienu var aiziet uz viņpasauli, un jūs to saucat par izlaidību! Tad jau paskaidrojiet saprotamāk. Ja jūs teiktu: slimība reizēm ir izlaidības sekas, tad es vēl saprastu …

—   Skaidrs, — Setembrīni iekrita starpā. — Patiesi, tas būtu jums pa prātam, ja es ar to aprobežotos.

—   Vai ari ja jūs teiktu: slimība reizēm noder par aizsegu izlaidībai — arī tas vēl būtu pieņemami.

—   Grazie tanto/33

—   Bet ka slimība būtu izlaidības veids? Ka tās cēlonis nebūtu izlaidība, bet ka tā pati ir izlaidība? Tas taču ir paradokss!

—   O, es lūdzu, inženier, nesagroziet visu! Es neciešu paradoksus, es tos neieredzu! Attieciniet visu, ko es jums esmu teicis par ironiju, arī uz paradoksu un pat vēl vairāk! Paradokss ir kviētisma indīgais zieds, trūdoša gara

spīguļošana, pati negantākā izlaidība! Bet vispār es secinu, ka jūs atkal ņemat slimību savā aizsardzībā…

—        Nē, tas ir ļoti interesanti, ko jūs sakāt. Stipri saj saucas ar to, ko doktors Krokovskis sludina savās pirmdienās. Arī viņš uzskata slimību par sekundāru parādību,

—   Viņš nav nekāds patiess ideālists.

—   Kas jums par iebildumiem pret viņu?

—   Tieši tas.

—   Vai jūs neatzīstat psihoanalīzi?

—        Kā nu kuro reizi. Gan nemaz neatzīstu, gan labi prāt atzīstu, pārmaiņus, inženier.

—   Kā tas saprotams?

—        Psihoanalīze ir laba, ja tā noder par līdzekli apgaismībai un civilizācijai, laba, ciktāl izkliedē aplamus uzskatus, iznīcina iedzimtus aizspriedumus un iedragā pamatus autoritātēm, citiem vārdiem, laba, kad atbrīvo, pilnveido, piešķir cilvēciskumu un sagatavo vergus brīvībai. Tā ir kaitīga, ļoti kaitīga, ciktāl kavē darbību, grauž dzīvības saknes, nespēdama to izveidot. Tāda analīze var kļūt gaužām netīkama, tik netīkama kā nāve, ar kuru tā tomēr ir saistīta, — radniecīga kapam ar tā apšaubāmo anatomiju …

«Labi rūkts, lauva,» neviļus nodomāja Hanss Kastorps, kā parasti, kad Setembrīni kungs izteica kādu pedagoģisku spriedumu. Bet viņš pateica tikai:

—        Ar gaismas anatomiju mēs nesen nodarbojāmies mūsu partera pagrabā. Tā to nosauca Bērenss, kad viņš mūs caurskatīja.

—       Ā! … Tad jūs esat arī šo stadiju jau sasnieguši? Nu, un kā tad ir?

—        Es redzēju savas rokas skeletu, — sacīja Hanss Kastorps, mēģinādams atsaukt atmiņā izjūtas, kādas viņu tobrīd bija pārņēmušas. — Vai esat kādreiz redzējis savu?

—        Nē, mani ne mazākā mērā neinteresē mans skelets. Un kāds bija ārsta slēdziens?

—   Viņš atklāja atzarojumus, atzarojumus ar mezgliņiem.

—   Gatavais sātans!

—       Tā jūs jau kādreiz nosaucāt hofrātu Bērensu. Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Varat būt drošs, ka tas ir maigi teikts!

—        Nē, jūs esat netaisns, Setembrīni kungs! Es pieļauju, ka šim cilvēkam ir savas vājības. Viņa runas veids

ar laiku sāk kaitināt, tanī reizēm ir -kaut kas uzbāzīgs, it īpaši, ja padomā, ka viņš te piedzīvojis lielas bēdas, zaudējis savu sievu. Bet vispār tomēr teicams, godājams cilvēks, cietējas cilvēces labdaris. Nesen es viņu satiku, kad viņš atgriezās no operācijas, no ribu rezekcijas, — kaut kas ar liekšanu vai laušanu saistīts. Redzot viņu nākam no smaga, vajadzīga darba, ko viņš tik labi pieprot, — viņš atstāja uz mani ļoti spēcīgu iespaidu. Viņš bija vēl gluži sakarsis un atļāvās sev par atalgojumu aizkūpināt cigāru. Mani sagrāba skaudība.

—   Ļoti cildeni. Un kāds ir jūsu soda mērs?

—   Viņš man nepasacīja nekādu noteiktu laiku.

—   Arī nav slikti. Tad iesim, inženier, atgulties. Ieņemsim savas pozīcijas.

Viņi atvadījās pie 34. numura.

—   Un jūs ejat uz savu jumtu, Setembrīni kungs? Laikam ir jautrāk gulēt sabiedrībā ar citiem neka vienatne. Vai labi pavadāt laiku? Vai tie ir interesanti ļaudis?

—   Ak, tikai parti un skiti!

—   Jūs gribat teikt — krievi?

—   Un krievietes, — piebilda Setembrīni, un viņa lūpu kaktiņš saraucās. — Uz redzēšanos, inženier!

Tas bija teikts ar nozīmi, par to nevarēja būt šaubu. Hanss Kastorps iegāja savā istabā pagalam samulsis. Vai Setembrīni zināja kaut ko? Laikam bija audzinošos nolūkos viņu novērojis un izsekojis, kur kavējas viņa skatieni. Hanss Kastorps pukojās uz itālieti un arī pats uz sevi, jo nebija pratis savaldīties un paša vainas dēļ saņēmis šādu dūrienu. Un, kamēr viņš meklēja rakstāmpiederumus, ko paņemt līdz guļvietā uz balkona, jo nu vairs nevarēja vilcināties, bija jāraksta uz mājām trešā vēstule, — viņš joprojām skaitās, purpinot pieminēja gan vējgrābsli, gan ņergu, kas jaucas tur, kur neviens viņu nelūdz, bet pats uzsmaida un trallina meitenēm uz ielas; Hanss Kastorps nemaz vairs nejutās noskaņots uz rakstīšanu, negantais leijerkastnieks ar saviem mājieniem bija pilnīgi sabojājis jebkuru vēlēšanos clomāt par vēstuli. Bet ko lai dara, ziemas drēbes bija nepieciešamas, nauda, veļa, apavi — viss, ko būtu paņēmis līdz, ja zinātu, ka brauc šurp nevis uz trim vasaras nedēļām, bet… bet pagaidām uz vēl nezināmu laika sprīdi, kas, jādomā, iesniegsies arī ziemas periodā, jā, ņemot vērā tos laika jēdzienus, kādi valda «te, pie mums augšā», iespējams, ka aizķeras visu ziemu. To tac! nu vajadzēja — vismaz par tādu iespēju vajadzēja paziņot uz mājām. Šoreiz tad nu jāpasaka viss, kā ir, tīra patiesība, nav vairs galvu ko jaukt ne viņiem, ne pašam sev . ..

Apmēram tādā garā tad viņš arī rakstīja, izmantodams tehniku, kādu bija vairākkārt noskatījies no Joahima, -1 guļamkrēslā ar pildspalvu, ar ceļojuma mapi uz saslietajiem ceļgaliem. Viņš rakstīja uz sanatorijas vēstuļpapīra, kāds galda atvilktnē bija lielā krājumā, rakstīja Džeimsam Tīnapelam, jo šis tēvocis viņam bija no visiem trijiem vistuvākais, un lūdza par visu paziņot konsulam. Hanss Kastorps pastāstīja par nožēlojamo negadījumu sakarā ar veselību, par bažām, kas bija apstiprinājušās, par ārstu izteiktām domām, ka nepieciešams te pavadīt daļu ziemas un varbūt pat visu ziemu, jo saslimšanas veids, kāds ir viņam, esot nepakļāvīgāks par tādu, kas izpaužas krasāk, tāpēc esot nepieciešama stingra iejaukšanās, lai reizi par visām reizēm tiktu ar slimību galā. No šī viedokļa raugoties, viņš uzskatot par laimīgu gadījumu, ka nejaušības pēc te ieradies un bijis nepieciešams likt sevi izmeklēt, jo citādi būtu vēl ilgi palicis neziņā paisa vu veselības stāvokli, un iespējams, ka vēlāk sekas būtu vēl nepatīkamākas. Lai nebrīnoties, ka paredzamais ārstēšanās laiks viņam ievilkšoties te visu ziemu, un diezin vai viņš atgriezīšoties līdzenumā agrāk par Joahimu. Te esot gluži citāda izpratne par laiku nekā braucienos uz kūrortiem vai jūras peldēm, mēnesis esot, tā sakot, vismazākā laika vienība, un, atsevišķi ņemot, tam neesot nekādas nozīmes …

Bija vēss, viņš rakstīja ar mēteli mugurā, ietinies segā, rokas bija apsarkušas. Reizēm viņš pacēla acis no papīra, kur rindojās prātīgi un pārliecinoši teikumi, un vērās pazīstamajā ainavā, kura tikai ar grūtībām bija saskatāma — garenā ieleja un tās galā virsotņu sablīvējums, kas šodien bija stiklaini blāvs, bet ielejas gaiši apdzīvotajā dziļumā reizēm iedzirkstījās saules stari; nogāzēs, no kurienes atskanēja govju zvaniņu šķindoņa, vietām auga drūms mežs, vietām pletās pļavas. Ar katru brīdi rakstīšana padevās vieglāk; viņš vairs nesaprata, kāpēc bija baidījies no šīs vēstules. Rakstot pašam kļuva skaidrs, cik pārliecinoši ir viņa argumenti, un pats par sevi saprotams, ka mājās būs ar viņu vienis prātis. Viņa aprindu jauns cilvēks šādos apstākļos dara kaut ko sevis labā, ja tas izrādījies par nepieciešamu, izmanto ērtības, kādas paredzētas tādiem kā viņš. Tā tas piederas. Būtu viņš atgriezies mājās, viņam tikpat pēc šāda izklāsta liktu braukt šurp augšā. Viņš lūdza atsūtīt visu, kas nepieciešams. Beigās lūdza ari regulārus naudas pārvedumus, ar astoņsimt markām mēnesī pietikšot.

Tad parakstījās. Tas nu bija padarīts. Sī trešā vēstule uz mājām bija plaša, domāta ilgākam laikam — ne jau pēc tiem laika apsvērumiem, kādi valdīja lejā, bet pēc tiem, kādi bija šeit; šī vēstule apstiprināja Hansa Kastorpa brīvību. Sis bija tas vārds, ko viņš izlietoja ne jau tieši, nē, ari domās viņš neizteica ne zilbi no tā, bet izjuta šī apzīmējuma plašāko nozīmi, kā to bija jau dažu labu reizi izjutis pa uzturēšanās laiku šeit, — nozīmi, kurai nebija tikpat kā nekāda sakara ar to, kādu šim vārdam piešķīra Setembrīni, — un viņam uzplūda jau pazīstamais baiļu un satraukuma vilnis un dziļā nopūtā notrīsēja krūtis.

Rakstot asinis bija saplūdušas galvā, vaigi dega. Viņš paņēma no galdiņa Merkuriju un izmērīja temperatūru, it kā nupat vajadzētu izmantot gadījumu. Merkurijs sakāpa līdz 37,8.

«Vai redzat?» nodomāja Hanss Kastorps. Un viņš papildus pierakstīja vēstulē: «Rakstīšana mani nogurdinājusi, es izmērīju, ma.n ir 37,8. Redzu, ka tuvākajā laikā man jāizturas ļoti mierīgi. Lūdzu mani atvainot, ja rakstīšu reti.» Tad gulēdams viņš pacēla roku pret debesīm, ar plaukstu uz āru, kā bija turējis aiz ekrāna. Taču debesu gaisma nepārveidoja dzīvības veidolu, tās gaismā matērija kļuva pat vēl tumšāka un necaurredzamāka, tikai ārējās kontūras iezīmējās caurspīdīgi sārtas. Tā bija dzīva roka, ko viņš bija paradis redzēt, mazgātL lietot, nevis tas svešatnīgais skelets, ko ieraudzīja ekrānā, — analītiskā bedre, kas viņam toreiz pavērās, nu bija atkal aizvērusies.

Merkurija untumi

Pienāca oktobris, kā jau mēdz pienākt jaunie mēneši — klusi un atturīgi, bez kādām īpašām iezīmēm vai vēstījumiem; tāda klusa ierašanās — kā zagšus, tāpēc, ja uzmanība nav tieši tam pievērsta, šis notikums var paslīdēt garām nepamanīts. Laikam jau īstenībā nav nekādu iedaļu; sākoties jaunam mēnesim vai gadam, neplosās negaiss, ne arī dārdina taures, un pat jauna gadsimta iestāšanos tikai mēs, cilvēki paši, atzīmējam ar šāvieniem un baznīcu zvanu skaņām.

Hansam Kastorpam oktobra pirmā diena bija mats matā līdzīga septembra pēdējai dienai, tikpat auksta, nemīlīga, tāda pati kā sekojošās. Guļot uz balkona, vajadzēja ģērbt mugurā ne vien ziemas mēteli, bet arī vīstīties abās kamiefvilnas segās ne tikai vakaros, bet arī dienā; rokas,j turot grāmatu, stinga un kļuva miklas, kaut arī vaigi dega kā ugunī; Joahimam radās vēlēšanās izlietot kažokādas guļammaisu, tomēr viņš pārvarēja kārdinājumu, 1 aiJ priekšlaikus neizlutinātos.

Bet pēc dažām dienām — jau pret mēneša vidu — viss izmainījās un iestājās tik krāšņa vēla vasara, ka neno-ļ brīnīties. Ne jau velti Hanss Kastorps bija dzirdējis slavējam šā apvidus oktobri; turpat divarpus nedēļas pār] kalniem un ielejām pletās zilzilas debesis, viena diena pārspēja nākošo dzidrumā un zilgā skaidrībā, saule cepināja tik spēcīgi, ka gribot negribot vajadzēja vilkt laukā jau nomestās vieglās vasaras drānas, muslīna kleitas un linauduma bikses, kā arī lielo buraudekla saulessargu bez roktura, ko ar asprātīgu ierīci — caurumotu līstīti piestiprināja pie guļam krēsla roku balsta, bet pat šis saulessargs dienasvidus tveicē neko lielu nespēja pasargāt no svelošā karstuma.

— Labi gan, ka man gadījies šādā laikā te pabūt, — sacīja Hanss Kastorps brālēnam. — Dažreiz taču bija tiešām neciešami, bet tagad tā vien liekas, ka ziema jau būtu pagājusi un nu iestājies labs laiks.

Viņam bija taisnība. Ļoti maz pazīmju norādīja uz patiesajiem apstākļiem, un arī tās bija tikpat kā nemanāmas. Ja neņēma vērā dažas lejā, kūrortā, iestādītās kļavas, kas, izbeigušas savu vasaras dzīvi, bija mazdūšīgi nometušas lapas, tad te neredzēja citus lapu kokus, kuri piešķirtu ainavai gadalaikam atbilstošu izskatu, tikai divdzim'umu Alpu alksnis, kas savas mīkstās skujas maina tāpat kā lapas, izskatījās rudenīgi kails. Pārējie koki, kas rotāja apkārtni, vienalga, zemi vai slaiki, bija mūžam zaļie skuju koki, izturīgi pret ziemas salu; laika ziņā ziema bija tikpat kā neierobežota, te varēja cauru gadu plosīties sniega vētras, vienīgi pēc niansēti rūsganās mežu nokrānns, par spīti debesu vasarīgajai svelmei, bija nojaušams, ka tuvojas gada beigas. Tiesa, tuvāk ielūkojoties, arī pļavu puķes klusītēm stāstīja to pašu. Nebija vairs manāmas ne orhidejām līdzīgās dzeguzpuķes, ne cerainās pulkstenītes, kas, Hansam Kastorpam atbraucot, vēl greznoja nokal nes, lapat nebija vairs meža neļķīšu. Vienīgi vēl genciānas un rudens vēlziedes vēstīja par iekšēju dzestrumu virspusēji sakarsētajā atmosfērā, saltumu, kas pēkšņi spēja līdz kaulam sagrābt uz balkona guļošo, kurš tvīka karstumā tāpat kā slimnieki karsonī — aukstuma drudzī.

Tātad Hanss Kastorps nebija no tiem cilvēkiem, kas ievēro zināmu kārtību laika ziņā, saimnieciski seko tā plūsmai, atdala laika vienības, skaita tās un dod tām apzīmējumus. Viņš nebija pievērsis uzmanību desmitā mēneša klusajam sākumam, viņu skāra tikai fiziski jūtamais, saules tveice ar tanī apslēpto svilīgo aukstumu, sajūta, kas šādā ziņā viņam bija sveša un rosināja uz kulināru salīdzinājumu: tā atgādināja viņam, kā viņš teica Joahimam: «Omelette en surprise&gt;&gt;34 , ar saldējumu zem olu putām. Viņš bieži izteica tamlīdzīgas dīvainības, turklāt ātri, steigšus, trauksmaini, kā runā cilvēks, kam ir karsts un ko tai pašā laikā krata auksti drebuļi. Bet pa starpām viņš labprāt klusēja, lai neteiktu, ka noslēdzās sevī, jo, kaut ari viņa uzmanība bija pievērsta ārpasaulei, tad tikai vienā virzienā, viss pārējais — kā cilvēki, tā priekšmeti — saplūda miglā, Hansa Kastorpa smadzeņu radītajā miglā, kuru hofrāts Bērenss un doktors Krokovskis neapšaubāmi būtu atzinuši par izdalījušos indīgo vielu produktu, kā to pats aizmiglotais domāja, lai gan šī atziņa neizraisīja viņā ne visniecīgāko pazīmi par vēlēšanos tikt no skurbuma vaļā.

Jo tas ir skurbums, kas tīkams pats par sevi, un tā pārmāktajam nekas neliekas tik briesmīgs un nevēlams kā atbrīvoties no tā. Tāds cilvēks norobežojas arī no visiem iespaidiem, kas skurbumu varētu vājināt, atstumj tos, lai tikai saglabātu pašreizējo stāvokli.

Hanss Kastorps zināja un pats par to bija ieminējies, ka Sošā kundze profilā neizskatās tik labi, vaibsti liekas asāki, it kā viņa būtu vecāka. Un kas notiek? Viņš vairījās uzlūkot viņu profilā, vārda tiešā nozīmē aizvēra acis, ja viņa pa gabalu vai arī tuvumā bija šādi redzama, tas viņam sagādāja ciešanas. Kāpēc? Saprātam nu jau būtu vajadzējis ar prieku izmantot gadījumu un izdarīt secinājumu! Bet vai tad var prasīt… Viņš aiz sajūsmas nobālēja, kad Klaudija šinīs jaukajās dienās atkal ieradās uz otrajām brokastīm, ģērbusies baltajā mežģīņu matinē, ko mēdza valkāt siltā laikā un kas viņai lieliski piestāvēja, — ieradās, aizcirzdama durvis, nokavējusies, smaidīdama pacēla rokas — vienu augstāk, otru zemāk, pagriezdamās pret ēdamzālē sēdošajiem, it kā sveicinādama. Viņš nejutās sajūsmināts tik daudz viņas pievilcīgā jzskata pēc, cik pašas būtības pēc — ka kaut kas tads pastāv, jo tas pastiprināja svētlaimīgo miglu galvā, skurbumu, kas bija nepieciešams pašam un kam tāpēc vajadzēja rast attaisnojumu un vielu.

Tāda veida lietpratējs, kāds bija Lodoviko Setembrīni, šādu labas gribas trūkumu būtu nosaucis tieši par izlaidību, «par īpašu izlaidības paveidu». Hanss Kastorps reizēm atcerējās viņa literāros vārdu plūdus, ar kādiem tas skaidroja par slimību, kas saistīta ar «izmisumu», kuru viņš nespēja saprast vai arī izlikās nesaprotam. Hanss Kastorps redzēja Klaudiju Sošā, viņas gurdeni noliekto muguru, uz priekšu pastiepto kaklu, redzēja viņu pastāvīgi bez kāda iemesla un atvainošanās ierodamies pie galda ar lielu nokavēšanos, tikai aiz nevīžības un neaudzinātības, redzēja, kā šo nelādzīgo rakstura īpašību dēļ viņa ļāva aizkrist jebkurām durvīm, pa kurām gāja iekšā vai ārā, redzēja viņu ripinām maizes bumbiņas un reizēm graužam ienadžus, un viņā radās klusa nojausma, ka, gadījumā ja viņa ir slima, — un slima viņa, protams, bija, turklāt bezcerīgi, ja jau viņai tik ilgi un bieži vajadzēja te augšā dzīvot, — tad viņas slimībai, kaut arī ne pilnīgi, tomēr lielāko tiesu ir morāls raksturs un tiešām, kā Setembrīni bija teicis, tā nav vis cēlonis vai sekas viņas «izlaidībai», bet ir vienkopus viens un'tas pats. Viņš atcerējās arī humānista nicīgo sejas izteiksmi, kad viņš runāja par «partiem un skitiem», kuru sabiedrībā viņam jāpavado.t gulēšanai paredzētais laiks, — šo sejas izteiksmi, kas izteica dabisku un. neslēptu nicinājumu un netīksmi, kuru nebija vajadzības pierādīt un kura Hansam Kastorpam bija tik labi pazīstama kopš pirmajām dienām te, kad viņš mēdza sēdēt pie galda, taisni izslējies, līdz sirds dziļumiem ienīda durvju aizciršanu un nejuta kārdinājumu grauzt nagus (kaut vai tāpēc, ka viņam bija iespēja baudīt «Maria Mancini»), neganti sašuta par Sošā kundzes neuzvedību un neviļus izjuta savu pārākumu, iz-

dzirdis šo šauracaino svešinieci nopūlamies runāt viņa mātes valodā.

Hansa Kastorpa iekšējā pasaulē bija notikušas dzijas pārmaiņas, un tamlīdzīgas izjūtas tagad viņam sen bija pagaisušas, drīzāk viņš pukojās par itālieti, jo tas savā uzpūtībā bija runājis par «partiem un skitiem», pat neattiecinādams to uz «slikto» krievu galdu, pie kura sēdēja studenti ar pārāk kuplu matu ērkuļiem (un nebija redzams, ka viņi valkātu veļu); vienā laidā viņi diskutēja gluži neizprotamā, svešādā valodā, bez kuras, jādomā, nevienu citu nezināja un kura ar savu mīkstmēlību atgādināja viņam toraksu bez ribām, par ko nesen bija stāstījis Bērenss. Tā jau ir, ka šo ļaužu paradumi spēja izraisīt humānistā stipri noraidošu attieksmi. Viņi ēda ar nazi un neiedomājamā veidā aptraipīja tualetes istabu. Setembrīni apgalvoja, ka viens no viņiem, pēdējo semestru mediķis, izrādījies pilnīgs nejēga latīņu valodā, piemēram, nav zinājis kas ir vacuum35 , un Hanss Kastorps pats pēc savas ikdienas pieredzes sprieda, ka Stēra kundze vis nemelo, stāstīdama pie galda, ka laulātais pāris no 32. istabas sagaidot no rītiem masētāju, gulēdami vienā gultā.

Kaut arī viss tā būtu, Hanss Kastorps apgalvoja, bet pastāvēja taču skaidri redzama atšķirība starp «labais» un «sliktais», un atliek tikai pabrīnīties, ka kaut kāds republikas un skaistā stila propagandists uzpūtīgi un skaidrā prātā, kaut arī pašam bija paaugstināta temperatūra un galva apskurbusi, abu galdu sabiedrības apzīmēja kopīgā vārdā par «partiem un skitiem». Kā tas bija domāts, Hanss Kastorps saprata ļoti labi, viņš bija sācis arī saprast sakarību, kāda bija starp Sošā kundzes slimību un viņas «nevīžību». Bet varēja notikt arī tā, kā viņš pats kādu dienu sacītu Joahimam: sāk ar sašutumu un augstprātību, bet negaidot iespraucas vidū kaut kas pilnīgi cits, kam nav nekā kopēja ar kritiskiem spriedelējumiem, un stingrajai morālei vairs nav teikšanas — nekādas ietekmes vairs nav ne pedagoģiskām pamācībām, ne daiļrunībai un republikāniska veida vārdu plūdiem. Bet pajautāsim, tāpat kā to darītu Lodoviko Setembrīni, — kas tas ir par apšaubāmu starpgadījumu, kurš paralizē un nobīda pie malas kritisko vērtējumu, atņem cilvēkam tiesības uz to un pat pamudina ar neprātīgu sajūsmu no tā atteikties? Mēs nejautājam pēc apzīmējuma, jo tas ir katram zināms. Mēs gribam zināt šādas parādības morālās īpatnības —

un, atklati sakot, neceram sagaidīt pietiekami drosmīgu atbildi. Hansa Kastorpa gadījumā šīs īpatnības atklājās tik lielā mērā, ka viņš ne vien pārstāja kritiski spriest, ļ bet arī pats sāka atdarināt to personu un viņas paradumus, kas to visu bija viņā izraisījusi. Viņš izmēģināja, j kā tas ir, ja pie galda sēž sagumis, atbrīvotu muguru, un ! secināja, ka šādi rodas liels atslogojums gūžas muskuļ jicm. Tad viņš pārbaudīja, kā tas ir, ja durvis aiz sevis ] nevis piesardzīgi aizver, bet ļauj tām aizkrist, — arī tas j izrādījās gan ērti, gan pieņemami; līdzīga izjūta radās, 1 redzot Joahima plecu raustīšanu, ar ko viņš savā laikā ļ stacijā bija pārsteidzis Hansu Kastorpu un ko Hanss Kasļ torps te bieži pieredzēja.

īsi sakot, mūsu ceļotājs bija līdz ausīm iemīlējies Klaudijā Sošā, — mēs vēlreiz lietojam šo vārdu, jo mums šķiet, &lt; ka esam pietiekami darījuši, lai novērstu pārpratumu, kādu tas varētu izraisīt. Tātad viņa iemīlēšanās būtību neva1 rētu raksturot ar tīkami sērīgo noskaņu jau minētās dzies1 miņas garā. Drīzāk tas bija diezgan bīstams un nenovēršams tādas apmātības paveids, kas, līdzīgi drudža slimnieka izjūtām, svaidās starp aukstumu un karstumu vai arī ir rada oktobra dienai kalnu apvidū; šim paveidam trūka kadas vēlīgas saiknes, kas sasaistītu minētās galējības. No vienas puses, tas izpaudās dabiskā vien| kāršībā, kas lika jaunā cilvēka sejai nobālēt un sarauk1 ties, pievēršot uzmanību Sošā kundzes ceļgaliem, kājām, mugurai, kakla skriemeļiem, rokām, kuras, viņai saliecoties, saspieda mazās krūtis, — vārdu sakot, miesai, gausajai un neapvaldītajai, slimības dēļ neticami saspilgtinātajai un vēl juteklīgākajai miesai. No otras puses, šis ap• mātības paveids bija kaut kas neiedomājami gaisīgs un plašs, tā bija doma, nē, sapnis, jaunu cilvēku biedējošs un bezgala vilinošs sapnis, kad uz noteiktiem, kaut arī neapzinātiem jautājumiem atbild vienīgi dziļš klusums. Kā jebkurš cits, tā arī mēs atļaujamies, notikumiem risinoties, izdarīt paši savus secinājumus un domājam, ka diezin vai Hanss Kastorps būtu paildzinājis iepriekš paredzēto uzturēšanās laiku šeit augšā līdz pašreizējam, ja viņa necilajai dvēselei būtu no laiku dzīlēm atklājusies kāda kaut cik apmierinoša atbilde uz jautājumu par dzīves jēgu un mērķi.

Starp citu, mīlestībā viņam tika visas tās pašas sāpes un viņš guva tos pašus priekus, kādi šādā stāvoklī mēdz

rasties visur un jebkādos apstākļos. "Sāpes ir smeldzīgas, lam, tāpat kā jebkurām sāpēm, piemīt kaut kas apkaunojošs, un tās izraisa tādu nervu sistēmas satricinājumu, ka aizraujas elpa un pieaugušam vīrietim sariešas acīs rūgtas asaras. Lai nebūtu netaisni, jāteic, ka arī prieka nebija mazums un, kaut arī to izraisīja nenozīmīgi gadījumi, tas nebija mazāk satriecošs par sāpēm. Jebkurš Berghofā pavadītās dienas mirklis bija spējīgs to dāvāt. Piemēram, grasīdamies ieiet ēdamzālē, Hanss Kastorps pamana aizmugurē savu sapņu tēlu. Gaužām parasts un pašos pamatos gluži ikdienišķs notikums, bet sirds pārdzīvo jūsmu, kas tāpat sarieš asaras acīs. Viņu acis sastopas tuvu, Hansa Kastorpa un tās pelēkzaļās, kuru viegli aziātiskais veids valdzina un apbur līdz sirds dziļumiem. Viņš ir tikpat kā zaudējis samaņu, bet arī nesamaņā pavirzās sānis, lai palaistu to pa durvīm pirmo. Tikko manāmi pasmaidīdama, ar klusu «mersi» viņa atbild uz šādu parastu pieklājību, paiet garām un pazūd. Viņš stāv, garāmslīdošās vēsmiņas skarts, vai sajēgu zaudēdams aiz laimes par tikšanos un par to, ka viens vārds no viņas lūpām, proti, «mersi», teikts tieši un nepārprotami viņam. Un tad Hanss Kastorps seko tai, streipuļo pa labi uz sava galda pusi un, slīgdams krēslā, ievēro, ka arī Klaudija pāri pretī sēzdamās atskatās un, kā viņam liekas, tās sejā atspoguļojas pārdomas par tikšanos durvīs. Ak, brīnumainais piedzīvojums! Ak, gaviles, prieks un bezgalīgā līksme! Nē, nekad Hanss Kastorps nebūtu izjutis šo fantastiskā skurbuma pacilātību, ja tas būtu kādas veselīgas zostiņas skatiens tur lejā, līdzenumā, — atļauts, rāms un ar izredzēm nākotnē, apmēram kā tanī dziesmiņā: «… dāvā man savu sirdi.. .» Ar drudžainu pacilātību viņš apsveic skolotāju, kas notikušo redzējusi un piesarkusi ar visām pūciņām uz vaigiem, uzbrūk viņai angļu valodā ar tik bezjēdzīgu muldoņu, ka mis Robinsona, kurai jebkāda ekstāzes izpausme ir sveša, pat satrūkstas un norūpējusies bailīgi viņu nopēti.

Kādu citu reizi vakariņu laikā rietošās saules spožie stari skar pie «labā» krievu galda sēdošos. Verandas durvju un logu priekšā aizvilkti aizkari, bet kaut kur palikusi sprauga, un pa to sārtais, žilbinošais, kaut arī vēsais stars izspraucies trāpa tieši Sošā kundzes galvu, tāpēc viņai, sarunājoties ar savu sagumušo novadnieku, kurš sēž labajā pusē, jāvairās, aizsedzoties ar roku. Tas ir

traucējoši, bet ne pārāk, neviens neliekas gar to zinis, ari pati Sošā kundze droši vien nemaz neapzinās šo neērtību. Bet Hanss Kastorps redz to pāri zālei un ari kādu brīdi tikai vēro. Tad apsver notikušo, izseko saulstara ceļu un konstatē vietu, kur tas ielauzies. Tas ir spraišļotais logs pa labi kaktā starp vienām verandas durvīm un «slikto» krievu galdu — tālu prom no Sošā kundzes vietas un tikpat tālu no Hansa Kastorpa vietas. Un viņš izlemj, — ne vārda nebildis, pieceļas, iet ar salveti rokā ieslīpi starp galdiem cauri ēdamzālei, tad rūpīgi pārliek krēma krāsas aizkarus vienu pāri otram, pametis mirkli pār plecu, pārliecinās, ka saulstars padzīts un Sošā kundze atbrīvota, un dodas visai vienaldzīgā gaitā atpakaļ. Uzmanīgs jauns cilvēks, kurš izdara nepieciešamo, jo neviens cits nav par to parūpējies. Reti kāds pievērsa viņam uzmanību, bet Sošā kundze tūlīt pat sajuta atvieglojumu un atskatījās — viņa palika tā sēžam, līdz Hanss Kastorps bija atgriezies savā vietā un apsēžoties paskatījās uz viņu, tad viņa, laipni un izbrīnīti smaidīdama, pateicās, proti: vairāk palieca galvu uz priekšu nekā pamāja. Viņš atbildēja palocīdamies. Viņa sirds pamira, tā, likās, vairs vispār nepukstēja. Tikai vēlāk, kad viss bija garām, tā sāka atkal sist, un tikai tad viņš ievēroja, ka Joahims sēž, klusi nodūris acis, un vēlāk viņam atausa atmiņā, ka Stēra kundze bija piegrūdusi doktoram Blūmenkolam pie sāniem un smīkņādama apmainījusies ar kādu pie pašu galda un arī pie citiem galdiem daudznozīmīgiem skatieniem …

Mēs attēlojām ikdienišķo, taču ikdienišķais kļūst savdabīgs, ja tas rodas no savdabīgā. Bija sprieguma brīži un labdabīgi atrisinājumi starp viņiem — un, ja ne starp viņiem (jo, ciktāl tas skāra Sošā kundzi, mēs nezinām), tad nenoliedzami Hansa Kastorpa fantāzijai un pārdzīvojumam. Sai jaukajā laikā liela daļa sanatorijas iedzīvotāju mēdza kādu ceturtdaļstundu pēc pusdienām, sadaloties pa grupām, uzkavēties saulainajā verandā ēdamzāles priekšā. Tas bija apmēram tāpat kā ik pārnedēļu raga mūzikas koncertos. Pilnīgā bezdarbībā iegrimušie jaunie ļaudis, pārmērīgi saēdušies pusdienās gaļu un saldumus, neliela drudža dēļ aizrautīgi tērzēja, dzina jokus, koķetēja. Zālamana kundze ieņēma vietu pie balustrādes, kur viņai cieši ar ceļgaliem spiedās klāt no vienas puses biezlūpainais Genzers, bet no otras puses zviedru spēkavīrs, kurš, gan pilnīgi izveseļojies, savu uzturēšanās laiku mazliet pagarināja, lai vēl drusku atpūstos. Iltisa kundze laikam bija atraitne, jo nesen sāka rādīties tāda kā «līgavaiņa» — diezgan melanholiskas un reizē nenozīmīgas personas — sabiedrībā, bet tas nemaz viņu netraucēja pieņemt kapteiņa Miklosiča cildinājumus; tas bija vīrietis ar ērgļa degunu, sastīvinātām ūsām, izrieztām krūtīm un draudīgu skatienu. Te bija dažādu tautību dāmas no guļamhalles, to vidū jaunas slimnieces, ieradušās tikai kopš pirmā oktobra; Hanss Kastorps vēl lāgā nezināja viņu vārdus; bija arī Albīna kungam līdzīgi kavalieri, septiņpadsmit gadus vecs jauneklis ar monokli, kāds briļļains jauns sārtvaidzis holandietis, kuram bija mānija mainīties ar pastmarkām, daži grieķi saglaustiem matiem, mandeļveidīgām acīm, ar noslieci uz ēšanas pārmērībām, divi nešķirami švītiņi, iesaukti par «Maksi un Moricu», kas tika uzskatīti par pārdrošiem izlēcējiem … Kuprainais meksikānis, kurš nezināja nevienu no valodām, kādās te runāja, un kura seja tāpēc bija pieņēmusi kurla cilvēka vaibstus, nemitīgi fotografēja, ar komisku steigu nēsādams savu statīvu no vienas terases vietas uz citu. Dažreiz ieradas hofrāts un demonstrēja savu prasmi ar kurpju saitēm. Kaut kur pūlī vientuļi klimta reliģiozais manheimietis, un viņa dziļi sērīgās acis par lielu sašutumu Hansam Kastorpam slepus meklēja savus — zināmus ceļus.

Lai atgrieztos pie šāda vai citāda «sprieguma un atraisījuma» piemēra, pavērosim gadījumu, kad Hanss Kastorps sēž pie nama sienas uz lakota dārza krēsla un dzīvi sarunājas ar Joahimu, kuru, lai gan tas pretojies, izvilcis līdzi laukā, kamēr Sošā kundze, stāvēdama pie margām un smēķēdama cigareti, tērzē ar galda biedriem. Hanss Kastorps runā viņas dēļ, lai viņa dzirdētu. Viņa stāv ar muguru pret to .. . Kā redzat, mums ir padomā kāds pilnīgi noteikts gadījums. Saruna ar brālēnu vien viņam nelikās tādā afektētā vārdu birumā pietiekama, viņš tīšuprāt izdarīja iepazīšanos — ar ko? Ar Hermīni Klēfeldi. It kā garāmejot, viņš bija vērsies pie jaunās dāmas, iepazinies pats un iepazīstinājis Joahimu un ari viņai pagādājis lakotu krēslu, lai sarunā ar diviem varētu labāk padižoties. Vai Hermīne vēl atceroties, cik velnišķīgi viņu toreiz nobiedējusi, pirmo reizi satiekoties rīta pastaigas laikā. Jā, tas bijis viņš, kuru viņa toreiz, tik uzmundrinoši uzsvilpdama, apsveikusi. Un savu mērķi sasniegusi, to viņš labprātīgi atzīstot, viņš dabūjis tikpat kā ar mietu pa pieri, lai pajautājot brālēnam. Ha-ha! Tas tik ir joks — svilpt ar pneimotoraksu un biedēt nabaga ceļotājus! Un svētās dusmās viņš to saucot par ļaunprātību, par zaimošanu … Un, kamēr Joahims, apzinādamies savu necilo statista lomu, sēdēja nodurtām acīm — un arī Klēfelde, pamazām ievērodama Hansa Kastorpa neredzošās un apkārtklīstošās acis, ar aizvainojumu saprata, ka noder tikai par līdzekli noteiktam mērķim, — Hanss Kastorps bozās, klīrējās, dižojās gan ar izsmalcinātu runasveidu, gan piešķirdams balsij labskanību, līdz tiešām panāca, ka Sošā kundze atskatījās uz tik dīvaini runājošo un ielūkojās viņam sejā — bet tikai uz brīdi. Gadījās tā, ka viņas Pšibislava acis ātri pārslīdēja Hansa Kastorpa augumam, — viņš sēdēja, pārmetis vienu kāju pār otru,— un ar tīšuprāt atklātu vienaldzību, ko viņš saprata kā nicinājumu, jā, tas izskatījās tieši kā nicinājums, brīdi pakavējās pie viņa dzeltenajiem zābakiem, pēc tam viņa atkal flegmātiski, iespējams, ar dziļi apslēptu smaidu novērsās.

Smags, ļoti smags sitiens! Hanss Kastorps vēl brīdi turpināja drudžaini vervelēt, tad, pilnīgi izprazdams zābakiem pievērstā skatiena nozīmi, pēkšņi apklusa pusvārdā, un viņu sagrāba izmisums. Klēfelde aizvainota un garlaikota aizgāja. Ne gluži bez sapīkuma balsī Joahims aizrādīja, ka nu jau gan viņi varētu doties atgulties. Un bēdu sagrauztais nobālušām lūpām atbildēja, ka varot gan.

Hanss Kastorps pēc šī atgadījuma cieta nežēlīgi divas dienas, jo pa šo laiku nenotika nekas tāds, kas noderētu par balzamu viņa svilstošajai brūcei. Kāpēc tāds skatiens? Kāpēc, visu svēto vārdā, viņam tāds nicinājums iemests sejā? Vai viņa uzlūkoja to kā veselīgu nelgu, kurš ieradies no lejas un kura slimošana tādi nieki vien ir? Kā uz tādu muļķīti no līdzenuma, tā sakot, uz visparastāko puisi, kurš klimst apkārt un ņirgājas, gādā par savu vēderu un dzenas pēc naudas, — dzīves parauga skolnieks, kurš nezina nekā cita kā vien goda garlaicīgās priekšrocības? Vai viņa to uzskatītu par vējgrābsli, kas atbraucis uz trim nedēļām no viņai svešas sabiedrības, vai viņš nebija jau, pamatojoties uz savu «miklo perēklīti», devis, tā sakot, «mūka» solījumu, uzņemts un piederīgs šai sabiedrībā — viens no «mūsējiem» šeit augšā — turpat jau ar divu mēnešu stāžu? Un vai tas Merkurijs vēl vakar vakarā nebija sakāpis līdz 37,8… Bet tas jau bija tas, kas viņa ciešanu kausu pārpildīja pāri malām! Merkurijs augstāk nekāpa! Pēdējo dienu drausmīgā nomāktība izraisīja Hansā Kastorpā atvēsinājumu, atskurbumu un aprimšanu, kas, viņu rūgti apkauninot, izpaudās tikko paaugstinātā temperatūrā, un nu viņu tirdīja apziņa, ka bēdas un skumjas spēj tikai vēl vairāk attālināt no Klaudijas.

Trešā diena atnesa glāsmaino atpestīšanu, atnesa jau pašā agrumā. Bija lielisks rudens rīts, saulains un svaigs, ar pelēcīgu sidrabu pārņemtām pļavām. Saule un dilstošais mēness atradās gandrīz vienlīdz augstu pie skaidrajām debesīm. Brālēni bija piecēlušies agrāk nekā parasti, lai par godu skaistajai dienai rīta pastaigu mazliet paildzinātu un paietos pa meža ceļu vēl tālāk aiz sola pie ūdensteknes. Joahims, kura temperatūras līkne uzrādīja iepriecinošu lejupnoslieci, atbalstīja atspirdzinošo atkāpi no priekšraksta un neiebilda Hansam Kastorpam.

— Mēs jau esam izārstēti ļaudis, — viņš sacīja, — drudzi nokratījuši, atindējušies, tikpat kā gatavi līdzenumam. Kāpēc lai mēs nepapriecātos kā kumeļi?

Tā viņi, paņēmuši spieķus, devās ceļā kailām galvām, jo, kopš Hanss Kastorps bija devis «mūka zvērestu», viņš ar dieva palīgu pielāgojās valdošajam paradumam staigāt bez galvas segas, kaut arī sākumā bija tam krasi pretojies, pārliecināts, ka zina pieklājības normas un uzvedības kultūru. Vēl viņi nebija tikuši pāri iesarkanā ceļa kāpumam, bija nonākuši tikai līdz vietai, kur toreiz tikko atbraukušais satika pneimatisko grupu, kad ieraudzīja kādu gabalu pa priekšu lēnām ejam Sošā kundzi; viņa bija ģērbusies viscaur baltā — baltā svīterī, baltos flaneļa svārkos, un pat zābaciņi bija balti, sarkanīgajos matos rotājās rīta saule. Vārdu sakot, Hanss Kastorps viņu pazina tūlīt, Joahims attapās, tikai kad juta, ka tiek stumts un vilkts, — nepatīkama sajūta, kas radas tāpēc, ka ceļabiedrs sāka pēkšņi strauji traukties uz_ priekšu, kaut brīdi iepriekš bija negaidot soļus pagausinājis, gandrīz palicis stāvam uz vietas.

Tāda brāšanās Joahimam likās neciešama un kaitinoša, viņš sāka straujāk vilkt elpu un kāšļāt. Taču Hansam Kastorpam, kurš tiecās uz priekšu mērķtiecīgi un kura elpošanas orgāni, šķiet, darbojās nevainojami, nelikās par to ne zinis; kad brālēns beidzot atģidās, kas te notiek, viņš tikai klusēdams sarauca uzacis un centās neatpalikt, jo būtu neiedomājami jaut tam vienam pašam drāzties prom pa ceļu.

Skaistais rīts uzmundrināja jauno Hansu Kastorpu. Depresijas laikā viņa dvēseles spēki bija nemanot atguvušies, un viņa iztēlē starodama atausa pārliecība, ka tuvojas brīdis, kad viņš tiks atbrīvots no lāsta, kas viņu smagi nomāca. Un tā nu viņš traucās uz priekšu, vilkdams līdz sēcošo Joahimu, kurš turējās pretī, un pie ceļa pagrieziena, kur tas aizveda pa labi pāri mežainajam pakalnam, viņi jau bija Sošā kundzi tikpat kā panākuši. Tad Hanss Kastorps samazināja tempu, lai, izpildot savu nodomu, neizskatītos aiz piepūles kā sajēgu zaudējis. Un viņpus pagrieziena, starp nogāzi un nokalni, starp rūsganajām eglēm, kur, izspraukušies caur zariem, pletās saules lāsumi, tas notika — notika brīnumaini; Hanss Kastorps, Joahimam ejot kreisajā pusē, panāca valdzinošo slimnieci un, vīrišķīgiem soļiem iedams garām, tobrīd, kad atradās viņai pa labi līdzās, palocījās — cepures, ko nocelt, nebija — un apslāpētā balsī goddevīgi (kāpēc īstenībā goddevīgi?) apsveica ar «labrīt» un saņēma laipnu, nemaz ne izbrīnītu atbildes labrītu viņa valodā; Sošā kundze pamāja ar galvu, un viņas acis smaidīja — un tas bija kaut kas cits, kaut kas spārnojošs un pašos pamatos pavisam kas cits nekā skatiens uz viņa zābakiem, tas bija laimes gadījums, pavērsiens uz labāko, uz pašu labāko, kaut kas neiedomājams, gandrīz vai prātam neaptverams, tā bija atpestīšana.

Kā vēja spārniem, neprātīga prieka apžilbināts, apveltīts ar sveicienu, ar vārdu, ar smaidu, Hanss Kastorps steidzās uz priekšu, līdzās ļaunprātīgi izmantotajam Joahimam, kurš klusēdams novērsies raudzījās prom uz nogāzi. Hanss Kastorps ļoti labi saprata, ka Joahima acīs tas bijis muļķīgs, pārgalvīgs joks un pat nodevība, viltība. Tas nebija gluži tā kā paprasīt pilnīgi svešam cilvēkam zīmuli, tieši otrādi, būtu tikpat kā nepieklājīgi — stīvi, bez goda parādīšanas paiet garām dāmai, ar kuru mēnešiem ilgi dzīvo zem viena jumta, — un vai tad Klaudija nesen nebija uzgaidāmā istabā ar viņiem sarunājusies? Tāpēc lai nu Joahims paklusē. Bet Hanss Kastorps saprata gan, kāpēc godprātīgais Joahims klusē un iet novērsies, kamēr viņš pats ir tik nevaldāmi, neganti laimīgs, ka numurs izdevies. Laimīgāks nevarētu būt neviens, kurš līdzenumā likumīgā veidā, ar izredzēm nākotnē un īsti apmierināts «dāvātu savu sirdi» kādai veselībā ziedošai zostiņai un būtu guvis ievērojamus panākumus,— nē, tik laimīgs, cik viņš ir par to mazumiņu, ko izdevīgā brīdī notvēris un nostiprinājis, tas nevarētu būt… Tālab pēc kāda laika viņš uzsita, cik spēka, brālēnam pa plecu un teica:

—   Paklau, kas tev lēcies? Cik brīnišķīgs laiks! Vēlāk nokāpsim lejā, kūrortā, tur droši vien būs mūzika, iedomājies tik! Varbūt viņi spēlēs «Tai rītā puķe dāvātā, pie sirds man droši glabāta» — no «Karmenas». Ko tu tāds sabozies?

—   Neko, bet tu izskaties tik sakarsis, ka baidos — tavai temperatūras slīdēšanai lejup būs pienācis gals.

Tai bija pienācis gals. Apkaunojošā Hansa Kastorpa organisma atvēsināšanās bija pārvarēta, apmainoties sveicieniem ar Klaudiju Sošā, un, patiesību sakot, šis apstāklis arī bija tas, kas iepriecināja.

Jā, Joahimam izrādījās taisnība: Merkurijs bija atkal sakāpis. Kad Hanss Kastorps pēc pastaigas nolēma pārbaudīt temperatūru, tas bija sakāpis līdz apaļiem 38 grādiem.

Enciklopēdija

Ja zināmi Setembrīni kunga mājieni arī kaitināja Hansu Kastorpu, tad brīnīties tāpēc nebija vajadzības un nebija arī tiesību apvainot humānistu pedagoģiskā okšķerēšanā. Pat aklais būtu ievērojis, kas ar viņu notiek; Hanss Kastorps nedarīja nekā, lai to turētu slepenībā, zināma augstsirdība un cildena naivitāte neļāva viņam slēpt savas jūtas, un ar to viņš tomēr izdevīgi atšķīrās no manheimieša iemīlēšanās, tā paša manheimieša ar papliko galvvidu un zaglīgajām kustībām. Mēs atgādināsim un pasvītrosim, ka cilvēkam tādā stāvoklī, kādā atradās Hanss Kastorps, jau no laika gala ir raksturīga nepārvarama tieksme dalīties savās izjūtās, dziņa atzīties un atklāt sevi, akla aizraušanās ar paša pārdzīvojumu, alkas piepildīt ar sevi visu pasauli, — tāpēc vēl jo neizprotamāk mums, skaidra prāta cilvēkiem, jo mazāk tai visā saskatām kādu jēgu, kaut cik saprāta un cerību. Grūti pateikt, kā šādi cilvēki sāk sevi nodot, laikam jau viņi nav spējīgi neko pasākt, ne izdarīt, lai sevi neatklātu — it īpaši sabiedrībā, kur kāds saprātīgs vērotājs bija secinājis, ka viņiem prātā ir tikai divas lietas: pirmkārt, temperatūra un tad — vēlreiz temperatūra; tas ir, piemēram, jautājums, ar ko ģenerālkonsula Vurmbranta kundze no Vīnes gūst gandarījumu par kapteiņa Miklosiča nepastāvību: vai ar pilnīgi veselību atguvušo zviedru spēkavīru, vai ar prokuroru Paravantu no Dortmundas, vai arī ar abiem reizē. Jo bija droši zināms, ka saites, kas vairākus mēnešus vienojušas prokuroru un Zālamana kundzi no Amsterdamas, pēc labprātīgas vienošanās bija atraisītas un Zālamana kundze atbilstoši sava vecuma īpatnībām pievērsusies jaunākiem gadu gājumiem un patvērusi zem sava spārniņa Genzeru, to ar biezajām lūpām, kurš sēdēja pie Klēfeldes galda, vai arī, kā Stēra kundze savā parastajā kancelejas stilā tēlaini izteicās: «iešuvusi savos vākos» — tas bija droši visiem zināms, tāpēc prokuroram radās brīva izvēle — vai nu ģenerālkonsula sievas dēļ krustot šķēpus, vai arī vienoties.

Un par šiem procesiem, kuri Berghofas sabiedrībā un it īpaši tās slimās jaunatnes vidū bija izplatīti un kuru norisē, kā redzams, ievērojama loma bija balkonu pārejām, (garām gar stikla starpsienām un tad līdztekus margām), par šiem atgadījumiem interesējās visi, tie bija šejienes atmosfēras galvenais elements, bet arī tas neizteic notikumu īsto būtību. Hansam Kastorpam bija radies savdabīgs iespaids, ka viena no dzīves galvenajām parādībām, kam visā pasaulē piešķir lielu nozīmi un par kuru parasti runā vai nu jokojot, vai nopietni, šeit iegūst īpašu svaru, nozīmību un ievērību, tik būtisku un būtiskuma dēļ neparastu, ka pats jautājums atklājas gluži jaunā, ja ne baismīgā — tad tomēr savā neparastumā biedējošā gaismā.

To sakot, mūsu sejas izteiksme mainās, un jāpiemin, ka, gadījumā ja mēs līdz šim būtu par attiecīgajiem jautājumiem runājuši viegli, kā pačalodami, tad tas noticis to pašu noslēpumaino iemeslu pēc, kuru dēļ tas tik bieži notiek, bet tāda viegla runāšana kā pa jokam gluži neko vēl nepierāda par pašu lietas būtību, turklāt vēl jo vairāk tajā sfērā, kur mēs atrodamies. Hanss Kastorps bija pārliecināts, ka visumā orientējas šinīs svarīgajos jautājumos, par kuriem parasts runāt izsmējīgi, un iespējams, ka senāk arī tiešām viņam tāda pārliecība varēja būt. Tagad viņš nāca pie atziņas, ka, dzīvodams līdzenumā, ir gaužām virspusēji tos izpratis, īstenībā tā bijusi naiva neizpratne, turpretī šeit personiskā pieredze, uz kuras izpausmi esam vairākkārt mēģinājuši aplinkus norādīt un laira viņam zināmos brīžos lika izsaukties «Dievs debesīs!», tomēr līdzēja aptvert un izjust nedzirdētā, neizsakāmi fantastiskā īpašo akcentu, kas visiem un katram šeit augšā likās saprotams. Nav jau tā, ka arī šeit par to netiktu dzīti joki. Bet vēl vairāk nekā lejā ironizēšanai šeit bija paviršības iezīme, tajā bija saklausāma tāda kā zobu klabināšana un sēkšana, un tas norādīja, ka tā ir pārāk caurspīdīgs aizsegs apslēptajam vai, pareizāk, nenoslēpjamam postam. Hanss Kastorps atcerējās, kā nobāla un pārklājās plankumiem Joahima seja, kad brālēns pirmo un vienīgo reizi, kā līdzenumā parasts, nevainīgi pazobojās par Marusjas auguma kuplajām formām. Viņš atcerējās arī paša stindzinošo bālumu, kad bija atbrīvojis Sošā kundzi no traucējošās vakara saules, un arī to, kā ne vienreiz vien bija redzējis nobalam dažu labu svešu seju, tā, piemēram, divas pat reizē_— Zālamana kundzes un jaunā Genzera sejas tajās dienās, kad tas, ko Štēra kundze bija tik trāpīgi apzīmējusi, starp viņiem tikko sākās. Jāteic, viņš to visu atcerējās un saprata ne vien to, ka šādos apstākļos būtu ļoti grūti sevi «nenodot», bet arī to, ka tas tikpat kā nav pūļu vērts. Citiem vārdiem sakot, Hanss Kastorps nejuta īstu vajadzību apvaldīt un slēpt savas jūtas — ne vien aiz rakstura cildenuma un godprātības, bet zināms pamudinājums uz to jautas arī pašā atmosfērā.

Nebūtu Joahims jau pašā sākumā uzsvēris, ka iegūt jaunas pazīšanās te ir ļoti grūti, — un grūtības galvenokārt radās tāpēc, ka brālēni bija sanatorijas sabiedrībā nodalījušies savrup, izveidodami tādu kā savu partiju vai miniatūrgrupu, un militāri noskaņotais Joahims, norūpējies vienīgi par to, lai ātrāk tiktu vesels, principā bija pret jebkādu tuvāku saskari un draudzīgu attiecību nodibināšanu ar pārējiem slimniekiem, — ja tā nebūtu, tad Hansam Kastorpam rastos vēl lielākas iespējas cildenā garā ar plašu vērienu atklāt savas jūtas. Un tā kādu vakaru Joahims ieraudzīja brālēnu viesistabā Hermīnes Klēfeldes un viņas abu galda biedru Genzera un Rasmusena sabiedrībā, vēl ceturtais viņu vidū bija zēns ar monokli un garo pirksta nagu; Hanss Kastorps ar nenoliedzami drudžaini spožām acīm un aizkustinātā balsī plaši un gari klāstīja savus vērojumus par Sošā kundzes savdabīgajiem un svešatnīgajiem sejas vaibstiem, bet klausītāji paklusām saskatījās, piegrūda cits citam un ķiķināja.

Tas bija Joahimam mokoši, bet vispārējās jautrības vaininieks nemaz nelikās aizskarts, ka viņa jūtas atklātas, iespējams, ka viņš domāja — ja tās paliks nepamanītas, apslēptas, tad viņš nekad neko nepanāks. Viņš nešaubījās, ka visi saprot, kas ar viņu notiek, un samierinājās arī ar cilvēku ļauno prieku. Ne vien pie viņa galda, bet arī pie citiem — pie kaimiņu galdiem sēdošie vēroja viņu un tīksminājās, noskatīdamies, kā viņš bāl un sarkst, kad, maltītei sākoties, stikla durvis tiek plaši atgrūstas un ar troksni aizcirstas; Hansu Kastorpu arī šī novērošana neuztrauca, tā pat nomierināja, jo viņam šķita, ka tad, ja viņa jūsma saista citu uzmanību, tā iegūst zināmu atzinību un apliecinājumu, gandrīz vai gatavību viņu atbalstīt, iedrošināt viņa noteiktās un nesaprātīgās cerības, — un tas viņu darīja pat laimīgu. Nonāca tiktāl, ka ziņkārīgie pulcējās bariņos, lai pavērotu apmāto. Tas gadījās visbiežāk pēc ēdienu reizēm uz terases vai arī svētdienu pēcpusdienās portjē nodalījuma priekšā, kad slimnieki saņēma pastu, jo šai dienā tas netika sadalīts pa istabām. Visi jau zināja, ka ir kāds pagalam apmāts, galvu zaudējis nelga, kam sejā viss redzams, — un tā nu lasījās vienkop Stēra kundze, Engelhartes jaunkundze, Klēfelde ar savu draudzeni, to, kurai tapira seja, nedziedināmais Albīna kungs, jauneklis ar garo nagu un vēl viens otrs no šīs sabiedrības; visi nokareniem lūpu kaktiņiem sēkdami noskatījās, kā viņš, aizmirsis visu apkārtni, sapņaini smaidīdams, vaigiem kvēlojot, tāpat kā pirmajā vakarā, šeit ierodoties,. ar to pašu drudžaino mirdzumu acīs, kas tur ielāsmojās, dzirdot austrieša klepošanu, nenovērsdamies raugās vienā virzienā . ..

Taisnību sakot, Setembrīni kungs izturējās cildeni, šādos brīžos pieiedams pie Hansa Kastorpa, lai iesaistītu sarunā un apjautātos, kā viņam klājas; bet jāšaubās, vai viņš prata ar pateicību novērtēt šo humāno, no aizspriedumiem brīvo rīcību. Tas notika vestibilā svētdienas pēcpusdienā. Ļaudis pulcējās ap portjē un snaikstījās pēc savām vēstulēm. Arī Joahims bija viņu vidū. Hanss Kastorps bija nostājies gabaliņu nostāk un, kā iepriekš aprakstīts, pūlējās tikt kaut pie viena Klaudijas Sošā acu skata; viņa stāvēja netālu kopā ar saviem galda biedriem un gaidīja, kad ļaužu drūzma paklīdis retāka. Tas bija laiks, kad sanatorijas iemītnieki sajuka vienā barā, laiks, kad pavērās visdažādākās iespējas, tāpēc jaunais Hanss Kastorps bija to iemīļojis un gaidīt gaidīja. Pirms nedēļas viņš bija pie portjē lodziņa nonācis tuva saskare ar Sošā kundzi, viņa pat bija viņam nejauši piegrūdusies nu, drusku pagriezusies, teikusi «pardon» un viņš, svētīdams savu drudža izraisīto attapību, bija paguvis atbildēt:

— Pas de quoi, madame!36

Kāda likteņa labvēlība, viņš domāja, ka neiztrūkstoši ikvienu svētdienas pēcpusdienu vestibilā notiek pasta sadalīšana! Varētu teikt, ka viņš bija nedēļu nemanot izšķērdējis, gaidīdams atgriežamies šo pašu stundu pēc septiņām dienām, un gaidīt — tas nozīmē aizsteigties priekšā, nozīmē neizjust vis laiku un pašreizējās dienas kā velti, bet tikai kā šķērsli, tātad, noliedzot, iznīcinot to pašvērtību, garā pārlēkt tām pāri. Gaidīt, tā mēdz teikt, esot garlaicīgi. Bet tikpat labi vatētu teikt, ka laiks paiet -ātrāk, jo gaidot dienas aizrit cita pēc citas, tās neizmantojot un nedzīvojot paša laika dēļ. Būtu jāsaka — cilvēks, kurš nedara nekā cita kā vien gaida, ir līdzīgs rīmām, kura gremošanas trakts, neizmantodams barojošās un derīgās vielas, izdzen tās tikai organismam cauri. Varētu šo domu attīstīt tālāk un teikt, ka nesagremota barība nepiešķir cilvēkam spēku, — tā arī gaidot pavadītais laiks nedod viņam lielāku pieredzi. Tiesa, praktiski tāda tukša, nevērtīga gaidīšana nemēdz būt.

Tātad nedēļa bija iegrimusi nebūtībā un no jauna pienākusi svētdienas pēcpusdienas stunda, kad izsniedz pastu, gluži tā, it kā joprojām būtu tā pati pirms nedēļas pagājusī stunda. Satraucoša neziņa, gaidot uz izdevību, jo katrs mirklis slēpa sevī iespēju tuvināties Sošā kundzei — iespēju, kas Hansa Kastorpa sirdij lika gan pamirt, gan nevaldāmi dauzīties, kaut arī viņš nekā nedarīja, lai šo iespēju realizētu. Tam stājās ceļā šķēršļi, kas bija daļēji militāras, daļēji civilas dabas, — no vienas puses, ietekmēja godprātīgā Joahima klātbūtne, ar ko saistījās arī paša Hansa Kastorpa goda un pienākuma apziņa, no otras puses, savs pamats slēpās arī neapzinātā pārliecībā, ka parastās sabiedriskās attiecības ar Klaudiju Sošā — kulturālas attiecības, kad mēdz uzrunāt ar «jūs», kad klanās un, kas zina, cenšas runāt franču valodā, — ka tādas attiecības nav vajadzīgas, nav vēlamas, nav īstās… Viņš stāvēja un noskatījās, kā viņa smiedamās tērzē, gluži tāpat kā Pšibislavs Hipe bija kādreiz skolas pagalmā runādams smējies; viņas mute smejoties paplati pavērās, bet ieslīpās, pelēcīgi zaļās acis virs vaigu kauliem savilkās šaurās spraudziņās. Tas nemaz neizskatījās «skaisti», bet, kā nu ir, tā ir, kad cilvēks iemīlējies, tad prāta estētiskajiem slēdzieniem ir tikpat maza nozīme kā morālajiem …

—   Vai jūs arī gaidāt korespondenci, inženier?

Tā varēja runāt tikai viens cilvēks — parastais traucētājs. Hanss Kastorps sarāvās un pagriezās pret smaidošo Setembrīni kungu. Viņš smaidīja to pašu delikāto humānista smaidu, ar kādu bija savā laikā apsveicis uz sola pie ūdensteknes sēdošo atbraucēju, un, tāpat kā toreiz, Hanss Kastorps sakaunējās. Lai arī cik bieži Hanss Kastorps bija sapņos centies «leijerkastnieku» pastumt prom, jo viņš «te traucēja», — nomodā cilvēks ir tomēr labāks par sapņos iegrimušo, smaids neizraisīja tikai kaunu un atskurbumu, Hanss Kastorps arī saprata, ka bijusi nepieciešama palīdzība, un jutās pateicīgs par to. Viņš teica:

—   Kas nu par korespondenci, Setembrīni kungs. Neesmu jau nekāds sūtnis! Iespējams, ka pienākusi kāda atklātne vienam no mums. Brālēns patlaban pārbauda.

—   Man tas klibais elles prauls jau iedeva manu pieticīgo pastu, — sacīja Setembrīni, bāzdams roku savu pastāvīgi valkājamo flaneļa svārku sānkabatā. — Neslēpšu, interesantas ziņas. Par notikumiem ar sociālu un literāru nozīmību. Ir runa par kādu enciklopēdisku izdevumu, un kāds humanitārs institūts pagodina mani ar uzaicinājumu strādāt pie tā … Vārdu sakot, lielisks darbs.

Setembrīni apklusa.

—    Un kā jums klājas? — viņš pēc brīža apjautājās. — Kas jauns? Cik tālu, teiksim, pavirzījies aklimatizācijas process_? Galu galā jūs vēl neesat tik ilgi pie mums, lai šis jautājums tiktu noņemts no dienas kārtības.

—   Pateicos, Setembrīni kungs, vēl jau visas grūtības nav parvarētas. Baidos, ka tā arī paliks līdz pēdējai dienai.Daži jau nekad nevarot pierast, kā mani brālēns brldinaja, tiklīdz atbraucu. Bet pierod pie tā, ka nevar pierast.

—   Sarežģīta norise. — Itālietis smējās. — Savdabīgs veids, ka tikt pie pilsoņa tiesībām. Protams, jaunība ir spējīga uz visu. Tā nepierod un tomēr laiž saknes.

—   Un galu galā nav jau te Sibīrijas raktuves.

—   Nē. O, jums labpatīk lietot austrumnieciskus salīdzinājumus. Pilnīgi saprotams. Āzija grasās mūs aprīt. Kur vien skaties — visur tatāru sejas. — Un Setembrīni kungs neuzkrītoši paraudzījās pār plecu. — Cingishans,— viņš sacīja, — stepe, sniegs, zvērojošas vilku acis, šņabis, pātagas, Sliselburga un kristietība. Vajadzētu te, hallē, uzcelt altāri Pallādas Atēnai, lai pasargā mūs. Paskatieties, tur, priekšā, lāds Ivans Ivanovičs, kam nav baltveļas, strīdas ar prokuroru Paravantu. Tie grib nostāties viens otram priekšā rindā pēc pasta. Es nezinu, kuram ir taisnība, bet, manuprāt, prokurors atrodas dievietes aizsardzībā. Viņš gan ir ēzelis, bet vismaz zina latīņu valodu.

Hanss Kastorps sāka skaļi smieties, ko Setembrīni kungs nekad neatļāvās. Nemaz nebija iespējams viņu iedomāties sirsnīgi smejamies, vairāk par delikātu un sausu mutes kaktiņa izraušanu viņam nekas neiznāca. Viņš noskatījās uz smejošo Hansu Kastorpu un tad vaicāja:

—   Vai savu uzņēmumu dabūjat?

—   Es to dabūju, — Hanss Kastorps svarīgi apstiprināja. — Jau pirms dažām dienām. Te tas ir. — Un viņš iebāza roku krūšu iekškabatā.

—   Ā! Jūs to turat kabatas portfeli. Ka tādu personas apliecību, pasi vai biedra karti. Ļoti labi! Parādiet! — Un Setembrīni kungs pacēla pret gaismu mazo, ar melnu papīra strēmeli ierāmēto stikla plati, turēdams to starp kreisās rokas īkšķi un rādītājpirkstu, — šeit augšā ļoti parasts un bieži'redzēts žests. Pētot tumšo plati, viņa seja ar melnajām, mandeļveidīgajām acīm mazliet saraucas, nevarēja saprast, vai tāpēc, lai labak saskatītu, vai cita iemesla pēc.

—   Jā, jā, — viņš tad noteica. — Te būs jūsu personas apliecība, liels paldies. — Un viņš sniedza plati īpašniekam atpakaļ, sniedza iesānis, kaut kā pāri sava paša elkonim un novērstu seju.

—   Vai redzējāt sazarojumus? Un mezgliņus? — jautāja Hanss Kastorps.

—   Jūs zināt, kā es vērtēju šādu produktu nozīmi, — Setembrīni novilka. — Jūs zināt arī, ka plankumi un satumsumi mums iekšienē lielākoties ir tīri fizioloģiskas dabas. Esmu redzējis simtiem uzņēmumu, kas izskatās apmēram tā kā jūsējais, tāpēc izlemšana, vai tie tiešām sniedz «apliecību», zināmā mērā atrodas vērtētāja ziņā. Es spriežu kā lajs, tomēr lajs ar ilggadīgu pieredzi.

—   Vai jūsu paša apliecība izskatās ļaunāk?

—   Jā, mazliet ļaunāk … Starp citu, es zinu, ka mūsu likteņa lēmēji nebalsta savas diagnozes tikai uz šādiem te grābšļiem … Un jūs tātad esat nodomājis pie mums pavadīt ziemu?

—   Jā, dievs augstais! Es jau sāku pierast pie domas, ka atgriezīšos lejā tikai reizē ar brālēnu.

—   Tas nozīmē, ka pierodat pie tā, ka nevarat… Jūs tik asprātīgi to formulējāt. Ceru, ka esat saņēmis visu nepieciešamo — siltas drēbes, solīdus apavus?

—   Visu. Visu labākajā kārtībā, Setembrīni kungs. Es aizrakstīju radiniekiem, un mūsu saimniecības vadītāja atsūtīja man visu steidzamā kārtā. Tagad esmu nodrošināts.

—   Tas mani nomierina. Bet paklausieties, jums taču nepieciešams guļammaiss, kažokmaiss, — par ko mēs domājam! Sī pēcvasara ir viltīga, stundas laikā var iestāties dziļa ziema. Jums iznāks te pavadīt pašus aukstākos mēnešus …

—   Jā, guļammaiss, — Hanss Kastorps piekrita, — tā gan ir vajadzīga manta. Man arī iešāvās prātā, ka tuvākajā laikā mums ar brālēnu vajadzētu aiziet uz ciematu un vienu nopirkt. Vēlāk gan tas vairs nekad nebūs vajadzīgs, bet galu galā četriem līdz sešiem mēnešiem noderēs.

—   Noderēs, noderēs… Inženierī — Setembrīni paklusu nomurmināja, pieiedams jaunajam cilvēkam tuvāk. — Vai zināt, cik tas ir drausmīgi, kad jūs tā svaidāties ar mēnešiem? Drausmīgi tāpēc, ka tas ir pretdabiski un neatbilst jūsu būtībai, to var izskaidrot vienīgi ar jūsu vecumam raksturīgo vēlēšanos atdarināt. Ak, šī jaunības pārāk lielā vēlēšanās atdarināt! Tā noved izmisumā audzinātājus, jo pirmām kārtām tiecas uz negatīvo. Neatkārtojiet visu to, ko runā mums apkārt, jaunais cilvēk, bet izsakiet spriedumus, kas atbilst jūsu eiropeiskam dzīves veidam! Šejienes atmosfērā pārāk daudz Āzijas — ne jau velti te mudžēt mudž no maskaviskiem Mongolijas tipiem. Sitie cilvēki, — un Setembrīni kungs norādīja ar smakru pār plecu, — neorientējieties pēc viņiem, neļaujiet sev iepotēt viņu uzskatus, drīzāk pretstatiet viņiem savu būtību — savu cildenāko būtību un turiet svētu, kas jums, Rietumu dēlam, dievišķīgo Rietumu civilizācijas dēlam, jau pēc dabas un izcelšanās ir svēts, piemēram, laiks! Sī izšķērdība, barbariskais plašais vēriens laika nosišanā ir īsti aziātisks — iespējams, ka tāpēc arī Austrumu bērniem te patīk. Vai neesat ievērojis — ja krievs runā par «četrām stundām», tad mūsu izpratnē tā ir viena stunda? Šķiet, ka šo cilvēku nevērīgā izturēšanās pret laiku ir sakarā ar viņu zemes mežonīgajiem plašumiem. Tur, kur ir liela platība, tur ir daudz laika, — tā jau mēdz tei'kt, ka tā ir tauta, kurai ir daudz laika un kura var gaidīt. Mēs, eiropieši, to nevaram atļauties. Mums ir tik maz laika, cik maz platības mūsu cildenajā un glīti sadalītajā pasaules daļā, mums jāsaimnieko saprātīgi tiklab ar vienu, kā ar otru, jāprot izmantot, es saku — izmantot, inženieri Paņemsim par simbolu kaut vai mūsu lielpilsētas, šos civilizācijas centrus, viduspunktus, kur verd un mutuļo cilvēces doma! Gluži tāpat kā zeme tur kļūst arvien dārgāka un šķiesties ar telpu vairs nav iespējams, gluži tāpat, iegaumējiet, pieaug arī laika vērtība. Carpe diemTā dziedāja lielpilsētnieks. Laiks ir dievu dāvana, inženier, dievu dāvana, cilvēkam aizdots, lai to izmantotu cilvēciskā progresa labā.

Visus šos teicienus, lai ari cik tie bija grūti izrunājami viņa «viduszemes» mēlei, Setembrīni kungs bija iepriecinošā veidā skaidri, labskanīgi un, varētu teikt, plastiski klāstījis. Hanss Kastorps atbildēja vienīgi ar skolnieciski aprautu, kokainu un neveiklu palocīšanos, it kā uzklausītu aizrādījumus vai pamācības. Un ko viņš arī būtu varējis iebilst? Sim privatissimum37 , ko Setembrīni kungs uzticēja gandrīz čukstus, paslepen, pagriezis muguru visiem pārējiem, bija pārāk lietišķs, nopietns, tērzēšanai neatbilstošs raksturs, lai taktisks cilvēks varētu izteikt kaut vai piekrišanu. Skolotājam nemēdz atbildēt: «To jūs skaisti pateicāt.» Hanss Kastorps bija gan dažreiz to atļāvies, lai zināmā mērā paglābtu sabiedrisko vienlīdzību, bet_ tik uzstājīgi audzinoši humānists vēl nebija nekad runājis, nekas cits neatlika — vajadzēja brīdinājumu uzklausīt, kaut arī tas mulsināja kā skolnieku, kam nolasīta morāle.

Pēc Setembrīni kunga izskata varēja spriest, ka viņa domas arī klusējot nemitas. Vēl joprojām viņš stāvēja tuvu pretī Hansam Kastorpam, kam pat vajadzēja drusku atliekties, un itālieša melnās acis nenovērsdamās raudzījās ciešu, neko neredzošu skatienu jaunā cilvēka sejā.

—   Jūs ciešat, inženieri — viņš no jauna ierunājās. — Jūs ciešat, kā ceļu zaudējis, — tas ir katram redzams. Bet arī jūsu attieksmei pret ciešanām vajadzētu būt eiropeiskai — nevis austrumnieciskai, kas tāpēc, ka ir pakļāvīga un ar noslieci uz slimošanu, šai apvidū tik plaši pārstāvēta… Līdzcietība un neizmērojama pacietība — tāds ir viņu izturēšanās veids pret ciešanām. Bet tas nedrīkst, nedrīkst būt mūsu veids, nedrīkst būt jūsu veids… Mēs runājām par manu korespondenci … Redziet, šeit… Vai — vēl labāk — iesim! … Te nav iespējams … Iesim prom no šejienes, ieiesim tur, pāri pretī… Es jums atklāšu kaut ko tādu… Iesim! — Un pagriezies viņš aizvilka Hansu Kastorp.u līdzi — laukā no vestibila uz pirmo tuvāko istabu, kas bija iekārtota par lasītavu un kur patlaban neviena nebija. Istabai bija gaiši griesti un ozolkoka paneļa sienas, tajā bija grāmatu skapji, vidū galds ar iesietiem laikrakstiem, galdam visapkārt krēsli, logu arku nišās — rakstāmlietu piederumi. Setembrīni kungs piegāja pie viena no logiem, Hanss Kastorps viņam sekoja. Durvis palika vaļā.

—   Šiem papīriem, — sacīja itālietis, steigšus vilkdams no svārku nokarenās sānkabatas palielu, jau atvērtu aploksni un pārlapodams tās saturu, — šiem papīriem ir franču valodā tituls: «Internacionāla apvienība progresa organizēšanai». To man sūta no Lugāno, kur atrodas apvienības filiāle. Jūs gribat zināt tās principus, mērķus? Paskaidrošu pāris vārdos. Līga progresa organizēšanai izdara filozofiskus secinājumus no Darvina evolūcijas teorijas, ka cilvēces dziļākais dabiskais aicinājums ir sevis pilnveidošana. Un no tā izriet, ka ikvienam, kurš vēlas piepildīt savu dabisko aicinājumu, ir pienākums darboties līdzi cilvēces progresā. Daudzi ir šim aicinājumam paklausījuši, biedru skaits Francijā, Itālijā, Spānijā, Turcijā un pat Vācijā ir ievērojams. Arī man ir gods atrasties viņu sarakstos. Ir zinātniski izstrādāta liela stila programma reformām, kas aptver visas pašreizējās cilvēka organisma pilnveidošanās iespējas. Tiek pētīta mūsu rases veselības problēma, pārbaudītas visas metodes, kā apkarot deģenerāciju, kas neapšaubami ir industrializācijas attīstības nožēlojamas sekas. Bez tam apvienība rosina dibināt tautas universitātes, novērst šķiru cīņas ar to sociālo uzlabojumu palīdzību, kas Var šim mērķim būt noderīgi, un, beidzot, ar starptautisko tiesību attīstību novērst tautu sadursmes un karus. Kā redzat, līgas centieni ir cildeni un visai plaši.

Vairāku internacionālu žurnālu iznākšana atspoguļo tās darbību — tie ir ikmēneša apskati, kas trīs vai četrās pasaules valodās ļoti saistoši iepazīstina ar cilvēces kultūras progresīvo attīstību. Dažādās valstīs nodibinātas neskaitāmas vietējās grupas, kas apspriežu vakaros un svētdienu sanāksmēs darbojas, visu skaidrodamas un apgaismodamas cilvēciskā progresa ideālu garā. Bet galvenokārt apvienība tiecas palīdzēt ar saviem materiāliem visu valstu progresīvajām politiskajām partijām… Vai jūs sekojat maniem vārdiem, inženier?

—   Pilnīgi! — Hansam Kastorpam paspruka aša atbilde. To sakot, viņam radās sajūta, ka ir paslīdējis un tomēr vēl paguvis noturēties uz kājām.

Setembrīni kungs, liekas, bija apmierināts.

—   Jādomā, ka jums tas viss ir pārsteidzošs un jauns?

—   Jā, man jāatzīstas, ka tā ir pirmā reize, kad dzirdu par šīm … šīm nodarbībām.

—   Būtu jūs tikai, — Setembrīni paklusi iesaucās, — būtu jūs agrāk par tām dzirdējis! Bet iespējams, ka vēl tagad nav par vēlu. Te, šīs drukātās lapas… Vai gribat zināt, kas te ir teikts? … Klausieties! Pavasarī Barselonā bija sasaukta svinīga vispārēja apvienības sapulce, — jūs zināt, ka šī pilsēta ir slavena ar īpašu attieksmi pret politiskā progresa idejām? Kongress ilga vienu nedēļu — ar dažādiem banketiem un svinībām. Dievs debesīs, kā man gribējās turp aizbraukt, es tik ļoti ilgojos piedalīties apspriedēs! Bet nelietis hofrāts aizliedza man to, piedraudēdams ar nāvi, un, ko lai dara, es izbijos no nāves un neaizbraucu. Jūs varat iedomāties, cik ļoti es biju izmisis par ļauno joku, kādu ar mani izspēlēja mans vārgulīgais organisms! Nav nekas mokošāks par to, ja mūsu organiskā, dzīvnieciskā būtības daļa liedz kalpot saprātam. Tāpēc vēl jo lielāks prieks man ir par šo Lugāno biroja rakstu … Jums ļoti gribētos zināt tā saturu? Labprāt ticu tam. Neliela informācija… «Progresa organizēšanas apvienība», pieminot neapstrīdamo patiesību, ka tās galvenais uzdevums ir gūt laimi visai cilvēcei, citiem vārdiem sakot — novērst cilvēciskās ciešanas ar mērķtiecīgu sociālu darbu, bet beigās tās pilnīgi izskaust, pieminot ari neapstrīdamo patiesību, ka tikai ar socioloģiskas zinātnes palīdzību var tikt atrisināts šis cildenais uzdevums, kura galamērķis ir izveidot pilnvērtīgu valsti, — apvienība tātad nolēmusi izdot Barselonā daudzu sējumu rakstu krājumu, kas tiks nosaukts par «Ciešanu socioloģiju» un kur visas cilvēku ciešanas tiks precīzi un izsmeļoši sistematizētas pēc veidiem un kategorijām. Jūs iebildīsiet — kāda jēga veidiem, kategorijām, sistēmai! Es jums atbildu: kārtība un atlase ir pirmais solis uz izziņu, jo pats briesmīgākais ir tas ienaidnieks, ko mēs nepazīstam. Cilvēci vajag atbrīvot no primitīvās baiļu stadijas un pacietības truluma un vadīt uz mērķtiecīgu darbību. Vajag izskaidrot, ka apkarot jebkādas parādības var tikai tad, ja iepriekš tiekam skaidrībā par šo parādību iemeslu un to novēršam, un ka gandrīz visas indivīda ciešanas izraisa sociālā organisma saslimšana. Labi! Tas, lūk, ir «Sociālās patoloģijas» uzdevums. Apmēram divdesmit enciklopēdijas formāta sējumos tiks uzrādīti un aprakstīti visi cilvēcisko ciešanu gadījumi, kādi vien tik ir iedomājami, sākot ar personīgajiem, intīmākajiem un beidzot ar lielajiem grupu konfliktiem, ciešanām, kas rodas no šķiru un starptautiskām sadursmēm, tā sakot, tur norādīs uz ķīmiskajiem elementiem, no kuru daudzveidīgā sajaukuma un savienojuma rodas visas cilvēciskās ciešanas, un, ņemot vērā cilvēciskās cieņas un laimes idejas mērauklas, šis izdevums katrā gadījumā sniegs līdzekļus un pamācības, kas palīdzēs novērst pašus ciešanu cēloņus. Pasaules atzīti Eiropas zinātņu speciālisti — ārsti, ekonomisti, psihologi piedalīsies darbā pie šīs ciešanu enciklopēdijas, bet Lugāno atradīsies galvenā redakcijas kolēģijas krātuve, kur saplūdīs visi raksti. Es redzu jūsu acīs j.autājumu, kāds uzdevums visā šai pasākumā piekrīt man? Ļaujiet man pateikt līdz galam! Grandiozais uzdevums negrib pamest novārtā arī cildeno gara dzīvi, ciktāl tā pievēršas cilvēciskajām ciešanām. Tāpēc paredzēts atsevišķs sējums, kur cietējiem par mierinājumu un pamācību būs ievietots visu to pasaules literatūras šedevru apskats un īsa analīze, kur atspoguļots šāds vai citāds konflikts; šis ir tas uzdevums, kurš ar rakstu, ko jūs te redzat, tiek uzticēts jūsu padevīgajam kalpam.

— Ko jūs sakāt, Setembrīni kungs! Tad atļaujiet man jūs no visas sirds apsveikt! Tas jau ir apbrīnojams uzdevums un jums tieši kā radīts, tā -man šķiet. Mani nepārsteidz ne mirkli tas, ka Līga jums to uzticējusi. Un cik joti tas jūs laikam iepriecē, ka varat darboties līdz un izskaust cilvēciskās ciešanas!

—   Tas ir ļoti apjomīgs darbs, — lēni novilka Setembrīni kungs. — Pie tā jāķeras ar lielu apdomību un daudz jālasa. Jo vairāk tādēļ, — viņš piebilda, ar acīm kavēdamies sava uzdevuma daudzveidībā, — ka radošs gars savos darbos bieži izmanto ciešanu tēmu un pat otrās un trešās šķiras literatūrā tā mēdz parādīties. Lai arī tā būtu, pat vēl labāk! Lai cik plašs man uzticētais uzdevums būtu, tas ir tāds, ka ļaunākajā gadījumā es to varu paveikt arī šai sasodītajā bedrē, kaut gan ceru, ka nebūšu spiests to šeit pabeigt. To nevarētu … — viņš turpināja, pienākdams atkal Hansam Kastorpam cieši klāt un runādams gandrīz čukstus, — to nevarētu teikt par pienākumiem, kurus daba uzticējusi jums, inženieri Tas ir tas, uz ko es mērķēju un kādā sakarībā gribu jūs brīdināt. Jūs zināt, cik ļoti es apbrīnoju jūsu profesiju, bet, tā kā tai ir praktisks raksturs, nevis intelektuāls, tad jūs pretēji man varat ar to nodarboties, tikai dzīvojot tur, lejā. Tikai līdzenumā jūs varat būt eiropietis, aktīvi, saskaņā ar savām iespējām apkarot ciešanas, kalpot progresam, izmantot laiku. Es tāpēc vien stāstīju jums par man piešķirto uzdevumu, lai jūs atcerētos savu, lai jūs attaptos, lai pārbaudītu sauzskatus, kas acīmredzot šeit atmosfērisko iespaidu rezultātā sākuši šķobīties. Es lūgšus lūdzu: esiet sev uzticīgs! Esiet lepns un nepazudiniet sevi svešumā! Vairieties no šī staignāja, no Kirkes salas, jūs neesat pietiekami Odisejs, lai nesodīts tur uzturētos. Jūs staigāsiet uz visām četrām, jau tagad liecaties zemāk, drīz sāksiet urkšķēt — sargieties!

Humānists, paklusu sniegdams savas pamācības, uzstājīgi māja ar galvu. Tad, saraucis uzacis, nodūris acis, apklusa. Tagad vairs nebija iespējams atbildēt, izvairīgi jokojot, kā Hanss Kastorps bija paradis darīt un ko arī patlaban uz bridi a psvera par iespejamu. Ari viņš staveja nodurtām acīm. Tad, paraustījis plecus, tikpat klusu atbildēja:

—   Kas man jādara?

—   Es jau teicu.

—   Tas būtu — aizbraukt?

Setembrīni kungs klusēja.

—   Vai jūs gribat teikt, ka man jābrauc mājās?

—   To es jums ieteicu darīt jau pirmajā vakarā.

—   Jā, un toreiz man bija brīvas rokas to darīt, kaut arī uzskatīju par nesaprātīgu mest plinti krūmos tāpēc vien, ka šejienes gaiss man nebija īsti labvēlīgs. Kopš tās reizes apstākļi tomēr mainījušies. Kopš tās reizes notikusi izmeklēšana un hofrāts Bērenss skaidri un gaiši pateicis, ka neesot vērts braukt mājās, jo tikpat man drīz vien vajadzētu atgriezties, un, ja tur lejā viss risināšoties tāpat, tad, dziedi vai raudi, viss plaušu lēveris tikšot parauts uz elli.

—   Es zinu, tagad jums ir apliecība kabatā.

—   Jā, to jūs sakāt tik ironiski… protams, ar īsto ironiju, kas ne brīdi nav pārprotama, bet ir tiešs un klasisks runas mākslas līdzeklis, — redziet, es atceros jūsu vārdus. Bet vai jūs varat tagad, kad ir iztaisīts rentgens, notikusi caurskate un hofrāts pateicis savu diagnozi, uzņemties atbildību un man ieteikt braukt mājās?

Setembrīni kungs vilcinājās īsu brīdi. Tad izslējās, pacēla melnās acis uz Hansu Kastorpu un atbildēja uzsvērti un tomēr ar nelielu teatrāli efektīvu pieskaņu:

—   Jā, inženier. Es uzņemos atbildību.

Arī Hanss Kastorps iztaisnojās. Viņš cieši saspieda papēžusun tāpat nenovērsdamies uzlūkoja Setembrīni kungu. Šoreiz tas bija izaicinājums, un Hanss Kastorps to pieņēma. Ietekme tepat no tuvienes viņu stiprināja. Šeit stāvēja pedagogs un tur — šauracaina sieviete. Viņš pat neatvainojās par saviem vārdiem, nepiebilda: «Neņemiet man ļaunā!» Viņš atbildēja:

—   Tādā gadījumā jūs esat attieksmē pret sevi piesardzīgāks nekā pret citiem. Jūs taču neaizbraucāt pretēji ārstu aizliegumam uz Barselonas kongresu. Jūs baidījāties no nāves un palikāt te.

Zināmā mērā Setembrīni kunga poza ar to bija traucēta. Viņš pūlējās pasmaidīt un teica:

—   Es protu vērtēt attapīgu atbildi, kaut ari jūsu loģika tuvu saskaras ar sofismu. Man ir pretīgi ņemt dalību šeit parastajos sacensību strīdos, citādi es jums atbildētu, ka esmu nesalīdzināmi slimāks par jums — diemžēl tik slims, ka tikai mākslīgi uzturu sevī cerību un mazliet pats sevi krāpju, domādams, ka varēšu kādreiz pamest šo te iestādījumu un atgriezties lejā, agrākajā pasaulē. Tiklīdz būs skaidrs, ka cerēt vēl turpmāk ir pilnīga aplamiba, es pagriezīšu sanatorijai muguru un atlikušās dienas pavadīšu kaut kur ielejā, noīrēšu tur istabu. Tas būs skumji, bet, tā kā mana darba novads ir pats brīvākais un intelektuālākais, nekas mani nekavēs līdz pēdējam elpas vilcienam kalpot cilvēces labā un griezt krūtis pretī slimības postam. Es darīju jūs uzmanīgu uz atšķirību, kāda šai ziņā pastāv starp mums. Paklausieties, inženier, jūs neesat tas cilvēks, kurš spēj, te dzīvodams, pasargāt savas būtības labāko daļu, to es manīju jau mūsu pirmajā tikšanās reizē. Jūs pārmetat man, ka es neaizbraucu uz Barselonu. Es pakļāvos aizliegumam, lai priekšlaikus sevi neiznīcinātu. Bet darīju to, pārvarēdams lielu iekšēju pretestību, sava gara lepnāko un sāpīgāko protestu pret savas nožēlojamās miesas ultimātu. Nezinu, vai šis protests pacej savu balsi ari jūsos, kad jūs pakļaujaties šejienes varai, — vai tā drīzāk nav miesa un tās ļaunās tieksmes, kam jūs tik labprātīgi paklausāt…

—   Kas jums par iebildumiem pret miesu? — Hanss Kastorps viņu spēji pārtrauca un pārsteigts uzlūkoja ar savām zilajām acīm, kuru baltums bija pārklājies sārtām dzīsliņām. Viņam apreiba galva aiz paša pārdrošās nekaunības, un tas bija manāms. «Ko es runāju?» viņš šausminājās. «Kaut kas nejēdzīgs. Bet nu esmu nostājies ar viņu kara pozīcijās un, cik ilgi vien iespējams, neļaušu viņam ņemt virsroku. Protams, beigās viņš to dabūs, bet tam nav nozīmes, lai vai kā, es tomēr būšu kaut ko ieguvis. Es viņu kaitināšu.» Un papildināja savu iebildumu:

—   Jūs taču esat humānists? Kā jūs varat tik slikti runāt par cilvēka ķermeni?

Setembrīni pasmaidīja, šoreiz brīvi un pašapzinīgi.

—   Kādi iebildumi jums ir pret psihoanalīzi? — viņš citēja Hansa Kastorpa vārdus, pieliecis galvu pie pleca. — Vai jūs nosodāt psihoanalīzi? Esmu vienmēr gatavs jums atbildēt, inženier, — viņš turpināja, noliekdamies un ar roku vēzienīgi līdz grīdai salutēdams, — it īpaši kad jūsu iebildumi ir asprātīgi. Jūs protat atcirst ar eleganci. Humānists — protams, es tas esmu. Askētisma noslieci jūs man nekad nevarēsiet pārmest. Jā, es nenoliedzu, ka cienu un mīlu cilvēka ķermeni, tāpat kā cienu un mīlu formu, skaistumu, brīvību, prieku un baudu, tāpat kā nostājos «pasaules» pusē, dzīves interešu pusē, nevis sentimentāli bēgu no tās, nostājos klasicisma, nevis romantisma pusē. Domāju, ka mana nostāja ir pilnīgi skaidra. Bet ir kāda vara, kāds princips, par kuru es stāvu un kritu, kam pieder mana dziļākā cieņa un mīlestība, un šī vara, šis princips ir — gars. Un, kaut arī nevaru ciest, ja ķermenim pretstatī kaut kādu apšaubāmu mēness staru uzburtu vīziju vai rēgu, ko dēvē par «dvēseli», — ķermeņa un gara antitēzē ķermenis iemieso ļauno, sātanisko principu, jo ķermenis ir daba, bet daba, pretstatīta garam, saprātam, — es atkārtoju! — ir ļauna, mistiska un ļauna. «Jūs esat humānists!» Jā, protams, jo es esmu cilvēku draugs, tāds, kāds bija Prometejs, cilvēces un tās cildenuma bijīgs cienītājs. Bet cildenums slēpjas garā, saprātā, un tāpēc jūs gluži veltīgi pārmetīsiet man kristīgo obskurantismu …

Hanss Kastorps dzīrās iebilst.

—   …Jūs veltīgi to pārmetīsiet tāpēc vien, ka humānisms savā cildenajā lepnumā kādu dienu atzīs gara saistību ar miesu, ar dabu par pazemojumu, par noniecinājumu. Vai jūs zināt, ka par dižo Plotinu stāsta — viņš kaunējies, ka viņam esot ķermenis? — Setembrīni jautāja tik nopietni un tik uzstājīgi gaidīja atbildi, ka Hansam Kastorpam vajadzēja atzīties — viņš dzirdot to pirmo reizi.

—   Tā ziņojis Porfīrijs. Absurds, ja vēlaties. Bet tieši absurdais ir gara cildenums, tāpēc nav nekā nožēlojamāka par iebildumu pret absurdo — tur, kur gars cieņas pilns stājas pretī dabai, atsakās tai pakļauties … Vai esat dzirdējis par zemestrīci Lisabonā?

—   Nē… Vai tad zemestrīce? Es te nelasu laikrakstus …

—   Jūs mani pārprotat. Starp citu, ļoti žēl un zimīgi šai iestādei, ka, dzīvodams šeit, nelasiet laikrakstus. Bet jūs mani pārprotat, dabas parādība, par kuru es runāju, nav aktuāla, tā notika pirms gadiem simt piecdesmit. ..

—   Ak tā! Pagaidiet — tiešām! Es lasīju, ka Gēte toreiz naktī Veimārā savā guļamistabā teicis kalpotājam …

—   Nē jau, nē, es nerunāju par to, — Setembrīni pārtrauca, aizvērdams acis un pavicinādams gaisā savu mazo, brūno roku. — Blakus minot, jūs samaināt divas katastrofas. Jūs runājat par zemestrīci Mesīnā. Es runāju par zemestrīci, kas piemeklēja Lisabonu tūkstoš septiņsimt piecdesmit piektajā gadā.

—   Atvainojiet.

—   Nu tā, Voltērs bija sašutis.

—   Tas ir … Kā? Sašutis?

—   Viņš sacēlās pret to. Nepakļāvās brutālajam liktenim un faktam, nevēlējās to priekšā piekāpties. Viņš protestēja gara un saprāta vārdā pret šo dabas nelietīgo izrīcību, kam par upuri krita trīs ceturtdaļas ziedošās pilsētas un tūkstošiem cilvēku dzīvību … Jūs brīnāties? Jūs smaidāt? Brīnieties vien, bet, kas attiecas uz smaidīšanu, tad es atļaušos būt tik nekaunīgs jums to aizliegt! Voltēra izturēšanās pierāda, ka viņš bija īsts to veco gailu pēctecis, kas apšaudīja debesis ar savām bultām . . . Vai redzat, inženier, kā izpaužas gara naids pret dabu, gara lepnā neuzticēšanās tai, cildenā neatkāpšanās no tiesībām kritizēt to un tās ļauno vardarbību. Jo daba ir vara, un pakļauties tai, ar to samierināties ir vergošana … ņemiet vērā, iekšēji, sevī ar to samierināties. Te jums būs arī tā humanitāte, kas nemaz ar nenonāk pretrunā ar sevi, ne tuvu neieslīgst kristīgajā liekulībā, ja saskata ķermeniskumā ļauno, naidpilno principu. Pretruna, kādu jūs šet iedomājaties redzam, īstenībā ir tāda pati kā jūsu jautājumā: «Kādi iebildumi jums ir pret psihoanalīzi?» Nekādi — ja tā palīdz apgūt zināšanas, kalpo atbrīvošanai un progresam. Un — ļoti lieli, ja tai piemīt kapa pretīgā smaka. Tāpat tas ir ar ķermeni. To vajag godāt un aizstāvēt, ja ir runa par emancipāciju un daiļumu, par jūtu brīvību, par laimi, baudu. Tas ir jānicina, ciktāl tas kā smaguma un laiskuma princips nostājas pretī kustībai pēc gaismas, tas ir jānīst, ciktāl tas pat kļūst par slimību un nāves iemiesojumu, ciktāl tā specifiskais princips ir morālisks kroplums, trūdēšana, baudkāre, kauns …

Setembrīni uz beigām runādams bija pievirzījies Hansam Kastorpam pavisam tuvu klāt, bēra vārdus gandrīz neskanīgi un ļoti steidzīgi, lai ātrāk tiktu galā. Tobrīd Hansam Kastorpam tuvojās atbrīvošana: lasītavā ar divām pastkartītēm rokā ienāca Joahims; literāts pēkšņi apklusa, veiklība, ar kādu viņa sejas izteiksme pārmainījās, pieņemdama pavirši tērzējošā izskatu, zināmā mērā ietekmēja arī viņa skolnieku, ja Hansu Kastorpu tā varētu nosaukt.

— Redz, kur arī jūs esat, leitnanti Jūs laikam meklējāt brālēnu, — lūdzu, atvainojiet! Mēs bijām iegrimušļ _sarunā, manuprāt, pat mazliet pastrīdējāmies. Jūsu brālēns ir diezgan bīstams pretinieks strīda, ja vien tas viņu nopietni skar.

Humaniora38

Hanss Kastorps un Joahims Cīmzens, ģērbušies baltās biksēs un zilās žaketēs, sēdēja pēc pusdienām dārzā. Bija viena no izslavētajām oktobra dienām, tveicīga un gaisīga, svētdieniga un reizē skarba, tumšā dienvidus debess zilgme pletās pār ieleju, kur dziļumā vēl koši zaļoja taciņu izvagotās ganības un no kuplo mežu apaugušajām nokalnēm plūda šurp dzidra zvārguļu klindzināšana — metāliski miermīlīgās muzikālās skaņas, kas dzidri un brīvi trīsuļoja rāmajā, retinātajā, skaidrajā gaisa, pastiprinādamas svētsvinīgo noskaņu, kāda parasti valda kalnainos apvidos.

Brālēni sēdēja uz sola dārza ziemeļrietumu malā pie jaunu eglīšu puslokā iežogota laukuma, šī platforma pacēlās piecdesmit metru virs ielejas un veidoja «Berghof» teritorijas pakāji. Abi klusēja. Hanss Kastorps smēķēja. Sevī viņš pukojās uz Joahimu, jo tas atteicās pēc pusdienām piebiedroties sabiedrībai verandā un pret viņa gribu un vēlēšanos aizvilka viņu pirms pēcpusdienas gulēšanas reizes šai klusajā dārza nostūrī. Tas bija īsts despotisms. Jāteic, ka viņi taču nebija nekādi Siamas dvīņi. Varētu arī iet katrs savu ceļu, ja abu vēlēšanās nesakrīt. Hanss Kastorps nebija te, lai kavētu Joahimam laiku, viņš pats bija slimnieks. Tā nu viņš pukojās un varēja mierīgi to darīt, jo viņam bija «Maria Mancini». Sabāzis rokas žaketes kabatās, izstiepis uz priekšu kājas brūnajās kurpēs, viņš turēja mazliet nokareni starp lūpām garo, blāvi pelēcīgo cigāru, kura baudīšana bija vēl tikai pirmajā stadijā, proti, no tā strupā gala vēl nebija nobirdināti pelni, un pēc sātīgajām pusdienām viņš baudīja tā aromātu, jo nupat bija pilnām atguvis šo spēju. Lai arī pierašana šeit augšā nebija nekas cits kā vien pieradums pie tā, ka viņš nespēja pierast, — viņa kuņģa ķīmiskais sastāvs, sausās, viegli asiņojošās gļotādas tomēr bija beidzot pielāgojušās: pašam nemanot, viņš bija, laikam aizritot, šajās sešdesmit piecās, septiņdesmit dienās no jauna pilnīgi atguvis spēju baudīt no auga prasmīgi pagatavoto aktivizējošo vai arī apdullinošo līdzekli. Viņš priecājās, ka šī spēja no jauna atgriezusies. Morālais gandarījums pastiprināja fizisko baudu. Pa gultā pavadīto laiku viņš bija ietaupījis daļu no atvestā krājuma: no divsimt gabaliem kaut kas vēl bija atlicis. Reizē ar lūgumu Šalēnai atsūtīt veļu un ziemas drēbes viņš bija pasūtījis arī piecsimt gabalu šīs Brēmenes preces, lai būtu pienācīgi nodrošināts. Tās bija. skaistas, lakotas kārbiņas, izrotātas ar globusa attēlu, daudzām medaļām un ar zeltītas, plīvojošu karogu apņemtas izstāžu ēkas zīmējumu.

Brālēni, tā sēžot, pēkšņi pamanīja nākam pa dārzu hofrātu Bērensu. Viņš šodien bija ēdis pusdienas kopā ar visiem, sēdējis pie Zālamana kundzes galda, saņēmis savas lielās rokas šķīvja priekšā. Tad, jādomā, bija pakavējies uz terases, parunājies par personiskiem jautājumiem, droši vien parādījis tiem, kas vēl nebija redzējuši, triku ar zābaku saitēm. Tagad nu viņš slāja šurp pa grantēto celiņu — bez ārsta virsvalka, sīkrūtainā frakā, atbīdījis cilindru pakausī; ari viņam bija mutē cigārs — ļoti melns, iedams viņš izpūta kuplus, bālganus dūmu mutuļus. Viņa galva, viņa seja ar zilgansārtajiem vaigiem, ar uzrauto degunu, asarainajām, zilajām acīm, smailo bārdiņu izskatījās maza salīdzinājumā ar garo, viegli sakumpušo augumu un roku un kāju prāvajiem apmēriem. Viņš bija nervozs un manāmi sarāvās, pamanījis brālēnus, pat samulsa, jo ceļš veda tieši pie viņiem. Viņš sveicināja parastajā, pacilātajā, runātīgajā veidā ar «Paskat, paskat, Timotej!» un laba vēlējumiem veiksmīgai vielu maiņai, tai pašā laikā neļaudams viņiem piecelties, ko abi aiz cieņas dzīrās darīt.

—   Sēdiet, sēdiet! Bez kādām ceremonijām, esmu vienkāršs cilvēks. Jums nemaz nepiederas tā uzvesties, jo esat slimnieki, tiklab viens, kā otrs. Jums tas nav jādara. Neko nevar līdzēt, tāda ir situācija.

Un viņš palika stāvam ar cigāru starp varen lielās labās rokas rādītāja un vidējo pirkstu.

—   Kā garšo zālīšu smēķis, Kastorp? Parādiet, esmu šādas mantas lietpratējs un cienītājs. Pelni, kā nākas, — kas tā ir par melnīgsnēju skaistuli?

—   «Maria Maticitii», hofrāta kungs, Brēmenes Postre de Banquette39 . Tikpat kā neko nemaksā, deviņpadsmit feniņu gabalā, bet «buķete» — tāda par šo cenu nav dabūjama. «Sumatra-Havanna», seglapa, kā redzat, gaiša. Esmu ļoti pie tā pieradis. Vidēja stipruma maisījums, ļoti aromātisks, bet mēli nekairina. Cigāram patīk, ja pēc iespējas ilgāk nenokrata pelnus, es nokratu ne vairāk par divām reizēm. Protams, tam ir savas kaprīzes, bet kontrole ražošanā, liekas, sevišķi rūpīga, jo «Maria» ir ļoti pastāvīga savās īpašībās un dilst vienmērīgi. Vai drīkstu jums kādu piedāvāt?

—   Paldies, mēs varam samainīties.

Un viņi izvilka savus portsigārus.

—   Tā tik ir šķirne! — sacīja hofrāts, sniegdams savas markas cigāru. — Temperaments, vai zināt, ugunīgs spars un maigs gars. «St. Felix-Brasil», esmu vienmēr pieturējies pie šis šķirnes. īsts rūpju padzinējs, dedzina kā šņabis, tieši uz beigām jūtams kaut kas ugunīgs. Ir ieteicama zināma atturība saskarē ar to, nevar kūpināt citu pēc cita, tas iet pāri vīra spēkam. Tomēr labāk vienu kārtīgu dūmu nekā augu dienu sūkt ūdens garaiņus …

Viņi grozīja pirkstos samainītās dāvanas, ar pazinēja lietišķību pārbaudīja slaikos cigārus, šķita, ka ieslīpajās, līdzīgi ribām mazliet izslietajās un šur tur atlupušajās virsējās lapās, to dzīslojumos, kas likās pulsējam, viegli raupjajā virsmā, gaismas rotaļā šai virsmā un malās slēpās kaut kas organiski dzīvs. Hanss Kastorps to izteica skaļi:

—   Šādam te cigāram ir dzīvība. Tas regulāri elpo. Mājās man reiz iešāvās prātā glabāt «Maria» gaisu necaurlaidīgā metāla kārbā, lai to pasargātu no mitruma. Ticiet vai ne — nomira. Apmēram nedēļas laikā bija pagalam un beigti — tur gulēja līķu lanckari.

Un viņi apmainījās pieredzē, kā vislabāk uzglabāt cigārus, proti, importa. Hofrātam patika importa cigāri, viņš vienmēr vislabāk būtu smēķējis smago «Havannas» cigāru, tikai diemžēl tie kaitējot viņa veselībai, divi mazi «Henry Clays», kas reiz kādā sabiedrībā viņam labi gājuši pie sirds, bija viņu, kā pats teica, gandrīz vai par mata tiesu iegrūduši kapā.

—   Es tos smēķēju pie kafijas, — viņš stāstīja, — divus pēc kārtas, neko īpašu nedomāju, bet, kad izsmēķēju, brīnījos — kas ar mani notiek? Pavisam neparasti, tik savāda sajūta kā vēl nekad mūžā. Ar grūtībām aizvilkos līdz mājām, bet tur nu bija gals klāt. Kājas kā ledus, salti sviedri spiežas no visām porām, seja balta kā linauts, sirds uzvedas kā neprātīga, pulss brīžam kā pavediens, tikko samanāms, brīžam — bac, bradac — lec aulēkšiem, vai saprotat, bet galvā trauksme … Biju pārliecināts, ka nupat jābeidz dancis. Es saku — dancis, jo tas bija vārds, kas man toreiz iešāvās prātā un kas man tobrīd noderēja, lai apzīmētu savas izjūtas. Jo, taisnību sakot, man bija ļoti jautri, jutu tādu kā svētku pacilātību, bet tai pašā laikā mani bija sagrābušas neizsakāmas bailes, pareizāk, es pats biju viens vienīgs baiļu kamols. Bet, ka reizē var būt bailes un aizrautīgs pacilātības pārdzīvojums, tas ir katram zināms. Puišelis, kurš grasās pirmoreiz gūt meiteni, arī baidās, tāpat baidās viņa, un tai pašā laikā abi tvīkst aiz svētlaimes. Nu, es arī tvīktin tvīku, krūtis cilājās, domāju — nupat dancim beigas. Tad Mīlendonka ar savu darbošanos izjauca manu noskaņu. Ledus kompreses, norīvēšanās ar sukām, kampara injekcijas, un tā es tiku saglabāts cilvēcei.

Hanss Kastorps, kurš joprojām ar slimnieka tiesībām sēdēja un kura seja liecināja, ka viņā rosīgi darbojas domas, raudzīdamies augšup uz Bērensu, ievēroja, ka hofrāta zilās, miklās acis stāstot pildās ar asarām.

—   Jūs taču reizēm gleznojat, hofrāta kungs, — viņš pēkšņi ieminējās.

Hofrāts izlikās pārsteigumā atkāpjamies.

—   Kas tad nu, jaunekli? Kā jums tas ienāca prātā?

—   Piedodiet. Man gadījās to dzirdēt. Nupat atcerējos.

—   Nu, tad jau nav ko liegties. Tādi mēs, cilvēki, esam ar savām vājībām. Jā, kaut kas tāds ir gadījies. Anch'io sono pittore40 , kā mēdza kāds spānietis teikt.

—   Vai dabas skatus? — Hanss Kastorps it kā starp citu vēlīgi apjautājās. Pašreizējā situācija pieļāva šādu toni.

—   Cik vien uziet! — hofrāts atbildēja mulsi un tomēr lielīgi. — Dabas skatus, klusās dabas, dzīvniekus — īstu vīru nekas nespēj atbaidīt.

—   Bet ne portretus?

—   Gadās arī pa portretam. Vai gribat man pasūtīt savu?

—   Ha-ha, nē! Bet būtu ļoti laipni, ja hofrāta kungs pie gadījuma mums parādītu savus darbus.

Arī Joahims, kurš pārsteigts bija vērojis brālēnu, pasteidzās apliecināt, ka tas būtu ļoti iepriecinoši.

Bērenss bija sajūsmināts, jutās glaimots, pacilāts. Viņš labpatikā pat piesarka, un šķita, ka acīs sakrājušās asaras nupat sāks plūst.

—       Bet labprāt! — viņš iesaucās. — Bet ar vislielāko prieku! Tūlīt pat, uz vietas, ja jums ir vēlēšanās! Nāciet, nāciet līdz, es jums sabrūvēšu savā būdā turku kafiju! — Viņš satvēra jaunos cilvēkus, novilka no sola un, paņēmis abus zem rokas, veda pa grantēto ceļu uz savu dzīvokli, kurš, kā viņi zināja, atradās tepat netālu sanatorijas ziemeļrietumu spārnā.

—   Es jau pats arī senāk šad tad izmēģināju spēkus šai virzienā, — ieminējās Hanss Kastorps.

—   Ko jūs sakāt! Un pavisam solīdi, eļļā?

—   Nē, nē, neko daudz tālāk par pāris akvareļiem neesmu ticis. Kāds kuģis, jūras skats, bērnišķības vien. Bet es labprāt skatos gleznas, tāpēc uzdrīkstējos …

Sis paskaidrojums mazliet nomierināja Joahimu, kurš bija neizpratnē par brālēna negaidīto ziņkāri, — vairāk arī viņa, nekā hofrāta dēļ Hanss Kastorps bija ieminējies par saviem gleznošanas mēģinājumiem Viņi bija atnākuši, te nebija tik grezna portāla ar laternām abās pusē? kā pie galvenās ieejas. Vairāki ieapaļi pakāpieni veda uz ozolkoka namdurvīm, kuras hofrāts atvēra ar rokturi, ko izņēma no prāva atslēgu saišķa. Viņa rokas trīsēja, viņš neapšaubāmi nervozēja. Viņi iegāja priekšnamā, kas bija pārvērsts par garderobi, un Bērenss uzkarināja savu cilindru. Ejot tālāk, stikla durvis robežoja no pārējās ēkas īsu gaiteni, kam abās pusēs atradās nelielā dzīvokļa istabas; hofrāts pasauca kalponi un nodeva rīkojumu. Pēc tam ar jautriem un uzmundrinošiem vārdiem aicināja viesus telpā, kurā veda durvis labajā pusē. Vairākas bezgaumīgi iekārtotās istabas, pa kuru logiem atklājās skats uz līdzenumu, atradās cita aiz citas, atdalītas tikai ar portjerām: ēdamistaba vecvācu stilā, dzīvojamā un darba istaba ar rakstāmgaldu, virs kura karājās studenta cepurīte un sakrustoti rapieri; pūkaini paklāji, grāmatu skapji un dīvāni, tad vēl «turku» stilā iekārtots kabinets smēķēšanai. Visur gleznas — hofrāta gleznas, — pieklājīgi un gatavi apbrīnot viesu skatieni tūlīt pat pievērsās tām. Vairākkārt bija attēlota hofrāta nelaiķe sieva — gan eļļas gleznās, gan arī fotogrāfijā uz rakstāmgalda. Tā bija noslēpumaina gaišmate gaisīgās, slīdošās drānās, rokas viņa turēja saņemtas pie kreisā pleca — ne cieši, bet tā, ka pirkstu gali tikko saskārās, acis bija vai nu pievērstas debesīm, vai, zemu nodurtas, slēpās zem izliektajām skropstām, — tieši pretī, skatītājam acīs nelaiķe neraudzījās nevienā gleznā.

Vairums bija kalnu ainavas; kalni sniega segā un egļu zaļumā, kalni, augstienes dūmakā tīti, un kalni ar asam, skarbām aprisēm tumšzilajās debesis — te bija manāma Segantini ietekme. Tad vel bija redzamas Alpu ganu būdas, brangas govis, kas ganījās saulainās pļavas, starp dārzājiem gulēja noplūkts gaiiis, pārkāris galvu par galda malu, puķes, kalnu iedzīvotāji — tas viss bija gleznots nebēdnīga diletantisma gara, ar braši uztrieptam krāsām, kas reizēm likās uzspiestas tieši no tūbiņas uz audekla un karu bija vajadzējis ilga laika, lai izžūtu, — rupju kļūdu gadījumos tas šad tad ndzeja.

Skatīdamies kā izstādē, Drālēni gāja gar sienām kopā ar namatēvu, kurš laiku pa laikam paskaidroja kadu tēmu, bet lielākoties klusēja un mākslinieka lepna atturībā ar baudu reizē ar viesiem priecēja acis pie saviem gara ražojumiem. Klaudijas Sošā portrets karājās dzīvojama istaba starp logiem — Hanss Kastorps, jau ienākot, bija to pamanījis, kaut arī portretam nebija liela līdzība ar oriģinālu. Viņš tīšuprāt kavējās tam tuvoties, aizturēdams Joahimu un hofratu ēdamistabā, kur izlikās apbrīnojam skatu ar zaļo Sergitāla ieleju un zilganajiem šļūdoņiem aizmugurē, tad pats uz savu roku iegāja vispirms turku kabineta, kur tāpat slavēdams ilgi un rūpīgi visu apskatīja, pēc tam nopētīja dzīvojamās istabas sienu pie durvīm, reizēm aicinādams arī Joahimu piebiedroties apbrīnas izsaucieniem. Beidzot viņš pagriežas un ar ticamu nedrošību jautāja:

—   Tāda kā redzēta seja?

—   Vai pazināt? — Bērenss saspringti gaidīja atbildi.

—   Kā tad, nav iespējama maldīšanās. Tā ir tā dāma no «labā» krievu galda, kurai tāds franču uzvārds …

—   Pareizi, Sošā. Priecājos, ka jums liekas līdzīga.

—   Izteikti! — Hanss Kastorps meloja ne tik daudz aiz viltības, kā apzinādamies — ja viss noritētu pareizi un godīgi, tad viņš nemaz nepazītu, kas portretā attēlots, tāpat ka nebūtu pazinis Joahims, labais, piekrāptais Joahims, kam nule atausa gaisma — īstā gaisma pēc tās miglas, ko iepriekš viņam bija sapūtis acīs brālēns.

—   Tā gan, — viņš klusiņām noteica un piebiedrojās abiem pārējiem gleznas apskatē. Brālēns bija pratis atlīdzināt sev Joahima dēļ zaudēto pakavēšanos sabiedrībā verandā.

Tas bija krūšu portrets pusprofilā, nedaudz mazāks par

dabisko lielumu, sieviete bija dekoltēta, ar viegla auduma drapēriju ap pleciem un krūtīm, glezna bija ievietota platā, melnā, uz iekšpusi paplašinātā un pie paša audekla apzeltītā rāmī. Sošā kundze te izskatījās vecāka par gadiem desmit, kā tas diletantu portretos, tiecoties pēc raksturīgā, parasti mēdz būt. Sejai bija pārāk šķiesta sarkanā krāsa, deguns nebija izdevies, matu krāsa neīsta — salmu dzeltena, mute sašķiebta, sejas izteikto pievilcību gleznotājs vai nu nebija saskatījis, vai nebija pratis parādīt; ar sejas pamatiezīmju robusto atveidojumu viss darbs likās diezgan nevarīgs smērējums, ģīmetne tikai attāli attiecināma uz oriģinālu. Hanss Kastorps gan arī nepievērsa lielu uzmanību līdzībai, gleznas saistība ar Sošā kundzes personību viņam bija pietiekami pārliecinoša, ] portretam vajadzēja attēlot Sošā kundzi, viņa pati bija šinīs telpās sēdējusi par modeli, ar to viņam pie. tika, un viņš aizkustinājumā atkārtoja:

—   Kā dzīva, ne ko pielikt, ne atņemt!

—   Nesakiet vis! — hofrāts noraidīja. — Tas bija smags darba cēliens, neesmu tik iedomīgs, lai uzskatītu, ka esmu ar to ticis galā, ka nākas, kaut arī mums bija savi divdesmit seansi, — kā lai tiek galā ar tik sarežģītu fizionomiju. Varētu domāt, ka ir viegli uztvert seju ar hiperboreju vaigu kauliem un acīm kā plaisām rauga iejavas j cepumā. Kur nu! Tiklīdz ar detaļām būtu labi, tā pazūd viss veselais. īstā mīklu minēšana. Vai jūs viņu pazīstat? Iespējams, ka viņu nevajadzēja gleznot pēc oriģināla, bet I pēc atmiņas. Vai pazīstat viņu?

—   Jā, nē, pavirši, kā jau te ar visiem …

—   Nu, es gan viņu vairāk pazīstu iekšēji, subkutāni, vai zināt, pēc artēriju asins spiediena, audu elastības, pēc limfvadu darbības — tas man aiz saprotamiem iemesliem ir viņā labi zināms. Lielākas grūtības sagādā virsf puse. Vai esat jau kādreiz redzējis viņu ejam? Tāpat kā ļ viņa iet, tāda ir arī viņas seja. Viņa neiet, bet zogas. Kaut vai, teiksim, acis — es nerunāju par krāsu, lai gan i arī tai ir savs āķis, es runāju par izskatu, griezumu. Jūs teiksiet, ka plakstiņu sprauga ir slīpa, šaura. Tas jums ! tikai tā liekas. Jūs maldina epicanthus, varietāte ir da« žām rasēm raksturīga īpatnība, proti, no plakanās virsdegunes, kāda šiem cilvēkiem ir, ādas pārpalikums sniedzas no virsējā plakstiņa, pār iekšējo acs kaktiņu. Pavelciet ādu pie virsdegunes — un ieraudzīsiet tādu pašu aci kā mūsu. Varētu teikt, pikanta mistifikācija, bet ne pārāk godājama, jo pēc būtības epicanthus ir atavistiskas izcelsmes un traucējoša.

—   Tā tas ir, — Hanss Kastorps piekrita, — es to nezināju, bet mani jau sen interesēja, kāpēc ir šādas acis.

—   Maldi, krāpšana, — hofrāts apstiprināja. — Uzzīmējiet tās vienkārši slīpas un šauras — un pagalam esat. Vajag uzrādīt slīpumu un šaurumu ar tiem pašiem līdzekļiem, kā to darījusi daba, — radīt, tā sakot, ilūziju ar ilūziju, un tāpēc ir nepieciešams zināt visu par epicanthus. Zināt vispār nekad nav par jaunu. Paskatieties te uz ādu, uz auguma ādu. Vai, pēc jūsu domām, tā ir atbilstoša vai arī nav sevišķi atbilstoša?

—   Pilnīgi, — apgalvoja Hanss Kastorps, — pilnīgi atbilstoši gleznota āda. Man liekas, nekad vēl neesmu redzējis tik dabiski uzgleznotu. Tā vien šķiet, ka redzamas poras. — Un viņš viegli ar plaukstas malu pārvilka pār portreta dekoltē, kas pret sejas pārāk spilgto sārtumu atšķīrās tikpat dzidri balts kā tās auguma daļas, kuras parasti netiek gaismai atklātas un tāpēc vai nu tīšuprāt vai ne izraisa krasu priekšstatu par atkailināšanu — lai vai kā, diezgan rupjiem līdzekļiem gūts efekts.

Un tomēr Hansa Kastorpa slavinājums bija pamatots. Maigo, bet ne vājo krūšu blāvi mirgojošajā baltumā, kas grima zilganajā plīvuraudumā, bija daudz dabiskuma, varēja noprast, ka gleznots ar izjūtu, kas piešķīra portretam valdzinājumu; to netraucēja gleznotāja sniegtā zinātniskā realitāte un dzīvīgā precizitāte. Viņš bija izmantojis audekla graudaino faktūru, lai tas, it īpaši tais vietās, kur bija nojaušami atslēgas kauli, būtu eļļas krāsai saredzams cauri un tāpēc izskatītos kā dabisks ādas nelīdzenums. Nebija aizmirsta dzimumzīmi te pa kreisi, kur krūtis pašķiras, un starp abiem uzkalniņiem likās nojaušams gaiši zilgans dzīslojums. Šķita, ka no vērotāja skatiena pār atkailināto miesu pārskrien tikko manāmas trīsas, drosmīgāk izsakoties, gandrīz vai likās, it kā būtu jūtama viegla izgarojumu dvesma, neredzams šīs miesas dzīvības gars, tā, it kā, ja piekļautu pie tās lūpas, samanītu nevis krāsas un pernicas dvaku, bet cilvēka ķermeņa smaržu. Mēs aprakstām Hansa Kastorpa iespaidus; bet, kaut arī viņš bija īpaši nosliecies uz šādiem iespaidiem, tomēr lietpratīgi jaatzīst, ka šoša kundzes dekoltē bija pats ievērojamakais no visiem gleznojumiem šinīs istabās.

Hofrāts Bērenss, sabāzis rokas kabatās, šūpojās uz papēžiem un pirkstgaliem, reizē ar viesiem vērodams savus darbus.

—   Es priecājos, collega, — viņš teica, — priecājos, ka saprotat. Proti, ir labi un nemaz nav par ļaunu, ja ir kāda nojēga par to, kas atrodas zem epidermas, un var attēlot to, kas nav redzams, īsi sakot, ja attiecības pret dabu nav tikai liriskas, piemēram, ja bez visa cita vēl esi ārsts, fiziologs, anatoms un vēl ir šādas tādas zināšanas par dessous41 , — sakiet, ko gribat, tās var ļoti noderēt un tam ir savas priekšrocības. Pie šī ķermeņa ietvara ir darbojusies zinātne, jūs varat ar mikroskopu pārbaudīt tā organiskās uzbūves pareizību. Jūs redzat ne tikai virsējās ādas gļotaudus un ragaudus, bet zem tās vēl ir pamatādas audi ar tauku un sviedru dziedzeriem, asins vadiem — un vēl dziļāk taukaudu slānis, tā sakot, popējums, paliktnis, kas ar savām daudzajām taukšūnām veido valdzinošās sievišķīgās formas. Un tas, kas bijis zināms, par ko ir domāts, tas ari te izpaužas. Tas ieplūst rokā un vada to, it kā nekā tāda nebūtu, un tomēr tas ir un piešķir darbam ticamību.

Hanss Kastorps klausījās ar sirdi un dvēseli, piere bija piesarkusi, acis dega, viņš nezināja, ar ko lai sāk atbildēt, jo pārāk daudz bija sakāmā. Vispirms — viņš bija nodomājis nocelt gleznu no slikti apgaismotās sienas un pārlikt piemērotākā vietā, otrkārt — katrā ziņā vajadzēja iesaistīties hofrāta spriedumos par ādas raksturu, kas viņu gaužām interesēja, treškārt — papūlēties pateikt pašam savu daudzsološu, filozofisku domu, kas arī viņu stipri nodarbināja. Jau pieķēries ar rokām pie portreta, lai to noņemtu, viņš dedzīgi sāka runāt:

—   Kā tad, kā tad] Pareizi, tas ir ļoti svarīgi. Es gribētu teikt… tas ir, jūs, hofrāta kungs, teicāt… ja attiecības pret dabu nav tikai liriskas … Tā, liekas, jūs sacījāt. Bez mākslinieciskām attiecībām būtu vēl citas, īsi sakot, ja uz pastāvošo varētu raudzīties arī no cita redzes viedokļa, piemēram, medicīnas. Tas ir kolosāli trāpīgi… atvainojiet, hofrāta kungs, es gribu teikt, tas ir tāpēc tik satriecoši pareizi, ka patiesībā'nemaz nav nekādu īsti atšķirīgu attiecību un redzes viedokļu, bet, labi

apsverot, runa ir par vienu un to-pašu, tikai par dažādiem paveidiem, es gribu teikt, noskaņām, es gribu teikt tātad — variācijām par vienām un tām pašām kopējām interesēm, kurās arī gleznošana ir tikai viena daļa un viens izteiksmes veids, ja drīkstu tā sacīt. Jā, atvainojiet, es noņemšu gleznu, tai nav te itin nemaz gaismas, jūs redzēsiet, kad es aiznesīšu to pāri pretī pie dīvāna, vai tomēr nebūs pavisam citādi… Es gribēju jautāt: ar ko tad medicīniskā zinātne nodarbojas? Protams, man šai joma nav nekādas saprašanas, bet tā nodarbojas ar cilvēku. Un jurisprudence? Likumdošana? Tiesību zinātne? Arī ar cilvēku. Un valodniecība, ar kuru lielākoties saistīts pedagoģiskais darbs? Un teoloģija, gādība par dvēselēm, garīgā gana amats? Viss ar cilvēku, viss ir tikai viena un tā paša svarīgā pavērsieni un… pati galvenā interese, proti, interese par cilvēku, — vārdu sakot, tās ir humanitārās profesijas, un, ja tās grib studēt, tad pamatu pamatos vispirms, kā saka, formālās izglītības dēļ jāmācās senās valodas. Jūs varbūt brīnāties, ka es tā runāju, esmu tikai reālists, tehniķis. Bet es vēl nesen gulēdams par lo daudz prātoju: tas taču ir lieliski, lielisks pasaules iekārtojums, ka jebkuras humanitāras profesijas pamatos likts formālais, formas ideja, skaistās formas, — tas piešķir kaut ko cildenu un dāsnu, turklāt zināmas izjūtas un… laipnību… Līdz ar to interese iegūst jau tādu kā galantumu … Es laikam izsakos pavisam greizi, bet te ir redzams, kā garīgais un skaistais apvienojas un īstenībā jau vienmēr bijuši vienoti, citiem vārdiem: zinātne un māksla ir vienotas, un nodarbības ar mākslu katrā ziņa arī te iederas zināmā mērā kā piektā fakultāte, tas nav nekas cits kā humanitārā profesija, humanitāro interešu paveids, ciktāl tās pati galvenā tēma un uzdevums ari atkal ir cilvēks, to nevar noliegt. Es esmu gleznojis tikai kuģus un ūdeni, kad jaunībā izmēģināju spēkus šai virzienā, bet pats pievilcīgākais, manuprāt, gleznošanā ir un paliek portrets, jo tā sižets ir tieši cilvēks, tāpēc es jau sākumā vaicāju, vai hofrāta kungs arī darbojas šai nozarē… Vai šeit, ja es uzkāršu, tam nebūs tomēr daudz izdevīgāk?

Abi — Bērenss un Joahims — skatījās uz viņu pārsteigti: ko viņš tur vervelē par improvizāciju, un vai viņš beidzot nenokaunēsies. Bet Hanss Kastorps bija pārāk aizrāvies, lai samulstu. Viņš turēja gleznu pie sienas un

gaidīja atbildi uz jautājumu, vai te nebūs labāks apgaismojums. Tobrīd kalpone ienesa uz paplātes karstu ūdeni, spirta lampiņu un kafijas tasītes. Hofrāts aicināja viņus kabinetā un teica:

—   Tad jums patiesībā vajadzēja ne tik daudz interesēties par gleznošanu kā par skulptūru … Kā tad, tur, protams, ir vairāk gaismas. Ja jūs domājat, ka portrets tik daudz izturēs … Es runāju par plastiku, jo tā visumā vistīrākā veidā noņemas ar cilvēku un tikai ar to. Ka mums tikai neizvārās ūdens.

—   Ļoti pareizi, plastika, — piebiedrojās Hanss Kastorps, kad viņi gāja uz otru istabu; viņš aizmirsa gleznu no jauna uzkārt vai nolikt — nesa to blakus istabā līdz, atbalstījis pret gūžu. — Protams, ka tādā grieķu Venerā vai Atlētā… tur neapšaubāmi humānais atklājas visskaidrāk, tas arī laikam, ja labi padomā, ir pats īstākais, patiesais humānistiskās mākslas veids.

—   Nu, kas attiecas uz mazo Sošā, — piezīmēja hofrāts,

—    tad viņa vairāk piemērota gleznošanai; man liekas, Feidijs vai tas, kā viņu sauc … ar to ebrejisko uzvārdu — tie būtu raukuši degunu par viņas sugu un fizionomiju … Ko jūs tur darāt, ko jūs stiepjat uz dibena?

—   Paldies, es atbalstīšu pagaidām te, pie krēsla kājas, to brītiņu nekas tam nenotiks. Grieķu tēlnieki gan neko daudz nelikās zinis par galvu, viņus vairāk nodarbināja augums, iespējams, ka tas arī bija tieši humānistiskais … Un tātad sievišķīgo formu plastika ir tauki?

—   Tauki! — nešaubīgi apstiprināja hofrāts, kurš patlaban bija atslēdzis sienas skapi un izņēmis no turienes visus piederumus kafijas sagatavošanai: cauruļveidīgas turku dzirnaviņas, vārāmo kausu ar garu kātu, dubulto trauku cukuram un maltajai kafijai — visu no misiņa.

—   Palmitīns, stearīns, oleīns, — viņš teica, bērdams no skārda bundžas kafijas, pupiņas dzirnaviņās un sākdams griezt rokturi. — Kā jūs redzat, kungi, es visu daru pats no sākuma līdz beigām, tad garšo divtik labi … Ko tad jūs domājat? Ka tā ir ambrozija?

—   Nē, es to zināju pats. Tikai savādi kaut ko tādu dzirdēt, — Hanss Kastorps atbildēja.

Viņi sēdēja kaktā starp durvīm un logu pie zema bambuka galdiņa ar austrumnieciskiem ornamentiem uz misiņa virsas, līdzās smēķēšanas piederumiem tika novietoti kafijas trauki; Joahims apsēdās līdzās Bērensam uz dīvāna ar daudziem zīda spilveniem, Hanss Kastorps — klubkrēslā uz ritentiņiem, Šosā kundzes portretu viņš atbalstīja pret krēslu. Grīdu sedza raibs paklājs. Hofrāts iebēra ar karotīti kafiju un cukuru garkātainajā kausā, uzlēja ūdeni un ļāva tam uz spirta lampiņas uzvārīties. Moka tasītēs kafija brūni putoja un malkojot bija stipra un salda.

—   Starp citu, jūsējā arī, — sacīja Bērenss. — Jūsu plastiskās formas, cik par tām var būt runa, arī, protams, ir tauki, ja arī ne tādā daudzumā kā sieviešiem. Mums, vīriešu cilvēkiem, tauki parasti sastāda divdesmito daļu no ķermeņa svara, sievietēm — sešpadsmito. Nebūtu mums šo zemādas šūnaudu, mēs izskatītos pēc lāčpurniem. Ar gadiem šie audi izzūd, un tad rodas visiem pazīstamās neestētiskās grumbas. Visbiezākā un taukainākā šī audu kārta ir uz sievietes krūtīm, vēdera un ciskām, vārdu sakot, visur, kur savs prieciņš sirdij un rokām. Arī kāju pēdas ir taukas un kut.

Hanss Kastorps grozīja rokās cauruļveidigās kafijas dzirnaviņas. Tās, tāpat kā visi pārējie piederumi, bija drīzāk indiešu vai persiešu, nevis turku izcelsmes, uz to norādīja spožie laukumi, kas izdalījās uz matētā pamata. Hanss Kastorps pētīja ornamentu, to lāgā nesaprazdams. Kad viņš to saprata, tad nevilšus nosarka.

—   Jā, tas ir domāts tikai vecpuišiem, — Bērenss sacīja. — Tāpēc, vai zināt, turu tās aiz atslēgas. Mana virtuves feja varētu acis izmežģit. Jums nekas ļauns nenotiks. To man uzdāvināja kāda paciente, Ēģiptes princese, kas mūs te vienu gadiņu pagodināja. Redziet, motīvs atkārtojas uz katra gabala. Ērmoti, vai ne?

—   Jā, tas ir savādi, — atteica Hanss Kastorps. — Ha, nē, man tas nav nekas! Ja vēlas, to jau var arī nopietni un svinīgi uztvert, kaut gan uz kafijas garnitūras nebūtu īsti piemēroti. Senatnē cilvēki esot kaut ko tamlīdzīgu attēlojuši savās kapenēs. Piedauzīgais un svētais viņiem zināmā mērā bija viens un tas pats.

—   Nu, runājot par princesi, — Bērenss sacīja, — viņai, man liekas, vairāk interesēja pirmais. Man vēl ir palikušas no viņas lieliskas cigaretes, kaut kas sevišķi smalks, tiek pasniegtas tikai svinīgos gadījumos. — Viņš izņēma no sienas skapja spilgti raibu kārbu un piedāvāja no tās. Joahims sasita papēžus un atteicās. Hanss Kastorps paņēma un aizsmēķēja neparasti lielo un plato, ar zelta sfinksu izrotāto cigareti, kas tiešām bija pasakaina.

—   Pastāstiet mums, hofrāta kungs, vēl kaut ko &gt;par ādu, esiet tik laipns, — viņš lūdza. Viņš bija atkal paņēmis rokās Sošā kundzes portretu, nolicis sev uz ceļiem un, atliecies krēslā, vēroja to ar cigareti mutē. — Ne jau tieši par tauku kārtu, to nu mēs apmēram zinām. Bet vispār par cilvēka ādu, ko jūs tik labi protat gleznot.

—   Par ādu? Vai jūs interesējaties par fizioloģiju?

—   Ļoti! Esmu par to vienmēr stipri interesējies. Cilvēka ķermenis allaž ir nodarbinājis manus prātus. Reizēm esmu sev jautājis, vai man nebūtu vajadzējis studēt par ārstu… zināmā mērā, liekas, tas būtu man bijis atbilstoši. Jo, kas interesējas par ķermeni, tas interesējas arī par slimībām, tas ir, tieši par tām — vai ne tā? Kaut gan tam nav liela nozīme, par ko es būtu varējis kļūt. Piemēram, es būtu varējis kļūt par mācītāju.

—   Kā tad tā?

—   Jā, bija tādas reizes, kad man šķita, ka tur es būtu savā elementā.

—   Kāpēc tad jūs kļuvāt par inženieri?

—   Gadījuma pēc. Izšķirošie vairāk vai mazāk bija ārējie apstākļi.

—   Tātad par ādu? Ko lai es pastāstu par jūsu jutīgo apvalku. Tās ir jūsu ārējās smadzenes, saprotat? Ontoģenētiski gluži tās pašas izcelsmes kā tas aparāts tur augšā, jūsu galvaskausā, kas kalpo tā saucamajiem galvenajiem jutekļu orgāniem; centrālā nervu sistēma, jums jāzina, ir tikai neliels ārējās ādas kārtas pārveidojums, zemākajiem dzīvniekiem vispār nav atšķirības starp centrālo un perifērisko sistēmu, viņu ožas un garšas maņas darbojas caur ādu; varat iedomāties, ka viņiem vispār ir tikai ādas uztveramība, — jābūt diezgan omulīgi, ja iztēlojas sevi viņu ādā. Turpretī pie tik augsti diferencētām būtnēm, kādas mēs esam, ādas godkāre aprobežojas ar kutēšanas sajūtu, tā ir tikai aizsargāšanas un brīdinājuma orgāns, toties velnišķīgi modri uzmana ķermeni no Visa, kas tam var kaitēt: tā izpleš pat taustekļus uz āru, proti, matus, matiņus uz ķermeņa — tie ir tikai par ragvielu pārvērtušās ādas šūnas — un ziņo jau par briesmu tuvošanos, iekams tās tikušas klāt pašai ādai. Starp mums runājot, ir pat iespējams, ka ādas aizsargāšanas un brīdināšanas uzdevums nav attiecināms tikai uz ķermeni… Vai jūs zināt, kāpēc jūs sarkstat un nobālat?

—   Ne gluži.

—   Atklāti sakot, pavisam noteikti ari mēs nezinām, vismaz neko par sarkšanu aiz kauna. Šī parādība nav vē! pilnīgi noskaidrota, jo līdz šim asinsvados nav atklāti muskuļi, kas tiktu paplašināti ar vazomotoriskiem nerviem. Ka gailim pietūkst sekste — vai ari vēl kādi citi klasiski piemēri tiek minēti —, tas ir, tā sakot, mistiski, it īpaši tāpēc, ka runa ir par psihisku iedarbību. Mēs pieņemam, ka savienojums starp lielo smadzeņu apvalku un centrālo asinsvadu sistēmu norisinās galvas smadzenēs. Pie zināma kairinājuma, piemēram, kad jums sametas kauns, šis savienojums sākas un nervi iedarbojas uz sejas asinsvadiem, kas plešas un piepildās, un jūsu galva iegūst līdzību ar tītara galvu, no lielā asins pieplūduma sejā vairs nevarat neko saredzēt. Turpretī citos gadījumos — dievs zina kas jūs sagaida, iespējams, kaut kas bīstami skaists — ādas asinsvadi saraujas, āda metas bāla un auksta un sarūk, tad jūs emociju dēļ izskatāties pēc līķa ar svina krāsas acu dobumiem un ar baltu, smailu degunu. Bet simpātiskais nervs, liek sirdij bungāt, cik spēka.

—   Tad tā tas notiek, — noteica Hanss Kastorps.

—   Apmēram tā. Tās, vai zināt, ir reakcijas. Bet, tā kā visām reakcijām un refleksiem no sākta gala ir viens mērķis, tad fiziologi pieļauj tādu iespēju, ka arī šīs psihisko afektu sekundārās parādības ir tādi paši mērķtiecīgi aizsarglīdzekļi, ķermeņa aizsardzības refleksi kā, piemēram, zosāda. Vai jūs zināt, kā jums rodas zosāda?

—   Arī ne pilnīgi.

—   Tā ir tāda ādas taukdziedzeru darbība, kas atdala ādas ziedi, olbaltumsaturīgu, taukainu sekrēciju, redziet, tas nav nekas pievilcīgs, bet piešķir ādai elastību, lai tā aiz sausuma nesasprēgātu un nekrokotos un būtu tīkama pieskaroties, — grūti pat iedomāties, kā varētu pieskarties cilvēka ādai, ja nebūtu šīs holesterīna ziedes. Taukdziedzeros ir mazi organiski muskuļi, kas spēj dziedzerus uzsliet, un, kad tas notiek, tad jūs jūtaties kā tas puišelis, kuram princese uzgāza uz galvas spaini ar grunduļiem, jūsu āda pārvēršas par rīvi, un, ja kairinājums ir liels, tad saslienas arī matu maisiņi — mati uz galvas un uz ķermeņa saceļas stāvus kā dzeloņcūkai, kad tā aizstāvas, un tad jūs zināt, kā tas ir, kad tirpuļi skrien pār kauliem.

—   O, es to ne vienreiz vien esmu dabūjis izjust, — Hanss Kastorps sacīja. — Man diezgan bieži skrien tirpas pār kauliem — visdažādākos gadījumos. Mani pārsteidz vienīgi tas, ka dziedzeri saslienas aiz tik dažādiem iemesliem. Ja pār stiklu velk ar grifeli, tad rodas zosāda, un, klausoties sevišķi skaistu mūziku, arī pēkšņi rodas zosāda, un, kad mani iesvētīja un es saņēmu svēto vakarēdienu, tad radās ne tikai zosāda, bet pār kauliem skrēja tirpas un šermuļi un tam nebija gala. Ir nu gan savādi, kas tikai viss neierosina uz darbošanos mazos muskuļus.

—   Jā, — piekrita Bērenss, — kairinājums paliek kairinājums. Par kairinājuma izraisītāju ķermenis neliekas ne zinis. Tas ir vienaldzīgāk par vienaldzīgu, vai tie ir grunduļi vai svētais vakarēdiens — taukdziedzeri tikpat saslienas.

Hofrāta kungs, — Hanss Kastorps uzsāka no jauna, vērodams gleznu, ko turēja sev uz ceļgaliem. — Es vēl gribētu atgriezties pie viena jautājuma. Jūs pirmīt runājat par iekšejiem procesiem, limfas darbību un tamlīdzīgi … Kas tur notiek? Es labprāt par to uzzinātu kaut ko vairak, piemeram, par limfas darbību, ja jūs būtu tik laipns .. . mani tas ļoti interesē …

—   Tam es labprāt ticu, — Bērenss piekrita. — Limfa ir pats smalkākais, intīmākais un maigākais no visiem elementiem organisma darbībā — tā tas laikam arī jums apmēram liekas, ja jau vaicājat. Parasti mēdz runāt par asinīm un to mistēriju, tās sauc par dīvainu sulu. Bet limfa, vai zināt, ir pirmām kārtām visu sulu sula, kvintesence, asiņu piens, brīnumains šķidrums, — lietojot taukiem bagātu barību, tās tiešām izskatās pēc piena. — Aizrautīgi un plaši viņš ņēmās attēlot, kā asinis, šis teatrāli sārtais šķidrums, kas radīts ar elpošanas un gremošanas orgānu palīdzību, piesātināts ar gāzēm, ar atkritumu vielām, taukiem, olbaltumu, dzelzi, cukuru un noslogots ar sāļiem, trīsdesmit astoņus grādus karsts, tiek ar sirds palīdzību sūknēts asins vados un regulē organismā vielu maiņu, dzīvniecisko siltumu, vārdu sakot, gādā par mīļo dzīvību; viņš stāstīja, ka asinis nenonāk šūnās tieši, bet ar spiedienu, kas uz tām iedarbojas; atdalās ekstrakts, pienaina sula, kura izsvīst asinsvadiem cauri un iespiežas audos, tādā veidā izplatīdamās visur, un kā audu šķidrā sastāvdaļa piepilda katru plaisiņu, staipa un pleš elastīgos audu šūnu apvalkus. Tas esot audu saspringums, turgors, bet turgors savukārt gādājot, iai limfa, pēc tam kad tā laipni apkalpojusi šūnas un paveikusi ar tām vielu maiņu, tiktu limfvados — vasa lymphatica — un atgrieztos atpakaļ asipīs, dienā tās esot pusotra litra. Hofrāts attēloja limfvadu cauruļvadu un sūcējvadu sistēmu, runāja par krūšu piena caurteci, kas savāc kāju, vēdera, krūšu, vienas rokas un vienas galvas puses limfu, pastāstīja par maigajiem filtrējošajiem orgāniem, kuri sastopami daudzās vietās limfvados, kurus sauc par limfu dziedzeriem un kuri atrodas pie kakla, padusēs, elkoņu locītavās, ceļgalu locītavās un citās intīmās un maigās organisma daļās.

—   Te var parādīties pietūkumi, — Bērenss paskaidroja, — un ar to jau mēs arī sākām; limfātisko dziedzeru sabiezējums, teiksim, ceļgalu locītavās un roku locītavās — ūdenstūskai līdzīgs pietūkums, un tam katrreiz ir savs iemesls, kaut arī nekāds skaistais. Zināmos apstākļos var rasties pamatotas aizdomas uz limfvadu tuberkulozo aizsprostojumu.

Hanss Kastorps klusēja.

—  Jā, — viņš pēc brīža tikko dzirdami noteica, — tā tas ir, es būtu varējis studēt par ārstu. Krūšu piena caurtece… kāju limfvadi… tas ir ļoti interesanti. Bet kas ir ķermenis? — viņš pēkšņi trauksmaini iesaucās. — Kas ir miesa? Kas ir cilvēka augums? No kā tas sastāv? Pasakiet to mums reizi par visām reizēm un precīzi, lai mēs zinātu!

—   No ūdens, — atbildēja Bērenss. — Tātad jūs interesējaties arī par organisko ķīmiju? Lielāko tiesu Humānistiskais cilvēka ķermenis sastāv no ūdens, ne te ir ko pielikt, ne atņemt, un nav iemesla satraukumam. Sausām vielām atliek tikai divdesmit pieci procenti, un no tiem divdesmit procenti ir parastais vistas olbaltums, proteīnvielas, ja gribat dzirdēt cildenāku apzīmējumu, tām vēl mazliet pievienoti tauki un sāls, tas arī ir tikpat kā viss.

—   Bet vistas olbaltums — kas tas ir?

—   Dažādas elementāras vielas. Ogleklis, ūdeņradis, slāpeklis, skābeklis, sērs. Dažreiz arī fosfors. Jūs jau esat neiedomājami zinātkārs! Daži olbaltumi ir savienoti arī ar ogļhidrātiem, tas ir, ar vīnogu cukuru un stērķeli. Vecumā miesa kļūst sīksta, tāpēc ka savienotājaudos sakrājas kolagēns, līme, vai zināt, svarīgākā kaulu un skrimšļu sastāvdaļa. Ko tad lai es vēl jums pastāstu? Mūsu

muskuļu plazmā ir olbaltums miozīns, nāves gadījumā tas pārvēršas par muskuļu fibrīnu un izraisa līķa sastingumu.

—  Jā, tāds līķa sastingums, — Hanss Kastorps žirgti iekrita valodā, — lieliski, lieliski. Un tad seko vispārējā analīze, kapa anatomija.

—   Nu, pats par sevi. To jūs gan pateicāt trāpīgi. Process pieņem plašākus apmērus. Mēs, tā sakot, izplūstam izplatījumā. Padomājiet, cik daudz ūdens! Un pārējās sastāvdaļas, tiklīdz izzūd dzīvība, arī nav noturīgas, trūdot tās sadalās vienkāršos savienojumos — neorganiskos.

—  Trūdēšana, sadalīšanās, — sacīja Hanss Kastorps, — tā taču, cik man zināms, ir sadegšana, savienošanās ar skābekli.

—   Pārsteidzoši pareizi. Oksidēšanās.

—   Un dzīvība?

—   Tāpat. Tāpat, jaunekli. Arī oksidēšanās. Dzīvība galvenokārt ir arī tikai šūnu olbaltuma skābekļa sadegšana, tur arī rodas tīkamais dzīvnieciskais siltums, kura mums reizēm tiek par daudz. Tā jā, dzīve ir miršana, tur nav ko sevi krāpt, — une destruction organique 42 , kā to nosaucis kāds francūzis ar šai tautībai raksturīgu vieglprātību. Pēc tā arī dzīvība izskatās. Ja mums liekas citādi, tad mūsu spriedums nav objektīvs.

—   Un, ja ir interese par dzīvību, tad reizē ar to arī it kā būtu interese par nāvi. Vai tā?

—   Nu, sava veida starpība jau nu tomēr paliek. Dzīvība ir tad, kad, norisot vielu maiņai, saglabājas forma.

—   Kāpēc tā saglabājas? — jautāja Hanss Kastorps.

—   Kāpēc? Paklausieties, bet kur tad paliek humānisms jūsu jautājumā?

—   Forma ir pedantisms.

—  Jūs esat šodien neparasti sparīgs. Tieši vai nevaldāms. Bet es nu atkāpjos, — hofrāts sacīja. — Mani pārņem melanholija, — viņš teica, apklādams ar savu masīvo

• plaukstu acis. — Tā ar mani atgadās. Dzēru ar jums kafiju, labi garšoja, tērzējām, un nu pēkšņi uzbrūk melanholija. Kungiem mani jāatvaino. Man bija īpašs prieks un ļoti, ļoti patīkami …

Brālēni pielēca kājās. Viņiem esot neērti, viņi pārmetot sev, ka tik ilgi hofrāta kungu … Tika nomierinoši apgalvots pretējais. Hanss Kastorps pasteidzās Sošā kundzes portretu aiznest blakus istabā un atkal pakārt vecajā vietā.

Iedami atpakaļ, viņi vairs nenokāpa dārzā. Bērenss parādīja ceļu cauri ēkai, pavadīdams viņus līdz stikla durvīm, kas veda uz kāpnēm. Noskaņā, kāda viņam pēkšņi bija uzbrukusi, pakausis likās izslējies vēl stāvāk, viņš mirkšķināja miklās acis, ,yienā pusē lūpu kaktiņš bija uzrauts, tādēļ sašķiebtās ūsiņas izskatījās sērīgi greizas.

Ejot pa gaiteņiem un kāpnēm, Hanss Kastorps teica:

—   Vai tā man nebija laba ideja?

—   Katrā ziņā kaut kāda pārmaiņa, — atsaucās Joahims. — Un izrunājāties pie reizes par visdažādākajiem jautājumiem, tas jau nu gan. Man pat mazliet tā kā par daudz tika. Nupat ir pēdējais laiks, lai mēs pirms tējas vēl kaut minūtes divdesmit pagūtu pagulēt, tu varbūt savā šīsdienas trauksmainajā garastāvoklī uzskati, ka esmu pedantisks. Bet tev jau arī galu galā tas nav tik nepieciešami kā man.

Pētījumi

Un pienāca tas, kam bija jāpienāk, Hansam Kastorpam nebija ne sapņos rādījies, ka viņam tas būs te jāpiedzīvo: iestājās ziema, šejienes ziema, ko Joahims jau pazina, jo, kad viņš pērnajā gadā bija atbraucis, tad vēl valdīja īsta ziema, bet Hansu Kastorpu tā mazliet biedēja, kaut arī viņš bija sagatavojies, kā nākas. Brālēns centās viņu nomierināt.

— Neiztēlojies to pārāk drūmās krāsās, — viņš sacīja, — nav jau nekāda arktiskā. Aukstumu tikpat kā nejūt, jo gaiss ir sauss un vējš nemēdz būt. Ja labi satinas, var līdz vēlai naktij palikt uz balkona un nemaz nejust salu. Te ir tik savdabīga temperatūras maiņa, virspus miglas robežas — augstākajos apvidos ir siltāks, agrāk to nezināja. Auksts ir drīzāk lietus laikā. Bet tev taču ir guļammaiss, un, ja būs vajadzīgs, tad jau arī iekurinās.

Starp citu, ne par kādu pēkšņu ziemas uzbrukumu, ne arī tās plosīšanos nevarēja būt runas, ziema uzradās lēnīga un sākumā neko daudz neatšķīrās no dažas labas dienas vasaras vidū. Ilgāku laiku pūta dienvidvējš, saule cepināja, ieleja izskatījās sarukusi īsāka, un Alpu kalnāji viņā malā likās panākuši tuvāk un ikdienišķāki. Tad uzradās mākoņi, tie virzījās no Mihela smailes un Tincenhorna uz ziemeļaustrumu pusi, un ieleja satumsa. Sāka gāzt lietus, vēlāk lietus metās blāvs, palēcīgi balts, piejaucēs sniegs, beigās tikai sniga, ielejā sagriezās sniegputenis, tas putināja ļoti ilgi, arī temperatūra bija ievērojami pazeminājusies, tāpēc sniegs nepaguva izkust, tas bija gan mikls, bet palika, kur bijis; ieleja ietērpās mitrā, plānā, vietumis padilušā, baltā autā, pret kuru skuju koku raupjās aprises kalnu nogāzēs izcēlās sevišķi melnas; ēdamzālē apkures radiatori kļuva remdeni silti. Tas bija novembra sākums, tuvojās mirušo piemiņas diena — viss bija pierasts. Arī augustā bija tāds laiks piedzīvots, un jau sen cilvēki bija atradinājušies domāt, ka sniegs ir tikai ziemas priekšrocība. Pastāvīgi, jebkuros laika apstākļos, reizēm gan tikai no tālienes — sniegs baltoja acu priekšā, jo vienmēr tā klājieni un pēdas zvīgoja klinšainās Retikona kalnu grēdas spraugās un krokās; kalni it kā nosedza ieeju ielejā, un allaž tālie dienvidu kalnu milži sūtīja šurp sniegotus sveicienus. Sniegs nemitējās snigt, arī temperatūra pazeminājās. Debesis pār ieleju nokārās zemu, tās bija pelēcīgas un sabira pārslās, kas krita nepārtraukti un nedzirdami, ar pārmērīgu un mazliet satraucošu izšķērdību, ik stundu laiks metās aukstāks. Kādu rītu Hansa Kastorpa istabā bija septiņi grādi, bet nākošajā rītā — tikai pieci. Sals gan turējās zināmās robežās, tomēr pieturējās. Sākumā sala tikai naktīs, tagad arī dienā, turklāt no rīta līdz vēlam vakaram, bet sniegs sniga ar īsiem pārtraukumiem ceturto, piekto un septīto dienu. Tas krājās milzu kupenās un sāka radīt bažas. Notīrīja taciņas ceļā uz solu pie ūdensteknes, kā arī braucamajā ceļā uz ieleju, bet tās bija tik šauras, ka nebija iespējams samainīties, vajadzēja pakāpties sānis sniegā, kur iegrima līdz ceļgaliem. Lejā, kūrorta ielās, augu dienu strādāja akmens sniega veltnis, ko vilka zirgs, kuru aiz iemauktiem vadāja kāds cilvēks, bet starp kūrmājas apkaimi un tā sauktā ciemata ziemeļu daļu dzeltens sliežu diližanss, līdzīgs vecfranku pasta karietei, ar sniega arklu priekšā lāpstoja sānis .sniega grēdas. Šaurā, augstā un nošķirtā to cilvēku pasaule, kas dzīvoja te augšā, tagad bija biezi nosegta, mīksti popēta, nebija neviena mietiņa, ne stabiņa bez baltas, pūkainas cepurītes; sanatorijas «Berghof» galvenās ieejas pakāpieni bija pazuduši, pārvērtušies slīpā plaknē, smagi, ērmoti spilveni bija uzgūluši priežu zariem, šur tur tie slīdēja lejā, izputēja gaisā un, pārvērtušies baltā miglā vai mākonī, aizslīdēja starp kokiem. Kalni visapkārt bija ietinušies sniega segā, pakājēs sniegs bija sērsnains, bet virs meža joslas dažādās kalnu virsotnēs tā sega bija mīksti balta. Valdīja krēsla, saule cauri dūmakai vīdēja kā nespodri gaišs plankums. Bet sniegs atstaroja apslēptu, rēnu gaismu, blāvi pienainu, kas vērta skaistāku visu apkārtni un cilvēkus, kaut arī zem baltām un krāsainām cepurītēm deguni bija sarkani.

Ēdamzālē pie visiem septiņiem galdiem tik vien bija runa kā par ziemas — šī apvidus ievērojamākā gadalaika iestāšanos. Stāstīja, ka esot ieradušies daudzi tūristi un sportisti un apmetušies ciemata un kūrorta centra hoteļos. Uzkritušā sniega biezumu vērtējot ap sešdesmit centimetru, un tā kvalitāte esot kā radīta slēpošanai. Cītīgi tiekot gatavots bobsleja ceļš no ziemeļrietumu nokares — no Sacalpa uz ieleju, jau tuvākajās dienās to varēšot atklāt, protams, ja fēns neizspēlēšot kādu joku. Visi priecājās par jautro rosību, ko šeit atkal radīs no lejas atbraukušie veselie cilvēki, priecājās par gaidāmajiem sporta svētkiem un sacensībām, kurus dzīrās noskatīties par spīti aizliegumam, aizzogoties no gulēšanas reizēm. Esot uzradies kaut kas jauns, kā padzirda Hanss Kastorps, kāds ziemeļos radies izgudrojums — «skikjoring» —, sacensības, kurās slēpotājus velk zirgi. Turp gadījās aizmanīties, lai noskatītos. Runāja arī par Ziemsvētkiem.

Ziemsvētki! Nē, par tiem Hanss Kastorps vēl nebija iedomājies. Bija viegli pateikt un uzrakstīt, ka, paklausot ārstu rīkojumam, vajadzēs ziemu pavadīt te. Bet nu izrādījās, ka līdz ar to vajadzēs te pavadīt arī Ziemsvētkus, un jau šai domā vien slēpās kaut kas biedējošs kaut vai tāpēc — bet arī ne tikai tāpēc vien —, ka viņš šos svētkus nekad nebija pavadījis prom no dzimtenes, kaut kur citur, bet tikai ģimenes lokā. Nu, lai notiek, nekā nevar darīt, ar to jāsamierinās. Viņš jau nebija vairs nekāds bērns. Joahims arī, liekas, daudz par to galvu nelauzīja un pakļāvās bez činkstēšanas, un kur tikai pasaulē un kādos apstākļos cilvēki nav svinējuši Ziemsvētkus!

Kaut arī tā, viņam tomēr šķita, ka runāt par Ziemsvētkiem ātrāk par pirmo adventi ir tā kā par agru, vēl jau līdz tiem ir sešas nedēļas. So laiku apsteidza un aprija ēdamzālē — tā bija spēja, kuru arī Hanss Kastorps jau uz savu roku bija apguvis, lai gan tik plašā vērienā neizrīkojās ar laiku, kā bija paraduši darīt senākie sanatorijas iedzīvotāji. Tādi etapi kā Ziemsvētki gadu gaitā

viņiem lieti noderēja par atbalsta punktiem un palīglīdzekļiem, lai tiktu pāri tukšajiem starplaikiem. Visiem bija paaugstināta temperatūra, paaugstināta vielu maiņa, viņu organisms dzīvoja paātrinātu un pastiprinātu dzīvi — iespējams, ka tāpēc arī viņi tik pārlieku steidzināja laiku. Viņš nemaz nejustos pārsteigts, ja viņi Ziemsvētkus uzskatītu jau par aizvadītiem un runātu par Jaungadu un meteni. Tomēr tik liela vieglprātība un nevīžība «Berghof» ēdamzālē nebija pieļaujama. Par Ziemsvētkiem vajadzēja padomāt, te bija iemesls rūpēm un galvas lauzīšanai. Tika apspriesta kopēja dāvana, kas pēc šeit ieviestā paraduma svētvakarā bija pasniedzama sanatorijas šefam hofrātam Bērensam, naudas vākšana jau bija uzsākta. Tie, kas te uzturējās ilgāk par gadu, stāstīja, ka iepriekšējā gadā bija iedāvināts čemodāns. Šoreiz tika pārrunāta iespēja par jaunu operācijas galdu, molbertu, puskažoku, šūpuļkrēslu, ziloņkaula stetoskopu ar inkrustācijām, un Setembrīni, kad viņam apjautājās, ieteica leksikogrāfisku darbu, kam drīzumā vajagot iznākt un kas saukšoties «Ciešanu socioloģija»; tomēr viņam piebiedrojās vienīgi kāds grāmatu tirgotājs, kurš nesen kā tika apsēdināts pie Klēfeldes galda. Vienošanās vēl nebija panākta. Ar krieviem saprasties bija pagrūti. Ziedojuma vācēji sašķēlās. Maskavieši paziņoja, ka gribot paši uz savu roku apsveikt. Stēra kundzi dienām ilgi tirdīja nemiers naudas — desmit franku — dēļ, ko viņa savā vieglprātībā bija izlikusi par Iltisa kundzi un ko tā bija «aizmirsusi» atdot. Vai redzat, «aizmirsusi», — intonācijas, ar kādām Stēra kundze šo vārdu apveltīja, bija daudzveidīgas un nepārprotami lietotas, lai izteiktu visdziļāko neticību aizmāršībai, un ari Stēra kundze pati apgalvoja, ka viņa neskopodamās šķiežas ar mājieniem un dzēlieniem par «aizmāršību». Stēra kundze vairākkārt teicās un solījās Iltisai parādu uzdāvināt. «Tātad es samaksāju par sevi un par viņu,» * Stēra kundze draudēja, «nebūs jau mans kauna traips.» Beidzot viņa atrada izeju no kļūmīgās situācijas un pasteidzās to pavēstīt pie galda, sagādādama galda biedriem jautru brīdi; viņa bija pārvaldē paņēmusi šos desmit frankus un likusi ierakstīt Iltisa kundzes rēķinā — tādā veidā parādniece bija viltībā pārtrumpota un vismaz parāds nokārtots.

Bija pārstājis snigt. Vietumis debesis pašķīrās, pelēkzili mākoņi pagaisdami ļāva ielūkoties saulei, kas apkārtnei piešķīra zilganu nokrāsu. Tad laiks noskaidrojās pilnīgi. Novembra vidū iestājās saulainas, saltas dienas — skaidra un krāšņa ziema, un aiz balkona margu loka atklājās brīnumaina ainava — sniega smelknes apbārstītie meži, mīkstām pūkām piebirušās klinšu aizas un zili starojošā debess pār saules apspīdēto, balto ieleju. Bet vakaros, kad uzpeldēja gandrīz jau pilnais mēness, pasaule pārvērtās burvīgā pasakā: viscaur, cik tālu vien acs sniedz, viss lāsmo kristāliskā dzidrumā, dārgakmeņu krāšņumā. Meži raudzījās gan baltum balti, gan drūmi melni. Tās debesmalas, no kurām mēness pavirzījies tālāk, pletās tumšas, zvaigžņu piebirušas. Zaigojošās klajotnēs mājas, koki, telegrāfa stabi meta asas, noteiktas un biezas ēnas, kas izskatījās patiesākas un nozīmīgākās par pašiem priekšmetiem. Dažas stundas pēc saules rieta sals sasniedza septiņus astoņus grādus. Pasaule sastinga ledainā skaidrībā, tās dabiskā rosība bija pamirusi brīnumainā, nāves sapņa valdzinājuma.

Hanss Kastorps kavējās savā lodžijā līdz vēlai naktij, priecādamies par ziemas apburto ieleju, — kavējās daudz ilgāk par Joahimu, kurš pulksten desmitos vai tikai nedaudz vēlāk devās istabā. Lieliskais guļamkrēsls ar trīsdaļīgo popējumu un veltni pagalvim bija tuvu piebīdīts pie koka margām, kuras sedza sniega spilvens; uz baltā galdiņa līdzās dega elektriskā lampiņa, un blakus grāmatu kaudzītei stāvēja glāze ar treknu vakara slaukuma pienu, kas visiem «Berghof» apdzīvotājiem vēl pulksten deviņos tika ienests istabā. Hanss Kastorps labākas garšas pēc mēdza piešļākt tam drusku konjaka. Viņš jau bija licis lietā visus iespējamos aizsarglīdzekļus pret aukstumu: bija līdz pat kaklam ielīdis aizpogājamā kažokādas maisā, kuru jau laikus tika iegādājies kādā kūrorta veikalā, tad ar visu maisu pēc rituāla prasībām savukārt ievīstījies abās kamieļvilnas segās. Bez ziemas uzvalka viņam bija mugurā puskažociņš, galvā adīta vilnas cepure, kājās filca zābaki un rokās biezi, oderēti cimdi, kas gan nepasargāja pirkstus no sastingšanas.

Viņš kavējās laukā līdz pusnaktij un dažreiz pāri pusnaktij (nejaukais krievu precētais pāris jau sen bija no sava balkona pazudis), protams, arī tālab, ka vilināja ziemas nakts burvība, un vēl jo vairāk tālab, ka līdz pulksten vienpadsmitiem ielejā skanēja mūzika, kas uzvilnīdama un atslābdama ieplūda apkārtējā klusumā, — bet galvenokārt viņu šeit aizkavēja gurdenums un možums, abi reizē un apvienoti: proti, auguma gurdenums un nevēlēšanās kustēties, un rosīgais, darbīgais gars, ko bija aizrāvuši jauni pētījumi, ar kuriem bija iepazinies jaunais cilvēks, vairs nespēja nomierināties. Ziema viņu vārdzināja, sals iedarbojās uz organismu nogurdinoši un nomācoši. Viņš daudz ēda, tiesādams varenās «Berghof» maltītes, kurās pēc rostbifa ar attiecīgām piedevām bieži vien sekoja vēl cepta zoss, ar pārmērīgu ēstgribu, kas šeit un it īpaši ziemā, kā redzams, vēl vairāk nekā vasarā bija parasta parādība. Tai pašā laikā viņu nomāca miegainība, tāpēc viņš dienā un bieži mēness gaismas pielijušajos vakaros aizmiga pie grāmatām, kuras bija sakrāvis kaudzē un par kurām vēl runāsim, bet, mirkli pasnaudis, atkal nodevās pārdomām. Rosīgas sarunas ar Joahimu, — nekad tāda tieksme uz skubīgu, neapvaldītu un pat pārdrošu tērzēšanu nebija novērota mājās, līdzenumā, — šādas rosīgas sarunas ar Joahimu nepieciešamo pastaigu laikā pa sniegu viņu pārlieku nogurdināja: viņam reiba galva, viņš trīsēja un jutās kā apdullis, kā apskurbis, galva dega. Ziemai sākoties, Hansa Kastorpa temperatūras līkne bija pamazām kāpusi, un hofrāts Bērenss bija ieminējies par injekcijām, kuras viņš mēdza pielietot gadījumos, kad temperatūra ietiepīgi nekritās, un pielietoja to divām trešdaļām sanatorijas iemītnieku; arī Joahims tās regulāri saņēma. Iianss Kastorps gan domāja, ka ķermeņa pastiprinātais siltums izskaidrojams ar garīgo satraukumu un rosīgumu, kas daļēji arī viņu noturēja jo ilgi spīguļojošās sala naktīs laukā guļamkrēslā. Grāmatas, kas bija viņu aizrāvušas, šādu izskaidrojumu tikai apstiprināja.

Jāteic, ka internacionālās sanatorijas «Berghof» guļamhallēs un atsevišķajos balkonos tika ne mazums lasīts; lasīja galvenokārt jaunatnācēji un slimnieki, kam te paredzēta tikai īsa uzturēšanās, jo tie, kas te pavadīja vairākus mēnešus vai pat gadus, bija ar prasmīgi sasniegtu virtuozitāti sen apguvuši māku nosist laiku bez kādas izklaidēšanās vai galvas piepūlēšanas, jā, viņi pat apgalvoja, ka tikai nejēgām šai nolūkā jāķeroties pie grāmatām; lai justos nodrošināts pret garlaicību, pilnīgi pietiekot, ja kāda atrodoties uz galdiņa līdzās vai klēpī. Sanatorijas bibliotēkā, kur bija visiem pieejamas grāmatas dažādās valodās un it īpaši daudz ilustrētu izdevumu, lasāmvielas bija pietiekami. Tika arī savstarpēji mainīti romāni, kas bija paņemti no kūrorta bibliotēkas. Sad tad uzradās kāda grāmata vai žurnāls, kuru cits citam rāva no rokām ārā un pēc kura ar liekuļotu vienaldzību snaikstīja rokas arī tie, kas teicās vairs nelasām. Tai laikā, kurā mēs kavējamies, no rokas rokā tika raušus rauta neizskatīga grāmatele, ko bija pagādājis Albīna kungs un kas saucās «Māksla pavest». Burtisks tulkojums no franču valodas. Bija saglabāta pat oriģināla sintakse, ar ko priekšnesums ieguva savu izteiksmi, kairinošu pikantēriju; tanī tika sabiedriski dzīves priecīga pagānisma garā iztirzātas mīlestības un baudkāres problēmas. Stēra kundze, drīz vien paguvusi to izlasīt, nosauca grāmateli par «dievišķīgu». Magnusa kundze, tā, kurai «zuda olbaltums», daudz negudrodama, viņai pievienojās. Viņas vīrs, aldaris, secināja, ka šo to no šīs lektīras guvis, bet nožēloja, ka Magnusa kundze to izlasījusi, jo tamlīdzīgi raksti sievas «izlutinot» un viņām rodoties nekautrīgi priekšstati par mīlestību. Šāds vērtējums vēl vairāk iekveldināja vēlēšanos grāmateli izlasīt. Starp divām oktobrī atbraukušām dāmām, kas atpūtas laikā izmantoja apakšējo guļamhalli, — starp Rediša kundzi, poļu rūpnieka sievu, un atraitni Hesenfelda kundzi no Berlīnes reiz pēcpusdienā norisinājās gaužām nepatīkama, īstenībā vardarbīga scēna: katra no tām apgalvoja, ka esot pirmā pieteikusies uz grāmatu; Hanss Kastorps no sava balkona dzirdēja visu, gan vienas dāmas histērisko kliegšanu — tā varēja būt tiklab Rediša, kā arī Hesenfelda —, gan arī to, ka niknuma lēkmes sagrābtā tika aizvesta sava istaba. Jaunieši bija tikuši pie traktāta jau pirms_ vecākās paaudzes. Viņi to studēja reizēm visi kopīgi pēc vakariņam dažādās istabās. Hanss Kastorps redzēja, kā puisis, kam bija garais nags, iedeva grāmatu jaunajai, nupat atbraukušajai, viegli slimajai Frenchenai Oberdankai — gaišmatainai gludgalvei meitenei, kuru māte bija tikai nesen atvedusi šurp.

Iespējams, ka bija izņēmumi, iespējams, ka bija tādi, kas gulēšanai paredzētās stundas piepildīja ar kādu nopietnu garīgu nodarbību kaut vai tāpēc, lai tādā veidā saglabātu saikni ar dzīvi līdzenumā vai arī lai piešķirtu laikam nedaudz jēgas un dziļuma un tas nebūtu vienīgi laiks un nekas cits. Iespējams, ka bez Setembrīni ar viņa tiekšanos iznīdēt ciešanas un bez godprātīgā Joahima ar tā krievu valodas mācību grāmatām bija vēl dažs labs ar šādu noslieci — ja ari ne starp sēdētājiem ēdamzālē, ko tiešām būtu grūti iedomāties, tad droši vien tieši starp guļošajiem slimniekiem un «moribundiem», Hanss Kastorps bija par to gandrīz vai pārliecināts. Runājot par Hansu Kastorpu pašu, jāteic, ka viņš savā laikā, pasūtīdams no mājām visu nepieciešamo ziemai, bija lūdzis arī dažas savai profesijai atbilstošas grāmatas — inženierzinātnisķas un par kuģu būvniecības tehniku, jo līdzpaņemtā «Oceati steamships» neko vairs nespēja sniegt. Bet arī viņa specialitātes grāmatas gulēja pamestas, atkāpušās par labu citām gluži atšķirīgas nozares mācībām, kas bija saistījušas jaunā Hansa Kastorpa uzmanību. Tās bija grāmatas par anatomiju, fizioloģiju un bioloģiju dažādās valodās — vācu, franču un angļu valodā, tās kādu dienu viņam bija uzsūtījis augšā ciemata grāmatu tirgotājs, jādomā, ka Hanss Kastorps bija grāmatas pasūtījis pats uz savu roku, klusiņām kādas pastaigas laikā, kad bija gājis viens, bez Joahima (tam bija laikam jāiet uz injekciju vai arī nosvērties). Tāpēc Joahims jutās pārsteigts, ieraudzīdams grāmatas brālēna rokās. Kā jau zinātniskas grāmatas, tās bija dārgas, cenas vēl bija redzamas vāku iekšpusē un uz apvalkiem. Viņš jautāja, kāpēc ITanss Kastorps, ja viņam bijusi vēlēšanās tādas lasīt, neesot aizņēmies no hofrāta, kuram šāda literatūra droši vien esot lielā izvēlē. Bet Hanss Kastorps paskaidroja, ka gribot tās savā īpašumā, lasīšana sokoties pavisam citādi, ja grāmata piederot pašam, viņam arī patīkot ar zīmuli šo to atzīmēt un pasvītrot. Stundām ilgi Joahims dzirdēja, kā brālēns blakus lodžijā ar papīra nazi atgriež brošēto lokšņu lappuses.

Grāmatas bija smagas, neērtas; Hanss Kastorps gulēdams balstīja tās ar apakšējo malu vai nu pret krūtīm, vai vēderu. Grāmatas spieda, viņš to pacieta. Pavērtu muti viņš ļāva acīm slīdēt pa lappusēm, ko bez īpašas "Vajadzības sārti apgaismoja galda lampiņa, jo mēness gaismā varēja mierīgi lasīt; lasot galva sekoja līdz, kamēr zods atdūrās pret krūtīm — tas bija stāvoklis, kādā lasītājs, iekams pacēla seju pret nākamo lappusi, brīdi ko apcerēja, snaužot vai pussnaudā vēl mazliet grima pārdomās. Viņš lasīja, nopietni iedziļinādamies, bet mēness tikmēr slīdēja pa savu vienmērīgo ceļu pār kristāldzidri vizuļojošo augstkalnes ieleju, — lasīja par organizēto matēriju, protoplazmas īpašībām, šo jutīgo subštanci, kas saglabājas savdabīgā, nenoturīgā esības stāvoklī starp attīstību un sabrukumu, par tās spējām piešķirt daudzveidību sākotnējām, bet joprojām pastāvošām vielas pamatformām, ar satraucošu iedziļināšanos lasīja par dzīvību un tās svēto un nešķīsto noslēpumu.

Kas ir dzīvība? Tas nav zināms. Neapšaubāmi, ka, būdama dzīvība, tā sevi apzinās, bet nezina, kas tā ir. Apziņa kā jutīgums pret kairinājumiem līdz zināmai pakāpei bija tanī pamodusies jau pašās zemākajās un neattīstītākās pakāpēs, nav iespējams pirmās apzinātās norises attiecināt uz kādu vispārējas vai individuālas apziņas noteiktu brīdi, piemēram, apziņas rašanos saistīt ar kādas nervu sistēmas izveidošanos. Dzīvnieku zemākām attīstības formām nav nervu sistēmas, nemaz jau nerunājot par galvas smadzenēm, bet neviens neuzdrīkstētos noliegt viņu spēju uztvert kairinājumus. Varētu arī dzīvību anestezēt — pašu dzīvību, ne tikai atsevišķus orgānus, jutīgus pret kairinājuma izraisītājiem, ne tikai nervus. Varētu uz laiku apslāpēt jebkuras ar dzīvību nodrošinātas matērijas jutīgumu tiklab stādu kā dzīvnieku valsti, varētu pakļaut narkozes iedarbībai olas un sēklu pavedienus — hloralhidrāta vai morfija iedarbībai. Tātad sevis apzināšanās ir vienīgi dzīvas matērijas funkcija, un pie pastiprinātas darbības šī funkcija vēršas pret sevis pašas izraisītāju, kļūst par tiekšanos izpētīt un izskaidrot fenomenu, kas to radījis, daudzsološu un reizē bezcerīgu visa dzīvā tiekšanos pēc pašizziņas, gala rezultātā veltīgas, jo daba neļauj izzināt parādību būtību, neļauj uztvert dzīvības dzīļu noslēpumus.

Kas ir dzīvība? Neviens to nezina. Nevienam nav zināms dzīvības rašanās, uzliesmojuma sākotnējais mirklis. Sākot ar šo mirkli, dzīvības sfērā nekam vairs nebija gadījuma raksturs vai nejaušība, pati dzīvība likās nejaušība. Ja par dzīvību bija iespējams kaut ko pateikt, tad vienīgi to: tai vajadzētu būt ar tik augsti attīstītu struktūru, ka neorganiskās matērijas pasaulē mēs neatrastu neko tādu, kas būtu kaut attāli līdzīgs dzīvībai. Starpība starp amēbu un mugurkaulniekiem bija niecīgāka un nenozīmīgāka salīdzinājumā ar to starpību, kas atšķīra dzīvības vienkāršākās parādības no dabas, kura pat nepelnīja apzīmējumu — mirusi, jo bija neorganiska. Nāve bija tikai loģisks dzīvības noliegums; bet starp dzīvību un neorganisko dabu pletās bezdibenis, kam pētnieki velti centās pārmest tiltu. Ne mazums nopūlējās šo bezdibeni aizpildīt ar teorijām, ko tas aprija bez atlikuma un ne drusku nesašaurinājās vai nesamazinājās. Lai atrastu kaut vai kādu ķēdes locekli, sāka balstīties uz veselajam saprātam nepieņemamu hipotēzi par bezstruktūras dzīvības formām, par neorganizētiem organismiem, kas it kā paši no sevis uzrodas olbaltuma Šķīdumā, tāpat kā kristāls rodas atsālnī, bet tai pašā laikā jebkuras dzīvības priekšnoteikums un izteiksme bija un palika organiskā diferencēšana, un nebija iespējams uzrādīt nevienu dzīvu radību, kas par savu dzīvību nebūtu pateicību parādā vecākiem. Sajūsma, ko izraisīja no jūras dzīlēm izmakšķerētā protoplazma, beidzās ar apkaunojošu neveiksmi. Atklājās, ka par protoplazmu bija noturēti ģipša nosēdumi. Lai nebūtu jāpaliek stāvam pie neatklāta brīnuma, — jo dzīvība, kas izveidojusies no tām pašām vielām kā neorganiskā daba un kas sabrūk tais pašās vielās, būtu neapstrīdams brīnums, — tomēr gribot negribot vajadzēja pieļaut pašizcelšanās iespēju, tas ir, organiskā rašanos no neorganiskā, kas tāpat bija brīnums. Tāpēc tika domāts par starppakāpēm un pārejām, pieļāva tādu organismu pastāvēšanas iespēju, kas atrodas uz zemākas pakāpes nekā visi mums zināmie, bet kam bija savukārt vēl senāki priekšteči, liecinieki dabas mūžveciem mēģinājumiem radīt dzīvību, proti, probiji, kurus nekad neviens nav redzējis, jo tie nav bijuši saskatāmi ne ar kāda lieluma mikroskopiem, un kuru izdomāto izcelšanos izskaidroja ar olbaltuma savienojumu sintēzi.

Tātad — kas ir dzīvība? Siltums, siltuma produkts, kas saglaba nepastāvības formu, matērijas drudzis, kurš seko nenoturīgi sarežģītu, nenoturīgi, komplicēti uzbūvētu olbaltuma molekulu nemitīga sabrukuma un atjaunošanās procesam. Tā bija esamība, kas īstenībā nevarēja tāda būt un tikai šinī sarežģītajā un drudžainajā sabrukuma # un atjaunošanās procesā ar saldsāpīgu nepieciešamību balansēja uz būt vai nebūt robežas. Tas nebija nekas materiāls un arī ne garīgs, kaut kas starp abiem, matērijas atraisīts fenomens kā varavīksne virs ūdenskrituma vai liesma. Bet, ja arī ne matērija, tad šis fenomens bija juteklisks līdz baudai, līdz pretīgumam, pārpilns tās matērijas nekaunības, kura apguvusi spēju just un uzņemt kairinājumus, — esības netiklības veids. Tā bija šķīstajā un saltajā Visumā tikko manāma sakustēšanās, slepena baudkāre un netīrīga barības uzsukšana un izdalīšana, ekskretora ogļskābes un nezināmas izcelsmes vielu — ar nezināmām pretīgām īpašībām — izelpa. Nemitīgi izlīdzinot nenoturību, radās zināma proliferācija, tāda kā tūskas attīstība no ūdens, olbaltuma, sāļiem un taukvielām, ko nosauca par miesu un kas ieguva veidolu, cildenu tēlu, skaistumu, kurš tai pašā laikā bija juteklības un alkatības būtība. Jo šis veidols, šis skaistums nebija ne gara auglis kā poētiskos un muzikālos gara ražojumos, ne arī radies no neitrālas, gara pārņemtas matērijas, savā nevainībā ietērpjot garu taustāmā materiālā, kāds piemēram ir skulptūru veidols un skaistums. Drīzāk šis veidols un skaistums radās un izveidojās no kādas neizprotama veidā baudkārei pamodušās substances, no trūdēšanai pakļautās matērijas pašas, no smārdīgās miesas …

Un jaunajam Kastorpam, kurš gulēja kažokādu un vilnas segu saglabātajā miesas siltumā un raudzījās uz spīguļojošo ieleju, acu priekšā sniega un salto zvaigznāju apgaismotajā sala naktī parādījās pašas dzīvības tēls. Tas lidinājās kaut kur izplatījumā, tālu un tai pašā laikā apjaušami tuvu, — miesa, ķermenis, blāvi bāls, atdalīdams smārdu, izgarojumus, lipīgs; acis saskatīja ādu visā tās dabiskajā negliidumā, ar atbilstošām vainām, plankumiem, izsitumiem, dzeltenumiem, plaisiņām, vietumis graudaini zvīņainu, pārklātu ar maigu pūku plūsmām un sprogām. Tēls stāvēja, nevērīgi novērsies no nedzīvās pasaules saltuma, savu izgarojumu mākonī, galva bija vainagota ar kaut ko vēsu, ragainu, pigmentētu, kas bija ādas produkts, rokas saliktas aiz pakauša; tas raudzījās no nolaisto plakstiņu apakšas ar acīm, kas plakstiņu savdabīgā veidojuma dēļ izskatījās greizas, raudzījās vērotājam pretī, mazliet uzmestās lūpas bija pavērtas; tas atbalstījās uz vienas kājas, tāpēc krasi izdalījās gūžas aprises, bet ceļgala locītava atbrīvotajai kājai, kura bija nostādīta uz pirkstgaliem, pieglaudās pie otras kājas. Tā nu tas smaidīdams stāvēja, piemīlīgi pagriezies, izriezis apspīdētos elkoņus, neslēpdams savu locekļu pārīgo simetriju, sava auguma īpatnības: asi dvakojošām tumšajām padusēm atbilda mistiskā trīsstūra naksnīgais klēpis, tāpat kā acīm — sārti epitelizētais mutes dobums, krūšu sārtajiem ziediem — garenā naba. Galvas un mugurkaula smadzeņu darbīgā motorā nerva ietekmē cilājās vēders un krūšu kurvis, pleiroperitonālais dobums pietūka un sakrita, elpošanas ceļu gļotādu sasildītā un samitrinātā elpa, piesātināta ar atdalījumiem, izplūda starp lūpām, pēc tam kad tā bija organisma iekšējai elpošanai savu skābekli alveolās sasaistījusi ar hemoglobīnu asinīs. Un Hanss Kastorps saprata, ka tas te bija dzīvs ķermenis ar noslēpumaini samērīgiem, asiņu caurstrāvotiem nervu, vēnu, artēriju, kapilāru un limfvadu cauraustiem locekļiem, ar savu iekšējo balstu: smadzenēm pildītiem stobra kauliem, lāpstiņām, mugurkaula skriemeļiem, pamatkauliem, kas radušies sākotnējā atbalsta substancē — recekļa audos un nostiprinājušies ar kaļķa sāļu un līmes palīdzību, lai varētu šo ķermeni noturēt ar visām kapsulām, glumi ieziestiem locekļu dobumiem, saitēm un skrimšļiem, ar centrālajām barības uzņemšanas, elpošanas, kairinājuma uztveršanas un kairinājuma novadīšanas orgānu sistēmām, ar aizsargājošām ādām, seroziem dobumiem, sekrēcijām bagātiem dziedzeriem, ar sarežģītām, izdobtām spraugveidīgām iekšējām virsmām, ko atveres savieno ar ārpasauli; Hanss Kastorps saprata, ka šis «es» ir dzīvības augstākās likumības vienība, ļoti atšķirīga no tiem vienkāršajiem radījumiem, kuri elpo, barojas un pat domā ar visu savu ķermeņa virsmu, ka šī vienība sastāv no miriādēm šādu sīku organisku sistēmu, kas cēlušās no vienas un pavairojušās, nemitīgi daloties, izveidodamas dažādas apkalpes kombinācijas un apvienības, — tās nošķīrās, patstāvīgi attīstījās tālāk un izveidoja formas, kuras noteica un veicināja to tālāko izaugsmi.

Tātad ķermenis, kas viņam acu priekšā rēgojās, šī atsevišķā būtne un dzīvais «es», bija baismīga elpojošu un barību uzņemošu īpatņu daudzējādība, kas ar savu organisko uzbūvi un formu, paredzētu speciāliem uzdevumiem, tiktāl zaudējusi savu esību, savu «es» būtību, brīvību un dzīvīgo tiešumu, tik ļoti pārvērtusies par vienīgi anatomisku elementu kopu, ka dažu uzdevums aprobežojās ar Jutīgumu vai nu pret gaismu, vai skaņu, pieskaršanos, siltumu, citi vēl spēja saraujoties izmainīt veidu vai izstrādāt gremošanas sulu, vēl citi, vienpusīgi attīstīti, vairs derēja tikai atbalstam, sekrētu izstrādāšanai vai arī vairošanās nolūkiem. Gadījās arī šinī augstākajam «es» apvienotajā organiskajā daudzējādibā, ka vairums zemākās pakāpes īpatņu bija tikai viegli un nenoturīgi savienoti ar augstākajām dzīvības kopām. Studēdams to visu, Hanss Kastorps prātoja par tādām parādībām kā šūnu kolonijas, pusorganismi, ajģes, kuru' atsevišķās šūnas, apņemtas vienīgi ar recekļainu apvalku, bieži atrodas tālu cita no citas un tomēr ir daudzšūnu veidojums, bet, ja tām jautātu, tās nespētu atbildēt, vai ir vienšūnas indivīdu kolonija vai arī atsevišķa būtne un būtu jāsvārstās starp «es» un «mēs». Tādos gadījumos daba radījusi kaut ko vidēju starp neskaitāmu elementārindivīdu augsti sociālām apvienībām, kas veido audus un orgānus kādai izcilāk attīstītai esībai, un šo primitīvo būtņu brīvu vienpatnību; tādējādi daudzšūnainais organisms bija tikai viena no ciklisko procesu parādību formām, kurā sevi izteic dzīvība un kas pēc būtības ir riņķošana no dzimšanas uz dzimšanu. Apaugļošanas akts, divu šūnķermeņu dzimuma sakušana bija katra daudzveidības indivīda izcelsmes sākums, tāpat kā ar to sākas jebkuras atsevišķas elementāras būtnes paaudžu kārtas, kas atkārtojas bezgalīgi. Šī akta trūka daudzām paaudzēm, kurām nebija pēc tā vajadzības, jo tās vairojās, nepārtraukti daloties, līdz pienāca brīdis, kad bezdzimuma ceļā radušies pēcnācēji no jauna izjuta tieksmi uz savienošanos, un tādā veidā loks noslēdzās. Daudzveidīgā dzīvā šūnu valstība, kas bija uzradusies, savienojoties diviem vecāku šūnu kodoliem, apkopoja sevī daudzas individuālu šūnu paaudzes, kuras bija radušās bezdzimuma ceļāj augšana bija viņu vairošanās, un radīšanas loks noslēdzās, kad dzimuma šūnas — speciālam vairošanās uzdevumam izveidojušies elementi — nostiprinājās un atrada ceļu uz saliedēšanos, kas rosināja dzīvības atjaunošanu.

Atbalstījis embrioloģijas sējumu pret pakrūti, jaunais pētnieks sekoja organisma attīstībai kopš brīža, kad viens no daudzajiem sēklas pavedieniem, dzīdams sevi pātagojošām kustībām uz priekšu, atdūrās ar galvgaļu pret olas recekļaino apvalku un ieurbās apaugļošanās paugurā, ko olas garozas protoplazma, tam tuvojoties, izlieca pretī. Grūti iedomāties vēl kroplīgākas, vēl nejēdzīgākas novirzes no šīs norises parastās gaitas, kādas mierīgi pieļauj daba. Bija dzīvas radības, kur tēviņš parazitēja mātītes zarnās. Bija tādas, kuru tēviņš ar savu taustekli iebāza caur rīkli pretēja dzimuma pārstāvei tās iekšienē sēklu, bet tausteklis, nokosts un izspļauts, viens pats uz saviem pirkstiem joza prom, muļķodams zinātni, kas ilgu laiku, piešķirdama tam grieķu un latīņu apzīmējumus, uzskatīja to par patstāvīgu dzīvu būtni. Hanss Kastorps ieklausījās

abu zinātnes novirzienu — ovistu un animālistu strīdos, no kuriem vieni apgalvoja, ka ola ir jau pilnīgi izveidojusies varde, suns vai cilvēks un sēkla nepieciešama vienīgi tāpēc, lai izraisītu augļa augšanu, otri turpretī bija pārliecināti, ka sēklas pavediens ir pati dzīvā būtne ar galvu, rokām un kājām, ola tai noder tikai par barības vielu, — līdz vienojās un atzina, ka tiklab olai, kā arī sēklas šūnai, kas sākotnēji cēlušās no vienādām embrionālām šūnām, ir līdzvērtīgi nopelni. Viņš redzēja, kā pamazām apaugļotās olas vienšūnas organisms saraukdamies un dalīdamies pārvēršas daudzšūnu organismā, redzēja, kā šūnas saplūzdamas veido plānu, gļotainu apvalka lapiņu, kā embrija pūslis ieplok, pieņem kausa formu, izveido tukšu telpu, kur sākas barības uzņemšanas un gremošanas process. Tas bija zarnu trakta iedīglis, gastrula, jebkuras dzīvnieku dzīvības sākotnējs veidols, jebkura ar miesu apveltīta skaistuma sākotnējs veidols. Abi epitēliji, ārējais un iekšējais, entoderma, bija primitīvi orgāni, no kuriem ieplokot un izplešoties vēlāk izveidojās dziedzeri, audi, jutekļi, ķermeņa piedēkļi. Ārējās aizmetņa lapas viena sloksnīte sabiezēja, saritinājās gropē, saslēdzās par nervu vadu un kļuva par mugurkaulu, par galvas smadzenēm. Un, kad embrionālās gļotas sabiezēja par saistaudiem, par skrimšļiem un gļotu šūnas mucīna vietā sāka izstrādāt līmvielu, viņš redzēja, ka noteiktās vietās saišķaudu šūnas piesaista no apskalojošām sulām kaļķu sāli un taukvielas, ko savkārt pārkaulo. Cilvēka embrijs tupēja sarāvies, astains, ne ar ko neatšķirdamies no cūkas embrija, ar milzum lielu zarnu traktu un bezformīgiem ekstremitāšu stumbeņiem, ar neizveidotu seju, kas bija piekļāvusies vēderam; zinātne, kuras priekšstats par cilvēku bija drūms un ne tuvu ne glaimojošs, atainoja tā veidošanos kā aptuveni vesela zooloģiska perioda vēstures tapšanu. Uz laiku tam bija žaunas kā zivij. Pamatojoties uz tām • attīstības pakāpēm, kādām tas bija pakļauts, varēja vai arī bija nepieciešams izdarīt secinājumu, ka šis veidojums ir līdzīgs aizvēsturiskā laikmeta pilnveidotā cilvēka ne gluži humānistiskajam tēlam. Lai atvairītu kukaiņus, viņa āda bija apgādāta ar raustīgiem muskuļiem un apaugusi ar biezu matu kārtu, viņam bija liela ožas gļotādas platība, kustīgas atkaru ausis, kas rosīgi darbojās līdzi sejas mīmikai un uztvēra skaņas nesalīdzināmi labāk nekā tagad. Toreiz acis sargāja vēl trešais — vārstīgais plakstiņš, acis bija galvas abās pusēs, tikaitrešā, kuras rudiments bija čiekurveida dziedzeris, kas aizsargāja no uzbrukumiem gaisā — virs galvas, — atradās piere. Turklāt šim cilvēkam bija ļoti garš zarnu trakts, daudzi dzerokļi un rēkšanai skaņu maisi, novietoti balsenē, bet vīrišķie dzimumdziedzeri — vēdera dobumā.

Anatomija mūsu pētnieka acu priekšā nodīrāja ādu un preparēja cilvēka ķermeņa locekļus, atklāja virsējos un dziļākos muskuļaudus, dzīslas un cīpslas: augšstilbu, kāju, roku, augšdelma, apakšdelma, — iemācīja latīņu nosaukumus, ar kuriem medicīna, šī humanitāro zinātņu nozare, tos apzīmēja galantāk un cildenāk; tā deva viņam iespēju tikt līdz skeletam, kura uzbūve sniedza jaunus atklājumus, starp tiem bija arī visa cilvēciskā vienotības atziņa un visu disciplīnu noslēgtība tanī. Te dīvainā kārtā Hanss Kastorps atcerējās savu paša vai, pareizāk būtu jāsaka, agrāko zinātnisko pakāpi — profesiju, jo, ierodoties te, iepazīstoties (ar doktoru Krokovski, ar Setembrīni kungu) bija nosaucis sevi par piederīgu pie tās. Lai kaut ko mācītos, — viņam bija diezgan vienaldzīgi, ko, — viņš bija augstskolās šo to apguvis par statiku, par elastīgiem balstiem, par slodzi un par konstrukciju kā mehānisko materiālu ekonomisku pielietošanu. Būtu bērnišķīgi spriest, ka inženierzinātnes, mehānikas likumību varētu attiecināt uz organisko dabu, bet tikpat nepamatots būtu apgalvojums, ka tas nav iespējams. Tās gluži vienkārši dabā atkārtojās un tika apstiprinātas. Doba cilindra princips, piemēram, bija sastopams garo stobra kaulu uzbūvē, kur pie precīza blīvas vielas minimuma tie pilnām atbilda statiskām prasībām. Hanss Kastorps bija mācījies, ka ķermenis, kas konstruēts no mehāniski lietojama materiāla stieņiem un sastiprinājumiem vien, atbilstoši stiepes un spiediena prasībām spēj izturēt tādu pašu slodzi kā šāda materiāla blīvs ķermenis. Līdzīga aina atklājās, vērojot stobra kaulu veidošanos, kur reizē ar vielas noblīvēšanos to ārpusē iekšējās daļas, mehānikas ziņā kļuvušas liekas, pārvērtās taukaudos un kaulu smadzenēs. Augšstilba kauli izvērtās par tādu kā ceļamkrānu, kuru konstruējot organiskā daba, piešķirot kaulu «baļķiem» noteiktu virzienu, bija izmantojusi gluži to pašu stiepes un spiediena līkni, ko Hanss Kastorps bija tik rūpīgi rasējis, gatavodams šī neaizstājamā mehānisma grafisko shēmu. Viņš ar labpatiku konstatēja šo faktu, jo bija tik ļoti aizrāvies ar

pētījumiem, ka viņam jau bija izveidojusies ar femur43 vai vispār organisko dabu trīskārtēja attieksme: liriska, medicīniska un tehniska, — un šīs trejādās attieksmes, tā viņš sprieda, apvienojās cilvēciskā esībā, tās bija vienas un tās pašas neatlaidīgās rūpes, trejādas humanitāro zinātņu novirzes …

Un tomēr protoplazmas nozīme palika nenoskaidrota, šķita, ka dzīvībai liegts izzināt pašai sevi. Lielākā tiesa bioķīmisko procesu bija ne vien nepazīstami, bet jau pēc sava rakstura pētījumiem nepieejami. Tikpat kā nekas nebija zināms par tas dzīvības vienības uzbūvi un veidošanos, ko sauc par «šūnu». Kāda jēga bija noteikt nedzīva muskuļa sastavdaļas? Dzīvais nepakļāvās ķīmiskai analīzei. Jau pietika ar tām izmaiņām, ko izraisīja līķa stingums, lai atzītu par liekiem jebkurus eksperimentus. Neviens neizprata vielu maiņu, ne arī nervu sistēmas darbību. Kādas īpatnības palīdz izraisīt garšojošo vielu garšu? Kas ir par iemeslu tam, ka aromātiskās vielas izraisa dažāda veida kairinājumu zināmiem maņu orgāniem? Kas vispār ir oža? Specifiskā dzīvnieku un cilvēku smaka bija izskaidrojama ar tādu vielu izgarošanu, kuras neviens nezināja noteikt. Nebija arī pilnīgi noskaidrotas sastāvdaļas atdalījumiem, ko sauc par sviedriem. Dziedzeri, kas tos izdalīja, izstrādāja smakas, kurām neapšaubāmi bija liela nozīme zīdītājdzīvnieku vidū, bet, ko tās nozīmēja cilvēkam, nebija vēl noskaidrots. Dažu acīmredzot svarīgu ķermeņa daļu uzdevums bija tumsā tīts, nemaz nerunājot par aklo zarnu, kas bija neatminēta mīkla un kas trušiem regulāri bija pildīta ar putrai līdzīgu saturu, par kuru nebija iespējams pateikt, kādā veidā tā no turienes izkļūst vai atjaunojas. Un kas bija galvas smadzeņu baltā un pelēkā viela, ar redzes nervu saistītais redzes paugurs, tāpat arī «tilta» pelēkie starpslāņi? Galvas un mugurkaula smadzeņu substance tik viegli pakļaujas sabrukumam, ka nebija ne mazāko cerību kādreiz no* skaidrot tās uzbūvi. Kas aizmiegot rosināja lielās smadzenes pārtraukt darbību? Kas kavēja kuņģa pašsagremošanu, ko reizēm novēro pie līķiem? Sekoja atbilde: dzīvība, dzīvās protoplazmas īpaša pretošanās spēja, — un, to atbildot, izlikās nemanām, cik tas ir mistisks izskaidrojums. Pretrunu pilna bija teorija par tik ikdienišķu parādību kā drudzis. Pastiprinoties vielu maiņai, paaugstinājās siltuma ražošana. Bet kāpēc tas viss kā citkārt nekompensējas ar siltuma atdevi? Vai ar ādas kontrakciju izskaidrojams tas, ka sviedri pārstāj izdalīties? Bet tāds stāvoklis bija vērojams tikai pie drudža drebuļiem, citādi āda bija drīzāk karsta. Karsonis norādīja, ka tieši centrālajā nervu sistēmā slēpjas cēlonis paaugstinātai vielu maiņai, kā arī ādas īpatnībai, ko mierīgi dēvēja par anormālu, jo cita apzīmējuma nezināja.

Bet kas bija šī neziņa salīdzinājumā ar apjukumu, kāds pārņem, sastopoties ar tādu parādību kā atmiņa vai parādību, kas bija vēl d: iļāka un pārsteidzošāka par atmiņu un ko sauc par mantošanas ceļā iegūtajām īpašībām? Rast kaut vai aptuvenu nojausmu šādam šūnaudu darbības mehāniskam izskaidrojumam cieta pilnīgu neveiksmi. Sēklas pavediens, kas pārnesa uz olu neskaitāmas un sarežģītas tēva individuālās īpašības, bija tikai mikroskopiski saskatāms, un arī ar visspēcīgāko palielinājumu nepietika, lai to redzētu citādi nekā homogēnu ķermeni un varētu noteikt tā izcelšanos, jo visiem dzīvniekiem tas izskatījās vienāds. Organizatoriska rakstura apstākļi lika secināt, ka šūna pakļauta tiem pašiem likumiem kā sarežģītākais ķermenis, ko tā veidoja, ka tātad jau pati šūna ir augstākas kategorijas organisms, kurš savukārt sastāv no dzīviem dalāmiem ķermeņiem, individuālām dzīvības vienībām. Tādā veidā ceļš veda no šķietami mazākā uz vēl mazāko, elementāro, ko, vajadzības spiesti, sadalīja vēl elementārāk. Nebija šaubu, ka, tāpat kā dzīvnieku pasaule sastāv no dažāda veida dzīvniekiem, kā dzīvnieciski cilvēciskais organisms sastāv no veselas dzīvnieku pasaules dažāda veida šūnām, tā arī katrā šūnā ietilpa daudzveidīgās dzvnieku pasaules elementārās dzīvības vienības, kuru apmēri atradās tālu aiz mikroskopā saskatāmā robežas un kuras auga patstāvīgi, patstāvīgi vairojās, pakļaujoties likumam, ka ikviena elementārā vienība spēja radīt tikai sev līdzīgu, un, sekojot darba sadalīšanas principam, kopīgi kalpoja pakāpi augstāk stāvošajai dzīves organizētībai.

Tie bija gēni, bioblasti, biofori. Hanss Kastorps priecājās sala naktīs iepazīties ar to nosaukumiem. Tagad savā satrauktajā noskaņā viņš sev vaicāja, ko uzrādīs tālākie pētīšanas rezultāti par to elementāro dabu. Tā kā tie bija apveltīti ar dzīvību, tad tiem vajadzēja būt organizētiem, jo dzīvība balstās uz organizētību, bet, ja tie bija organizēti, tad nevarēja būt elementāri, jo organisms nav

elementārs, tas ir sarežģīts. Tās bija dzīvas vienības, zemākas par šūnas dzīvo vienību, ko tās organiski uzbūvēja. Taču, ja tā, tad, lai cik neiedomājami mazi tie bija, tiem vajadzēja pašiem būt «uzbūvētiem», proti, organiski, saskaņā ar kopīgo dzīves principu, jo dzīvas vienības jēdziens ir identisks ar mazāku, zemāku vienību uzbūvi, tātad tās ir dzīvas vienības, kas organizētas augstākajai dzīves likumībai. Tikmēr, kamēr dalot radās organiskas vienības ar dzīvībai raksturīgām īpašībām, ar spēju asimilēties, augt un vairoties, šai dalīšanai nebija robežu. Un, kamēr bija runa par dzīvām vienībām, elementāras tās īstenībā nevarēja būt, jo jēdzienā par vienību ietilpa ad infinitumu — jēdziens par pakļautām vienībām, kas to veido, tāpēc tas, kas jau bija dzīvība, vairs nevarēja būt elementārs.

Bet, kaut arī tas bija pretrunā ar loģiku, kaut kam tādam vajadzēja tomēr būt, jo ideju par pašizcelšanos, proti, par dzīvības izcelšanos no nedzīvā, nevarēja vieglu roku atvairīt un to bezdibeni, ko ārējā dabā veltīgi centās pārvarēt, — bezdibeni starp dzīvo un nedzīvo vajadzēja kaut kādā veidā piepildīt vai arī pārmest tiltu uz dabas organiskajām dzīlēm. Kaut kad dalījumam vajadzēja nonākt pie «vienībām», kas, būdamas sastāvdaļas, lai gan vēl neorganizētas, cēla starpposmu starp dzīvo un nedzīvo, — molekulu grupas, kuras veidoja pāreju no tīrās ķīmijas uz dzīves likumību. Bet, nonākot pie ķīmiskās molekulas, pētnieks no jauna atradās pie bezdibeņa, turklāt tas rēgojās vēl noslēpumaināks nekā bezdibenis starp organisko un neorganisko dabu, — pie bezdibeņa starp materiālo un nemateriālo. Jo molekula sastāvēja no atomiem, bet atoms ne tuvu nebija kaut vai tik liels, lai to varētu apzīmēt par izcili niecīgu. Tas bija tik ļoti mazs, tik gaužām sīks, senatnīgs un pārejošs nevieliskā pikucis — vēl nevielisks, bet jau vielasveidigs enerģijas pikucis, ko diezin vai va* rēja iztēloties par kaut ko jau materiālu vai vēl nemateriālu — drīzāk par tādu kā līdzekli un robežojumu starp materiālo un nemateriālo. Tā radās cita primāras izcelsmes problēma, daudz noslēpumaināka un fantastiskāka par organiskās matērijas problēmu, — vielas pašizcelšanās no nevieliskā. Tiešām bezdibenis starp materiālo un nemateriālo prasīja tikpat uzstājīgi, ja ne vēl uzstājīgāk, atrisinājumu kā bezdibenis starp organisko un neorganisko dabu. Neapšaubāmi vajadzēja būt nemateriālās ķīmijas nevieliskiem savienojumiem, no kuriem radās viela, tāpat kā no neorganiskiem savienojumiem radās organiski, un iespējams, ka atomi ir matērijas probiji un moneras — pēc savas dabas vieliski un tomēr vēl nevieliski. Bet, nonākot līdz jēdzienam «mazāks par mazu», zūd mērogs; «mazāks par mazu» — ir tas pats, kas «milzum liels», un tuvošanās atomam izrādījās bez pārspīlējuma vislielākajā mērā liktenīga. Pēdējās matērijas daļiņas dalīšanas un skaldīšanas brīdī pēkšņi pavērās astronomiskais kosmoss!

Atklājās, ka atoms ir enerģijas uzlādēta kosmiska sistēma, kurā debess ķermeņi rotēdami joņo ap saulesveidīgu centru un caur kuru ētera izplatījumā ar gaismas gadu ātrumu traucas komētas, bet centrālā debesu ķermeņa pievilkšanas spēks neļauj tām novirzīties no ekscentriskā ceļa. Tas nebija tikai salīdzinājums vien, tāpat kā ne jau salīdzinājuma pēc vien daudzšūnu būtnes organismu apzīmējam par «šūnu valstību». Pilsēta, valsts, sociālā sabiedrība, kas organizēta pēc darba dalīšanas principa, nebija tikai salīdzināma vien ar organisko dzīvību, bet atdarināja to. Atdarināja dabas apslēptākajās dzīlēs, dziļāk ielūkojoties, atspoguļoja makrokosmisko zvaigznāju, kuru pulki, bari, grupas, veidojumi, mēness gaisma nobāluši, lidinājās pār salā vizuļojošo ieleju virs galvas silti ievīstītajam patiesības meklētājam.

Vai nebija atļauts domāt, ka zināmās planētās atomu saules sistēmā — šie saules sistēmu neskaitāmie pulku pulki un Piena Ceļi, no kuriem cēlusies matērija, — ka dažā labā no šiem mikrokosmiskajiem debesu ķermeņiem pastāv apstākļi, kas atbilst tiem, kuri Zemi pārvērta par dzīvības mājokli? Jaunajam patiesības pētniekam ar mazliet apskurbušo prātu, ar pārmērīgo interesi par cilvēka ādas uzbūvi — un viņš nebija arī gluži bez zināmas pieredzes šai novadā, kur nav viss atļauts, — tas ne tuvu nelikās aplamība, bet loģiski pārliecinoša, patiesi prātam pieņemama hipotēze. Mikroskopisko zvaigžņu ķermeņu «mazie» apmēri būtu gaužām nepārliecinošs iebildums, jo mēraukla par lielumu un mazumu bija kļuvusi neatbilstoša, kad atklājās vielas sīkāko daļiņu kosmiskais raksturs, un priekšstats par ārējo un iekšējo zaudēja savu stabilo nozīmi. Atoma pasaule bija ārēja, tāpat kā visai iespējams, ka planēta, ko mēs apdzīvojam, aplūkota no organiskā redzes viedokļa, bija kaut kas dziļi iekšējs.

Vai tad mūsu pētnieks nerunāja ar sapņotāja pārdrošību par «Piena Ceļa dzīvniekiem» — kosmiskiem nezvēriem, kuru miesa, kauli un smadzenes sastāv no saules sistēmām? Bet, ja tas ir tā, domāja Hanss Kastorps, tad to pašu brīdi, kad bija licies, ka viņš nonācis līdz galam, viss sākās no jauna! Tad nav arī izslēgts, ka savas būtības dziļākajās dzīlēs viņš pats, jaunais Hanss Kastorps, jau kādreiz — jau simtiem reižu tā, silti ievīstījies, gulējis balkonā, no kurienes redzama mēness gaiši apgaismota' augstkalnāja sala nakts, un sastingušiem pirkstiem, kvēlojošu seju humāni medicīniskā aizrautībā pētījis materiālo dzīvi.

Patoloģiskā anatomija, kuru viņš turēja iefsānis, lai uz to kristu galda lampas sārtā gaisma, sniedza viņam pamācības gan ar savu tekstu, gan attēliem par parazītisko šūnu sablīvējumu un infekciozām tūskām. Tie bija audu sabiezējumi, turklāt ļoti prāvi audu sabiezējumi, kas izveidojās, svešķermeņu šūnām iespiežoties organismā, kurš bijis pret tiem uzņēmīgs, jāteic, uzņēmīgs zināmas izlaidības pēc, un sniedzis tiem labvēlīgus apstākļus attīstībai. Parazīts ne vien barojās no apkārtējiem audiem, bet, kā jebkurā šūnā, arī tanī notika vielu maiņa, organiski savienojumi, kas uz šūnām, kuru organismā tas bija ieperinājies, iedarbojās neiedomājami indīgi, neglābjami postoši. Bija izdevies izolēt un koncentrētā veidā iegūt no dažiem mikroorganismiem toksīnu, un likās pārsteidzoši, cik mazās devās vajadzēja šī toksīna, kas piederēja vienīgi pie olbaltumsavienojumu grupas, ievadīt dzīvnieka asinsritē, lai izraisītu visbīstamāko saindēšanos un strauju bojā eju. Sīs kaites ārējās parādības bija audu saaugumi, patoloģisks audzējs — Šūnu reakcija uz kairinājumu, ko izraisa to vidū ieperinājušies baciļi. Izveidojās prosas grauda lieluma mezgliņi, kas sastāvēja no gļotādai līdzīgām šūnām, starp kurām vai arī kurās ieperinājās baciļi; dažas šūnas ^ bija pārbagātas ar protoplazmu, milzum lielas un pilnas * ar daudziem kodoliem. Si pārmērība drīz vien noveda, pie sabrukuma, jo atbaidoši lielo šūnu kodoli sāka sarauties un sabrukt, bet protoplazma sarecēdama gāja bojā, svešatnīgais kairinājums izplatījās pa apkārtnes audiem, iekaisums pastiprinājās un pārņēma tuvākos asinsvadus, slimības skartajai vietai sāka tuvoties baltie asins ķermenīši, dzīvību apdraudošais sarecēšanas process turpinājās; tikmēr šķīstošās baktēriju indes bija jau sen pārņēmušas

nervu centrus, organisma temperatūra" strauji kāpa, un cilvēks, smagi vilkdams elpu, grīļodamies tuvojās sabrukumam.

Tā kā patoloģija, mācība par slimībām, īpaši pievērsās miesas slimībām, kas, savukārt uzsvērdamas miesisko, uzsvēra baudkāri, tad slimība Hansam Kastorpam šķita kā dzīves netiklības veids. Un dzīvība? Vai tā varbūt bija matērijas infekcioza saslimšana? Iespējams, ka tas, ko saucam par matērijas pašizcelšanos, bija tikai slimība, kairinājuma izraisīta materiālā izaugsme? Pirmais solis uz ļaunumu, uz baudkāri un nāvi bija neapšaubāmi jāmeklē brīdī, kad nezināmas infiltrācijas kairinājuma rezultātā notika pirmais garīgā pārdzīvojuma sablīvējums, tā audu patoloģiskā izaugsme, kas, būdama pa pusei bauda, pa pusei pašaizsargāšanās, bija pati agrākā priekšstadija būtiskajam, pārejai no nemateriālā uz materiālo. Tā arī bija grēkā krišana. Un otra pašizcelšanās, organiskā rašanās no neorganiskā, bija vēl tikai nelāga miesiskā sakāpināšana līdz apziņai, tāpat kā organisma slimība ir vienīgi skurbinošs kāpinājums un nepiedienīga miesiskā uzsvēršana. Dzīvība bija tikai vēl viens neizbēgams solis cieņu zaudējušā gara dēkainajā ceļā, ar kauna siltuma refleksu uz jūtīgumu pamodināta matērija, kas pret savu pamodinātāju bija baudkāri uzņēmīga …

Grāmatas bija sakrautas kaudzē uz galdiņa pie lampas, viena gulēja zemē līdzās guļamkrēslam uz pīteņa, un tā, kurā viņš bija iedziļinājies vispēdējā, uzlikta uz vēdera, spieda, traucēja elpot, tomēr galvas smadzenes nenoraidīja pavēli attiecīgajiem muskuļiem to noņemt. Viņš bija izlasījis lappusi līdz apakšai, smakrs atbalstījās pret krūtīm. Plakstiņi pār vientiesīgajām, zilajām acīm aizvērās. Viņš ieraudzīja dzīvības tēlu, valdzinošo augumu, miesas skaistumu. Sieviete bija atņēmusi no pakauša rokas, pavērsusi uz priekšu, un to iekšpusē — elkoņa locītavā zem maigās ādas bija saskatāmi zilgani asinsvadi, lielo vēnu abi atzarojumi, — šīs rokas bija neattēlojami pievilcīgas. Viņa pieliecās, pieliecās pie viņa, pār viņu, viņš sajuta tās organisko dvesmu, sajuta tās sirds straujos pukstus. Viņa kaklu apskāva dedzīgs maigums, un, kad Hanss Kastorps, gurdams aiz svētlaimes un baismām, pieskārās pie viņas augšdelmiem, tur, kur graudainā āda, kas sedza muskuļus, bija tīkami vēsa, viņš juta uz mutes miklu skūpstu, viņas lūpu piekļaušanos.

Nāves deja

Drīz pēc Ziemsvētkiem nomira austrietis jātnieks … Bet pirms tam vēl tomēr bija Ziemsvētki, divas svētku dienas — un, ja pieskaita svētvakaru, tad trīs, ko Hanss Kastorps bija gaidījis ar savu tiesu izbailēm un šaubām par to, kā šie svētki te paies, un kas tad visdabiskākā veidā ar saviem rītiem, dienasvidiem un vakariem, ar ne visai izdevīgu laiku (mazliet kusa), gluži tāpat kā citas dienas, pienāca un pagaisa; ārēji mazliet piepušķotas un izceltas, tās savu nolikto sprīdi valdīja cilvēku prātos un sirdīs un, pamezdamas pēc sevis neikdienišķus iespaidus, kļuva par tuvu, vēlāk par tālāku pagātni …

Brīvlaikā pie hofrāta atbrauca dēls Knuts un dzīvoja pie tēva nama sānu spārnā; viņš bija skaists jauneklis, bet arī viņam jau diezgan manāmi izcēlās pakausis. Jaunā Bērensa klātiene bija stipri jūtama, dāmas labprāt smējās, posās un niķojās, sarunās tika allaž pieminēts Knuts, satikts gan dārzā, gan mežā un kūrorta apvidū. Viņš arī pats sagaidīja ciemiņus: ielejā ieradās grupa viņa studiju biedru — seši septiņi studenti, kas apmetās ciematā, bet ēst nāca pie hofrāta un visi kopā ar Knutu klaiņoja pa apkārtni. Hanss Kastorps sargājās sastapties ar viņiem. Kopā ar Joahimu viņi vairījās no jaunajiem ļaudīm, nejuzdami nekādu vēlēšanos ar tiem tikties. Vesela pasaule šķīra te augšā dzīvojošos no šiem dziedātājiem, klaiņotājiem un spieķa vicinātājiem, viņš negribēja nekā par tiem ne dzirdēt, ne zināt. Turklāt lielākā tiesa likās esam no ziemeļiem, varēja gadīties arī kāds novadnieks, bet satikt novadnieku Hansam Kastorpam nebija ne mazākās vēlēšanās, viņš bieži ar nepatiku apsvēra tādu iespēju, ka sanatorijā «Berghof» varētu ierasties kāds hamburģietis, it īpaši tāpēc, ka Bērenss bija teicis — šī pilsēta pastāvīgi gādājot sanatorijai ievērojamu daļu slimnieku kontingenta. Iespējams, ka daži no tiem bija starp smagi slimajiem un «moribundiem», kurus parasti nedabūja redzēt. Redzams bija tikai kāds ar iekritušiem vaigiem, tirgotājs, kurš kopš dažām nedēļām sēdēja pie Iltisa kundzes galda un stāstīja, ka atbraucis no Kukshāfenas. Hanss Kastorps, raudzīdamies uz viņu, priecājās, ka šeit ar tiem, kas nav galda biedri, grūti nonākt saskarē, un priecājās arī tāpēc, ka viņa dzimtais apvidus ir tik plašs. Tirgotāja vienaldzīgā izturēšanās ievērojami mazināja viņa raizes, ka te varētu parādīties novadnieki.

Svētvakars tātad tuvojās, kādu dienustāvēja jau pie durvīm un nākošajā dienā bija klāt… Toreiz, kad līdz šim notikumam bija vēl atliku likām sešas nedējas, Hanss Kastorps brīnījās, ka šeit jau runā par Ziemsvētkiem, — vēl tik daudz laika, ja parēķina, tad tik, cik sākotnēji viņš bija nodomājis te vispār pavadīt, pieskaitot vēl to laiku, ko viņš nogulējis slimības gultā. Tomēr toreiz tas vilkās ilgi, it īpaši pirmās trīs nedējas, kā Hansam Kastorpam vēlāk likās, bet, pēc aprēķina, līdzīgam laika posmam tagad bija niecīga nozīme, gandrīz nekāda, — slimniekiem ēdamzālē bijusi taisnība, ka viņi neko īpaši laiku nevērtēja. Sešas nedēļas — tas nenozīmēja pat ne tik daudz nedēlu, cik nedēlā dienu, bet arī tas nebija vērā ņemams, jautājot tālāk — kas tad ir viena nedēla? Mazs apļa tecējums no pirmdienas līdz svētdienai — un atkal jau pirmdiena. Vajadzēja tikai pārbaudīt tuvākās mazākās vienības nozīmi un vērtību, lai saprastu, ka saskaitot nekāds liels iznākums nav gaidāms, turklāt pati šī darbība reizē ar to izraisīja stipru saīsinājumu, strupinājumu, sarukumu un iznīcināšanu. Kas bija viena diena, skaitot no brīža, kad sēdās pie pusdienu galda, līdz tam pašam brīdim pēc divdesmit četrām stundām? Nekas — lai gan tās bija divdesmit četras stundas. Un kas tad arī viena stunda, pavadīta guļamkrēslā, pastaigā vai arī ēdot, — nodarbības, ar kurām bija izsmelta iespēja pavadīt šo laika vienību? Tāpat gluži nekas. Bet kopsumma, ko sastāda saskaitāmie no nekā, nav nopietni ņemama. Jautāj ums kļuva vēl sarežģītāks, kad nonāca līdz vismazākajām vienībām: tās septiņreiz sešdesmit sekundes, kuru laikā turēja mutē termometru, lai vērotu temperatūras līkni, bija gaužām dzīvīgas un nozīmīgas, tās pletās līdz mazai mūžībai, veidoja īsti noturīgus slāņus lielā laika rēgainajā tecējumā.

Svētki tikpat kā nespēja izjaukt «Berghof» iedzīvotāju pierasto dzīves kārtību. Jau vairākas dienas iepriekš ēdamzālē pie labās šķērssienas netālu no «sliktā» krievu galda stāvēja slaika egle, un tās smarža, lauzdamās cauri bagātīgo ēdienu garaiņiem, reizēm skāra ēdājus, un vienam otram no sēdošajiem pie septiņiem galdiem acis metās domīgas. Vakariņu laikā divdesmit ceturtajā decembrī eglē bija raibi izpušķota ar zelta un sidraba lietu, stikla bumbiņām, apzeltītiem čiekuriem, maziem āboliem tīkliņos un visdažādākām konfektēm, krāsainās vaska sveces dega visu maltītes laiku un arī pēc tam. Stāstīja, ka guļošo

slimnieku istabās tāpat degot eglīte, katram sava. Pēdējās dienās pa pastu pienāca daudz paciņu. Arī Joahims Cīmzens un Hanss Kastorps bija saņēmuši sūtījumus no tālās dzimtenes, rūpīgi sagatavotas dāvanas, ko viņi savās istabās izsaiņoja: prātīgi izvēlēti apģērba gabali, kaklasaites, smalka izstrādājuma priekšmeti no niķeļa un ādas, kā arī svētku cepumi, rieksti, āboli, marcipāns — krājumi, ko brālēni šaubīdamies aplūkoja, gudrodami, kad varētu pienākt brīdis, lai visu to baudītu. Hanss Kastorps zināja, ka par viņa paciņu bija rūpējusies Salēna, lietišķi apspriedusies ar tēvočiem, viņa bija visu pagādājusi. Klāt bija pielikta Džeimsa Tīnapela vēstule — biezs personiskās korespondences papīrs —, tomēr rakstīta uz mašīnas. Tēvocis sūtīja tanī vectēvoča un pats savus apsveikumus uz svētkiem un vēlējumus drīzāk izveseļoties un aiz praktiskiem apsvērumiem pie reizes pievienoja arī Jaungada apsveikumus, ko arī Hanss Kastorps bija darījis, kad savlaicīgi, vēl gulēdams slimības gultā, tika konsulam Tīnapelam ziņojis par savu veselības stāvokli un vēlējis priecīgus Ziemsvētkus.

Eglīte ēdamistabā staroja, sprakšķēja, smaržoja un viesa prātos un sirdīs svētku noskaņu. Visi bija svinībām par godu saposušies, kungi ģērbušies vakara uzvalkos, sievietes izrotājušās ar dārglietām, ko, jādomā, bija atsūtījuši mīlošie vīri līdzenumā. Arī Klaudija Sošā bija apmainījusi vilnas svīteri, kādu te mēdza valkāt, pret vakarkleitu, kas bija neparasta, varbūt ar noslieci uz nacionāla tērpa pusi — gaiša, izrakstīta, ar jostu, līdzīga krievu tautas tērpam, bet tuvāk Balkānu, iespējams, bulgāru stilam, izšūta ar sīkiem zelta vizuļiem; mīkstās ieloces piešķīra Sošā kundzei savādu, pievilcīgu pilnīgumu un lieliski atbilda Setcmbrīni lietotajam apzīmējumam — «tatāriskā fizionomija», it īpaši viņas acīm, ko viņš nosauca par «stepes vilka acīm». Ļoti pacilāti jutās sēdētāji pie «labā» krievu galda, tur vispirms nopaukšķēja šampanieša * pudeles korķis; to vēlāk dzēra gandrīz pie visiem galdiem. Pie brālēnu galda šampanieti savai mazmeitai un Marusjai bija pasūtījusi vectante un cienāja ar to visus. Ēdienu karte bija izmeklēti smalka, maltīte beidzās ar siera cepumiem un konfektēm, vēlāk vēl tika pasniegta kafija un liķieri; laiku pa laikam aizdegās kāds eglītes zars, ko vajadzēja apdzēst, tad sākās spalga klaigāšana un nevajadzīga panika.

Setembrīni, ģērbies kā parasti, vakariņu beigās apsēdās uz brīdi ar zobu bakstāmo mutē pie brālēniem, paķircināja Štēra kundzi, tad uzsāka sarunu par galdnieka dēlu un cilvēces skolotāju, kura dzimšanas diena šodien tiekot svinēta. Vai tas tiešām esot dzīvojis, neesot zināms. Toties tas, kas toreiz gan esot dzimis un uzsācis savu līdz šim nepārtraukto uzvaras gājienu, — tā esot ideja par katras atsevišķas dvēseles vērtību, kopā ar ideju par vienlīdzību, vārdu sakot, dzimusi individuālistiskā demokrātija. Šādā nozīmē viņš arī tukšojot kausu, kas viņam tika piebīdīts. Štēra kundze atzina viņa runas veidu par «divdomīgu un bezsirdīgu». Kaut arī pārējie protestēja, viņa piecēlās, un, tā kā citi jau bija sākuši izklīst pa viesistabām, tad galda biedri sekoja viņas piemēram.

Vakara noskaņa un jautrība uzsita it īpaši augstu vilni, kad pasniedza dāvanas hofrātam, kurš bija uz brīdi ienācis kopā ar Knutu un Mīlendonku. Dāvanu pasniegšanas ceremonija norisinājās salonā ar optiskajiem izklaidēšanās aparātiem. Krievu atsevišķā dāvana bija kaut kas no sidraba — ļoti liels, apaļš šķīvis, kam vidū iegravēta saņēmēja monogramma; dāvanas nelietderīgums bija acīm redzams. Uz kušetes, ko bija kopīgi dāvinājuši pārējie slimnieki, varēja vismaz gulēt, kaut arī uz tās vēl nebija ne segu, ne spilvena, tā bija pārvilkta vienīgi ar tūku. Tomēr galvgals bija paceļams un nolaižams, un Bērenss, izmēģinādams, cik tā ērta, pasitis nekur neizlietojamo šķīvi padusē, izstiepās uz tās visā garumā, aizvēra acis un ņēmās krākt kā darbīga kokzāģētava, apgalvodams, ka esot Faīnirs, dārgumu sargs. Sajūsma bija milzīga. Arī Sošā kundze sirsnīgi smējās par šo uzvedumu, viņas acis sašaurinājās, mute pavērās gluži tāpat, vismaz tā likās Hansam Kastorpam, kā Pšibislavam Hipem, kad tas smējās.

Tūlīt pēc šefa aiziešanas vairums apsēdās spēlēt kārtis. Krievu sabiedrība, kā parasti, novietojās mazajā viesistabā. Daži palika ēdamzālē pie egles, noraudzījās, kā izdeg sveču galiņi mazajos metāla turekļos, un mielojās gar eglītē sakārtajiem kārumiem. Pie galdiem, kas jau bija uzklāti pirmajām brokastīm, sēdēja pa gabalu cits no cita vairāki cilvēki dažādās pozās, nogrimuši pārdomās.

Pirmā Ziemsvētku diena bija mikla un miglaina. Bērenss apgalvoja, ka tie esot mākoņi, miglas šeit, augšā, nemēdzot būt. Vai nu migla, vai mākoņi, bet valgme bija

jūtama. Sniegs kusa tikai virskārtā, 1 i|uva čaugans un valkans. Seja un rokas pastaigā stinga vēl nepatīkamāk nekā saulainā sala laikā.

Svētku dienas vakars tika atzīmēts ar muzikāliem priekšnesumiem, ar īstu koncertu, kur netrūka krēslu rindu un drukātu programmu — par ko bija parūpējusies «Berghof» administrācija. Tas bija dziesmu vakars, dziedāja profesionāla dziedātāja, kas dzīvoja ciematā un nodarbojās ar mūzikas mācīšanu; viņai vakara kleitas izgriezuma malā bija piespraustas divas medaļas, bet rokas nokarājās kā nedzīvas, un neskanīgā balss liecināja par skumjajiem iemesliem, kuru dēļ viņa te dzīvoja. Viņa dziedāja:

Un savu mīlu nesu Sev visur līdz …

Arī pianists, kas viņu pavadīja, bija apmeties uz dzīvi ciemā… šošā kundze sēdēja pirmajā rindā, bet izmantoja starpbrīdi un aizgāja, tāpēc Hanss Kastorps pēc tam varēja mierīgu sirdi nodoties mūzikai (lai vai kā, tā tomēr bija mūzika) un pa dziedāšanas laiku lasīt dziesmu tekstu, kas bija nodrukāts programmā. Kādu laiku viņam līdzās sēdēja Setembrīni, bet arī viņš nozuda, izmetis iepriekš dažas kodīgas un plastiskas piezīmes par dziedātājas dobjo bel canto un satīriski apliecinājis savu apmierinātību, ka arī šovakar te valdot jauka un omulīga atmosfēra. Taisnību sakot, Hanss Kastorps juta atvieglojumu, kad abi — šauracainā un pedagogs — bija prom un viņš varēja mierīgi ļauties priekšnesumam. Viņš nopriecājās, ka ar mūziku nodarbojas visā pasaulē, arī ārkārtējos apstākļos, droši vien pat polārās ekspedīcijās.

Otrā Ziemsvētku diena neatšķīrās no parastas svētdienas vai arī darbdienas ne ar ko citu kā vien ar apziņu, ka svētki turpinās, un, kad tā pagāja, tad arī Ziemsvētki bija aizslīdējuši pagātnē vai, tikpat labi varētu teikt, kļuva # par tālu nākotni — gada attālumā: nu bija atkal divpadsmit mēneši līdz brīdim, kad tie savā apļa ritējumā atsāksies, — galu galā tikai par septiņiem mēnešiem vairāk, nekā Hanss Kastorps bija te jau pavadījis.

Bet drīz vien pēc šāgada Ziemsvētkiem — vēl pirms Jaungada — nomira austriešu jātnieks. Brālēniem to pastāstīja Alfrēda Šildknehta vai kā viņu sauca — māsa Berta, nabaga Friča Rotbeina kopēja, kas garāmejot viņiem pavēstīja šo diskrēto notikumu. Hansu Kastorpu tas dziļi

skāra daļēji tāpēc, ka austrieša klepus bija viens no pirmajiem te augšā gūtajiem iespaidiem, kas arī, tā viņam likās, vispirms izraisīja viņam sejas ādā siltuma refleksu, kurš kopš tā laika vairs neizzuda, daļēji aiz morāliem, varētu teikt — garīgiem iemesliem. Viņš ilgi aizkavēja Joahimu sarunā ar diakonisi, kura ar pateicību pietvērās iespējai parunāt un apspriesties. Tas esot brīnums, ka austrietis vēl varējis svētkus piedzīvot. Ka viņam nav trūcis izturības, tas bijis jau sen zināms, bet, ar ko viņš beigās elpojis, nevienam nav bijis saprotams. Jau dienām ilgi viņš esot glābies tikai ar milzīgiem skābekļa daudzumiem — vakar vien patērējis četrdesmit balonus par sešiem frankiem gabalā. Kāda naudiņa tur aiztecējusi, to kungi paši varot aprēķināt, turklāt ja padomā, ka sieva, kuras rokās viņš izdzisis, palikusi pilnīgi bez līdzekļiem. Joahims neatzina šādus izdevumus. Kam vajadzīgas tādas mocības un izšķērdība, lai mākslīgi uzturētu dzīvību pilnīgi bezcerīgā gadījumā? Aizgājušajam nevarot ņemt ļaunā, ka viņš patērējis tik daudz dārgās dzīvības gāzes, jo tā tika viņam uzspiesta. Toties kopējiem vajadzējis saprātīgāk domāt un ļaut viņam dieva vārdā iet savu nenovēršamo ceļu, lai arī kādi būtu materiālie apstākļi, un vēl jo vairāk, ņemot tos vērā. Dzīvajiem jau arī esot savas tiesības un tā joprojām. Hanss Kastorps krasi iebilda. Brālēns spriežot gandrīz jau kā Setembrīni — bez cieņas un bijības pret ciešanām. Austrietis taču esot nomiris, un ar to beigas, vairs nekas nav līdzams, savas jūtas neviens vairs nepierādīs, bet mirstošajam, cik vien iespējams, jāparāda cieņa un gods, Hanss Kastorps cieši turoties pie šīs pārliecības. Jācerot, ka Bērenss neesot uz mirstošo kliedzis un to necienīgi bāris? Neesot bijis iemesla, Šildknehta paskaidroja. Tiesa, beigās gan austrietis it kā izdarījis nejēdzīgu mēģinājumu izlēkt no gultas un aizšmaukt, bet pieticis viegla norādījuma par šāda pasākuma veliīgumu — un viņš reizi par visām reizēm no tā atteicies.

Hanss Kastorps izrādīja par nelaiķi īpašu interesi. Viņš to darīja, spītēdams valdošajai slepenības sistēmai, jo nicināja pārējo egoistisko vēlēšanos nezināt, neredzēt un nedzirdēt un bija nodomājis rīkoties citādi. Viņš mēģināja pie galda uzsākt sarunu par šo nāves gadījumu, bet atdūrās pret tik vienprātīgu un kategorisku pretsparu, ka nokaunējās un sašuta. Stēra kundze pat kļuva rupja Ko

viņš īsti iedomājoties, sākdams par to runāt? Un kāda viņam bijusi audzināšana? Sanatorijā nodibināta kārtība, kas rūpīgi sargā slimniekus, lai tos neskartu līdzīgas ziņas, un te, pavej, uzrodas tāds zaļknābis un kladzina pilnām mutēm, turklāt vēl cepeti ēdot, turklāt vēl doktoram Blūmenkolam dzirdot, ar kuru ik brīdi var notikt tas pats. (Pēdējais tika pateikts, aizliekot mutei priekšā plaukstu.) Ja tas atkārtošoties, tad viņa sūdzēšoties. Un tad izbārtais apņēmās aiziet un, klusi pasēžot pie mirušā, parādīt viņam pēdējo godu — tā viņš arī atklāti paziņoja un pierunāja Joahimu darīt to pašu.

Ar māsas Alfredas starpniecību viņi saņēma atļauju ieiet nelaiķa istabā, kas atradās pirmajā stāvā zem viņu istabām. Brālēnus saņēma atraitne — maza auguma blondīne izspūrušiem matiem, ar negulēto nakšu nogurumu sejā; viņa spieda pie lūpām mutautiņu, deguns bija apsarcis, un viņai mugurā bija biezs, plats mētelis ar saceltu apkakli, jo istabā bija ļoti auksts. Apkure bija izslēgta, un durvis uz balkonu stāvēja vaļā. Jaunie ļaudis paklusā balsī pateica, kas tādās reizēs sakāms, un tad, paklausot sāpīga rokas mājiena aicinājumam, tuvojās gultai, sperdami goddevīgi līganus soļus, nepieskardamies ar papēžiem pie grīdas, un palika stāvam pie nāves gultas katrs sev atbilstošā veidā: Joahims — militāri atturīgs, it kā pieliecies atdotu godu, Hanss Kastorps -— atraisīts, domās nogrimis, uz, krūtīm sakrustotām rokām, galvu piešķiebis sānis ar tādu pašu sejas izteiksmi, kā mūziku klausoties. Mirušā galva bija noguldīta augstu uz spilvena, tāpēc ķermenis — ilgās attīstības un dzīves daudzkārtējās radīšanas apļa veidols — ar gultas galā samanāmām kājām zem segas likās vēl plakanāks, gandrīz kā dēlis. Ceļgalu tuvumā bija nolikta puķu vītne ar garāku palmas zaru, kas skārās pie lielajām, dzeltenajām, kalsnajām rokām, kuras bija saliktas uz iedubušajām krūtīm. Dzeltena un kalsna bija , arī seja, kailais galvvidus, kuprainais deguns, asie vaigu kauli; ūsas izspūrušas, rudas, to kuplumu vēl pastiprināja iekritušie, pelēkiem bārdas rugājiem apaugušie vaigi. Acis bija nedabiski cieši samiegtas — aizspiestas, kā Hanss Kastorps neviļus iedomājās, nevis aizvērtas: to sauca par pēdējo goda parādīšanu, kaut gan tas notika vairāk dzīvo nekā mirušā labā. Un to vajadzēja darīt laikus, tūlīt pēc nāves iestāšanās, jo, tiklīdz muskuļos sākās miozīna attīstības process, to vairs nebija iespējams izdarīt, mirušais

gulēja un blenza, tāpēc tas tika paveikts apziņas dē] par «saldi aizmigušo».

Hanss Kastorps stāvēja pie mirušā jau ar pieredzi šajos jautājumos, viņš jutās savā elementā, stāvēja lietpratīgi un goddevīgi.

—   Izskatās kā aizmidzis, — viņš sacīja sirsnīgi, kaut gan atšķirība bija krasa. Tad klusinātā balsī, kā jau piederas, viņš uzsāka sarunu ar atraitni, pajautāja par nelaiķa slimības gaitu, pēdējām dienām un mirkļiem, painteresējās par līķa aiztransportēšanu uz Kerntenu, tā izteikdams līdzjūtību un atklādams savas zināšanas daļēji medicīnas laukā, daļēji garīgi morālos jautājumos. Atraitne, runādama austriešiem raksturīgā stieptā intonācijā caur degunu un reizēm iešņukstēdamās, izteica apbrīnu, ka jauni ļaudis jūt tik ļoti līdzi svešām bēdām; Hanss Kastorps paskaidroja, ka brālēns un arī viņš esot paši slimi, turklāt viņam jau bērnībā iznācis stāvēt pie tuvu piederīgo nāves gultas, viņš esot apaļš bārenis jau labi sen, tā sakot, pie nāves pieradis. Atraitne apjautājās, kādu prolesiju viņš esot izvēlējies. Hanss Kastorps atbildēja, ka «bijis» inženieris.

—   Bijis?

Bijis, ņemot vērā, ka viņa plānos iejaukusies slimība un vēl gaužām nenoskaidrots ir uzturēšanās laiks te augšā, kas radījis ievērojamu šķērsli turpmākajā dzīvē un varbūt pat, kas to lai zina, pavērsīs visu viņa dzīvi citādi. (Joahims izbijies pētoši uz viņu palūkojās.) Un brālēna kungs? Tas gribot līdzenumā stāties militārā dienestā, viņš esot virsnieku skolas aspirants.

—   O, — viņa atsaucās, — kara amats arī ir nopietna profesija. — Karavīrs nedrīkstot aizmirst, ka zināmos apstākļos varot nonākt saskarē ar nāvi, un labi darīšot, ja laikus pieradīšot pie tās izskata.

Viņa atvadījās no jaunajiem ļaudīm ar pateicību un laipnu savaldību, kas neviļus izraisīja cieņu, ņemot vērā viņas bēdas un it īpaši prāvo rēķinu par skābekli. Brālēni atgriezās savā stāvā. Hanss Kastorps likās apmierināts ar šo apmeklējumu un garīgi pacilāts pēc gūtajiem iespaidiem.

—   Requiescat in pace,45 — viņš teica. — Sit tibi terra levis! Requiem aeterriam dona ei, Dominē!46 Redzi, kad ir runa par nāvi, mirušajiem vai arī kad vēršas pie mirušajiem, tad atkal latīņu valoda ir godā, tādos gadījumos tā ir oficiālā valoda, tad tikai mana, ka nāve ir kaut kas īpašs. Bet tas nav aiz humānistiska galantuma, ka nāvei par godu runā latīņu valodā, mirušo valoda nav izglītoto latīņu valoda, vai zini, bet tai ir gluži cits gars, varētu teikt, pilnīgi pretējs. Tā ir garīgās dzīves latīņu valoda, mūku dialekts, viduslaiki, tāda savdabīgi dobja, vienmuļa aizkapa dziedāšana — Setembrīni tā nebūtu pa prātam, tā nav piemērota humānistiem, republikāņiem un tādiem pedagogiem, tai ir cits garīgs noskaņojums, atšķirīgs no pārējiem. Man liekas, jābūt skaidrībā par dažādiem garīgiem novirzieniem vai noskaņojumiem, kā lai pareizāk pasaka: ir dievbijīgais un brīvais novirziens. Katram ir savas priekšrocības, bet pret brīvo — pret Setembrīni noskaņu man ir iebildumi tikai tāpēc, ka tai šķiet, ka piesavinājusies visu cilvēcisko cieņu, un tas ir pārspīlēti. Arī otrai ir daudz sava veida cilvēciskās cieņas, un tā sniedz visplašākās iespējas cildenai, atturīgai rīcībai un augstmanīgai uzvedības formai, pat vēl vairāk nekā «brīvā», kaut arī to sevišķi nodarbina cilvēciskā vājība un vārgums un izcila nozīme te ir domām par nāvi un iznīcību. Vai esi redzējis^ teātrī «Donu Karlosu», tā spāņu galma skatu, kad ienāk karalis Filips, viscaur tērpies melnā, ar Bikšturu ordeni un Zelta Aunādas ordeni, un gausām kustībām noņem cepuri, kas ļoti līdzīga mūsu katliņiem, — noņem to un saka: «Apsedziet galvas, grandi» vai kaut kā tamlīdzīgi — augstākā mērā nosvērti, tas jau nu jāatzīst, par izlaidību vai ļodzīgiem tikumiem te nevar būt ne runas, gluži otrādi, un karaliene arī saka: «Manā Francijā tomēr bija citādi»; protams, šai tas ir pārāk stīvi un sarežģīti, viņai gribētos jautrāk, cilvēciskāk. Bet kas ir «cilvēciski»? Cilvēcisks ir viss. Manuprāt, spāniskā dievbijība un svinīgi pazemīgā, stingrā norobežotība ir gaužām cienījama cilvēciskā izteiksme, un, no otras puses, ar vārdu «cilvēcisks» iespējams attaisnot jebkuru izlaidību un gļēvulību — vai nav tā?

—   Jā, es tev piekrītu, — sacīja Joahims, — gļēvulību un izlaidību es arī, protams, nevaru ciest, disciplīnai jābūt.

—   Jā, to tu saki aiz militārisma, un es pieļauju — karadienestā to saprot. Atraitnei bija taisnība, ka jūsu profesijai ir nopietns raksturs, jo jums pastāvīgi jārēķinās ar pašu nopietnāko — iespēju tikties ar nāvi. Jūs valkājat formas tērpu, tas pieguļ kā uzliets, tam ir stāva apkaklīte, tas viss piešķir valkātājam iznesību. Un tad pie jums

valda padotības kārtība un paklausība, jūs cienīgi parādāt cits citam godu — tas notiek spāņu garā, goddevīgi, pamatos man tas patīk. Sādu garu vajadzētu ieviest arī mūsu — civilistu vidū, mūsu paradumos, mūsu tikumos, tas būtu tīkamāk, man liekas, piemērotāk. Es domāju, ka pasaule un mūsu dzīve ir tādas, ka prasīt prasās pēc tā, lai visi ģērbtos melnās drānās ar iestīvinātu, kruzuļainu apkakli — nevis tādu kā jums — un lai savstarpējā izturēšanās būtu nopietna, savaldīga un formāla, pastāvīgi atminoties nāvi, — tā būtu man pa prātam, tas butu morāli pareizāk. Vai redzi, arī te saduramies ar vienu no Setembrīni maldiem un iedomām, vēl vienu, labi, ka sarunā esmu to skāris. Viņš iedomājas ne vien cilvēcisko cieņu, bet ari morāli — ar savu «praktisko dzīves darbu» un savām svētdienu progresa svinībām (it kā nu svētdienās nebūtu ne par ko citu jādomā kā vien par progresu) un ar savu ciešanu sistemātisko iznīdēšanu; tu par to nekā nezini, bet man viņš ir pamācīšanas labad stāstījis… gribot tās sistemātiski iznīdēt ar vārdnīcas palīdzību. Un, ja nu man tieši tas liekas amorāli, ko tad? Protams, viņam jau es par to neieminēšos, viņš mani stāvus zemē iedzīs ar savām plastiskajām runām un vēl piebildīs: «Es jūs brīdinu, inženieri» Bet domāt taču cilvēks drīkst: «Majestāte, dodiet domu brīvību!» Es tev kaut ko teikšu, — viņš sacīja. (Viņi bija uzgājuši Joahima istabā, un Joahims vāca kopā visu nepieciešamo gulēšanai.) —Es tev pateikšu, ko esmu nodomājis darīt. Mēs te dzīvojam plecu pie pleca ar mirstošajiem, ar vissmagākajām bēdām un ciešanām un ne vien izliekamies, ka tas uz mums neattiecas, bet tiekam sargāti un uzmanīti, lai tikai nenonāktu ar to visu saskarē, lai neko neredzētu, tāpat arī austrieti atkal paslepcn nogādās prom pa vakariņu vai brokastu laiku. Es to uzskatu par amorālu rīcību. Stēra kļuva nikna tikai tāpēc vien, ka es pieminēju šo nāves gadījumu, tas jau ir muļķības kalngals, un, ja jau viņa ir tāda nejēga, turklāt pārliecināta, ka vārdi «Klusi, klusi, rāmi dusi» ir no «Tanheizera», kā tas nule atklājās pie galda, tad mazliet līdzjūtīgāka jau nu varēja būt, tāpat arī pārējie. Esmu nodomājis turpmāk mazliet uzmanības veltīt smagi slimajiem un «moribundiem», tas arī man darīs labu, jau pirmītējais apmeklējums mani zināmā mērā labvēlīgi ietekmējis. Nabaga JReiters no divdesmit septītās istabas, ko es pirmajā atbraukšanas dienā ieraudzīju pa pavērtajām durvīm, ir,

protams, jau sen aizgājis ad penates un paslepen aizgādāts prom — viņam jau toreiz acis bija pārlieku lielas. Bet ir vēl citi, māja ir pilna, papildinājuma nekad' netrūkst, un māsa Alfrēda vai ari Priekšniece, tāpat, protams, pats Bērenss palīdzēs mums nodibināt sakarus, tas nevarētu nekādas grūtības radīt. Iedomājies, ka ir tāds «moribundus», kuram tuvojas dzimšanas diena, mēs dabūjam to zināt — tas jau ir iespējams. Labi, mēs aizsūtām viņam vai viņai, kā nu kuro reizi, puķes uz istabu, divu nepazīstamu kolēģu apsveikums… labākie vēlējumi drīz izveseļoties — vārds «izveseļoties» vienmēr ir vietā. Tad mūsu vārdi tiks tomēr nosaukti, un viņš vai viņa, lai arī cik vārgi, nodos pa durvīm laipnu sveicienu un varbūt uz brīdi ieaicinās mūs istabā, un mēs pagūsim pārmīt vēl kādu cilvēcisku vārdu, iekams slimais aiziet mūžībā. Tā es to iedomājos. Vai tu neesi ar mieru? Es savukārt esmu to cieši apņēmies.

Bet arī Joahimam nebija pret šo nodomu nekādu īpašu iebildumu.

—   Tas ir pretrunā ar mājas noteikumiem, — viņš sacīja. — Tu savā ziņā tos pārkāp. Bet, ja tev tāda vēlēšanās ir, izņēmuma pēc, es domāju, Bērenss to atļaus. Tu jau vari arī atsaukties uz savu interesi par medicīnu.

—   Jā, starp citu, arī uz to, — piekrita Hanss Kastorps, jo tiešām tie bija visai sarežģīti pamudinājumi, kas izraisīja šādu vēlēšanos. Protests pret šeit valdošo egoismu bija tikai viens no tiem. Sava nozīme bija viņa iekšējai prasībai, lai pret ciešanām, pret nāvi izturas ar pienācīgo nopietnību un cieņu, — prasība, kas, tā viņš cerēja, tiks apmierināta, tuvāk saskaroties ar smagi slimajiem un mirstošajiem, un viņš gūs gandarījumu un pretsparu daudzajiem apvainojumiem, ar kuriem sadūrās ik uz soļa katru mīļu dienu, katru stundu un kuri līdz ar to apstiprināja zināmus Setembrīni spriedumus, un šis apstāklis Hansu Kastorpu ļoti sarūgtināja. Piemēru tam bija vai cik;

* ja pavaicātu Hansam Kāstorpam, viņš varbūt vispirms norādītu uz tiem «Berghof» iemītniekiem, kas paši atzina, ka vispār nebija slimi, un, aizbildinādamies ar vieglu sasirgšanu, dzīvoja šeit sev par prieku vai arī tāpēc, ka viņiem patika sanatorijas dzīves veids; kaut vai jau pieminētā atraitne Hesenfelda, ļoti rosīgs sievišķis, kam par visu vairāk patika slēgt derības; viņa derēja ar vīriešiem visdažādāko iemeslu pēc: derēja uz to, kāds nākošajā

dienā būs laiks, uz to, kādi ēdieni būs pusdienās, kādus rezultātus uzrādīs vispārējā izmeklēšana, uz cik mēnešiem kādam vēl pagarinās ārstēšanās laiku, kurš no bobsleja, slidskrējēju, kamaniņu čempioniem sacensībā uzvarēs, derēja uz to, kā izvērsīsies romāns, kas aizsācies divu starpā, derēja uz neskaitāmiem gluži nesvarīgiem un vienaldzīgiem notikumiem, derēja uz šokolādi, šampanieti vai kaviāru, kas tad tika restorānā svinīgi notiesāts, uz naudu un kinobiļetēm, un pat uz skūpstiem — sniedzamiem un saņemamiem, vārdu sakot, ar savu aizraušanos viņa viesa ēdamzālē dzīvību un rosību, vienīgi jaunajam Hansam Kastorpam viņas noņemšanās nemaz nebija pa prātam, jā, pat šīs dāmas klātiene vien viņam likās ciešanu mājokļa cieņu aizskaroša.

Viņš savā sirdī godīgi centās šo cieņu sargāt un saglabāt, lai arī cik grūti tas bija pēc gandrīz vai pusgada ilgas uzturēšanās to vidū šeit, augšā. Ieskats, kādu viņš pamazām bija guvis par šo cilvēku dzīvi un rīcību, paradumiem un uzskatiem, nemaz ari neatbilda viņa labajiem nodomiem. Kaut vai atceroties abus vārgulīgos septiņpadsmit un astoņpadsmit gadus vecos delverus, iesauktus par «Maksi un Moricu», kuru slepenā zagšanās vakarā laukā, lai spēlētu pokeru vai uzdzīvotu dāmu sabiedrībā, pastāvīgi deva iemeslu tenkām. Nesen, proti, nedēļu pēc Jaungada (jo nedrīkst aizmirst, ka tikmēr, kamēr mēs stāstām, laiks savā nerimtīgi klusajā tecējumā, neatturami traucas uz priekšu), brokastis ēdot, izplatījās ziņa, ka masētājs no rīta, iegājis pie viņiem, sastapis abus zeļļus guļam gultās saburzītos vakara uzvalkos. Smējās arī Hanss Kastorps, un, ja šie smiekli apkaunoja viņa labos nodomus, tad jāteic, ka atgadījums ar «Maksi un Moricu» bija nieks salīdzinājumā ar to, ko atļāvās Jiterborgas advokāts Einhufs, četrdesmit gadus vecs vīrietis ar smailu bārdu un tumši apspalvotām rokām, — viņš kopš kāda laika sēdēja pie Setembrīni galda zviedra vietā, kurš bija izveseļojies, un ne vien katru nakti atgriezās mājās piedzēries, bet nesen vispār nebija spējīgs pārnākt un tika atrasts guļam pļavā. Viņu uzskatīja par bīstamu pavedēju, un Stēra kundze varēja pat ar pirkstu norādīt uz kādu jaunu dāmu — starp citu, līdzenumā viņai esot saderinātais —, kura bija redzēta pavisam nepiemērotā laikā iznākam no Einhufa istabas ar plecos uzmestu kažoku, zem kura viņai neesot bijis nekas cits kā vien pagaras biksītes.

Tas bija skandalozi ne vien vispārējā morālā ziņā, bet skandalozi un aizvainojoši Hansam Kastorpam personiski, ņemot vērā viņa garīgos centienus. Turklāt viņš nebija spējīgs domāt par advokātu, lai nedomātu par Frenchenu Oberdanku ar gludi sasukātu galviņu, rātnu bērnu, kuru pirms dažām nedēļām bija šurp atvedusi māte, cienījama provinces dāma. Pēc ierašanās un pirmās izmeklēšanas Frenchenu Oberdanku atzina par viegli slimu, bet, vai nu ārsti bija kļūdījušies, vai ari šis bija viens no tiem gadījumiem, kad kalnu gaiss nevis palīdzēja ārstēties, bet, gluži otrādi, veicināja slimības attīstību, var arī būt, ka meitene bija sapinusies kādās intrigās un pārdzīvojumos, kas viņai kaitējuši, — vienu mēnesi pēc ierašanās viņa, atgriezdamās no jaunas ārsta pārbaudes un ienākdama ēdamzālē, pametusi gaisā somiņu, skanīgi iesaucās: «Urā, man jāpaliek vienu gadu!» — uz to visā zālē nošalca homēriski smiekli. Bet pēc divām nedēļām izplatījās ziņa, ka advokāts Einhufs izturējies pret Frenchenu Oberdanku kā nelietis. Starp citu, par pēdējo apzīmējumu būtu jāatbild mums vai, vēl labāk, Hansam Kastorpam, jo tiem, kas to stāstīja, tas nelikās īstenībā tik pārsteidzoši, lai lietotu tādu spēcīgu izteicienu. Viņi, plecus raustīdami, lika noprast, ka tamlīdzīgos notikumos darbojas divi un nekas neesot iespējams bez abu dalībnieku vēlēšanās un piekrišanas. Vismaz tādos ieskatos un tādā morālā noskaņā par minēto gadījumu bija Stēra kundze.

Karolīna Štēra bija neciešama. Ja Hansu Kastorpu kaut kas traucēja viņa godīgi domātajos garīgajos centienos, tad tas bija šīs sievietes raksturs un uzvedība. Būtu jau pieticis ar viņas pastāvīgajām kļūmēm izglītības laukā. Viņa neteica vis pirmsnāves cīņa, bet «agoņa», ja dzīrās kādam pārmest nekaunību, nosauca to par «incidentu» un vistrakākās aplamības gvelza par astronomiskajām parādībām, par saules aptumsumu. Runājot par sniega # kupenām, viņa apgalvoja, ka tām esot «krietna kapacitāte», un kādu dienu stipri pārsteidza Setembrīni, kurš pēc tam vēl ilgi nespēja attapties, paziņodama, ka patlaban lasot sanatorijas bibliotēkā paņemtu grāmatu, kas attiecoties uz viņu, proti, «Benedetto Cenelli» Sillera tulkojumā. Viņa lietoja izteicienus, kas ar savu banalitāti un nodrāztību bojāja nabaga Hansam Kastorpam nervus, kā, piemēram, «burvīgi!» vai «kādas šausmas!». Un, tā kā apzīmējums «nāvīgi», kas ilgu laiku valodas ākstu mutē aizstāja vārdus «lieliski» un «izcili», bija novecojies, prostituējies un apnicis, tad viņa pieķērās jaunākam izteicienam — «baigi foršs», un tagad, vienalga, nopietni vai arī zobgalīgi, viņai viss bija «baigi foršs», vai nu tas bija kamanu ceļš, kāds ēdiens, vai pašas temperatūra, un to dzirdēt bija tikpat pretīgi. Un kur tad vēl viņas nevaldāmā tenkošanas kāre! Ja viņa stāstīja, ka Zālamana kundze apģērbusi šodien greznu mežģīņu veļu, jo viņai jāejot uz apskati pie arsta un tāpēc tā dižojoties ar smalku veļu, — tad tas vēl kaut cik atbilda patiesībai, jo Hansam Kastorpam pašam bija radies iespaids, ka neatkarīgi no rezultāta izmeklēšanas procedūra sagādā dāmām patīkamu izklaidēšanos un viņas, tai gatavodamās, koķeti ģērbjas. Turpretī ko lai saka par Stēra kundzes apgalvojumu, ka no Poznaņas atbraukušajai Rediša kundzei, par kuru bija aizdomas, ka viņai ir mugurkaula tuberkuloze, vajagot reizi nedēļā desmit minūtes kailai šurp un turp soļot pa istabu hofrāta Bērensa acu priekšā? Tāds apgalvojums tikpat melīgs, cik piedauzīgs, bet Stēra kundze nepiekāpīgi apgalvoja un apzvērēja, ka tā ir patiesība, kaut grūti bija saprast, kur nabaga sievietei rodas tik daudz degsmes, pārliecības un neatlaidības, ja pašas stāvoklis sagādāja labu tiesu grūtību. Laiku pa laikam raizēs par šķietami pieaugušo slābanumu vai arī temperatūras līknes kāpšanu viņai uznāca gļēvuma un raudulības lēkme. Tādās reizēs viņa ieradās pie galda šņukstēdama, sausie, sasarkušie vaigi bija asarās izmirkuši un viņa vaimanāja mutautiņā, ka Bērenss grasoties viņu noguldīt gultā, bet viņai jāzinot, ko viņš teicis, viņai nedzirdot, par viņas veselības stāvokli, viņa gribot raudzīties patiesībai acīs! Sev par šausmām viņa kādu dienu ievēroja, ka gulta stāv ar kājgaļu uz durvju pusi, un šī atklājuma dēļ gandrīz vai sāka raustīties histēriskos krampjos. Viņas izbailes un dusmas nebija lāgā saprotamas, it īpaši Hanss Kastorps netika gudrs, kas noticis. Nu un tad? Kas noticis? Kāpēc gulta nevarētu stāvēt tā kā patlaban? — Dieva dēļ, vai tad viņš tiešām nesaprotot!… «Ar kājām pa priekšu!…» Stēra kundze sacēla izmisīgu brēku, gultu nekavējoties vajadzēja apgriezt otrādi, kaut arī tagad acīs spīdēja gaisma, kas traucēja miegu.

Tas viss nebija nopietni ņemams un ļoti maz atbilda Hansa Kastorpa garīgajām tieksmēm. 'Kāds satriecošs gadījums, kas šinīs dienās notika maltītes laikā, jo smagi ietekmēja jauno cilvēku. Nesen atbraukušo slimnieku skolotāju Popovu, kalsnu un klusu cilvēku, kopā ar viņa tikpat kalsno un kluso līgavu apsēdināja pie «labā» krievu galda, un tieši tai brīdī, kad visi cītīgi nodevās ēšanai, atklājās, ka skolotājs ir epileptiķis; viņam pēkšņi uzbruka smaga lēkme, pa lūpām izlauzās dēmonisks un necilvēcisks bļāviens, viņš nogāzās gar zemi līdzās krēslam un, atbaidoši locīdamies, zvetēja ap sevi ar kājām un rokām. Vēl jo satraucošāk bija tas, ka nupat tika ēsta zivs un Popovs, raustīdamies krampjos, varēja aizrīties ar asaku. Satraukums bija neaprakstāms. Ne vien dažas dāmas ar Stēra kundzi priekšgalā, bet arī pārējās — Zālamana, Rediša, Hesenfelda, Magnusa, Iltisa, Levi un citas — katra reaģēja savādāk, un dažas neko daudz neatpalika no Popova kunga. Atskanēja spalgi kliedzieni, nekas cits nebija redzams kā vien cieši samiegtas acis, pavērtas mutes un ļodzīgi augumi. Tikai viena vienīga atzina par labāku klusiņām zaudēt samaņu. Dažiem trūka arī elpas, jo trauksmainais negadījums pārsteidza visus tieši ēdot un košļājot. Daļa ēdēju meklēja glābiņu, bēgot pa jebkuru iespējamo izeju, arī pa verandas durvīm, lai gan laukā bija ļoti mitrs un auksts. Visā šai atgadījumā bez pārsteidzoši drausmīgā jautās arī sava tiesa nepiedienīga, piedauzīga; neviļus nāca prātā doktora Krokovska pēdējā lekcijā dzirdētais. Proti, tieši iepriekšējā pirmdienā psihoanalītiķis bija savos spriedelējumos par mīlestību kā slimības izraisītāju pieskāries krītamās kaites cēloņiem un ar daļēji poētiskiem, daļēji klaji zinātniskiem apzīmējumiem ņēmies pierādīt, ka šī vaina, kuru pirmsanalītiskajā laikmetā cilvēce atzina gan par pravietisku sūtību, gan arī par ļaunā gara apsēstību, esot mīlestības ekvivalents, smadzeņu orgasms, vārdu sakot, parādīja to tik apšaubāma gaismā, ka tie, kas bija klausījušies, uzskatīja Popova lēkmi par ilustrāciju lekcijai, noslēpumainu skandālu, »tāpēc arī dāmu slepenā bēgšana pauda zināmu kautrību. Tobrīd ēdamistabā atradās arī hofrāts, kurš, Mīlendonkai un pāris spēcīgiem, jauniem cilvēkiem palīdzot, izdabūja Popovu hallē, viņa rokas un kājas bija krampju savilktas, stīvas, seja zilgana, uz lūpām putas; ārsti, vecākā māsa un pārējais personāls vēl ilgāku laiku noņēmās ar samaņu zaudējušo, un tad viņu uz nestuvēm aiznesa. Bet pēc neliela brīža Popova kungs no jauna sēdēja apmierināti un rāmi pie «labā» krievu galda līdzās tikpat apmierinātajai un rāmajai līgavai, it kā nekas nebūtu atgadījies, un abi pabeidza ēst pusdienas.

Hanss Kastorps bija vērojis notiekošo ar godbijīgām izbailēm, bet īstenībā tas viņu dziļi neskāra, lai dievs viņam piedod! Tā jau ir gan, ka Popovs būtu varējis ar kādu zivs gabalu aizrīties, bet nebija jau nosmacis, jādomā, ka ar visu trakošanu un plosīšanos nemaņā klusībā tomēr piesargājies. Tagad nu sēž jautrs un apmierināts, cītīgi ēd un, liekas, nemaz neatceras savu ārdīšanos it kā gara tumsībā vai dzēruma trakumā. Arī viņa āriene nebija tāda, kas iedvestu Hansam Kastorpam bijību pret ciešanām, tāpat arī līgava savā ziņā pastiprināja iespaidu par vieglprātību un izlaidību, ar ko viņam te kalnos nemitīgi iznāca sadurties un kam viņš bija nodomājis pretoties, tuvāk saskaroties ar smagi slimajiem un «moribundiem».

Netālu no brālēnu istabām tai pašā stāvā gulēja gluži jauna meitene Leila Gerngrosa, kurai, pēc māsas Alfredas vārdiem, nebija vairs ilgi atlicis dzīvot. Desmit dienu laikā viņai bijušas četras spējas asiņošanas, atbraukuši meitenes vecāki, lai viņu vēl dzīvu aizvestu mājās, bet tas, šķiet, nebija izdarāms, jo hofrāts atzina par neiespējamu mazo nabaga Gerngrosu cilāt un vest. Meitenei bija sešpadsmit gadu. Hanss Kastorps saskatīja šeit īsto reizi, kad likt lietā savu nodomu ar puķu podu un labas veselības vēlējumiem. Leilai gan nebija dzimšanas diena, un, loģiski apsverot, viņa to arī vairs nepiedzīvos, jo Hanss Kastorps bija izpētījis, ka tā ir pavasarī, bet tas nevarēja būt par šķērsli viņa apņēmībai paveikt žēlsirdīgo darbu. Kādā pastaigu laikā pirms pusdienām kūrmājas apkārtnē viņi abi ar brālēnu iegāja puķu veikalā, kur pilnām krūtīm ieelpoja miklas zemes un pārbagātas ziedu smaržas gaisu un izvēlējās skaistu hortenziju ceru, kuru lika nosūtīt mazajai, mirstošajai meitenei, nenorādot, no kā, bet vienīgi uzrakstot uz kartītes: «Ar labākajiem vēlējumiem drīzi izveseļoties no diviem tā paša nama iemītniekiem.» Hanss Kastorps visu to veica ar prieku, viņu patīkami saviļņoja augu un zemes aromāts, miklais siltums telpā, kur pēc āra aukstuma acīs saskrēja asaras, un sirds sāka nevaldāmi dauzīties, apzinoties šķietami nenozīmīgā pasākuma derīgumu, radās sajūta, ka dara kaut ko neparastu, drosmīgu, kam būtu piešķirama dziļi simboliska nozīme.

Leilai Gerngrosai nebija pašai savas kopējas, viņa atradās tiešā fon Mīlendonkas jaunkundzes un ārstu uzraudzībā, bet māsa Alfrēda viņu pastāvīgi apmeklēja un pavēstīja jaunajiem ļaudīm, kādu iespaidu uz meiteni atstājis viņu uzmanības pierādījums. Meitene, savā smagajā stāvoklī bezcerīgi no visa norobežota, esot bērnišķīgi priecājusies par svešo cilvēku sveicienu. Hortenzija stāvēja līdzās viņas gultai, viņa to glāstīja ar acīm un rokām, rūpējās, lai tā tiktu aplaistīta, un pat vismokošākās klepus lēkmēs kavējās ar acīm pie tās. Viņas vecāki, atvaļinātais majors Gerngross un tā sieva, arī jutās aizkustināti un iepriecināti un, tā kā viņiem te visi bija sveši, nemaz necentās uzminēt, kas ir laipnie puķu sūtītāji, tāpēc Sildknehta, kā pati atzinās, nebija spējusi atturēties — atklājusi noslēpumu un minējusi brālēnu vārdus. Viņa nodeva visu triju Gerngrosu lūgumu ieiet iepazīties un dot iespēju pateikties, tāpēc dienu vēlāk, sekodami diakonisei, brālēni uz pirkstgaliem iegāja Leilas ciešanu istabā.

Nāvei nolemtā bija jauka, gaišmataina meitene ar zilām kā neaizmirstulītes acīm un, kaut arī zaudējusi daudz asiņu un elpoja vienīgi ar dažām plaušu audu paliekām, izskatījās gan trausla, bet ne nožēlojama. Viņa pateicās un tērzēja apslāpētā, patīkamā balsī. Vaigos viņai iemetās viegls sārtums un vairs nenozuda. Hanss Kastorps paskaidroja savu rīcību meitenei un viņas vecākiem tā, kā to no viņa sagaidīja, un arī atvainojās, viņš runāja klusinātā balsī, satraukti, ar maigu godbijību. Daudz netrūka — tāda iekšēja vēlēšanās viņam bija —, ka būtu nometies pie gultas uz viena ceļgala; viņš ilgi turēja Leilas roku savējā, kaut arī karstā rociņa bija ne vien mikla, bet slapja, jo meitene pārmērīgi svīda; viņas augums nemitīgi izdalīja tik daudz ūdens, ka tam sen būtu vajadzējis izkalst un sarukt, ja nerastos izlīdzinājums — ja viņa alkatīgi nedzertu limonādi, kura karafē stāvēja uz naktsgaldiņa. Kaut arī vecāki bija dziļi apbēdināti, viņi, kā šādās reizēs parasts, risināja īso sarunu, apvaicādamies par brālēnu personiskajiem apstākļiem un aprunādamies par šo to citu. Vajadzēja tikai palūkoties uz majoru — uz milzi ar platiem pleciem, zemu pieri, spurainām ūsām, lai būtu saprotams, ka viņu nevar vainot meitiņas sirgšanā, nosliecē uz tuberkulozi. Acīmredzot vaina meklējama drīzāk sievā, kura bija maza auguma, īsts diloņslimnieces tips un kura jutās nomākta, apzinoties, kādu mantojumu nodevusi meitai. Kad pēc minūtēm desmit Leilas sejā parādījās noguruma vai, pareizāk, pārmērīga uzbudinājuma pazīme (vaigi piesarka -vēl vairāk, bet neaizmirstulīšu acis drudžaini spīdēja), māsa Alfrēda ar skatienu deva mājienu, un brālēni atsveicinājās. Gerngrosa kundze pavadīja viņus līdz durvīm un nevaldīdamās sāka sevi nosodīt, kas Hansu Kastorpu satrauca līdz sirds dzi|umiem, — no viņas, no viņas vien nākot viss ļaunums, viņa izmisusi apgalvoja, vienīgi no viņas to mantojis nabaga bērns, vīrs esot bez vainas, vīram neesot ar to nekāda sakara. Bet arī viņai tā bijusi viegla, pārejoša parādība, to viņa varot apgalvot, tikai mazliet — pavisam sen, jaunības dienās. Tad viņa to pārvarējusi pilnīgi, pavisam, kā viņai teikuši, jo gribējusi precēties, tik ļoti gribējusi precēties, gribējusi dzīvot, tas viņai arī izdevies, viņa pilnīgi izveseļojusies, vesela apprecējusies ar savu mīļo, stipro vīru, kuram savukārt nekad ne prātā nav bijis nekas tamlīdzīgs. Bet, lai arī cik stiprs un ar veselām asinīm, viņš tomēr nav varējis novērst nelaimi. Un tagad nu bērnā atkal uzradies tas briesmīgais, sen apraktais un aizmirstais, un bērns netiek ar to galā, iet bojā, viņa, māte, to pārvarējusi un sasniegusi neapdraudētu vecumu, bet nabaga mīļā, mazā mirst, ārsti vairs nedod nekādu cerību, un tikai viņa viena pati ar savu agrāko dzīvi esot vainīga.

Jaunie ļaudis mēģināja viņu mierināt, runāja kaut ko par laimīga pavērsiena iespēju. Tomēr māte tikai šņukstēdama pateicās vēlreiz par visu, par hortenziju un par to, ka tie ar savu apciemojumu bērnu vēl mazliet izklaidējuši un aplaimojuši. Te nu nabadzīte guļot savās mokās un vientulībā, kamēr citas viņas vienaudzes priecājoties par dzīvi, dejojot ar skaistiem jaunekļiem, — dejot taču griboties, vienalga, par spīti slimībai. Viņi esot meitenei atnesuši mazliet saules gaismas, mans dievs, laikam pēdējo… Hortenzija bijusi viņai kā ballē gūti panākumi un patērzēšana ar abiem staltajiem kavalieriem kā mazs, patīkams flirts, to viņa, māte, redzējusi gan.

Pēdējie vārdi Hansu Kastorpu nepatīkami aizskāra, it īpaši kad majora sieva vārdu «flirts» neizrunāja pareizi, proti, nevis angļu izrunā, bet ar vācisku «i», un tas viņu neizsakāmi kaitināja. Viņš nebija arī nekāds staltais kavalieris, bet apciemoja mazo Leilu aiz protesta pret šeit valdošo egoismu un aiz medicīniski humanitāriem apsvērumiem. Vārdu sakot, viņš bija mazliet sadrūvējies par šādu apciemojuma pavērsienu, tāpēc ka majora sieva bija to uztvērusi savādāk, bet citādi viņš jutās pacilāts un apmierināts, ka nodomāto izpildījis. Divi iespaidi bija iegūlušies sirdī un prātā — puķu veikala augsnes smarža un Leilas valgo rociņu pieskaršanās. Un, tā kā pirmais solis bija sperts, viņš vēl tai pašā dienā norunāja ar māsu Alfrēdu par apciemojumu pie tās kopšanā nodotā slimnieka Friča Rotbeina, kurš savas kopējas sabiedrībā vien ļoti garlaikojās, kaut arī viņam, ja visas pazīmes nevīla, bija atlicis pavisam maz vairs ko dzīvot.

Nekāda atrunāšanās Joahimam nelīdzēja, viņam vajadzēja turēt līdzi. Hansa Kastorpa neatlaidība un līdzcietības pilnā uzņēmība bija ietekmīgāka par brālēna netīksmi, kuru viņš lika noprast tikai ar klusēšanu un nodurtām acīm, jo, citādi protestējot, viņu varētu apvainot par kristīgu jutu trūkumu. Hanss Kastorps to labi saprata un mācēja izmantot. Saprata arī militārās noskaņas ietekmi uz nepatiku. Bet ja viņš pats tomēr jutās možs un aplaimots un ja šādi pasākumi bija noderīgi? Tātad Joahima klusā pretošanās jāignorē. Viņš apspriedās ar Joahimu, vai jaunajam Fricim Rotbeinam arī nevajadzētu aizsūtīt vai aiznest puķes, kaut arī šis «moribunds» bija vīriešu dzimuma. Viņam loti gribējās to izdarīt, puķes, kā likās, šādos gadījumos iederas, iepriekšējā reizē dāvātā hortenzija, kas bija violeta un glezna, viņam ļoti iepatikās, tāpēc viņš nolēma, ka, lai arī Rotbeins ir vīrietis, dzimums nav svarīgs viņa bezcerīgā stāvokļa dēļ un, lai saņemtu puķes, nav jābūt dzimšanas dienai, jo ar mirstošajiem jāapietas kā ar dzimšanas dienas bērniem. Un šādā noskaņā brālēni atkal iegriezās puķu veikala zemaini siltajā smaržu atmosfērā un, sekodami Alfredai Sildknehtai, kas bija jaunos ļaudis pieteikusi, ieradās pie Rotbeina kunga ar svaigu un smaržīgu rožu, neļķu un lefkoju buķeti,.

Smagi slimais, tikko divdesmit gadus vecais jauneklis, kam bija jau iesirmi mati, pakaila galva, vaska dzeltena, noliesējusi seja, lielas rokas, paprāvs deguns un lielas ausis, bija līdz asarām pateicīgs par līdzjūtību un izklaidēšanos — viņš tiešām aiz vājuma mazliet apraudājās, apsveicinādamies ar abiem un saņemdams puķes, bet šai sakarībā tūlīt pat, kaut arī čukstus, ierunājās par eiropeisko puķu tirdzniecību un tās arvien pieaugošo vērienu, par Nicas un Kannas dārzniecību ražojumu milzu eksportu, par dzelzceļa un pasta kravām, kas no turienes ik dienas tiek sūtītas uz visām pusēm, par Parīzes un

Berlīnes vairumtirdzniecību un par Krievijas apgadašanu ar puķēm. Viņš bija komersants, un, kamēr vēl dzīvs, visas viņa intereses vērsās tikai tādā virzienā. Viņa tēvs, Koburgas leļļu fabrikas īpašnieks, bija viņu aizsūtījis tālākai izglītošanai uz Angliju — tā viņš čukstēja —, un tur viņš saslimis. Viņa drudzi bija uzskatījuši par tīfu un atbilstoši ārstējuši, proti, badinājuši ar ūdeņainām zupām, tāpēc viņš tā novārdzis. Te, kalnos, viņam ļāvuši ēst un to viņš arī darījis — sēdēdams gultā, vaiga sviedros pūlējies baroties. Tomēr bijis par vēlu, diemžēl viņa zarnu trakts arī esot jau slimības pārņemts, velti viņam sūtot no mājām žāvētas mēles un kūpinātus zušus, viņš neko nevarot ēst. Un tagad Bērenss telegrāfiski izsaucis tēvu no Koburgas, jo ārsti, vienojušies par izšķirošu soli — par ribu rezekciju, grasās to izmēģināt, lai gan izredzes uz panākumiem kļūstot arvien mazākas. Rotbeins čukstēja par visu ļoti lietišķi un arī pašu operāciju apsvēra no veikalnieciskā redzes viedokļa, — jādomā, lai cik ilgi viņš dzīvos, tikmēr tā vien par visu spriedīs. Maksa par visu, viņš čukstēja, ierēķinot mugurkaula anestēziju, aprēķināta uz tūkstoš frankiem, jo runa ir turpat par visu krūšu kurvi — sešām līdz astoņām ribām, un tad esot jājautā, vai tas ir vērts. Bērenss cenšoties viņu pierunāt, bet ārsta intereses esot saprotamas, turpretī paša Rotbeina intereses šai virzienā apšaubāmas, un nevarot zināt, vai nebūtu prātīgāk mierīgi nomirt ar visām ribām.

Bija grūti dot viņam kādu padomu. Brālēni ieteica ņemt savos aprēķinos vērā arī hofrāta izcilās ķirurga spējas. Vienojās, ka pagaidīs Rotbeina tēvu, kam jāierodas kuru katru dienu; lai tad viņš izlemj. Atvadoties Fricis atkal mazliet apraudājās, un, lai gan tas notika aiz vārguma, viņa asaras bija dīvainā pretstatā ar domu un spriešanas sauso lietišķību. Viņš lūdza brālēnus viņu atkal apciemot, ko tie labprāt apsolīja, bet tas vairs neizdevās, jo tai pašā vakarā bija ieradies leļļu fabrikants un nākošajā rītā bija sākusies operēšana, pēc kuras nekāda ciemošanās vairs nebija iespējama. Un divas dienas vēlāk Hanss Kastorps, ejot ar Joahimu garām, redzēja, ka Rotbeina istabā notiek lielā kopšanās. Māsa Alfrēda bija ar savu koferīti sanatoriju «Berghof» jau pametusi, jo steigšus vajadzēja doties uz citu iestādi pie cita «moribunda»; aizmetuši aiz auss pensneja saitīti, viņa nopūzdamās steidzās turp, jo šī bija vienīgā perspektīva, ko dzīve viņai solīja.

«Pamesta», atbrīvojusies istaba, kur cita uz citas sakrautas mēbeles, dubultdurvis atstātas vaļā, un, ejot garām uz ēdamzāli, varēja redzēt, ka tur tiek tīrīts un kopts, — ļoti zīmīgs, bet tik pierasts skats, ka gandrīz vairs neko garāmgājējam neizteica, it īpaši ja pats bija savā laikā šādā veidā «atbrīvotā» un uzkoptā istabā iegājis un iedzīvojies. Reizēm bija zināms, kas šādā istabā dzīvojis, tad radās pārdomas — tā tas bija šoreiz un arī pēc nedēļas, kad Hanss Kastorps garāmejot tādu pašu ieraudzīja mazās Leilas istabu. Viņa saprāts pirmajā acumirklī nespēja aptvert tur notiekošās rosības jēgu. Viņš apstājās durvju priekšā samulsis, pārsteigts, kad tobrīd garām gāja hofrāts.

—   Es te stāvu un skatos, ka notiek liela kopšanās, — sacīja Hanss Kastorps. — Labdien, hofrāta kungs, tātad mazā Leila …

—   Tjā, — Bērenss paraustīja plecus. Pēc klusuma brīža, kad žesta izraisītais iespaids bija pagaisis, viņš piebilda: — Un jūs paguvāt vēl īsi pirms cēliena beigām pēc visiem likumiem parādīt viņai uzmanību? Tas man patīk, ka jūs, relatīvi možs jauneklis, mazliet rūpējaties par maniem plaušu svilpējiņiem viņu būrīšos. Cildena rakstura iezīme, nē, nē, kas tiesa, tas tiesa, tur nav ko piebilst, ļoti cildeni. Vai varbūt negribat, lai es jūs iepazīstinu? Man jau ir vēl ne mazums šādu ķivuļu — ja tas jūs interesē. Tagad es, piemēra pēc, uz brīdi iegriezīšos pie savas «Pārpildītās». Vai nāksiet līdz? Es jūs iepazīstināšu kā līdzjūtīgu ciešanu biedru.

Hanss Kastorps atbildēja, ka hofrāts tikpat kā nolasījis viņa domas un piedāvājot tieši to, ko viņš nupat grasījies lūgt. Viņš ar pateicību pieņemot aicinājumu un piebiedrošoties viņam. Bet kas tad esot šī «Pārpildītā», un kā lai saprotot šādu apzīmējumu?

—   Burtiski, — paskaidroja hofrāts. — Pavisam precīzi un tieši, bez metaforām. Gan viņa jums pati pastāstīs. —

♦Pēc dažiem soļiem viņi atradās pie slimnieces durvīm. Hofrāts iespraucās pa dubultajām durvīm, likdams pavadonim pagaidīt. Durvīm paveroties, no istabas atskanēja aprautas elpas nomākti, bet gaiši un jautri smiekli un čalas, kas, durvīm aizveroties, aprāvās. Bet šie smiekli skanēja pretī arī līdzjūtīgajam apmeklētājam, kad tas pēc neliela brīža tika ielaists; Bērenss viņu iepazīstināja atgultā guļošo gaišmataino dāmu, kas viņā ziņkārīgi vērās ar savām zilajām acīm. Atbalstīdamās pret spilveniem aizmugurē, viņa pusguļus nemierīgi sēdēja un, nemitīgi cīnīdamās pēc elpas, satraukta un, kā likās, elpas trūkuma kņudināta smējās spalgiem., sidrabaini gaišiem, pērļainiem smiekliem. Viņa smējās arī par hofrāta runas veidu, kad viņš iepazīstināja ar viesi, un, ārstam aizejot, vairākkārt uzsauca: sveiki, liels paldies un uz redzēšanos, — māja ar roku, skaņi nopūtās, bārstīja sidrabotos smieklus, spieda rokas pie krūtīm, kas cilājās zem batista krekla, un nespēja noturēt rāmi kājas. Viņas vārds bija Cimmermaņa kundze.

hanss Kastorps skata pēc viņu pazina. Viņa kādu laiku bija sēdējusi pie Zālamana kundzes un ēdelīgā pusaudža galda un allaž daudz smējusies. Tad bija pazudusi, bet jaunais cilvēks nebija par to licies zinis. Iespējams, varbūt viņš nodomāja, ka tā aizceļojusi, ja vispār bija kaut ko domājis, viņu vairs neredzot pie galda. Tagad sastapa viņu te nezin kāpēc ar vārdu «Pārpildītā», viņš gaidīja izskaidrojuma.

— Ha-ha-ha-ha, — viņa bārstīja smieklus kā kutināta, krūtīm spēji cilājoties. — Traki jocīgs cilvēks tas Bērenss, pasakaini jocīgs un ērmots cilvēks, vai nobeigties var, slims palikt aiz smiekliem! Sēdieties taču, Kastena kungs, Karstena kungs — vai kā jūs sauc, jums ir tik jocīgs vārds, ha-ha-hi-hi, atvainojiet, lūdzu! Sēdieties tur, uz krēsla gultas kājgalī, bet piedodiet, ka es spārdos, es nevaru … ha-a, — viņa vaļā muti ievilka elpu un tad no jauna bārstīja smieklus, — es nevaru nekādi aprimt…

Viņa bija glīta — gan krasi izteikti, bet patīkami sejas vaibsti un neliels dubultzods. Taču lūpas bija zilganas un arī degungaliņš līdzīgā tonējumā, neapšaubāmi gaisa trūkuma dēļ. Rokas, tīkami kalsnas un izskatīgas naktskrekla mežģīņu aprocēs, tāpat kā viņas kājas, ne brīdi nespēja norimt. Kakls viņai bija meitenīgs, ar iedobēm virs maigajiem atslēgu kauliem, arī krūtis, nemitīgj smieklos un elpas trūkumā nemierīgi un strauji cilādamās, likās maigas un jaunas. Hanss Kastorps nolēma arī viņai atsūtīt vai atnest skaistas puķes no Nicas vai Kannu dārzniecību eksportētajām — miklās un smaržīgās. Ar zināmām grūtībām viņš pieskaņojās Cimmermaņa kundzes vētrainajai un straujajai jautrībai.

iB— Un jūs tātad te apmeklējat tos, kas ir bezcerīgi slimi? — viņa jautāja. — Cik ērmoti un laipni, ha-haha-ha! Bet, iedomājieties, es nemaz neesmu bezcerīgi slima, tas ir, tāda nemaz neesmu bijusi, vēl nesen nebiju ne mazākā mērā … līdz nule man tas atgadījās … . Paklausieties, tas būs pats jocīgākais, ko jūs visā mūžā … — Un, cīnīdamās pēc elpas, smiedamās un čalodama viņa pastāstīja, kas viņai atgadījies.

Seit viņa bija ieradusies viegli slima — tomēr slima, citādi nebūtu ieradusies —, varbūt arī ne pavisam viegli, bet drīzāk viegli nekā smagi slima. Pneimotorakss — šis nesen atrastais, bet ātri lielu popularitāti ieguvušais ķirurģiskās tehnikas sasniegums ari viņas gadījumā sevi spoži attaisnojis. Operācija lieliski izdevusies, Cimmermaņa kundzes stāvoklis un pašsajūta iepriecinoši uzlabojusies, viņas vīrs — jo viņa bija precējusies, taču bērnu nebija — varējis pēc trim četriem mēnešiem viņu gaidīt mājās. Tad, lai izklaidētos, viņa devusies izbraukumā uz Cīrihi, nekāda cita iemesla šim ceļojumam nav bijis kā vien izklaidēšanās. Viņa arī bija pēc sirds patikas izpriecājusies, bet sajutusi nepieciešamību uzpildīties un uzticējusi šo darbu kādam turienes ārstam. Patīkams, ērmots jauns cilvēks, ha-ha-ha, ha-ha-ha, — bet kas notika? Viņš bija to pārpildījis! Nekāda cita apzīmējuma tam nav, ar šo vārdu ir pateikts viss. Labu gribēdams, viņš nav laikam īsti pratis, un, vārdu sakot, viņa nu pārpildīta ar sirds lēkmēm un elpas trūkumu — ha! Hi-hi-hi! Viņa atgriezusies šurp, un Bērenss izlamājis viņu tā, ka ausis svilušas, iegrūdis tūlīt pat gultā. Jo nu viņa esot smagi slima, ne jau bezcerīgi, bet samaitāta, sakropļota — ha-ha-ha … kādu jocīgu seju viņš savelkot! — Un viņa smējās, rādīdama ar pirkstu viņam sejā,.smējās tik ļoti, ka tagad arī viņas piere metās zilgana. Bet pats jocīgākais esot bijis Bērenss, kad pārskaities rupji lādējies, — viņai jau iepriekš par to vajadzējis smieties, kad manījusi, ka ir pārpildīta. «Jūs nepārprotami atrodaties dzīvības briesmās,» viņš tai uzbrēcis bez aplinkiem un ceremonijām, šitāds lācis, ha-ha-ha, hi-hi-hi, atvainojiet, lūdzu.

Nevarēja lāgā saprast, kāpēc viņa tik aizrautīgi smējās par hofrāta teikto: vai tikai par viņa «rupjību» un tāpēc, ka viņa tam neticēja, vai, kaut gan ticēja — jo ticēt viņai tomēr vajadzēja —, veselības stāvoklis, dzīvības briesmas, kādās viņa atradās, viņai likās neizsakāmi jocīgas. Hansam Kastorpam radās iespaids, ka pēdējais būs bijis īstais iemesls un ka viņa tiešām tikai aiz bērnišķīgas vieglprātības un aiz sava putna pratina trallināj-a un ķiķināja; Hansam Kastorpam tas ļoti nepatika. Tomēr viņš aizsūtīja tai puķes, bet pašu smejošo Cimmermaņa kundzi vairs redzēt nedabūja. Jo, vēl dažas dienas izvilkusi dzīvību ar skābekli, viņa bija sava telegrāfiski ataicinātā vīra rokās patiesi nomirusi, — zoss kas zoss, bija piebildis hofrāts, no kura Hanss Kastorps dabūja zināt par viņas nāvi.

Bet pirms tam ar hofrāta un medicīniskā personāla palīdzību Hansa Kastorpa uzņēmīgais līdzjūtības gars bija ievadījis vēl citas pazīšanās ar sanatorijas smagajiem slimniekiem, un Joahimam vajadzēja turēt līdzi. Vajadzēja iet līdzi pie «Tous-les-deux» dēla — pie otrā, kas vēl bija palicis dzīvs, kad līdzās pirmā dēla istaba bija jau sen sakopta un izkvēpināta ar H2 C03 . Pēc tam pie puisēna Tedija, kurš nesen bija ieradies no «Fridericlanum» — slēgtas mācību iestādes, kur viņu sagrābusi tik smagā slimiba. Pēc tam pie Krievijas vācieša, apdrošināšanas biedrības ierēdņa Antona Karloviča Ferges, labsirdīga, pacietīga slimnieka. Pēc tam pie nelaimīgās un tomēr patiktkārās fon Malinkrota kundzes, kura tāpat saņēma puķes kā iepriekš minētie un kuru Hanss Kastorps, Joahimam redzot, vairākas reizes baroja ar putriņu .. . Pamazām viņi ieguva samariešu un žēlsirdīgo brāļu iesauku. Kādu dienu Setembrīni šai sakarībā uzrunāja Hansu Kastorpu.

—   Velns ar ārā, inženier, es dzirdu brīnumainas runas par jums. Jūs esot meties uz žēlsirdības darbiem? Gribat attaisnoties ar labdarbību?

—   Nieki, Setembrīni kungs. Nav nekas liels. Mes ar brālēnu …

—   Lieciet nu savu brālēnu mierā! Ja runā par jums abiem, tad skaidrāks par skaidru, ka vainīgs esat jūs. Leitnantam ir cienījams, bet parasts raksturs, viņa garam nedraud nekādas komplikācijas briesmas, audzinātājam viņš īpašas grūtības nesagādā. Jūs mani nepārliecināsiet, ka viņš būtu uzņēmies vadošo lomu. Svarīgākā un arī bīstamākā ir jūsu rokās. Jūs esat, ja drīkstu tā izteikties, mūsu dzīves rūpju bērns — par jums ir jāgādā. Starp citu, jūs man atļāvāt par sevi rūpēties.

—   Protams, Setembrīni kungs. Reizi par visām reizēm. Jūs esat ļoti laipns. Un «dzīves rūpju bērns» — ir skaisti pasacīts. Kas tikai rakstniekam neiešaujas prātā! Nezinu, vai man ir iemesls lepoties ar šo titulu, bet skan skaisti,

tur nav ko teikt. Jā, es mazliet veltu laiku «nāves bērniem», jūs varbūt par to gribējāt runāt. Jā, es šad tad, kad man atliek laiks, — manas ārstēšanās procedūras tālab necieš tikpat kā nemaz, — apmeklēju smagi, nopietni slimos, saprotiet, tos, kas nav te izklaidēšanās pēc un neuzvedas izlaidīgi, tos, kuru dienas skaitītas.

— Stāv rakstīts: «Lai mirušie apglabā savus mirušos,» — sacīja itālietis.

Hanss Kastorps pacēla augšup rokas un savaikstīdamies parādīja, ka rakstīts ir gan šis, gan arī tas, tāpēc grūti izlobīt īsto patiesību un tai sekot. Protams, leijerkastnieks klāstīs savu pretējo redzes viedokli, to jau varēja sagaidīt. Bet, kaut arī Hanss Kastorps, tāpat kā agrāk, bija gatavs viņu uzklausīt, atzina viņa pamācības par uzmanības vērtām un izmēģināšanas pēc ļāvās viņa pedagoģiskajai ietekmei, tomēr viņam nebija ne prātā kādu audzinošu redzes viedokļu dēļ atteikties no sava pasākuma, kurš, par spīti Leilas mātei un viņas piebildei par «mazo, jauko flirtu», par spīti nabaga Rotbeina sausajai lietišķībai, kā. arī «Pārpildītās» muļķīgajai smiekuļošanai, vēl joprojām neizprotamā veidā likās nepieciešams un ļoti nozīmīgs.

«Tous-les-deux» clēla vārds bija Lauro. Arī viņš saņēma puķes, zemjaini smaržīgās Nicas vijolītes, «ar labākajiem vēlējumiem izveseļoties no diviem tā paša nama iedzīvotājiem», un, tā kā viņu anonīmā izturēšanās bija izvērtusies par tukšu formalitāti, jo visi zināja, no kurienes šie sūtījumi nāk, tad «Tous-les-deux» — melnbālā māte meksikāniete, satikdama brālēnus gaitenī, pati uzrunāja tos un pateicās švirkstošiem vārdiem, bet galvenokārt skumji aicinošiem žestiem lūdza personīgi uzklausīt viņas dēla — de son seul et dernier fils qui allait mourir aussi47 pateicību. Tas tūlīt tika izpildīts. Atklājās, ka Lauro ir apbrīnojami skaists jauneklis ar kvēlām acīm, ērgļa degunu, izteikti daiļu muti un mazām, melnām ūsiņām, bet uzve^ dās viņš tik dramatiski uzpūtīgi, ka, jāteic, abi apmeklētāji — un Hanss Kastorps ne mazāk par Joahimu Cīmzenu — bija priecīgi, kad slimnieka istabas durvis aiz viņiem aizvērās. Jo tikmēr, kamēr «Tous-les-deux» savā melnajā kašmira šallē un zem zoda sasietajā melnajā plīvurā, ar stāvajām grumbiņām šaurajā pierē un prāvajiem maisiņiem zem ogļumelnajām acīm, sērīgi sašķiebtu lielo muti, ieliektiem ceļgaliem staigāja šurp un turp pa istabu* reizēm tuvodamās pie gultā sēdošajiem, lai pateiktu savu

pastāvīgi daudzināto teicienu: «Tous-les dй, vous comprenez, messies. .. Premiиrement l'un et maintenant l'autre…»48 — tikmēr skaistais Lauro — arī franču valodā — švīkstēja, švirkstēja augsta stila runas plūdos, ka gribot nomirt kā varonis, comme hйros, а l'espagnol, tāpat kā brālis — mкme que son fier jeune frиre Fernando49 , kurš, arī miris kā spāņu varonis, — Lauro plātījās ar rokām, saplēsa kreklu, lai atsegtu nāvējošajam triecienam savas dzeltenās krūtis, un tikmēr ņēmās, kamēr viņu sagrāba klepus lēkme un uz lūpām parādījās caurspīdīgas, iesārtas putas, tad viņa runas plūdi mitējās un brālēniem radās iespēja uz pirkstgaliem iziet no istabas.

Viņi nepieminēja Lauro apmeklējumu un arī klusībā katrs pie sevis atturējās apspriest viņa uzvedību. Toties viņiem abiem labāk patika apciemojums pie Antona Karloviča Ferges, kurš bija ieradies no Pēterburgas; viņam bija kuplas, labsirdīgas ūsas un tikpat labsirdīgi izspiedies ādamābols; viņš gulēja gultā un tikai gausi, ar grūtībām atguvās, pēc tam kad viņam bija mēģinājuši izdarīt pneimotoraksu, kad viņš tikai par matu atradās no nāves. Viņš bija pārcietis smagu šoku, pleiras šoku, kas šīs modernās operācijas laikā mēdza atgadīties. Viņam tas bija norisinājies sevišķi bīstamā formā, kā izteikts kolapss un dziļa nesamaņa, vārdu sakot, radās tik bīstama situācijā, ka operāciju vajadzēja pārtraukt un pagaidām atlikt.

Katru reizi, kad Ferges kungs ierunājās par šo notikumu, viņa labsirdīgās pelēkās acis iepletās un seja kļuva pelēka — laikam viņa pārdzīvojums bija bijis pārāk drausmīgs.

— Un bez narkozes, mani kungi. Labi, tādiem kā man to nevar pielietot, šādās reizēs tas nav atļauts, to var saprast, un prātīgs cilvēks samierinās. Bet vietējā anestēzija, mani kungi, nesniedzas dziļumā, padara nejutīgus vienīgi virsējos miesas audus, kad uzgriež, jūt tikai spiedienu un žņaudzienu. Guļu ar aizklātu seju, lai neko neredzētu, asistents tur no labās puses, vecākā māsa — no kreisās. Un liekas — tevi spiestu un mīcītu, tā ir miesa, kas tiek atgriezta un ar āķiem atvilkta vaļā. Un es dzirdu, kā hofrāta kungs nosaka: «Tā!» — un to pašu brīdi, mani kungi, viņš sāk ar neasu instrumentu — tam jābūt neasam, lai priekšlaikus neizdurtu cauri, — taustīt plaušu plēvi: viņš to satausta, lai atrastu vajadzīgo vietu, kur izdurt cauri un ielaist gāzi, — un, kad nu viņš to sāk, kā sāk ar to instrumentu pa manu plaušu plēvi braukāt, — mani kungi, vai zināt, mani kungi! Plaušu plēve, mani kungi, nav aizskarama, to nedrīkst, to nevar aizskartļ tā ir — tabu, apklāta ar miesu, izolēta un neaizskarama reizi par visām reizēm. Un nu viņš to atsedzis un ņemas taustīt. Kungi, tad man sametās nelabi. Drausmīgi, mani kungi, — nekad nebūtu domājis, ka tik sasodīti pretīga, nelietīgi riebīga sajūta vispār zemes virsū iespējama —&lt; ja iespējama, tad varbūt vienīgi ellē! Es zaudēju samaņu — trīs reizes vienā rāvienā zaudēju samaņu, reiz iekritu zaļā, reiz brūnā, reiz violetā nemaņā. Turklāt šai nemaņā bija atbaidoši neganta smirdoņa, pleiras šoks iedarbojās uz manu ožu, kungi, nelabi smirdēja pēc sērūdeņraža, tā laikam smird vienīgi ellē, un tomēr es dzirdēju sevi smejamies, smokam nost un smejamies, bet nevis tā, kā cilvēki smejas, — tie bija atbaidoši, nepiedienīgi smiekli, kādus savu mūžu neesmu dzirdējis, jo plaušu plēves taustīšana, mani kungi, ir kaut kas līdzīgs sajūtai, kad visnejēdzīgākajā, uzbāzīgākajā un necilvēciskākajā veidā tieci kutināts, tā, lūk, tas ir ar šo sasodīto postu un mokām, un tas ir pleiras šoks, lai dievs jūs no tā pasargā.

Antons Karlovičs Ferge atkal un atkal atsāka stāstīt par šo sasodīti pretīgo pārdzīvojumu, un katrreiz stāstot viņa seja metās pelēcīgi bāla, viņš ne mazums baidījās, ka tas būs vēlreiz jāpārdzīvo. Starp citu, viņš jau no sākta gala darīja zināmu, ka ir vienkāršs cilvēks, kuram jebkāds augstais stils nav ne pieņemams, ne saprotams, un nevarot viņa garam vai jūtām uzstādīt nekādas īpašas prasības, tāpat kājviņš to neprasot no citiem. To paturot prātā, viņš stāstīja diezgan saistoši par savu agrāko dzīvi, no kuras viņu bija izrāvusi slimība, par apdrošināšanas aģenta dzīvi dienesta ceļojumos: dzīvodams Pēterburgā, viņš izbraukājis krustām šķērsām visu Krieviju, apmeklējis apdrošinātās fabrikas, kuru ekonomiskais stāvoklis 'bijis apšaubāms, jo statistika pierādījusi, ka ugunsgrēki izcēlušies visbiežāk tanīs rūpniecības uzņēmumos, kas strādājuši ar zaudējumiem. Viņu sūtījuši tāpēc, lai, aizbildinoties ar kādu iemeslu, papētītu vienu otru uzņēmumu un darītu zināmu savas sabiedrības bankai par apstākļiem un tā savukārt pagūtu vēl novērst ievērojamus zaudējumus, palielinot apdrošināšanas iemaksas vai pārkārtojot prēmiju sadali. Viņš stāstīja par ceļojumiem pa šo plašo zemi ziemas laikā, par braucieniem naktīs neciešamā salā, kā gulējis kamanās zem aitādas seg.ām, kā pamostoties redzējis sniegā kā zvaigznes zalgojam vilku acis. Viņš vedis kastē līdzi sasalušu pārtiku — kāpostu zupu, baltmaizi, kuru stacijās, mainot zirgus, atlaidinājis, un maize bijusi tik svaiga, kā tikko cepta. Ļaunāk bijis tad, ja ceļā pēkšņi iestājies atkusnis, tad līdzi paņemtās kāpostu zupas gabali izkusuši un iztecējuši.

Tā Ferges kungs mēdza stāstīt, laiku pa laikam sevi pārtraukdams ar nopūtu un piezīmi, ka viss jau būtu ļoti jauki, ja vien neatkārtotu mēģinājumu ar pneimotoraksu. Nebija jau viņa stāstījumos nekādas pārmērīgas gudrības, tie bija patiesi notikumi, kurus varēja klausīties ar interesi, it īpaši tie saistīja Hansu Kastorpu, kam likās lietderīgi dabūt zināt kaut ko par krievu zemi, par krievu dzīvesveidu, patvāriem, pīrāgiem, kazakiem, koka baznīcām ar tik daudziem sīpolveidīgiem kupoliem, ka tie izskatījās kā sēņu plantācijas; arī par turienes cilvēkiem, viņu ziemeļniecisko un tāpēc vēl jo vaJdzinošāko eksotiku; gribēja zināt par aziātisko asiņu piejaukumu, par platajiem vaigu kauliem, somu-mongoļu acu formu; klausījās uzmanīgi, ar antropologa interesi, palūdza arī parunāt krievu valodā, — strauji, izplūduši, svešatnīgi un mīksti plūda pār Ferges lūpām zem labsirdīgajām ūsām austrumnieciskie vārdi, no kakla ar labsirdīgi lielo ādamābolu; vēl jo vairāk Hansu Kastorpu tas viss aizrāva tāpēc (kā jau tas jaunatnei raksturīgi), ka no pedagoģiskā redzes viedokļa joma, kurā viņš izklaidējās, bija aizliegta.

Brālēni šad tad iegriezās uz ceturtdaļstundu pie Antona Karloviča Ferges. Pa reizei apciemoja arī zēnu Tediju no «Fridericianum», eleganti ģērbtu, gaišmatainu četrpadsmit gadus vecu zēnu ar smalkiem sejas pantiem; zēnam bija pašam sava kopēja, un viņš valkāja ar auklām izrakstītu baltu zīda pidžamu. Viņš, kā pats stāstīja, bija bārenis un bagāts. Gaidot uz nopietnu operāciju, uz mēģinājumu izgriezt bojātās plaušu daļas, viņš reizēm, kad jutās labāk, izkāpa uz kādu stundu no gultas un, apģērbis skaistu sporta uzvalku, piebiedrojās lejā pārējai sabiedrībai. Dāmas labprāt paķircinājās ar viņu, un viņš klausījās viņu sarunās, piemēram, par advokātu Einhufu, jaunkundzi garajās biksēs un Frenchenu Oberdanku. Pēc tam viņš no jauna likās gultā. Tā puisēns Tedijs eleganti vadīja dienas un ļāva noprast, ka neko citu vairs no dzīves negaida.

Piecdesmitajā istabā gulēja fon Malinkrota kundze, viņas vārds bija Natalī; viņai bija melnas acis, ausis zelta gredzeni, viņa bija koķeta, labprāt greznojās un bija. .sieviešu dzimuma Lācars un ījabs reizē — ar tik neskaitāmām likstām dievs viņu bija piemeklējis. Viņas organisms likās tik ļoti pārsātināts ar indīgām vielām, ka viņai gan pārmaiņus, gan reizē uzbruka visdažādākās slimības. It īpaši bija cietusi āda, ko lielāko tiesu bija pārņēmusi ekzēma, kas mokoši niezēja; no tās nebija pasargāts pat mutes dobums, tāpēc karote tikai ar grūtībām bija iedabūjama mutē. Iekšējo orgānu iekaisumu procesi nomainīja cits citu — pleirīts, nieru, plaušu, kaulu plēves un pat smadzeņu iekaisums, tāpēc gadījās, ka fon Malinkrota kundze zaudēja samaņu, bet drudža un sāpju izraisītā sirds vājuma dēļ radās baiļu sajūta, un reizēm viņa pat nespēja, kā nākas, norīt kumosu, ēdiens iestrēga barības vadā. Vārdu sakot, sieviete smagi cieta un turklāt bija gluži viena pati pasaulē, jo, pēc tam kad bija kāda cita vīrieša, pareizāk, puišeļa dēļ pametusi vīru un bērnus, viņu savukārt pametis mīļākais, kā viņa brālēniem pati pastāstīja, un nu viņa palikusi viena, kaut arī ne bez līdzekļiem, jo virs viņu apgādāja. Viņa bez lieka lepnuma izmantoja vīra godīgumu vai arī varbūt vēl nezudušās jūtas, jo pati uzskatīja sevi par vieglprātīgu un atzina, ka esot nelietīgs, grēcīgs sievišķis, tāpēc panesa visas Ijaba mocības ar apbrīnojamu pacietību un izturību, kas raksturīgi sievietēm ar tām piemītošo dabas doto pretestības spēku, un, pārvarēdama sava melnīgsnējā auguma ciešanas, vēl pamanījās no balta gāzes auduma pārsēja, kuru viņai vajadzēja aiz kāda nepatīkama iemesla siet ap galvu, darināt pievilcīgu apģērba gabalu. Viņa vienā laidā mainīja rotaslietas, sākdama no rīta ar koraļļiem un pabeigdama vakaros ar pērlēm. Iepriecināta par Hansa Kastorpa puķēm, piešķirdama tām vairāk galantuma nekā līdzjūtības nozīmi, viņa ataicināja jaunos ļaudis pie savas guļvietas uz tēju, ko dzēra no slimnieku krūzītēm; uz visiem pirkstiem, arī uz īkšķa līdz pašai locītavai viņai bija savilkti gredzeni ar opāliem, ametistiem un smaragdiem. Drīz vien, šūpodama zelta auskarus, viņa bija brālēniem izstāstījusi, kā viss atgadījies: par savu krietno, bet garlaicīgo vīru, tāpat krietnajiem, bet garlaicīgajiem bērniem, kuri bija atsitušies pilnīgi tēvā un pret kuriem viņas sirds nekad nebija varējusi īpaši iesilt, stāstīja arī par to otro, gandrīz vēl puišeli, ar kuru aizbēgusi no mājām un kura poētisko maigumu viņa slavēt slavēja. Bet tā radi ar viltu un varu atrāvuši to no viņas, un tad jau laikam zēnam kļuvusi pretīga viņas slimība, kas toreiz strauji un dažādos veidos viņai uzbrukusi. Vai varbūt arī jaunajiem ļaudīm tā esot mazliet atbaidoša — viņa koķeti apvaicājās; mūžīgi sievišķais triumfēja pār ekzēmu, kas apņēma pusi sejas.

Hanss Kastorps ar nicinājumu domāja par puišeli, kurš bija jutis pretīgumu, un ar plecu paraustīšanu šo nicinājumu arī parādīja. Viņam pašam poētiskā jauneklīša mazdūšība noderēja par pamudinājumu rīkoties pretēji, un citās apmeklējuma reizēs viņš pat meklēja izdevību palīdzēt nelaimīgajai fon Malinkrota kundzei ar maziem pakalpojumiem, kas neprasīja īpašu pieredzi: uzmanīgi lika tai mutē pusdienām atnesto putru, ja kumoss iestrēga kaklā, deva padzerties no slimnieces krūzītes vai arī palīdzēja gultā pagriezties, jo turklāt vēl kāda operācijas brūce neļāva viņai arī gulēt. Sāda veida palīdzības sniegšanā viņš vingrinājās, kad vai nu ceļā uz ēdamzāli, vai atgriezdamies no pastaigas uz brīdi iegriezās pie viņas; Joahimam viņš lika iet tālāk, teikdams, ka ilgi nekavēšoties, tikai paskatīšoties, kas notiek piecdesmitajā istabā,— un pats sajuta aplaimojošu, dziļu labestības elpu, prieku, ko izraisīja apziņa par paveikto labo darbu, tā noderīgumu un apslēpto nozīmīgumu, — tiesa gan, radās arī zināma pašapmierinātība par savu nevainojami kristīgo uzvedību, kaut arī tā bija tik pieticīga, maiga un uzslavas cienīga, ka pret to nevarēja būt nekas nopietns iebilstams ne no militārā, ne humānistiski pedagoģiskā viedokļa.

Par Karenu Karstetu vēl nav bijusi runa, bet Hanss Kastorps un Joahims par viņu rūpējās ar īpašu uzmanību. Viņa bija hofrāta paciente ārpus sanatorijas, privāta paciente, un viņš bija ieteicis to brālēnu labsirdīgajai gādībai. Viņa te dzīvoja kopš četriem gadiem, bija bez līdzekļiem, pilnīgi atkarīga no cietsirdīgajiem radiniekiem, kuri jau reiz bija viņu no šejienes aizveduši, jo meitene tikpat neesot dzīvotāja, un tikai uz hofrāta pieprasījumu viņa bija atkal atsūtīta atpakaļ. Karena dzīvoja ciematā lētā pansijā; viņa bija deviņpadsmit gadus veca sīka auguma meitene ar gludiem, saeļļotiem matiem un biklām acīm, kas centās slēpt mirdzumu, kam atbilda slimīgais vaigu sārtums un piesrnakusī, bet patīkamā balss. Viņa klepoja gandrīz bez pārtraukuma, un viņas pirkstgalus klāja plāksteri, jo organisma saindēšanās dēļ tie bija saplaisājuši. -M' ļ

Sai meitenei tad nu abi brālēni, paklausot hofrāta lūgumam, — ja jau viņi esot tik labsirdīgi puiši — veltīja jo īpašu uzmanību. Sākās ar puķu sūtījumu, tad sekoja apciemojums viņas mazajā balkonā un vēlāk šādi tādi ārkārtēji pasākumi trijatā: aizgāja paskatīties slidskrējēju sacensības, bobsleju sacīkstes. Mūsu kalnāja līdzenumā ziemas sporta nodarbības bija sasniegušas kulmināciju, sākās svētku nedēļa, sarīkojumi nomainīja cits citu — izpriecas un izrādes, kam brālēni līdz šim tikai gadījuma pēc bija pievērsuši paviršu uzmanību. Joahims vairījās no jebkurām vietējām izpriecām. Ne jau tāpēc viņš bija te, lai dzīvotu, un samierinātos un patīkami vadītu dienas, rūpējoties par pārmaiņām, — nē, viņš te bija vienīgi tāpēc, lai iespējami ātrāk atbrīvotos no visām organisma indēm un ātrāk varētu atgriezties līdzenumā un stāties dienestā, pildīt īstu, nevis ārstniecības dienestu, kas bija tikai tāds aizvietotāja pienākums, kaut arī tā prasības viņš centās viscaur ievērot. Aktīvi piedalīties ziemas izpriecās viņam bija aizliegts un vērot tās no malas vien nebija nekādas patikas. Hanss Kastorps savukārt jutās pārāk cieši un tuvu saistīts ar visiem slimniekiem te augšā, lai liktos zinis par ļaudīm, kas šai ielejā redzēja tikai ērtu apvidu sporta nodarbībām.

Sirsnīgā līdzjūtība pret nabaga Karstetas jaunkundzi ienesa šai ziņā dažas pārmaiņas, — Joahims nespēja neko iebilst, ja negribēja izturēties nekristīgi. Brālēni iegāja pie slimās viņas nožēlojamā mājoklī un izveda viņu skaidrajā, saules sasildītajā sala gaisā, lai dotos uz tā saucamo angļu kvartālu, uz hoteli d'Angleterre; viņi gāja pa galveno ielu starp grezniem veikaliem, šķindēja kamanu zvārguļi, klaiņoja bagāti dzīves baudītāji un visas pasaules dīkdieņi, kūrmājas un citu lielo hoteļu iedzīvotāji kailām galvām, ziemas saulē un sniega starojumā iedegušām kapara brūnām sejām, modernos skaistu un dārgu drānu sporta tērpos; brālēni un Karena devās lejup, kur netālu no kūrmājas ielejas dziļumā atradās slidotava; vasarā te bija pļava, ko izmantoja par futbola laukumu. Skanēja mūzika, kūrorta orķestris koncertēja koka paviljona estrādē četrstūrainā laukuma viņā galā, aiz kūra tumši zilgoja apsnigušie kalni. Viņi paņēma ieejas kartes, izspraucās starp amfiteātra soliem, kas no trim pusēm iežogoja slidotavu, sameklēja vietas un sāka skatīties. Daiļslidotāji īsos tērpos, melnos triko, ar kažokādas un tresēm nošūtās jakās slidinājās, lidinājās, lēca un griezās. Kāds virtuozs pāris — kungs un dāma — profesionāli izpildīja visā pasaulē tikai viņiem izpildāmu priekšnesumu un izpelnījās vētrainus aplausus, bet orķestris nospēlēja tušu. Ātrslidošanas sacensībās piedalījās seši jauni dažādu tautību vīrieši; pieliekušies, ar rokām uz muguras, reizēm pielikdami mutautiņu pie lūpām, viņi aplidoja sešas reizes ap plašo četrstūraino laukumu. Zvana skaņas saplūda ar mūziku. Brīžiem pūlī uzbangoja piekrišanas vai arī pamudinājuma saucieni.

Tā bija raiba sabiedrība, kuras vidū sēdēja trīs slimnieki — abi brālēni un viņu aizbilstamā. Angļi ar baltiem zobiem, skotu cepurītēm galvā tērzēja franču valodā ar dāmām, kas bija stipri sasmaržojušās, no galvas līdz kājām ietērpušās raibos vilnas apģērbos, dažām kājās bija bikses. Amerikāņi — ar mazām galvām, gludi pieglaustiem matiem, pīpēm mutēs un kažokos ar vilnu uz āru. Krievi — bārdaini un grezni, līdzīgi bagātiem barbariem; holandieši ar malajiešu asiņu piejaulaimu sēdēja starp vāciešiem un šveiciešiem, tad vēl dažādi nenoteiktas tautības franču valodā runājoši eksotiskas pasaules ļaudis no Balkāniem vai Tuvajiem Austrumiem, pret kuriem Hanss Kastorps juta simpātijas un kurus Joahims noraidīja kā apšaubāmus un bezrakstura ļaudis. Starpbrīžos pa jokam sacentās bērni, tie klupa un krita uz ledus — pie vienas kājas slida, pie otras slēpe, zēni vizināja savas «dāmas», stumdami tās sev pa priekšu uz sniega lāpstām. Skrēja ar degošām svecēm, un uzvarēja tas, kurš pieskrēja pie mērķa ar degošu sveci; skrienot vajadzēja pārvarēt dažādus šķēršļus vai ar alvas karotēm ielasīt kartupeļus no lejkannām, kuras bija izliktas uz ledus. Pieaugušie gavilēja. Cits citam rādīja bagātākos, slavenākos un tīkamākos bērnus — holandiešu multimiljonāra meitiņu, Prūsijas prinča dēlu un kādu divpadsmit gadus .vecu zēnu, visā pasaulē slavenas šampaniešu firmas īpašnieka atvasi. Nabaga Karena ari līksmoja un vienā laidā klepoja. Aiz prieka viņa plaukšķināja, lai gan uz pirkstgaliem bija brūcītes. Meitene bija no visas sirds pateicīga.

Brālēni aizveda viņu arī uz bobsleja sacensībām: līdz turienei nebija tālu tiklab no «Berghof», kā arī no Karenas

Karstetas dzīvokļa, jo kamanu ceļš, sākdamies Sacalpos, beidzās ciematā starp rietumu nogāzēm. Tur bija uzcelta kontroles nojume, uz kurieni pa telefonu ziņoja par katra dalībnieka iziešanu no starta. Starp apledojušām sniega barjerām uz metāliski laistīgā ceļa pagriezieniem no augšas ar lielām atstarpēm lidoja lejup lēzenas kamanas ar sportistiem — vīriešiem un sievietēm baltos vilnas kostīmos, ar dažādu valstu krāsainām lentēm ap krūtīm. Garām zibēja sasarkušas, saspringtas sejas, kurās sitās sniegs. Publika fotografēja avārijas, kad kamanas ietriecās ceļa malās, apmeta kūleni un braucējus izsvieda sniegā. Mūzika spēlēja arī te. Skatītāji sēdēja nelielās tribīnēs vai arī stāvēja uz šaurām taciņām, kas bija nošķūrētas līdzās sacīkšu ceļam. Taciņa veda arī pār koka tiltiem virs sacīkšu ceļa, uz tiltiem pulcējās cilvēki, lejā laiku pa laikam aizbrāzās sacīkšu kamaniņas. «Līķi no sanatorijas tur, augšā, arī līdzīgā veidā brāžas zem tiltiem, pagrieziens aiz pagrieziena, uz līdzenumu, uz līdzenumu…» nodomāja Hanss Kastorps un tā arī pateica.

Kādu pēcpusdienu viņi aizveda Karenu Karstetu pat uz kūrorta kinoteātri, jo viņai tas sagādāja lielu prieku. Viņi bija pieraduši pie tīra, skaidra gaisa, tāpēc sasmakušais gaiss, kas visus trīs fiziski nomāca, smagi uzgūla krūtīm un miglaini kliedēja domas; smeldzošo acu priekšā uz ekrāna sīki sadrumstalots, aprauts, steidzīgi uzvirmodams, drudžaini vilcinādamies, drebelīgi raustīdamies, aizmirguļoja vesels dzīves stāsts, ko pavadīja necila mūzika,, kas, saskaldīdama tagadni taktīs, atdzīvināja pagātnes gaisīgās parādības un ar pieticīgiem līdzekļiem prata iedarbināt visus svinīguma un pompa, mežonīgo kaislību un dūdojošas juteklības reģistrus. Tas bija satraucošs mīlestības un slepkavību stāsts, kas mēmi risinājās kāda austrumu despota galmā, trauksmaini notikumi, pārpilni ar greznību un kailuma demonstrēšanu, ar valdonību un fantastiski ^reliģiozu padevību, cietsirdību, alkatību, neremdināmas baudkāres bremzētu skatāmību, ja vajadzēja parādīt bendes roku muskuļus, — vārdu sakot, viss radīts, lai izpatiktu tās publikas slepenām vēlmēm, kura pārstāvēja internacionālo civilizāciju. Setembrīni ar savu tieksmi kritizēt droši vien būtu asi nosodījis antihumānistisko priekšnesumu un ar tiešu un klasisku ironiju šaustījis ļaunprātīgo tehnikas izmantošanu visa cilvēciskā noniecināšanas iz-rā-; dēm, Hanss Kastorps nosprieda un čukstus to pateica arī brālēnam. Turpretī Štēra kundze, kas ari noskatījās izrādi, sēdēdama turpat netālu, bija pilnīgi aizrāvusies no redzētā, viņas sārtā, neinteliģentā seja labpatikā vaibstījas.

Jāteic gan, ka tādas pašas izskatījās visas sejas, kuras vien varēja saredzēt. Bet tad nomirguļoja un pagaisa kadra pēdējā aina, zālē iedegās gaisma un visu vīziju lauks publikas priekšā atklājās kā tukšs ekrāns, nebija pat dota iespēja izteikt savu piekrišanu. Nebija neviena, kuram varētu ar aplausiem pateikties, kuru varētu izsaukt uz skatuves. Aktieri, kas bija pulcējušies, lai izveidotu šo izradi, sen izklīduši kur kurais, bija skatītas tikaiviņu spēles ēnu rotaļas, bezgala daudz mirklī fiksētu attēlu, kas atklaja viņu darbošanos, lai jebkuru brīdi zibenīgā pavērsienā atgrieztu laikā un telpā. Pūļa klusēšanā, pēc tam kad ilūzija bija pagaisusi, jautās depresija, netīksme. Rokas, kad vjss bija pagaisis, kā bez dzīvības gulēja klēpī. Cilvēki berzeja acis, truli vērās tukšumā, kautrēdamies no gaismas, velējās atgriezties tumsā, lai no jauna skatītu to, kas reiz bijis, pārstādītu svaigā laikposmā, uzspodrinātu, uzskaistinātu ar mūziku.

Despots nodurts nomira, viņa mute bija pavērta rēcienam, kas nebija dzirdams. Tad rādīja ainas no visas pasaules: Francijas republikas prezidents ar cilindru galvā un ordeņa lenti pār plecu, stāvēdams landauerā, atbild uz apsveikuma runu; Indijas vicekaralis piedalās kāda radžas laulību ceremonijā; Vācijas kroņprincis Potsdamas kazarmu pagalmā; skati no vietējo dzīves kādā Jaunmeklenburgas ciematā, Borneo salā gaiļu kauja, kaili mežoņi, kas pūš savdabīgas stabules, mežonīgo ziloņu ķeršana, kāda ceremonija Siamas karaļa galmā, iela Japanā ar bordeļiem, kur geišas sēž ietupinātas koka būros; pa Ziemeļāzijas sniegotajiem tuksnešiem satuntuļojušies samojedi brauc ar briežiem, krievu svētceļnieki dodas uz Hebronu, kādu persiešu noziedznieku soda ar sitieniem pa pēdām. Skatītājs ir visur klāt, telpa zudusi, laiks atcelts atpakaļ, «tur» un «tad» pārvērtušies plandošos, plīvojošos, mūzikas apvēdītos «šeit» un «tagad». Jauna marokāniete svītrainā zīda kleitā, apkrāvusies ar važiņām, sprādzēm un gredzeniem, tvirtās krūtis pa pusei atsegtas — pēkšņi izauga līdz dabiskam lielumam un pietuvojās skatītājiem. Nāsis pletās, acīs rotājās pirmatnīgs dzīves prieks, sejā vaibstu spēle, viņa smējās ar baltiem zobiem pilnu muti, vienu roku, kuras nagi bija gaišāki par ādu, turēja pie pieres, aizsegdama acis, ar otru māja publikai. Skatītāji samulsusi raudzījās sejā valdzinošajai ēnai, kas, liekas, vērās šurp un tomēr nekā neredzēja, publikas skatieni to nemaz neskāra, smiekli un mājieni nedzīvoja tagadnē, bet «tur» un «toreiz», tāpēc būtu bezjēdzīgi uz tiem atbildēt. Tas, kā jau teikts, piemeta priekam par izrādi savu tiesu nevarības izjūtas. Tad parādība pazuda. Ekrānu apņēma tukša gaisma, tanī bija iemests vārds «Beigas», priekšnesumu cikls bija galā, skatītāji klusēdami gāja no teātra laukā, kamēr citi no āra spiedās iekšā, alkdami baudīt priekšnesuma atkārtojumu. Viņiem piebiedrojās Stēra kundze, pēc kuras pamudinājuma visi pēc tam vēl devās uz kūrmājas kafejnīcu, lai sagādātu prieku nabaga Karenai, kas aiz pateicības jūtām rokas turēja kopā saņemtas. Arī te spēlēja mūzika. Nelielu orķestri ar muzikantiem sarkanās frakās vadīja čehu vai ungāru pirmais vijolnieks, kurš, atšķīries no orķestrantiem, uzturējās starp dejotājiem un, temperamentīgi locīdamies, apstrādāja savu instrumentu. Pie galdiem valdīja pacilāts garastāvoklis. Tika pasniegti izmeklēti dzērieni. Brālēni pasūtīja sev un savai aizbildināmai apelsīnu sulu, lai atsvaidzinātos, jo bija karsts un putekļains, bet Stēra kundze dzēra liķieri. Ap šo laiku, viņa teica, neesot vēl īstā rosība. Dejot tā pa īstam sākot pievakarē; vēlāk te saplūstot daudzi atsevišķo ārstniecības iestāžu iemītnieki, arī tie, kas apmetušies uz savu roku hoteļos un kūrmājā, vēlāk te. sarodoties nesalīdzināmi vairāk ļaužu nekā patlaban, un jau dažs labs smags slimnieks, pēc tam kad iztukšojis līdz dibenam dzīves prieka kausu, esot no šejienes aizdejojis pāri prom uz mūžību, fināls bijis pēkšņa asiņošana iti dulci jubilo50 . Stēra kundze savā neaudzinātībā in dulci jubilo pārveidoja visneiedomājamākā veidā; pirmo vārdu viņa aizguva no sava vīra itāliešu mūzikas terminu vārdnīcas un tāpēc sacīja: «dolce»; otrs bija līdzīgs «jubilejai» ^vai, dievs zina, kaut kam līdzīgam, — tiklīdz atskanēja šāda latīņu valoda, brālēni reizē tvēra pēc salmiņiem savās glāzēs, bet Stēra kundzi tas nemaz nemulsināja; gluži otrādi, atiezusi savus zaķa zobus, viņa ar mājieniem un dzēlieniem centās izpētīt triju jauno cilvēku attiecības; runājot par nabaga Karenu, tās viņai bija skaidras, proti — ka tai ir izdevies, ņemot vērā trūcīgos līdzekļus, tikt divu galantu bruņinieku aizsardzībā. Ne gluži skaidrs šis gadījums bija no brālēnu viedokļa, bet ar visu savu neaudzinātību un muļķību, palīdzot sievišķīgajai intuīcijai, viņa atrada izskaidrojumu, kaut arī tikai nepilnīgu un vulgāru, jo apjauta un lika dzēlīgi noprast, ka īstais un vienīgais bruņinieks ir Hanss Kastorps, bet jaunais CImzens tikai asistē un ka Hanss Kastorps, kura tiekšanās pēc Soša kundzes viņai nav noslēpums, nožēlojamo Karstetu paņēmis savā aizgādniecībā tikai kā aizstājēju, jo tai otrai viņam acīmredzot neizdodas tikt klāt, — šāds slēdziens bija īsti Stēra kundzes cienīgs, pārāk primitīvas intuīcijas diktēts, bez jebkāda morāla attaisnojuma, tāpēc arī Hanss Kastorps, kad viņa izaicinoši indīgi atklāja savas domas, atbildēja vienīgi ar gurdenu un nicīgu skatienu. Nav noliedzams, ka saskare ar nabaga Karenu zināmā mērā noderēja par aizstājēju un netiešu palīglīdzekli tāpat ka visi pārējie viņa žēlsirdības pasākumi. Un tomēr tie tika veikti arī pašu pasākumu dēļ; piemēram, kad viņš baroja ar putriņu cietēju Malinkrotu, kad ļāva Ferges kungam stāstīt par ellišķīgo pleiras šoku vai arī kad redzēja nabaga Karenu aiz prieka sasitam rokas, kam pirkstgali bija noklāti ar plāksteriem, tad gandarījums, kādu viņš guva, kaut arī tas nebija tiešs un neapstrīdams, tomēr bija izjusts un skaidrs; gandarījuma rosinātājs bija pretēja rakstura tai gara struktūrai, ko pedagoģiski pārstāvēja Setembrīni kungs, kaut arī jaunajam Hansam Kastorpam šķita, ka arī uz to var attiecināt vārdus: placet experiri.bl Mājiņa, kurā dzīvoja Karena Karsteta, atradās netālu no ūdens teknes un dzelzceļa stigas, pie ceļa uz ciematu, tāpēc brālēniem, ejot pēc pirmajām brokastīm paredzētajā pastaigā, neradās nekādas neērtības paņemt līdz arī meiteni. Ejot uz ciemata pusi, pa ceļam uz galveno prospektu acu priekšā pacēlās mazais Sjahorns, tālāk pa labi redzamas trīs kalnu kores — tā sauktie Zaļie Torņi, patlaban saulē žilbinoša sniega klāti, un vēl tālāk, labajā pusē, Dorfberga virsotne. Kādu gabalu virs kalna pakājes bija redzama kapsēta — ciemata kapsēta, ko iežogoja mūris; no turienes, jādomā, pavērās krāšņs skats uz ezeru, tāpēc šo ceļu varēja izmantot par galamērķi pastaigām. Kādā jaukā rītā viņi visi trīs arī devās uz turieni augšup, — patlaban bija iestājies jauks, saulains bezvēja laiks, tumši zilas debesis, karsti saltas un spoži baltas dienas. Vienam no brālēniem seja bija tumši sarkana, otram — iedegusi kapara brūnumā, viņi bija ģērbušies tikai uzvalkos, jo, saulei cepinot, mēteļi būtu tikai par nastu: jaunais

Cīmzens tērpies sporta apģērbā, ar gumijas apaviem kājās brišanai pa sniegu; ari Hansam Kastorpam kājās tādi paši, tikai viņam bija garas bikses, jo viņš nebija noskaņots valkāt īsas. Bija jau februāra sākums jaunajā gadā. Tiesa gan, kopš Hanss Kastorps atbraucis uz šejieni, gada skaitlis ir izmainījies, tagad rakstīja citu, nākošo. Pasaules lielais laika rādītājs bija par vienu vienību pavirzījies uz priekšu: ne jau viens no pašiem lielākajiem, ne jau tas, kurš mērī gadu tūkstošus, — ļoti nedaudzi no tiem, kas patlaban ir dzīvi, to vēl pieredzēs, arī ne tas, kurš atzīmē gadsimtus vai arī tikai gadu desmitus, nē, ne tas. Tomēr rādītājs, kas atzīmē gadus, nesen bija pavirzījies uz priekšu, kaut gan Hanss Kastorps te augšā bija mazāk par gadu — tikai nedaudz vairāk par pusgadu, un tagad nu rādītājs atkal stāvēja nekustīgi tāpat kā dažu lielu pulksteņu minūšu rādītāji, kas palecas tikai pēc katrām piecām minūtēm. Bet tikmēr mēnešu rādītājam jāpavirzās vēl desmit reižu, par dažām reizēm vairāk nekā pa visu to laiku, ko Hanss Kastorps te pavadījis, — februāri viņš neskaitīja, jo tas iesācies, tātad jau tikpat kā pagājis, tikpat kā samainīts, tikpat kā iztērēts.

Un tā nu visi trīs reiz devās pastaigā uz kalna ciemata kapsētu — precīza norēķina dēļ jāpiemin arī šī pastaiga. Ierosinātājs bija Hanss Kastorps, un Joahimu nabaga Karenas dēļ sākumā māca šaubas par šāda pasākuma lietderību, bet tad viņš saprata un atzina, ka nebūtu nekādas jēgas spēlēt ar viņu «paslēpes» un sargāt līdzīgi bailēs trīsošajai Štēra kundzei, kura sevi sargā no visa, kas varētu atgadināt exitus52 . Karena Karsteta vēl nemaldināja sevi, kā tas mēdz notikt slimības pēdējā stadijā, bet skaidri apzinājās, kāds ir viņas stāvoklis un uz ko norāda nekroze pirkstu galos. Viņa apzinājās arī, ka cietsirdīgie radinieki droši vien negribēs ne dzirdēt par tādu greznību kā līķa pārvešanu uz dzimteni, bet atradīs viņai pieticīgu ^vietiņu tepat augšā, ciemata kapsētā. Un droši vien šāda pastaiga no morālā viedokļa viņai vairāk piemērota nekā dažs labs cits pasākums, kā, piemēram, bobsleja sacensības vai kino; turklāt tāds augšā, kapsētā, guļošo apmeklējums bija arī pienācīgs draudzības apliecinājums, ja vien kapsētu neuzskatītu par apskates cienīgu, neitrālu pastaigas vietu.

Palēnām cits aiz cita viņi kāpa augšup, jo nošķūrētā taciņa ļāva tikai pa vienam virzīties uz priekšu; viņi pagāja garām pēdējām visaugstāk nokalnē stāvošajāmsavrupmā-jām — pēc brīža tās atradās jau zemāk — un kāpjot no jauna ieraudzīja pazīstamo ainavu ziemas krāšņajā ietērpā, tikai perspektīvā vairāk atsegtu un citādu: tā pletās no ielejas uz ziemeļaustrumiem, pavērās arī gaidītais skats uz ezeru — mežu ielokā aizsalušo, sniega klāto ezeru; aiz tālākā krasta kalnu nogāzes likās lejā saplūstam kopā, tālāk cita virs citas debesu zilgmē pacēlās nepazīstamas, apsnigušas kalnu virsotnes. Viņi noskatījās uz tām, stāvēdami sniegā pie kapsētas mūra vārtiem, tad iegāja pa dzelzs režģu vārtiņiem, kas bija iestiprināti mūra vārtos un tikai pievērti.

Arī te viscaur sniegs bija nošķūrēts no taciņām starp režģu ieskautajām, sniega kupenu pārsegtajām, rūpīgi un simetriski izvietotajām kapu kopiņām ar akmens un metāla krustiem, ar nelieliem medaljoniem un uzrakstiem izrotātiem pieminekļiem; neviena dzīva dvēsele nebija ne redzama, ne dzirdama. Klusums, vientulība un miers te likās sevišķi dziļš un noslēpumains; mazs akmens eņģelītis vai cits debesu gars ar sānis nobrukušu sniega cepurīti galvā slēpās kaut kur krūmos, pielicis pirkstu pie lūpām, tas droši varēja noderēt par šīs vietas labo garu — klusuma sargātāju, tāda klusuma, kas ir krasā pretrunā ar runāšanu, tās pretmets, — nerunāšana, kam nav nekā kopīga ar mēmu bezsatura klusēšanu. Abiem vīriešu kārtas kapsētas apmeklētājiem patlaban būtu bijusi izdevība noņemt cepures, ja viņiem tās būtu galvā. Bet viņiem bija kailas galvas, arī Hansam Kastorpam, tāpēc viņi tikai gāja goddevīgi viens aiz otra, pēc Karenas, kas viņus veda, sperdami soļus uz pirkstgaliem, nedaudz noliekdamies pa labi un pa kreisi.

Kapsēta bija nevienmērīgas formas, sākumā sliecās kā šaurs taisnstūris pret dienvidiem un tad tāpat četrstūraina pašķīrās uz abām pusēm, acīmredzot vairākkārt bija vajadzējis platību palielināt un pievienot zemes gabalam. Tomēr iežogotais laukums vēl joprojām likās pilnum pilns, tiklab gar mūri, kā arī mazāk privileģētajos nostūros vidus daļā — nebija ne manāms, ne nojaušams, kur vēl būtu rodama kāda brīva kapa vietiņa. Visi trīs ilgāku laiku piesardzīgi klaiņoja pa stidziņām un takām starp kapu plāksnēm un pieminekļiem, reizēm apstādamies un lasīdami vāf4HS.5(;kā arī dzimšanas un miršanas datus. Pieminekļi un krusti bija ļoti pieticīgi, ne ar kādu īpašu greznību

uzmanību nepiesaistīja. Uzraksti atklāja, ka te apglabāti cilvēki no visām pasaules malām, — tie bija angļu, krievu, vispār slāvu, arī vācu, portugāļu un citu tautību uzvārdi un vārdi, bet gadu skaitļi liecināja, ka šo cilvēku dzīves sprīdis zemes virsū bijis gaužām mazs, laiks no dzimšanas līdz exitus gandrīz vienmēr ildzis ap gadiem divdesmit; jauni vien un bikli, nav tie arī bijuši vis tikli, nenoturīgi ļaudis, kas no visas pasaules te sabraukuši un galīgi izšķīrušies par horizontālu eksistences veidu.

Kaut kur starp sablīvētajām atdusas vietām, pret vidu zālājā, viņi pamanīja nelielu, līdzenu, neapkoptu laukumiņu cilvēka garumā, kam abās pusēs uz kapakmeņiem bija uzlikti metāla vainagi, un visi trīs te palika neviļus stāvam. Viņi stāvēja — Karena mazliet priekšā abiem pavadoņiem — un lasīja skumjos uzrakstus: Hanss Kastorps brīvi uz krūtīm sakrustotām rokām, pavērtu muti un gurdenām acīm, jaunais Cīmzens sasprindzis, ne vien braši iz slējies, bet pat nedaudz atliecies atpakaļ, — un abi brālēni reizē iesānis paslepus pameta ziņkārīgu mirkli Karenas sejā. Viņa tomēr to pamanīja un palika nokaunējusies bikli stāvam, drusku pieliekusi galvu, un, savilkusi lūpas smaidā, aši mirkšķināja acis.

Valpurģu nakts

Šinīs dienās paies septiņi mēneši, kopš jaunais Hanss Kastorps dzīvo te augša, bet brālēns Joahims, kas tobrīd, kad ieradas Hanss Kastorps, bija te pavadījis piecus mēnešus, nu jau varēja atskatīties uz divpadsmit, — apaļš gads — apaļš vārda kosmiskā nozīmē, jo kopš tā laika, kad maza, spēcīga lokomotīve bija viņu šeit izsēdinājusi, zeme paguva pabeigt savu tecējumu apkārt saulei un atgriežas turpat, kur atradās toreiz. Bija karnevāla laiks, metenis durvju priekšā, un Hanss Kastorps apjautājās * te jau gadu pavadījušajam, kā tas šeit notiek.

— Magnifique!53 — atbildēja Setembrīni, kuru brālēni bija atkal reiz satikuši rīta pastaigas laikā. — Splendide!54 Tikpat uzjautrinoši kā Prāterā, gan redzēsiet, inženier. Tad mēs tūlīt pat pārvērtīsimies par galantiem kavalieriem vienā barā ar tādiem pašiem, — viņš aizgūtnēm dzēlīgi spriedelēja, pavadīdams savus vārdus ar izteiksmīgām roku, galvas un plecu kustībām. — Ko jūs gribat, arī

maison de sante55 reizēm notiekot balles ķertajiem un pamuļ'ķajiem, kā esmu lasījis… kāpēc tad nevarētu arī te? Programmā ietilpst visdažādākās danses macabres56 , kā jūs to varat iedomāties. Diemžēl viena zināma daļa pagājušā gada svētku dalībnieku šoreiz neieradīsies, jo pulksten deviņos trīsdesmit svētki jau beigsies …

—   Jūs gribat teikt… ak tā, kaut kas traks! — Hanss Kastorps sāka smieties. — Jūs nu gan esat jokupēteris! Deviņos trīsdesmit… vai tu dzirdēji? Pārāk agri, vai redzi, lai «kāda zināma daļa» pagājušā gada viesu varētu vēl kādu stundiņu piedalīties, tā saka Setembrīni kungs. Ha-ha, šermuļi skrien pa kauliem. Tā ir tā daļa, kas pa šo laiku jau galīgi pateikusi savai «miesai» ualet57 . Vai saprati? Esmu tomēr ļoti ieintriģēts, — viņš teica. — Pareizi vien ir, ka mēs te svinam svētkus tā, kā tie iekrīt, un parastā veidā atzīmējam katrus savā pienācīgā reizē, tā izvairoties no pelēcīgas vienmuļības, kas būtu grūti paciešama. Mēs svinējām Ziemsvētkus, Jaungadu, un tagad būs metenis. Pēc tam pienāks pūpolsvētdiena (Vai te gatavo kliņģerīšus?), klusā nedēļa, Lieldienas un pēc pusotra mēneša — Vasarsvētki, un tad drīz vien pienāks arī garākā diena, saulgrieži, vai redzat, un pēc tam jau iet uz rudens pusi…

—   Pietiek, diezgan, diezgan! — iesaucās Setembrīni, pavērsis seju pret debesīm un piespiedis plaukstas pie deniņiem. — Apklustie!! Es jums aizliedzu tādā veidā ļaut sev vaļu!

—   Atvainojiet, es jau saku tieši pretējo… Starp citu, Bērenss galu galā tomēr izšķirsies par injekcijām, lai mani atindētu, jo man nepārtraukti ir trīsdesmit septiņi un četri, pieci, seši un pat septiņi. Kā bijis, tā ir joprojām. Esmu un palieku dzīves rūpju bērns. Gartermiņu pacients jau nu neesmu, Radamants nav nekad neko noteiktu vāvuļojis par to, bet viņš apgalvo, ka būtu bezjēdzīgi ārstēšanās kursu pārtraukt pirms laika, ja jau es tik ilgi uzturoties te augšā un esot, kā saka, daudz laika šai pasākumā ieguldījis. Un kāda tam būtu arī nozīme, ja viņš man noteiktu termiņu? Tam nebūtu lielas jēgas, jo, gadījumā ja viņš teiktu, ka nepieciešams pusgadiņš, tad tas būtu ļoti skopi rēķināts un tikpat jābūt sagatavotam uz ilgāku palikšanu. Kaut vai mans brālēns: šī mēneša sākumā viņam vajadzēja būt gatavam — gatavam tādā nozīmē kā izārstētam, bet pēdējā reizē Bērenss viņam pielika četrus

mēnešus, lai ārstēšanās tiktu pilnīgi pabeigta, — nu, un kas būs pēc tam? Tad būs, kā jau teicu, saulgrieži, nemaz nevēlēdamies jūs kaitināt, un atkal laiks pagriezīsies uz ziemas pusi. Tiesa, patlaban mums vēl tikai ir metenis, — es jau teicu, ka man liekas ļoti jauki un skaisti, ka mēs visu atzīmējam pēc kārtas tā, kā tas ir kalendārā. Stēra kundze sacīja, ka pie portjē esot dabūjamas spēļu trompetes?

Tā arī bija. Jau pirmo brokastu laikā karnevāla nedēļas otrdienā, — vēl nebija ne lāgā padomā, kad tas jau bija klāt, — no paša rīta ēdamzālē atskanēja dažādu pūšamo instrumentu skaņas — gan tarkšķi, gan taurēšana; pusdienu laikā no Genzera, Rasmusena un Klēfeldes galda puses sāka lidot serpentīns, un vairāki, piemēram, platace Marusja, bija uzlikuši galvā papīra cepures, kas tāpat bija dabūjamas pie klibā portjē, bet vakarā zālē un viesistabās sākās svētku rosība, un, jautrībai sitot augstu vilni… pagaidām tikai mums zināms, kur, pateicoties Hansa Kastorpa uzņēmībai, noveda svētku rosība, jautrībai sitot augstu vilni. Bet, kaut arī mēs zinām, neaizrausimies tāpēc un nenovērsīsimies no pienācīgās apdomības, ļausim, lai runā laiks, nepārsteigsimies — varbūt pat pavilcināsim notikumu gaitu, jo saprotam jaunā Hansa Kastorpa tikumisko biklumu, kas tik ilgi bija atturējis šo notikumu gaitu.

Pēc pusdienām visi bija vienkop devušies paklaiņot pa kūrorta ielām, lai palūkotos uz karnevāla norisi'ielās. Ceļā bija sastaptas maskas, pjero un arlekīni ar klabekļiem, starp gājējiem un maskām garām slīdošajās izgreznotajās kamanās izraisījās konfeti kauja.

Vakariņu laikā pie visiem septiņiem galdiem valdīja pacilāts noskaņojums, kā redzams, bija nodoms jautrību turpināt savā — ciešākā lokā. Papīra cepures, tarkšķi un taures, ko pārdeva portjē, bija guvuši lielu piekrišanu, un * prokurors Paravants, kas pirmais pārģērbās, pārspēja pagaidām citus: viņš bija uzvilcis dāmu kimono un piestiprinājis lieku bizi — daudzbalsīgi skaļi izsaucieni apgalvoja, ka tā piederot ģenerālkonsula sievai Vurmbrantei — arī ūsas viņš bija ar matu cirtošanas šķērēm noskrullējis lejup un tiešām izskatījās gaužām līdzīgs ķīnietim. Arī administrācija nebija atpalikusi. Ikviens no septiņiem galdiem bija izrotāts ar papīra lampionu — krāsainu mēnesi ar degošu sveci iekšpusē, tāpēc Setembrīni,

ienākdams ēdamzālē un iedams gar Hansa Kastorpa galdu, viegli un aprauti pasmīkņādams, nocitēja kādu uz šo ilumināciju attiecinātu pantu:

Skat, kādi raibi liesmu stari!

Un vienkop jautru ļaužu bari, —

tad devās pie sava galda, kur viņu saņēma ar maziem metamiem šāviņiem — plānām, ar smaržīgu šķidrumu pildītām bumbiņām, kas trāpot sašķīda un izšļakstīja parfīmu.

Vārdu sakot, svētku noskaņa jau no sākta gala bija viscaur jūtama, Bija dzirdami smiekli, no lustrām nokarājās un plīvoja pa gaisu serpentīna lentes, cepeša mērcē peldēja konfeti, drīz vien parādījās pundurīte ar pirmo ledus spainīti, pirmo šampanieša pudeli, viņa norūpējusies steidzās cauri zālei; šampanieti dzēra, jaucot kopā ar burgundieti, — pirmais to ierādīja advokāts Einhufs, un, kad uz vakariņu beigām nodzēsa augšējo apgaismojumu, lampioni piešķīra ēdamzālei Itālijas nakšu raibo nokrēsli; garastāvoklis visiem bija lielisks, pie Hansa Kastorpa galda jūsmīgu atsaucību izraisīja Setembrīni atsūtītā ar zīmuli uzrakstītā zīmīte (viņš to nodeva ar tuvāk sēdošās Marusjas starpniecību, viņai bija galvā zaļa zīdpapīra žokeja cepurīte):

Der prātā paturēt! Kalns šodien burvestībā laistās, Ar maldugunīm ceļu virziens saistās, Un tāpēc lēti neticiet tam vis.

Doktors Blūmenkols, kurš patlaban atkal nejutās labi, nomurmināja kaut ko ar savādu izteiksmi sejā vai, pareizāk, ar lūpu izteiksmi, pēc kuras varēja noprast viņa domas par šo pantiņu. Hanss Kastorps savukārt_ nevēlējās palikt atbildi parādā, uzskatīja par savu pienākumu uzrakstīt uz tās pašas zīmītes kādu nenozīmīgu jocīgu repliku. Viņš pārmeklēja kabatas, bet neatrada zīmuli, ta nebija arī ne Joahimam, ne skolotājai. Viņa acis ar apsarkušajiem baltumiem pavērsās pēc palīdzības uz austrumiem, uz ēdamzāles kreiso aizmugures stūri, un varēja redzēt — nejaušā iedoma izraisīja tik tālas un sarežģītas asociācijas, ka viņš nobāla un aizmirsa sākotnējo nodomu.

Bija arī vēl citi iemesli, lai nobālētu. Tur, aizmugurē, Sošā kundze bija saposusies vakaram, viņai bija mugurā kleita, ko Hanss Kastorps vēl nebija redzējis, — viegla, tumša, gandrīz melna zīda, kas tikai reizēm nedaudz pavizuļoja zeltainā brūnumā, ar nelielu meitenīgu izgriezumu, kas atklāja tikai kaklu un mazliet no atslēgas kaula, bet aizmugurē, kad viņa palieca galvu, vienu mazliet izslējušos kakla skriemeli zem brīvi atrisušajiem matiem pakausī, turpretī Klaudijas rokas bija atsegtas līdz pašiem pleciem — maigās un reizē pilnīgās rokas, jādomā, ka vēsas, turklāt neiedomājami baltas, pret kleitas tumšo zīdu to baltums atšķīrās tik satriecoši, ka Hanss Kastorps aizvēra acis un čukstēja: «Mans dievs!» Sādu tērpu viņš vēl nebija nekad redzējis. Viņš pazina balles tualetes, svētku reizēm paredzētas un atjautas, pat etiķetes pieļaujamās robežās atsegtas, kas bija nesalīdzināmi pārdrošākas nekā šī, bet nekad tās ne tuvu neietekmēja tik apžilbinoši. Maldīga izrādījās nabaga Hansa Kastorpa agrākā pārliecība, ka valdzinājums — prātam neaptveramais šo roku valdzinājums, ko viņš bija skatījis caur vieglā gāzes auduma dūmaku, bez šādas tikko jaušamas «apskaidrības», nebūtu tik spēcīgs. Kādi maldi! Liktenīga maldīšanās! Pilnīgais, atklātais un žilbinošais burvīgo roku kailums, kas bija daļa no slimības saindētā organisma, ietekmēja nesalīdzināmi spēcīgāk nekā toreizējā «apskaidrība», — ko te lai saka, atliek vienīgi nokārt galvu un neskanīgi atkārtot: «Mans dievs!»

Vēlāk pienāca vēl viena zīmīte, uz tās bija rakstīts:

Ir sabiedrība lepna gan.

Kas līgavu bez gala!

Un jaunu puišu arīdzan —

Kā tālā cerību salā!

—    Bravo, bravo! — tika saukts. Jau dzēra mokas kafiju, ko pasniedza brūnās majolikas kanniņās, citi dzēra arī liķierus, piemēram, Stēra kundze, kurai ļoti garšoja saldie alkoholiskie dzērieni. Sabiedrība sāka rosīties, cilāties, pulcēties, mainīties vietām. Daļa slimnieku jau bija izklīduši pa viesistabām, turpretī citi palika sēžam un malkojam dažādos vīnus. Setembrīni tagad atnāca pats ar kafijas

* tasīti rokā un zobu bakstāmo lūpās, viņš atsēdās galda stūrī starp Hansu Kastorpu un skolotāju.

—   Harca kalni, — viņš teica, — Širkes un Elendes apvidi. Vai esmu jums, inženier, par daudz sasolījis? Tā tomēr ir mesa! Bet pagaidiet vien, mūsu asprātības iespējas vēl nav izsmeltas, neesat vēl sasnieguši kalngalu, nemaz nerunājot par beigām. Spriežot pēc visa, būs vēl maskas. Dažas personas ir pazudušas, tas dod iemeslu uz pārsteigumiem, gan redzēsiet.

Tiešām uzradās vēl kādi maskējušies: dāmas vīriešu apģērbā — gandrīz kā operetē, turklāt nepārliecinoši auguma apaļīguma dēj, sejās ar apdedzinātu korķi sazīmētas ūsas un bārda; kungi savukārt apģērbušies dāmu tualetēs, viņi pinās brunčos, kā, piemēram, students Rasmusens, kurš, apvilcis melnu, ar mirguļiem nosētu kleitu un atklājis putainu dekoltē, vēdinājās ar papīra vēdekli un apvēdīja arī muguru. Ieradās kāds ubags, viņam ļodzījās ceļgali, un viņš balstījās uz kruķa. Kāds bija sev sameistarojis no apakšveļas un dāmu filca cepures pjero kostīmu, seja bija nopūderēta tik balta, ka acis izskatījās nedabiskas, un mute bija noziesta ar asins sarkanu lūpu krāsu. Tas bija jauneklis ar garo nagu. Grieķis, kurš sēdēja pie «sliktā» krievu galda, pastaigājās, demonstrēdams savas skaistās kājas triko apakšbiksēs, viņam bija apmetnis ap pleciem un papīra žabo, viņš vicināja spieķi kā zobenu — šķita vai nu kā spāņu grands, vai pasaku princis. Visas maskas bija steigšus improvizētas pēc vakariņām. Štēra kundze vairs nespēja mierīgi nosēdēt. Viņa pazuda un pēc brīža parādījās, pārģērbusies par grīdas mazgātāju — ar priekšautu, atrotītām piedurknēm, papīra aubes lentas sasējusi zem zoda, ar spaini un slotu, ar ko sāka tūlīt pat rīkoties, stumdīdama slapjo beržamo suku zem galda sēdētājiem ap kājām.

— «Bet vecā Baubo atnāk viena,» — viņu ieraudzīdams, nodeklamēja Setembrīni un pabeidza ritmizēto pantu, runādams skaidri un plastiski. Viņa to dzirdēja, nosauca Setembrīni par «uzpūtīgu gaili» un uzaicināja viņu savus «jociņus» paturēt sev; izmantodama masku tiesības, viņa to uzrunāja ar «tu», šāds attieksmju veids bija jau nodibinājies pa vakariņu laiku. Setembrīni grasījās kaut ko atbildēt, bet troksnis un smiekli hallē traucēja un saistīja vispārēju uzmanību.

No viesistabām sanākušo slimnieku vidū parādījās divi savdabīgi stāvi, kas laikam nupat tikai bija beiguši pārģērbties. Viens bija maskējies par diakonisi, tā melnais tērps bija no paša kakla līdz apakšai šķērsām nošūts gan ar baltām, īsām lentītēm, kas atradās cieši cita pie citas, gan vietām ar garākām, kādas mēdz būt svītriņas termometru skalu dalījumos. Tas turēja rādītājpirkstu pieliktu pie bālajām lūpām, bet labajā rokā tam bija temperatūras tabele. Otra maska bija viscaur zila — zili nokrāsotas lūpas un uzacis, arī seja un kakls šur tur pārkrāsoti zili,

zila adīta cepurīte uz vienas auss, mugurā zils spīdīga linu auduma viengabala pārvalks, pie potītēm piestiprināts arsaitītēm, bet ap vidu ar kaut ko piebāzts, tāpēc tā izskatījas ar apaļu vēderu. Varēja pazīt, ka maskas ir Iltisa kundze un Albīna kungs. Abiem bija kaklā uzkarināti papes uzraksti: «Mēmā māsa» un «Zilais Heinrihs». Abi līdzās zvalstīgiem soļiem apgāja apkārt ēdamzālei.

Viņi guva milzu piekrišanu. No visām pusēm atskanēja uzmudinājuma saucieni. Stēra kundze ar slotu padusē, atbalstījusies ar rokām pret ceļgaliem, ļāva vaļu smiekliem, smējās pēc sirds patikas, attaisnodamās ar savu lomu. Vienīgi Setembrīni nebija iekustināms. Viņš uzmeta mirkli maskām, kas tika jūsmīgi apsveiktas, un viņa lūpas zem skaisti izliektajām ūsām savilkās vēl šaurākas.

To vidū, kas bija iznākuši no viesistabām un sekojuši «Zilajam» un «Mēmajai», atradās arī Klaudija Sošā. Kopā ar sproggalvi Tamāru un galda biedru ar iekritušajām krūtīm, Buliginu, kam mugurā bija vakara uzvalks, viņa paslīdēja savā jaunajā tērpā gar Hansa Kastorpa galdu un, salikusi rokas uz muguras, šaurām acīm smiedamās un tērzēdama, palika stāvam ieslīpi pretī pie jaunā Genzera un Klēfeldes galda, bet tās pavadoņi, sekodami alegoriskajām parādībām, izgāja no ēdamzāles laukā. Arī Sošā kundze bija uzlikusi galvā karnevāla cepuri — tā nebija pat pirkta, bet no balta papīra izveidots trīsstūris, kādu to mēdz darināt bērni; uzlikts galvā iešķērsu, tas viņai piestāvēja lieliski. Tumšā, zeltbrūnā kleita nesedza kājas, svārki bija pakupli. Par rokām vairs neteiksim nekā. Tās bija kailas līdz pašiem pleciem.

—   Vēro viņu uzmanīgi! — Setembrīni balss kā no tālienes sasniedza Hansu Kastorpu, kurš pavadīja ar acīm Klaudiju, jo viņa devās tālāk uz stikla durvīm, lai ietu no ēdamzāles laukā. — Viņa ir Lilita.

—  Kas? — Hanss Kastorps nesaprata. * Lite_rāts nopriecājās. Viņš paskaidroja:

—   Ādama pirmā sieva. Uzmanies …

Bez viņiem galda viņā galā savā vietā sēdēja vēl vienīgi doktors Blūmenkols. Pārējie — arī Joahims — bija pārcēlušies uz viesistabām. Hanss Kastorps teica:

—   Tev šodien galvā vienīgi poēzija un dzejoļi. Kas tad nu tā atkal par Lillu? Vai tad Ādams bija divas reizes precējies? Man nebija ne jausmas …

—       Tā stāsta senebreju teiksma. Lilita, pārvērtusies par parādību, uzrodas naktīs un ir bīstama jauniem vīriešiem, it īpaši ar saviem krāšņajiem matiem.

—   Ka tevi nelabais! Parādība ar skaistiem matiem. Kaut ko tādu tu nevari paciest, vai ne? Tad tu ierodies un uzgriez elektrisko gaismu, lai, tā sakot, uzvestu jaunos vīriešus uz īstā ceļa, vai nav tā? — Hanss Kastorps aizrautīgi sprieda. Viņš bija diezgan daudz dzēris no dažādiem vīniem.

—   Paklausieties, inženier, liecieties mierā! — Seternbrīni pavēlēja, saraucis uzacis. — Ja drīkstu lūgt, lietojiet kulturālajos Rietumos parasto uzrunas formu — otrās personas pluralis58 . Jums nemaz nepiedien jūsu pašreizējie izlēcieni.

—   Kā tad tā? Ir taču karnevāls! Šovakar tas ir viscaur akceptēts …

—   Jā, netikumiska kairinājuma dēļ. Kad sveši uzrunā cits citu ar «tu» — un tās ir personas, kam parasti nākas teikt «jūs», — tad tā ir pretīga mežonība, māžošanās ar primitīvismu, izlaidīga māžošanās, ko nevaru ciest, jo pamatos tā vēršas pret civilizāciju un progresīvo cilvēci, — nekaunīgi un rupji. Es jūs arī neuzrunāju ar «tu», nedomājiet! Es citēju kādu vietu no jūsu nacionālās literatūras šedevra. Es tātad izmantoju poētisku runas veidu . ..

—   Arī es! Es arī zināmā mērā runāju poētiski — brīdis man liekas īsti piemērots, tāpēc es tā runāju. Es nemaz neapgalvoju, ka man liktos dabiski un viegli tevi uzrunāt ar «tu», gluži otrādi, man ir sevi jāpārvar, jāpiespiežas, lai to darītu, bet es labprāt piespiežos — priecīgi, no visas sirds …

—   No visas sirds?

—   No visas sirds, jā, vari man ticēt. Mēs jau tik ilgi dzīvojam te kopā — septiņus mēnešus, ja parēķināsi, šejienes apstākļiem tas pat nav nemaz tik daudz, bet dzīvei lejā, kad es atceros, tas tomēr ir ilgs laiks. Un to nu mēs esam te kopā pavadījuši, jo dzīve mūs savedusi kopā, esam gandrīz vai katru dienu redzējušies un risinājuši interesantas sarunas, daļēji par tādiem tematiem, par kādiem man tur, lejā, nebūtu nekādas saprašanas. Bet šeit gan, šeit tie man likās ļoti svarīgi un tuvi, tāpēc vienmēr, kad mēs diskutējām, es biju pati uzmanība — vai, pareizāk, kad tu man šo to skaidroji no homo humānus viedokļa, jo es, protams, līdzšinējā pieredzes trūkuma dēļ nevarēju no sevis nekādu ieguldījumu dot un tikai uzskatīju par izcili nozīmīgu visu, ko tu teici. Ar tavu starpniecību dabūju daudz zināt un saprast… Tas — par Karduči vēl bija nieks, bet, piemēram, par republikas un cildena stila sakaru vai laika un cilvēces progresa attiecībām, — ja nebūtu laika, nevarētu rasties arī cilvēces progress un pasaule būtu viens vienīgs pūstošs staignājs, smirdīgs dīķis … ja nebūtu tevis, ko es par visu to zinātu! Es uzrunāju tevi ar «tu» un savādāk vairs neuzrunāšu, atvaino, jo citādi es nezinātu, kā … es nevarētu. Te tu sēdi, un es saku tev «tu», un ar to pietiek. Tu neesi kaut kāds cilvēks, kam ir tikai vārds, tu esi pārstāvis, Setembrīni kungs, pārstāvis šeit un man līdzās — tas esi tu! — Hanss Kastorps apstiprināja, uzsizdams ar plaukstu pa galdu. — Un tagad es gribu tev pateikties, — viņš teica, piebīdīdams savu vīna glāzi ar šampanieša un burgundieša maisījumu pie Setembrīni kunga kafijas tasītes, it kā grasītos uz galda ar viņu saskandināt, — par to, ka tu šajos septiņos mēnešos esi tik laipni pret mani izturējies un man, jaunam nejēgam, kas bija tik daudzu jaunu iespaidu varā, sniedzi palīdzīgu roku manos mēģinājumos un eksperimentos un centies pilnīgi sine pecunia ar dažādu notikumu atstāstīšanu, daļēji ar abstraktiem spriedumiem mani apskaidrot. Man ir nepārprotama nojauta, ka pienācis īstais brīdis tev par visu teikt paldies un lūgt mani atvainot, ja esmu bijis slikts skolnieks, «dzīves rūpju bērns», kā tu sacīji. Mani ļoti aizkustināja tas, kā tu to teici, un katrreiz, kad par to domāju, jūtos aizkustināts no jauna. Rūpju bērns — tāds esmu bijis arī tev un tavai pedagoģiskajai sliecībai, par kuru tu ieminējies jau pirmajā tikšanās reizē, — protams, tā arī ir viena no saiknēm, kuru tu man atklāji, — saikne starp humānismu un pedagoģiju, varētu minēt vēl vairākas. Un tāpēc piedod un nepiemini ar ļaunu! Uz tavu veselību, Setembrīni, lai tev labi klājas! Es paceļu savu glāzi, godinādams tavus literāros centienus iznīdēt cilvēces ciešanas! — viņš pabeidza un, atmetis galvu, pāris krietnos malkos iztukšoja savu glāzi ar vīna maisījumu, tad piecēlās. — Un tagad iesim pie pārējiem.

—    Paklausieties, inženier, kas jums lēcies? — itālietis, arī sliedamies kājās, vaicāja izbrīnās pilnām acīm. — Izklausās gluži pēc atvadīšanās …

—    Nē, kāpēc tad atvadīšanās? — Hanss Kastorps izvairījās no tiešas atbildes. Viņš nevairījās tikai vārdos vien, bet ar visu savu augumu, noliekdamies uz skolotājas Engelhartes jaunkundzes pusi, kas nupat bija ienākusi abiem pakaļ. Hofrāts mūzikas istabā pašrocīgi izsniedzot karnevāla punšu, ar ko pacienājot administrācija. Lai kungi nekavējoties, ja vēloties kādu glāzi. Un tā viņi devās turp.

Tiešām — istabas vidū pie balti apklāta apaļa galda ar smeļamo kausu rokā stāvēja hofrāts Bērenss, smēla kūpošo dzērienu no terīnes un lēja stikla krūzītēs, kuras viņam sniedza karnevāla dalībnieki, kas bija sastājušies ciešā lokā ap galdu. Arī viņa āriene pauda kaut ko no karnevāla jautrības, jo pie parastā klīnikas virsvalka, kas viņam bija patlaban mugurā, tāpēc ka ārsta darbība nekad nenorima, viņš bija uzlicis galvā īstu koši sarkanu turku fesku ar melnu pušķi, kas viņam šūpojās uz auss, — šāda veida maskēšanās bija pietiekama, lai viņa jau tā neparastai ārienei piešķirtu savu tiesu brīnumainā un nebēdnīgā. Garais, baltais virsvalks vērta hofrāta lielo augumu vēl varenāku; ja domās atmeta viņa paradumu sagumt un ļāva izslieties visā augumā, tad viņš būtu licies gandrīz vai nedabiski garš, turklāt ar mazu, raibu, visai savdabīgu galvu. Jaunajam Hansam Kastorpam vismaz vēl nekad viņa seja nebija šķitusi tik neparasta kā zem āksta cepurītes: plakanā, zilganā, sakarsusi seja ar strupo degunu, zilās, izvalbītās, asarojošās acis zem gaišajām uzacīm, virs uzmestās lūpas — gaišās, greizi nospurušās ūsas. Vairīdamies no tvaikiem, kas cēlās no terīnes, viņš lēja ar kausiņu garā strūklā brūno dzērienu — saldo araka punšu pretī sniegtajās stikla krūzītēs, tai pašā laikā, kā parasti, nemitīgi kaut ko pacilāti tērgājot, tāpēc ap cienasta galdu nemitīgi skanēja smieklu šaltis.

— «Pats galvenais ir Urians,» — Setembrīni paklusu nocitēja, norādīdams ar roku uz hofrātu, un tad tika aizstumts uz Hansa Kastorpa pusi. Tepat bija arī doktors Krokovskis, mazs, drukns, spēcīgs, uzmetis savu melno alpaka pārvalku tikai uz pleciem, tāpēc izraisīja līdzību ar domino; viņš turēja punša krūzīti acu augstumā un jautri tērzēja ar vīriešiem, kas bija pārģērbušies par sievietēm, un sievietēm, kuras pārģērbušās par vīriešiem. Sāka spēlēt mūzika. Slimniece, kuras seja bija līdzīga tapiram, spēlēja uz vijoles Hendeļa Largo, — uz klavierēm pavadīja manheimietis, — pēc tam vēl kādu Grīga sonāti ar nacionālu un smeldzīgu nokrāsu. Klausītāji vēlīgi aplaudēja, ari tie — pie abiem bridža galdiem, kuri bija atvērti un pie kuriem sēdēja spēlētāji maskās un bez maskām, ar pudelēm ledusspainīšos līdzās. Durvis stāvēja plaši atvērtas; ļaudis pulcējās arī hallē. Kāda grupa bija sanākusi ap apaļo punša galdu un raudzījās uz hofrātu, kurš demonstrēja jaunu rotaļu. Stāvēdams kājās, noliecies pār galdu, viņš aizvērtām acīm, bet atpakaļ atmestu galvu, lai visi redzētu, ka viņam acis ir ciet, zīmēja ar zīmuli kādas vizītkartes otrā pusē cūciņas kontūras, viņa prāvā roka bez acu palīdzības attēloja cūciņu profilā: vienkāršotas, drīzāk idealizētas nekā atbilstošas īstenībai — tās tomēr nepārprotami bija cūciņas kontūras, kuras viņš ar tik smagiem noteikumiem bija dabūjis uz papīra. Tas bija triks, ar kuru viņš veikli tika galā. Šaurā actiņa iesēdās tieši tur, kur tai pienācās būt, kaut arī mazliet par tuvu pie purniņa, tāpat arī smailā auss bija vietā un kājeles pie apaļā rumpīša, apaļās muguras turpinājumā astīte rātni savijās gredzenā. Kad zīmējums bija gatavs, atskanēja «Ah!» saucieni, un, godkāres sagrābti, arī citi spiedās atdarināt meistaru. Tikai nedaudzi bija pratuši uzzīmēt cūciņu vaļā acīm, kur nu vēl aizvērtām. Kādi tikai te neuzradās kroplīgi radījumi! Starp atsevišķām ķermeņa daļām trūka jebkāda sakara. Vai nu actiņa atradās kaut kur ārpus zīmējuma, vai kājeles pašā vēderā, kurš bija palicis vaļā, astīte griezās gredzenā kaut kur sams — k ā patstāvīga arabeska, bez jebkāda sakara ar galveno. Smiekliem nebija gala. Pulciņš arvien pieauga. Ieinteresējās arī sēdētāji pie bridža galdiem, spēlētāji nāca apmierināt ziņkāri ar vēdekļveidīgi saņemtām kārtīm rokā. Apkārtstāvošie uzmanīja to, kurš izmēģināja savu māku, vai tas neglūn, — jo daži, juzdami savu nevarību, padevās kārdinājumam, — uzmanīja, smīkņāja un spurdza, ja tas savā aklumā zīmēja nejēdzīgas aplamības, un skaļi gavilēja, kad zīmētājs ieplestām acīm blenza uz absurdo darinājumu. Maldinoša pašpaļāvība skubināja piedalīties sacensībās. Kaut ari kartīte bija apjomīga, tā drīz vien bija no abām pusēm piezīmēta, tāpēc kļūmīgie zīmējumi cits citam spiedās virsū. Hofrāts tad ziedoja no sava kabatas portfeļa vēl otru, uz kuras prokurors Paravants, brīdi padomājis, apņēmās uzzīmēt vienā vilcienā — viņa neveiksme pārspēja visas iepriekšējās: viņa radītajam ornamentam nebija ne vieri nekādas līdzības ar cūciņu, bet vispār nebija līdzības ne ar ko. Skaļi smiekli, saucieni, vētraini apsveikurni. No ēdamzāles atnesa ēdienu kartes: radās iespēja vairākiem reizē — tiklab kungiem kā dāmām — izmēģināt savus spēkus; katram dalībniekam bija savi uzraugi un skatītāji, kas turklāt visi pretendēja uz patlaban aizņemto zīmuli. Zīmuļu bija tikai trīs, tos cits citam rāva no rokām laukā. Zīmuļi piederēja svētku viesiem. Hofrāts, pēc tam kad bija ievadījis jauno spēli un noskatījies, ka tā guvusi piekrišanu, kopā ar savu asistentu pazuda. Hanss Kastorps, stāvēdams citu skatītāju vidū, noraudzījās uz topošo zīmējumu pāri Joahima plecam; atbalstījis uz tā elkoni, ar plaukstu viņš turēja aptvertu zodu, otru roku bija iespriedis sānos. Viņš vāvuļoja un smējās, ka arī gribot zīmēt, uzstājīgi pieprasīja un arī saņēma zīmuli, pavisam strupu galiņu, ko vairs varēja tikai ar rādītājpirkstu un īkšķi saturēt. Hanss Kastorps, pacēlis seju ar aizvērtām acīm pret griestiem, zākāja un skaļā balsī lādēja nekam nederīgo zīmuļa galu, tai pašā laikā trauksmaini vilkdams uz kartona kaut ko neiedomājami absurdu, beidzot zīmulis noslīdēja uz galdauta.

—    Tas neskaitās! — viņš iesaucas, k ad visapkārt atskanēja pelnīti smiekli. — Ko lai iesāk ar tādu … pie velna! — Un viņš iemeta vainīgo zīmuļa galu punša traukā. — Kam ir kārtīgs zīmulis? Kurš man aizdos? Man jāpamēģina vēlreiz! Zīmuli, zīmuli! Kam ir zīmulis? — viņš sauca, griezdamies uz abām pusēm, vēl joprojām balstīdamies ar kreiso roku pret galdu, bet labo vicinādams augstu gaisā. Zīmuļa nebija. Tad viņš pagriezās un devās dziļāk istaba, joprojām pieprasīdams zīmuli, — gāja tieši klāt pie Klaudijas Sošā, kura, kā viņš bija ievērojis, stāvēja netālu no mazā salona portjeras un no šejienes smaidīdama vēroja notiekošo pie punša galda.

Pēkšņi viņš izdzirda aiz sevis labskanīgā svešvalodā:

—    Ehl Ingegnere! Aspeiti! Che cosa faf Ingegnere! Un po di ragione, sa! Ma ē matto questo ragazzo/59 — Bet Hanss Kastorps apslāpēja šo balsi ar savu, un bija redzams, ka Setembrīni kungs pameta gaisā izstieptu roku — viņa dzimtenē parasts žests, kura nozīme būtu grūti izskaidrojama, — to pavadīja gari novilkts «e-e-h!», un viņš devās prom no karnevāla sabiedrības. Hanss Kastorps tikmēr stāvēja skolas pagalmā, raudzījās no cieša tuvuma zili pelēcīgi zaļās epicanthus acīs virs platajiem vaigu kauliem un runāja:

—    Vai tev varbūt nav zīmulis?

Viņš bija bāls kā nāve, tikpat bāls kā toreiz, kad asinīm notriepies bija no savas pastaigas vienatnē atgriezies sanatorijā uz lekciju. Asinsvadu nervu sistēmas ierosinātas, asinis no jaunās sejas atplūda, tā izskatījās bāli salta, deguns smails, zem acīm svina pelēkums kā līķim. Bet simpātiskā nerva inervācija izraisīja tādas sirdsklauves, ka nevarēja vairs būt pat runas par vienmērīgu elpu, jauno cilvēku sagrāba šermuļi, un ādas taukdziedzeru iedarbībā visi matiņi uz ādas sacēlās stāvus.

Dāma ar papīra trīsstūreni galvā smaidīdama noskatīja viņu no galvas līdz kājām, bet viņas smaidā nebija ne miņas no līdzjūtības vai rūpēm, redzot viņa satraucošo izskatu. Sievietēm jau vispār ir sveša jebkāda līdzjūtība vai rūpes par tādu kaislību neprātu — viņas acīmredzot jūtas šai stihijā drošāk nekā vīrietis, kurš jau pēc sava rakstura atrodas no tās patālu, un, ja viņš tur iekļūst, tad allaž tiek saņemts ar izsmieklu un ļaunu prieku.' Jāteic, ka no līdzjūtības un rūpēm viņš arī būtu atteicies.

—     Man? — atbildēja kailo roku īpašniece uz viņa uzrunu ar «tu». — Jā, iespējams. — Un tagad nepārprotami viņas smaidā un balsī jautās kaut kas no satraukuma, kāds rodas, kad pēc gara klusēšanas laika beidzot atskan pirmā uzruna, — šķelmīgs satraukums, kas slepus ietver sevī ari visu iepriekš notikušo. — Tu esi ļoti godkārs… tu esi… ļoti… steidzīgs, — viņa turpināja eksotiskajā izrunā ar svešādo «r» un svešādo, pārāk mīksto «e» un mazliet neskanīgu, patīkami piesmakušu balsi vārdā «godkārs» uzsvēra otro zilbi, tāpēc tas izskanēja pavisam neparasti — uņ ņēmās rakņāties savā ādas somiņā, meklēdama ielūkojās tanī un tad. vispirms izvilkusi mutautiņu, izcēla mazu sidraba zīmulīti, tievu un trauslu nieciņu, diezin vai nopietnam darbam vispār piemērotu. Toreizējais zīmulis — pirmais zīmulis bija ērtāks un noderīgāks.

—     Voilа!60 — viņa teica, turēdama zīmulīti aiz gala * starp īkšķi un rādītājpirkstu un viegli grozīdama to viņa

acu priekšā.

Tā kā viņa reizē sniedza un arī nesniedza, tad viņš to ņēma, bet nesaņēma, tas ir, turēja roku zīmuļa augstumā cieši klāt — pirksti gatavi satvert, bet netverdami — un raudzījās no saviem svina pelēkajiem acu dobumiem pārmaiņus uz zīmuli un Klaudijas tatārisko seju. Viņa bālās lūpas bija pavērtas, pavērtas tās arī palika, jo nekustējās, kad viņš sacīja:

—    Redzi nu, es taču zināju, ka tev būs zīmulis.

—    Prenez garde, il est un peu fragile, — viņa teica. — C'est ā visser, tu sai's.61

Abu galvas noliecās, un viņa sāka skaidrot visai vienkāršo zīmuļa mehānismu: ja pagrieza skrūvīti, izbīdījās tik tievs kā adata grafīta stiebriņš, droši vien ciets un rakstā bāls.

Viņi stāvēja, tuvu viens otram pieliekušies. Viņam bija mugurā vakara uzvalks, tāpēc arī bija aplikta cietinātā apkaklīte, un viņš varēja uz tās atbalstīt zodu.

—     Ka tikai tavs, lai ir mazs, tas nav nekas, — viņš, turpat vai skardamies ar pieri pret viņas pieri un raudzīdamies lejup uz zīmuli, sacīja nekustīgām lūpām, tāpēc neizrunādams labiālās skaņas.

—    Ak jokot tu arī proti! — Viņa atliekdamās aprauti iesmējās un atdeva zīmuli. (Jāteic, ka nav īsti saprotams, kur viņam būtu prātā joki, ja skaidri bija redzams, ka galvā nav ne asins lāsītes.) — Nu, tagad ej, pasteidzies, izcelies, zīmē, zīmē labi. — Arī Sošā kundze, mēģinādama jokot, mudināja viņu.

—    Nē, tu vēl neesi zīmējusi. Tev jāzīmē, — viņš sacīja, izlaizdams burtu «m», un, atpakaļ pakāpies, šķietami vilka viņu līdz.

—    Man? — viņa atkārtoja ar izbrīnu, kas, liekas, attiecās vairāk uz kaut ko citu nekā uz viņa aicinājumu. Mazliet samulsusi, viņa smaidīdama vēl brīdi palika stāvam, tad, sekodama viņa magnetizējošai atpakaļgaitai, paspēra dažus soļus uz punša galda pusi.

Bet, kā redzams, zīmēšanas rotaļa vairs nesaistīja, nupat tā jau gāja uz beigām. Kāds zīmēja, bet skatītāju vairs nebija. Kartītes bija noklātas ar bezjēdzīgiem svītrojumiem, ikviens bija izmēģinājis savu neprasmi, galds stāvēja tikpat kā pamests, bija pat vērojama plūsme uz pretējo pusi. Tiklīdz pamanīja, ka ārsti ir prom, atskanēja aicinājums uz dejām. Galds tika ātri nostumts malā. Pie lasītavas un mūzikas istabas durvīm nolika novērotājus ar norādījumu, ka, tiklīdz parādās «vecais», Krokovskis vai Priekšniece, tūlīt pat ar norunātu signālu jāaptur dejas. Kāds slāvu jauneklis izteiksmīgi skāra mazā riekstkoka pianīno klaviatūru. Pirmie pāri sāka griezties nevienmērīgajā aplī, ko veidoja skatītāju krēsli un sēdekļi.

Hanss Kastorps atvadījās no promslīdošā galda, pamādams ar roku: «Brauc laimīgs!» Tad ar zodu norādīja uz

brīvajiem, mazajā salonā pamanītajiem sēdekļiem, kas atradās istabas apslēptajā kaktā pa labi pie portjerām. Viņš nekā neteica, iespējams, ka mūzika viņam likās pārāk skaļa. Pavilka krēslu — tā saukto «triumfa» krēslu — ar koka rāmi un plīša popējumu Sošā kundzei tur, kur pirmīt bija pantomīmiski norādījis, un pats sev sameklēja krakšķošu, čīkstošu pītu krēslu ar apaļiem roku balstiem, tanī viņš apsēdās, noliecies viņai pretī, ar elkoņiem uz balstiem, turēdams zīmuli rokā, kājas tālu pavilcis zem krēsla. Klaudija savukārt sēdēja, atliekusies plīša sēdeklī, ceļgali bija pacelti augšup, bet viņa tomēr pārmeta kāju pār kāju un šūpoja pirkstgalus gaisā, potīte virs melnās laka kurpes bija cieši apņemta ar melnu zīda zeķi. Viņiem priekšā sēdēja citi, tie cēlās augšā, lai ietu dejot, atbrīvoja vietas tiem, kas bija noguruši. Bija nepārtraukta kustība.

—    Tev ir jauna kleita, — viņš sacīja, lai būtu iespēja viņu novērot, un dzirdēja atbildi:

—    Jauna? Tu pārzini manas tualetes?

—    Vai man nav taisnība?

—    Ir gan. To man nesen te pašuva Lukačeks ciematā. Daudzas mūsu dāmas šuj pie viņa. Vai tev patīk?

—    Ļoti, — viņš sacīja, vēlreiz ar acīm aptverdams visu viņas augumu, un tad nodūra acis. Pēc tam piebilda: — Vai gribi dejot?

—   Vai tu gribētu? — viņa atjautāja, smaidīdama pacēlusi uzacis. Viņš atbildēja:

—    Labprāt, ja tev būtu vēlēšanās.

—    Tu nemaz neesi tik prātīgs, kā es iedomājos, — viņa atteica un, tā kā viņš nevērīgi iesmējās, piebilda: — Tavs brālēns ir jau aizgājis.

—    Jā, tas ir mans brālēns, — viņš bez vajadzības apstiprināja. — Es jau pirmīt ievēroju, ka viņš ir prom. Laikam būs nolicies gulēt.

. — C'est un jeune homme trиs йtroit, trиs honnкte, trиs allemand,62

—   Йtroit? Honnкte?63 — viņš atkārtoja. — Es saprotu franču valodu labāk nekā runāju. Tu gribi teikt, ka viņš ir pedantisks. Vai tu uzskati mūs, vāciešus, par pedantiskiem — nous autres Allemands?64

—    Nous causons de votre cousin. Mais c'est vrai, jūs esat mazliet mietpilsoņi. Vous aimez l'ordre mieux que la libertй, toute l'Europe le sait,65

—           Aimer… aimer… Qu'est-ce que c'est! Зa manque de dйfinition, ce mot-lа. Viens rail, un otram ir, comme nous disons proverbialement,66 — noteica Hanss Kastorps. — Es pēdējā laikā esmu dažu labu reizi domājis par brīvību. Tas ir, dzirdējis šo vārdu bieži pieminam, tāpēc bija par to jādomā. Je te le dirai en franзais. Ce que toute l'Europe nomme la libertй, est peut-кtre une chose assez pйdante et assez bourgeoise en comparaison de notre besoin d'ordre — c'est зa!67

—            Tiens! C'est amusant. C'est ton cousin а qui tu penses en disant des choses йtranges comme, зa?68

—           Nē, c'est vraiment une bonne вme, vienkāršs raksturs, kas neslēpj nekādus draudus, tu sais. Mais il n'est pas bourgeois, il est militaire.69

—            Neslēpj sevī nekādus draudus? — viņa ar grūtībām atkārtoja… — Tu veux dire — une nature tout а fait ferme, sыre d'elle-mкme? Mais il est sйrieusement malade, ton pauvre cousin.70

—     Kas to tev teica?

—    Te jau visu zina cits par citu.

—    Vai to tev hofrāts teica?

—    Peut-кtre en me faisant voir ses tableaux.71

—    C'est-а-dire: en faisant ton portrait?12

—    Pourquoi pas. Tu l'as trouvй rйussi, mon portrait?™

—           Mais oui, extrкmement. Behrens a trиs exactement rendu ta peau, oh vraiment trиs fidиlement. J'aimerais beaucoup кtre portraitiste, moi aussi, pour avoir l'occasion d'йtudier ta peau comme tui.7i

—    Parlez allemand, s'il vous plaоt!75

—           O, es runāju vācu valodu arī tad, kad domāju runājam franču valodā. C'est une sorte d'йtude artistique et mйdicale — en un mot: il s'agit des lettres humaines, tu comprends,76 Kā tad paliek, vai negribi dejot?

—           Nē, tas ir bērnišķīgi. En cachette des mйdecins. Aussitфt que Behrens reviendra, tout le monde va se prйcipiter sur les chaises. Ce sera fort ridicule.77

—    Vai tu tik ļoti viņu respektē?

—    Kuru? — viņa jautāja aprauti un svešatnīgi.

—    Bērensu!

—           Mais va donc avec ton Behrens!78 Un ir arī pārāk maz telpas dejošanai. Et puis sur le tapis…79 Paskatīsimies labāk uz dejotājiem.

—     Labi, paskatīsimies, — viņš piekrita un, sēdēdams līdzās, vērās ar zilajām — sava vectēva domīgajām acīm bālajā sejā uz masku delverēšanos gan te salonā, gan lasītavā. «Mēmā māsa» lēkāja ar «Zilo Heinrihu» un Zālamana kundze, pārģērbusies par kavalieri frakā un baltā vestē, ar izvelbtu kreklu uz krūtīm, uzkrāsotām ūsām un ar monokli acī, ar mazām smailpapēžu lakkurpēm kājās, kas nejēdzīgi rēgojās laukā no melnajām vīriešu biksēm, griezās dejā ar pjero, kuram lūpas balti nopūderētajā sejā kvēloja asiņaini sārtas un acis atgādināja baltā trusīša acis. Grieķis īsajā apmetnī cilāja savas violetā triko apžņaugtās kājas ap dekoltēto Rasmusenu, kam atsegtais brūnais kakls spīguļoja; prokurors, ietērpies kimono, ģenerālkonsula sieva Vurmbranta un jaunais Genzers apkampušies dejoja pat trijatā, turpretī Stēra lēkāja, piespiedusi pie sirds slotu, un glāstīja tās sarus, it kā tie būtu cilvēka mati.

—    Labi, paskatīsimies, — Hanss Kastorps mehāniski atkārtoja. Klavieru skaņas netraucēja, viņi sarunājās klusām. — Sēdēsim un vērosim kā sapnī. Tev jāzina, ka man tas ir kā sapnis — sēdēt tev šādi līdzās, — comme un rкve singuliиrement profond, car il faut dormir trиs profondйment pour rкver comme cela… Je veux dire: C'est un rкve bien connu, rкvй de tout temps, long, йternel, oui, кtre assis prиs de toi comme а prйsent, voilа l'йternitй.80

—    Poиte! — viņa teica. — Bourgeois, humaniste et poиte — voilа l'Allemand au complet, comme il faut!81

—    Je crains que nous ne soyons pas du tout et nullement comme il faut, — viņš atbildēja. — Sous aucun йgard. Nous sommes peut-кtre des dzīves rūpju bērni, tout simplement.82

—   Joli mot. Dis-moi donc… Il n'aurait pas йtй fort difficile de rкver ce rкve-lа plus tфt. C'est un peu tard que monsieur se rйsout а adresser la parole а son humble servante,83

* — Pourquoi des paroles? — viņš vaicāja. — Pourquoi parler? Parler, discourir, c'est une chose bien rйpublicaine, je le concиde. Mais je doute que ce soit poйtique au mкme degrй. Un de nos pensionnaires, qui est un peu devenu mon ami, Monsieur Settembrini.. ,84

—    Il vient de te lancer quelques paroles.85

—    Eh bien, c'est un grand parleur sans doute, il aime mкme beaucoup а rйciter de beaux vers, — mais est-ce un poиte, cet homme-lа?86

—    Je regrette sincиrement de n'avoir jamais eu le plaisir de faire la connaissance de ce chevalier.87

—    Je le crois bien.88

—    Ah! Tu le crois.89

—     Comment? C'йtait une phrase tout а fait indiffйrente, ce que j'ai dit lа. Moi, tu le remarques bien, je ne parle guиre le franзais. Pourtant, avec toi je prйfиre cette langue а la mienne, car pour moi, parler franзais, c'est parler sans parler, en quelque maniиre, — sans responsabilitй, ou comme nous parlons en rкve. Tu comprends?90

—    A peu prиs.91

—     Зa suffit… Parler, — Hanss Kastorps turpināja, — pauvre affaire! Dans l'йternitй, on ne parle point. Dans l'йternitй, tu sais, on fait comme en dessinant un petit cochon: on penche la tкte en arriиre et on ferme les yeux.92

—    Pas mal, зa! Tu es chez toi dans l'йternitй, sans aucun doute, tu la connais а fond. Il faut avouer que tu es un petit rкveur assez curieux.93

—    Et puis, — sacīja Hanss Kastorps, — si je t'avais parlй plus tфt, il m'aurait fallu te dire «vous»!9 *

—     Eh bien, est-ce que tu as l'intention de me tutoyer pour toujours?95

—    Mais oui. Je t'ai tutoyйe de tout temps et je te tutoierai йternellement.9C

—     C'est un peu fort, par exemple. En tout cas tu n'auras pas trop longtemps l'occasion de me dire «tu». Je vais partir.97 ,

Vajadzēja paiet zināmam laikam, līdz teiktais sasniedza viņa apziņu. Tad viņš uztrūkās, neizpratnē lūkodamies apkārt, kā būtu pēkšņi pamodināts.Viņu saruna bija ritējusi diezgan gausi, jo Hanss Kastorps runāja franču valodā apdomīgi un vilcinādamies. Klavieres, kādu brīdi klusējušas, sāka atkal skanēt, šoreiz slāvu jaunekli nomainīja manheimietis un nolika sev priekšā notis. Līdzās sēdēja Engelhartes jaunkundze un šķīra lappuses. Dejotāju rindas kļuva retākas. Liela daļa slimnieku, liekas, bija jau ieņēmuši horizontālo stāvokli. Viņiem priekšā vairs nesēdēja neviens. Lasāmā istabā tika spēlētas kārtis.

—    Ko tu teici? — Hanss Kastorps neskanīgi jautāja.

—    Es braucu prom, — viņa atkārtoja smaidīdama un redzami pārsteigta par viņa sastingumu.

—    Nevar būt, — viņš teica. — Tas ir tikai joks.

—     Nemaz arī ne. Pavisam nopietni. Es aizbraucu.

—     Kad?

—     Nu, rit. Aprиs dоner,98

Viņā kaut kas ar milzu spēku sabruka. Viņš jautāja:

—    Uz kurieni?

—    Ļoti tālu.

—     Uz Dagestānu?

—           Tu n'es pas mal instruit. Peut-кtre, pour le moment ..

—    Vai tad tu esi izārstēta?

—            Quant а зa. .. non. Bet Bērenss domā, ka patlaban es šeit neko daudz negūšu. C'est pourquoi je vais risquer un petit changement d'air.100

—    Tātad tu atgriezīsies?

—            Grūti pateikt. Galvenais — kad. Quant а moi, tu sais, j'aime la libertй avant tout et notamment celle de choisir mon domicile. Tu ne comprends guиre ce que c'est: кtre obsйdй d'indйpendance. C'est de ma race, peut-кtre.101

—    Et ton mari au Daghestan te l'accorde — ta libertй?102

—            C'est la maladie qui me la rend. Me voilа а cet endroit pour la troisiиme fois. J'ai passй un an ici, cette fois. Possible que je revienne. Mais alors tu seras bien loin depuis longtemps,103

—    Vai tev tā liekas, Klaudija?

—           Mon prйnom aussi! Vraiment tu les prends bien au sйrieux les coutumes du carnaval.m

—    Vai tad tu zini, cik es esmu slims?

—            Qui — non, comme on sait ces choses ici. Tu as une petite tache humide lа dedans et un peu de fiиvre, n'est-ce pas?105

—           Trente-sept et huit ou neuf l'aprиs-midi,106 — sacīja Hanss Kastorps. — Un tu?

—           Oh, mon cas, tu sais, c'est un peu plus compliquй … pas tout а fait simple.101

» — Il y a quelque chose dans cette branche de lettres humaines dite la mйdecine, — sacīja Hanss Kastorps, •— qu'on appelle bouchement tuberculeux des vases de lymphe.108

—    Ah! Tu as mouchardй, mon cher, on le voit bien.109

—           Et toi.. .n0 Atvaino! Atļauj man kaut ko pajautāt —kaut ko svarīgu — un jautāt vācu valodā! Kad es toreiz pirms pusgada gāju pēc pusdienām uz izmeklēšanu … Tu atskatījies uz mani, vai atceries?

—     Quelle question! Il y a six mois!'111

—    Vai tu zināji kur es eju?

—     Certes, c'йtait tout а fait par hasard.. .112

—    Tu to dabūji zināt no Bērensa?

—     Toujours ce Behrens!113

—           Oh, il a reprйsentй ta peau d'une faзon tellement exacte. .. D'ailleurs, c'est un veuf aux joues ardentes et qui possиde un service а cafй trиs remarquable… Je crois bien qu'il connaisse ton corps non seulement comme mйdecin, mais aussi comme adepte d'une autre discipline de lettres humaines.1I4

—            Tu as dйcidйment raison de dire que tu parles en rйve, mon ami.u5

—            Soit. .. Laisse-moi rкver de nouveau aprиs m'avoir rйveillй si cruellement par cette cloche d'alarme de ton dйpart. Sept mois sous tes yeux… Et а prйsent, oщ en rйalitй j'ai fait ta connaissance, tu me parles de dйpart!116

—    Je te rйpиte, que nous aurions pu causer plus tфt.n7

—    Vai tu būtu to gribējusi?

—            Moi? Tu ne m'йchapperas pas, mon petit. Il s'agit de tes intйrкts, а toi. Est-ce que tu йtais trop timide pour t'approcher d'une femme а qui tu parles кn reve maintenant, ou est-ce qu'il y avait quelqu'un qui t'en a empкchй? 118

—     Je te l'ai dit. Je ne voulais pas te dire, «vous».119

—            Farceur. Rйponds donc, — ce monsieur beau parleur, cet Italien-lа qui a quittй la soirйe, — qu'est-ce qu'il t'a lancй tantфt?120

—           Je n'en ai entendu absolument rien. Je me soucie trиs peu de ce monsieur, quand mes yeux te voient. Mais tu oublies … il n'aurait pas йtй si facile du tout de faire ta connaissance dans le monde. Il y avait encore mon cousin avec qui j'йtais liй et qui incline trиs peu а s'amuser ici: Il ne pense а rien qu'а son retour dans les plaines, pour se faire soldat.121

—           Pauvre diable. Il est, en effet, plus malade qu'il ne sait. Ton ami italien du reste ne va pas trop bien non plus.'22

—r, Il le dit lui-mкme. Mais mon cousin… Est-ce vrai? Tu m'effraies.123

—           Fort possible qu'il aille mourir, s'il essaye d'кtre soldat dans les plaines.l2i

—     Qu'il va mourir. La mort. Terrible mot, n'est-ce pas? Mais c'est йtrange, il ne m'impressionne pas tellement aujourd'hui, ce mot. C'йtait une faзon de parler bien conventionnelle, lorsque je disais «Tu m'effraies». L'idйe de la mort ne m'effraie pas. Elle me laisse tranquille. Je n'ai pas pitiй — ni de mon bon Joachim ni de moi-mкme, en entendant qu'il va peut кtre mourir. Si c'est vrai, son йtat ressemble beaucoup au mien et je ne le trouve pas particuliиrement imposant. Il est moribond, et moi, je suis amoureux, eh bien … Tu as parlй а mon cousin а l'atelier de photographie intime, dans l'antichambre, tu te souviens? 125

—    Je me souviens un peu,126

— Donc ce jour-lа Behrens a fait ion portrait transparent! m

—    Mais oui,128

—    Mon dieu. Et l'as-tu sur toi?129

—    Non, je l'ai dans ma chambre,130

—    Ah, dans ta chambre. Quant au mien, je l'ai toujours dans mon portefeuille. Veux-tu que te le fasse voir?131

—   Mille remerciements. Ma curiositй n'est pas invincible. Ce sera un aspect trиs innocent,132

—    Moi, j'ai vu ton portrait extйrieur. J'aimerais beaucoup mieux voir ton portrait intйrieur qui est enfermй dans ta chambre.. . Laisse-moi demander autre chose! Parfois un monsieur russe qui loge en ville vient te voir. Qui est-ce? Dans quel but vient-il, cet homme?133

—     Tu es joliment fort en espionnage, je l'avoue. Eh bien, je rйponds. Oui, c'est un compatriote souffrant, un ami. J'ai fait sa connaissance а une autre station balnйaire, il y a quelques annйes dйjа. Nos relations? Les voilа: nous prenons notre thй ensemble, nous fumons deux ou trois papiros, et nous bavardons, nous philosophons, nous parlons de l'homme, de Dieu, de la vie, de la morale, de mille cho-

'ses. Voilа mon compte rendu. Es-tu satisfait?134

—    De la morale aussi! Et qu'est-ce que vous avez trouvй en fait de morale, par exemple? 135

—    La morale? Cela t'intйresse? Eh bien, il nous semble qu'il faudrait chercher la morale non dans la vertu, c'est а-dire dans la raison, la discipline, les bonnes moeurs, l'honnкtetй, — mais plutфt dans le contraire, je veux dire: dans le pйchй, en s'abandonnant au danger, а ce qui est nuisible, а ce qui nous consume. Il nous semble qu'il est plus moral de se perdre et mкme de se laisser dйpйrir que de se conserver. Les grands moralistes n'йtaient point des vertueux, mais des aventuriers dans le mal, des vicieux, des grands pйcheurs qui nous enseignent а nous incliner chrйtiennement devant la misиre. Tout зa doit te dйplaire beaucoup, n'est-ce pas? 136

Vins klusēja. Viņš sēdēja tāpat, kā bija sēdējis sākumā, pabāzis sakrustotās kājas tālu zem čerkstošā krēsla, pieliecies pie dziļi krēslā ieslīgušās sievietes ar papīra trīsstūreni galvā, turēja rokā viņas zīmuli un raudzījās caur pieri ar Hansa Lorenča Kastorpa zilajām acīm istabā, kas nu jau bija tikpat kā tukša. Svētku svinētāji izklīduši. Klavieres ieslīpi pretī abiem sēdētājiem skanēja vairs tikai klusi un saraustīti, manheimietis spēlēja ar vienu roku, viņam līdzās sēdēja skolotāja un pārlapoja kādu nošu burtnīcu, ko turēja klēpī. Kad saruna starp Hansu Kastorpu un Klaudiju šošā pārtrūka, pianists mitējās spēlēt un nolika arī to roku, kuru slidināja pār taustiņiem, klēpī, bet Engelhartes jaunkundze joprojām raudzījās notīs. Visi četri atlikušie karnevāla nakts dalībnieki sēdēja nekustīgi. Klusums ieilga. Tā nomāktas, arvien zemāk un zemāk liecās pie klavierēm sēdošā pāra galvas — manheimieša pret klaviatūru un Engelhartes jaunkundzes pret nošu burtnīcu. Tad, kā nedzirdami vienojušies, abi piesardzīgi piecēlās, un klusi, uz pirkstgaliem, tīšām sargādamies atskatīties uz joprojām aizņemto istabas kaktu, ierāvuši galvas plecos, rokas saspringti turot piekļautas pie auguma, manheimietis un skolotāja reizē izgāja caur lasāmo istabu un pazuda.

—     Tout le monde se retire, — sacīja Sošā kundze. — C'йtaient les derniers; il se fait tard. Eh bien, la fкte de carnaval est finie.137 — Un viņa pacēla rokas, lai noņemtu papīra cepuri no iesarkanajiem matiem, kas, sapīti bizē līdzīgi vainagam, apņēma galvu. — Vous connaissez les consйquences, monsieur,138

Bet Hanss Kastorps, neatvērdams acis un nemainīdams stāvokli, papurināja galvu. Viņš atbildēja:

—    Jamais, Clawdia. Jamais je te dirai «vous», jamais de la vie ni de la tnort,m — ja tā varētu teikt — to vajadzētu varēt. Cette forme de s'adresser а une personne, qui est celle de l'Occident cultivй et de la civilisation humanitaire, me semble fort bourgeoise et pйdante. Pourquoi, au fond, de la forme? La forme, c'est la pйdanterie ellemкme! Tout ce que vous avez fixй а l'йgard de la morale, toi et ton compatriote souffrant, — tu veux sйrieusment que зa me surprenne? Pour quel sot me prends-tu? Dis donc, qu'est-ce que tu penses de mot'?1 '10

—    C'est un sujet qui ne donne pas beaucoup а penser. Tu es un petit bonhomme convenable, de bonne famille, d'une tenue appйtissante, disciple docile de ses prйcepteurs et qui retournera bientфt dans les plaines, pour oublier complиtement qu'il a jamais parlй en rкve ici et pour aider а rendre son pays grand et puissant par son travail honnкte sur le chantier. Voilа ta photographie intime, faite sans appareil. Tu la trouves exacte, j'espиre? 141

—   Il y manque quelques dйtails que Behrens y a trouvйs.142

—   Ah, les mйdecins en trouvent toujours, ils s'y connaisent.. .,43

—    Tu parles comme Monsieur Settembrini. Et ma fiиvre? D'oщ vient-elle? 144

—    Allons donc, c'est un incident sans consйquence qui passera vite.145

—    Non, Clawdia, tu sais bien que ce que tu dis lа, n'est pas vrai, et tu le dis sans conviction, j'en suis sыr. La fiиvre de mon corps et le battement de mon coeur harassй et le frissonnement de mes membres, c'est le contraire d'un incident, car ce n'est rien d'autre, — un viņa bālā seja ar trīsošajām lūpām pieliecās viņai tuvāk, — rien d'autre que mon amour pour toi, oui, cet amour qui m'a saisi а l'instant, oа mes yeux t'ont vue, ou, plutфt, que j'ai reconnu, quand je t'ai reconnue toi, — et c'йtait lui, йvidemment, qui m'a menй а cet endroit.. .146

—     Quelle folie/147

—       Oh, l'amour n'est rien, s'il n'est pas de la folie, une chose insensйe, dйfendue et une aventure dans le mal. *Autrement c'est une banalitй agrйable, bonne pour en faire de petites chansons paisibles dans les plaines. Mais quant а ce que je t'ai reconnue et que j'ai reconnu mon amour pour toi, — oui, c'est vrai, je t'ai dйjа connue, anciennement, toi et tes yeux merveilleusement obliques et ta bouche et ta voix, avec laquelle tu parles, — une1 fois dйjа, lorsque j'йtais collйgien, je t'ai demandй ton crayon, pour faire enfin ta connaissance mondaine, parce que je t'aimais irraisonnablement, et c'est de lа, sans doute c'est de mon ancien amour pour toi que ces marques me restent que Behrens a trouvйes dans mon corps, et qui indiquent que jadis aussi j'йtais malade .. ,148

Viņam klabēja zobi. Viņš bija izvilcis vienu kāju no krēsla apakšas laukā un, kamēr fantazēja, pabīdīja to uz priekšu, bet otra tikmēr jau ar ceļgalu skārās pie grīdas, viņš atradās viņai līdzās uz ceļiem, noliektu galvu, trīsēdams visā augumā. — Je t'aime, — viņš šļupstēja, — je t'ai aimйe de tout temps, car tu es le Toi de ma vie, mon rкve, mon sort, mon envie, mon йternel dйsir…149

—    Allons, allons! — viņa teica. — Si tes prйcepteurs te voyaient.. ,150

Bet viņš izmisīgi purināja galvu, pagriezis seju pret paklāju, un atbildēja:

—    Je m'en ficherais, je me fiche de tous ces Carducci et de la Rйpublique йloquente et du progrиs humain dans le temps, car je t'aime!151

Viņa viegli noglāstīja tā pakausi ar īsi apgrieztajiem matiem.

—     Petit bourgeois! — viņa teica. — Joli bourgeois а la petite tache humide. Est-ce vrai que tu m'aimes tant?152

Klaudijas pieskāriena iedvesmots, tagad jau uz abiem ceļgaliem, galvu atmetis atpakaļ, pievērtām acīm viņš turpināja:

—     Oh, l'amour, tu sais… Le corps, l'amour, la mort, ces trois ne font qu'un. Car le corps, c'est la maladie et la voluptй, et c'est lui qui fait la mort, oui, ils sont charnels tous deux, l'amour et la mort, et voilа leur terreur et leur grande magie! Mais la mort, tu comprends, c'est d'une part une chose mal famйe, impudente qui fait rougir de honte; et d'autre part c'est une puissance trиs solennelle et trиs majestueuse, — beaucoup plus haute que la vie riante gagnant de la monnaie et farcissant sa panse, — beaucoup plus vйnйrable que le progrиs qui bavarde par les temps, — parce qu'elle est l'histoire et la noblesse et la piйtй et l'йternel et le sacrй qui nous fait tirer te chapeau et marcher sur la pointe des pieds… Or, de mкme, le corps, lui aussi, et l'amour du corps, sont une affaire indйcente et fвcheuse, et le corps rougit et pвlit а sa surface par frayeur et honte de lui-mкme. Mais aussi il est une grande gloire adorable, image miraculeuse de la vie organique, sainte merveille de la forme et de la beautй, et l'amour pour lui, pour le corps humain, c'est de mкme un intйrкt extrкmement humanitaire et une puissance plus йducative que toute la pйdagogie du monde!… Oh, enchantante beautй organique qui ne se compose ni de teinture а l'huile ni de pierre, mais de matiиre vivante et corruptible, pleine du secret fйbrile de la vie йt de la pourriture! Regarde la symйtrie merveilleuse de l'йdifice humain, les йpaules et les hanches et les mamelons fleurissants de part et d'autre sur la poitrine, et les cфtes arrangйes par paires, et le nombril au milieu dans la mollesse du ventre, et le sexe obscur entre les cuisses! Regarde les omoplates se remuer sous la peau soyeuse du dos, et l'йchine qui descend vers la luxuriance double et fraоche des fesses, et les grandes branches des vases et des nerfs qui passent du tronc aux rameaux par les aisselles, et comme la structure des bras correspond а celle des jambes. Oh, les douces rйgions de la jointure intйrieure du coude et clu jarret avec leur abondance de dйlicatesses organiques sous leurs coussins de chair! Quelle fкte immense de les caresser ces endroits dйlicieux du corps humain! Fкte а mourir sans plainte aprиs! Oui, mon dieu, laisse-moi sentir l'odeur de la peau cle ta rotule, sous laquelle l'ingйnieuse capsule articulaire sйcrиte son huile glissante! Laisse-moi toucher dйvotement de ma bouche l'Arteria femoralis qui bat au front de ta cuisse et qui se divise plus bas en les deux artиres du tibia! Laisse-moi ressentir l'exhalation de tes pores et tвter ton duvet, image humaine d'eau et d'albumine, destinйe pour l'anatomie du tombeau, et laisse-moi pйrir, mes lиvres aux tiennes!153

Beidzis runāt, viņš neatvēra acis, galvu atmetis, rokas ar sidraba zīmulīti izstiepis, palika, kā bijis, uz ceļiem trīsēdams un grīļodamies. Viņa teica:

—    Tu es en effet un galant qui sait solliciter d'une maniиre profonde, а l'allemande.154

4Jn viņa uzmauca tam papīra cepuri galvā.

—   Adieu, mon prince Carnaval! Vous aurez une mauvaise ligne de fiиvre ce soir, je vous le prйdis.155

Viņa noslīdēja no krēsla, slīdošā gaitā devās pāri paklājam uz durvīm, durvīs vilcinādamās palika stāvam, pa pusei pagriezusies atpakaļ, vienu atkailināto roku pacēlusi pie durvju aplodas. Viņa klusiņām izmeta pār plecu:

—    N'oubliez pas de me rendre mon crayon!156

Un izgāja laukā.

TULKOJUMI NO DAŽĀDĀM VALODĀM

1. Okeāna kuģi (ang[u vai).

2.  Iesim (angļu vai.).

3. «Abi» (fr. vai).

4. Par velti (lat. vai).

5. Plaušu tuberkuloze (lat. vai).

6. Ak dievs! (Itāl. vai)

7.   «Esi sveicināts, Sātan, ak, Dumpiniek, Saprāta atriebīgais spēks …» (Itāl. vai.)

8. Abstrakti (lat. vai).

9. Zirdziņus (fr. vai.).

10.   «Kalnu vējš» — auksts ziemeļu un ziemeļaustrumu vējš Itālijā un Ziemeļspānijā.

11. Izglītots cilvēks (it. vai).

12.   Cildens dialekts (it. vai). Toskāniešu dialekts, vēlāk no šā dialekta izveidojās itāliešu literārā valoda.

13.Velns lai parauj! (Fr. vai.)

14.Izdarīt mēģinājumus ir patīkami (lat. vai).

15.Aplam (angļu val.)._

16. Izkropļoti franču vārdi «haute volйe» — augstākā sabiedrība.

17.Seit: uz viņpasauli (lat. vai).

18.Abi, kungs, abi, vai zināt… (Fr. vai)

19.Es zinu, kundze … un man ļoti žēl. (Fr. vai.)

20.   Pasteidzieties, kungs! Krokovska kunga lekcija nupat kā sākusies. (Fr. vai)

21. Un citiem (lat. vai).

22. Laipna un līdzcietīga sieviete (it. vai).

23. Atzīta (fr. vai).

24. Iemesls nāve (lat. vai).

25. Mazliet pasteidzieties, kungi! (It. vai.)

26. Apmēram tādi (lat. vai).

27. Atdusieties nu mierā… (Lat. vai)

28. Pilnā sastāvā (lat. vai).

29. Lekcija (fr. vai).

30. Plaisa, sprauga (lat. vai).

31. Gleznotā pasaule (lat. vai).

32.   «Atceries» — no teiciena: «Memento mori» — «Atceries nāvi» (lat. vai).

33. Ļoti pateicos! (It. vai)

34. Omlete ar pārsteigumu (fr. vai).

35. Vakuums, tukšums (lat. vai).

36. Nav par ko, kundze! (Fr. vai)

37. Šeit: konfidenciāla saruna (lat. vai).

38. Humanitārais (lai. vai.).

39. Deserta cigāri (sp. vai.).

40. Arī es esmu gleznotājs (it. vai).

41. Šeit: zem virsējā slāņa (fr. vai).

42. Organiska sagraušana (fr. vai).

43. Gūža (lat. vai).

44. Līdz bezgalībai (lat. vai.).

45. Lai dus mierā (lat. vai.).

46. Lai tev vieglas smiltis! Dod viņam, kungs, mūžīgu mieru! (Lat. vai.)

47. Sava vienīgā un pēdējā dēla, kam arī jāmirst (fr. vai).

48. Abi, vai saprotat, kungi… Vispirms viens, tad otrs.,, (Fr. vai.)

49. Kā varonis, spāniski, tāpat kā lepnais, jaunais brālis Fernando (fr. vai).

50. Jaukā līksmības brīdī (lat. vai).

51. Mēģinājums sniedz gandarījumu (lat. vai.).

52. Nāvi (lat. vai).

53. Lieliski! (Fr. vai.)

54. Spoži! (Fr. vai.)

55. Psihiatriskā slimnīca (fr. vai).

56. Nāves dejas (fr. vai).

57. Sveiki (lat. vai).

58. Daudzskaitlis (lat. vai).

59. Ei! Inženier! Pagaidiet! Ko jūs darāt! Inženieri Mazliet saprāta! Puisēns ir apmāts! (It. vai.)

60. — Te būs! (Fr. vai.)

61. — Uzmanies, tas ir trausls… To, vai zini, vajag paskrūvēt.

62. — Loti parasts jauns cilvēks, ļoti godprātīgs, ļoti vācisks.

63. — Parasts? Godprātīgs?

64. — … mūs, vāciešus?

65. — Mēs runājam par jūsu brālēnu. Bet tas ir tiesa… Jūs kārtību mīlat vairāk par brīvību, visa Eiropa to zina.

66. — Mīlēt… mīlēt… Kas tas ir! Pārāk nenoteikts vārds… kā pie mums mēdz teikt.

67. — Es tev teikšu franču valodā, kāda? man radās domas. Tas, ko visa Eiropa sauc par brīvību, var būt kaut kas tikpat pedantisks un mietpilsonisks, ja salīdzina ar mūsu nepieciešamību pēc kārtības, — tā tas ir!

68. — Redz, kā! Jocīgi! Tas ir tavs brālēns, par kuru tu runā tik savādi?

69. — Nē, viņš tiešām ir laba dvēsele… vai zini. Bet viņš nav mietpilsonis, viņš ir karavīrs.

* 70. — Tu gribi teikt — noslēgts sevī, nopietns raksturs? Bet viņš taču ir nopietni slims, tavs nabaga brālēns.

71. — Var būt, kad rādīja man savas gleznas.

72. — Tu gribi teikt — kad gleznoja tavu portretu?

73. — Kāpēc ne. Kā tev liekas, vai portrets izdevies?

74. Bet protams, lielisks. Bērenss ļoti precīzi atainojis tavu ādu, tiešām, ļoti patiesi. Cik ļoti man arī gribētos būt portretistam, lai, tāpat kā viņam, būtu iegansts pētīt tavu ādu.

75. — Lūdzu, runājiet vācu valodā!

76. — Tā ir savdabīga mākslinieciska un medicīniska pētniecība, — vārdu sakot, vai saproti, runa ir par humanitārām zinātnēm.

. 77. — Slepus no ārstiem. Tiklīdz Bērenss atgriezīsies, visi metīsies sēsties krēslos. Būs gaužām muļķīgi.

78. — Beidz ar savu Bērensu!

79. — Un vēl uz paklāja…

80.       — …it kā dziļi kaut kur redzu dīvainu sapni, jo vajag būt ļoti dziļi aizmigušam, lai lā sapņotu… Es gribu teikt: es šo sapni labi zinu, redzēju to pastāvīgi, ilgi, mūžīgi… jā, sēdēt tev līdzās tā kā patlaban ir mūžība.

81.       — Dzejnieks! Buržuā, humānists un dzejnieks — te arī ir vācietis visā pilnībā, kā nākas.

82.       — Baidos, ka mēs nemaz ar neesam tādi, kā nākas.., Nemaz arī ne… dzīves rūpju bērni, pavisam vienkārši.

83.       — Skaisti pateikts. Bet paklausies… nebūtu jau tik grūti bijis to sapni ieraudzīt arī agrāk. Jūs, mans kungs, esat mazliet par vēlu nolēmis vērsties ar sakāmo pie jūsu padevīgās kalpones.

84.       — Kāpēc kaut kas jāsaka? Kāpēc jārunā? Runāt, spriest — tas, protams, ir republikāniski, es piekrītu. Bet šaubos, vai tas ir tikpat poētiski. Viens no mūsu slimniekiem, ar kuru esmu zināmā mērā sadraudzējies, Setembrīni kungs …

85. — Viņš nupat tev kaut ko uzsauca.

86.       — Nu labi, viņš neapšaubāmi ir liels runātājs un tāpat labprāt deklamē — bet vai tad šis cilvēks ir dzejnieks?

87.       — Man ļoti žēl, ka nav bijis izdevības iepazīties ar šo bruņinieku.

88. — Labprāt ticu tam.

89. — Ā! Tu tici!

90.        — Kā? Es to teicu bez kāda īpaša nolūka, tāpat vien. Kā jau tu būsi ievērojusi, es tikpat kā nerunāju franču valodā. Tomēr sarunā ar tevi labāk lietoju to, nevis savu dzimto valodu, tāpēc ka runāt franču valodā man ir zināmā mērā runāt nerunājot — tas ir, bez atbildības, tā, kā mēs runājam sapņojot. Vai tu saprati?

91. — Apmērām.

92.       — Ar to pietieku. Runāt ir nožēlojama nodarbība! Mūžībā nesarunājas. Mūžībā, vai zini, dara tā, kā zīmējot cūciņu: atmet galvu un aizver acis.

93.       — Nav slikti teikts! Tu, bez šaubām, jūties mūžībā kā savās mājās, pazīsti to līdz pašiem pamatiem. Es redzu, ka tu esi dīvains, mazs sapņotājs.

94.       — Un bez tam… būtu es sācis ar tevi runāt agrāk, man vajadzētu tevi uzrunāt ar «jūs»!

95. — Un kā tad, vai esi nolēmis man pastāvīgi teikt «tu»?

96. — Protams. Esmu tev arvien teicis «tu» un teikšu mūžīgi.

97.        — Tā kā mazliet par traku. Katrā ziņā tev neiznāks ilgi mani tā uzrunāt. Es braucu prom.

98. — Pēc pusdienām.

99. — Tu esi labi informēts. Iespējams, ka arī turp uz laiciņu …

100.     — Nē… nevarētu vis teikt… Tāpēc es arī gribu riskēt un uz kādu laiku mainīt klimatu.

101.     — Runājot par mani, vai zini, es par visu vairāk mīlu brīvību, starp citu, arī brīvību izvēlēties sev dzīves vietu. Tev būs grūti saprast, kā tas ir, kad cilvēks tiecas pēc neatkarības. Iespējams, ka tas man ir manas tautības dēļ.

102.     — Un tavs vīrs Dagestānā atļauj tev — Šo brīvību?

103.— Tā ir slimība, l&lt;as atdeva man brīvību. Esmu šeit jau trešo reizi. Šoreiz esmu te pavadījusi veselu gadu. Iespējams, ka atgriezīšos. Bet tad tu jau būsi tālu prom no šejienes.

104.                — Pat manu vārdu! Nudien tu pārāk nopietni izturies pret karnevāla paradumiem.

105.                — Jā un nē, kā jau te mēdz tā kaut ko zināt. Tev tur iekšā ir mazs, mikls perēklītis un neliela temperatūra, vai ne tā?

106.                — Pēcpusdienā trīsdesmit septiņi un astoņi vai deviņi.

107.                — O, man, vai zini, viss ir daudz sarežģītāk.., nav gluži parasts gadījums.

108.                — Humanitāro zinātņu nozarē, kas saucas medicīna, ir kaut kas tāds, ko dēvē par limfvadu tuberkulozo aizsprostojumu.

109.                — Ā! Mans dārgais, kā redzu, tu esi spiegojis!

110.                — Un tu …

111.                — Savāds jautājums! Seši mēneši!

112.                — Protams, dabūju zināt pavisam nejauši.,,

113.                — Atkal Bērenss!

114.                — O, viņš tik precīzā veidā attēloja tavu ādu… Starp citu, šim atraitnim kvēlo vaigi un ir tik ērmīga kafijas servīze… Domāju, ka viņš pazīst tavu augumu ne vien kā ārsts, bet arī kā citu humanitāro zinātņu adepts.

115.                — Tev taisnība, mans draugs, apgalvojot, ka tu runājot sapņo.

116.— Lai tā būtu… Ļauj man atkal pasapņot, pēc tam kad man tik cietsirdīgi paziņoji par savu aizbraukšanu, nobiedēji, gluži kā raustīdama trauksmes zvanu. Septiņus mēnešus tavu acu priekšā… Un tagad, kad tiešām esam iepazinušies, tu runā par aizbraukšanu!

117.                — Es vēlreiz saku, mēs būtu varējuši runāties arī agrāk.

118.                — Es? Nelaipo, puisīt. Runa ir par tavām interesēm. Vai tu biji pārāk bikls, lai tuvotos sievietei, ar kuru tagad runā kā sapnī, vai arī kāds tevi kavēja?

119.                — Es jau teicu. Negribēju tev teikt «jūs».

120.                — Jokdari! Atbildi — šis runīgais kungs, tas itālietis, kurš aizgāja un nepalika šovakar, — ko viņš tev iedams uzsauca?

121.                — Es gluži neko nesadzirdēju. Kāda man daļa gar šo kungu, kad manas acis skata tevi. Bet tu esi aizmirsusi… iepazīties, kā mēdz parasti iepazīties, nebūtu nemaz tik viegli. Un tad vēl mans brālēns, kuram prāts nemaz nenesas uz izklaidēšanos, — viņš tik to vien domā kā atgriezties līdzenumā un kļūt par karavīru.

122.                — Nabaga puisis. Viņš patiesi ir slimāks, nekā pats domā, Tava drauga itālieša stāvoklis arī nav nekāds labais.

123.   — Viņš pats to saka. Bet mans brālēns… Vai tiešām? Tu * mani biedē.

124.                — Ļoti iespējams, ka viņš nomirs, ja centīsies tikt par karavīru līdzenumā.

125.                — Iespējams, ka nomirs. Nāve. Briesmīgs vārds, vai ne? Bet savādi, tagad tas vairs mani neietekmē — šis vārds. Kad es tev atbildēju «tu mani biedē», tad 1as bija tikai šādos gadījumos pieņemts runas veids. Domas par nāvi mani nebiedē. Apcerot to, esmu pavisam mierīgs. Man nav žēl — ne mana labā Joahima, ne sevis paša, kad dzirdu, viņš varētu nomirt. Ja tas tā ir, tad viņa stāvoklis ir ļoti līdzīgs manējam, un tas man neliekas nemaz briesmīgs. Viņš ir moribundus, es — es esmu iemīlējies, tas ir viss… Tu

runāji ar manu brālēnu rentgena kabineta pieņemamā istabā, vai atceries?

126.   — Tā kā atceros.

127.   — Tātad todien Bērenss arī tev izdarīja uzņēmumu?

128.   — Protams.

129.   — Ak dievs! Tas ir tev klāt?

130.   — Nē, mana istabā.

131.   — Ak tavā istabā. Savu es gan pastāvīgi turu kabatas portfelī. Gribi, es tev parādīšu?

132.   — Ļoti pateicos. Neesmu pārāk ziņkārīga. Droši vien kaut kas nenozīmīgs.

. 133. — Esmu redzējis tavu ārējo portretu. Daudz vairāk_ gribētu redzēt tavu iekšējo, kas ieslēgts tavā istabā … Atļauj man kādu citu jautājumu! Reizēm tevi apciemo kāds krievu kungs, kurš dzīvo kūrorta pilsētiņā. Kas tas ir? Kādā nolūkā viņš nāk pie tevis?

134.   — Kā redzu, tu esi spiegošanā īsts meistars. Nu labi, es atbildēšu. Jā, tas ir slims tautietis, mans draugs. Iepazinos ar viņu kādā citā ārstniecības iestādē pirms vairākiem gadiem. Kādas mūsu attiecības? Tādas: mēs dzeram kopā tēju, izsmēķējam divus trīs papirosus un tērzējam, filozofējam, spriežam par cilvēku, par dievu, dzīvi, morāli, par simt dažādiem jautājumiem. Tā ir mana atskaite. Vai tā tevi apmierina?

135.   — Arī par morāli! Un kas, piemēram, ir morāles būtība?

136.   — Par morāli? Tas tevi interesē? Redzi, mēs uzskatām, ka morāle neslēpjas tikumībā, tas ir, saprātībā, disciplinētībā, labos tikumos, godprātībā, bet drīzāk pretējā, gribu teikt — kad mēs grēkojam, pakļaujamies briesmām, pakļaujamies tam, kas mums ir kaitīgs, kas mūs iznīcina. Mums. liekas, it kā tikumīgāk būtu sevi zaudēt, pat iet bojā nekā saglabāt. Dižie morālisti nemaz ar nebija augsti tikumiski, bet izvirtuli, krituši kārdinājumā, lieli grēcinieki, kas māca mūs kristīgā garā zemoties nelaimes priekšā. Tas tev laikam viss ļoti nepatīk, vai ne?

137.   — Visi ir aizgājuši… Tie bija pēdējie; ir jau vēls. Tātad karnevāla svētki beigušies.

138.   — Secinājums jums ir skaidrs, mans kungs.

139.   — Nekad, Klaudija. Nekad es tev neteikšu «jūs», nekad — ne dzīvē, ne nāvē …

140….Šī uzrunas forma, ko ieviesusi Rietumu kultūra un humanitārā civilizācija, man liekas pārāk pilsoniska un pedantiska. Kam galu galā vajadzīga forma? Forma ir pedantisma virsotne! Viss, ko jūs esat sprieduši par morāli — tu un tavs slimais tautietis, — vai tu nopietni domā, ka tas mani pārsteidza? Par kādu muļķi tu mani turi? Pasaki tomēr — kādās domās tu esi par mani?

141.   — Nu, uz šo jautājumu nav grūti atbildēt. Tu esi no labas ģimenes, pieklājīgs zēns ar patīkamām manierēm, paklausīgs skolnieks saviem pasniedzējiem un, kad drīzumā atgriezīsies līdzenumā, tad pilnīgi aizmirsīsi, ko esi runājis pa sapņiem, sāksi cītīgi strādāt kuģu būvētavās par godu un slavu savai dzimtenei. Tāds ir tavs iekšējais uzņēmums, izdarīts bez rentgena. Es ceru, ka atzīsi to par pareizu?

142.   — Tanī trūkst dažu detaļu, ko atklājis Bērenss.

143.   — Ak, ārsti vienmēr kaut ko atklās, tas viņiem jāprot…

144.   — Tu runā kā Setembrīni kungs. Un mana temperatūra? No kā tā rodas?

145.  — Nieki, nejauša parādība, kas drīz pazudīs bez miņas.

146.  — Nē, Klaudija, tu labi zini, ka tā nav taisnība, un esmu pārliecināts, ka tu runā bez pārliecības. Gan drudzis, gan mokošas sirds klauvēs un saltie drebuļi visos locekļos nemaz nav nejaušas parādības, bet gluži otrādi… nekas cits kā mana mīlestība pret tevi, mīlestība, kas mani pārņēma, tiklīdz manas acis tevi skatīja vai, pareizāk, tevi pazina, tiklīdz pazina, — un, kā redzams, mīlestība ir mani šurp atvedusi…

147.  — Kāds neprāts!

148.  — O, mīlestība nav nekas, ja tai trūkst neprāta, apsēstības, ja tā nav aizliegta un bīstas ļaunuma. Citādi tā ir vienīgi tīkama banalitāte, noderīga vienīgi kā tēma mazām dziesmiņām līdzenumā. Bet, runājot par to, ka es tevi pazinu un pazinu tevī savu mīlestību, — tā ir taisnība, esmu tevi pazinis pagātnē, tevi un tavas brīnumainās, ieslīpās acis, tavu muti, tavu balsi, kad tu runā, — reiz, kad es vēl biju skolnieks, es palūdzu tev tavu zīmuli, lai beidzot iepazītos ar tevi, kā nākas, jo mīlēju tevi neprātīgi, un nav šaubu, ka tad, kopš tā laika, kopš manas senās mīlestības pret tevi man palikušas šīs pēdas, ko atklāja Bērenss un kas pierāda, ka esmu arī agrāk bijis slims …

149.  — Es tevi mīlu … esmu tevi vienmēr mīlējis, jo tu esi visa mana mūža «Tu», mans lolojums, mans liktenis, mana dzīvība, mans ilgu sapnis …

150.  — Nevajag, nevajag! Ja nu tevi redzētu tavi audzinātāji..,

151.  — Nospļauties, es spļauju uz visiem tiem Karduči un republiku ar tās daiļrunību, uz progresu ar tā attīstību, jo es tevi mīlu!

152.  — Mazais buržuā! Smukiņais buržuā ar mazo, miklo perēklīti. Vai tā ir tiesa, ka tu mani mīli?

153.  — O, mīlestība, vai zini… miesa, mīlestība, nāve — visi trīs ir viens. Jo miesa — tā ir slimība un saldkaisle, un tās izraisa nāvi, jā, tie abi ir jutekliski — mīlestība un nāve, te ir visas šausmas un noslēpumainā burvestība! Bet nāve, vai saproti, tas ir, no vienas puses, kaut kas apkaunojošs, bezjēdzīgs, kas liek mums kaunā sarkt, un, no otras puses, tā ir vara, ļoti svinīga, majestātiska, daudz cildenāka par dzīvību, kura smejas, iedzīvojas naudā un pilda vēderu, daudz cienījamāka nekā progress, kas tērgā par sevi visos laikos, bet nāve — tā .ir vēsture un cildenums, pietāte un mūžība, svētums, kā priekšā mēs noceļam cepuri un kā tuvumā staigājam uz pirkstgaliem… Tas pats attiecas arī uz miesu, miesīgā mīlestība ir kaut kas nepieklājīgs, nelāgs, un miesa ar savu virsmu sarkst un bālē aiz bailēm un kauna pati par sevi. Bet tai pašā laikā miesa ir valdzinošs, varens starojums, tas ir žilbinošs organiskās dzīvības tēls, svēta un brīnumaina formas un skaistuma parādība, un mīlestībā »pret to — pret cilvēka ķermeni arī izpaužas augstākā mērā humanitārā interese, un tas ir varenāks audzinošs līdzeklis par visas pasaules pedagoģiju! … O, valdzinošais organiskās miesas skaistums, ko nav veidojušas ne eļļas krāsas, ne akmens, bet dzīva un iznīcībai pakļauta matērija, pārpilna noslēpumainas dzīvības un sairuma! Paraugies uz apbrīnojamo simetriju, ar kādu izceļas cilvēka ķermenis, uz pleciem, kājām un uz ziedošajiem krūšu galiem, uz ribām, kas liecas pāros, uz nabu vēdera maigā izliekuma vidū, uz dzimuma noslēpumu starp gūžām! Paskaties, kā zem zeltainās ādas kustas lāpstiņas uz muguras, kā mugurkauls sliecas lejup pret divējām kuplām un žirgtām gūžām, un nervi un asinsvadi, kas, atdalīdamies no torsa, sazarojas padusēs, un paskaties, kā roku struktūra atbilst kāju struktūrai! O, maigās elkoņu un ceļgalu paslēpenes ar trauslo veidojumu, apsegtas ar mīkstu miesas spilventiņu! Svētlaime, kurā var nomirt bez nožēlas! Jā, mans dievs, ak, ļauj man ieelpot tava ceļgala locītavas aromātu, šā ceļgala aromātu, zem kura apbrīnojama locītavas somiņa izdala gludenu ziedi! Ļauj man godbijīgi pieskarties ar lūpām pie tavas Arteria femoralis, kas pulsē gūžu augšpusē un zemāk sadalās divās artērijās tibia! Ļauj man ieelpot tavu poru aromu un pieskarties pie tavas miesas pūkas, cilvēka tēls, tava daļa ir ūdens un albumīns, tu, kas esi nolemts kapa anatomijai, ļauj man iet bojā, piekļaujoties ar lūpām pie tavām lūpām!

154.   — Tu tiešām esi kavalieris, kurš prot tiekties pēc sava ar pavisam īpašu, dziļu galantumu — kā jau vācieti0

155.   — Ardievu, mans princi Karnevāli Šodien jums temperatūras līkne krasi pacelsies, to es jums varu pareģot.

156.   — Neaizmirstiet man atdot zīmuli!

Romāna II grāmata

Tomass Manns

Burvju Kalns

SESTĀ NODAĻA Pārmaiņas

Kas ir laiks? Noslēpums — nereāls un visuvarens. Nepieciešams nosacījums parādību pasaulē, virzība, sasaistīta un saliedēta ar ķermeņu eksistenci telpā un to kustību. Vai pastāvētu laiks, ja nebūtu kustības? Nebūtu kustības bez laika? Kur rast atbildi? Vai laiks ir telpas funkcija? Varbūt otrādi? Varbūt abi ir identiski? Jautājums pēc jautājuma! Laiks ir darbīgs, tā būtībai ir raksturīga darbība — «nogatavināt». Ko tas nogatavina? Pārmaiņas. «Tagad» nav «toreiz», «šeit» nav «tur», jo tos atdala kustība. Bet, ja kustība, ar kuru mērī laiku, rit apļveidīgi, noslēgti sevī, tad tā ir kustība, pārmaiņa, ko tikpat labi varētu nosaukt par miera stāvokli, par nekustību, jo šis «toreiz» nemitīgi atkārtojas šinī «tagad», tāpat kā «tur» atkārtojas «šeit». Un tad vēl, lai arī cik izmisīgi nopūlētos, nav iespējams iedomāties laiku noslēgtu un telpu ierobežotu, tāpēc nolemts laiku un telpu «iedomāties» kā mūžīgu un nebeidzamu, spriežot acīmredzot tā: lai arī tas nav īsti pareizi, tomēr mazliet labāk. Bet vai šāds pieņēmums par mūžīgo un nebeidzamo neizvēršas par visa ierobežotā un noslēgtā loģiski matemātisku noliegumu un tādējādi nav noreducēts līdz nullei? Vai mūžībā parādībām iespējams sekot citai pēc citas un bezgalībā ķermenim atrasties līdzās ķermenim? Kā lai saskaņo jēdzienu par attālumu, kustību, izmaiņām, kaut vai tikai telpiski ierobežotu ķermeņu pastāvēšanu Visumā ar nepieciešamības diktēto pieņēmumu par mūžību un bezgalību? Tādi un vēl citi jautājumi seko vienā laidā!

Šādas un līdzīgas problēmas nodarbināja Hansa Kastorpa prātu, kas jau kopš pašas ierašanās šeit augšā uzrādīja tieksmi uz indiskretu, neatlaidīgu ziņkāri, turklāt kļūmīgā, bet nevaldāmā aizraušanās, kura viņu bija paņēmusi savā varā, viņa spriedumus noslīpēja un piešķīra pašpārliecību, risinot kazuistiskus jautājumus. Viņš

vaicāja to sev, vaicāja godīgajam Joahimam, vaicāja kopš neatminamiem laikiem sniegā iegrimušajai ielejai, kaut arī ne no viena nebija sagaidāms kaut kas atbildei līdzīgs — pat grūti pateikt, no kura vismazāk. Pats sev viņš uzdeva šos jautājumus tikai tāpēc, ka atbildi nezināja. Joahimu iesaistīt tamlīdzīgās diskusijās tikpat ka nebija iespējams, jo viņš, kā Hanss Kastorps kādu vakaru franču valodā bija paskaidrojis, to vien domāja kā tikt līdzenumā par karavīru un nemitīgi bija pakļauts skarbai cīņai par reizēm šķietami tuvo, reizēm atkal ņirdzīgi tālumā izzūdošo cerību, šai cīņai, ko pēdējā laikā viņš, liekas, bija apņēmies izbeigt vardarbīgi. Jā, lādzīgo, pacietīgo, godīgo, dienestam un disciplīnai uzticīgo Joahimu dažbrīd sagrāba dumpīguma gars, tas sacēlās pret «Gafki skalu» — izmeklējuma metodi, pēc kuras lejā, laboratorijā jeb, kā parasti mēdz teikt, «laborā», tika izpētīta un noteikta pakāpe, kādā slimnieks inficējies ar baciļiem: vai tie, izmeklējamo materiālu analizējot, atrasti tikai paretam vai arī masveidīgi, to noteica skalas cipars, no kura bija atkarīgs viss turpmākais. Skalā uzrādītais cipars nekļūdīgi norādīja slimniekam uz viņa izredzēm izveseļoties; tad vairs nebija grūti noteikt mēnešu vai gadu skaitu, ko vēl būtu jārēķinās pavadīt sanatorijā: sākot no īslaicīga pusgada apciemojuma līdz spriedumam «uz mūžu», kas laika ziņā bieži vien bija nenozīmīgs. Pret šo «Gafki skalu» tad Joahims arī sacēlās, atklāti izsakot neticību tās autoritātei — ne gluži atklāti, ne jau tieši galvenajiem, tomēr brālēnam un pat citiem dzirdot, pie galda.

— Man pietiek, neļaušu vairs sevi par muļķi apcelt, — viņš sacīja skaļā balsī, un viņa tumši iedegusī seja pietvīka. — Pirms divām nedēļām man bija.Gafki numurs divi — tīrais nieks, vislabākās izredzes — un šodien deviņi, papilnām, par līdzenumu vairs nevar būt ne runas.

* Ne velna te nevar gudrs „tikt, tas jau vairs nav izturams. Augšā, Sacalpā, guļ kāds cilvēks, grieķu zemnieks, atsūtīts no Arkādijas, aģents atsūtījis, — bezcerīgs gadījums, ātrais dilonis, jebkuru dienu var sagaidīt exitus, bet viņam ne reizi mūžā nav krēpās atrasti baciļi. Turpretī tuklajam beļģu kapteinim, kurš tad, kad es ierados, izrakstījās kā izveseļojies, bija vismaz Gafki desmit, baciļi mudžēt mudžēja, bet kaverna bija gluži niecīga. Negribu par Gafki ne dzirdot! Man pietiek, braucu mājās, kaut arī iā būtu mana nāve!

Tā paskaidroja Joahims; un visiem bija sāpīgi un neveikli, redzot jauno, allaž maigo un savaldīgo cilvēku tik uzbudinātu. Joahima draudi visu pamest un aizbraukt uz līdzenumu Hansam Kastorpam neviļus atsauca atmiņā dažus trešās personas franču valodā izteiktus apsvērumus. Viņš tomēr klusēja, jo vai tad minēt brālēnam kā paraugu savu paša pacietīgo izturēšanos, kā to darīja Stēra kundze, kas nopietni centās Joahimu pārliecināt, lai viņš ncbuntojoties, bet pazemīgi pakļaujoties, lai ņemot piemēru no viņas, cik uzticīgi viņa, Karoline, te augšā visu izturot un vīrišķīgi atsakoties mājās Kanštatē saimniekot — skaldīt un valdīt, lai kādreiz atgrieztos pie vīra kā pilnīgi veselību atguvusi laulene. Nē, Hanss Kastorps to nespēja, vēl jo vairāk tāpēc, ka kopš karnevāla vakara viņam nebija gluži tīra sirdsapziņa, — proti, sirdsapziņa pārmeta, ka Joahims droši vien uzskata visu to, ko viņi gan nav sarunā pieminējuši, bet ko Joahims neapšaubāmi zin, par sava veida nodevību, dezertēšanu, neuzticību, it īpaši ņemot vērā kādu apaļu, brūnu acu pāri, smieklu šaltis, kas izlaužas bez īpaša iegansta, un apelsīnu smaržu, jo tā visa iedarbībai viņš bija pakļauts ik dienas piecas reizes, bet, vairīdamies no kārdinājumiem, stingri noņēmies, nepacēla acu no šķīvja … Jā, pat skaļi balsī neizteiktajā pretestībā, ar kādu Joahims atbildēja uz viņa spriedelējumiem un uz viedokli par «laiku», Hanss Kastorps jauta kaut ko no militāras stājas, kas urdīja viņa sirdsapziņu. Un ieleja, ja runājam par dziļi ziemas sniegā iegrimušo ieleju, kurai Hanss Kastorps, zvilnēdams savā ērtajā guļamkrēslā, arī raidīja dziļdomīgos jautājumus, — tad tā, tāpat kā kalnu atradzes, virsotnes, kores un brūngani zaļsarkanīgie meži visapkārt, rāmi plūstošā zemes laika ieaijāti, glabāja savu dienu klusumu, dažbrīd iemirdzēdamies dziļajā debesu zilgmē, reizēm slēpdamies mākoņu vālos, reizēm sārti kvēlodami rietošās saules liesmās un dažkārt laistīdamies kā dārgakmeņi naksnīgās mēnessgaismas burvībā, bet kopš sešiem bezgalīgi gariem, kaut arī nemanāmi aizslīdējušiem mēnešiem pastāvīgi iegrimuši sniegā, un slimnieki visi kā viens apgalvoja, ka nespējot vairs uz sniegu ne paskatīties, tas esot kļuvis pretīgs, jau vasara šai ziņā viņu prasības pilnām apmierinājusi, bet tagad katru mīļu dienu sniegs un sniegs, sniega kupenas, sniega gabanas, sniega nokāres — tas esot pāri cilvēka spēkiem, nāvējoši garam un dvēselei. Un slimnieki

uzlika krāsainas brilles — zaļas, dzeltenas un sarkanas, lai pasargātu acis, bet vēl jo vairāk, lai iepriecētu sirdi.

Ieleja un kalni jau kopš sešiem mēnešiem sniegā? Kopš septiņiem? Kamēr mēs stāstām, laiks traucas uz priekšu — mūsu laiks, ko veltām šim stāstam, un arī sen pagājušais laiks, Hansa Kastorpa un viņa likteņa biedru laiks tur augšā sniegā, un tas gatavo pārmaiņas. Viss gāja savu ceļu uz piepildīšanos, kā Hanss Kastorps, karnevāla dienā atgriežoties no ciemata, pa ceļam īsos vārdos, sadusmodams Setembrīni kungu, bija pareģojis: saulgrieži gan vēl nebija gluži klāt, bet Lieldienas aizsoļojušas pa balti apsnigušo apvidu, aprīlis jau gabalā, cik nu vairs tālu līdz Vasarsvētkiem, sāksies atkusnis — viss sniegs tomēr nenokusīs, dienvidu kalnu galotnes, Retikona kalnu grēdu aizas ziemeļos pastāvīgi bija iegrimušas sniegā, kur nu vēl tas, kurš sasniga katru vasaru, — tas gan ilgi nenoturējās, — tomēr gadalaika maiņa vēstīja visdrīzākajā nākotnē krasas pārmaiņas, jo kopš karnevāla nakts, kad Hanss Kastorps aizņēmās no Sošā kundzes zīmuli, ko vēlāk arī atdeva, izlūdzies tā vietā kaut ko citu — kādu piemiņas lietu, kuru pastāvīgi nēsāja kabatā, — bija jau pagaisis pusotra mēneša — uz pusi vairāk, nekā Hanss Kastorps bija sākumā te domājis pavadīt.

Tiešām — pagājis pusotra mēneša, kopš Hanss Kastorps bija iepazinies ar Klaudiju Sošā un stipri vēlāk par uzcītīgo pienākuma cilvēku Joahimu atgriezies savā istabā, — pusotra mēneša kopš nākošās dienas, Sošā kundzes aizceļošanas dienas, šai reizē pagaidu aizceļošanas uz Dagestānu, tāltālu uz austrumiem pāri Kaukāzam. Ka šī aizbraukšana ir tikai pagaidām, tikai ceļojums šai reizei, ka Sošā kundze nodomājusi atgriezties — vienīgi nav zināms, kad īsti, bet ka viņa gribēs vai arī' viņai vajadzēs atgriezties to Hanss Kastorps bija saņēmis kā tiešu, t mutisku solījumu nevis atstāstītajā dialogā, kas notika svešvalodā, taču starplaikā, par kuru esam noklusējuši, pārtraukuši mūsu stāstījuma laika saistīto plūsmu un ļāvuši valdīt tikai laikam pašam. Lai vai kā, bet minētos apliecinājumus un mierinošos solījumus jaunais cilvēks bija saņēmis, iekams atgriezās trīsdesmit ceturtajā istabā, jo nākošajā dienā viņš vairs nepārmija ar Sošā kundzi ne vārda, tikpat kā viņu nemanīja, redzēja tikai divas reizes no tālienes: pusdienas ēdot, kad viņa, ģērbusies zilos vilnas svārkos un baltā adītā jakā, stikla durvīm nograndot,

bija mīlīgi slīdošā gaitā pēdējo reizi aiztipinājusi pie sava galda, bet viņam sirds kā negudra dauzījās krūtīs, un tikai Engclhartes jaunkundzes saspringtā uzraudzība liedza aizklāt ar plaukstām seju, — un tad, pulksten trijos pēcpusdienā, viņai aizbraucot; klāt viņš gan nebija, bet vēroja visu pa kādu gaiteņa logu, pa kuru bija redzama piebrauktuve.

Viss norisēja tā, kā Hanss Kastorps pa savu uzturēšanās laiku te augšā jau vairākkārt bija redzējis: kamanas vai kariete piebrauca pie ieejas, kučieris un sētnieks novietoja čemodānus, pie portāla sapulcējās slimnieki, draugi aizbraucējam, kurš vai nu ir, vai nav izveseļojies un dodas atpakaļ uz līdzenumu dzīvot vai nomirt; ieradās arī tādi, kas ārkārtēja gadījuma dēļ bija aizlavījušies no procedūrām, parādījās vizītsvārkos tērpies kungs no pārvaldes, citreiz atnāca pat ārsti, un tad uzradās arī pats aizbraucējs — lielākoties starojošs, satraukts par patlaban notiekošo, laipnīgi sveicinādams ziņkārīgi apkārt stāvošos un savus paziņas palicējus .. . Šoreiz tā bija Sošā kundze, kas iznāca smaidīdama, prāvu puķu pušķi rokās, garā, raupjā, ar kažokādu apdarinātā ceļojuma mētelī, lielu cepuri galvā; viņu pavadīja sagumušais novadnieks Buligina kungs, kurš brauca kādu gabalu līdz. Arī viņa likās līksmi satraukta, tāpat kā visi prombraucēji, kuri priecājas par apstākļu maiņu, vienalga, vai brauc ar ārstu piekrišanu vai arī paši uz savu galvu, ar netīru sirdsapziņu pārtraukuši ārstēšanos, kas apnikusi līdz kaklam. Sošā kundzes vaigi bija sasarkuši, un, kamēr viņas ceļgalus ietina kažokādas segā, viņa nerimtīgi pļāpaja, droši vien krievu valodā … Bija ieradušies ne vien Sošā kundzes novadnieki un galda biedri, bet arī daudzi citi slimnieki; doktors Krokovskis, plati smaidīdams, atsedza bārdā paslēpušos dzeltenos zobus; uzradās vēl puķes, vectante bija pagādājusi saldumus — «konfektītes», kā viņa mēdza teikt, proti krievu marmelādi; bija atnākusi skolotāja, manheimietis — tas saflrūvējies vēroja visu pa gabalu, viņa ciešanu pilnais skatiens bija pārslīdējis nama fasādei, kur gaiteņa logā viņš pamanīja Hansu Kastorpu un mirkli drūmām acīm pie viņa pakavējās .. . Hofrāts Bērenss nerādījās, droši vien viņam bija bijusi citāda izdevība atvadīties… Tad, apkārtstāvošajiem mājot un kaut ko uzsaucot, zirgi sāka iet, un Sošā kundze, kamanām paraujoties uz priekšu, krišus atkritusi pret atzveltni, vēlreiz smejošam, ieslīpam acīm pavērās sanatorijas «Berghof» logos, īsu mirkli viņas skatiens pakavējās pie Hansa Kastorpa sejas… Gluži bāls viņš bija steidzies nokļūt savā istabā, lai no lodžijas vēl paraudzītos uz kamanām, kas, zvārguļiem skanot, pa galveno aleju laidās lejup uz ciemata pusi; tad viņš iemetās krēslā un izvilka no kabatas piemiņas davanu, ķīlu, kas šoreiz nebija vis brūngansarkanas koka skaidiņas, bet šauri ierāmēta platīte, stikla plāksnīte, kuru vajadzēja turēt pret gaismu, lai ieraudzītu Klaudijas iekšejo portretu, kam nebija sejas, bet kas Jāva saskatīt auguma augšdaļas trauslo skeletu, kuru spokainā migliņa apņēma mīkstie miesas veidojumi un krūšukurvja orgāni…

Cik bieži viņš bija to aplūkojis un spiedis pie lūpām kopš tā aiztecējušā laikposma, kas bija nogatavinājis pārmaiņas! Tā, piemēram, ātrāk, nekā varētu iedomāties, bija pieradinājis sevi pie dzīves šeit augšā ar telpiski tālo, prom aizbraukušo Klaudiju Sošā: laiks šeit bija īpaši iekārtots un ta sadalīts, lai radītu pieradumu, kaut vai pieradumu pie apziņas, ka pie šīs dzīves nekad nevar pierast. Šķindošais blīkšķis piecu pārbagāto maltīšu sākumā vairs neatskanēja, veltīgi būtu to arī gaidīt; kaut kur citur — neiedomājām! tālu tagad Sošā kundze cirta ciet durvis: savdabīga savas esamības izteikšana, kas tādā pašā veidā bija saistīta, saliedēta ar viņas būtību, ar viņas slimību, tāpat kā ķermeņi ir saistīti telpā ar laiku, — iespējams, ka t ā arī bija viņas slimība un nekas vairāk . . . Bet, ja viņa bija prom un neredzama, tad arī Hansam Kastorpam viņa bija neredzama un tomēr tepat, it visur jūtama — šo vietu ģēnijs, ko viņš kādā postošā, burvības pilnā aizmirstības brīdī, tādā brīdī, kuram nav piemērojama nekāda rāmi plūstoša, līdzenumā dziedama dziesmiņa, bija iepazinis, ticis apmāts, un kura iekšējo siluetu glabāja pie savas nu jau kopš deviņiem mēnešiem satraukti pukstošās sirds.

Pieminētajā stundā viņa drebošās lūpas bija pusē neapzināti, pusē nomākti, gan svešā mēlē, gan savā valodā gvelzušas visneticamākās aplamības: bezatbildīgus priekšlikumus, ieteikumus, neprātīgus ierosinājumus, nodomus, kas gan gluži pamatoti tika noraidīti; tā, piemēram, viņš pavadīšot savu labo garu, savu ģēniju uz Kaukāzu, sekošot pa pēdām tā ceļojumos, sagaidīšot jebkurā apvidū, kuru ģēnija untums būs izvēlējies par savu mājvietu, lai nekad vairs nešķirtos. Necilais jaunais cilvēks šai dziļu pārdzīvojumu stundā bija guvis par ķīlu vienīgi rēgaino siluetu un varbūtībai tuvo iespēju, ka Sošā kundze agrāk vai vēlāk atgriezīsies šurp arī ceturto reizi, ja vien slimība, kas viņai piešķīrusi rīcības brīvību, to pieļaus. Bet vai nu agrāk, vai vēlāk — arī tā atvadoties tika minēts — Hanss Kastorps neapšaubāmi «būšot jau sen prom», un šī pareģojuma nievājošā jēga būtu vēl grūtāk paciešāma, ja nebijis pārliecības, ka zināmās reizēs pareģojumi tiek izteikti nevis tāpēc, lai tie piepildītos, bet, līdzīgi vēlējumam, lai nepiepildītos. Šādi pareģi zobojas par nākotni, noteikdami, kāda tā izveidosies, lai tā kaunētos un neattaisnotu viņu paredzējumu. Un, ja ģēnijs jums atstāstītās un neatstāstītās sarunas laikā nosauca Hansu Kastorpu par «joli bourgeois nu petil endroit humide» kas tulkojumā apmēram atbilda Setembrīni izteiktajam apzīmējumam «Dzīves rūpju bērns», tad jājautā, kura sastāvdaļa šai rakstura mistrojumā būtu dominējošā: buržuā vai tas otrā… Ģēnijs nebija ņēmis vērā arī to, ka pats vairākkārt aizceļojis un atkal atgriezies un ka tāpat arī Hanss Kastorps varētu īstajā brīdi atgriezties — kaut ari, taisnību sakot, viņš tikai tāpēc te augšā joprojām kavējās, lai nebūtu atkal jāatgriežas: tā, tāpat kā daudziem, nepārprotami bija viņa ieilgušās uzturēšanās īstā jēga.

Viens karnevāla nakts zobgalīgais pareģojums bija piepildījies: Hansa Kastorpa temperatūras līkne bija nelāgi sakāpusi līdz stāvai smailei, ko viņš svinīgā noskaņā izzīmēja, tad nedaudz paslīdējusi lejup, un nu jau kā augstienes plato viegli viļņotā līnija virzījās uz priekšu virs līdzenuma, kura augstums līdz šim.bija pierasts. Ne paaugstinātās temperatūras rādītājiem, ne to pastāvībai, pēc hofrāta domām, nebija nekāda sakara ar objektīvajiem izmeklējuma rezultātiem.

— Tātad, draudziņ, process tomēr gājis tālāk, nekā varēja sagaidīt, — viņš teica. — Nu tad ķersimies pie injekcijām! Tās savu paveiks. Pēc trijiem četriem mēnešiem jutīsities kā zivs ūdenī, ja viss noritēs, kā paredzēts.

Tādā veidā Hansam Kastorpam divas reizes nedēļā — trešdienās un sestdienās tūlīt pēc rīta pastaigas vajadzēja iet lejā «laborā», lai saņemtu savus iešļircinājumus.

Par šo ārstniecības veidu rūpējās abi ārsti, dažreiz viens, dažreiz otrs, bet hofrāts to pildīja virtuozi, viena rāvienā iedurdams adatu un iespiezdams šļirces saturu. Par vietu, kur durt, viņš daudz nedomāja, tāpēc reizēm sāpes bija neciešamas, dūruma vieta vēl ilgi svila un tur

radās sacietējums. Injekcijas iedarbojās uz organismu visumā stipri nogurdinoši, satricināja nervu sistēmu, tāpat kā mēdz satricināt pārlieku liela slodze sporta nodarbībās; tas liecināja par zāļu spēcīgo iedarbību, par ko varēja spriest ari pēc tā, ka sākumā temperatūra pat pacēlās augstāk: hofrāts to bija paredzējis, un tā arī likumsakarīgi notika, tāpēc nekas nevarēja būt iebilstams pret iepriekš noteiktajām parādībām. Tiklīdz pienāca kārta, tā procedūra tika ātri izdarīta, pretinde vai nu gūžā, vai rokā vienā mirklī nokļuva zem ādas. Tomēr vienu otru reizi, kad hofrāts bija labā omā un smēķēšana nebija viņu ietekmējusi uz drūmām pārdomām, procedūras laikā izraisījās neliela saruna, kuru Hanss Kastorps prata ievadīt sev vēlamā virzienā.

—   Es joprojām nevaru aizmirst mūsu patīkami pavadīto laiku, kad pagājušā gada rudenī dzērām kafiju pie jums, hofrāta kungs, toreiz tā nejauši sagadījās. Vēl vakar — vai arī tas bija kādu dienu agrāk — es ieminējos par to brālēnam …

—   Gafki septiņi, — hofrāts pārtrauca. — Pēdējais rezultāts. Zēns neparko negrib atgūt veselību. Un turklāt nekad viņš nebija mani tā tirdījis un mocījis, teikdams, ka viņam jātiekot prom, jāapjožot zobens, — bērns kas bērns. Pukojas uz mani par nieka gadiņu ar ceturtdaļu, it kā būtu te uz mūžību notiesāts. Prom, par vari prom, vienalga, kā,— vai jums viņš arī tā teica? Jums vajadzētu ar viņu nopietni parunāt un tā pamatīgi ieskaidrot! Puisis atdos galus, ja priekšlaikus ar labās plaušas galotni sarīsies jūsu mīlīgo migliņu. Tādam lielībniekam nekāds lielais smadzeņu pods nav nepieciešams, bet jums, saprātīgākajam civilajam cilvēkam ar pilsonisku izglītību, — jums vajadzētu, iekams viņš nav pastrādājis muļķības, vest viņu pie prāta.

* — To es arī daru, hofrāta kungs, — atbildēja Hanss Kastorps, paturēdams acīs savu sākotnējo nodomu. — Esrnu ne vienreiz vien to darījis, tiklīdz viņš sāk gražoties, un man liekas, viņš vēl apdomāsies. Bet jāteic, ka tepat acu priekšā norisinās gaužām nelādzīgi piemēri. Vienā laidā redzami aizbraucēji, aizbraucēji uz līdzenumu, patvarīgi braucieni bez īsti attaisnojoša iegansta, bet atvadības ir svinīgas, it kā aizbraukšana būtu pamatota, — tas ir vājāka rakstura cilvēkam kārdinoši. Kaut vai nesen … kurš tad nesen brauca prom? Jā, kāda dāma, viņa

sēdēja pie «labā» krievu galda, Sošā kundze. Runā, ka aizbraukusi uz Dagestānu. Nu, Dagestāna, es nezinu, kāds tur ir klimats, jādomā, ka mazāk kaitīgs nekā ziemeļos pie jūras. Bet līdzenums tas ir, cik es saprotu, kaut arī kalnains, raugoties no ģeogrāfiskā viedokļa, es neesmu šai jautājumā kompetents. Kā tad tāds neizārstēts slimnieks dzīvos tur, kur trūkst izpratnes par pašiem vienkāršākajiem jautājumiem, — neviens taču nezina mūsu kārtību šeit augšā, nezina gulēšanas un temperatūras mērīšanas režīmu? Turklāt viņa tikpat nodomājusi atgriezties, kā nevilšus man izteicās… Kāpēc mēs sākām par viņu runāt? … Jā, toreiz mēs jūs satikām dārzā, hofrāta kungs, ja jūs atceraties, pareizāk, jūs satikāt mūs, jo mēs sēdējām uz sola, es pat atceros, uz kura, varētu jums parādīt, sēdējām un smēķējām. Gribu teikt, ka smēķēju es, jo brālēns nezin kāpēc nesmēķē. Arī jūs tieši tobrīd smēķējāt, un mēs, kā man patlaban iešaujas prātā, piedāvājām viens otram savu cigāru šķirni, — jūsu Brazīlijas šķirne man garšoja lieliski, bet ar to jāprot apieties kā ar niķīgu zirgu, tā man liekas, jo citādi var atgadīties tāpat kā jums toreiz pēc tiem abiem mazajiem importa cigāriem, kad jums tā aizrāvās elpa, ka gandrīz vai nolikāt karoti, — tā kā viss beidzies labi, tad var atļauties arī pasmieties. Savus «Maria Mancini» esmu atkal pasūtījis no Brēmenes — dažus simtus gabalu, esmu ļoti pieradis pie tiem, visādā ziņā tie man patīk. Protams, sūtījums un muita tos jūtami sadārdzina, un, ja jūs, hofrāta kungs, man vēl krietni pagarināsiet termiņu, tad laikam tomēr pievērsīšos kādai šejienes zālītei — skatlogos redzami gluži jauki cigāri. Un tad, atceros vēl kā šodien, mēs guvām īpašu baudu: jūs atļāvāt apskatīt jūsu audeklus, — es biju vai apstulbis no redzētā — ko tikai jūs visu nepanāc.āt ar eļļas krāsām, es nekad to neuzdrīkstētos. Mēs tur redzējām arī Sošā kundzes portretu ar pirmšķirīgi uzgleznotu ādu, —• es uzdrošinos apgalvot, ka biju tieši sajūsmā. Toreiz es modeli vēl nepazinu, zināju tikai izskata pēc, vārda pēc. Vēlāk, īsi pirms šoreizējās aizbraukšanas, es iepazinos ar viņu personiski.

— Ko jūs neteiksiet! — atsaucās hofrāts, tāpat kā bija atsaucies, ja atļauts atgādināt, toreiz, kad Hanss Kastorps pirms pirmās izmeklēšanas bija pasacījis, ka viņam ir ari nedaudz paaugstināta temperatūra. Vairāk viņš nekā nepiebilda.

—   Jā, tā tas ir, — apstiprināja Hanss Kastorps. — Pieredze rāda, ka iepazīties te augšā nav nemaz tik viegli, bet man ar Sošā kundzi tas pēdējā vakarā tomēr izdevās, sarunā mums … —Hanss Kastorps, sakodis zobus, ievilka gaisu. Viņš nupat saņēma injekciju. — Fū! — Viņš izpūta elpu. — Tas droši vien bija kāds ļoti svarīgs nervs, kurā jūs, hofrāta kungs, nejauši trāpījāt. Jā, kā tad, sāp ellišķīgi. Paldies, pēc masāžas tā kā vieglāk … Sarunā mums izdevās atrast kopīgu valodu.

—   Tā! Nu kā? — noteica hofrāts. Viņš vaicāja un māja ar galvu, it kā sagaidīdams izcilu uzslavu un savā jautājumā reizē ielikdams arī paša pieredzē gūtu apstiprinājumu.

—   Pieļauju, ka mana franču valoda mazliet kliboja, — Hanss Kastorps izvairījās no atbildes. — Un kā galu galā lai es to būtu apguvis. Bet vajadzīgā brīdī nāk tāda kā apgaismība, un mēs varējām gluži pieņemami saprasties.

—   Jādomā gan. Nu un? — Hofrāts atkārtoja savu aicinājumu uz atklātību. No savas puses viņš piebilda: — Jauka, vai ne?

Hanss Kastorps stāvēja, iepletis kājas un elkoņus, pievērsis seju griestiem, jo pogāja ciet krekla apkaklīti.

—   Kā jau tas mēdz būt, — viņš teica. — Divi cilvēki vai arī divas ģimenes dzīvo kādā peldvietā zem viena jumta, ievērodami distanci. Kādu dienu tie iepazīstas, jūt neliekuļotas simpātijas viens pret otru, un tai pašā reizē noskaidrojas, ka viens no abiem brauc prom. Kaut kas tāds diemžēl notiek, jādomā, bieži. Un tad rodas vēlēšanās vismaz saglabāt kādu saskari, kaut ko vienam par otru uzzināt, tas ir, sarakstīties. Bet Sošā kundze …

—   Tjā, šī laikam negrib vis? — Hofrāts labsirdīgi smējās.

—   Nē, viņa negribēja par to ne dzirdēt. Vai viņa jums šad tad neraksta no savām apmešanās vietām?

—   Kur nu, pasarg dievs! — atbildēja Bērenss. — Ne prātā viņai nenāk. Pirmkārt, nedara to aiz slinkuma, un tad — kā gan lai viņa rakstītu? Krievu valodā es neprotu lasīt — ja vajadzība spiež, varu kaut cik buldurēt, bet lasīt nevaru ne vārda. Un jūs jau arī ne. Nu, un franču valodā vai arī vācu valodā kaķenīte ļoti mīļi ņurrā, bet rakstīt — tur viņa sadurtos ar lielām neērtībām. Ortogrāfija, mīļais draugs! Ne, manu zēn, mums vajadzēs apbruņoties ar pacietību. Laiku pa laikam jau viņa atkal atgriežas. Tas ir, tā sakot, tehnikas jautājums, temperamenta jautājums. Dažs šad un tad izraujas prom, un tam pastāvīgi jāatgriežas, un cits uzreiz paliek tik ilgi, ka nekad vairs nerodas vajadzība atgriezties. Ja jūsu brālēns tagad aizbrauks, pasakiet to viņam, tad ļoti iespējams, ka jūs vēl šeit pieredzēsiet viņa triumfālo atgriešanos.

—   Bet, hofrāta kungs, cik ilgi, pēc jūsu domām, man vēl…

—   Jums? Viņam! Viņš nepaliks lejā tik ilgi, cik bijis te. Tas ir mans personiskais uzskats, un tas ir mans uzdevums jums — viņam to pateikt, ja jūs būtu tik laipns.

Apmēram šādi norisēja Hansa Kastorpa viltīgi vadītā saruna, kaut arī tās rezultāts bija niecīgs, gandrīz vai dažādi saprotams. Jo, runājot par to, cik ilgi jāpaliek, lai sagaidītu atgriežamies kādu pirms laika aizbraukušo, atbilde bija divējādi saprotama, bet attiecībā uz pagaisušo slimnieci sarunas rezultāts līdzinājās nullei. Hanss Kastorps tikmēr par viņu nekā nedzirdēs, kamēr viņus abus šķirs telpas un laika noslēpums: viņa nerakstīs, un arī viņam nebūs nekādas iespējas to darīt. .. Bet, ja labi apdomā, tad kāpēc lai tā nebūtu? Vai tas nebija īsti mietpilsonisks un pedantisks priekšstats, ka viņiem vajadzētu sarakstīties, jo kādreiz viņam bija šķitis, ka nemaz nav nepieciešams, pat nav vēlams sarunāties? Un vai tad viņš arī bija ar to «sarunājies» tādā nozīmē, kā tas pieņemts Rietumu izglītotajā sabiedrībā, kad karnevāla vakarā, sēdēdams līdzās, svešā mēlē drīzāk murgoja kā pa sapņiem, nedomādams ne par kādām pieklājības normām? Tātad kam vajadzīga tāda rakstīšana uz pastpapīra vai skatu kartēm, kādas viņš reizēm sūtīja uz līdzenumu, lai darītu zināmus izmeklēšanas rezultātus un svārstībās? Vai Klaudijai nebija taisnība, ja viņa saskaņā ar brīvību, ko piešķīra slimība, jutās atbrīvota no pienākuma rakstīt? Runāt, rakstīt — patiesi izcila humānistu republikāņu daļa, Brūnēto Latīni kunga daļa; tas sarakstīja grāmatu par tikumību un netikumību un piešķīra florenciešiem ārējo slīpējumu, iemācīdams runas mākslu un prasmi vadīt republiku pēc politikas likumiem …

Līdz ar to Hansa Kastorpa domas pievērsās Lodoviko Setembrīni, un viņš nosarka, tāpat kā bija nosarcis toreiz, kad gulēja slims un literāts negaidot uzradās istabā, kur pēkšņi iedegās gaisma. Arī Setembrīni kungam Hanss Kastorps būtu varējis uzdot jautājumus, kas attiecās uz metafiziskām mīklām, kaut vai tikai tāpēc, lai izaicinātu uz strīdu un piekasīšanos, nevis cerībā sagaidīt no humānista atbildi; viņa tieksmes bija saistītas ar zemes dzīves interesēm. Bet kopš karnevāla svētku reizes, kad Setembrīni satraukts pameta mūzikas istabu, starp itālieti un Hansu Kastorpu bija iestājusies atsvešināšanās, kam par iemeslu bija viena netīrā sirdsapziņa un otra dziļi pedagoģiskā neapmierinātība, tāpēc viņi viens no otra vairījās un nedēļām ilgi nebija pārmijuši ne vārda. Vai Setembrīni kunga acīs Hanss Kastorps joprojām bija «dzīves rūpju bērns»? Droši vien ne, — tā acīs, kurš morāli saskatīja saprātā un tikumībā, viņš bija zaudējis… Un Hanss Kastorps iecirtās, satiekot Setembrīni kungu, viņš sarauca uzacis, uzmeta lūpu, bet Setembrīni kunga melno acu spožais skatiens apstājās pie viņa ar klusu pārmetumu. Tomēr iecirtība izzuda, tiklīdz literāts pēc dažām nedēļām, kā jau teikts, atkal pirmo reizi viņu uzrunāja, kaut arī tikai garāmejot un mitoloģiska mājiena veidā, kura izpaušanai būtu nepieciešama vakareiropēiska izglītība. Tas notika pēc pusdienām; viņi sastapās durvīs, kas nu vairs nemēdza aizcirsties. Setembrīni, iedams jaunajam cilvēkam garām un nemaz negrasīdamies apstāties, izmeta:

—   Kā tad ir, inženier, vai granātābols garšoja?

Hanss Kastorps iepriecināts un samulsis pasmaidīja.

—   Tas ir, kā … Kā jūs to domājat, Setembrīni kungs! Granātābols! Vai tad bija? Nekad savā mūžā… Tomēr, jā, reiz esmu dzēris granātābolu sulu ar zelteri. Pārāk saldens bija.

Itālietis, jau pagājis garām, pagrieza galvu un noskandēja:

—   Ir gadījies, ka dievi un vienkāršie mirstīgie reizēm nokāpuši ēnu valstībā un atraduši arī ceļu atpakaļ. Bet pazemes gari zina, ka tas, kurš iebaudījis viņu valstības augļus, paliks pakļauts viņu varai.

Un viņš devās tālāk, ģērbies kā aizvien tajās pašās gaiši rūtotajās biksēs, pamezdams aizmugurē Hansu Kastorpu, kam vajadzēja palikt «sakautam» ar tamlīdzīgu daudznozīmibu, un zināmā mērā tāds viņš arī bija, kaut gan, īgni snukņadams, ka itālietis tā varētu domāt, pie sevis murmināja:

—   Latīni, Karduči, Ratci, Maci, Aprikaci, liec mani mierā!

Un tomēr viņš jutās priecīgs un aizkustināts, ka itālietis viņu uzrunājis, jo, neraugoties uz savu trofeju, drūmo dāvanu, ko glabāja pie sirds, viņš bija Setembrīni kungam pieķēries, joti cienīja viņa sabiedrību, un domas, ka tas pavisam no viņa novērsies un viņu pametis, būtu mokošākas un baismīgākas viņa sirdij nekā sajūta zēnam, kurš skolā ir izstumts no pārējo sabiedrības un bauda sava apkaunojuma priekšrocības, kā Albīna kungs… Bet pats viņš neuzdrīkstējās pirmais vērsties pie mentora, un tas savukārt ļāva paiet nedēļām, līdz no jauna tuvojās savam rūpju audzēknim.

Tas notika tad, kad mūžam vienmuļā ritmā plūstošie laika viļņi atskaloja Lieldienas, un sanatorijā «Berghof» tās tika svinētas tikpat cītīgi un rūpīgi kā visi gada etapi un posmi, lai ienestu dažādību ikdienas pelēcībā. Pirmo brokastu laikā katram slimniekam uz galda bija nolikts vijolīšu pušķītis, otrajās brokastīs ikviens saņēma krāsotu olu, un svētku pusdienu galds bija izrotāts ar šokolādes un marcipāna zaķīšiem.

—  Vai jūs, tenente2 , vai arī jūs, inženier, esat kādreiz ceļojis ar kuģi? — jautāja Setembrīni kungs, kad viņš pēc pusdienām, kā parasti ar zobu bakstāmo rokā, pienāca hallē pie brālēnu galdiņa. Kā vairums slimnieku, viņi šodien bija par ceturtdaļstundu saīsinājuši galveno gulēšanas reizi un apsēdās hallē izdzert tasi kafijas ar konjaku.

—   Šie zaķīši un krāsotās olas atgādina man dzīvi uz liela kuģa, kad visapkārt vienīgi sāļa ūdens tuksnesis un tukšs apvārsnis, bet tvaikoņa vispilnīgākais komforts ļauj tikai pa daļai aizmirst apkārtnes šausmas, kamēr dvēseles dziļumos skaidrā apziņa joprojām nedod miera un klusu grauž slepenas bailes … Un šeit es redzu, ka atkal valda tas gars, kādā uz okeāna šķirsta tiek svētsvinīgi atzīmēti terra ferma3 svētki. Tā ir aiz borta palikušās dzīves pieminēšana, sentimentālas atmiņas, pārlapojot kalendāru … Sauszemē šodien tā kā būtu Lieldienas, vai ne? Sauszemē šodien svin karaļa dzimšanas dienu — un mēs arī svinam, kā protam, mēs arī esam cilvēki… Vai tā nav?

Brālēni piekrīt. Nudien, tā tas ir. Hanss Kastorps, aizkustināts, ka Setembrīni sācis ar viņu sarunāties, un netīrās sirdsapziņas paskubināts, cildināja augstos toņos viņa izteikumus, nosauca tos par atjautīgiem, apbrīnojamiem, tēlainiem un glaimodams līda vai no ādas laukā.

Kā tad, okeāna tvaikoņa komforts ļaujot tikai pa daļai, kā Setembrīni kungs tik plastiski izteicies, aizmirst apkārtni un draudošās briesmas, un šajā izsmalcinātājā komfortā, ja viņš drīkstot uz savu galvu piebilst, esot pat manāma zināma frivolitāte un izaicinājums, kaut kas līdzīgs tam, ko senie grieķi apzīmējuši ar hybrisA (aiz vēlēšanās izpatikt viņš pat citēja senos grieķus) vai tamlīdzīgi kā — «Es esmu Babilonijas valdnieks!», īsi sakot, tīrie zaimi. Bet, no otras puses, kuģa greznība suminot («Suminot!») cilvēces gara un cilvēces goda izcilu triumfu; iznesot šo luksusu un komfortu sāļajās putās un tur tos drosmīgi saglabājot, cilvēks tādējādi uzliekot stihijai kāju uz skausta, savaldot mežonīgos dabas spēkus, un tas ir suminājums cilvēces civilizācijas uzvarai pār haosu, ja viņš drīkstot patvaļīgi lietot šādu izteicienu …

Setembrīni kungs klausījās uzmanīgi, sakrustojis rokas un arī kājas, un graciozi ar zobu bakstāmo braucīja uzskrullētās ūsas.

—   Tas ir vērā ņemami, — viņš teica. — Cilvēks nekad nevar izteikt arī vispārēja rakstura kaut cik abstraktu spriedumu, lai sevi pilnīgi nenodotu, neapzināti ieliekot tanī visu savu «es», atklājot līdzībās savas dzīves sākotnējo problēmu un īsteno jēgu. Tā arī jums, inženier, patlaban izgājis. Tas, ko jūs teicāt, patiesi izraisījies no jūsu būtības dzīlēm, un pat šīs būtības pašreizējais stāvoklis izpaužas visai dzejiskā veidā — tas vēl joprojām ir eksperimenta stāvoklis…

—  Placet^experiri!5 —Hanss Kastorps smiedamies māja ar galvu, izrunādams vārdu ar itāliešu «c».

—   Sicuro6 , — ja runa ir par respektablu dedzību izzināt pasauli un tā nav interese par izlaidību. Jūs runājāt par «hybris», lietojāt šādu izteicienu. Bet saprāta hybris ir augstākā cilvēcība pretstatā tumsas spēkiem, un, pat ja tā per esempio7 izraisa skaudīgo dievu atriebību un luksusa šķirsts stāvus noiet dibenā, tā ir godpilna bojā eja. Prometeja varonība arī bija hybris, un mocekļa ciešanas pie skitu klints ir mums svētas. Bet kā ir ar to otro hybris, ar bojā eju netiklā eksperimentā ar spēkiem, kas vērsti pret saprātu, kas naidīgi cilvēcei? Kur te ir gods? Vai te var būt gods? Si o /io?8

Hanss Kastorps maisīja ar karotīti tasē, kurā nekā vairs nebija.

—   Inženier, inženier, — itālietis" šūpoja galvu, un viņa melnās acis domīgi vērās tukšumā, — vai jūs nebiedē otrā elles apļa viesuļvētra, kas plosa un griež virpulī miesaskārīgos grēciniekus, nelaimīgos, kuri saprātu upurējuši baudkārei? Grati Dio,9 kad es iedomājos, kā jūs aizraus pa galvu pa kaklu un svaidīs, un purinās, tad esmu gatavs aiz bēdām beigts gāzties gar zemi …

Brālēni sāka smieties — priecīgi, ka viņš joko un runā tik poētiski. Bet Setembrīni piebilda:

—   Karnevāla vakarā, vīnu dzerot, vai atceraties, inženier, jūs gluži vai atvadījāties no manis, jā, kā tad, bija kaut kas tamlīdzīgs. Un nu šodien pienākusi mana kārta. Tāds, kā jūs mani šeit redzat, kungi, es grasos jums novēlēt visu labu. Es pametu šo namu.

Abi bija neizsakāmi pārsteigti.

—   Tas nevar būt! Jūs jokojat! — iesaucās Hanss Kastorps, kā jau reiz bija iesaucies citā gadījumā. Viņš jutās gandrīz tikpat satriekts kā toreiz. Bet arī Setembrīni atbildēja līdzīgi:

—   Nemaz arī ne. Ir tā, kā es jums saku. Un, starp citu, šī ziņa nevar jūs pārsteigt. Es jums reiz paskaidroju, ka, tiklīdz mana cerība kaut cik paredzamā nākotnē atgriezties darba pasaulē sabruks, es šo mājvietu pametīšu un iekārtošos uz dzīvi kaut kur ciematā. Ko jūs gribat, — šis brīdis ir pienācis. Es nevaru izveseļoties, tas ir noskaidrots. Es varu savu dzīvi paildzināt, bet tikai te. Spriedums, galīgais spriedums skan: «uz visu mūžu», — hofrāts Bērenss ar viņam raksturīgo mēļošanu man to paziņoja. Labs ir, es izdaru vajadzīgos secinājumus. Pajumte noīrēta, nupat grasos turp nogādāt savu trūcīgo mantību, savus literāros amata rīkus … Tas nav pat tālu no šejienes — ciematā, mēs tiksimies, protams, es jūs neizlaidīšu no acīm, bet kā līdziedzīvotājam man ir tas gods no jums atvadīties.

Tāds bija Setembrīni paziņojums Lieldienu svētdienā. Brālēnus šī ziņa stipri satrauca. Vēl ilgi un vairākkārt viņi pārrunāja ar literātu viņa lēmumu: par to, kā viņš, atsevišķi dzīvodams, varēs pildīt ārstēšanās procedūras, par to, ka ņems līdzi un turpinās savu apjomīgo enciklopēdijas darbu, pasaules literatūras šedevru apskatu no ciešanu konflikta un to novēršanas iespēju redzes viedokļa, un, beidzot, arī par viņa nākošo apmešanās vietu «piparu bodnieka» mājā, kā Setembrīni kungs izteicās. Piparu bodnieks esot sava īpašuma augšstāvu izīrējis kādam dāmu drēbniekam — čeham, kurš savukārt turot apakšīrniekus … Šādas sarunas nu jau bija pagātnē. Laiks steidzās, un to apstiprināja ne viena vien notikusi pārmaiņa. Setembrīni tiešām jau kopš vairākām nedējām nedzīvoja vairs internacionālajā sanatorijā «Berghof», bet pie dāmu drēbnieka Lukačeka. Viņa aiziešana nebija ceļojums kamanās, tā norisa kājām; ģērbies viņš bija īsā, dzeltenā mētelī, kam apkakle un piedurknes apšūtas ar kažokādas strēmeli, viņu pavadīja cilvēks, kurš rokas ratiņos veda rakstnieka tiklab literāro, kā ari pasaulīgo mantībuļ viens otrs bija redzējis, kā viņš, iekams, spieķīti vicinadams, devās ceļā, vēl paguvis pie portāla kādai «zāles meičai» iekniebt ar diviem pirkstiem vaigā… Aprīlis, kā jau teikts, bija labu tiesu — patiesībā par trim ceturtdaļām — aizslīdējis pagātnes ēnā, vēl, protams, bija dziļa ziema, istabās no rītiem tikko seši grādi siltuma, ārā sals ap deviņi; ja lodžijā aizmirsa tinti, tā sasala ledū, kļuva cieta kā akmeņogle. Un tomēr pavasaris tuvojās, tas bija zināms; dienā, kad spīdēja saule, gaisā šad tad bija jaušama liega, glāsmaina pavasara vēsma, ļoti drīz vajadzēja sākties atkusnim, un līdz ar to sanatorijā «Berghof» neatturāmi būs pārmaiņas — tās nespēs aizkavēt ne hofrāta autoritāte, ne viņa dzīvais vārds: viņš tiklab istabās, kā ēdamzālē, katras izmeklēšanas reizē, katrā vizītē, jebkuras maltītes laikā neatlaidīgi karoja ar plaši izplatīto aizspriedumu pret šo gadalaiku.

Vai viņa pacienti esot sportisti slēpotāji vai slimnieki? Kāda velna pēc tad viņiem vajadzīgs sniegs, sasalis sniegs? Atkusnis — nelabvēlīgs laiks? Vislabvēlīgākais! Esot pierādīts, ka tieši šai gadalaikā Davosā ir vismazākais skaits guļošo slimnieku! Visā plašā pasaulē laika apstākļi šai mēnesī plaušu slimniekiem esot sliktāki nekā ^šeitī Kam ir kaut nedaudz vesela saprāta, tas izturēs un izmantos šejienes laika apstākļus, lai norūdītos. Pēc tam tas būs nodrošinājies pret visiem pasaules vējiem, pret jebkuriem klimata apstākļiem, protams, ar noteikumu, ka nogaidīs pilnīgu izveseļošanos, — un tā tālāk, un tā joprojām. Bet, lai arī kā hofrāts centās pārliecināt, — aizspriedums pret atkusni bija dziļi iesakņojies slimnieku apziņā, kūrorts tukšojās, iespējams arī, ka tuvais pavasaris jauca prātus un pat viesa nemieru rāma rakstura cilvēkos, rosināja tos meklēt pārmaiņas; lai vai kā, bet sanatorijā «Berghof» draudoši pieauga «uz savu galvu» un «nepamatotu» aizbraucēju skaits. Tā, piemēram, Zālamana kundze no Amsterdamas, par spīti patīkami pavadītajiem brīžiem ārstu vizītēs un ar tām saistīto smalkās mežģīņu veļas izrādīšanu, pēkšņi aizbrauca pilnīgi uz savu galvu, nepamatoti, bez jebkādas atļaujas un nevis tāpēc, ka viņai būtu kļuvis labāk, bet gluži otrādi — tāpēc ka viņai kļuva arvien ļaunāk. Viņas uzturēšanās sākums šeit, augšā, pagaisa kaut kur tālu — laikposmā pirms Hansa Kastorpa ierašanās; ilgāk par gadu bija pagājis kopš viņas atbraukšanas — bija pavisam viegls saslimšanas gadījums, kam tika paredzēti trīs mēneši. Pēc četriem mēnešiem viņai solīja «četru nedēļu laikā drošu izārstēšanos», bet pēc pusotra mēneša par izveseļošanos vairs nevarēja būt ne runas, viņai vajadzēja palikt vismaz vēl mēnešus četrus. Tā tas turpinājās, galu galā te jau nebija ne katorga, ne Sibīrijas raktuves — Zālamana kundze palika un lepojās ar vissmalkāko veļu. Bet, kad pēc pēdējās izmeklēšanas, tuvojoties atkusnim, svilpojošas čerkstoņas dēļ kreisās plaušas galotnē un apslāpētu skaņu dēļ zem kreisās lāpstiņas pielika vēl piecus mēnešus, viņas pacietībai pienāca gals, un protestēdama, lādēdama gan ciematu, gan kūrortu, izslavēto gaisu, internacionālo sanatoriju «Berghof» un ārstus, viņa aizbrauca uz mājām, uz Amsterdamu, visiem vējiem pakļauto ūdenspilsētu.

Vai tas bija prāta darbs? Hofrāts Bērenss iepleta rokas un ļāva tām krītot noplaukšķēt pret ciskām. Pats vēlākais, rudenī, viņš sacīja, Zālamana kundze būs atkal te — bet tad uz visiem laikiem. Vai viņam ir taisnība? Gan jau redzēsim, mēs esam uz ilgāku laiku saistīti ar šo izpriecas vietu. Bet Zālamana kundzes gadījums nemaz ar nebija vienīgais. Laiks gatavināja pārmaiņas — tas bija pastāvīgi to darījis, bet tikai pamazām, ne tik uzkrītoši. Ēdamzālē uzradās robi — robi pie visiem septiņiem galdiem, tiklab pie «labā», kā arī pie «sliktā» krievu galda, pie gareniski un šķērsām stāvošajiem galdiem. Tomēr tas vēl nedeva iemeslu spriest par sanatorijas iemītnieku skaitu, tāpat kā vienmēr, slimnieki bija nākuši arī klāt, istabas varētu būt aizņemtas ar slimniekiem tai beigti stadijā, kurā kustības brīvība ir ierobežota. Kā jau teikts, ēdamzālē viena otra trūka tieši tāpēc, ka viņam vēl šī kustības brīvība bija saglabājusies; bet dažam labam bija īpaši pamatots un svarīgs iegansts tur nebūt, kā, piemēram, doktoram Blūmenkolam, kurš bija miris. Viņa sejā arvien biežāk bija sākusi uzrasties izteiksme, it kā mutē būtu gadījies kaut kas nebaudāms; pēc tam viņš vairs necēlās no gultas un beidzot nomira — neviens pat nezināja īsti pateikt, kad tas noticis; viss tika nokārtots ar parasto taktiskumu un diskrēciju. Tātad robs. Stēra kundze sēdēja līdzās robam, un viņai šis tukšums iedvesa šausmas. Tāpēc viņa pārgāja sēdēt blakus jaunajam Cīmzenam mis Robinsones vietā, kura bija izveseļojusies un aizbraukusi; tagad Stēra kundzes vieta bija iepretī skolotājai, Hansa Kastorpa kaimiņienei pa kreisi, kas bija nelokāmi palikusi savā postenī. Viņa tagad sēdēja šai galda galā gluži viena, pārējās trīs vietas palika tukšas. Students Rasmusens ar katru dienu kļuva vājāks un gurdenāks, vairs necēlās no gultas un tika uzskatīts par moribundu; vectante ar savu radinieci un. apaļaci Marusju bija izbraukusi — mēs sakām «izbraukusi», kā sacīja visi, jo par viņu atgriešanos tuvākajā nākotnē nebija nekādu šaubu. Rudenī viņas būs atkal klāt — vai to varēja saukt par aizceļošanu? Tiklīdz būs pienākuši Vasarsvētki, kas jau tepat durvju priekšā, tā tikpat kā klāt vasaras saulgrieži, bet, tiklīdz būs iestājusies gada garākā diena, tā pārējās gluži kā no kalna ripot noripos lejā ziemai pretī, — tā sakot, vectante un Marusja bija jau tikpat kā atkal atgriezušās, un tas bija labi, jo lielā smējēja Marusja nemaz ar nebija izārstēta un atbrīvota no kaitīgajiem baciļiem; skolotāja zināja kaut ko stāstīt par tuberkuloziem augoņiem uz brūnacainās Marusjas kuplajām krūtīm, tie jau esot vairākkārt operēti. Skolotājai to stāstot, Hanss Kastorps steigšus pameta mirkli uz Joahimu, kurš zemu nolieca pār šķīvi seju, kas vietvietām' bija plankumaini piesarkusi.

# Možā vectante bija saviem galda biedriem — tātad abiem brālēniem, skolotājai un Stēra kundzei sarīkojusi restorānā atvadu vakariņas, īstas dzīres ar kaviāru, šampanieti un liķieriem; vakariņu laikā Joahims izturējās ļoti klusi, tikai retu reizi neskanīgā balsī kaut ko pateica, tāpēc vecā sieviete savā labsirdībā centās viņu uzmundrināt un pat pretēji civilizētā pasaulē pieņemtiem paradumiem uzrunāja viņu ar «tu».

— Nav jau nekas, draudziņ, neņem pie sirds, labāk iedzer, ēd un parunājies, mēs drīz atkal atgriezīsimies! — viņa mierināja. — Ēdīsim visi, dzersim un pļāpāsim, bet bēdāties nevajag, lai bēdas paliek, dievs dos, pienāks rudens, ka ne attapties nepagūsi, padomā pats, vai tad ir vērts noskumt! — Nākošajā rītā viņa gandrīz vai visiem, kas bija ēdamzālē, pasniedza atmiņai pa raibai kārbiņai ar «konfektītēm» un tad ar abām meitenēm devās savā īslaicīgajā ceļojumā.

Un Joahims — kā tad bija ar viņu? Vai viņš tagad jutās atbrīvots, atviegloti uzelpoja vai arī viņa dvēsele cieta smagu zaudējumu, raugoties uz tukšo galda malu? Vai viņa neparastajai, sašutuma pilnajai nepacietībai, viņa draudiem, ka braukšot prom patvarīgi, ja vēl ilgāk viņu vazāšot aiz deguna, bija sakars ar Marusjas aizbraukšanu? Vai arī, gluži otrādi, viņš šimbrīžam vēl nekur nebrauca un klausījās, kā hofrāts slavina atkusni, varbūt tāpēc, ka Marusja, meitene ar pilnīgajām krūtīm, nebija aizbraukusi pavisam, bet tikai uz īsu laiku un pēc piecām niecīgām šejienes laika vienībām atkal atgriezīsies? Ak, te jau bija viss vienuviet, viss vienādā mērā; Hanss Kastorps to labi saprata, kaut arī nebija par tamlīdzīgiem jautājumiem ne vārda bildis. Viņš tikpat stingri sargājās to darīt, kā Joahims vairījās pieminēt kādas citas aizbraukušās vārdu.

Un kas bija tas, kas tikmēr sēdēja pie Setembrīni galda, ieņēmis itālieša vietu, nesen apsēdies no Holandes atbraukušo slimnieku vidū, kuru ēstgriba bija tik nevaldāma, ka ikviens no viņiem, iekams ķērās pie ikdienas piecēdienu pusdienām, pirms zupas pieprasīja vēl trīs ceptas olas? Tur sēdēja Antons Karlovičs Ferge, tas pats, kurš bija pārcietis ellišķīgās pleiras šoka mocības! Jā, Ferges kungam vairs nebija gultas režīms, arī bez pneimotoraksa viņa stāvoklis bija tiktāl uzlabojies, ka dienas lielāko daļu viņš pavadīja apģērbies, staigāja un piedalījās kopīgajās ēdienreizēs, kad labsirdīgi boza savas spurainās ūsas un kad tikpat labsirdīgi smaidīja viņa lielais ādamābols. Brālēni reizēm patērzēja ar viņu ēdamzālē un hallē, ari pastaigu reizēs šad tad, ja sagadījās, devās kopīgi, jo bija ieslēguši sirdī necilo cietēju, kurš teicās neko nesaprotam no gudriem spriedelējumiem un, ar šo apgalvojumu aizsargājies, rāmā labpatikā stāstīja par galošu rūpniecību un krievu impērijas tālākajiem apvidiem, miglā brienot pa sniega smeltni, stāstīja viņiem par Samāru, par Gruziju.

Ceļi tagad tiešām bija gandrīz vai neizbrienami, pagalam izrūguši, tie tinās miglas autā. Hofrāts gan apgalvoja, ka tie ir mākoņi, nevis migla, bet, pēc Hansa Kastorpa domām, tā bija apzināta jēdzienu jaukšana. Pavasaris mēnešiem ilgi — turpat līdz jūnijam smagi cīnījās par savām tiesībām, neskaitāmas reizes uzvaru vēl arvien guva skarbā ziema. Jau martā, kad spīdēja saule, guļot lodžijā krēslā, kaut arī tikai visvieglākajā apģērbā, zem saulessarga, karstums bija tikko paciešams, un daža no dāmām jau toreiz tērpās īsti vasarīgi un pirmajās brokastīs ieradās uzcirtusies muslīna kleitā. Kaut cik viņas attaisnoja šejienes klimata savdabība, kas izraisīja apjukumu, meteoroloģiski jaukdama gadalaikus, tomēr dāmu pārsteidzībā bija ari liela tiesa tuvredzības un fantāzijas trūkuma, viendienīšu apmātības, kas neapjēdz, ka vēl viss var citādi pavērsties, bet galvenokārt alkas pēc pārmaiņām un nepacietība pasteidzināt laika ritējumu: marts — tātad pavasaris, tikpat kā vasara, un gaismā tika izvilktas muslīna kleitas, lai tanīs pagrozītos, iekams iestājas rudens. Un klāt tas jau arī tikpat kā bija. Aprīlī iegadījās apmācies, drēgns laiks, un nemitīgais smīgalas lietus pārtapa sniegā, pēc tam virpuļojošā sniegputenī. Lodžijā stinga pirksti, atkal vajadzēja sameklēt abas kamieļvilnas segas, daudz netrūka, un būtu jāķeras arī pie kažokādas guļammaisa; direkcija beidzot nolēma kurināt, un slimnieki žēlojās, ka pavasaris pagājis secen. Mēneša beigās visu sedza bieza sniega sega, bet tad, zinātāju un jūtīgu slimnieku paredzēts, nojausts, sāka pūst fēns; Štēra kundze, Levi jaunkundze, tā ar ziloņkaula krāsas seju, kā ari atraitne Hesenfelda sajuta to vienlaikus, iekams dienvidos virs Granīta kalna virsotnes bija parādījies kaut niecīgākais mākonītis. Hesenfelda kundzi laiku pā laikam sagrāba raudāšanas lēkmes, Levi jaunkundze vairs necēlās no gultas, un Štēra kundze, iecirtīgi atiezusi savus zaķa ^obus, ik pa brīdim māņticīgās bailēs apgalvoja, ka viņai nupat sāks plūst asinis no kakla, jo valdīja uzskats, ka fēns to izraisa un veicina. Kļuva neiedomājami silts, un, lai ari vairs nekurināja un arī naktīs pameta balkona durvis vaļā, no rītiem istabā tikpat nebija mazāk par vienpadsmit grādiem, sniegs kusa acīm redzot, tas metās ledaini pelēcīgs, porains un čagans; vietām, kur sniegs bija sagūlis kupenās, tas saplaka un šķietami iegrima zemē. Visur urdzēja, lāsoja, sūcās, arī mežā pilēja, un reizēm sniegs gāzās no kokiem; izzuda ceļa malās sašķūrētās kupenas, bālganie pļavu paklāji, kaut arī te sniega bija kārtu kārtām. Parasto pastaigu laikā ielejā gadījās redzēt brīnum jaukas ainavas, pasakainus, nekad nepiedzīvotus pavasarīgus pārsteigumus. Acu priekšā pletās pļava, aiz tās gaisā slējās vēl pilnīgi sniega apņemtais Svarchorna konuss ar turpat tuvumā pa labi dziļi iesnigušo Skaletas šļūdoni,un arī pļava ar siena kaudzi kaut kur tālāk vēl slēpās zem sniega segas, lai gan to jau viscaur bija sadurstījusi pērnā sausā zāle, sega bija plāna, čagana, no tās spraucās laukā tumši, raupji zemes kukuržņi. Sniega klājums šai pļavā, kā staigātājiem likās, tomēr bija pārāk nevienmērīgs — tālumā mežainajās nogāzēs sniega slānis likās biezāks, bet tepat acu priekšā ziemīgi izkaltušo, bezkrāsaino zāli sniegs bija tikai apbārstījis, izraibinājis, pārvērtis ziedainu… Taču, kad ielūkojās ciešāk, tad neviļus vajadzēja izbrīnā pieliekties tuvāk, — tas nebija sniegs, tās bija puķes, sniega puķes, puķu sniegs, mazi ziedkausi uz īsiem kātiņiem, balti un zilganbalti, ko tu neteiksi, tie bija krokusi, miljoniem izspraukušies no miklās pļavu zemes tik biezā kārtā, ka tos tālumā pilnīgi varēja noturēt par sniegu.

Jāsmejas par savu kļūdīšanos, jāsmejas aiz prieka, sastopot šādu brīnumu, glāsmaino biklumu, ar kādu jaunā organiskā dzīvība pielāgodamās bija sadūšojusies pirmā atkal uzrasties dienas gaismā. Staigātāji plūca puķes, apbrīnoja tās, pētīja maigos ziedkausiņus, iesprauda pogcaurumā, saplūktās nesa mājās un ielika glāzēs ar ūdeni savās istabās, jo ielejas neorganiskais sastingums bija vilcies pārāk ilgi — bijis pārāk garš, kaut arī laiks paskrējis ātri.

Taču puķu sniegs tika nosegts ar īsto, un tāds pats liktenis sagaidīja ari zilos Alpu zvaniņus, dzeltenās un sarkanās prīmulas, kas bija uzziedējušas pēc krokusiem. Jā, cik grūti bija pavasarim izlauzties un pievārēt šejienes ziemu! Desmitiem reižu tas tika atsists, iekams paguva nostiprināties šeit augšā — līdz nākošajam ziemas iebrukumam ar baltajiem sniegputeņiem, ledaino vēju un nepieciešamību kurināt. Maija sākumā (jo pa šo laiku, kamēr stāstījām par sniega puķēm, pienācis maijs) bija īstas mokas lodžijā uzrakstīt kaut vai atklātni, tik ļoti skarbs novembra saltums stindzināja pirkstus, un nedaudzie apkārtnes lapukoki bija kaili kā līdzenumā koki janvārī.

Lietus nemitējās dienām ilgi, gāza veselu nedēļu, un, ja nebūtu šejienes mājīgo guļamkrēslu, liktos gandrīz vai neiespējami tik daudz atpūtas stundu pavadīt slapjām, sastingušām sejām āra gaisā, mākoņu miklajos tvaikos. Slepenībā šis bija jau pavasara lietus, un, jo ilgāk tas vilkās, jo vairāk sevi atklāja. Lietum līstot, sniegs gandrīz pilnīgi izkusa, pazuda baltais klājiens, tikai šur tur vēl lipņāja pa ledaini pelēcīgam plankumam, un nu pļavas sāka zaļot pa īstam.

Cik glāsmaini labdabīgs acij šāds pļavas zaļums pēc bezgalīgi ilgās raudzīšanās žilbinošajā baltumā! Un bija vēl kāds zaļums, kas maigumā un vēlībā pat stipri pārspēja jaunās zālītes zaļumu. Tie bija lapegļu jaunie skuju spilventiņi, — savās obligātajās pastaigu reizēs Hanss Kastorps reti spēja atturēties no kārdinājuma tos noglāstīt ar plaukstu vai pieglaust pie vaiga, tik neatvairāmi mīlīgi, pūkaini un žirgti tie bija.

—   Nudien, rodas vēlēšanās būt botāniķim, — sacīja jaunais cilvēks savam pavadonim, — patiesi, ne pa jokam varētu aizrauties ar šo zinātni jau aiz prieka vien par dabas atmodu pēc tādas ziemas kā pie mums te augšā! Paklau, tā jau ir genciāna, ko tu tur redzi uz nogāzes, un šīs te ir man nepazīstamas šķirnes mazās dzeltenās vijolītes. Bet te ir gundegas, no gundegu dzimtas, arī līdzenumā tās izskatās tādas pašas, kā redzu, tās ir pildītās, sevišķi jauka puķe, starp citu, divdzimumu augs, redzi, cik daudz putekšnīcu un neskaitāmas sēklotnes, androcejs un ginecejs, ja mani atmiņa neviļ. Noteikti vajadzēs iegādāties kādu botānikas grāmateli, lai kaut cik tiktu pie skaidrības augu dzīves un pazīšanas jomā. Jā, nu gan pasaule metas koša!

—    Bet kas vēl būs jūnijā! — sacīja Joahims. — Šejienes pļavu ziedēšana ir slavena visā pasaulē. Es gan neticu, ka to sagaidīšu. To tev droši vien Krokovskis iepotējis — šo interesi par botāniku?

Krokovskis? Ko Joahims ar to gribēja sacīt? Ak tā, laikam tāpēc, ka doktors Krokovskis nesen kādā no lekcijām bija sācis klāstīt savas zināšanas botānikā. Jo dziļi maldītos tas, kurš domātu, ka laika gaitā radušās pārmaiņas varētu radīt šķēršļus doktora Krokovska lekcijām! Tāpat kā agrāk, viņš tās lasīja ik pa divām nedēļām reizi, — ģērbies vizītsvārkos, kaut arī sandāles kājās vairs nebija, tās viņš valkāja tikai vasarā un tātad drīz vien atkal apaus, — katru otro pirmdienu, tāpat kā toreiz, kad Hanss Kastorps neilgi pēc atbraukšanas, notriepies ar asinīm, bija ieradies par vēlu. Trīsceturtdaļgada psihoanalītiķis bija runājis par mīlestību un slimību — pa druskai vienā reizē, mazās devās, no pusstundas līdz trīsceturtdaļstundas garā tērzējumā viņš klāstīja savas domu un zināšanu pērles, un ikvienam klausītājam radās iespaids, ka tam nekad nebūs gala, ka viņš varētu šādi turpināt mūždien. Lekcijas bija it kā ik pēc divām nedējām stāstītas «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas, to saturs audas no reizes uz reizi, un, tāpat kā Seherezades pasakās, tas būtu piemērots, lai apmierinātu kāda šeiha ziņkārību un atturētu viņu no vardarbībām. Doktora Krokovska tēma ar savu izplūdušo saturu bija līdzīga pasākumam, kurā ņēma līdzdalību Setembrīni, — «Ciešanu enciklopēdijai»; par doktora lekciju variēšanas spējām varēja spriest kaut vai pēc tā, ka lektors nesen runāja pat par botāniku, sīkāk — par sēnēm . .. Starp citu, viņš, liekas, bija savu lekciju tēmu mazliet grozījis, tagad runa bija par mīlestību un nāvi, kas deva iemeslu apsvērumiem ar daļēji smalki poētiskām, daļēji ar strikti zinātniskām iezīmēm, šādā sakarībā zinību vīrs, kā parasti, austrumnieciski stiepdams vārdus un, mēlei piepalīdzot, izsvepstēdams burtu «r», bija nonācis līdz botānikai, proti, līdz sēnēm — organiskās dzīvības galīgajiem un fantastiskajiem ēnu valstības veidojumiem, kas pēc savas iedabas ir miesīgi, tuvi dzīvnieku valstij — to sastāvā atrodami dzīvnieku vielu maiņas produkti: olbaltums, glikogēns, animālās cietes. Un doktors Krokovskis pievērsa klausītāju uzmanību kādai sēnei, kas ar savu formu un tai piedēvēto maģisko iedarbību bija slavena jau kopš klasiskās senatnes, — lāčpurnam, kura latīņu nosaukumā sastopams epitets impudicus 10 un kurš ar veidojumu atgādināja mīlestību, bet ar smaku — nāvi. No impudicus zvanveida cepurītes lāsē zaļganas, biezas gļotas, kas to sedz un kas satur sporas, šīs gļotas izplata izteiktu līķa smaku. Tautā šī sēne vēl šobaltdien tiek uzskatīta par līdzekli pastiprināt dzimumtieksmi.

Nu, dāmām dzirdot, mazliet bija pāršauts pār strīpu, sprieda prokurors Paravants, kurš, hofrāta propagandas morāliski atbalstīts, bija palicis nogaidīt atkušņa iestāšanos. Arī Štēra kundze, kas tāpat bija parādījusi raksturu un apņēmīgi noraidījusi katru kārdinājumu patvaļīgi braukt prom, pie galda paskaidroja, ka šodien nu gan Krokovskis ar savu klasisko sēni uzvedies abstrakti. Abstrakti, nelaimīgā sacīja, apkaunodama savu slimību ar izcilu izglītības robu demonstrēšanu. Hansu Kastorpu pārsteidza kaut kas cits; viņš nevarēja saprast, kāda iemesla pēc Joahims aplinkus mājieniem nievājoši izsakās par doktoru Krokovski un viņa botāniku, jo īstenībā viņi nekad savās pārrunās nepieminēja psihoanalītiķi, tāpat kā nepieminēja Klaudiju Sošā vai Marusju, klusēdami nelikās zinis ne par viņu pašu, ne viņa darbošanos. Bet tagad Joahims bija nosaucis asistenta vārdu, nosaucis īgnā balss noskaņā, tādā pašā kā paziņojumā, ka viņš nedomājot gaidīt, kamēr pļavas būšot pilnos ziedos. Šķita, ka daudz netrūkst, lai lādzīgais Joahims zaudētu pierasto līdzsvarotību; runājot viņam balss īdzīgi aizrāvās, ne miņas vairs nebija no agrākās apdomības un lēnprātības. Vai viņš skuma pēc apelsīnu smaržas? Varbūt Gafki skalas izaicinošie rādītāji dzina viņu izmisumā? Iespējams, ka viņu tirdīja šaubas, vai sagaidīt rudeni tepat vai arī patvaļīgi braukt prom. īstenībā bija vēl kaut kas cits, kas lika viņa balsij īgni ietrīsēties un kāpēc viņš gandrīz vai zobgalīgi pieminēja nesen notikušo lekciju. Par šo iemeslu Hanss Kastorps nezināja nekā vai, pareizāk, nezināja, ka Joahims to zina, jo Hanss Kastorps, šis delveris, šis dzīves un pedagoģijas rūpju bērns, pats to zināja pārāk labi. Vārdu sakot, Joahims bija atklājis sava brālēna viltus gājienu, bija nejauši viņu notvēris nodevībā, līdzīgā tai, kādu viņš bija pastrādājis jau karnevāla laikā, — vēlreizējā uzticības laušanā, jo nosodāmākā tāpēc, ka tā neapšaubāmi ilgusi jau krietnu laiku.

Pie mūžam nemainīgā laika tecējuma ritma, pie reizi par visām reizēm noteiktā sanatorijas ikdienas vienmuļību skaldošā ritma, kas mūždien palika tāds pats, vienmēr līdzīgs pats sev, identisks ar sevi, pats mūžības miers, tā Jka grūti bija aptvert, kā tas spēj radīt pārmaiņas, — pie sāda sanatorijas ikdienas nesatricināma sadalījuma piederēja, kā jau ikviens atceras, doktora Krokovska apgaita no pulksten pusčetriem līdz četriem pēcpusdienā cauri visām istabām, proti, visiem balkoniem, no guļamkrēsla uz guļamkrēslu. Cik daudz reižu sanatorijas «Berghof» ikdienas bija jau paguvušas nomainīt cita citu kopš tā brīža, kad Hanss Kastorps, ieņēmis horizontālu dzīves veidu, bija pukojies, ka asistents viņa istabai metis likumu! Nu jau kur tas laiks, kopš toreizējais viesis pārvērties par savu cilvēku, kolēģi, biedru — doktors Krokovskis savās kontroles vizītēs viņu bieži tā arī godāja, un, kaut arī militāras uzrunas veids, — turklāt burtu «r», viegli pieskardamies ar mēli pie augšzobiem, viņš izrunāja ar eksotisku manieri, — viņam nepagalam nepiedienēja, kā sarunā ar Joahimu reiz bija secinājis Hanss Kastorps, taču jāteic, ka tas gluži labi saskanēja ar viņa raupjo, vīrišķīgi možo un uz laipnu paļāvību aicinošo stāju, un tomēr ar šo stāju savā ziņā pretrunā bija viņa melnīgsnējais bālums, kas viņam piešķīra diezgan apšaubāmu izskatu.

— Nu, collega, kā iet, kā sviežas? — vaicāja doktors Krokovskis, nākdams no barbariskā krievu pāra un apstādamies galvgalī pie Hansa Kastorpa guļvietas, bet bravūrīgi uzrunātais gulēja ar sakrustotām rokām uz krūtīm un, kā parasti, derdzīgajai uzrunai atbildēja ar samocīti laipnu smaidu, lūkodamies uz doktora dzeltenajiem zobiem, kas pavīdēja viņa melnajā bārdā. — Vai labi gulējāt? — doktors Krokovskis turpināja. — Līkne slīd lejup? Šodien ceļas? Nu, tam nav lielas nozīmes, līdz kazām būs atkal kārtībā. Uz redzēšanos!

Ar šādu atvadu sveicienu, kas skanēja tikpat derdzīgi, jo viņš to izrunāja kā «uz sedzēšanos», ārsts devās tālāk pie Joahima; tā bija pavirša apgaita, ar kuru viņš ātri tika galā, pārliecinādamies, ka viss kārtībā, — cits viņu neinteresēja.

Dažreiz gan doktors Krokovskis uzkavējās ilgāk, tad viņš nostājās līdzās, izrieza platos plecus, kā parasti vīrišķīgi smīkņādams, un tērzēja ar kolēģi par šo un to — gan par laika apstākļiem, gan jaunajiem atbraucējiem, gan aizbraucējiem, par slimnieka garastāvokli, labu vai nelāgu omu, viņa personiskajiem apstākļiem, pagātni, arī par nākotnes izredzēm, līdz, pateicis savu «uz sedzēšanos», devās tālāk; un Hanss Kastorps, pārmaiņas pēc aizlicis rokas aiz pakauša, smaidīdams atbildēja — gan derdzības pārņemts, tomēr atbildēja. Saruna noritēja klusinātā balsī, un, kaut arī stikla starpsiena nenošķīra lodžijas pilnīgi, ne Joahims varēja dzirdēt, ne arī viņam bija prātā klausīties sarunā, kas norisēja līdzās. Viņš reizēm pat. dzirdēja, ka brālēns pieceļas no guļamkrēsla un kopā ar doktoru Krokovski ieiet istabā, droši vien lai parādītu savu temperatūras līkni; tur tad saruna vēl kādu laiku turpinājās, jo asistents ar nelielu aizkavēšanos ieradās pie Joahima pa durvīm no gaiteņa puses.

Par ko abi sarunājās? Joahims nevaicāja, bet, ja kāds no mums ignorētu viņa paraugu un tomēr pavaicātu, tad būtu tikai jānorāda, cik daudz vielas un iegansta ir domu apmaiņai starp diviem vīriešiem, kolēģiem, kuru redzesviedokļos ir ideālistiskas iezīmes un kad viens no viņiem savā garīgās attīstības ceļā nonācis pie secinājuma, ka matērija ir gara grēkā krišana, uzskatāma par kairinājuma izraisītu ļaundabīgu izaugumu, bet otrs, kā jau ārsts, izsenis pieradis atzīt, ka organiskajām saslimšanām ir sekundārs raksturs. Cik daudz vielas spriešanai un domu apmaiņai par matēriju kā apkaunojošu nemateriālā izviršanu, par dzīvi kā matērijas izvirtību, par slimību kā dzīves netiklības veidu! Te varēja, papildinot kārtējo lekciju, izvērsties saruna par mīlestību kā slimību izraisītāju, par simptomu pārjūtīgo raksturu, par «vecajiem» un «svaigajiem» perēkļiem, par šķīstošajiem toksīniem un mīlas dzērienu, par neapzinātā noskaidrošanu, psihoanalīzes svētīgo iedarbību, simptomu atkārtošanos — un kā mēs lai zinām, par ko visu vēl, jo varam vienīgi izdarīt minējumus un pieņēmumus, ja būtu jāatbild uz jautājumu, par ko doktors Krokovskis un jaunais Hanss Kastorps varēja sarunāties.

Jāteic arī, ka nekādas sarunas starp viņiem vairs nenotika, tas viss jau bija pagātnē, tās bija notikušas tikai īsu laika sprīdi, dažas nedēļas, tagad doktors Krokovskis vairs neuzkavējās pie šī slimnieka ilgāk nekā pie pārējiem. «Nu, collega?» un «Uz sedzēšanos» — ar to arī viņa vizītes lielāko tiesu aprobežojās. Toties Joahims bija izdarījis atklājumu, ko Hansa Kastorpa uzvedībā novērtēja kā nodevību; šo atklājumu viņš bija izdarījis gluži nejauši, ne miņas no tā, ka viņš savā karavīra vientiesībā būtu kaut domās pieļāvis iespēju okšķerēt brālēna gaitas. Gluži parasti kādā trešdienā viņu aicināja pirmajā atpūtas reizē uz pagraba telpām, lai nosvērtos, — te tas arī atklājās.

* Viņš kāpa lejā pa kāpnēm, pa spodrajām, ar linoleju noklātajām kāpnēm, no kurām bija redzamas ārsta kabineta durvis, kam abās pusēs atradās caurskates kabineti: kreisajā pusē — fiziskām caurskatēm, labajā pusē aiz stūra vienu pakāpienu zemāk — psihiskajām, kur pie durvīm bija piesprausta doktora Krokovska vizītkarte. Kāpņu vidū Joahims palika stāvot, jo patlaban no ārsta kabineta, saņēmis injekciju, devās ārā Hanss Kastorps. Steigšus iznācis pa durvīm, viņš ar abām rokām tās aizvēra un

neatskatīdamies pagriezās pa labi uz to durvju pusi, pie kurām ar spraudītēm bija piestiprināta vizītkarte un kuras viņš sasniedza pāris klusiem, līganiem soļiem. Viņš pieklauvēja un pielieca galvu, tuvinādams ausi klauvējošam pirkstam. Un, kad no kabineta atskanēja tā īpašnieka baritons, uzsaukdams ar viņam raksturīgo eksotisko «r» skaņu «Varat ienākt», Joahims redzēja, ka brālēns pazūd doktora Krokovska analītiskās apakšzemes pustumsā.

Vēl kāds

Garas dienas, pašas garākās, runājot objektīvi un ņemot vērā stundu skaitu, sākot ar saullēktu un beidzot ar saulrietu, jo astronomiskais ilgums nekādi nespēja ietekmēt dienu īsiaicīgumu — nedz katras atsevišķi, nedz arī to vienveidīgo ritējumu kopumā. Turpat trīs mēneši jau bija pagājuši kopš pavasara ekvinokcijas, un bija pienākuši vasaras saulgrieži. Bet fenoloģiskais gads pie mums šeit, augšā, sekoja kalendāram atturīgi: tikai tagad, šinīs dienās, bija pilnīgi iestājies pavasaris, pavasaris bez jebkādām tveicīgas vasaras pazīmēm, smaržīgs, viegli gaisīgs un rēns, ar sidrabaini starojošu debesu zilgrni un bērnišķīgi, bilžaini raibām pļavu puķēm.

Hanss Kastorps atrada nokalnēs tās pašas puķes, ar kādām Joahims bija kādreiz laipnā sirsnībā, apsveicot ar atbraukšanu, izrotājis viņa istabu: āboliņu un pulkstenīšus; viņam tas bija mājiens, ka gada loks noslēdzas. Cik bagātīga organiskās dzīvības pārpilnība zvaigznīšu, kausiņu, zvaniņu un arī nenosakāmas formas veidā bija radusies jaunajā, smaragdzaļajā zālē nokalnēs un pļavās, piepildīdama saules pielijušo gaisu ar skurbu smaržu: bezgala daudz sveķeņu un meža atraitnīšu, pīpeņu, margrietiņu, dzeltenu un sarkanu prīmulu, nesalīdzināmi krāšņāku un lielāku par tām, kādas, pēc Hansa Kastorpa domām, jebkad redzētas līdzenumā, c.ik nu viņš tām lejā vispār bija pievērsis uzmanību, turklāt zilie, koši sārtie un rožainie zvaniņi, kas māj ar savām pūkainajām galviņām, — tā bija šim apvidum raksturīga ainava.

Vi ņš pluča no visa ša skaistuma, nesa majas puķu pušķus, nesa lietpratīgi — ne tik daudz istabas izdaiļošanai, bet vairāk stingri zinātniskai apstrādei, jo tā viņš bija apņēmies. Daži augu valsts mācību līdzekļi bija

3i

iegādāti — mācību grāmata par vispārējo botāniku, maza, parocīga lāpstiņā augu izcelšanai, herbārijs, spēcīga lupa, un ar visu to jaunais cilvēks darbojās savā lodžijā, vasarīgi ģērbies, atkal vienā no tiem uzvalkiem, ko viņš toreiz bija atvedis līdzi, — arī tā bija zīme, ka gada aplis noslēdzas.

Svaigas puķes glāzēs bija istabā visās malās, arī uz galdiņa ar lampu līdzās viņa lieliskajam guļamkrēslam. Apvītušas, nolutušas, bet vēl sulīgas puķes bija brīvi novietotas uz balkona margām, lodžijā uz grīdas, citas, rūpīgi izplātas starp dzēšpapīriem, kas uzsūca mitrumu, bija noslogotas ar akmeņiem, lai pēc tam plakanos, sausos preparātus uz papīra strēmelēm varētu ielīmēt albumā. Hans Kastorps gulēja ar uzrautiem ceļgaliem, turklāt pārlicis vienu kāju pāri otrai; mācību grāmata, apvērsta ar vāku uz augšpusi, atradās uz krūtīm kā jumtiņš, un, turēdams pie vientiesīgajām, zilajām acīm biezo palielināmo stiklu, viņš vēroja ziedu, kuram daļu vainaga bija ar kabatas nazi nogriezis, lai labāk izpētītu ziedgultni, kas zem spēcīgās lēcas pieblīda par baismīgu gaļīgu veidojumu. Putekšnīcas bārstīja putekšlapu maikstītes dzeltenos ziedputekšņus, no sēklotnes rēgojās robainā auglenīca, un, ja to šķērsām pārgrieza, tad acīm atklājās trauslais kanāls, pa kuru sīrupains izdalījums pludināja sēkliņas un ziedputekšņus sēklotnē. Hanss Kastorps skaitīja, pārbaudīja un salīdzināja, viņš izpētīja kauslapu un ziedlapu uzbūvi un stāvokli, vīrišķos un sievišķos ziedorgānus, salīdzināja redzēto ar shematiskiem un krāsainiem attēliem, ar gandarījumu konstatēja zinātnisko pareizību viņam pazīstamo augu uzbūvē un ar Linne sistēmas palīdzību stājās pie to noteikšanas,, kurus nepazina, sakārtoja pēc iedalījuma, grupām, kategorijām, veidiem, dzimtām un ģintīm. Tā kā laika viņam bija vai cik, tad viņš, pamatodamies uz salīdzināmo morfoloģiju, pat guva zināmus panākumus augu sistematizācijā. Herbārijā zem katra izkaltētā auga viņš kaligrāfiskiem burtiem parakstīja latīņu valodā nosaukumu, ko humānistiskā zinātne tam laipnā veidā bija piešķīrusi, pierakstīja arī raksturīgās īpašības, tad rādīja albumu lādzīgajam Joahimam, kurš nespēja nobrīnīties vien.

Vakaros Hanss Kartorps nodevās zvaigžņu vērošanai. Interesi par tām bija izraisījis gada apļveidīgais ritējums; kaut gan viņš bija to vairāk nekā divdesmit reižu piere

dzējis, tomēr nekad nebija par šādām parādībām licies zinis. Ja mēs paši neviļus lietojam tādus izteicienus kā «pavasara ekvinokcija», tad tas ir noticis, pielāgojoties mūsu varoņa garam un paredzot notiekošo, jo ar šādiem terminiem, kurus viņš ar patiku kaisīt kaisīja, tāpat arī ar zināšanām, ko šie termini apstiprināja, viņš pārsteidza savu brālēnu.

—   Nu jau saule drīz ieies Vēža zīmē. — Pastaigas laikā viņam patika uzsākt šādu sarunu. — Vai tas tev ir skaidrs? Tā ir vasaras pirmā zodiaka zīme, vai saproti? Tad saule iet pāri Lauvai un Jaunavai, ap septembra beigām tā tuvosies rudens ekvinokcijai un atkal šķērsos debesu ekvatoru kā nesen martā, kad tā iegāja Auna zīmē.

—  Būšu to palaidis garām, — Joahims īgni noteica. — Ko tu tur īsti vāvuļo? Auna zīme? Zodiaks?

—   Nu kā tad, zodiaks, zodiacus. Senās debesu zīmes — Skorpions, Strēlnieks, Mežāzis, aquariusu un kā tik tās vēl sauc, vai nu var par to neinteresēties! To ir divpadsmit, tas vismaz tev būs zināms, trīs katram gadalaikam — augšup kāpjošās un lejup slīdošās, zvaigznāju aplis, kam cauri iziet saule, — pēc manām domām, vareni! Vai vari iedomāties, ka tās tika atrastas kādā ēģiptiešu templī kā griestu velves gleznojums — turklāt Afrodītes templī netālu no Tēbām. Ari kaldiešiem tās jau bija zināmas — kaldiešiem, ko tu neteiksi, šai senajai zinātnieku tautai, kas ir arābu un semītu izcelsmes tauta ar lielām zināšanām astroloģijā un pareģošanā. Viņi ir arī izstudējuši debesu joslu, pa kuru virzās planētas, un sadalījuši to divpadsmit zvaigznāju zīmēs, Dodeko.temoriatāds sadalījums palicis arī mūsu dienās. Tas ir lieliski! Tas tik ir cilvēces cienīgi!

—   Nu arī tu saki «cilvēce», tāpat kā Setembrīni.

—  Jā, tāpat kā viņš vai arī mazliet savādāk. Cilvēce jāuztver tāda, kāda tā ir, taču lieliska tā tomēr ir. Es bieži ar siltām jūtām domāju par kaldiešiem, it īpaši, kad guļu un raugos uz planētām, kuras viņiem arī bija pazīstamas, — bet, lai arī cik lieli zinātāji, visas viņi tomēr nepazina. Bet tās, ko viņi nepazina, es arī nespēju saskatīt, Urānu jau atklāja tikai pavisam nesen ar teleskopa palīdzību — pirms simt piecdesmit gadiem.

—   Nupat?

33

—  Ja tu atļauj, es to uzskatu par «nupat», salīdzinot ar tiem trīstūkstoš gadiem pirms tam. Bet, kad tā guļu

2 — Burvju kalns

un noraugos uz planētām, tad arī tie trīs tūkstoši gadu pārvēršas par «nupat», un es ar siltām jūtām kavējos domās pie kaldiešiem, kas arī raudzījās uz tām un izdarīja savus secinājumus, tā, redz, ir cilvēce.

—   Nu labi, jāteic, ka tavā galvā rosās plaša vēriena domas.

—   Tu saki «plaša vēriena», un es saku «sirsnīgas» — kā nu katrs grib. Bet ap to laiku, kad saule ieiet Svaru zīmē, apmēram pēc trim mēnešiem, dienas būs atkal tiktāl sarukušas, ka diena un nakts taps vienlīdzīgas, pēc tam tās arvien vairāk saruks gandrīz līdz Ziemsvētkiem, to jautu zini. Bet padomā, lūdzu, ka pa to laiku, kamēr saule iziet cauri zodiaka ziemas zīmēm — Mežāzim, Ūdensvīram un Zivij, dienas jau atkal pagarinās! Jo tad no jauna iestājas pavasara ekvinokcija, trīstūkstošo reizi kopš kaldiešu laikiem, un dienas jaunajā gadā kļūst atkal garākas, līdz iestājas vasara.

—   Protams.

—   Bet tas taču ir izsmiekls! Ziemā dienas aug augumā, un, kad pienāk pati garākā diena — 21. jūnijs, vasaras sākums, — tad jau atkal sāk slīdēt lejup, tās kļūst īsākas un tuvojas ziemai. Tu saki «protams», uzskati to pašu par sevi saprotamu, bet, ja uz brīdi aizmirst, ka tas ir pats par sevi skaidrs, tad cilvēku sagrābj bailes un šausmas un rodas vēlēšanās kaut kam krampjaini pieķerties. Liekas, kāds būtu pa jokam tā iekārtojis, ka, ziemai iestājoties, sākas pavasaris un vasaras sākumā — patiesībā rudens… Cilvēks tiek aiz deguna vazāts, riņķī apkārt vests ar izredzēm uz kaut ko, kas jau atkai pārvērties par saulgriežu punktu… Apļa saulgriežu punkts. Jo aplis sastāv no vienlaidu pagriezieniem, liekums nav izmērojams, nav nekādu izturētu virzienu, un mūžība nav vis «taisni uz priekšu, taisni uz priekšu», bet «riņķī apkārt, riņķī apkārt», īsts karuselis.

—   Mitējies!

* — Saulgriežu svētki! — iesaucās Hanss Kastorps. — Vasaras saulgriežu svētki! Ugunskuri pakalnos un riņķa dejas apkārt liesmojošām ugunīm! Es nekad neesmu to redzējis, bet dzirdu, ka tā darījuši pirmatnējie cilvēki, tā svinējuši pirmo vasaras nakti, ar kuru sākas rudens, gada dienasvidus, zenīts, no kura tad atkal sāksies ceļš lejup,— viņi dejo, griežas un līksmo. Kāpēc viņi tā gavilē savā vientiesībā — vai tu spēj to saprast? Par ko viņi tik nevaldāmi priecājas? Vai tāpēc, ka tagad ceļš iet lejup,

tumsā, vai arī tāpēc, ka līdz šim tas gājis augšup un nu iestājies pagrieziens, nenovēršamais pagrieziens, vasaras saulgriežu nakts, pats lielākais pavērsiens ar pārmērīgas līksmības smeldzi? Es saku tā, kā tas ir, ar vārdiem, kas man iešaujas prātā. Tā ir melanholiska pārgalvība un pārgalvīga melanholija, kas liek pirmatnējiem cilvēkiem līksmot un lēkāt ap ugunskuriem; tu teiksi, ka viņi to dara aiz pozitīva izmisuma, par godu riņķošanas un mūžības izsmieklam, bez virziena pastāvības, kur viss atgriežas.

—   Es nemaz tā neteikšu, — murmināja Joahims, — lūdzu, neuzvel vainu man. Tu nu gan vakaros guļot nododies plaša vēriena apsvērumiem.

—   Jā, es negribu noliegt, ka tava darbošanās ap krievu gramatiku ir noderīgāka. Droši vien tu drīz pārvaldīsi šo valodu pilnīgi. Protams, draugs, tā būtu tev liela priekšrocība, ja, dievs nedod, sāktos karš.

—   Dievs nedod? Tu runā kā civilists. Karš ir nepieciešams. Moltke teicis, ka bez kara pasaule drīz vien sapūtu.

—   Jā, uz to pusi tā sliecas gan. Un tiktāl esmu ar tevi vienis prātis … — Hanss Kastorps iesāka un nupat grasījās atgriezties pie kaldiešiem, kas bija karojuši un iekarojuši Babiloniju, kaut ari bijuši semīti, tātad tikpat kā ebreji, — kad abi vienlaikus ievēroja, ka divi kungi, kas gāja viņiem pa priekšu, brālēnu sarunas traucēti, bija kļuvuši uzmanīgi un atskatījās uz viņu pusi.

Tas notika uz galvenā ceļa starp kūrmāju un hoteli «Delvedere» atceļā uz Davosas ciematu. Ieleja bija tērpusies svētku rotā, greznojusies maigās, gaišās, līksmās krāsās. Pasakains gaiss. Brīnumaini jauka pļavu puķu smaržas simfonija pildīja dzidro, sauso, saules piestaroto atmosfēru.

Vienā no gājējiem viņi pazina Lodoviko Setembrīni, otrs bija svešs, bet šķita, ka itālietis vai nu savukārt nav viņus pazinis, vai arī nevēlas ar brālēniem sastapties, jo tūlīt pat novērsās un žestikulēdams iedziļinājās sarunā ar otro gājēju, gandrīz vai likās, ka viņš tiektos pielikt soli. Tiesa, kad brālēni, panākuši viņus no labās puses, jautri palocīdamies, sveicināja, viņš šķita patīkami pārsteigts, iesaucās «Sapristi!» un «Velns ar ārā, tie esat jūs!», bet tad, pagausinādams soli, grasījās viņus palaist garām, ko tie tomēr nesaprata, pareizāk, nemanīja, jo nesaskatīja šādā rīcībā nekādu jēgu. Gluži otrādi, no visas sirds priecādamies viņu satikt, jo ilgāku laiku nebija redzējušies, brālēni

apstājās un, spiezdami viņam roku, apvaicājās par viņa veselību, tad, atturīgi nogaidīdami, raudzījās uz viņa līdzgājēju. Tā viņš tika piespiests darīt to, ko, liekas, labprāt nebūtu darījis, bet kas brālēniem šķita pati dabiskākā un parastākā rīcība, proti — viņus iepazīstināt. Tas tad notika, daļēji ejot uz priekšu, daļēji kavējoties, jo itālietis neapstājoties, ar aicinošu rokas kustību un jokojoties kungus iepazīstināja, un tie, sniedzoties garām itālietim, sadevās rokās.

Atklājās, ka svešinieks — pēc izskata viņš varēja būt ar Setembrīni vienos gados — bija viņa dzīvokļa kaimiņš, otrs dāmu drēbnieka Lukačeka apakšīrnieks, liekas, uzvārdā Nafta, ja jaunie ļaudis bija pareizi sapratuši. Tas bija maza auguma, kalsns cilvēks ar skūtu seju un tik atbaidošu, varētu pat teikt, pretīgu izskatu, ka brālēni jutās pārsteigti. Viss viņā bija izteikti ass: gan izliektais deguns, kas izcēlās pār visu seju, šaurās, sakniebtās lūpas, biezie briļļu stikli, kuri tomēr bija vieglos ietvaros; aiz tiem raudzījās viņa gaišpelēkās acis, un pat viņa uzsvērtā klusēšana lika domāt, ka viņa runa būs tikpat asa un loģiska. Kā jau nākas, viņš bija kailu galvu, ģērbies lieliski pieguļošā, tumši zilā flaneļa uzvalkā, kas bija pašūts pēc pēdējās modes, kā konstatēja brālēnu lietpratīgs skatiens, sadūries ar tādu pašu, tikai ciešāku un ašāku skatienu no mazā Naftas puses, kurš viņus nopētīja no galvas līdz kājām. Ja Lodoviko Setembrīni neprastu savus paplukušos svārkus un rūtainās bikses valkāt ar viņam raksturīgo cieņu un iznesību, tad viņš šajā smalkajā sabiedrībā nepatīkami durtos acīs. Bet tā vis nebija, vēl jo vairāk tāpēc, ka rūtainās bikses bija rūpīgi izgludinātas un, pavirši palūkojoties, tās varēja noturēt par jaunām, — neapšaubāmi, ka te bija roku pielicis viņa dzīvokļa saimnieks, kā noprata jaunie ļaudis. Ja, spriežot pēc ģērbšanās veida un apģērba kvalitātes, neglītais Nafta bija tuvāks brālē* niem nekā sava dzīvokļa kaimiņam, tad tomēr jāteic, ka ne vien abu vecāko kungu gadi padarīja tos atšķirīgus no jaunākajiem, bet arī kaut kas cits, ko visuzskatāmāk varēja manīt pēc abu pāru sejas krāsas: vienam pārim sejas bija melnīgsnējas un sārti iedegušas, abiem pārējiem — bālas; Joahima seja pa ziemu bija nobrūnējusi bronzas nokrāsā, bet Hansa Kastorpa vaigi zem gaišajiem, uz celiņa pāršķirtajiem matiem kvēloja rožu sārtumā, turpretim Setembrīni kunga romāņu izcelsmes cilvēka bālumam

kalnu saule nespēja nekā līdzēt, tomēr šis bālums cildeni saderējās ar melnajām ūsām; viņa biedram, kaut arī gaišmatim, — mati viņam bija pelnu pelēki, metāliski bezkrāsaini, un viņš tos valkāja no nolaidenās pieres gludi atsukātus atpakaļ pāri visai galvai, — arī bija tumšmataino rasu matēti bālā sejas āda. Diviem no šīs sabiedrības bija spieķi, proti, Hansam Kastorpam un Setembrīni; Joahims aiz militāriem apsvērumiem tādus neatzina, un arī Nafta tūlīt pēc iepazīšanās atkal salika rokas aiz muguras. Tās bija mazas un maigas, tāpat kā ļoti glītās, viņa augumam atbilstošās kājas. Tas, ka viņš, likās, bija saaukstējies un reizi pa reizei vārgi ieklepojās, netraucēja.

Setembrīni tūlīt pat veikli un eleganti apvaldīja sākotnējo apmulsumu vai netīksmi, kas bija manāma, sastopoties ar brālēniem. Viņš likās īpaši labā omā un, jautri jokodamies, iepazīstināja visus trīs — piemēram, nosauca Naftu par Princeps scholasticorum 12 .

—   «Manās krūtīs ir plaši apartamenti,» — viņš paziņoja, — «un tanīs valda spoža līksmība», kā teicis Aretino13 , — un tas esot pavasara nopelns, pavasara, kuru viņš slavinot. Kungi jau zinot, ka viņam esot pietiekami daudz iebilstams pret dzīvi šeit augšā, ne vienreiz vien viņš esot ļāvis vaļu savām jūtām. Bet lai gods un slava pavasarim augstajos kalnos! Laiku pa laikam tas spējot viņu samierināt ar visām šejienes nejēdzībām. Pavasarim kalnos neesot nekā mulsinoša un satraucoša — kā pavasarim līdzenumā. Nekāda mutuļošana dzīlēs! Nekādu miklu smaržu, ne smagnēju izgarojumu! Tikai skaidrība, sausums, pacilātība un skarba piemīlība. Tieši tas arī viņam esot pa prātam, lieliski!

Visi četri, cik iespējams, gāja līdzās, rindā, kaut ari nevienlīdzīgā, bet, tiklīdz vajadzēja palaist garām pretimnācējus, tā Setembrīni, kurš gāja labajā pusē, nokāpa uz braucamā ceļa vai arī ierinda pajuka, kādam citam pavirzoties sānis vai atpaliekot, reizēm tas bija Nafta kreisajā pusē, reizēm Hanss Kastorps, kurš bija ieņēmis vietu starp humānistu un brālēnu Joahimu. Nafta aprauti iesmējās iesnainā, piesmakušā balsī, kas, viņam runājot, atsauca atmiņā skaņu, kāda rodas, piesitot pie ieplaisājuša šķīvja. Pametis ar galvu iesānis uz itālieša pusi, viņš, stiepdams vārdus, sacīja:

—   Tūlīt manāms voltērietis, racionālists. Slavē dabu par to, ka tā arī vislabvēlīgākajos apstākļos nemulsina

mūsu prātus ar mistisku dūmaku, bet saglabā klasisku sausnību. Kā, starp citu, latīņu valodā ir «miklums»?

—   Humor, — Setembrīni izmeta pār kreiso plecu, — un humors mūsu profesora dabas vērtējumā atklājas tā, ka viņš, līdzīgi Sienas svētajai Katrīnai, ieraugot sārtās prīmulas, atceras Kristus rētas.

—   Tas būtu drīzāk asprātīgi nekā humoristiski, — Nafta attrauca. — Lai vai kā, tas piešķirtu dabai garu. Un dabai tas ir nepieciešams.

—   Dabai, — sacīja Setembrīni klusinātā balsī un ne vairs pāri plecam, bet tikai uz to pusi, — jūsu gars nav nepavisam vajadzīgs. Tā pati ir gars.

—  Vai jums vēl nav apnicis jūsu monisms?

—  Ā, tātad jūs atzīstat, ka tikai izklaidēšanās pēc tiecaties dabas radīto pasauli sašķelt, atraut dievu no dabas!

—   Tas ir interesanti, ka jūs saucat par izklaidēšanos to, kas man ir prātā, kad runāju par kaisli un garu.

—   Dīvaini, ka, lietojot tik skaļus vārdus, lai apzīmētu gluži frivolas izdarības, jūs dažkārt godājat mani par oratoru!

—   Jūs paliekat pie tā, ka gars ir frivolitāte. Bet tas jau nav vainīgs, ka no sākta gala bijis duālistisks. Duālisms, antitēze, lūk, rosinošais, dialektiskais, kaislību un asprātību pārpilnais princips. Gars — tas ir redzēt pasauli naidīgi sašķeltu. Jebkurš monisms ir garlaicīgs. Solet Aristoteles quaerere pugnam.14

—  Aristotelim? Aristotelis vispārēju ideju realitāti attiecināja uz individuālām parādībām. Tas ir panteisms.

—  Aplam.'Piešķirot individuālajam objektīvu raksturu, pārnesot lietu būtību no vispārējā uz atsevišķām parādībām, kā darīja Aristoteļa sekotāji Akvīnas'Totns un Bonaventura, jūs būsiet pasauli atdalījis no jebkuras vienotības ar augstāko ideju, nolicis to ārpus dieva un dievu

»padarījis transcendentālu. Tie ir klasiskie viduslaiki, mans kungs.

—   Klasiskie viduslaiki ir brīnumains vārdu sakopojums!

—   Lūdzu atvainot, bet klasiskā jēdzienu es lietoju tur, kur tas ir vietā, proti, kur ideja sasniedz pilnību. Ne jau vienmēr antīkais bija klasisks. Kā es redzu, tad jūs neciešat … brīvu apiešanos ar kategorijām, arī absolūto. Tāpat kā noraidāt absolūto garu. Jūs gribat, lai gars būtu demokrātisks progress.

—   Es ceru — esam vienis prātis, ka gars, lai arī cik absolūts tas būtu, nekad neatbalstīs reakciju.

—   Lai vai kā, tas vienmēr atbalstīs brīvību!

—   Lai vai kā? Brīvība ir cilvēkmīlestības likums, nevis nihilisms un ļaunprātība.

—  No kā jums acīmredzot ir bail.

Setembrīni pasvieda roku gaisā. Ķīvēšanās izbeidzās. Joahims pārsteigts raudzījās no viena uz otru, kamēr Hanss Kastorps uzrauktām uzacīm vēroja ceļu zem kājām. Nafta runāja skarbi un kategoriski, kaut gan tieši viņš aizstāvēja brīvību visplašākā nozīmē. It īpaši veids, kā viņš iebilda un sacīja «aplam», pastiepdams lūpas un tad tās sakniebdams, bija netīkams. Setembrīni bija daļēji jokodamies atsitis uzbrukumus, daļēji runājis ar cildenu siltumu, sevišķi tad, kad atgādināja, ka zināmos pamatjautājumos pastāvot vienprātība. Kad Nafta bija apklusis, viņš sāka brālēnus tuvāk iepazīstināt ar svešinieka personību, saprazdams, ka pēc viņa vārdu maiņas ar Naftu brālēniem nepieciešams paskaidrojums. Nafta, nelikdamies zinis, ļāva tam notikt. Stāstot Setembrīni, kā jau itāliešiem parasts, īpaši svinīgi izcēla iepazīstināmā amatu, viņš esot Fridericiatium vecākajās klasēs seno valodu profesors. Profesora liktenis esot līdzīgs viņa liktenim. Atbraucis pirms pieciem gadiem šurp ārstēties un pārliecinājies, ka būs jāpaliek te ilgāku laiku, viņš pametis sanatoriju un apmeties uz dzīvi pie dāmu drēbnieka Lukačeka. Izcilo latīnistu, ordeņa skolas audzēkni, kā mazliet neskaidri izteicās Setembrīni, vietējā augstākā mācību iestāde esot pasteigusies sev nodrošināt, uzņemdama par docentu, un tagad viņš esot šīs iestādes rota un lepnums . .. Tādā veidā Setembrīni vienā laidā cildināja neglīto Naftu, lai gan vēl nupat bija izcīnījis ar viņu abstraktu vārdu kauju, un šai strīdam līdzīgajai vārdu maiņai tūlīt vajadzēja atjaunoties.

Pēc tam Setembrīni sniedza Naftas kungam paskaidrojumus par brālēniem, turklāt varēja noprast, ka viņš jau agrāk ir par tiem stāstījis.

Tas te esot jaunais inženieris, kurš atbraucis uz trim nedēļām un kuram hofrāts Bērenss atklājis miklu perēklīti, viņš teica, bet tas, prūšu armijas cerība, leitnants Cīrnzens. Un viņš sāka stāstīt par Joahima dumpīgo noskaņojumu un ceļojumu plāniem, piebilzdams, ka neapšaubāmi

nodarītu pāri inženierim, ja neticētu, ka arī viņš ar līdzīgu nepacietību tiecas ātrāk atgriezties pie sava darba.

Nafta savaikstījās. Viņš teica:

—   Kungiem ir daiļrunīgs aizbildnis. Es neuzdrošinos šaubīties, ka jūsu domas un vēlēšanās ir pareizi iztulkotas. Darbs, darbs… protams, viņš tūlīt pat mani ieskaitīs cilvēces ienaidniekos, itiimicus humanae naturae, tiklīdz uzdrīkstēšos atgādināt laikus, kad viņš nemūžam nebūtu sasniedzis vēlamo efektu, pūzdams šai stabulē, šos laikus, kad nesalīdzināmi augstākā godā tika celts tieši pretējais viņa ideālam. Bernhards fon Klervo, piemēra pēc, mācīja par gluži citādām pilnības pakāpēm, kādas Lodoviko kungam nav ne sapņos rādījušās. Vai gribat zināt, kādas tās ir? Zemākā pakāpe viņam atrodas «dzirnavās», otrā — «tīrumā», trešā un visievērojamākā — neklausieties, Setembrīni! — «atpūtas guļvietā». «Dzirnavas» ir pasaulīgās dzīves simbols, — trāpīgi teikts. «Tīrums» nozīmē pasaulīgā cilvēka dvēseli, kuru apstrādā mācītājs un garīgie audzinātāji. Šī ir jau cienījamāka pakāpe. Bet gultā…

—   Pietiek! Zinqm! — iesaucās Setembrīni. — Mani kungi, tagad viņš ņemsies jums attēlot guļvietas izlaidības jēgu un nolūku!

—   Nemaz nezināju, Lodoviko, ka jūs esat tik klīrīgi kautrīgs. Kad jūs redz uzsmaidām meitenēm .. . Kur paliek pagāniskais dabiskums? Tātad gulta ir tā vieta, kur atraisās mīlētāja tuvība ar savas mīlestības objektu un simbols apcerīgai atsvešinātībai no pasaules un visa dzīvā, lai tuvotos dievam.

—   Fu! Andante, andante! — gandrīz vai raudādams, itālietis protestēja. Visi smējās. Bet tad Setembrīni cienīgi atsāka:

—   Nu nē, es esmu eiropietis, rietumu zemes cilvēks. Jūsu hierarhijas kāpnes ir izteikti Austrumi. Austrumi vairās no darbības. Lao Tse mācīja, ka bezdarbība ir pats

* vērtīgākais, kas atrodams starp debesīm un zemi. Ja visi cilvēki mitētos darboties, tad zemes virsū valdītu vispilnīgākais miers un svētlaime. Te nu ir jūsu tuvība.

—   Ko jūs neteiksiet! Un vakareiropeiskā mistika? Un kviētisms, kam pakļauts arī Fenelons, kurš mācīja, ka jebkura darbība ir aplamība, jo rosīties nozīmē aizvainot dievu, kam vienīgajam labpatīk darboties? Es citēju Molinosa propozīcijas. Kā redzams, garīgā spēja gūt svētlaimi miera stāvoklī ir izplatīta visur cilvēku vidū.

Te iejaucās Hanss Kastorps. Ar vientiesīgu apņēmību viņš metās sarunā un, raudzīdamies tukšumā, teica:

—   Kontemplācija, nošķirtība. Te kaut kas ir, tas liek padomāt. Mēs, tas nu gan jāsaka, dzīvojam šeit augšā stipri vien atšķirti. Guļam piectūkstoš pēdu augstumā mūsu izcili ērtajos krēslos, raugāmies lejup uz pasauli un cilvēkiem un domājam savas domas. Ja tā labi apsver un jāsaka taisnība, tad guļvieta, es gribu teikt, guļamkrēsis, saprotiet mani preizi, ir mani vairāk rosinājis, ļāvis nodoties pārdomām nekā «dzirnavas» līdzenumā visos pagājušos gados, tas nav noliedzams.

Setembrīni vērās viņā savām skumju aizplīvurotajām, melnajām acīm.

—   Inženier, — viņš sacīja apslāpētā balsī, — inženieri Un, paņēmis Hansu Kastorpu aiz rokas, aizturēja viņu, lai pārējiem aizmugurē parunātu ar viņu divatā. — Cik reižu neesmu jums teicis, ka jābūt par sevi skaidrībā un attiecīgi jādomā! Vakareiropas cilvēka daļa, par spīti visām propozīcijām, ir saprāts, analīze, darbība un progress — nevis dīkdieņa mūka gulšņāšana.

Nafta bija ieklausījies. Pavērsies atpakaļ, viņš teica:

—  Mūka! Visa Eiropas kultūra radusies, pateicoties mūkiem! Pateicoties viņiem, Vācija, Francija un Itālija nav vis aklu biezokņu un dumbrāju pārņemta, bet dāvā mums maizi, augļus, vīnu! Mūki, mans kungs, strādājuši godam …

—   Ebbe,15 tātad!

—   Atļaujiet. Mūku darbošanas nebija ne pašmērķis, tas ir, līdzeklis aizmirsties, ne arī tieksme veicināt pasaules progresu vai gūt kādus materiālus labumus. Tā bija nepārprotami askētiska vingrināšanās, daļa no grēksūdzes disciplīnas, dvēseles glābšanas metode. Tā sniedza aizsardzību pret miesas kārdinājumiem, kalpoja juteklības apslāpēšanai. Tātad tam nebija — atļaujiet man to konstatēt — ne mazākā sociālā rakstura. Tas bija skaidrāk par skaidru reliģiozs egoisms.

—   Esmu jums gaužām pateicīgs par jūsu paskaidrojumu un priecājos, ka darba svētība parādās pat pretēji cilvēka gribai.

—  Jā, pretēji viņa nodomam. Mēs neievērojam te neko citu kā vien starpību starp derīgo un humāno.

—  Pats galvenais — es ar nepatiku vēroju, ka jūs jau atkal sašķeļat pasauli.

—   Man ļoti žēl, ka esmu devis ieganstu jūsu neapmierinātībai, tomēr vajag notiekošo šķirot un norobežot un Homo Deix6 ideju turēt tīru no jebkāda duļķaina piejaukuma. Jūs, itālieši, esat izgudrojuši un ieviesuši maiņas darījumus un bankas, lai dievs jums piedod. Angļi savukārt nodibināja politekonomiju, un to cilvēcības ģēnijs viņiem nepiedos nekad.

—   Ā, cilvēcības ģēnijs bija dzīvs arī Britu salu dižajos ekonomiskajos prātniekos! … Jūs gribējāt kaut ko teikt, īnženier?

Hanss Kastorps sākumā to noliedza, bet tad tomēr ierunājās, un Nafta, kā arī Setembrīni klausījās viņā ar interesi.

—   Tad jums, Naftas kungs, vajadzētu būt pa prātam mana brālēnā profesiji un būtu jāsaprot viņa nepacietība ātrāk stāties ierindā… Es esmu caurcaurēm civilists, brālēns bieži vien man to pārmet. Es neesmu pat dienējis armijā un esmu patiess miera bērns, pat reizēm esmu apsvēris, vai man nevajadzēja kļūt par garīdznieku, — pajautājiet brālēnam, esmu šad tad viņam par to ieminējies. Bet, ja es atmetu savu paša noslieci — un, labi padomājot, tā pat nebūtu par vari jāatmet —, tad es ļoti cienu un augsti vērtēju militārismu. Tam ir raksturīga kāda sasodīti nopietna īpašība, askētiska, ja tā varētu teikt, — jūs pirmīt bijāt tik laipns šo apzīmējumu kaut kādā sakarībā lietot, — tam pastāvīgi jābūt gatavam sastapties ar nāvi, ar ko galu galā arī garīdzniecībai iznāk sadarboties, kā tad citādi. Tāpēc arī militārisms atšķiras ar godprātību, pakļautību un paklausību, un ar «spāņu godu», tā sakot, un vai tad nav gluži vienalga, vai kadam atbalsta zodu stāva formas tērpa apkakle vai arī sastīvināta kruzuļaina apkakle, — pats galvenais ir «askētiskais», kā jūs pirmīt tik trāpīgi izteicāties… Es nezinu, vai man izdodas jums savu domu gaitu …

—   Pilnīgi, pilnīgi, -sacīja Nafta un pameta skatienu uz Setembrīni, kurš grozīja spieķi un vēroja debesis.

—   Un tāpēc man šķiet, — Hanss Kastorps turpināja, — ka pēc visa, ko jūs teicāt, jums vajadzētu būt labvēlīgi noskaņotam pret mana brālēna sirds aicinājumu. Es nerunāju par «troni un altāri» un tamlīdzīgu sakarību, kā to daži pastāvošās kārtības cienītāji un arī tādi, kas ir tikai labvēlīgi noskaņoti, reizēm vispārina. Es runāju par karavīra darba, proti, par dienesta jēgu — šai gadījumā domāts dienests, kas nepavisam nekalpo materiāla labuma iegūšanai un kam nav nekāda sakara ar politisko ekonomiju, kā jūs pieminējāt, tāpēc jau arī angļiem ir tik niecīga armija, kāda saujiņa Indijā un mazliet mājās parādes vajadzībām …

—   Nav jēgas turpināt, inženier, — Setembrīni viņu pārtrauca. — Karavīra eksistence, — es to saku, nemaz ar nevēlēdamies aizskart mūsu leitnantu, — nav idejiski diskutējama, jo tā ir tīri formāla, pati par sevi bez satura, karavīra sākotnējais tips ir algotnis, kurš ļāva šāda vai citāda pasākuma dēļ sevi savervēt, īsi sakot, bija tāds spāņu kontrreformācijas karavīrs, bija revolūcijas armijas, Napoleona armijas, Garibaļdi armijas karavīrs, ir arī prūšu armijas karavīrs. Lai runātu par karavīru, vispirms jāzina, par ko viņš cīnās!

—   Ka viņš cīnās, — Nafta pārtrauca, — tā ir un paliek šīs šķiras neatņemama īpatnība, tas nav noliedzams. Iespējams, ka šī īpatnība nav tik izteikta, lai karavīra amatu padarītu, pēc jūsu ieskatiem, par «idejiski diskutējamu», bet tā ierindojama sfērā, kas liedz pielietot buržuāziskas dzīves izpratnes mērauklu.

—   Tas, ko jums labpatīk nosaukt par buržuāziskās dzīves izpratnes mērauklu, — iebilda Setembrīni kungs tikai ar lūpām vien, izstiepdams zem izliektajām ūsām mutes kaktiņus taisni un savdabīgi ieslīpiem rāvieniem atbrīvodams kaklu no apkaklītes, — allaž būs gatavs jebkurā veidā iestāties par saprāta un morāles idejām un to likumīgo ietekmi uz jaunām, svārstīgām sirdīm.

Iestājās klusums. Jaunie ļaudis samulsuši raudzījās prom. Paspēris dažus soļus, pēc tam kad galva un kakls bija ieņēmis parasto stāvokli, Setembrīni sacīja:

—  Nebrīnieties, mēs strīdamies ar šo kungu bieži, bet tas notiek draudzīgi un uz daudzējādas saprašanās pamata.

Visi izjuta atvieglojumu. Tā bija cildena un humāna Setembrīni kunga rīcība. Bet tad Joahims — tāpat ar vislabākajiem nodomiem, vēlēdamies sarunu miermīlīgi turpināt, kā pakļaudamies kādam mudinājumam, it kā pret savu gribu teica:

—   Mēs ar brālēnu pirmīt, iedami aiz jums, tieši runājām par karu.

—       Es dzirdēju, — atbildēja Nafta. — Uztvēru kādu vārdu un atskatījos. Vai jūs spriedāt par politiku? Pārrunājāt par starptautisko stāvokli?

—   Kur nu, — Hanss Kastorps smējās. — Mums tādi temati nebija ne prātā! Brālēnam jau savas profesijas dēļ nebūtu lāgā interesēties par politiku, bet es labprātīgi atsakos no tās, jo šajā cīņā neko nesajēdzu. Kopš atrodos te, neesmu ne reizes pat laikrakstu rokā paņēmis…

Setembrīni, tāpat kā iepriekš, to neattaisnoja. Viņš pats, kā atklājās, bija lieliski informēts par pēdējiem lielākajiem notikumiem un atsaucās par tiem atzinīgi, ja tie risinājās civilizācijai labvēlīgā gaitā. Eiropā valdošā atmosfēra esot piesātināta ar domām par mieru un atbruņošanos. Demokrātijas ideja laužot sev ceļu. Viņš apgalvoja, ka, pēc ticamām ziņām, jaunajā Turcijā tuvākajā laikā gatavojoties apvērsums. Turcija kā nacionāla un konstitucionāla valsts — kāds cilvēces triumfs!

—   Islama liberalizācija, — zobojās Nafta. — Vareni. Apgaismotais fanātisms, ļoti labi. Starp citu, tas attiecas uz jums. — Viņš pievērsās Joahimam. — Ja Abdula Hamids krīt, tad jūsu ietekmei uz Turciju beigas un Anglija uzmetīsies par protektoru… Jums vajag pret mūsu Setembrīni sakariem un informāciju izturēties ar pienācīgu nopietnību, — viņš pamācīja brālēnus, un arī tas skanēja izaicinoši, jo lika domāt, it kā viņi neuzklausītu Setembrīni kunga teikto pietiekami nopietni. — Viss, kas attiecas uz nacionālajām revolūcijām, viņam ir skaidri zināms. Viņa dzimtenē tiek uzturētas labas attiecības ar angļu komiteju Balkānu jautājumos. Bet kas, Lodoviko, notiks ar Rēveles nolīgumu, ja jūsu progresīvajiem turkiem uzsmaidīs laime? Eduards Septītais vairs nevarēs krieviem nodrošināt ceļu pāri Dardaneļiem, un, ja nu Austrija tomēr sarosās uz aktīvu politiku Balkānos, tad …

—  Vai nepietiks pareģot katastrofas! — Setembrīni atvairījās. — Nikolajs ir par mieru. Mums jāpateicas viņam par Hāgas konferenci, kas joprojām ir pirmās pakāpes morāls faktors.

—  Ko nu, Krievijai pēc nelielās neveiksmes Austrumos vajadzēja sev atļauties nelielu atelpu!

—   Kaunieties, godājamais. Kā var zoboties par cilvēces tieksmi pēc sabiedriskās pilnveidošanās. Tauta, kas nostāsies pret šādiem centieniem, sevi morāli izolēs.

—   Kam tad būtu vajdzīga politika, ja ne tāpēc, lai cits citam sagādātu izdevību sevi morāli kompromitēt!

—  Vai jūs cildināt panģermānismu?

Nafta paraustīja plecus, kas nebija gluži vienādi. Viņa ārieni vērta vēl neglītāku greizais augums. Viņš neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Setembrīni piebilda:

—   Lai vai kā, bet tas, ko jūs sakāt, ir ciniski teikts. Demokrātijas cildenajā tieksmē — gūt atzinību starptautiskā plāksnē — jūs saskatāt vienīgi politisku viltību…

—   Un jūs laikam gribētu, lai es tur saskatītu ideālismu vai pat reliģiozitāti? Tie ir bojā ejai nolemtās pasaules sistēmas pašsaglabāšanās instinkta pēdējie vārgie mēģinājumi. Katastrofa notiks, un tai jānotiek, tā notiks jebkurā veidā un ar jebkuriem līdzekļiem. Ņemsim kaut vai britu politiku. Anglijas tieksme saglabāt savas pozīcijas Indijā ir likumīga. Bet sekas? Eduards tikpat labi kā mēs abi saprot, ka Pēterburgas varasvīriem, lai novērstu iespējamo revolūciju, tikpat kā maize nepieciešams revanšs par neveiksmi Mandžūrijā. Un tomēr Eduards atbalsta — laikam tas viņam jādara — krievu tieksmi izplesties uz Eiropu, modina jau pa pusei aizmirsto sacensības garu starp Pēterburgu un Vīni…

—   Ak, Vīne! Jūs, jādomā, tāpēc esat norūpējies par šo starptautisko piedauzības akmeni, ka šai satrunējušā impērijā, kuras galvaspilsēta tā ir, saskatāt svētās Romas valsts vācu nācijas mūmiju!

—   Un jūs, cik noprotu, esat slavofils, jādomā, aiz humānistiskām simpātijām pret cēzarisko papismu.

—   Demokrātija, godājamais, var vairāk sagaidīt pat no Kremļa nekā no Hofburgas, un tas ir Lutera un Gūtenberga zemei kauna traips …

—  Un turklāt tā laikam ir muļķība. Bet arī šī muļķība ir fatālisms …

—   Ak, ejiet jūs ar savu fatālismu! Cilvēka saprātam vajag tikai stingri gribēt, un tas jau ir spēcīgāks par fatālismu.

—  Gribēt grib vienmēr tikai savu likteni. Kapitālistiskā Eiropa grib savējo.

—   Kara iespējai tic tad, ja to nepietiekami ienīst!

—  Jūsu naidam nav loģiska nopamatojuma, ja tas pirmām kārtām nevēršas pret pašu valsti.

—   Nacionāla valsts ir šīs pasaules princips, ko jūs grasāties piedēvēt sātanam. Atbrīvojiet nācijas un padariet tās vienlīdzīgas, pasargājiet mazās un vājās no apspiestības, nodibiniet taisnīgumu, nodibiniet nacionālās robežas …

—   Brennera robežu, protams. Austrijas likvidāciju. Gribētos zināt, kā jūs domājat to panākt bez kara!

—   Un man gribētos gaužām zināt, kad es būtu nosodījis nacionālos karus.

—   Laikam es dzirdu …

—   Nē, tad man arī jāapstiprina, ko saka Setembrīni kungs, — Hanss Kastorps iejaucās diskusijā, kurai bija sekojis, iedams uzmanīgi piešķiebjot galvu un iesānis vērojot to, kurš patlaban runāja. — Mums ar brālēnu jau dažu labu reizi bijusi izdevība sarunāties par šādām un līdzīgām tēmām, tas ir, protams, mēs vairāk klausījāmies, kā viņš attīsta savus uzskatus un visu noskaidro. Un tāpēc es varu apstiprināt — un arī brālēns atcerēsies —, ka Setembrīni kungs ne vienreiz vien ar lielu sajūsmu ir runājis par kustības un dumpja principu un pasaules pilnveidošanu, kas jau pats par sevi nav nekāds miermīlīgs princips, tā man liekas, un par to, ka šim principam vēl daudz kas jāpārvar, iekams tas gūs vispārēju uzvaru un kļūs iespējama laimīga vispasaules republika. Tādas bija viņa domas, kaut arī, pats par sevi saprotams, tās tika ietērptas daudz plastiskākā un literārākā formā, nekā es to daru. Bet vienu es atceros labi — vārds vārdā, jo, kā jau rūdīts civilists, pat mazliet izbijos, kad viņš teica: šī diena pienāks — ja to neatnesīs rāmā baloža vēdas, tad uz saviem spārniem atnesīs ērglis (no šiem ērgļa spārniem, atceros, es arī nobijos), un, ja gribot laimei pašķirt ceļu, tad Vīni vajagot sakaut galīgi. Tātad nevar vis teikt, ka Setembrīni kungs karu noraida pilnīgi. Vai tā nav, Setembrīni kungs?

—   Aptuveni, — itālietis īsi izmeta, pagriezdams galvu sānis un vicinādams spieķi.

—   Redz, cik nelāgi! — Nafta indīgi smīkņāja. — Jūsu paša skolnieks atmasko jūsu kareivīgās tieksmes, /lss«ment pennas ut aquilae .. ,17

—   Pat Voltērs attaisnoja civilizācijas karus un ieteica Fridriham Otrajam karot ar turkiem.

—   Bet viņš nodibināja ar tiem apvienību, he, he. Un tad vispasaules republika! Es pat necenšos pētīt, kas notiks ar kustības un dumpja principu, kad zemes virsū iestāsies miers un labklājība. Ar to pašu brīdi dumpis kļūs par noziegumu …

—  Jūs ļoti labi zināt un to zina a"rl šie jaunie ļaudis, ka runa ir par cilvēces progresu, kas iecerēts kā bezgalīgs.

—   Bet jebkura kustība taču noris apļveidīgi, — ieminējās Hanss Kastorps, — telpā un laikā, tā mūs māca likumi par masas saglabāšanu un par periodiskumu. Mēs nesen vēl ar brālēnu par to pārrunājām. Bet vai slēgtā kustībā bez virziena pastāvības iespējams runāt par progresu? Kad es vakaros guļu un noraugos uz zodiaku, tas ir, uz to pusi, kas redzama, un domāju par senām, gudrām tautām …

—   Jums, inženier, nevajadzētu vis prātujot un sapņot, — Setembrīni viņu pārtrauca, — bet labāk paļauties uz sava vecuma un rases instinktu, kam vajadzētu jūs mudināt uz darbošanos. Arī jūsu dabas zinātņu studijām būtu jāuzvedina jūs uz domām par progresa ideju. Vērojot, kā neizmērojamā laika vienībā dzīvība no infuzorijas attīstījās līdz cilvēkam, jūs nevarat šaubīties, ka cilvēkam pavērtas vēl bezgalīgas pilnveidošanās iespējas. Ja gribat norobežoties matemātikas jomā, tad vadiet savu riņķošanu no pilnības uz pilnību un gūstiet mierinājumu mācībā, kādu sniedz mūsu astoņpadsmitais gadsimts, — ka cilvēks no dabas sākotnēji bijis labs, laimīgs un pilnīgs un tikai sabiedriskie maldi viņu izkropļojuši un samaitājuši un ka, saprātīgi labodams sabiedrības sociālo struktūru, viņš no jauna kļūs labs, laimīgs un pilnīgs …

—   Setembrīni kungs aizmirsa piebilst, — Nafta iejaucās sarunā, — ka Ruso idille ir veselam saprātam nepieņemams baznīcas doktrīnas izkropļojums par kādreizējo cilvēka brīvību un bezgrēcību, viņa sākotnējo tuvību dievam un bērna paļāvību uz dievu, pie kura tam jāatgriežas. Bet dieva valstības atjaunošana, pēc tam kad visi tās pasaulīgie veidi sairuši, notiek tur, kur saskaras zeme ar debesīm, jutekliskais ar pārjuteklisko, — laime ir transcendenta, un, kas attiecas uz jūsu kapitālistisko vispasaules republiku, mīļais doktor, tad ir diezgan dīvaini šai sakarībā dzirdēt no jūsu lūpām atskanam vārdu «instinkts». Instinktīvais ir allaž nacionālā pusē, pats dievs piešķīris cilvēkiem dabisko instinktu, kas rosina tautas atšķirties savrup — nacionālās valstīs. Karš …

—   Karš, — iesaucās Setembrīni, — pat karam, godājamais kungs, vajadzēja kalpot progresam, kam jūs piekritīsiet, ja atcerēsieties dažus notikumus jūsu iemīļotajā laikmetā, es gribu teikt, krusta karus! Šie civilizācijas kari

gaužām labvēlīgi ietekmēja tautu ekonomisko un tirdznieciski politisko sakaru izveidošanu, kā arī Rietumu pasauli apvienoja zem vienas idejas karoga.

—  Jūs esat apbrīnojami iecietīgs pret ideju. Tāpēc jo pazemīgi atļaušos jums atgādināt, ka krusta kari gan izraisīja dzīvus sakarus, tomēr internacionālu izlīdzinatibu nepanāca, gluži otrādi, rosināja tautas citu no citas atšķirties un ievērojami stimulēja ideju par nacionālu valstu izveidošanu.

—   Pilnīgi pareizi, ja ir runa par tautu attiecībam ar garīdzniecību. Jā! Toreiz valstiski nacionālā goda izjūta sāka nostiprināties un pretoties hierarhijas pretenzijām…

—  Un tai pašā laikā tas, ko jūs saucat par hierarhijas pretenzijām, nav nekas cits kā ideja par cilvēces apvienošanu gara vārdā!

—   Pazīstam šo garu un pateicamies.

—   Acīmredzot jūsu nacionālā mānija ir naidpilna pret kosmopolītismu, kas iekaro baznīcas pasauli. Nevaru saprast, kā jūs savā nacionālismā pamanāties samierināties ar naidu pret karu. Jūsu pseidoantīkajam valsts kultam vajadzēja padarīt jūs par cīnītāju, kas aizstāv pozitīvās tiesības …

—  Vai jūs runājat par tiesībām? Starptautiskajās tiesībāsL godājamais kungs, joprojām cieņā ideja par dabiskajām tiesībām un cilvēcisko saprātu …

—   Ha, ko nu, jūsu starptautiskās tiesības tāpat nav nekas cits kā tikai rusoisks ius divinum18 izkropļojums, kam nav nekāda sakara ne ar dabu, ne saprātu, bet kas balstās tikai uz atklāsmi…

—   Nestrīdēsimies, profesor, par nosaukumiem! Sakiet mierīgi ius divinum, ko es godāju par dabiskajām un starptautiskajām tiesībām. Galvenais, ka' pastāv kādas tiesības, kas ir augstākas par nacionālo valstu tiesībām, vispārējas tiesības, pēc kurām ar šķīrējtiesu palīdzību

• var izlemt strīdīgus jautājumus.

—   Ar šķīrējtiesu! Jau šo vārdu dzirdot vien, man metas nelabi! Ar buržuāziskā tribunāla palīdzību, kas izšķir dzīvības un nāves jautājumus, pauž dieva gribu un nosaka vēstures gaitu! Labi, tiktāl būtu par rāmā baloža vēdām. Un kur paliek ērgļa spārni?

—   Pilsoniskā pašapziņa …

—   Ē, pilsoniskā pašapziņa pati nezin, ko grib! Klaigā par dzimstības samazināšanos, prasa, lai palētina maksu

par skolu un profesionālo apmācību. Un tai pašā laikā cilvēku drūzmā var nosmakt un speciālistu ir tāds lērums, ka cīņa par putras bļodu pārspēj savā nejēdzībā visus iepriekšējos karus. Brīvus laukumus un pilsētas dārzus! Rases norūdīšanu! Bet kam tāda norūdīšana, ja civilizācija un progress grib, lai kara nebūtu? Karš būtu līdzeklis pret visu un visam. Norūdītu rasi, un pat mitētos dzimstības samazināšanās.

—   Jūs jokojat. Tas vairs nav nopietni. Mūsu saruna pārtrūkst — un īstajā brīdī. Mēs esam klāt, — sacīja Setembrīni un norādīja ar spieķi brālēniem uz mājiņu, pie kuras vārtiem viņi bija apstāj usies. Majiņa bija ļoti vienkārša, tā atradās ciemata sākumā pie pašas ielas, no kuras to atdalīja tikai šaurs dārziņš. Meža vīnogulājs, kam bija atkailinātas saknes, liecās ap durvīm un, spiezdamies pie mūra, stiepa zara loku pret zemo logu labajā pusē, kas bija sīktirgotavas skatlogs. Apakšstāvu apdzīvojot pats bodnieks, paskaidroja Setembrīni. Nafta esot apmeties otrajā stāvā pie drēbnieka, un viņa paša rezidence atrodoties jumtistabiņā. Tā esot piemīlīga studija.

Ar gluži negaidītu laipnību Nafta izteica cerību, ka viņi tiksies arī turpmāk.

—  Apmeklējiet mūs, — viņš aicināja. — Es teiktu: apmeklējiet mani, ja doktoram Setembrīni nebūtu senākas tiesības uz jūsu draudzību. Nāciet, kad vien ienāk prātā, tiklīdz jums rodas patika uz nelielu kolokviju. Es cienu tikšanos ar jaunatni, laikam jau man arī piemīt šis tas no pedagoģiskām tradīcijām… Ja mūsu ložas meistars (viņš norādīja uz Setembrīni) domā, ka nosliece un aicinājums uz pedagoģisku darbu ir pilsoniskā humānisma priekšrocība, tad būs vien ar viņu jāpastrīdas. Tātad uz drīzu tikšanos!

Setembrīni iebilda. Esot tomēr daži kavēkļi, viņš teica. Leitnantam atlicis šeit pavadīt tikai dažas dienas, un inženieris, protams, ar divkāršu uzcītību pildīšot ārstēšanās procedūras, lai varētu drīzāk sekot brālēnam uz līdzenumu.

Jaunie ļaudis piekrita abiem — vienam un tad otram. Palocīdamies pieņēmuši Naftas ielūgumu, viņi pēc brīža, mādami ar galvu un raustīdami plecus, atzina Setembrīni šaubas par pamatotām. Tā šis jautājums palika atklāts.

—   Kā viņš to nosauca? — ievaicājās Joahims, kad viņi, kāpdami augšup, iegriezās alejas līkumā ceļā uz sanatoriju «Berghof».

—   Es sapratu, ka viņš teica «ložas meistars», — sacīja Hanss Kastorps, — un es arī patlaban par to domāju. Droši vien kaut kāda asprātība, viņi jau apveltī viens otru dīvainiem vārdiem. Setembrīni nosauca Naftu «princeps scholasticorum» — arī nav slikti. Sholastiķi — tie jau bija viduslaiku rakstu mācītie, dogmatiski filozofi, ja gribi. Hm, par viduslaikiem jau arī runāja visvisādi, un man iekrita prātā, kā Setembrīni tūlīt pirmajā dienā teica, ka daudz kas šeit pie mums augšā atgādinot viduslaikus: uz šādām domām mūs pamudināja Adriatika fon Mīlendonka, patiesībā viņas vārds. Un kā viņš tev patika?

—   Tas sīkulis? Ne visai. Sis tas, ko viņš teica, man patika. Starptautiskā šķīrējtiesa, protams, ir viena vienīga liekulība. Bet pats viņš man neko nepatika, un tad jau cilvēks var sarunāt laba vai cik, kas no tā tiek, ja viņš pats liekas apšaubāms tips. Un, ka viņš ir apšaubāms, to tu nevari noliegt. Jau tā prātošana par «mīlētāju tuvību» bija pietiekami divdomīga. Un turklāt viņam ir žīda deguns, paskaties labi! Tādi visziņi pastāvīgi ir tikai semīti. Vai tu nopietni domā viņu apciemot?

—   Protams, apmeklēsim viņu! — sacīja Hanss Kastorps. — Par to viszinību — tas ir militārisms, kas tevī runā. Kaldiešiem arī bija šādi deguni, un tomēr viņi bija velnišķīgi zinoši ne tikai melnas maģijas laukā. Naftā arī kaut kas slēpjas no melnās maģijas, viņš mani ļoti interesē. Es neteikšu, ka būtu jau viņu atšifrējis, bet, ja mēs biežāk ar viņu tiksimies, tad varbūt tas arī izdosies, un es nemaz neuzskatu par neiespējamu, ka reizē ar to vispār tiksim pie gudrības.

—   Ko nu par to, draudziņ, tu jau ar katru dienu te augšā pieņemies gudrībā ar savu bioloģiju un botāniku un saviem nenotveramiem pagrieziena punktiem. Un par laika problēmu tev jau tūlīt pirmajā reizē bija ko spriedelēt. Bet

# mēs taču esam šeit nevis lai pieņemtos gudrībā, bet veselībā — pieņemtos veselībā, izveseļotos pavisam un beidzot izārstēti tiktu brīvībā un līdzenumā!

—   «Kalnos mājo brīvība!» — Hanss Kastorps bezbēdīgi iedziedājās. — Pasaki man vispirms, kas ir brīvība, —viņš turpināja tai pašā noskaņā. — Nafta un Setembrīni jau arī pirmīt par to strīdējās un nenonāca ne pie kāda secinājuma. «Brīvība ir likums par cilvēkmīlestību!» apgalvo Setembrīni, un tas izklausās pēc viņa senču karbonāru uzskata. Bet lai arī cik drosmīgi bija karbonāri un drosmīgs mūsu Setembrīni pats …

—  Jā, viņam kļuva nepatīkami, kad runa novirzījās uz personīgo drosmi.

—   … man tomēr liekas — viņam no daudz kā ir bailes, un, zini, viņa brīvība un drosmība ir diezgan apšaubāma. Vai tu domā, ka viņam pietiktu dūšas de se perdre ou mкme de se laisser dйpйrir19 ?

—   Ko tu pēkšņi sāc franču valodā runāt?

—  Tāpat… Te jau ir tik internacionāla atmosfēra. Kas zina, kam tas vairāk pa prātam: Setembrīni, kurš sapņo par pilsonisku vispasaules republiku, vai arī Naftam ar viņa hierarhisko kosmopolītismu. Kā redzi, es klausījos ļoti uzmanīgi, bet pie skaidrības netiku, gluži otrādi, pēc viņu runām radās tikai vēl lielāks sajukums.

—  Tā jau ir vienmēr. Garas runas un spriedelējumi parasti rada vienīgi sajukumu. Es jau tev saku — nav nekādas nozīmes, kādi katram uzskati, galvenais ir cilvēks. Pats labākais, ja vispār nav nekādu uzskatu, bet pilda savu pienākumu.

—  Jā, tā jau tu vari gan teikt, tu esi kara algotnis, tā sakot, gluži formāla esība. Ar mani ir citādi, es esmu civilists, esmu zināmā mērā atbildīgs. Un mani satrauc tāds sajukums, kad viens sludina internacionālu pasaules republiku un no sirds ienīst karu, taču tai pašā laikā ir tik patriotisks, ka partout20 pieprasa robežu Brennerā un tās deļ gatavs uzsākt civilizācijas karu, bet otrs, uzskatīdams valsti par sātana izgudrojumu un vāvuļodams par kādu vispārēju apvienību nākotnē, mirkli vēlāk aizstāv dabiskā instinkta tiesības un zobojas par miera konferencēm. Katrā ziņā mums jāaiziet pie Naftas, lai tiktu skaidrībā. Tu gan teici, ka mums nav jātop gudrākiem, bet veselākiem. Taču tam, draugs, jābūt apvienotam, un, ja par to šaubies, tad tas nozīmē, ka tu sašķel pasauli, un, lai man ļauts tev aizrādīt, tā ir liela aplamība.

Par dieva dibināto valsti un par nelāgu paglābšanos

Hanss Kastorps savā lodžijā pētīja un noteica kādu augu, kas tagad, kad bija sākusies astronomiskā vasara un dienas metās īsākas, bija atrodams daudzās vietās: ozoliņi jeb aquilegia, gundegu dzimtas daudzgadīgs garkāta

augs ar ziliem, violetiem, ari sarkanbrūniem ziediem un paplatām, gludām lapām. Aquilegia auga šur un tur lielā skaitā, bet it īpaši klusajā nostūrī, kur viņš tos bija pirmo reizi ieraudzījis gandrīz pirms gada: kalna strauta piešalkotajā nomaļajā meža gravā ar tiltiņu un soliņu, kur viņa toreizējā pārsteidzīgi uz savu roku uzsāktā pastaiga bija bēdīgi beigusies un kur viņš tagad atkal reizēm aizklīda.

Ja neuzvedās tik aizrautīgi, kā viņš toreiz bija darījis, tad līdz turienei nelikās nemaz tik tālu. Nevajadzēja tikai mest līkumus, dziedāt operu ārijas un tāpat bieži atpūsties — tad no sacīkšu kamanu finiša ciematā, uzkāpjot kādu gabaliņu pa nogāzi augšup, varēja pa meža taciņu un koka tiltiņiem, kas pārmesti pār bobsleja ceļu, kurš veda no Šacalpa, gleznaino nostūri sasniegt divdesmit minūtēs, un tajās reizēs, kad Joahimam bija savu ārstniecības pienākumu dēļ jāpaliek mājā — jāiet uz apskati, caurskati, asins analīzi, injekcijām vai arī svēršanos, — Hanss Kastorps, ja bija labs laiks, pēc otrajām brokastīm, bet reizēm arī tūlīt pēc pirmajām devās turp, tāpat arī laika sprīdi starp pēcpusdienas tēju un vakariņām viņš izmantoja, lai pasēdētu uz soliņa iemīļotajā meža stūrītī — kur viņam kādreiz bija neapturami plūdušas asinis pa degunu — un sānis noliektu galvu klausītos kalnu strauta šalkšanā, vērotu no apkārtnes nošķirto ainavu, kā arī zilo aquilegia klājienu, kuri jau atkal te ziedēja pilnā spēkā.

Vai tikai tāpēc viņš nāca šurp? Nē, viņš te sēdēja, lai varētu pabūt viens, lai varētu pakavēties atmiņās, apsvērt daudzo mēnešu iespaidus un dēkainos pārdzīvojumus un visu pārdomāt. Bet iespaidu un pārdzīvojumu sakrājies daudz un dažādu — nemaz nebija tik vienkārši tos domās sakārtot, tie daudzkārt gūzmējās galvā, saplūda vienkop, tāpēc bija grūti atšķirt īstenībā piedzīvoto no prātotā, sapņotā un iedomātā. Tie visi bija dēkaini, tik ļoti neparasti, * ka viņa sirds, gaužām jūtīga jau kopš pirmās atbraukšanas dienas, gan . stājās, gan nevaldāmi dauzījās, tiklīdz viņš sāka visu atcerēties. Vai gan nepietika ar saprātīgu apsvērumu, ka šai vietā, kur viņam kādā dzīves nespēka stundā bija parādījies Pšibislavs Hipe, aquilegia vis nezied joprojām, bet gan zied no jauna un ka triju nedēļu vietā nodzīvojis te gandrīz apaļu gadu, lai viņa jūtīgā sirds bailēs sažņaugtos?

Starp citu, sēžot uz sava sola pie kalnu strauta, asinis

pa degunu vairs netecēja, tas jau bija pagātnē. Aklimatizācija, no kuras Joahims pašā sākumā bija brīdinājis un kura arī tiešām izrādījās smaga, nu jau bija pagājusi, pēc vienpadsmit mēnešiem to vajadzēja uzskatīt par notikušu, un nekas vairs šai ziņā nebija sagaidāms. Kuņģis bija nostabilizējies un pielāgojies, «Maria Mancini» savu garšu atguvusi, izkaltušās gļotādas nervi jau sen bija atkal jutīgi pret šī augstvērtīgā ražojuma aromātu, cigārus viņš, tāpat kā agrāk, tiklīdz krājums sāka iet uz beigām, ar tādu kā pietāti pasūtīja Brēmenē, kaut arī internacionālā kūrorta vitrīnās bija redzama ļoti vilinoša šāda veida prece. Varbūt «Maria» bija tā, kas veidoja saikni starp viņu, aizgājušo, un līdzenumu, veco dzimteni? Vai tā neuzturēja un nesaglabāja tamlīdzīgas saistības ietekmīgāk nekā pastkartes, kuras viņš reizēm sūtīja tēvočiem un starp kurām laika atstarpes palielinājās tikai tāpēc, ka viņš, apradis ar šejienes jēdzieniem, bija pasācis izšķērdīgāk saimniekot ar laiku? Galvenokārt tās bija skatu kartītes, pievilcības labad ar skaistiem attēliem, kas rādīja ieleju sniega segā vai arī vasaras ietērpā; tekstam tajās palika tikai tik daudz vietas, cik nepieciešams, lai darītu zināmus pēdējos ārstu priekšrakstus, iepazīstinātu radus ar viena mēneša vai vispārējās izmeklēšanas rezultātiem, proti: paziņotu, ka tiklab akustiski, kā arī optiski atzīmējama jūtama uzlabošanās, bet viņš vēl neesot atbrīvojies no infekcijas un nedaudz paaugstināto temperatūru, kas joprojām negribot kristies, izraisot mazie perēklīši, kuri vēl neesot likvidēti, bet neapšaubāmi pazudīšot bez vēsts, ja vien viņš būšot pienācīgi pacietīgs, un tad viņam vairs nekādā gadījumā nevajadzēšot šurp atgriezties. Viņš bija pārliecināts, ka no viņa arī neprasa un negaida apjomīgākus rakstus, jo tie nebija nekādi humānistiskas daiļrunas cienītāji, kam viņš rakstīja; saņemtajās atbildēs nejautās nekas no jūtu uzplūdiem. Lielāko tiesu tie bija pieraksti pie naudas sūtījumiem no mājām, pie procentiem no tēva mantojuma; nauda šejienes valūtā tik izdevīgi tika samainīta, ka viņš to nekad nepaguva iztērēt līdz nākošā sūtījuma saņemšanai; atbildē bija dažas rindiņas mašīnrakstā ar Džeimsa Tīnapela parakstu, vectēvoča un reizēm arī jūras braucēja Pētera sūtīti sveicieni un vēlējumi drīz izveseļoties.

Injekciju kursu hofrāts esot nesen atcēlis, ziņoja Hanss Kastorps uz mājām. Tas nav devis pacientam gaidītos rezultātus, izraisījis galvas sāpes, ēstgribas trūkumu, svara zaudējumu, miegainību, turklāt paaugstinājusies temperatūra, kas vēlāk nav vairs kritusies. Viņš subjektīvi izjuta to kā sausu karstumu kvēlojošajā, sārtum sārtajā sejā, kā atgādinājumu, ka šai zemienes atvasei ar viņa dzimtenes mikli žirgto meteoroloģiju aklimatizācija pastāv galvenokārt paradumā nekad nepierast pie šejienes klimata, tāpat kā nav pieradis pats Radamants, kam pastāvīgi zili vaigi.

«Daži nepierod nekad,» jau sākumā bija brīdinājis Joahims; kā redzams, to skaitā bija Hanss Kastorps. Jo arī galvas trīsināšanās, kas viņam uzbruka drīz pēc ierašanās te augšā, neizzuda, bet uzradās gan ejot, gan sarunājoties, pat šeit, augšā, zili ziedošajā pārdomu stūrītī, kur viņš prātuļoja par visu savu neparasto pārdzīvojumu kompleksu; līdz ar to Hansa Lorenča Kastorpa cienījamais zoda atbalstīšanas veids viņam jau gandrīz bija pārgājis paradumā, un tādās reizēs tas viņam atsauca atmiņā vecā vīra stāvo apkakli, kruzuļainās goda apkakles paveidu, kristāmās bļodas blāvi zeltīto ovālu, godbijīgo «vec-vec» skaņu un tamlīdzīgas radnieciskuma pazīmes, kas savukārt uzvedināja uz pārdomām par paša dzīves kompleksu.

Pšibislavs Hipe vairs nerādījās viņam gluži kā dzīvs, tā kā pirms vienpadsmit mēnešiem. Aklimatizācija bija beigusies, viņam nebija vairs nekādu vīziju, viņš negulēja izstiepies nekustīgi uz sola, kamēr viņa «es» kavējās tālā pagātnē, šādi gadījumi vairs neatkārtojās. Ja šī pagātnes aina ar savu skaidrību un izteiksmību arī uzradās acu priekšā, tad palika normālās, saprātīgās robežās, un šādā sakarībā Hanss Kastorps vilka no krūškabatas laukā stikla suvenīru, ko glabāja dubultā aploksnē un to savukārt kabatas portfelī, — plātnīti, kas, turot to plakaniski pret zemi, spīguļoja melna un likās necaurredzama, bet, pacelta pret gaismu, metās gaiša un atklāja humānista acīm »saistošu skatu: cilvēka caurspīdīgu ķermeņa attēlu, krūšukurvi, sirds kontūras, diafragmas loku un plaušas, tāpat arī atslēgas kaulus un plecu kaulus — to visu apņēma bāli miglains apvalks, miesa, no kuras Hanss Kastorps karnevāla nedēļā bija — pretēji saprātam — guvis baudu. Kas tad ko brīnīties, ja viņa jūtīgā sirds vai pamira un sāka dauzīties, kad viņš aplūkoja velti un pēc tam, atbalstījies pret vienkārši apdarināto sola atzveltni, sakrustojis rokas, galvu pieliecis pie pleca, ņēmās «visu» apsvērt un pārdomāt, klausoties kalna strauta šalkšanā un raugoties zili ziedošajos ozoliņos?

Organiskās dzīvības augstākā izpausme — cilvēka miesa atklājās acu priekšā tāpat kā tanī saltajā, zvaigžņotajā naktī, kad viņš nodevās līdzīgām studijām; auguma iekšienes skatījums jaunā Hansa Kastorpa apziņā saistījās ar daudziem jautājumiem un problēmām, ar ko lādzīgajam Joahimam gan varbūt nebija pienākums nodarboties, bet par ko Hanss Kastorps, civilists, bija sācis justies atbildīgs, lai gan lejā, līdzenumā, nekad tiem nebija pievērsis uzmanību un droši vien arī nekad nepievērstu, turpretī šeit, apcerošā atšķirtībā, raugoties no piectūkstoš pēdu augstuma lejup uz pasauli un visu dzīvo un nododoties pārdomām, iespējams, sava nozīme bija toksīnu izraisītai paaugstinātai organisma satrauktībai, kas radīja sausa, svilinoša karstuma sajūtu sejā. Lūkojoties stikla plātnītē, viņš domāja par Setembrīni, pedagoģisko leijerkastnieku, kura tēvs bija ieraudzījis dienas gaismu zem Hellādas debesīm; Setembrīni izskaidroja mīlestību uz cilvēka miesu, matērijas augstāko izpausmi, kā politiku, sacelšanos un daiļrunību, iesvētīdams pilsoņa šķēpu uz cilvēcības altāra; domāja arī par savu kolēģi Krokovski un par to, ar ko viņi abi viņa aptumšotajā kabinetā nodarbojās, prātoja par psihoanalīzes divdabību — cik stipri tā rosina darbību un progresu, cik tā ir rada kapam ar tā apšaubāmo anatomiju. Iztēlojās abus vecos vīrus līdzās un pretstatā, apsvēra viņu godprātību — dumpinieka un konservatīvā; abi aiz atšķirīgiem iemesliem ģērbās melnās drānās, apcerēja tādas plašas filozofiskas kategorijas kā formu un brīvību, garu un miesu, godu un negodu, laiku un mūžību, — tad, iedomājoties, ka aquilegia no jauna zied un drīz apritēs gads, kopš viņš ir te, viņu uz brīdi sagrāba pēkšņs reibonis.

Atbildīgās garīgās nodarbības savas nošķirtības gleznainajā nostūrī viņš bija savdabīgi iesaucis par «vadīšanu», lietodams šādu puicisku rotaļas nosaukumu gluži kā iemīļotam izklaidēšanās veidam, lai gan tas bija saistīts ar izbailēm, reiboņiem, sirds klauvēm un vēl vairāk pastiprināja kaistošo sajūtu sejā. Viņam nemaz nelikās nepiedienīgi šinīs nodarbībās, kas prasīja piepūli, atbalstīt zodu, jo šāda maniere atbilda iekšējai cieņas izjūtai, kuru viņam piešķīra «vadīšana», domājot par organiskās dzīvības augstāko izpausmi.

«Homo dei» — tā neglītais Nafta bija nosaucis augstāko izpausmi, aizstāvēdams to pret angļu ekonomistu mācības uzbrukumiem. Tāpēc nav brīnums, ka Hanss Kastorps, juzdams civilista atbildību, kā arī «vadīšanas» interešu labā uzskatīja par nepieciešamu kopā ar Joahimu apciemot sīkuli. Setembrīni tas nebūs pa prātam, — Hanss Kastorps bija pietiekami saprātīgs un smalkjūtīgs, lai to skaidri noprastu. Jau pirmā tikšanās humānistam nebija patikusi, viņš nepārprotami bija centies to novērst un pedagoģiski pasargāt jaunos ļaudis, bet it īpaši viņu — tā domāja viltīgais dzīves rūpju bērns — no pazīšanās ar Naftu, lai gan pats ar viņu tikās un disputēja. Tādi jau tie audzinātāji ir. Paši sev neliedz visu saistošo, domādami, ka ir tam pietiekami «izauguši», bet jaunatnei to liedz un prasa, lai atzīst sevi par «neizaugušu» visam saistošajam. Laime vēl, ka leijerkastniekam īstenībā nebija nekādu tiesību kaut ko liegt jaunajam Hansam Kastorpam un viņš to arī nemaz nemēģināja darīt. Grūti audzināmajam vajadzēja tikai izlikties nesmalkjūtīgam un vientiesīgam, un kas tad varētu viņu aizkavēt pieņemt mazā Naftas ielūgumu, ko viņš arī darīja kopīgi ar Joahimu, kurš vai nu ar labu prātu, vai nelabprāt, bet piebiedrojās, un viņi dažas dienas pēc pirmās tikšanās kādā svētdienas pēcpusdienā, nogulējuši noteikto laiku uz balkona, devās turp.

No sanatorijas «Berghof» līdz vīnogulājiem apaugušajai mājiņai lejā bija tikai dažas minūtes, ko iet. Viņi iegāja tajā, devās garām sīku preču bodītei labajā pusē, tad kāpa pa šaurajām, brūni nokrāsotajām kāpnēm otrajā stāvā, kur pie durvīm līdzās zvanam bija piestiprināta plāksnīte ar dāmu drēbnieka Lukačeka vārdu. Durvis atvēra pusaugu zēns, kalpotājs ar īsi apgrieztiem matiem un sārtiem vaigiem; mugurā viņam bija kaut kas līdzīgs livrejai, svītrota jaka un kājās getras. Brālēni apjautājās, # vai profesors Nafta esot mājās un, tā kā nebija paņēmuši 'līdzi vizītkartes, tad skaidri un saprotami nosauca savus vārdus, lai zēns prastu pieteikt «Naftas kungam», kā viņš teica, nelietodams titulu. Durvis pretī ieejai stāvēja pamestas vaļā un pavēra skatu drēbnieka darbnīcā, kur, lai gan bija svētdiena, Lukačeks sēdēja ar sakrustotām kājām uz galda un šuva. Viņam bija bāla seja,_kaila galva, vareni liels, noļutis deguns, zem kura pāri abām mutes pusēm bēdulīgi nokārās melnas ūsas.

— Labdien! — sveicināja Hanss Kastorps.

—   Sveiki, — atsaucās drēbnieks vietējā izloksnē, kaut gan šveiciešu izruna neatbilda ne viņa uzvārdam, ne viņa ārienei un skanēja neīsti un dīvaini.

—  Tik centīgs? — Hanss Kastorps turpināja, mādams ar galvu. — Šodien taču ir svētdiena!

—  Steidzams darbs, — cītīgi šūdams, aprauti izmeta Lukačeks.

—  Kaut kas ļoti smalks, — sprieda Hanss Kastorps, — ātri vajadzīgs kādām slēgtām viesībām vai kam līdzīgam?

Drēbnieks, brīdi paklusējis, nokoda pavedienu un ievēra adatā jaunu. Un tikai tad pamāja ar galvu.

—   Vai skaists? — Hanss Kastorps vēl jautāja. — Ar piedurknēm?

—   Jā, ar piedurknēm, tas būs kādai vecai, — atbildēja Lukačeks ar stipru čehu akcentu. Atgriezās zēns, un saruna, kas notika pa atvērtajām durvīm, aprāvās. Naftas kungs lūdzot ienākt, zēns teica, divus trīs soļus tālāk pa labi atvērdams jaunajiem ļaudīm durvis, kuru portjeras viņam vajadzēja pacelt. Nafta sagaidīja viesus, stāvēdams uz sūnu zaļa paklāja, kājās viņam bija kurpes ar sprādzēm.

Brālēnus pārsteidza, varētu teikt, pat apžilbināja greznība, kāda valdīja kabinetā, kurā bija divi logi, jo mājiņas nožēlojamais izskats, kāpnes, trūcīgais gaitenis ne mirkli neļāva rasties domai par ko tādu; šāds kontrasts piešķīra kaut ko fantastisku Naftas elegantajai iekārtai, kas īstenībā diezin vai tāda bija, tāpat kā nebūtu arī bijusi Hansa Kastorpa un Joahima C.īmzena skatījumā. Un tomēr iekārta bija smalkmanīga, pat grezna, un, lai gan istabā atradās rakstāmgalds un grāmatu skapji, tā neizskatījās pēc kabineta. Pārāk daudz zīda auduma, vīnsārta, purpursarkana zīda: gan portjeras, kas nosedza neglītās durvis, gan logu aizkari bija no tā, ar zīdu bija apvilktas arī iepretī otrām durvīm izvietotās mēbeles, tur siena tikpat kā viscaur nosegta ar gobelēnu. Baroka laikmeta atzveltnes krēsli ar popētiem roku balstiem bija novietoti apkārt apaļam galdam ar metāla virsu un tā aizmugurē tāda paša stila dīvāns ar zīda plīša spilveniem. Gar sienām blakus abām durvīm stāvēja grāmatu skapji. Tie bija no sarkankoka tāpat kā rakstāmgalds jeb, pareizāk sakot, sekretērs ar uzritināmo, izliekto pārvalku, starp logiem novietotajiem skapjiem bija stikla durvis, no iekšpuses aizdrapētas ar zaļu zīdu. Bet kaktā, pa kreisi no dīvāna un

galda, bija redzams īsts mākslas darbs — uz paaugstinājuma, kas bija apklāts ar sarkanu drānu, stāvēja liela, izkrāsota koka skulptūra — Pietā, primitīva un ekspresīva, kā likās, groteska, neizprotami atbaidoša: dievmāte ar aubīti galvā, sarauktām uzacīm un ciešanās greizi pavērtu muti tur klēpī savu sāpju bērnu; tēlam bija naivi kļūdainas proporcijas ar krasi izteiktu anatomiju, kas tomēr liecināja par tās nezināšanu: Pestītāja galva nokārusies, un tanī duras ērkšķi, seja un augums notriepti un apšļākti ar asinīm, biezu asiņu recekļi pie brūces sānos un ar naglām caururbtajās vietās rokās un kājās. Šis skats piešķīra zīdā izrotātajai istabai tiešām savdabīgu nokrāsu. Arī tapetes, cik nu tās bija redzamas virs grāmatu skapjiem un uz sienas logu pusē, bez šaubām, bija īrnieka guvums, to gareno svītru zaļums labi saderējās ar mīksto paklāju, kas sedza sarkano grīdu. Vienīgi ar zemajiem griestiem nav bijis nekas izdarāms. Tie bija kaili un ieplaisājuši. No tiem nokarājās neliela Venēcijas lustra. Logiem priekšā bija krēma krāsas štoras, kas sniedzās līdz pašai zemei.

—   Te nu mēs esam ieradušies uz kolokviju! — sacīja Hanss Kastorps, lielāku uzmanību veltīdams svētajai, šausminošajai skulptūrai kaktā nekā pārsteidzošās istabas saimniekam, kurš atzina, ka brālēni turējuši vārdu. Viņš grasījās ar savas mazās labās rokas viesmīlīgi aicinošu kustību aizvadīt ciemiņus tuvāk ar zīdu apvilktajiem krēsliem, taču Hanss Kastorps kā apburts taisnā ceļā devās pie koka skulptūras un, iespriedis rokas sānos un piešķiebis galvu, palika tur stāvot.

—   Kas tad tas jums te ir? — viņš klusiņām ieminējās. — Tas taču ir kas briesmīgi labs. Kur vēl redzētas tādas ciešanas! Kaut kas senlaicīgs laikam?

—   Četrpadsmitais gadsimts, — atbildēja Nafta. — Liekas, Reinas skola. Vai atstāj uz jums iespaidu?

* — Milzīgu, — atzinās Hanss Kastorps. — Nemaz nav iespējams skatītāju neietekmēt. Nebūtu varējis iedomāties, ka iespējams reizē kaut kas tik — atvainojiet — atbaidošs un skaists.

—   Dvēseles un gara radošajā izpausmē, — turpināja Nafta, — neglītais pastāvīgi pāraug skaistajā un skaistais neglītajā, tāda ir likumība. Runa ir par garīgo skaistumu, nevis miesīgo, kas ir absolūti bez kādām intelekta pazīmēm, Starp citu, tas ir arī abstrakts, — viņš piebilda.

—  Miesas skaistums ir abstrakts. Reāls ir tikai iekšejais — reliģiozās izteiksmes skaistums.

—   Ļoti vērtīgs un trāpīgs apzīmējums un sadalījums,— sacīja' Hanss Kastorps. — Četrpadsmitais?… — viņš pārjautāja. — Tūkstoš trīssimt kaut kāds? Jā, tie ir paši īstākie viduslaiki, zināmā mērā gūstu apstiprinājumu priekšstatam, kāds man pēdējā laikā pār viduslaikiem bija radies. Patiesību sakot, man nav bijis nekādu zināšanu par to, esmu tehniskā progresa cilvēks, ja vispār par mani runa. Bet šeit, augšā, priekšstats par viduslaikiem man ievērojami paplašinājies. Politiskās ekonomijas toreiz vēl nebija, par to nav šaubu. Kā darbs tas ir?

Nafta paraustīja plecus.

—   Vai nav vienalga? — viņš sacīja. — Par to mums nevajadzētu interesēties, tāpat kā par to neinteresējās neviens toreiz, kad tas tapa. Autors nav nekāds brīnumains ģēnijs, tas ir nezināms un kolektīvs. Starp citu, tie ir vēlie viduslaiki, gotika, signutn mortificationis 21 . Jūs te neatradīsiet nekā no saudzības un izskaistinājuma, ko vēl romāņu laikmetā, attēlojot krustā sisto, uzskatīja par nepieciešamu, te nav ne karaļa kroņa, ne majestātiska triumfa pār pasauli un mocekļa nāvi. Viss radikāli liecina par ciešanām un miesas nespēcību. Vienīgi gotiskā māksla ir savā askētismā īsti pesimistiska. Jums laikam nav pazīstams Inocenta Trešā darbs «De miseria humanae conditionis»22 — tas ir ļoti asprātīgs. Sarakstīts divpadsmitā gadsimta beigās, bet tam par ilustrāciju noder tikai vēlāko viduslaiku māksla.

—   Naftas kungs, — Hanss Kastorps ievilka elpu,

—  mani saista katrs jūsu teiktais vārds. «Signutn mortificationis»? To es ievērošu. Pirms tam jūs kaut ko minējāt par «nezināmo un kolektīvo», par ko arī vērts palauzīt galvu. Diemžēl jums ir taisnība, es pāvesta rakstu, — pieņemu, ka Inocents Trešais bijis pāvests, — neesmu lasījis. Vai es pareizi sapratu, ka raksts ir askētisks un asprātīgs? Man jāatzīstas, es nekad nebūtu varējis iedomāties, ka šie abi jēdzieni varētu iet roku rokā, bet, nopietni apsverot, jāsecina, ka spriedumos par cilvēcisko postu atrodams iegansts, lai pazobotos par miesas vājībām. Vai šo traktātu iespējams dabūt? Ja es pacenstos atjaunot savas trūcīgās zināšanas latīņu valodā, tad iespējams, ka man izdotos ar to tikt galā.

— Man ir šī grāmata, — atteica Nafta, pamādams ar galvu uz kāda skapja pusi. — Jūs to varat katrā laikā dabūt. Bet vai mēs neapsēdīsimies? Pietā būs jums redzama, arī sēžot uz dīvāna. Patlaban jābauda arī mūsu palaunags…

Mazais kalpotājs nesa tēju un skaistā sidraba groziņā gabaliņos sagrieztu torti. Bet kurš bija tas, kas spārnotu soli, ar smaidu uz lūpām cieši sekoja viņam pa atvērtajām durvīm, iesaukdamies «Sapperloi!»23 un «Accidenti!»2A ? Tas bija stāvu augstāk dzīvojošais Setembrīni kungs, kurš ieradās, lai ņemtu dalību kungu sabiedrībā. Ieraudzījis pa lodziņu brālēnus, viņš esot steigšus pabeidzis iesākto enciklopēdijas lappusi un tad nolēmis viņiem piebiedroties. Tāda ierašanās bija dabiska un saprotama. Jau senā pazīšanās ar «Berghof» iemītniekiem deva viņam uz to tiesības, turklāt, lai gan abiem bija krasas domstarpības, viņi acīmredzot tikās ar Naftu diezgan bieži, spriežot pēc tā, ka namatēvs nejutās par viņa ierašanos pārsteigts un apsveica viņu kā pašu cilvēku. Un, kaut arī tā bija, Hansam Kastorpam nepārprotami radās divējāds iespaids. Pirmkārt, viņam šķita, ka Setembrīni kungs ienācis tāpēc, lai viņi ar Joahimu vai, pareizāk sakot, viņš, Hanss Kastorps, nepaliktu vienatnē ar mazo, neglīto Naftu un lai ar savu klātieni radītu pedagoģisku pretsparu; otrkārt, bija skaidri nomanāms, ka viņam ne vien nebija nekādu iebildumu, bet ka viņš pat labprāt izmantoja izdevību, lai uz brīdi pamestu savu jumtistabiņu un pakavētos Naftas zīdainajās telpās, dzerot tīkami servētu tēju; iekams Setembrīni paņēma tasi, viņš saberzēja savas dzeltenīgās rokas, kurām mazā pirkstā virspuse bija apaugusi melniem matiņiem, un ar nepārprotamu labpatiku, ko apliecināja arī vārdos, baudīja šaurās, ar šokolādi slāņotās tortes'šķēlītes.

Saruna joprojām ritēja par to pašu skulptūru, no kuras Hanss Kastorps nenolaida acis un par kuru nerimās * spriest, vērsdamies pie Setembrīni kunga, pūlēdamies ari viņu iesaistīt mākslas darba kritiskajā analīzē, — tai pašā laikā humānista sejā brīdī, kad viņš pavērsās uz tā pusi un pēc tam apsēdās ar muguru pret «Pietā», bija skaidri noprotams pretīgums pret šo istabas greznojumu. Pārāk pieklājīgs, lai pateiktu visu, ko domā, viņš aprobežojās ar norādījumu uz skulptūras grupas kļūmēm savstarpējās attiecībās un figūru proporcijās, kas esot pretrunā ar dzīves patiesību un nepavisam viņu neaizkustinot, jo kļūmes

neesot izskaidrojamas ar seno laiku primitīvismu, bet pieļautas tīši un ļaunprātīgi aiz naidpilna principa, ko Nafta nīgri apstiprināja. Protams, par tehnisku nevarību te nevarot būt ne runas. Tā esot gara apzināta emancipācija no esības, gara izteikts nicinājums, atsakoties goddevīgi sludināt tai paklausību. Bet, kad Setembrīni paskaidroja, ka nicīgā izturēšanās pret dabu un tās izzināšanu var novest cilvēci maldu ceļos, tāpat kā absurda formas ignorēšana, kura tīksminoties ap viduslaiku mākslu un tās atdarinātāju vēlākos laikmetos, un sāka retoriski cildināt grieķu un romiešu mantojumu, klasicismu, formu, saprātu un dabas dotu līksmību, kas esot vienīgie cilvēces progresa izraisītāji, — sarunā iejaucās Hanss Kastorps, vaicādams, kas tādā gadījumā būtu sakāms par Plotinu, kurš, kā zināms, esot kaunējies par savu augumu, tāpat arī par Voltēru, kas saprāta vārdā protestējis pret skandalozo Lisabonas zemestrīci. Absurds? Absurds gan, bet, ja labi apsverot, tad, pēc viņa domām, absurdo varot atzīt par garīgi cildeno un gotiskās mākslas absurdais naids pret dabu galu galā esot tikpat cildens kā Plotina un Voltēra izturēšanās, jo tanī izpaužoties tā pati emancipācija, tas pats brīvību mīlošais lepnums, kas liedzoties pakļauties aklajam spēkam, proti, dabai…

Nafta sāka nevaldāmi smieties, kā jau teikts, viņa smiekli atsauca atmiņā ieplīsuša šķīvja skaņu, tie beidzās ar klepu. Setembrīni cienīgi aizrādīja:

—  Jūs ar savu asprātību nodarāt pāri mūsu namatēvam un tātad ar nepateicību atmaksājat par lielisko cepumu. Vai jūs vispār zināt, kas ir pateicība? Pieņemot, ka pateicība ir saņemtās dāvanas prasmīga lietā likšana …

Redzēdams, ka Hanss Kastorps samulst, viņš šarmanti piebilda:

—  Jūs, inženier, esat jokupēteris. Maniere, kā jūs labsirdīgi zobojaties par visu labo, nerada manī ne mazākās šaubas, ka savā sirdī esat par to. Jūs, protams, zināt, ka gara sacelšanās pret dabisko ir vienīgi tad godprātīga, ja notiek cilvēka cieņas un skaistuma vārdā, nevis tāda, kas, lai arī nesprauž sev par mērķi cilvēku apkaunot un pazemot, tomēr to neviļus panāk. Tāpat jums ir zināms, kādus necilvēcīgus šausmu darbus, kādu asinskārīgu necilvēcību uzrāda laikmets, kam par savu esību jāpateicas tādam mākslas ražojumam kā tas tur — man aizmugurē. Pietiek, ja es jums atgādināšanu atbaidošo inkvizitora tipu, kaut vai tādu kā asinīs mirkstošo Marburgas Konrādu ar viņa zemisko priestera naidu uz visu, kas stājas ceļā pārdabiskajam. Nedomāju, ka jūs būtu spējīgs atzīt zobenu un sārtu par cilvēkmīlestības ieročiem…

—   Toties tāds ierocis, — pārtrauca Nafta, — bija mašinērija, ar kuras palīdzību Konvents atbrīvoja pasauli no sliktiem pilsoņiem. Visi baznīcas sodi — gan sārti, gan anatēma — tika uzlikti dvēseles glābšanas labā no mūžīgās pazušanas, ko nevar vis teikt par jakobīņu iznīcināšanas kāri. Atļaujos piezīmēt, ka jebkura ar spīdzināšanu un asins izliešanu saistīta tiesāšana, ja tā nav pakļauta ticībai uz viņpasaules dzīvi, ir zvēriska nejēdzība. Un, kas attiecas uz cilvēka cieņas pazemošanu, tad šī procesa pirmsākumi sakrīt ar pilsoniskā gara attīstības sākumiem. Renesanse, apgaismības laikmets, dabas zinātnes un deviņpadsmitā gadsimta ekonomika darīja visu, visu iespējamo, kas vien varētu veicināt cieņas pazemošanu, sākot ar jauno astronomiju, kura pārvērta Visuma centru, cildeno arēnu, kur dievs un velns savstarpēji cīnījās ap dedzīgi iekāroto radījumu, par neievērojamu, mazu planētu un pagaidām darīja galu cilvēka izcilajam stāvoklim kosmosā, kas, starp citu, bija astroloģijas balsts.

—   Pagaidām? — Seternbrīni kunga sejas izteiksmē, kad viņš glūnīgi to jautāja, bija kaut kas radniecīgs tāda inkvizitora vai bendes vaibstiem, kas gaida, lai izjautātais savā atbildē sapītos un iekristu lamatās.

—   Protams. Uz dažiem simt gadiem, — Nafta vēsi apstiprināja. — Tā vien rādās, ka arī šai ziņā sholastikas gods būs glābts, viss jau noris pilnā sparā. Ptolemajs gūs uzvaru pār Koperniku. Heliocentriskā tēze beidzot atduras pret idejisku pretsparu, kas, jādomā, pēdīgi novedīs pie mērķa. Zinātne būs filozofiski spiesta atdot zemei to godpilno stāvokli, kuru tai centās saglabāt baznīcas dogma.

—   Ko? Kas? Idejisks pretspars? Filozofiski spiesta? Novedīs pie mērķa? Kāda veida voluntārismu jūs sludināt? Un objektīvie pētījumi? Tīrā izpratne? Patiesība, godājamais, kas cieši saistīta ar brīvību, kuras apliecinātājus mocekļus jūs tiecaties pārvērst par zemes pīšļiem, bet kuri drīzāk ir šīs planētas slavas nesēji?

Seternbrīni kunga jautājumi bira valdonīgi un bargi. Viņš sēcleja, taisni izslējies, un grautin grāva godprātīgos vārdus pār mazo Naftu, beigās paceldams balsi tik stipri, ka bija skaidri noprotams, cik viņš ir pārliecināts, ka pretiniekam neatliek nekas cits kā vien nokaunēties un klusēt. Viņam bija rokā gabals tortes, bet runājot viņš to atlika atpakaļ uz šķīvja, jo pēc visa jautātā nevēlējās tam pieskarties.

Nafta atbildēja netīkami rāmi:

—   Labais draugs, nekādas tīrās izpratnes nav. Baznīcas gnozeoloģijas likumības būtība, kas izpaužas Augustīna tēzē: «Es ticu, lai varētu izprast,» — ir pilnīgi neapstrīdama. Ticība ir ceļš uz izpratni, bet intelekts ir sekundāra parādība. Jūsu bezpretenziju zinātne ir mīts. Kaut kas no ticības, no pasaules uzskata, idejas, īsi sakot, te neizbēgami pastāv griba, un saprāts ir tas, kuram vajag to izskaidrot, pierādīt. Allaž un pastāvīgi viss nonāk pie Quod erat demonstrandum25 . Raugoties no psiholoģiskā redzesviedokļa, jau pašā pierādījumā ietilpst pārliecinošs voluntārisks jēdziens. Lielie divpadsmitā un trīspadsmitā gadsimta sholastiķi bija vienis prātis, ka nepatiesais teoloģijā nevar būt patiess filozofijā. Labi, ja vēlaties, neņemsim vērā teoloģiju, bet, ja humānisms neatzīst, ka dabas zinātnēs nevar būt patiess tas, kas ir nepatiess filozofijā, tad tas nav nekāds humānisms. Svētās inkvizīcijas argumentācijā pret Galileju bija teikts, ka viņa tēzes ir filozofiski absurdi. Iznīcinošāku argumentāciju grūti iedomāties.

—  Ē-ē, mūsu nabaga lielā Galileja argumenti izrādījās pamatotāki! Nē, labāk runāsim nopietni, professor el Abu šo jauno cilvēku klātbūtnē, kuri tik uzmanīgi klausās, atbildiet man uz šādu jautājumu: vai jūs ticat patiesībai, objektīvai, zinātniskai patiesībai, pēc kuras tiekties ir katras morāles augstākais likums un kuras triumfs pār autoritātēm veido cilvēka gara slavas pilno vēsturi?!

Hanss Kastorps un Joahims, sēdēdami ar sejām pret Setembrīni, pagriezās tagad pret Naftu — pirmais ātrāk, otrais gausāk. Nafta atbildēja:

—   Šāds triumfs nav iespējams, jo autoritāte ir cilvēks pats, viņa intereses, viņa cieņa, labklājība, tātad starp autoritāti un patiesību nevar būt nekādu pretrunu. Tās sabrūk.

•— Tādā gadījumā patiesība būtu …

—   Patiess ir tas, kas noderīgs cilvēkam. Viņā ir iemiesota visa daba, no visas dabas tikai viņš ir radīts, un visa daba pastāv tikai viņam. Viņš ir visu lietu mēraukla, un viņa labklājība — patiesības kritērijs. Teorētiskā atziņa, kam trūkst praktiskas nozīmes cilvēces labklājības idejai, ir tik ļoti neinteresanta, ka veselais saprāts nevar to ne atzīt, ne arī pieļaut. Gadsimtos, kad valdīja kristīgais pasaules uzskats, dabas zinātnes tika atzītas kā cilvēkam nevajadzīgas. Laktancijs, kuru Konstantīns Lielais bija izvēlējies par audzinātāju savam dēlam, vaicāja bez aplinkiem, kādu svētlaimi viņš gūs, ja zinās, kur sākas Nīla, vai arī būs skaidrībā par to, ko fiziķi melš par debesīm. Atbildiet nu viņam! Ja no visām filozofijām deva priekšroku Platona filozofijai, tad tikai tāpēc, ka tā centās nevis izprast dabu, bet dievu. Varu jums apgalvot, ka cilvēce gatavojas atgriezties pie šī redzesviedokļa un atzīt, ka patiesas zinātnes uzdevums nav vis dzīties pakaļ postošām izziņām, bet prast kaitīgo vai arī garīgi mazvērtīgo pilnīgi atmest, vārdu sakot, apliecināt instinktu, mēru un izvēli. Bērnišķīgi domāt, ka baznīca aizstāvējusi tumsību, cīnījusies ar gaismu. Tai bija trīskārt taisnība, pasludinot par grēcīgu jebkuru «objektīvu» tieksmi uz lietu izzināšanu, tas ir, tādu, kas neliekas zinis par garīgo, nerūpējas par dvēseles glābšanu, bet, ja nu cilvēku tiešām kas gremdējis tumsībā un gremdēs arvien dziļāk, tad tā ir drīzāk «objektīvā», no filozofijas tālā dabas zinātne. — Jūs jau sludināt pragmatismu, — iebilda Setembrīni, —ko vajag tikai pārnest politikas laukā, lai tūlīt pat ieraudzītu, cik tas ir bīstams. Labs, patiess un taisnīgs ir viss, kas noderīgs valstij. Tās labklājība, cieņa, tās vara ir tikumības kritērijs. Jauki! Līdz ar to plaši atvērtas durvis, atvērti vārti jebkuram noziegumam un no cilvēciskās patiesības, individuālā taisnīguma, demokrātijas nepaliek ne miņas …

— Spriedīsim kaut cik loģiski, — ieteica Nafta. — Vai nu taisnība Ptolemajam un sholastikai un pasaule beigu beigās pastāv laikā un telpā — tad dievība ir transcendenta, pretstats starp dievu un pasauli paliek spēkā un arī cilvēks ir duālistiska būtne, viņa dvēseles konflikts rodas, saduroties jutekliskajam ar pārjuteklisko, un viss sabiedriskais atiet otrā plānā, vienīgi šādu individuālismu es varu atzīt par konsekventu, — vai arī jūsu renesanses laikmeta astronomi atklājuši patiesību un kosmoss ir bezgalīgs. Tad nav pārjutekliskās pasaules, nav duālisma; viņpasaule tiek ietilpināta šai pasaulē, pretstatījums starp dievu un dabu zūd, un, tā kā šādā gadījumā arī cilvēka personība nav vairs divu naidīgu principu karalauks, bet, gluži otrādi, ir harmoniska, vienveidīga vienība, tad cil

vēka iekšējais konflikts dibinās tikai uz pretrunu starp personiskām un vispārējām interesēm un valsts mērķi, tāpat kā elku dievību laikā, izvēršas par morāles likumiem. Vai nu viens, vai otrs.

—   Es protestēju! — iesaucās Setembrīni, pastiepdams uz namatēva pusi roku, kurā turēja tējas tasīti. — Es protestēju pret apmelojumu, ka modernā valsts būtu indivīda sātaniska paverdzināšana! Es protestēju pret mokošo alternatīvu — prūsiskumu un viduslaiku reakciju —, kādu jūs grasāties mums uzspiest! Demokrātijai nav nekādu citu uzdevumu kā vien individuāli koriģēt jebkuras valsts absolūtismu. Patiesība un taisnīgums ir individuālas morāles pati greznākā rota, un tajā gadījumā, kad tās nonāk konfliktā ar valsts interesēm, var rasties iespaids, ka tās ir valstij naidīgas varas, lai gan īstenībā tās tiecas vienīgi pēc augstākas, nebaidīsimies teikt — pēc valsts garīgās labklājības. Renesansē esot meklējams pirmsākums tam laikam, kad valsti sāka pielīdzināt dievībai. Kāda aplamība! Sasniegumi — es to saku ar etimoloģisku uzsvaru: renesanses un apgaismības laikmeta sasniegumi, godājamais, ir personība, cilvēka tiesības, brīvība!

Visi trīs atviegloti uzelpoja, jo Setembrīni kunga garās tirādes laikā bija sēdējuši aizturētu elpu. Hanss Kastorps pat neviļus uzplāja ar roku uz galda malas, jāteic gan, to viņš izdarīja atturīgi.

—  Vareni! — viņš novilka caur zobiem, arī Joahims likās gaužām apmierināts, lai gan sarunā tika izmesti daži vārdi par prūsiskumu. Pēc tam abi pagriezās pret sakauto sarunas biedru, Hanss Kastorps pat, aiz nepacietības atbalstījis elkoņus pret galdu, iespieda zodu plaukstā, kā tai vakarā, kad zīmēja cūciņu, un no iespējami lielāka tuvuma saspringti vērās sejā Naftam.

Nafta sēdēja satraukts un kluss, saņēmis savas kalsnas rokas klēpī. Viņš teica:

65

—   Es mēģināju mūsu sarunu ievadīt loģiskā gultnē, bet jūs atbildat man ar cēliem augstsirdības apliecinājumiem. Man bija aptuveni zināms, ka varam renesansei pateikties par to, ko mēdz saukt par liberālismu, individuālismu, humānistisku pilsoniskumu, bet «etimoloģiskie uzsvērumi» mani nepārliecina, jo jūsu ideālu «karojošā», heroiskā jaunība ir sen pagājusi, šie ideāli ir miruši vai arī patlaban beidz savas mūža dienas, un tie, kas piebeigs tos pilnīgi, jau atrodas pie laikmeta sliekšņa. Ja nekļūdos, jūs dēvējat

3 — Buivju kalns

sevi par revolucionāru. Bet, ja jūs domājat, ka nākotnes revolūcijas atnesis cilvēkiem brīvību, tad maldāties. Brīvības princips piecsimt gados ir piepildījies un novecojis. Pedagoģija, kas vēl šobaltdien sevi uzskata par apgaismības laikmeta atvasi un saredz sava «es» atbrīvošanā, auklēšanā un kritikā, kā arī pilnīgi noteiktu dzīves formu sagraušanā audzināšanas līdzekļus, — tāda pedagoģija gan spēj vēl gūt acumirklīgus retoriskus panākumus, bet lietpratējiem par tās atpalicību nav ne mazāko šaubu. Visām īstenām audzināšanas apvienībām jau no laika gala zināms, kāds patiesībā ir jebkura veida pedagoģijas pamats, proti: tā ir kategoriska pavēle, dzelžainas saistības, disciplīna, upurēšana, sevis noliegšana, personības paverdzināšana. Un, beidzot, tikai ar bezsirdīgu jaunatnes neizpratni var izskaidrot priekšstatu, ka jaunatne tīko pēc brīvības. Tās dziļākais prieks ir paklausība.

Joahims izslējās. Hanss Kastorps piesarka. Setembrīni kungs satraukti virpināja savas skaistās ūsas.

—   Nē! — Nafta turpināja. — Nevis atbrīvošana un sevis attīstīšana ir mūsu laikmeta noslēpums un prasība. Tas, kas tam vajadzīgs, pēc kā tas tiecas un ko tas sasniegs, ir — terors.

Pēdējo vārdu viņš, nemaz nepakustēdamies, izrunāja klusāk nekā visu iepriekšējo, tikai briļļu stikli uz mirkli iedzalkstījās. Visi trīs sarāvās, arī Setembrīni, kurš gan smaidīdams ātri savaldījās.

—   Un vai drīkstu zināt, — viņš vaicāja, — ko vai kuru, — kā redzat, esmu pati ziņkārība, es pat nezinu, kā lai jautāju, — ko vai kuru jūs uzskatāt par — es nelabprāt atkartoju šo vārdu — terora paudēju?

Nafta sēdēja saspringti, klusi, tikai briļļu stikli zibsnīja. Viņš teica:

—   Esmu gatavs jums pakalpot. Domāju, ka nekļūdīšos, ja pieņemšu, ka esam vienis prātis, runājot par cilvēces pirmatnējo ideālo stāvokli, par to stāvokli, kad cilvēki nepazina ne valsti, ne varu un savā bērna nevainībā bija tuvi dievam, kad nebija ne kungu, ne kalpu, ne likuma, ne soda, ne arī pārinodarījumu, ne miesīgas mīlas sakaru, nekādu šķiru, nekāda darba, ne īpašumu, tikai vienlīdzība, brālība, morāliska pilnība.

—   Lieliski. Es piekrītu, — paziņoja Setembrīni. — Piekrītu, izņemot punktu par miesīgajiem mīlas sakariem, kas acīmredzot pastāvējuši vienmēr, jo cilvēks ir tomēr

augstu attīstīts mugurkaulnieks un nav savādāks par pārējām dzīvām būtnēm …

—   Kā vēlaties. Es tikai principā konstatēju mūsu vienprātību attiecībā par sākotnējo, dievam padevīgo paradīzes stāvokli, kad nekas nebija zināms par justīciju, par stāvokli, kas gāja zudumā pēc grēkā krišanas. Domāju, ka mēs varam palikt blakus vēl kādu ceļa gabalu, izskaidrojot valsts izcelšanos ar sabiedrisku nolīgumu, pēc kura līdz ar grēku radās vajadzība, lai pasargātu no netaisnības, un te arī slēpjas valsts kundziskās varas pirmsākums.

—  Benissimo!26 — iesaucās Setembrīni. — Sabiedrisks nolīgums … tā ir apgaismība, tas ir Ruso. Nekad nebūtu domājis …

—   Laipni lūdzu. Šeit mūsu ceļi šķiras. Balstoties uz faktu, ka sākotnēji visa vara un spēks atradās tautas rokās un tā nodeva savas likumdošanas tiesības un savu varu' valstij, valdniekam, jūsu skola secina, ka revolucionārās tiesības stādāmas augstāk par monarha tiesībām. Turpretī mēs …

«Mēs?» Hanss Kastorps ziņkārībā saspringa… Kas ir tie «mēs»? Katrā ziņā vēlāk jāpajautā Setembrīni, ko viņš domājis ar «mēs».

—   Mēs savukārt, — Nafta turpināja, — iespējams, ka esam ne mazāk revolucionāri noskaņoti nekā jūs, vienmēr pirmām kārtām secinājām, ka baznīca savās tiesībās stādāma augstāk par laicīgo varu. Nebūtu valsts bezdievīgums rakstīts tai uz pieres, pietiktu ar norādījumu uz vēsturisko faktu, ka tā radusies pēc tautas gribas, nevis tā kā baznīca, kas dibināta ar dievišķīgā gādību, lai pierādītu, ka gadījumā ja tas nav gluži sātana roku darbs, tad katrā ziņā nepieciešamības un grēcīgas nevarības produkts.

—  Valsts, mans kungs …

67

—   Es zinu jūsu domas par nacionālo valsti. «Nav nekā augstāka par tēvijas mīlestību un bezgalīgām alkām pēc slavas.» Es citēju Vergiliju. Jūs pievienojat tam nedaudz liberālā individuālisma, un tā tad ir demokrātija, bet jūsu principiālā attieksme pret valsti tāpēc ne drusku nemainās. Tas, ka valsts dvēsele ir nauda, jūs, kā redzams, nemaz neskar. Vai tā varbūt nav? Antīkā pasaule bija kapitālistiska, jo tā pielūdza valsti. Kristīgie viduslaiki skaidri apzinājās pasaulīgās valsts imanento kapitālismu. «Nauda

3*

kļūs par valdnieku,» — šis pareģojums izteikts vienpadsmitajā gadsimtā. Vai jūs varat noliegt, ka tas ir piepildījies burtiski un ka līdz ar to sātans guvis uzvaru pār cilvēku?

—   Labais draugs, es gaidu atbildi. Esmu nepacietīgs iepazīt lielo, nepazīstamo šausmu paudēju.

—   Riskanta ziņkāre tās sabiedrības šķiras sludinātājam, kura pauž brīvību, kas iedzinusi pasauli postā. Ļaunākajā gadījumā es varu bez jūsu iebildumiem arī iztikt, jo buržuāzijas politiskā ideoloģija man ir zināma. Tās mērķis ir demokrātiskā impērija, nacionālā valsts principa pāraugšana vispārējā — pasaules valstī. Un šīs impērijas valdnieks? Mēs viņu pazīstam. Jūsu utopija ir atbaidoša, un tomēr — šai jautājuma daļā mēs zināmā mērā atkal varam saprasties. Jo jūsu kapitālistiskajā vispasaules republikā ir kaut kas transcendents, patiešām vispasaules valsts ir laicīgā valsts, kas pārsniegusi savas robežas, un mēs abi vienādi ticam, ka cilvēces sākuma stāvoklim, kurš bija pati pilnība, jāatbilst ļoti tālā nākotnē apslēptam tikpat pilnīgam beigu stāvoklim. Kopš Gregora Lielā — dieva valsts dibinātāja laikiem baznīca uzskatīja par savu uzdevumu pakļaut cilvēku dieva vadībai. Pāvests prasīja pilnīgu varu nevis pašas varas dēļ, jo viņa — dieva vietnieka zemes virsū diktatūra bija līdzeklis un ceļš uz atbrīvošanos, pārejas forma no pagāniskas valsts uz debesu valstību. Jūs stāstījāt šiem patiesības meklētājiem par baznīcas asiņainajiem darbiem, par tās neiecietīgajiem soģiem — tas ir nesaprātīgi, jo dievam tīkamā uzcītība nevar būt pacifistiska, un tas ir Gregors, kurš teicis: «Lai nolādēts tate cilvēks, kurš bīstas savu zobenu asinīs slacīt!» Ka vara ir ļauna, to mēs zinām. Bet, lai dieva valstība iestātos, uz laiku jāatkāpjas no labā un ļaunā, no viņpasaules un šīspasaules, gara un varas duālisma, jāatkāpjas par labu principam, kas apvieno sevī askētismu

# un kundzību. Lūk, ko es domāju, runādams par terora nepieciešamību.

—   Bet terora paudējs! Kurš ir paudējs!

—   Un jūs vēl vaicājat? Vai tad jums ar jūsu mančestrismu nebūtu zināms, ka pastāv tāda sabiedriska mācība, kas nozīmē humānu ekonomisma uzveikšanu, un ka tās principi un mērķi ir tieši tādi paši kā kristīgajai dieva valstībai? Baznīcas tēvi sauca tādus apzīmējumus kā «mans» un «tavs» par kaitīgiem un privātīpašnieciskumu

par uzurpāciju un zādzību. Viņi neatzina zemes īpašumu tiesības, jo pēc dievišķīgās dabas likumības zeme piederot visiem cilvēkiem kopīgi un tāpēc arī tā sniedzot augļus visiem kopīgā lietošanā. Viņi mācīja, ka vienīgi alkatība, kas ir grēkā krišanas sekas, aizstāv īpašuma tiesības un radījusi arī pašus privātīpašumus. Viņi bija tik humāni, tik ļoti nicināja jebkāda veida tirgošanos, ka vispār uzskatīja komerciālu darbošanos par postu dvēselei, tas ir, cilvēcei. Viņi ienīda naudu un naudas darījumus, un kapitālistiskā bagātība viņu acīs bija tā, kas lej eļļu elles ugunīs. Viņiem no visas sirds bija pretīgs ekonomiskais pamatlikums, pēc kura cenu nosaka pieprasījuma un piedāvājuma attiecības, un viņi nosodīja konjunktūras izmantošanu kā sava tuvākā grūto apstākļu cinisku ekspluatāciju. Bet, pēc viņu uzskatiem, pastāvēja vēl noziedzīgāka ekspluatācija — laika ekspluatācija, nejēdzība — likt maksāt sev prēmiju vienīgi par laika tecējumu, proti, procentus, un šādā veidā ļaunprātīgi izmantot visiem vienādi piešķirto iestādījumu — laiku par labu vienam un par ļaunu otram.

—   Benissimo! — iesaucās Hanss Kastorps, aiz sajūsmas lietodams Setembrīni kunga piekrišanas formulu. — Laiks… vispārējs, dieva piešķirts iestādījums… Tas ir ārkārtīgi svarīgi!…

—   Protams, — turpināja Nafta. — Šiem cildenajiem gariem domas par naudas automātisku pavairošanu likās derdzīgas, jebkurus procentus un spekulatīvos darījumus viņi sauca par augļošanu un paziņoja, ka ikviens bagātnieks ir vai nu zaglis, vai zagļa mantinieks. Viņi gāja vēl tālāk. Līdzīgi Akvīnas Tomam, viņi vispār uzskatīja tirgošanos, tirdzniecību tīrā veidā, pirkšanu un pārdošanu, gūstot peļņu, preci neapstrādājot, bez saimnieciskās produkcijas uzlabošanas, par apkaunojošu. Viņiem nebija nosliece darbu pašu par sevi vērtēt pārāk augstu, jo tam ir tikai ētiska, nevis reliģiska nozīme, tas noris dzīves, nevis dieva kalpībā. Un, ja runa skāra tikai dzīvi un ekonomiku vien, tad tika prasīts, lai par ekonomiskā ieguvuma nosacījumu un par sabiedriskās cieņas mērauklu noderētu produktīvā darbība. Viņiem godājams bija zemes arājs, amatnieks, nevis tirgotājs, nevis rūpnieks. Jo viņi gribēja, lai produkcija pieskaņotos pieprasījumam, un nosodīja masveidīgu preču ražošanu. Un nu — visi šie gadsimtiem ilgi aizmirstībā nogrimušie ekonomiskie principi un mērauklas tiek atdzīvināti mūsdienu komunisma kustībā. Atbilstība ir pilnīga, līdz pat izpratnei par diktatūras prasību, ko pret internacionāliem tirgoņiem un spekulantiem izvirza internacionālais darbs, vispasaules proletariāts, kurš satrunējušai buržuāziski kapitālistiskajai iekārtai pretstata mūsdienās humānismu un dieva valstības kritērijus. Proletariāta diktatūras — šīs mūsdienu politiski ekonomiskās prasības pēc glābiņa — dziļākā jēga nav meklējama kundzībā pašas kundzības dēļ, turklāt ne mūžīgi mūžos, bet gan uz laiku ar krusta zīmi novērstās pretrunās starp garu un varu, tās jēga meklējama pasaules pieveikšanā ar kundzību, tās jēga ir pārejā, transcendencē, tās jēga ir debesu valstība. Proletariāts pārņēmis Gregora misiju ar visu viņa dieva svaidīto dedzību, un, tāpat kā pāvests, proletariāts nebaidīsies notriept rokas ar asinīm. Viņa uzdevums ir biedēt pasaules labklājības labā, lai sasniegtu atpestīšanas mērķi — dievabērnu brālību, kas nepazīst ne valsti, ne šķiras.

Tāda bija Naftas skarbā runa. Mazā sabiedrība klusēja. Jaunie ļaudis uzlūkoja Setembrīni kungu. Viņam nācās kaut kā reaģēt, un viņš teica:

—   Pārsteidzoši. Atzīstos, esmu satriekts, nebūtu kaut ko tadu gaidījis. Roma locuta.27 Un kā vēl, kā runājusi! Musu acu priekšā viņš izpildīja svētsvinīgu saltomortali, — ja epitetā ir pretruna, tad viņš to «uz laiku novērsis», ak, jā! Es atkartoju: tas ir pārsteidzoši. Vai jūs, profesor, skaitāt par iespējamiem kādus iebildumus — iebildumus vienīgi no loģiskā redzesviedokļa? Jūs pirmīt pūlējāties izskaidrot mums kristīgā individuālisma būtību, kam pamatā ir dieva un pasaules duālisms, un pierādīt tā neapstrīdamo priekšrocību pār jebkuru morāli, ko nosaka politika. Bet brītiņu vēlāk jūs novedāt sociālismu līdz diktatūrai un teroram. Kā lai tas rīmējas?

—   Pretrunas var arī rīmēties. Nerīmējas vienīgi viduvējais un svārstīgais. Jūsu individuālisms, kā es jau atļāvos aizrādīt, ir svārstīgs, tas nozīmē piekāpšanos. Tas koriģē jūsu pagānisko valsts morāli ar mazu devu kristietības, ar mazu devu «indivīda tiesību», ar mazu devu tā sauktās brīvības, tas ir viss. Turpretī indviduālisms, kas izriet no katras atsevišķas dvēseles kosmiskās, astroloģiskās nozīmības, nav vis sociāls, bet reliģiozs, tas izjūt cilvēcisko nevis pretrunā starp «es» un sabiedrību, bet staj-p «es» un dievu, starp miesu un garu — šāds īstenais individuālisms gluži labi sadzīvo ar sabiedrību, kas uzliek visdažādākās saistības …

—  Tas ir anonīms un sabiedrisks, — piebilda Hanss Kastorps.

Setembrīni uzlūkoja viņu platām acīm.

—   Klusējiet, inženieri — viņš stingri uzsauca, jo bija nervozs un satraucies. — Mācieties, bet neprātojiet! Jā, tā ir atbilde. — Viņš no jauna pievērsās Naftam. — Tikai mazliet mierinoša, tomēr atbilde. Paraudzīsimies acīs iespējamām sekām… Noliegdams industriju, kristīgais komunisms noliedz tehniku, mašīnas, progresu. Noliegdams to, ko jūs saucat par tirgošanos, naudu un naudas darījumiem un ko antīkā pasaule vērtēja nesalīdzināmi augstāk par lauksaimniecību un amatniecību, tas noliedz brīvību. Jo skaidrāks par skaidru, ka lidz ar to, tāpat kā viduslaikos, visas atsevišķu cilvēku un sabiedriskās attiecības tiek pakļautas zemei, to vidū — man diezgan grūti to izrunāt — arī personība. Ja barotāja ir vienīgi zeme, tad zeme ir arī vienīgā, kas piešķir brīvību. Amatnieki un zemnieki, lai arī cik godājami viņi būtu, ja viņiem nav zemes, kļūst par to dzimtcilvēkiem, kam zeme pieder. Un tā arī bija līdz vēlajiem viduslaikiem, kad lielais vairums iedzīvotāju pat pilsētās bija dzimtcilvēki. Sarunas gaitā jūs vairākkārt pieminējāt cilvēcisko cieņu. Bet tai pašā laikā jūs aizstāvat ekonomiskās iekārtas morāli, kas ir iemesls cilvēka nebrīvei un laupa cilvēka personības cieņu.

—   Par cilvēcisko cieņu un necieņu varētu daudz runāt, — atbildēja Nafta. — Patlaban es justu gandarījumu, ja šādā sakarībā apspriestais ierosinātu jūs saprast brīvību ne tik daudz kā skaistu žestu, bet kā problēmu. Jūs secināt, ka kristīgā ekonomiskās iekārtas morāle ar visu savu skaistumu un cilvēciskumu noved pie paverdzināšanas. Par iebildumu varu teikt, ka cīņa par brīvību vai arī, konkrētāk, cīņa par pilsētām, lai arī cik progresīva tā būtu, vēsturiski ir saistīta ar necilvēcisku ekonomiskās morāles pagrimumu, ar visām mūsdienu tirdzniecības un spekulāciju nejēdzībām, ar sātana naudas varu, darījumiem.

—   Man tomēr jāprasa, lai jūs neizmantotu par aizsegu svārstības un a ntinomijas, bet skaidri un nepārprotami atzītu sevi par pašas melnākās reakcijas piekritēju!

—   Pirmais solis uz patiesu brīvību un humanitāti ir — pārvarēt gļēvās bailes no jēdziena «reakcija».

— Nu ar! pietiks, — paskaidroja Setembrīni kungs viegli trīsošā balsī, viņš pastūma tasi un šķīvīti, kas, starp citu, bija tukši, prom un piecēlās no zīdainā dīvāna. — Šodienai pietiks, pietiks vienai dienai, kā man liekas. Profesor, mēs pateicamies par garšīgo cienastu, par gaužām asprātīgo sarunu. Manus draugus no sanatorijas «Berghof» gaida procedūras, un man gribētos, iekams viņi dodas prom, parādīt savu celli. Iesim, kungi! Adclio, padre!28 Nu viņš nosauca Naftu vēl arī par «padre»! Hanss Kastorps to ievēroja ar augstu uzrauktām uzacīm. Neviens neiebilda, kad Setembrīni aicināja doties prom, izrīkoja brālēnus un nemaz nelikās zinis, ka varbūt Nafta vēlētos viņiem piebiedroties. Jaunie ļaudis pateikdamies atvadījās un saņēma uzaicinājumu atkal atnākt. Viņi kopā ar itālieti gāja prom, un Hanss Kastorps dabūja līdzi lasīšanai apbružātu «De miseria humanae conditionis» papes iesējumā. Lukačeks ar sērīgi nokarenām ūsām joprojām sēdēja uz galda un šuva vecai kleitu, kad viņi gāja garām viņa vaļā pamestajām durvīm, lai kāptu pa gandrīz vai tādām kā pieslienamām kāpnēm uz mansardu. īstenībā tas nebija pat mansards. Tas bija tikai jumta krēsls ar kailiem baļķiem zem lubiņām, ar koka smaržu, kāda vasarās mēdz būt noliktavā. Tomēr bēniņi bija sadalīti divos kambaros, un tos tad arī apdzīvoja republikāniskais kapitālists; tie noderēja estētiskajam «Ciešanu socioloģijas» līdzstrādniekam par studiju telpu un guļamistabu. Jautru prātu viņš parādīja telpas jaunajiem draugiem, nosaukdams tās par atsevišķiem un mājīgiem apartamentiem, lai ieliktu viņiem mutē īstos slavinājuma vārdus, ko viņi arī vienbalsīgi skandēja. Esot gluži jauks, atsevišķs un piemīlīgs dzīvoklītis, kā viņš trāpīgi izteicies. Viņi pameta mirkli guļamkambarītī, kur pie īsās un šaurās gultās bija noklāts mazs lupatu paklājiņš, tad no jauna pievērsās darbistabai, kas bija tikpat trūcīgi iekārtota, bet kur tomēr valdīja svinīga un pat salta kārtība. Četri smagnēji, vecmodīgi krēsli ar salmu pinuma sēdekļiem bija simetriski novietoti abpus durvīm, arī dīvāns atradās pie sienas, tāpēc istabas vidu viens pats ieņēma ar zaļu galdautu apsegtais apaļais galds, uz kura vai nu rotājumam, vai slāpju dzesēšanai askētiski lietišķi stāvēja karafe ar ūdeni un tai virsū uzvāzta glāze. Gan iesietas, gan neiesietas grāmatas ieslīpi cita pie citas rindojās uz sienas plauktiņa, pie atvērtā lodziņa uz garām kājām stāvēja viegla pults ar paceļamu vāku, uz grīdas pie tās gulēja maz's, biezs filcītis, kura tikko pietika, lai uz tā varētu uzkāpt. Hanss Kastorps izmēģinājuma pēc nostājās uz tā Setembrīni kunga darba vietā, kur tas enciklopēdiskajām vajadzībām no cilvēku ciešanu redzesviedokļa analizēja daiļliteratūru, — atbalstīja elkoņus uz slīpā vāka un nosprieda, ka šādi var ērti/ un mājīgi strādāt. Tā droši vien kādreiz Padujā Lodoviko tēvs stāvējis pie savas pults, noliecis pie tās savu smailo, smalko degunu, un tiešām atklājās, ka šī bijusi nelaiķa zinātnieka pults, — jā, arī salmu pinuma krēsli, galds un pat ūdens karafe iegūti mantojumā no tēva, turklāt salmu pinuma krēsli bija piederējuši jau vectēvam carbonaro un bija Milānā rotājuši viņa advokatūras kantora telpas. Tas skanēja iespaidīgi. Krēsli to pašu brīdi ieguva jauno ļaužu acīs kaut ko politiski dumpīgu, un Joahims uzšāvās kājās no tā, uz kura neko nenojauzdams bija sēdējis, pārmetis vienu kāju pār otru; viņš aizdomu pilnām acīm to aplūkoja un vairs neapsēdās. Hanss Kastorps, stāvēdams pie Setembrīni, vecākā, pults, prātoja, kā tagad dēls pie tās strādā, apvienodams daiļliteratūrā vectēva politiku ar tēva humānismu. Tad visi trīs devās laukā. Rakstnieks piedāvājās pavadīt brālēnus līdz mājām.

Kāds ceļa gabals pagāja klusējot, viņi klusēja, domājot par Naftu, un Hanss Kastorps pacietīgi gaidīja, jo bija pārliecināts, ka Setembrīni kungs uzsāks sarunu par savu līdziemītnieku, jā, ka viņš tāpēc vien devies ar viņiem kopā ceļā. Viņš nebija maldījies. Ievilcis elpu, kā uzsākdams skrējienu, itālietis ierunājās:

—  Mani kungi, es gribētu jūs brīdināt.

Un, tā kā viņš Jāva iestāties klusuma brīdim, tad Hanss Kastorps vaicāja ar mākslotu izbrīnu:

—   No kā? — Viņš būtu vismaz varējis jautāt: «No kura?» — bet viņš izteicās tik nenoteikti, lai apliecinātu savu neziņu, kaut gan pat Joahims labi saprata, par ko ir runa.

—   No personas, pie kuras mēs nupat bijām viesos, — atbildēja Setembrīni, — un ar kuru pretēji savai gribai un vēlmei esmu jūs iepazīstinājis. Jūs zināt, ka tas notika nejauši, es nekā nevarēju darīt, tomēr esmu atbildīgs un stipri atbildīgs. Mans pienākums ir tik jauniem ļaudīm kā jūs vismaz norādīt uz garīgajām briesmām, kādas jums draud saskarē ar šo cilvēku, un, starp citu, lūgt jūs

turēties no viņa saprātīgā attālumā. Viņa forma ir loģika, bet viņa būtība ir haoss.

—   Tā jau ir, — Hanss Kastorps piekrita, tādas īstas skaidrības jau neesot ar Naftu, reizēm viņa runa likusies mazliet savāda, gandrīz vai izklausījies tā, it kā viņš gribētu apgalvot, ka Saule griežas ap Zemi. Bet galu galā kā viņiem varētu ienākt prātā doma, ka vajadzētu atturēties no saiešanās ar viņa — Setembrīni kunga paziņu? Viņš jau pats atzīstot, ka iepazinušies ar Naftu tikai ar viņa starpniecību, satikuši abus kopā; viņi abi kopīgi pastaigājoties, Setembrīni brīvi, kad vien iedomājoties, ejot pie Naftas iedzert tasi tējas, tas taču pierādot…

—   Protams, inženier, protams. — Setembrīni kunga balss skanēja maigi, rezignēti un tomēr mazliet trīsēja. — Tie visi ir pamatoti iebildumi, tāpēc jau jūs arī iebilstai. Labi, esmu gatavs uzņemties atbildību. Es dzīvoju ar šo kungu zem viena jumta, saskare ir neizbēgama, vārds pēc vārda, un notiek iepazīšanās. Naftas kungam ir galva uz pleciem — tā nav bieži sastopama parādība. Viņam patīk spriedelēt, man arī. Lai mani nosoda, kas grib, bet es labprāt izmantoju gadījumu krustot ideju šķēpus ar līdzvērtīgu pretinieku. Esmu allaž vientuļāks par vientuļu … īsi sakot, tā tas ir, es iegriežos pie viņa, viņš pie manis, un arī pastaigājamies kopīgi. Mēs strīdamies. Strīdamies uz dzīvību un nāvi gandrīz vai katru mīļu dienu, bet atzīstos, ka tieši viņa domu gaitas pretstats un naidīgums mani valdzina un saista. Man nepieciešama smadzeņu izvingrināšana. Pārliecībām, lai tās uzturētu dzīvas, nepieciešams kaujas lauks — un es esmu savā pārliecībā nesatricināmi drošs. Vai jūs varētu par sevi to pašu apgalvot — jūs, leitnant, vai arī jūs, inženier? Jūs neesat apbruņoti pret intelektuālo iluzorismu, esat pakļauti briesmām, jūsu prāts un dvēsele var tikt ievainoti šīs pa puse fanātiskās, pa pusei ļaunprātīgās

# kazuistikas ietekmē.

—   Jā, tā ir gan, — Hanss Kastorps piekrita, viņi abi ar brālēnu esot vairāk vai mazāk šādām briesmām pakļauti raksturi. Tā jau esot ar dzīves rūpju bērniem, viņš saprotot. Bet kā pretstatu tam varot minēt Petrarku ar viņa devīzi, Setembrīni kungs jau zinot, un, lai vai kā, paklausīties Naftas spriedumos tomēr esot vērts: taisnībai par godu jāteicot, ka tas — par komunismu, kad nevienam nebūšot atļauts ņemt procentus par laiku, bijis lieliski, un vēl viņam esot bijis ļoti interesanti dzirdēt dažus apsvērumus par pedagoģiju, ko, nebijis Naftas, diezin vai būtu izdevies paklausīties …

Setembrīni kungs saknieba lūpas, un Hanss Kastorps pasteidzās piebilst, ka viņš, protams, atturoties no jebkāda sprieduma vai lēmuma, taču bijis vērts iepazīties ar Naftas domām par jaunatnes tieksmēm.

—       Paskaidrojiet man, lūdzu, vispirms, lūk, ko! — viņš turpināja. — Šis Naftas kungs, es saku — «šis kungs», lai norādītu, ka nemaz ar nejūtu pārāk lielas simpātijas pret viņu, bet, gluži otrādi, iekšēji izturos stipri rezervēti . ..

—   Tas ir pareizi darīts! — Setembrīni atzinīgi iesaucās.

—       …Viņam bija daudz iebildumu pret naudu, šo valsts dvēseli, kā viņš izteicās, un pret īpašumu, jo tā esot zādzība, vārdu sakot, pret kapitālistisko bagātību, par kuru, liekas, viņš sacīja — tā esot elles uguņu barotāja, tā viņš apmēram, ja nemaldos, reiz izmeta un dziedāja slavas dziesmas viduslaikiem, kas liedza ņemt procentus. Un turklāt viņš pats .. . Piedodiet, bet viņam taču vajag… Tas ir neiedomājami pārsteidzoši, kad pie viņa ieiet. Visa tā zīdainā bagātība . ..

—       O jā, — Setembrīni pasmaidīja, — viņam ir savdabīga gaume…

—       … Greznas, veclaicīgas mēbeles, — Hanss Kastorps turpināja, — četrpadsmitā gadsimta «Pietā» … Venēcijas lustra … mazais haiduks livrejā … un cik tik uziet šokolādes tortes arī vēl . .. Viņam taču vajadzētu būt…

—       Naftas kungs, — attrauca Setembrīni, — ir tāds pats kapitālists kā es.

—       Bet? — Hanss Kastorps neatlaidās. — Pēc tā, ko jūs teicāt, Setembrīni kungs, vajadzētu sekot kādam «bet».

—   Nu, tie tur neļaus nevienam savējam ciest trūkumu.

—   Kas «tie tur»?

—   Tie tēvi.

—  Tēvi? Kādi tēvi?

—  Ak, inženier, es runāju par jezuītiem!

Tad iestājās klusums. Brālēni bija galīgi apstulbuši. Hanss Kastorps iesaucās:

—   Ko, ellē ratā, sasodīts — tas cilvēks ir jezuīts?!

—       Jūs uzminējāt, — Setembrīni kungs ironiski apstiprināja.

—  Nē, nemūžam es nebūtu … Kam tas varētu ienākt prātā! Tad tāpēc jūs viņu godājāt par padre?

—   Tas bija neliels, pieklājības diktēts pārspīlējums, — Setembrīni paskaidroja. — Naftas kungs nav pāters. Slimības dēļ viņš pagaidām vēl nav tik tālu ticis. Bet viņš ir absolvējis pārbaudījuma laiku un devis pirmos solījumus. Slimības dēļ viņam vajadzēja pārtraukt teoloģijas studijas. Pēc tam viņš vēl dažus gadus bijis kādā ordeņinstitūtā par prefektu, tas ir, par uzraugu, audzinātāju, jauno audzēkņu skolmeistaru. Tas atbilda viņa pedagoģiskajām nosliecēm. Te viņam iespējams šo darbu turpināt, mācot Fridericianum latīņu valodu. Viņš te ir jau piecus gadus. Nav zināms, vai viņš aizbrauks no šejienes un kad viņam atļaus aizbraukt. Bet viņš ir piederīgs pie ordeņa, un pat tad, ja nebūtu tik cieši ar to saistīts, viņam nekā netrūktu. Es jau teicu, ka pats viņš ir nabags, tas ir, viņam nekas nepieder. Tāds, protams, ir priekšraksts. Toties ordenim pieder milzu bagātības, un, kā redzat, tas rūpējas par savējiem.

—   Velna milti! — nomurmināja Hanss Kastorps. — Nekad nebūtu varējis iedomāties, ka kaut kas tāds vēl visā nopietnībā iespējams! Jezuīts. Tad nu gan! … Bet sakiet man, lūdzu: ja par viņu slepeni tik labi gādā un rūpējas, tad kāda velna pēc viņš dzīvo … Es negribu nekā slikta teikt par jūsu dzīves vietu, Setembrīni kungs, jūs esat ļoti patīkami iekārtojies pie Lukačeka, tik mājīgi. Bet, ja, vienkārši izsakoties, Naftam naudas papilnam, — kāpēc viņš neizvēlas citu dzīvokli, savam stāvoklim piemērotāku, smalkā namā ar greznām kāpnēm, plašām istabām? Kaut kas noslēpumains, dēkains liekas viņa dzīvošana tai caurumā ar visām zīda bagātībām …

Setembrīni paraustīja plecus.

—   Laikam jau par iemeslu būs takta izjūta un gaume,— viņš teica. — Man rādās, ka viņš nomierina savu anti-

^ķapitālistisko sirdsapziņu, dzīvodams nabadzīgā istabā, un atlīdzina sev ar veidu, kā tanī dzīvo. Sava nozīme būs ari diskrēcijai. Nav jābazūnē ļaudīm, cik labi no paslēptuves par tevi velns gādā. No ārpuses aizsargājas ar neizskatīgu fasādi un aiz tās ļauj vaļu savai zīdainajai priestera gaumei.

—   Pavisam dīvaini! — sacīja Hanss Kastorps. — Jāatzīstas, kaut kas pilnīgi jauns un satriecošs. Nē, mēs tiešām esam jums pateicību parādā par šo pazīšanos,

Setembrīni kungs. Ticiet man, mēs vēl dažu labu reizi aiziesim apciemot Naftas kungu. Tas ir nolemts. Šādas tikšanās gluži neiedomājamos apmēros paplašina redzesloku un jauj ieskatīties pasaulē, par kuru nav bijis ne mazākā priekšstata. īsts jezuīts! Ja es saku «īsts», tad ar to pašu apzīmēju domu, kas man nupat iešāvās prātā un ko vajadzētu tomēr noskaidrot. Es jautāju: vai viņš ir īsts? Es jau zinu gan, jūs uzskatāt, ka vispār nekas nevar būt īsts tādam, par kuru slepeni gādā sātans. Bet mans jautājums attiecas uz kaut ko citu: vai viņš ir tāds, kādam jābūt jezuītam, — par to man jāprāto. Viņš izteica tādas domas — jūs zināt, par ko es runāju: par moderno komunismu un dievticīgo proletariātu, kam nevajagot baidīties notriept rokas ar asinīm, — vārdu sakot, kaut kas tāds, neko vairāk negribu teikt, bet salīdzinājumā jūsu vectēvs ar savu pilsoņa pīķi bija, atvainojiet par izteicienu, īsts jēra dvēsele. Vai tas ir atļauts? Vai viņa priekšniecība šādus uzskatus atbalsta? Vai tas ir saskaņots ar Romas katoļu baznīcas mācību, kuras labā, cik man zināms, ordenis intriģē visā pasaulē? Vai tā nav — tā sacīt — ķecerība, novirzība, nekorektība? Tādas domas mani nodarbina, prātojot par Naftu, un es labprāt gribētu dzirdēt, ko jūs par to sakāt,

Setembrīni smaidīja.

—   Pavisam vienkārši. Protams, Naftas kungs ir pirmām kārtām jezuīts, ar sirdi un dvēseli jezuīts. Bet, otrkārt, viņš ir gudrs cilvēks — citādi es nemeklētu viņa sabiedrību —, un kā jau gudrs cilvēks viņš atrod arvien jaunas kombinācijas, jaunus pielāgošanās, pieskaņošanās veidus, laikam atbilstošus novirzienus. Jūs jau redzējāt, ka viņš arī mani pārsteidza ar savām teorijām. Viņš vēl nekad nebija man sevi tā atklājis. Es izmantoju viņa iedvesmu, kāda acīmredzot bija radusies jūsu klātbūtnē, lai viņu izaicinātu dažos jautājumos izteikties līdz galam. Tas skanēja diezgan jokaini, diezgan pretīgi…

—  Jā, jā, bet kāpēc viņš nav kļuvis par pāteru? Vecums jau būtu piemērots.

—   Es jau teicu, ka sākotnēji viņu aizkavējusi slimība.

—   Labi, bet vai jūs nedomājat — ja viņš pirmām kārtām ir jezuīts un otrām kārtām gudrs cilvēks, kas atrod kombinācijas, — ka otrā klāt pienākusī īpašība saistīta ar slimību?

—   Ko jūs gribat ar to teikt?

—   Nē, nē, Setembrīni kungs. Es gribu vienīgi teikt, ka viņam ir mikls perēklītis un tas kavē viņu kļūt par pāteru. Bet kombinācijas laikam arī būtu viņu kavējušas, un tādā veidā kombinācijas un miklais perēklītis zināmā mērā saistīti viens ar otru. Viņš arī savā ziņā ir tāds kā dzīves rūpju bērns, joli jйsuite ar petite tache humide29 .

Viņi jau bija sasnieguši sanatoriju. Pirms šķiršanās viņi vēl palika brīdi visi vienkop stāvam uz platformas nama priekšā, daži slimnieki, staigādami gar portālu, vēroja viņus no tālienes. Setembrīni kungs sacīja:

—   Tad nu es vēlreiz, mani jaunie draugi, brīdinu jūs. Es nevaru jums aizliegt turpināt šo pazīšanos, ja jūs uz to mudina ziņkārība. Bet apbruņojiet sirdi un garu ar neuzticēšanos, lai jums nekad netrūktu kritiska pretspara. Es noraksturošu jums šo cilvēku vienā vārdā. Viņš ir baudkārs.

Brālēnu sejās atspoguļojās izbrīns. Tad Hanss Kastorps iejautājās:

—   Ko?… Kā jūs teicāt? Bet, atļaujiet, viņš taču ir ordeņa loceklis. Tur, cik zinu, jādod dažādi solījumi, un turklāt viņš ir tik izkaltis un kārns . ..

—   Jūs runājat aplamības, inženier, — iebilda Setembrīni kungs. — Tam ar kārnumu nav nekāda sakara, un solījumiem — tiem ir savi nosacījumi. Bet es runāju plašākā, garīgā nozīmē, man bija pamats būt pārliecinātam, ka jūs mani sapratīsiet. Jūs droši vien vēl atceraties, kā es reiz apmeklēju jūs istabā — tas bija sen, ļoti sen —, toreiz jūs, pēc tam kad tikāt uzņemts sanatorijā, bijāt pakļauts gulta« režīmam …

—   Protams! Jūs ienācāt, kad jau krēsloja, un iededzāt gaismu, atceros kā šodien …

—   Labi, toreiz mēs, kā tas, paldies dievam, bieži notiek, iegrimām pārrunās par sarežģītām dzīves norisēm. Man pat liekas, mūsu saruna skāra dzīves un nāves problēmas, runājām par nāves cildenumu kā par dzīves nosacījumu un tās piedevu, runājām par tās atbaidošo izskatu, kādu tā pieņem, kad gars to nejaukā veidā pārvērš par neatkarīgu principu. Mani kungi! — Setembrīni kungs turpināja, nostādamies tieši pretī brālēniem, turēdams kā dakšiņu pret viņiem kreisās rokas īkšķi un vidējo pirkstu un, lai ciešāk saistītu viņu uzmanību, vēl brīdinoši paceldams labās rokas rādītājpirkstu. — Iegaumējiet, gars ir suverēns, tā griba ir neatkarīga, tas ir viņš, kas nosaka pasau-

Ies morāli. Tiklīdz gars duālistiski izolē nāvi, tā nāve pēc gara vēlēšanās kļūst tiešām un patiesi adu, jūs saprotat — par patstāvīgu, dzīvībai naidīgu varu, sātanisku principu, par lielu kārdinātāju, un tās valstība ir — baudkāre. Jūs jautājat, kāpēc baudkāre. Es atbildu: tāpēc ka tā atbrīvo un paglābj, tāpēc ka tā ir atbrīvošana, tikai ne atbrīvošana no ļaunā, bet gan ļaunā atbrīvošana. Tā atbrīvo no morāles un tikumības, atbrīvo no disciplīnas un noturības, atbrīvo baudkārei. Ja es jūs brīdinu no cilvēka, ar kuru nelabprāt esmu jūs iepazīstinājis, ja es jūs aicinu, tiekoties un diskutējot ar viņu, trīskārt apjozt savas sirdis ar kritikas jostu, tad tas notiek vienīgi tāpēc, ka visas viņa domas ir pārpilnas baudkāres, jo tās atrodas nāves aizsegā — un nāve ir gaužām izlaidīga vara, kā jau es jums, inženier, reiz sacīju, — es labi atceros šo savu apzīmējumu, jo paturu prātā trāpīgus un atbilstošus epitetus, kādus man gadās pielietot, — vara, kas vērsta pret morāli, progresu, darbu un dzīvi, no kuras trūdu smārda pasargāt jaunas dvēseles ir jebkura audzinātāja cildenais pienākums.

Labāk pateikt, nekā Setembrīni kungs pateica, skaidrāk un noapaļotāk pateikt nebija iespējams. Hanss Kastorps un Joahims Cīmzens sirsnīgi pateicās par dzirdēto, atvadījās un uzkāpa «Berghof» portālā, kamēr Setembrīni kungs atgriezās pie savas humānista pults — stāvu augstāk par Naftas zīdaino celli.

Tas, ko mēs te aprakstījām, bija brālēnu pirmais apciemojums pie Naftas. Tam sekoja vēl divi vai trīs apciemojumi, viens pat Setembrīni kungam prom esot, tie visi sniedza jaunajam Hansam Kastorpam vielu pārdomām, kad viņš, gara acīm skatīdams organiskās dzīvības augstāko veidojumu, tā saucamo Homo dei, sēdēja savā zili ziedošajā vientulībā un «vadīja».

Niknums. Un vēl kaut kas gaužam nomācošs

Tā pienāca augusts, un ar tā pirmajām dienām laimīgi paslīdēja garām mūsu varoņa gadadiena kopš viņa ierašanās šeit augšā. Labi, ka garām, — jaunais Hanss Kastorps bija ar netīksmi domājis par tās tuvošanos. Tā tas bija parasti. Ierašanās diena nebija patīkama, slimnieki, kas dzīvoja te gadu un vairāk, to nepieminēja, un, ja

citkārt nepalika neviens iegansts neizmantots, lai svinētu svētkus un saskandinātu kausus, pēc iespējas pavairojot vispārpieņemtos un lielos uzsvarus gada ritmā un pulsācijā ar privātiem un gadījuma rakstura uzsvariem, kad dzimšanas dienas, galvenās izmeklēšanas reizes, gaidāmās patvarīgās vai arī pamatotās aizceļošanas un tamlīdzīgi gadījumi lielākoties tika atzīmēti ar mielastu un korķu paukšķināšanu restorānā, — šai piemiņas dienai tika veltīts vienīgi klusums, tai ļāva paiet nemanot, gadījās arī, ka tiešām aizmirsa to ievērot, paļaudamies, ka pārējiem tā vispār nebūs palikusi prātā. Gada iedalījumiem sekoja visi, vēroja kalendāru, regulāro laika miju, dabas atdzimšanu. Bet laiku, kas bija saistīts katram atsevišķi ar telpu šeit augšā, tātad personīgo, individuālo laiku mērīja un skaitīja tikai uz īsu laiku atbraukušie un iesācēji; ilgi dzīvojošie deva priekšroku nemērojamam, nemanāmi mūžīgajam laika plūdumam, dienai, kas allaž bija tāda pati, un ikviens smalkjūtīgi sprieda, ka arī citiem ir līdzīga vēlēšanās. Būtu pavisam nepiedienīgi, brutāli kādam atgādināt, ka šodien ir trīs gadi, kopš viņš te uzturas, — kaut kas tāds nemēdza notikt. Pat Štēra kundze, lai arī kādas aplamības bieži izstrādāja, šai ziņā bija taktiska un izturēta, nekad viņa nebūtu pieļāvusi šādu pārkāpumu. Viņas slimība, paaugstinātā temperatūra bija saistīta ar izglītības trūkumu. Vēl nesen viņa bija pie galda stāstījusi par savu plaušu galotņu «afektāciju» un, kad runa skārusi vēsturiskus notikumus, paskaidrojusi, ka vēsturiskie gadaskaitļi esot no laika gala viņas «Polikrata gredzens», kas lieku reizi uz brīdi apstulbināja galda biedrus. Bet gluži neiedomājami bija, ka viņa varētu februārī jaunajam Cīmzenam atgādināt viņa jubilejas datumu, lai gan droši vien to bija paturējusi prātā. Jo viņas nelaimīgā galva bija bāztin piebāzta ar nevienam nevajadzīgiem datiem un aplamībām un viņa labprāt rēķināja * un gudroja citu vietā, bet iepriekš minēto paradumu turēja godā.

Tapat arī Hansa Kastorpa atbraukšanas gadadienā. Viņa gan brokastu laikā bija mēģinājusi viņam nozīmīgi pamirkšķināt, bet, sastapusi viņa tukšo skatienu, pasteidzās atkāpties. Klusēja ari Joahims, lai gan viņš, kurš bija braucis uz ciemata staciju sagaidīt brālēnu, kas «ieradies viņu apciemot», jau nu nevarēja šo datumu aizmirst. Turklāt Joahims, kurš jau pēc sava rakstura nebija pārāk

runīgs, ne tuvu tāds, kāds šeit bija izvērties Hanss Kastorps, it īpaši saskarē ar humānistiem un kazuistiem, — Joahims bija pēdējā laikā kļuvis sevišķi, pat dīvaini nerunīgs, atbildot izmeta tikai pa aprautam vārdam, toties viņa seja izteica vairāk par vārdiem. Bija skaidrs, ka viņam ar ciemata staciju saistījās gluži citāds priekšstats nekā atbraukšana un sagaidīšana … Viņš cītīgi sarakstījās ar līdzenumu. Un viņā brieda stingra apņemšanās. Gatavošanās tam tuvojās noslēgumam.

Jūlijs bija šogad silts un skaidrs. Bet, sākoties nākošajam mēnesim, laiks mainījās, kļuva mikli vēss, lietus mijās ar sniegu, tad sagriezās īsts sniegputenis, un, izņemot atsevišķas, krāšņas dienas, visu augustu un septembri kā bija, tā palika nemīlīgi vēss. Sākumā istabas vēl saglabāja aizvadītā vasaras perioda siltumu, tanīs bija grādu desmit, ko uzskatīja par gluži pieņemamu temperatūru. Bet tad metās arvien vēsāks un vēsāks, un visi nopriecājās par sniegu, kas klāja ieleju, jo tikai sniegs — zemā temperatūra vien netika ņemta vērā — pamudināja direkciju padomāt par kurināšanu; vispirms kurināja vienīgi ēdamzāli, pēc tam arī istabas, un nu varēja, ienākot telpās pēc gulēšanas procedūras uz balkona, aptaustīt ar aukstumā sastingušajām, miklajām rokām dzīvību atguvušos radiatorus, no kuru sausās elpas vaigi svila vēl stiprāk.

Vai tā būtu ziema? Tāds iespaids jau gandrīz radās, un visi sūdzējās, ka «vasaru nav redzējuši», kaut arī paši gan dabisku, gan mākslīgi radītu apstākļu dēļ, tiklab iekšēji, kā ārēji izšķērdīgi rīkodamies ar laiku, bija to palaiduši garām neredzējuši. Saprāts mierināja, ka vēl jābūt skaistām rudens dienām, varbūt pat tās sekos cita citai sērijveidīgi un būs tik siltas, ka ne ar ko neatšķirsies no vasaras, ja vien neliksies zinis par saules zemāko tecējumu un tās laicīgāko rietēšanu. Tomēr ziemas ainava laukā ietekmēja spēcīgāk nekā šādi mierinājumi. Stāvot pie aizvērtajām balkona durvīm un raugoties laukā sniegputenī, pārņēma pretīgums, — tas bija Joahims, kurš, tā stāvēdams, nomāktā balsī teica:

•— Vai tad nu atkal sāksies?

Hanss Kastorps no istabas dziļuma atbildēja:

— Tas vēl nevarētu būt, tā kā par agru, kaut gan visas pazīmes uz to norāda. Ja ziemā ir tumsa, sniegs, aukstums un silti radiatori, tad tiešām tā ari ir ziema, tur nav ko liegties. Un, ja apdomā, ka vēl pavisam nesen jau bija ziema un nupat, nupat tikai nokusa sniegs, — katrā ziņā mums tā liekas, vai ne, it kā nule vēl būtu bijis pavasaris, — tad var uz bridi samesties slikta dūša, tur es tev piekritu. Tas apdraud dzīvesprieku, — ļauj paskaidrot, kā to saprotu. Es domāju, ka pasaule visumā ir tā iekārtota, lai atbilstu cilvēku prasībām un izraisītu dzīvesprieku, tas ir jāatzīst. Es negribu aiziet tik tālu, lai apgalvotu, ka pasaules kārtība, piemēram, mūsu planētas lielums, laiks, kas tai nepieciešams, lai apgrieztos ap savu asi un ap Sauli, dienu un gadu mija, vārdu sakot, kosmiskais ritms būtu aprēķināts mūsu vajadzībām, — tas būtu laikam nekaunīgi un naivi, tā būtu teleoloģija, kā saka filozofs. Izskaidrojums ir vienkāršs, proti, mūsu vajadzības un vispārējās likumsakarīgās dabas parādības, paldies dievam, ir saskaņotas — es saku «paldies dievam» tāpēc, ka tas patiesi ir iemesls dievam pateikties, — un, kad līdzenumā pienāk vasara vai arī ziema, tad no pagājušās vasaras vai arī ziemas ir pagājis tieši tik daudz laika, ka ziema vai vasara mums liekas vēlamas un gaidītas un tas izraisa dzīvesprieku. Pie mums šeit augšā tāda kārtība un saskaņa ir traucēta, pirmkārt, jau tāpēc, ka šeit, kā tu pats reiz izteicies, nekādu īstu gadalaiku nav, te ir tikai vasaras un ziemas dienas pele mēle — juku jukām, un bez tam laiks, kuru mēs te pavadām, nemaz nav laiks, tāpēc jaunā ziema, kas pienāk, nav nekāda jaunā, bet tā pati vecā; ar to arī izskaidrojama tava netīksme, ar kādu tu raugies ārā pa logu.

— Pazemīgi pateicos, — sacīja Joahims. — Un tagad, kad visu e^i tā izskaidrojis, tu pats, man liekas, jūties tik ļoti apmierināts, ka pie reizes jūties apmierināts arī ar pašu būtību, lai gan tā taču … Nē! Pietiek! — iesaucās Joahims. — Tā ir cūcība! Tas viss ir pretīga, atbaidoša cūcība, un ja tu no savas puses … es … — Un viņš steigšus izmetās no istabas, dusmās aizcirta durvis, un tā vien šķita, ka viņa skaistajās, maigajās acīs būtu saskrējušas asaras.

Hanss Kastorps palika samulsis stāvam. Kamēr brālēns skaļi deklarēja par saviem nodomiem, viņš pret tiem diezin cik nopietni neizturējās. Bet tagad, kad klusējot tik daudz pateica Joahima seja un viņš uzvedās tā kā patlaban, Hanss Kastorps iztrūkās, jo saprata, ka šis karavīrs nupat ir spējīgs pāriet no vārdiem uz darbiem, — viņš iztrūkās tik ļoti, ka nobāla, iztrūkās par abiem, par viņu un sevi.

Fort possible qu'il aille mourir,30 viņš nodomāja, un, tā kā šīs ziņas neapšaubāmi bija iegūtas no citurienes, pie izbailēm vēl jaucās smeldze par senām, nekad nenorimušām aizdomām, un tai pašā laikā uzmācās doma: «Vai tas varētu būt, ka viņš pametīs mani te augšā vienu — mani, kurš taču bija atbraucis, lai tikai viņu apciemotu?!» Un tūlīt tālāk prātoja: «Tas būtu nejēdzīgi un baismīgi, tik ļoti nejēdzīgi un baismīgi, ka es jūtu, kā man stingst seja un sirds sāk nevaldāmi dauzīties, jo, gadījumā ja palieku te viens pats — un to es darīšu, ja viņš aizbrauks, pilnīgi izslēgts, ka es varētu braukt prom kopā ar viņu, — tad jau, tad, — bet nu mana sirds stājas pavisam, — tad jau tas būs uz mūžu mūžiem, jo viens pats nekad vairs neizraušos atpakaļ uz līdzenumu . ..»

Tāda bija Hansa Kastorpa satraucošā domu gaita. Vēl tai pašā pēcpusdienā par šiem notikumiem viņam bija lemts tikt skaidrībā: Joahims bija savu pateicis, kauliņi mesti, gaidāma izšķirošā kauja un lēmums.

Pēc tējas brālēni nokāpa gaišajās pagraba telpās uz parasto ikmēneša izmeklēšanu. Bija septembra sākums. Ieejot ārsta istabā, viņus apņēma sausa gaisa pūsma; doktors Krokovskis sēdēja pie sava rakstāmgalda, bet hofrāts, vēl zilganāku seju nekā parasti, uz krūtīm sakrustotām rokām stāvēja, atslējies pret sienu; vienā rokā viņš turēja stetoskopu un klaudzināja ar to sev pa plecu. Raudzīdamies griestos, viņš žāvājās.

— Sveiki, zēni! — viņš gurdeni noteica un arī pēc tam neslēpa savu šļaugano omu, melanholiju, apātiju. Laikam bija pārāk daudz pīpējis. Tiesa, tādam noskaņojumam bija arī objektīvi iemesli, par ko brālēni jau bija dzirdējuši, — diezgan parastas nepatikšanas iestādes iekšējā dzīvē: jauna meitene Emmi Neltinga bija ieradusies sanatorijā pirmo reizi aizgājušā gada rudenī un pēc deviņiem mēnešiem — augustā izrakstīta kā vesela; septembra beigās viņa atbrauca no jauna, jo mājās «nebija jutusies labi», februārī otrreiz tikusi atzīta par veselu un nosūtīta vēlreiz uz līdzenumu, bet kopš jūlija vidus viņa atkal ieņēma savu vietu pie Iltisa kundzes galda. Šī Emmi pulksten vienos naktī bija pārsteigta savā istabā kopā ar slimnieku — Pireusas krāsu fabrikanta dēlu, jaunu ķīmiķi, vārdā Polipraksioss, to pašu grieķi, kas karnevāla vakarā guva pelnītu ievērību ar savu kāju pievilcību; viņus pārsteidza greizsirdības tirdītā Emmi draudzene, kas bija iekļuvusi istabā pa to pašu ceļu kā Polipraksioss, proti, caur balkonu, un pēc redzētā, sāpju un niknuma plosīta, sacēlusi baismīgu brēkšanu, laidusi darbā visus līdzekļus, piekārusi notikumu pie lielā zvana. Bērensam vajadzēja padzīt visus trīs: atēnieti, Neltingu un viņas draudzeni, kas jūtu brāzmojumā nebija padomājusi pati par savu godu, un viņš patlaban pārrunāja pretīgo atgadījumu ar savu asistentu, kurš, starp citu, privāti bija ārstējis tiklab Emmi, kā arī nodevēju draudzeni. Izmeklējot brālēnus, viņš joprojām grūtsirdīgi un rezignēti mēļoja par to pašu, jo bija tik prasmīgs auskultācijas meistars, ka spēja vienlaikus izmeklēt cilvēku, runāt par kaut ko citu un diktēt asistentam auskultācijas rezultātus.

— Jā, jā, gentlemen31 , sasodītā libido32 , — viņš sacīja. — Jūs jau vēl tanī atrodat savu patikšanu, kas jums gar to … Vezikulārs … Bet iestādes šefam tas jau ir līdz kaklam, to jūs varat man… apslāpējums… to jūs varat man ticēt. Ko es tur varu darīt, ja tuberkuloze ir saistīta ar paaugstinātu dzimumtieksmi… paskarba elpa. Es to neesmu tā iekārtojis, bet nepagūsi ne attapties — kad, skat, esi jau atklātā nama turētājs . .. aprauta zem kreisās lāpstiņas. Mums ir psihoanalīze, mēs esam devuši slimniekiem iespēju izteikties — ne velna! Jo vairāk tā gārdzēju banda kladzina, jo baudkārāki tiek. Es sludinu un ieteicu matemātiku … Te labāk, trokšņi izzuduši .. . Nodarbošanās ar matemātiku, es jums teikšu, ir pats labākais līdzeklis pret visāda veida mīlas ciešanām. Prokurors Paravants, kurš bija šo nebūšanu stipri pārņemts, metās uz matemātiku, patlaban noņemas ar riņķa kvadratūru un jūt lielu atvieglojumu. Bet vairums jau ir, nedod dievs, cik stulbi un turklāt slinki… Vezikulārs… Redziet, es jau ļoti labi zinu, ka jaunatnei te nav nemaz tik grūti pagrimt, noiet no ceļa, un agrāk reizēm mēģināju cīnīties pret izvirtību. Bet tad gadījās, ka viens brālis vai līgavainis tieši noprasīja, kāda man esot gar to daļa. Kopš tā laika esmu tikai ārsts . .. viegla čerkstoņa pa labi augšā.

Viņš bija ticis galā ar Joahimu, iebāza stetoskopu virsvalka kabatā un ar savu kreiso lielum lielo roku izberzēja acis, kā mēdza darīt, kad sadrūma un kļuva melanholisks. Pa pusei mehāniski, reižu reizēm žāvādamies aiz nelāgās omas, viņš noskaitīja savu sakāmo:

— Nu tad, Cīmzen, nav ko degunu nokārt. Nav jau vēl joprojām viss tā, kā rakstīts fizioloģijas grāmatās, šur tur vēl klibo, ar Gafki arī nav pilnīgi, kā nākas, esat pat par vienu rādītāju pakāpies augstāk, patlaban ir seši, bet tāpēc nav jābazūnē pasaules bojā eja. Kad jūs te ieradāties, bijāt slimāks, to es varu rakstiski apliecināt, un, ja jūs vēl piecus sešus mēseņus, — vai jūs zināt, ka senāk neteica vis «mēnesis», bet «mēsenis»? — skan savdabīgi. Esmu apņēmies tagad teikt tikai «mēsenis» …

— Hofrāta kungs, — ierunājās Joahims … Viņš stāvēja atsegtu auguma augšdaļu, sasprindzis, izrieztām krūtīm, kopā sasistiem papēžiem, un viņa seja pārklājās plankumiem tāpat kā tolaik, kad zināmos apstākļos Hanss Kastorps pirmo reizi bija ievērojis, ka šādā veidā nobāl tumši iedeguši cilvēki.

— Ja jūs, — Bērenss runāja, neko neievērodams, — vēl vienu pusgadiņu te braši pildīsiet savu dienestu, tad būsiet puisis uz goda, varēsiet iekarot kaut vai Konstantinopoli, spēka vai cik, nezināsiet, kur to likt…

Kas lai zina, ko visu savā nomāktībā viņš vēl būtu melsis, ja vien Joahima nelokāmā stāja, viņa nepārprotamā vēlēšanās runāt — turklāt apņēmīgi runāt — nebūtu viņu apturējusi.

— Hofrāta kungs, — sacīja jaunais cilvēks, — atļaujiet padevīgi ziņot, ka esmu nolēmis aizbraukt.

— Tā? Ceļot? Gribat kļūt par ceļotāju? Es sapratu, ka esat nodomājis vēlāk, kad būsiet vesels, stāties militārā dienestā?

— Nē, man jābrauc prom tagad, hofrāta kungs, pēc astoņām dienām.

— Sakiet — vai es pareizi dzirdu? Jūs metat plinti krūmos, bēgat? Vai jūs zināt, ka tā ir dezertēšana?

— Nē, es esmu citādos uzskatos, hofrāta kungs. Man tagad jātiek pulkā.

— Kaut arī es jums saku, ka pēc pusgada noteikti varēšu jūs atlaist, bet ka pirms pusgada nevaru atlaist?

Joahima stāja kļuva vēl militārāka. Viņš ievilka vēderu un noskaldīja īsi un skaidri:

— Esmu šeit ilgāk par pusotru gadu, hofrāta kungs. Ilgāk vairs nevaru gaidīt. Sākumā jūs, hofrāta kungs, teicāt: ceturtdaļgadu. Tad manu ārstēšanas kursu arvien pagarināja gan par ceturtdaļgadu, gan par pusgadu, un es vēl arvien neesmu vesels.

— Vai tā ir mana vaina?

— Nē, hofrāta kungs. Bet es nevaru vairs ilgāk gaidīt. Es nevaru gaidīt uz pilnīgu izveseļošanos, citādi nokavēšu pēdējo_ iespēju iesaistīties pulkā. Man tagad jātiek lejā. Vēl būs nepieciešams laiks ekipēšanai un visam pārējam.

— Vai jūs rīkojaties saziņā ar savu ģimeni?

— Mana māte ir ar mieru. Viss nokārtots. Esmu ieskaitīts septiņdesmit sestajā pulkā par kornetu, un man jāierodas pirmajā oktobrī.

— Vienalga, arī riskējot? — jautāja Bērenss un uzlūkoja viņu ar savām apsarkušajām acīm.

— Tieši tā, hofrāta kungs, — Joahims atbildēja trīsošām lūpām.

— Nu tad labi, Clmzen. — Hofrāta sejas izteiksme mainījās, mainījās arī izturēšanās, viņš kļuva atraisītāks. — Labi, Cimzen. Lai tā būtu! Brauciet ar dieva palīgu! Kā redzu, jūs zināt, ko gribat, atbildat pats par sevi, un šai ziņā, protams, taisnība, ka tā ir jūsu, nevis mana darīšana, nevis mana — kopš tā brīža, kad jūs pats uzņematies atbildību. Katrs atbild pats par sevi. Jūs braucat bez garantijas, es negalvoju ne par ko. Bet, dievs dos, viss var iziet labi. Tas jau ir tāds amats, kas saistīts ar uzturēšanos svaigā gaisā. Var gadīties, ka tas jums nāks par labu un jūs izrausieties.

— Jā gan, hofrāta kungs.

— Nu, un jūs, jaunais cilvēk no civilās tautas? Jūs jau gribēsiet doties līdzi?

Tagad vajadzēja atbildēt Hansam Kastorpam. Viņš stāvēja tikpat bāls kā izmeklēšanas laikā pirms gada, kad tika uzņemts sanatorijā, stāvēja tai pašā vietā, kur toreiz, un atkal starp ribām bija skaidri manāma sirds pulsācija. Viņš teica:

— Tas būs atkarīgs no jūsu lēmuma, hofrāta kungs.

— No mana lēmuma. Jauki! — Un viņš pavilka Hansu Kastorpu aiz rokas sev tuvāk, klausījās, klaudzināja. Viņš nediktēja. Viss noritēja samērā ātri. Pabeidzis hofrāts teica:

— Jūs varat braukt.

Hanss Kastorps saminstinājās:

— Tas ir … kā? Vai tad es esmu vesels?

— Jā, jūs esat vesels. Par perēklīti kreisajā augšpusē vairs nav vērts runāt. Jūsu temperatūrai nav ar to nekāda sakara. Es nevaru jums pateikt, no kā tā paaugstinās. Domāju, ka tai nav lielas nozīmes. Manis dēļ varat braukt.

— Bet. .. hofrāta kungs … Varbūt patlaban jūs nerunājat nopietni?

— Nerunāju nopietni? Kā tad? Ko jūs domājat? Ko jūs, starp citu, vispār par mani domājat, es gribētu zināt? Par ko jūs mani turat? Par atklātā nama īpašnieku?

Vi ņš bija nikns. Hofrata zilgana seja, asinīm pieplūstot, metās violeta, lūpas kaktiņš ar ūsām parāvās vēl augstāk, atsedzot augšzobus, viņš kā vērsis pastiepa galvu uz priekšu, asarojošās acis pielija asinīm.

— Neuzdrīkstieties! — viņš kliedza. — Pirmkārt, es vispār neesmu nekāds īpašnieks! Esmu te kalpotājs! Esmu ārsts! Esmu tikai ārsts — vai saprotat?! Es neesmu nekāds savedējs! Es neesmu nekāds sinjors Amoroso no skaistās Neapoles Toledo — vai saprotat?! Esmu kalps cietējai cilvēcei! Un, ja jums par manu personu radies cits priekšstats, tad varat abi vākties pie velna vecmāmiņas, pazust kokos vai iet ellē ratā, pēc pašu izvēles! Laimīgu ceļu!

Sperdams garus, platus soļus, viņš devās laukā pa durvīm, pa tām durvīm, kas veda uz rentgena kabineta uzgaidāmo istabu, un ļāva tām ar troksni aizkrist.

Brālēni pavērās pēc padoma uz doktoru Krokovski, bet tas likās pilnīgi iegrimis dokumentu kārtošanā. Viņi pasteidzās apģērbties. Kāpnēs Hanss Kastorps teica:

— Tas bija kaut kas traks. Vai tu esi viņu kādreiz šitādu redzējis?

— Nē, tādu vēl nekad. Tie ir priekšniecībai raksturīgi izlēcieni. Pareizākais tādās reizēs izturēties korekti, ļaut negaisam iztrakoties. Protams, viņu satraucis notikums ar Polipraksiosu un Neltingu. Bet vai tu ievēroji — varēja manīt, kā viņā par gūto uzvaru uzbango tāds prieks, ka vai krūtis plēš pūšu, — vai tu ievēroji, cik mazs viņš sarāvās un kapitulēja, kad saprata, ka es nedzenu jokus? Vajag tikai būt drosmīgam un neļaut sevi apvārdot. Tagad man ir, tā sakot, atļauja, — viņš pats teica, ka es laikam izraušoties, — un pēc nedēļas dosimies… pēc trim nedēļām būšu pulkā, — viņš pārlaboja sevi, neiejaukdams te Hansu Kastorpu un attiecinādams priecīgā satraukuma vārdus tikai uz sevi pašu.

Hanss Kastorps klusēja. Viņš neteica nekā par Joahima «atļauju», ne arī par savu paša «atļauju», par kuru, protams, arī būtu ko pārrunāt. Viņš sagatavojās gulēšanai uz

balkona, iebāza mutē termometru, aprautām, drošām kustībām, ar meistarīgu prasmi, saskaņā ar šeit iesvētīto paradumu, par kuru līdzenumā nav ne mazākās nojausmas, ievīstījās abās kamieļvilnas segās un tad nekustīgi un klusi kā līdzens veltnis gulēja savā lieliskajā guļamkrēslā agrās rudens pēcpusdienas drēgnajā saltumā.

Debesīs zemu saguluši lietus mākoņi, fantastiskais karogs dārzā bija nolaists, dižegles miklajos zaros vēl redzamas sniega paliekas. No apakšējās guļamhalles, no kurienes vairāk nekā pirms gada viņa ausis bija uztvērušas Albīna kunga balsi, skanēja apslāpētu sarunu murdoņa; viņa pirksti un seja drīz vien sastinga mitrajā saltumā. Viņš bija pie tā pieradis un jutās pateicīgs par šejienes jau sen vienīgi iespējamo stāvokli dzīvē, par tiesībām netraucēti gulēt un ļauties pārdomām.

Tas nu bija izlemts, Joahims brauks prom. Radamants viņu atlaida — ne rite, nevis kā veselu, bet ar daļēju piekrišanu tomēr, ņemot vērā un atzīstot viņa nelokāmību. Viņš nobrauks ar šaursliežu vilcienu Landkvartas ielejā, uz Romana ragu, tad dosies pāri platajam, bezdibenīgajam ezeram, pār kuru balādē aulekšojis jātnieks, un tad cauri visai Vācijai uz mājām. Viņš dzīvos tur, līdzenuma pasaulē, starp ļaudīm, kam nav ne mazākās nojausmas, kā vajag dzīvot, kas nekā nezin par termometru, par māku ievīstīties segās, par guļammaisiem, par trīskārtējām obligātajām pastaigām, par . .. grūti pateikt, grūti uzskaitīt visu, ko tie lejā nezin, bet, iedomājoties vien, ka Joahimam vairāk nekā pēc pusotra gada, ko šeit pavadījis, būs jādzīvo starp nejēgām, — šis priekšstats, kas attiecās tikai uz Joahimu un vienīgi nedaudz, izmēģinājuma pēc skāra .arī viņu, Hansu Kastorpu, samulsināja viņu tik ļoti, ka viņš samiedza acis un atvairīdamies sāka māt ar rokām. — Neiespējami, neiespējami, — viņš murmināja.

Un, tā kā tas bija neiedomājami, tad viņam jāpaliek un * jādzīvo te, augšā, vienam pašam bez Joahima? Jā, jāpaliek. Cik ilgi? Līdz Bērenss atzīs viņu par veselu, atzīs nopietni, nevis tā kā šodien. Bet, pirmkārt, tas bija tik nenoteikts termiņš, ka tā apzīmēšanai atlika vienīgi noplātīt rokas, kā to savā laikā reizēm darīja Joahims, un, otrkārt, vai tad neiespējamais kļūs iespējams? Drīzāk otrādi. Un tomēr jāatzīst, ka viņam tiek sniegta roka patlaban, kad neiespējamais varbūt vēl nebija gluži neiespējams, kāds tas varētu būt vēlāk, patlaban viņam būtu atbalsts un vadība, ko sagādājusi Joahima patvarīgā aizbraukšana, ceļā uz līdzenumu, kuru viņš viens nemūžam neatradīs. O, kā humānistiskā pedagoģija viņu mudinātu satvert roku un ļaut sevi vadīt, ja humānistiskā pedagoģija dabūtu zināt par šo iespēju! Bet Setembrīni kungs bija tikai ideju un varas paudējs, kuru bija vērts uzklausīt, tomēr ne bez ierunām un ne tikai viņu vien; arī ar Joahimu bija tāpat. Viņš bija militāra persona, tā gan. Viņš brauca prom gandrīz tai pašā laikā, kad vajadzēja atgriezties Marusjai ar kuplajām krūtīm (pirmajā oktobrī viņa mēdza atbraukt), kamēr viņam, civilistam Hansam Kastorpam, aizbraukšana tāpēc arī galvenokārt likās neiespējama, ka vajadzēja gaidīt Klaudiju Sošā, par kuras atgriešanos netika pagaidām ne vārds minēts. «Es esmu citādos uzskatos,» bija teicis Joahims, kad Radamants runāja par dezertēšanu, kas neapšaubāmi attiecībā uz Joahimu bija tikai sapīkušā hofrāta tukša tērgāšana. Bet viņam, civilistam, viss bija citādi. Viņam (Jā, nav šaubu, tā tas ir! Lai visu izjūtu haosā tiktu pie šīs izšķīrējas domas, viņš bija šodien te, balkonā, licies aukstumā un drēgnumā gulēt.) — viņam tā patiesi būtu dezertēšana: izmantot gadījumu un patvarīgi vai arī pa pusei patvarīgi bēgt uz līdzenumu, bēgt no pieaugošās atbildības, kas viņam šeit augšā radusies, vērojot organiskās dzīvības augstāko formu, tā saucamo Homo Dei, — viņam tā būtu nodevība pret grūtajiem un satraucošajiem «vadības» pienākumiem, kas, lai arī sniedzās pāri viņa vājajiem spēkiem, tomēr bija satraucoši aplaimojoši pienākumi, kam viņš nodevās šeit, lodžijā, un savā zili ziedošajā nostūri uz soliņa.

Viņš izrāva termometru no mutes, izrāva tik sparīgi, kā tikai reiz bija darījis, kad vecākā māsa tikko bija viņam smalko instrumentu pārdevusi, un tikpat nepacietīgi kā toreiz noliecās pār to. Merkurijs bija pamatīgi pakāpies, tas rādīja trīsdesmit septiņi un astoņi, pat gandrīz deviņi.

Hanss Kastorps nometa segas, pielēca kājās un ašiem soļiem pagājās istabā līdz durvīm uz gaiteni un atpakaļ. Tad, atkal ieņēmis horizontālo stāvokli, viņš paklusu uzsauca Joahimam un apjautājās par viņa temperatūru.

— Es vairs nemēru, — atbildēja Joahims.

— Nu, bet man ir tempi, — sacīja Hanss Kastorps, kropļodams vārdus pēc Štēra kundzes parauga, tomēr Joahims aiz stikla starpsienas klusēja.

Ari vēlāk viņš nekā neteica, ne šajā, ne turpmākajās dienās necentās izdibināt brālēna plānus un nodomus, kuriem, ņemot vērā visai drīz noteikto aizbraukšanas laiku, vajadzēja atklāties pašiem vai nu darbībā, vai bezdarbībā, kā tas arī notika. Kā redzams, Hanss Kastorps atbalstīja kviētistu uzskatus, kuri bija pārliecināti, ka darbošanās aizvaino dievu, kam labpatīk ar visu noņemties vienam pašam. Hansa Kastorpa aktivitāte šinīs dienās aprobežojās ar Bērensa apciemojumu, ar atkārtotu sarunu, kura Joahimam bija zināma, bet kuras norisi un rezultātu viņš varētu jau iepriekš attēlot. Brālēns bija paskaidrojis, ka gribot vairāk paļauties uz hofrāta agrākajiem vairākkārtējiem pamudinājumiem palikt te līdz pilnīgai veselības atgūšanai, lai nevajadzētu vairs nekad atgriezties, nekā uz neviļus, nelāga omā izmestiem vārdiem; viņam taču temperatūra esot 37,8, viņš nevarot uzskatīt sevi par atlaistu rite, un, ja hofrāta nesenais lēmums neesot jāsaprot kā sava veida padzīšana, kam viņš neapzinoties devis iemeslu, tad pēc mierīgām pārdomām un apzināti pretēji Joahimam Cīmzenam viņš nolēmis vēl palikt te un nogaidīt, līdz galīgi būs atbrīvojies no infekcijas. Uz to hofrāts būs burts burtā atbildējis: «Bon un ļoti jauki!» un «Neņemiet ļaunā!» — viņš jau tūlīt saskatījis Hansā Kastorpā vairāk pacienta talanta nekā tam gaisa grābslim un ieroču žvadzinātājam. Un tā joprojām.

Tāds aptuveni bija Joahima pieņēmums par sarunas norisi, kas arī tikpat kā atbilda īstenībai, tāpēc viņš nekā neteica un tikai klusēdams secināja, ka Hanss Kastorps nepiebiedrojas viņam un negatavojas ceļam. Un labajam Joahimam bija pietiekami daudz rūpju pašam. Kur viņam būtu atlicis laika domāt par brālēna likteni, par viņa turpmāko uzturēšanos šeit. Nav grūti iedomāties, kāda vētra plosījās viņa krūtīs. Labi vien varbūt bija, ka viņš vairs nemērīja temperatūru, termometrs, it kā nejauši nokritis, bija saplīsis: mērīšana noskaņā, kādā tagad Joahims bija, būtu varējusi maldināt; reizēm, tumši piesarcis, viņš dega aiz satraukuma kā ugunīs, reizēm aiz prieka un saspringuma bija gluži bāls. Viņš vairs nespēja gulēt, Hanss Kastorps dzirdēja, kā viņš augu dienu staigā pa istabu šurp un turp četrreiz dienā — tieši tajās stundās, kad sanatorijā «Berghof» viss sastinga horizontālā stāvoklī. Pusotra gada! Un nu tik lejā, līdzenumā, mājās, nu tik tiešām uz pulku, kaut arī ar daļēju atļauju! Tas, protanīs, nav nekāds nieks, lai arī no kāda viedokļa raudzītos; Hanss Kastorps labi saprata nerimtīgi pa istabu soļojošo brālēnu. Astoņpadsmit mēnešus — pilnu gadu un vēl pusgadu nodzīvot šeit augšā, dziļi iejusties, ieiet šī nama kārtības sliedēs, šinī nesatricināmā dzīves ritmā, kam viņš septiņreiz septiņdesmit dienās jebkuros apstākļos bija pakļāvies, — un tagad uz mājām, svešumā, pie tiem, kas nezina, kādas grūtības viņu apdraudēs, iekams viņš pagūs aklimatizēties? Un vai būtu jābrīnās, ka Joahima lielo satraukumu izraisīja ne tikai prieks vien, bet arī bailes, un varbūt šķiršanās sāpes, atvadoties no visa pierastā, viņu trenkāja pa istabu? Nemaz jau nerunājot par Marusju.

Tomēr prieks ņēma pārsvaru. Sirds kāpa pa muti laukā labajam Joahimam; viņš runāja tikai par sevi, brālēna nākotni pameta likteņa varā. Viņš runāja par to, cik atjaunots un skaidrs būs viss — dzīve, viņš pats, laiks — katra diena, katra stunda. Laiks no jauna atgūs vērtību, viņu sagaida gausi, nozīmīgi jaunības gadi. Viņš runāja par savu māti, Hansa Kastorpa tanti Cīmzenu, kurai bija tādas pašas samtainas, melnas acis kā Joahimam un kuru nebija redzējis visu garo laiku, kopš pavadīja te, kalnos, jo viņa, tāpat kā dēls, bija atlikusi apciemošanu no mēneša uz mēnesi, no pusgada uz pusgadu un tā arī nebija sarīkojusies atbraukt. Jūsmīgi smaidīdams, viņš runāja par zvēresta nodošanu, kas drīzumā notikšot, svinīgos apstākļos zvēresta ceremonija norisināšoties pie pulka karoga, zvērēts tikšot tieši karogam.

— Ej nu? — jautāja Hanss Kastorps. — Nopietni? Kātam? Drānas gabalam?

— Jā, protams, un artilērijā ierocim, simboliski.

Tie nu gan esot romantiski paradumi, sprieda civilists, varētu pat teikt, sentimentāli fanātiski, bet Joahims tikai lepni un laimīgi pamāja ar galvu.

Viņš bija rūpju pārņemts, gatavojoties ceļam, nokārtoja pārvaldē pēdējos rēķinus un jau vairākas dienas pirms noteiktā laika sāka kravāt čemodānus. Viņš salika tajos vasaras un ziemas drēbes, guļammaisu un kamieļvilnas •segas palūdza portjē iešūt linu maisā: varbūt manevros tie vēl varēšot noderēt. Un sāka pamazām atvadīties. Aizgāja atvadu vizītē pie Naftas un Setembrīni — viens pats, jo brālēns šai reizē nepiebiedrojās un arī nejautāja, ko Setembrīni domājis un ko teicis par Joahima paredzamo aizbraukšanu un Hansa Kastorpa paredzamo neaizbraukšanu, vai neteicis parasto «skat, skat» vai «tā, tā», vai arī kā vienu, tā otru, vai arī «poveretto», — tas, kā redzams, viņam bija vienalga.

Tad pienāca diena pirms aizbraukšanas, un Joahims pēdējo reizi visā piedalījās — katrā ēdienreizē, katrā gulēšanas reizē, katrā priekšrakstos paredzētajā pastaigā, atvadījās no ārstiem, vecākās māsas. Un atausa ievērojamās dienas rīts, Joahima acis drudžaini spīdēja, rokas bija aukstas, kad viņš ieradās brokastīs, jo nebija gulējis visu nakti, ēdienam viņš tikpat kā nepieskārās un, tiklīdz apkalpotāja pundurīte pateica, ka mantas ir iekrautas, uzšāvās no krēsla, lai atvadītos no galda biedriem. Stēra kundze ardievodamās lēja asaras — neinteliģenta cilvēka viegli plūstošās bezsāls asaras un tūlīt pēc tam Joahimam aiz muguras, šūpodama galvu un grozīdama plaukstu ar izplestiem pirkstiem, visvulgārākā veidā izteica skolotājai savas šaubas par Joahima aizceļošanas lietderību un labvēlīgo iznākumu. Hanss Kastorps, dzerdams savu tasi, kājās stāvot, lai sekotu brālēnam pa pēdām, to redzēja. Vēl vajadzēja izdalīt dzeramnaudas, atbildēt pārvaldes sūtītam pārstāvim vestibilā uz oficiālajiem atvadu sveicieniem. Kā parasti, slimnieki bija ieradušies, lai noskatītos aizbraucējā; te bija Iltisa kundze ar «steriletu», Levi jaunkundze, kurai bija ziloņkaula sejas krāsa, ar krītamo kaiti slimais Popovs, arī viņa līgava. Viņi māja ar mutautiņiem, kamēr rati piebremzēdami, švirkstēdami pa granti, brauca lejā no galvenās uzbrauktuves. Joahims bija saņēmis rozes. Galvā viņam bija platmale. Hansam Kastorpam galva bija kaila.

Rīts bija krāšņs, pirmais saulainais rīts, pirms tam laiks ilgi bija apmācies bijis. Sjahorns, Zaļie Torņi, Dorfberga apaļā virsotne, kā vienmēr, iezīmīgi izcēlās uz zilo debesu fona, un Joahims nenovērsa acu no šīs ainavas. Gandrīz vai žēl, teica Hanss Kastorps, ka tieši aizbraucot iestājies tik skaists laiks. Gluži kā par spīti, jo jebkura šķiršanās esot vieglāka, ja pēdējais iespaids īpaši nepatīkams. Joahims paskaidroja, ka viņam nekāds atvieglojums neesot vajadzīgs un labāku laiku manevriem nevarot vēlēties, lejā tāds viņam lieti noderēšot. Bet vispār viņi tikpat kā nesarunājās. Tā kā viss bija izveidojies viņiem katram atsevišķi un abu starpā, tad nekā lāgā arī nebija ko teikt. Turklāt uz bukas līdzās kučierim sēdēja klibais kalpotājs.

Sēžot augstu un tricinoties uz cietajiem kabrioleta spilveniem, viņiem aizmugurē palika ūdenskritums un šaursliežu dzelzceļš, viņi izbrauca uz ielas, kas gāja līdztekus dzelzceļam un kur mājas vietumis bija tālu cita no citas; pajūgs pieturēja uz bruģētā laukuma stacijas «Ciemats» ēkas priekšā, kura daudz neatšķīrās no šķūņa. Hanss Kastorps ar bailēm visu atcerējās. Kopš savas atbraukšanas toreiz — krēslas stundā pirms trīspadsmit mēnešiem — viņš stacijā nebija bijis.

— Seit es toreiz piebraucu, — viņš nezin kāpēc noteica, un Joahims atbildēja vienīgi:

— Jā, kā tad. — Un norēķinājās ar vedēju.

Klibais ar parasto rosību parūpējās par visu — par biļeti, par bagāžu. Viņi stāvēja līdzās uz perona pie miniatūrā vilcieniņa, blakus pelēki polsterētajai kupejai, kur Joahims, aizņemdams vietu, bija nolicis mēteli, saritināto pledu un rozes.

— Nu tad nodod tik to savu romantisko zvērestu! — sacīja Hanss Kastorps, un Joahims atbildēja:

— Tiks izdarīts.

Ko vēl? Abi lika nodot pēdējos sveicienus, sveicienus tiem, kas lejā, un tiem, te augšā. Pēc tam Hanss Kastorps vairs tikai švīkāja ar spieķi pa asfaltu. Kad pasažieri tika aicināti iekāpt, viņš sarāvās, uzlūkoja Joahimu un tas savukārt viņu. Viņi sadevās rokās. Hanss Kastorps nevērīgi smaidīja, brālēna acis bija nopietnas un skumji lūdzošas.

— Hans! — viņš teica. Augstais dievs, vai pasaule kaut ko tik nepatīkamu ir pieredzējusi? Viņš uzrunāja Hansu Kastorpu vārdā! Nevis ar «tu» vai «vecais», kā bija darījuši visu mūžu, bet, par spīti visādiem klīrīgiem paradumiem, netīkami eksaltēti uzrunāja vārdā. — Hans! — viņš teica un lūdzoši bailīgi spieda brālēnam roku, un tas neviļus ievēroja, ka visu nakti negulējušajam, ceļojuma satraukuma pārņemtajam trīs galva tāpat kā pašam, kad viņš «vadīja». — Hans, — viņš lūgšus lūdza, — brauc tu ari labi drīz! — Un uzlēca uz kāpnītēm. Durvis aizcirtās, atskanēja svilpiens, vagonu buferi sagrūdās, mazā lokomotīve sakustējās, un vilciens uzsāka gaitu. Prornbraucējs māja pa logu ar platmali, palicējs — ar roku. Smeldzošu sirdi viņš vēl ilgi palika stāvam viens. Tad lēnām uzsāka to ceļu atpakaļ, pa kuru Joahims vairāk nekā pirms gada bija viņu vedis.

Atsists uzbrukums

Rats griezās. Laika rādītājs kustējās uz priekšu. Dzegužpuķes un ozoliņi bija noziedējuši, arī meža neļķes. Miklajā zālē no jauna uzradās tumši zilās genciānu zvaigznītes un bālās indīgās rudens vēlziedes, bet meži metās iesārti. Rudens ekvinokcija bija pagājusi, tuvojās mirušo piemiņas diena, bet pieredzējušākiem laika tērētājiem arī pirmā advente, pati īsākā diena un Ziemsvētki. Bet pagaidām vēl cita citai sekoja skaistās oktobra dienas — līdzīgas tai dienai, kad brālēni bija skatījuši hofrāta eļļas gleznas.

Kopš Joahima aizbraukšanas Hanss Kastorps vairs nesēdēja pie Štēra kundzes galda, pie tā galda, no kura doktors Blūmenkols bija aizgājis uz citu pasauli un pie kura Marusja savus pēkšņos jautrības uzplūdus apslāpēja ar mutautiņu, kas smaržoja pēc apelsīniem. Tagad pie šī galda sēdēja jaunieradušies, gluži sveši slimnieki. Mūsu draugam, kurš bija par divarpus mēnešiem dziļāk iespraucies otrajā gadā, pārvalde ierādīja citu vietu — pie kaimiņu galda, kas stāvēja ieslīpi pretī pirmajam, tuvāk verandas kreisajām durvīm, starp viņa agrāko un «labo» krievu galdu, īsi sakot, pie Setembrīni galda. Jā, humānista pamestajā vietā tagad sēdēja Hanss Kastorps, atkal galda galā pretī doktora vietai, kāda tika pie visiem septiņiem galdiem rezervēta hospitēšanai hofrātam un viņa palīgam.

Galda augšgalā, pa kreisi no medicīniskā prezidija vietas, uz vairākiem spilveniem augstu sēdēja Meksikas fotogrāfs amatieris, kuprītis, kura sejas izteiksme bija līdzīga kurla cilvēka vaibstiem, jo viņš zināja tikai savu dzimto valodu; viņam līdzās bija vieta vecākai jaunkundzei no Septiņkalnes, un, kā jau Setembrīni kungs bija sūrojies, viņa visiem stāstīja par savu svaini, lai gan neviens šo cilvēku nepazina, nedz arī vēlējās pazīt. Zināmās dienas stundās viņa bija redzama pie sava balkona baiustrādes aizliekam aiz pakauša spieķīti ar melna sidraba rokturi — spieķīti, ar kuru viņa devās arī priekšrakstā paredzētajās pastaigās, — un dziļi ievelkam higiēniskās elpošanas vingrinājumā gaisu, tā izplešot savas plakanās krūtis. Viņai pretī sēdēja čehs, kuru visi godāja par Venceļa kungu, jo neviens neprata pareizi izrunāt viņa uzvārdu. Setembrīni kungs bija savā laikā reizēm pūlējies aprauto līdzskaņu virteni, kas veidoja čeha uzvārdu, izgrūst — protams, ne jau nopietni cenšoties, bet tikai lai joka pēc nodemonstrētu latīņu kultūras cilvēka cildeno nevarīb,u izlauzties cauri mežonīgajiem skaņu brikšņiem. Brangais kā āpsis un salīdzinājumā ar sanatorijas iedzīvotājiem pat apbrīnojami ēdelīgais čehs jau kopš četriem gadiem apgalvoja, ka drīz miršot. Vakara sanāksmēs viņš reizēm strinkšķināja uz savas ar lenti izpušķotās mandolīnas dzimtenes dziesmas un stāstīja par cukurbiešu plantāciju, kur strādājot vienīgi skaistas meitenes. Netālu no Hansa Kastorpa — galda abās pusēs sēdēja Magnusa kungs un kundze, kuriem Hallē piederēja alus brūzis. Šo pāri apņēma melanholiska atmosfēra, jo abi zaudēja dzīvei svarīgus vielmaiņas produktus, Magnusa kungs — cukuru, Magnusa kundze — olbaltumu. Bālā Magnusa kundze likās nomākta, it kā viņai nespīdētu ne mazākais cerību stariņš, no viņas dvesa garīgs tukšums, kā pagraba dvaka, un gandrīz vai vēl jaušamāk nekā pastulbajā Štērā viņā apvienojās muļķība ar slimību, parādība, par ko Hanss Kastorps bija sašutis un par ko viņu savukārt bija pēlis Setembrīni kungs. Magnusa kungs bija atjautīgāks un runātnīgāks, lai gan arī tādā veidā, ka izraisīja Setembrīni kunga literāro īgnumu. Turklāt viņš bija viegli sakaitināms, un bieži aiz politiskiem vai arī citiem iemesliem sarunas ar Venceļa kungu izvērtās naidīgi asas. Viņu sarūgtināja čeha nacionālās pretenzijas, tas turklāt atklāti paziņoja, ka ir alkohola pretinieks, un morāli nosodīja aldara profesiju; Magnusa kungs, to aizstāvēdams, tumši piesarcis, centās pierādīt, cik noderīgs ir dzēriens, ar kuru cieši saistīta viņa labklājība. Šādos gadījumos Setembrīni kungs ar.viņam raksturīgo humoru bija asumus nolīdzinājis; Hanss Kastorps, sēdēdams viņa vietā, nebija tik izveicīgs, un viņam arī trūka vajadzīgās autoritātes, lai to panāktu.

Tikai ar diviem galda biedriem Hansam Kastorpam bija tuvāka saskare: viens bija kreisajā pusē sēdošais A. KFerge no Pēterburgas, labsirdīgais cietējs, kam rudo ūsu biežņā paslēpusies mute labprāt vērās stāstam par galošu ražošanu un Krievijas tālajiem apvidiem, polāro loku un Nordkapa mūžīgo ziemu; Hanss Kastorps dažreiz devās ar viņu kopīgajās, priekšrakstā paredzētajās pastaigās. Otrs sēdēja galda viņā galā, iepretī meksikāņu kuprītim, un izmantoja katru izdevīgu gadījumu, lai viņiem piebiedrotos; tas bija plikpauris manheimietis ar bojātajiem zobiem, viņu sauca Vēzals, Ferdinands Vēzals, komersants pēc profesijas, tas pats, kura acis bija pastāvīgi ar drūmu alkatību sekojušas šošā kundzes pievilcīgajam augumam; kopš vecgada vakara viņš pūlējās iegūt Hansa Kastorpa draudzību.

Viņš to darīja neatlaidīgi un pazemīgi, ar verdzisku padevību, kas Hansā Kastorpā viesa pretīgumu, jo viņš apjauta šādas padevības komplicēto jēgu, bet uzskatīja par nepieciešamu izturēties ar cilvēcisku cieņu. Zinādams, ka pietiktu tikai viegli saraukt uzacis, lai nožēlojamais manheimietis sagumtu un pazustu, viņš rāmu skatienu pacieta Vēzala pazemīgo cenšanos pakalpot un izmantot katru izdevīgu gadījumu, lai palocītos un pielabinātos, pacieta pat, ja tas pastaigu reizēs nesa viņa mēteli, pārlicis to pār roku ar savdabīgu bijību, pacieta galu galā arī manheimieša drūmos spriedelējumus. Vēzals bija kā uzburts uzdot tamlīdzīgus jautājumus kā — vai ir saprātīgi un vai ir nozīme atzīties mīlestībā sievietei, kuru mīl, bet kura neliekas ne zinis, bezcerīgi atzīties mīlestībā, — kādas esot kungu domas? Viņš personīgi esot caurcaurēm par šādu rīcību un domājot, ka ar to saistoties nebeidzama laime. Ja arī atzīšanās akts izraisot pretīgumu un nozīmējot sevis pazemošanu, tad tomēr uz īsu brīdi rodoties dziļa mīlas izraisīta saskare ar pielūdzamo objektu, iesaistot viņu vaļsirdībā, sava paša kaislības elementā, un, ja ar to, protams, viss esot galā, tad ar mirkli izmisīgas svētlaimes mūžīgais zaudējums neesot pārmaksāts, jo atzīšanās nozīmējot varu, un, jo lielāks esot pretīguma radīts pretspars, jo lielāka bauda … Te nu Vēzalu apklusināja Hansa Kastorpa apmākusies seja, kas, drīzāk gan apmācās labsirdīgā Ferges dēļ, kuram — to viņš jau bieži bija uzsvēris — ir sveši un tāli visi gudrāki un sarežģītāki sarunu temati, nekā mūsu varoņa augstprātīga morāla nosodījuma dēļ. Tā kā mēs joprojām negrasāmies viņu attēlot ne labāku, ne sliktāku, kāds viņš bija, tad jāpastāsta, ka tai vakarā, kad nabaga Vēzals, tiklīdz viņi bija palikuši divatā, žēlabaini lūdzās, lai, dieva dēļ, pastāstot kaut ko tuvāk par piedzīvoto un pieredzēto naktī pēc karnevāla, Hanss Kastorps ar rāmu labvēlību paklausīja viņa lūgumam, nemaz, kā lasītājs varbūt domā, nepārvērzdams šo klusināto sarunu par kaut ko zemiski vieglprātīgu. Un tomēr mums ir iemesls tiklab viņu, kā arī mūs pašus

atbrīvot no sarunas izklāsta, tikai piebildīsim, ka Vēzals pēc tam ar pasvītrotu pakalpību nesa laipnīgā Hansa Kastorpa mēteli.

Tik daudz par ITansa Kastorpa jaunajiem galda biedriem. Vieta līdzās pa labi bija brīva, tā tika aizņemta tikai uz laiku — uz dažām dienām, to ieņēma pagaidu viesis, kāds reiz bija Hanss Kastorps pats; tas bija atbraucējs rads, ciemiņš no līdzenuma, varētu pat teikt — sūtnis no turienes, vārdu sakot, Hansa Kastorpa tēvocis Džeimss Tīnapels.

Tas bija kaut kas neticams, ka pēkšņi līdzās sēdēja dzimtenes sūtnis un pārstāvis, un viņa angļu uzvalka krokās vēl bija saglabājies svaigs aizvadītās, aizmirstībā iegrimušās agrākās dzīves, dziļi paslēpušās «virszemes» aromāts. To varēja paredzēt. Hanss Kastorps klusībā jau sen bija rēķinājies ar šādu iebrukumu no līdzenuma un pat personu, kam vajadzēja uzņemties izlūka gaitas, bija uzminējis — tas nemaz nebija grūti, jo jūras braucējs Pēteris nebija vērā ņemams un par vectēvoci Tīnapelu nebija šaubu, ka viņu ne ar desmit zirgiem nevarētu atvilkt uz šo apvidu, jo no šejienes gaisa spiediena viņš sagaidīja vienīgi visļaunāko. Nē, tikai Džeimsam mājnieku uzdevumā vajadzēja paraudzīties, kas noticis ar pazudušo Hansu Kastorpu, un Hanss Kastorps domāja, ka viņš ieradīsies jau agrāk. Bet, kopš Joahims bija atgriezies viens un ģimenes lokā pastāstījis par šejienes apstākļiem, uzbrukumu varēja gaidīt no dienas dienā, tāpēc Hanss Kastorps nemaz nejutās pārsteigts, kad tikko divas nedēļas pēc Joahima aizbraukšanas portjē viņam pasniedza telegrammu, kas pieteica, kā viņš jau nojauta, īslaicīgu Džeimsa Tīnapela apciemojumu. Viņam esot Šveicē kārtojamas veikala darīšanas, tāpēc viņš nolēmis izmantot gadījumu un aizvizināties pie Hansa kalnos. Viņš bija gaidāms parit.

97

«Labi,» nodomāja Hanss Kastorps. «Lieliski,» viņš nodomāja. Un pat sevī piebilda kaut ko līdzīgu kā — «Laipni lūdzu!» — «Ja tu zinātu!» viņš domās uzrunāja šurp braucošo. Vārdu sakot, viņš šo ziņu uzņēma ļoti mierīgi, pieteica savu viesi hofrātam Bērensam un pārvaldei, lika sagatavot istabu, — Joahima istaba vēl nebija aizņemta, — un aiznākošā dienā ap to laiku, kad pats bija atbraucis, tātad vakarā ap pulksten astoņiem, jau tumstot, ar to pašu cieto kratekli, kurā bija pavadījis Joahimu,

4 — Burvju kalns

brauca uz staciju «Ciemats» sagaidīt līdzenuma sūtni, kas vēlējās pārbaudīt visu uz vietas.

Stipri sarkanu, iedegušu seju, ģērbies tikai uzvalkā, bez cepures viņš stāvēja platformas malā; kad vilcjeniņš ieripoja stacijā, viņš atradās pie radinieka kupejas loga un aicināja to nākt tik laukā, jo nu jau esot klāt. Konsuls Tīnapels — viņš bija vicekonsuls un ļoti sekmīgi aizstāja tēvu arī šinī goda pilnajā amatā —, salīgi vīstīdamies ziemas mētelī, jo oktobra vakars bija tiešām jūtami vēss, daudz netrūka, lai varētu runāt par skaidru salu, kas uz rīta pusi bija droši sagaidāms, — izkāpa no kupejas pārsteidzoši priecīgs, tad atturīgā, labi audzināta ziemeļrietumu vācieša civilizētā uzvedībā apsveica brāļadēlu, uzsvērti izteikdams apmierinājumu par viņa lielisko izskatu, ļāva klibajam pārņemt visas rūpes par ceļasomām un kopā ar Hansu Kastorpu uzrausās augstajā, cietajā pajūga sēdeklī. Viņiem braucot, debesis bija kā nosētas zvaigznēm, un Hanss Kastorps, atmetis galvu un pacēlis gaisā rādītājpirkstu, skaidroja tēvocim par debesu klajumu, vārdos un žestos ietverdams citu pēc cita mirgojošos zvaigznājus, kā arī zināja nosaukt vārdos planētas, kamēr tas vairāk uzmanības veltīja savam pavadonim nekā kosmosam, sevī spriezdams, ka nav jau tūlīt jābūt jukušam, ja tā uzreiz bez sagatavošanās sāk runāt tieši par zvaigznēm, kaut ari būtu šis tas cits, par ko vispirms parunāt. Kopš kura laika tad viņš tik labi zinot visu par debesu spīdekļiem, Džeimss vaicā ja Hansam Kastorpam, un tas paskaidroja, ka ieguvis šīs zināšanas vakara gulēšanas reizēs uz balkona gan pavasarī, gan vasarā, gan rudenī un ziemā. Kā? Vai naktīs viņš guļot uz balkona? Kā tad. Un konsuls arī gulēšot. Nekas cits viņam neatlikšot.

—  Protams, pats par sevi saprotams,' — pasteidzās piekrist mazliet iebiedētais Džeimss Tīnapels. Viņa līdzbraucējs runāja rāmi un nosvērti. Bez cepures, bez mēteļa viņš sēdēja līdzās rudens vakara saltumā.

—  Tev laikam nemaz nesalst? — Džeimss viņam jautāja, jo pats trīsēja savā biezas drānas ziemas mēteli un runāja, reizēm bērdams vārdus, reizēm tos ar mokām izdabūdarns pār lūpām, jo nezin kāpēc viņš bija sācis klabināt zobus.

—  Mēs nesalstam, — Hanss Kastorps bija mierīgi un strupi attraucis.

Konsuls nevarēja vien beigt uz viņu iesānis lūkoties. Hanss Kastorps neapvaicājās par radiem un paziņām mājās. Sveicienus, kurus Džeimss nodeva, — arī no Joahima, kas esot jau iesaistījies pulkā un aiz laimes un lepnuma vai starojot, — viņš saņēma, rāmi pateikdamies, neko nevaicādams par apstākļiem dzimtenē. Satraukts par kaut ko, kam pats nezināja izskaidrojuma, — vai iemesls būtu meklējams brāļadēlā vai pašā, ar ceļojumu saistītā pašsajūtā,— Džeimss raudzījās apkārt, neko daudz nespēdams saskatīt no ainavām kalnu ielejā, tad dziļi ievilka gaisu, ko izelpodams atzina par lielisku.

Protams, atbildēja Hanss Kastorps, ne jau velti Davosa esot plaši izslavēts kūrorts. 3im gaisam piemītot brīnumainas īpašības. Lai gan tā iespaidā pastiprinoties vielmaiņa, organisms tomēr gūstot vairāk olbaltuma. Tas izārstējot no slimībām, kādas apslēptā veidā ieperinājušas katrā cilvēkā, tomēr sākumā pat stipri sekmējot to attīstību, dažādā veidā paskubinot un pātagojot organismu un izraisot svinīgu uzliesmojumu.

—  Atļauj, tas ir, kā — svinīgu?

—   Tieši tā. — Vai tad Džeimss nekad neesot ievērojis, ka jebkuras slimības uzliesmojumā esot kaut kas svinīgs, sava veida miesas izprieca.

—   Protams, pats pa-ar sevi sapr-otams, — tēvocis steidzās piekrist ar drebošu apakšžokli un tad darīja zināmu, ka varēšot te pavadīt tikai astoņas dienas, pareizāk, vienu nedēju, tātad septiņas dienas, bet varbūt arī tikai sešas. Un, tā kā viņš, kā jau pirmīt teicis, redzot, ka Hanss Kastorps izskatās apbrīnojami atspirdzis un atpūties pēc savas negaidīti ieilgušās uzturēšanās kūrortā, tad droši vien brāļadēls tūlīt kopā ar viņu braukšot atpakaļ uz mājām.

—   Pag, pag, nav jau tūlīt jābrāžas ar pieri mūrī, — sacīja Hanss Kastorps. Tēvocis Džeimss runājot kā jau līdzenuma iedzīvotājs. Viņam vajagot te, pie mums, vispirms drusku padzīvot un pierast, gan tad viņš savas domas mainīšot. Viss atkarīgs no tā, vai būšot pilnīgi atgūta veselība, noteicošais esot galīga izveseļošanās, un Bērenss nupat viņam piemetis vēl pusgadu. Te nu tēvocis viņu uzrunāja ar «manu zēn» un apjautājās, vai viņš neesot mazliet jucis.

99

—   Vai tu esi pavisam jucis? — viņš jautāja. — Veselu gadu un ceturtdaļu garas brīvdienas būtu atliku likām

4*

pietiekami, un nu vēl pusgadu! Dievs, apžēlojies, kā var šķiest tik daudz laika!

Tad nu Hanss Kastorps, pievērsis seju zvaigznēm, aprauti un mierīgi iesmējās. Jā, laiks! Kas attiecoties uz to — uz cilvēcisko laiku, tad Džeimsam vajadzēšot savus no lejas atvestos jēdzienus revidēt, iekams viņš te augšā domā par to spriest. Rīt pat Hansa interesēs Tīnapels solīja nopietni parunāt ar hofrāta kungu.

—   Dari gan to, — sacīja Hanss Kastorps. — Viņš tev patiks. Interesants tips, sparīgs un melanholisks reizē. — Un tad, norādīdams uz Šacalpu sanatorijas ugunīm, starp citu, pastāstīja par līķiem, kurus ar bobsleja kamanām nogādā lejā.

Viņi paēda kopā «Berghof» restorānā, pēc tam kad Hanss Kastorps bija paskaidrojis, ka istaba esot izkūpināta ar H2 CO tikpat pamatīgi, it kā te nebūtu vis bijusi patvaļīga aizbraukšana, bet gluži citāda veida, nevis exodus, bet exitus. Un, tā kā tēvocis vēlējās zināt, ko tas nozīmē, viņš teica:

—   Žargons! Tāds izteiksmes veids! Joahims ir dezertējis, dezertējis uz pulku, savādi, taču gadās arī tā. Bet pasteidzies, ka dabū vēl ko siltu! — Un tā nu abi sēdēja viens otram pretī mājīgi izkurinātā restorānā uz paaugstinājuma. Pundurīte viņus raiti apkalpoja, un Džeimss lika atnest pudeli burgundieša, kas, ievietots groziņā, tika uzlikts galdā. Viņi saskandināja, un tīkams siltums pārlija pār visu augumu. Jaunākais stāstīja par dzīvi šeit dažādos gadalaikos, par interesantākām personām ēdamzālē, par pneimotoraksu, kura būtību raksturoja ar labsirdīgā Ferges gadījumu, plašāk pakavējās pie pleiras šoka radītajām šausmām, pieminēja arī Ferges kunga trīs krāsainos samaņas zudumus, ožas halucinācijas, kas uzradās šoku reizē, un smieklus, iestājoties kolapsam. Hanss Kastorps uzturēja sarunu viens pats. Džeimss ēda un dzēra, kā pa-

„ radis, daudz, un tagad vēl jo vairāk ēstgribu bija veicinājis brauciens un gaisa maiņa. Un tomēr laiku pa laikam viņš pārtrauca ēšanu — palika sēžam ar pilnu muti, jo pēkšņi aizmirsa barību košļāt, nazis un dakšiņa sastinga platā leņķī virs šķīvja, viņš nenovērsdamies raudzījās brāļadēlā, kā redzams, to pats nemaz neapzinādamies, un arī Hansu Kastorpu tas, liekas, nemaz neietekmēja. Uz konsula Tīnapela plānajiem, gaišajiem matiem segtajiem deniņiem uztūka dzīslas.

Notikumi dzimtenē sarunā netika skarti, ne personīgie, ģimenes, ne pilsētas, ne arī veikalu darījumi, ne «Tundera un Vilmsa» firma (kuģu būvētava, mašīnbūvētava, katlu darbnīcas), kas joprojām gaidīja ierodamies jauno praktikantu; tās, protams, nebija firmas vienīgās rūpes, tāpēc varēja rasties jautājums, vai tā vispār vēl gaidīja. Džeimss Tīnapels ceļā no stacijas un arī vēlāk bija dzīries šiem jautājumiem pieskarties, bet tie, Hansa Kastorpa vienaldzības atvairīti, bija paslīdējuši gar ausīm uz neatgriešanos, — tās mierīgās, noteiktās un nemākslotās vienaldzības, kas nebija ne ar ko satricināma, ne iekustināma un atsauca atmiņā viņa nejūtīgumu pret rudens vakara dzestrumu, viņa vārdus «mēs nesalstam» un varbūt bija par iemeslu tēvoča pētījošajiem skatieniem. Runa bija arī par vecāko māsu, ārstiem, doktora Krokovska lekcijām, no kurām vienā Džeimss varēšot piedalīties, ja palikšot astoņas dienas. Kurš brāļadēlam teicis, ka tēvocim būšot vēlēšanās klausīties priekšlasījumu? Neviens. Hanss Kastorps to nosprieda un tik mierīgi to nolēma, ka ikvienam pat doma par nepiedalīšanos liktos galīgi aplama, tāpēc tēvocis ar steidzīgu «protams, pats par sevi sap-rotams» pūlējās novērst visniecīgākās aizdomas, ka viņš būtu spējīgs kaut mirkli plānot tādu nejēdzību. Te nu izpaudās tā vara, kuras nemanāmā, bet valdonīgā izjūta neapzināti lika Tīnapela kungam vērot brāļadēlu — patlaban pat ar pavērtu muti, jo elpošanas ceļš pa degunu bija slēgts, lai gan konsulam, kā pats zināja, iesnu nebija. Viņš dzirdēja radinieku stāstām par slimību, kas izraisot visu kopīgo profesionālo interesi, kā arī par uzņēmību pret šo slimību, par paša Hansa Kastorpa pieticīgo, bet ieilgušo gadījumu, par baciļu kairinošo iedarbību uz bronhu šūnām un plaušu alveolām, par tuberkulu izveidošanos un šķīstošu, skurbinošu toksīnu rašanos, par šūnu sairšanu un kazeīnisko procesu, par kuru nav iepriekš skaidrs, vai tas ar pārkaļķošanu un saistaudu aprētošanu panāks slimības dziedinošu apturēšanu vai arī attīstīsies tālāk, plešoties arvien lielākos atmiekšķētos perēkļos, veidojot kavernas un iznīcinot plaušas. Viņš dabūja dzirdēt par šī procesa paātrināto formu — ātro diloni, kas jau dažos mēnešos, pat nedēļās novedot pie exitus, dabūja dzirdēt par hofrāta meistariski paveiktajām pneimotomijām, par plaušu rezekciju, kāda rīt vai tuvākajā laikā tikšot izdarīta jaunpienākušai smagai slimniecei, kādreiz ļoti skaistai skotietei, kas

ciešot no gangraena pulmonum — plaušu gangrēnas; viņu mokot zaļganmelnas strutas, viņa augu dienu ieelpojot izsmidzinātu karbolskābi, lai aiz pretīguma pret sevi nesajuktu prātā, — un pēkšņi, pašam par pārsteigumu un dziļu apkaunojumu, konsulam paspruka smiekli. Viņš spurkšķinādams skaļi iesmējās, tiesa, tūlīt pat šausmās attapās un savaldījās, ieklepojās un dažādi nopūlējās nejēdzīgo izlēcienu notušēt — to darot, viņš sev par mierinājumu, kas savukārt izraisīja jaunu nemieru, konstatēja, ka Hanss Kastorps nelikās ne zinis par starpgadījumu, kurš nevarēja palikt nepamanīts, drīzāk viņš nepievērsa tam nekādu uzmanību, taču tas nenotika takta, izpratnes, pieklājības pēc, bet aiz skaidras vienaldzības un iecietības, ko varētu apzīmēt par prātam neaptveramu pacietību, it kā viņu sen vairs nespētu tamlīdzīgi atgadījumi pārsteigt. Vai nu konsuls vēlējās vēl ar nokavēšanos piešķirt savai jautrības lēkmei saprātu un jēgu, vai arī kādā citā sakarībā, bet pēkšņi viņš ne no šā, ne no tā, dzīslām uz galvas pietūkstot, uzsāka tikai vīriešiem klubā piedienīgu sarunu par kādu tā saukto «šansoneti», ielas dziesmiņu skandētāju, vienreizēju sievišķi, kas patlaban darbojoties SanPaulo un ar saviem pāri plūstošajiem temperamenta valdzinājumiem, kurus viņš mēģināja brāļadēlam attēlot, esot sagrozījusi galvu dzimtās republikas vīriešu pasaulei. To stāstot, viņa mēle nedaudz mežģījās, bet tādēļ viņš nelikās traucēties, jo sarunu biedra prātam neaptveramā pacietība, kā manāms, bija attiecināma arī uz šo parādību. Tomēr pārmērīgais ceļa nogurums pamazām sāka viņu tā mākt, ka jau ap pļilksten pusvienpadsmitiem viņš ieteica celties no galda un nemaz nejutās iepriecināts, kad hallē iznāca sastapties ar sarunā vairākkārt pieminēto doktoru Krokovski, kurš, lasīdams laikrakstu, sēdēja kāda salona durvīs; brāļadēls viņus iepazīstināja. Uz doktora bravūrīgi jautro apsveikumu viņš nespēja atbildēt neko citu kā vien * «protams, pats par sevi sap-rotams» un bija priecīgs, kad brāļadēls, apsolīdams no rīta pulksten astoņos ierasties, lai kopīgi dotos brokastīs, pameta Joahima izdezinficēto istabu un caur balkonu iegāja savā; tad konsuls ar pierasto pirmsmiega cigareti iekrita «uz pulku aizbēgušā» gultā. Daudz netrūka, un viņš būtu izraisījis ugunsgrēku, jo divas reizes aizmiga ar degošo cigareti mutē.

Džeimss Tīnapels, kuru Hanss Kastorps pārmaiņus uzrunāja — «tēvoc Džeims» vai vienkārši «Džeims», bija gara

auguma, ap gadiem četrdesmit, allaž ģērbies angļu drānas uzvalkos un sniegbaltā kreklā, viņam bija koši dzelteni, jau pareti mati, tuvu kopā guļošas, zilas acis, spurainas, apcirptas Osiņas un rūpīgi koptas rokas. Nu jau vairākus gadus viņš bija ģimenes tēvs un galva; Džeimss Tīnapels bija apprecējies ar savu aprindu meiteni, tikpat smalku un labi audzinātu kā pats, arī viņa runāja klusā balsī, aši un dzēlīgi pieklājīgi ripinādama vārdus; pēc apprecēšanās viņš palika dzīvot tai pašā vecā konsula ērtajā savrupmājā pie Harveštehudera ceļa; tur, savā dzimtenē, viņš likās ļoti enerģisks, tālredzīgs un, par spīti elegantai ārienei, atturīgi lietišķs veikalnieks, bet, tiklīdz viņš nokļuva svešos, neierastos apstākļos, piemēram, ceļojumos, kaut vai zemes dienvidos, tā viņa raksturā atklājās vēlīga laipnība, padevīga, steidzīga gatavība uzupurēties, kam nemaz nebija par cēloni nedrošība paša apgūtajā kultūrā, bet, gluži pretēji, tā pauda apziņu par paša kultūras spēcīgo saliedētību ar vēlēšanos koriģēt savas aristokrātiskās manieres, lai saglabātu dabiski brīvu izturēšanos, pat sastopoties ar tādām uzvedības normām, kas viņam likās neiedomājamas. «Protams, kā tad, pats par sevi saprotams!» viņš steidzās piekrist, lai neviens nedomātu, ka Tīnapela kungs ir gan smalks, bet aprobežots. Atbraucis šurp ar pilnīgi noteiktu lietišķu misiju, proti, ar uzdevumu un nodomu, enerģiski iejaucoties, ar visu tikt galā un, kā pats sevī sprieda, «atraisīt» un nogādāt mājā tūļīgo jauno radinieku, viņš tomēr labi apzinājās, ka būs jādarbojas svešā teritorijā, un jau ar pirmajiem ierašanās brīžiem viņu sagrāba nojausma, ka viņu viesmīlīgi uzņēmusi īpaša pasaule, kas ar saviem paradumiem un saliedēto pašpārliecību ne vien neatpaliek, bet pat pārspēj viņa paša pasauli, tāpēc konsula lietišķā enerģija tūlīt pat nonāca konfliktā — turklāt ļoti asā konfliktā — ar viņa uzvedības normām, jo viesmīlīgās pasaulītes pašapziņa patiesi izrādījās nomācoša.

Tieši to Hanss Kastorps jau bija paredzējis, kad uz konsula telegrammu bija sevī aukstasinīgi atbildējis: «Laipni lūdzu!» — tomēr nevajag domāt, ka viņš būtu apkārtnes rakstura stingrību apzināti izmantojis pret tēvoci. Viņš to pat nebūtu varējis, jo jau sen bija pārāk cieši saaudzis ar apkārtējo vidi, kļuvis tās daļa; viņš nevis izlietoja to pret uzbrucēju, bet otrādi, un tādējādi viss risinājās lietišķā vienkāršībā, sākot ar bridi, kad brāļadēlā

kaut kas vārdos nenosakāms ļāva tēvocim pirmo reizi apjaust pilnīgu pasākuma bezcerību, par ko Hanss Kastorps neviļus tikai melanholiski pasmaidīja.

Pirmajā rītā pēc brokastīm, kuru laikā vietējais iedzīvotājs iepazīstināja atbraucēju ar sava galda izmeklēto sabiedrību, Tīnapels dabūja zināt no hofrāta Bērensa — kurš zilgansārts un garš, bālā asistenta pavadībā, airēdamies ar savām lielajām rokām, ielīgoja ēdamzālē, pavirši to pārstaigāja, uzdodams savu retorisko rīta jautājumu: «Gulējāt labi?» — ka viņš, Tīnapels, ne vien lieliski darījis, apciemodams šeit augšā vientuļo tieveu33 , lai tam pakavētu laiku, bet rīkojies gaužām pareizi arī sava paša interesēs, jo viņam neapšaubāmi esot vispārēja mazasinība. Mazasinība viņam, Tīnapelam?

—   Un kāda vēl! — sacīja Bērenss un pavilka ar rādītājpirkstu apakšējo plakstiņu uz leju. — Augstākā mērā! — viņš apstiprināja. — Tēvoča kungs rīkošoties gudri, ja uz pāris nedēļām likšoties savā balkonā slīpi un vispār pilnīgi sekošot brāļadēla paraugam. Viņa stāvoklī pats saprātīgākais kādu laiciņu padzīvot tā kā vieglā tuberculosis pulmonum gadījumā, no kura, jāteic, neviens nav brīvs.

—   Protams, pats par sevi sap-rotams! — konsuls pasteidzās piekrist un vēl kādu laiku noraudzījās ar pieklājīgā uzcītībā pavērtu muti nopakaļ hofrāta augstajam pakausim un pašam hofrātam, kurš steidzīgi airējās tālāk, bet brāļadēls aukstasinīgi un vienaldzīgi stāvēja līdzās. Pēc tam viņi devās pastaigā līdz solam pie ūdensteknes un atpakaļ, un tad Džeimss Tīnapels pirmo reizi izmēģināja gulēšanas procedūru, kas notika Hansa Kastorpa vadībā, kurš viņam pie atvestā pleda vēl klāt iedeva kādu no savām kamieļvilnas segām — viņam pašam tik skaistā rudens laikā pilnīgi pietika ar vienu — un godprātīgi tvērienu pēc tvēriena pamācīja apgūtajā sevis ievīstīšanas praksē, bet, kad konsuls jau gulēja noapaļots un no-

* gludināts kā mūmija, viņš visu izjauca un lika pašam nemainīgo procedūru atkārtot no jauna, tikai šad tad kaut ko pielaboja, pamācīja, kā piestiprināt pie krēsla linauduma saulsargu un pavērst to pret sauli.

Konsuls zobojās. Vēl viņā līdzenuma gars turējās stingri, un viņš uzjautrinājās par visām šīm gudrībām, kā bija uzjautrinājies par stingri noteikto pastaigu pēc brokastīm. Bet, kad konsuls pamanīja brāļadēla rāmo, neizpratnes pilno smaidu, ar kuru tas atbildēja uz viņa jokiem

un kurā atspoguļojās visa noslēgtās pasaulītes paradumu atmosfēras pašpārliecība, viņš satrūkās, viņam sametās bail par savu lietišķo enerģiju, un viņš nolēma uzsākt izšķirošo sarunu ar hofrātu par brāļadēlu tūlīt pat, nekavējoties, labi drīz, jau šo pēcpusdienu, kamēr vēl turas līdzenuma gara stiprums un spēki, jo viņš juta, ka tie zūd, ka šīs vietas gars vienkop ar paša labo uzvedību iesaistās bīstami naidīgā apvienībā pret viņu.

Turklāt viņš juta, ka hofrātam īstenībā nebija nekādas vajadzības ieteikt, lai mazasinības dēļ seko sanatorijas slimnieku paradumiem, tas radās pats no sevis, nekādas citas ietekmes nebija, bet, vai tas liktos tā vienīgi Hansa Kastorpa mierīgās, nesatricināmās pašpārliecības ietekmē un tiešām tikai liktos vai arī patiesībā nekas cits te nebija darāms un iedomājams, to labi audzinātam cilvēkam pašā sākumā nebija iespējams noteikt. Gluži dabiski, ka pēc pirmās gulēšanas reizes svaigajā gaisā sekoja sātīgās otrās brokastis, pēc kurām pastaiga lejā līdz kūrortam bija tikpat kā nepieciešama, bet vēlāk Hanss Kastorps no jauna ietīstīja tēvoci. Tīstīja viņu tikpat kā ap pirkstu, tā tas bija. Tad rudens saulē pameta guļam krēslā, kas bija neiedomājami ērts, jā, visaugstākās uzslavas cienīgs, arī pats viņš apgūlās, līdz dārdošais gongs aicināja pusdienās citu slimnieku sabiedrībā, un pusdienas bija tik pirmšķirīgas, izcilas un bagātīgas, ka tām sekojošā galvenā gulēšanas reize netika ievērota tik daudz aiz cieņas pret šejienes kārtību kā aiz iekšējas nepieciešamības un personīgas pārliecības. Tā tas turpinājās līdz lepnajām vakariņām un vēlāk — laiku pakavējot salonā pie optiskajiem aparātiem. Ko varētu iebilst pret dienas kārtību, kas tik nemanāmi pārliecinoši un pašsaprotami uzspieda savu gribu; arī tad nebūtu iegansta protestam, ja konsula kritiskās spējas netiktu vājinātas ar nelāgu pašsajūtu, ko viņš negribēja saukt gluži par sasirgšanu, bet kas radās aiz noguruma un satraukuma un izraisīja reizē drudža drebuļus.

Lai panāktu sarunu, pēc kuras konsuls tiecās un par kuru jau iepriekš satraucās, tika uzsākts parastais oficiālais ceļš: Hanss Kastorps nodeva pieteikumu masētājam, tas savukārt vecākajai māsai, ar kuru šai sakarībā konsulam Tīnapelam iznāca savdabīga iepazīšanās, kad viņa parādījās uz balkona, kur viņa ar savu visai neparasto runas veidu samulsināja un smagi pārbaudīja kustēties

nespējīgā, kā zīdaini ietuntuļotā labi audzinātā džentlmeņa korekto stāju. Lai godājamais cilvēkbērns, tā viņam tika teikts, lūdzams, pāris dienu paciešas, hofrāts esot aizņemts, operācijas, vispārējās izmeklēšanas, kristieša pienākums esot pirmām kārtām atvieglot cietējas cilvēces ciešanas, un, tā kā Tīnapels šķietami esot vesels, tad jau viņam vajadzēšot pierast pie tā, ka viņš te nav galvenā persona, tāpēc lai vien atkāpjoties un pagaidot. Būtu pavisam kas cits, ja viņš vēlētos, lai izmeklē, — tas viņu, Adriatiku, nemaz ar nepārsteigtu, — lai tik viņš paskatoties tai cieši acīs, kā tad, tās esot mazliet neskaidras un šaudīgas, un, ja tā labi palūkojoties, kā viņš te, viņai vērojot, guļot, tad visumā tā vien liekoties, ka arī ar viņu kaut kas neesot kārtībā, neesot gluži svaigs, lai nepārprotot viņu … tātad, vai viņam jāsatiekot galvenais ārsts, lai liktu sevi izmeklēt, vai arī privātai sarunai? — «Privātai sarunai, pats par sevi sap-rotams, sarunai!» apgalvoja guļošais. Tad viņam jāgaidot, kamēr paziņošot. Privātajām sarunām hofrātam reti kad esot laiks.

Vārdu sakot, viss izvērtās citādi, nekā Džeimss bija domājis, bet saruna ar vecāko māsu bija viņa līdzsvaru vēl vairāk sašķobījusi. Pārāk uzvedīgs, lai nekautrīgi pateiktu brāļadēlam, kura nesatricināmais miers skaidri liecināja par pilnīgu vienprātību ar visām parādībām te augšā, cik drausmīgs sievišķis viņu apciemojis, viņš tikai smalkjūtīgi apvaicājās, vai vecākā māsa neesot gaužām oriģināla dāma, kam Hanss Kastorps, brīdi pētoši vērdamies gaisā, daļēji piekrita, savukārt apvaicādamies, vai Milendonka^s jaunkundze nav viņam pārdevusi termometru

— Nē — man? Vai tad viņa ar tiem tirgojas? — attrauca tēvocis. Pats ļaunākais bija tas, kā no brāļadēla sejas varēja noprast, ka viņš nebūtu brīnījies arī tad, ja tā tiešām notiktu. «Mēs nesalstam,» bija lasāms viņa sejā. Toties konsuls sala, sala nepārtraukti, kaut arī galva kvē* loja, un viņš apsvēra, ka, gadījumā ja vecākā māsa būtu piedāvājusi termometru, viņš to, protams, būtu atraidījis, bet galu galā tas nebūtu prātīgi darīts, jo lietot svešu, piemēram, brāļadēla mantu, civilizētā pasaulē nav pieņemts.

Tā pagāja dažas dienas, četras vai piecas. Sūtņa dzīve ritēja kā pa sliedēm — pa tām sliedēm, kas bija viņam noliktas, un likās neiedomājami, ka tā varētu neritēt pa šīm sliedēm. Konsulam bija savi pārdzīvojumi, savi

iespaidi — necentīsimies vairs noklausīties viņa domas. Kādu dienu viņš Hansa Kastorpa istabā paņēma no kumodes melnu stikla plāksnīti, kas tur stāvēja, pieslieta pie miniatūra kokā griezta molberta, starp citiem sīkiem paša īpašumiem, kuri rotāja spodro mājokli, un, pacēlis pret gaismu, atklāja, ka tas ir negatīvs.

—   Kas tad tas? — vaicāja tēvocis, aplūkodams uzņēmumu.

Pamatots jautājums! Portrets bija bez galvas, tas bija cilvēka torsa skelets miglainā miesas apvalkā — starp citu, kā varēja redzēt, sievietes torss …

—   Tas? Suvenīrs, — atbildēja Hanss Kastorps.

—   Pārdoti! — tēvocis pasteidzās atvainoties, nolika attēlu atpakaļ pie molberta un veicīgi pagāja nost. To mēs pastāstījām tikai kā piemēru no viņa pārdzīvojumiem un iespaidiem šajās četrās piecās dienās. Viņš piedalījās arī vienā no doktora Krokovska lekcijām, jo nemaz nebija domājams, ka varētu turp arī neiet. Un, kas attiecas uz privāto sarunu ar hofrātu Bērensu, uz sarunu, kuru konsuls tik ļoti bija vēlējies, tad sestajā dienā viņš savu panāca. Viņš tika aicināts pie galvenā ārsta, un pēc brokastīm, cieši apņēmies nopietni parunāt ar šo tipu par savu brāļadēlu un to, kā tas pavada laiku, konsuls nokāpa apakšstāvā.

Bet atgriezies viņš jautāja gurdā balsī:

—   Vai tu vari kaut ko tamlīdzīgu iedomāties?

Bet bija jau pilnīgi skaidrs, ka Hanss Kastorps kaut ko tādu var iedomāties un, to dzirdot, viņam nemaz arī nesals, tāpēc konsuls aprāvās un uz brāļadēla diezgan vienaldzīgo pretjautājumu tikai atbildēja:

—   Nekas, nekas … — Bet kopš šīs reizes viņam bija radies jauns paradums: sarauktām uzacīm un it kā uz svilpošanu savilktām lūpām saspringti raudzīties kaut kur iesānis augšā, tad, spēji pagriežot galvu, tādā pašā veidā blenzt pretējā virzienā … Vai saruna ar Bērensu būtu ņēmusi citu virzienu, nekā konsuls bija domājis? Vai runāts būtu tikai par Hansu Kastorpu vien vai arī par viņu pašu, Džeimsu Tīnapelu, un saruna būtu zaudējusi privātas pārrunas raksturu? Pēc viņa uzvedības tā varētu spriest. Konsuls bija moži jautrs, nemitīgi pļāpaja, bez kāda iemesla smējās un, iebukņīdams brāļadēlam vēderā, uzsauca: «Hallo, veco zēn!» Palaikam dīvainais skatiens turp un tad pēkšņi uz pretējo pusi. Bet viņa acīm bija

arī noteiktāks virziens, tiklab sēžot pie galda, kā arī priekšrakstā paredzētajās pastaigās un vakaros salonā.

Sākumā konsuls nebija īpašu uzmanību pievērsis Rediša kundzei, polu rūpnieka sievai, kas sēdēja pie pašreiz aizbraukušās Zālamana kundzes un ēdelīgā skolnieka galda; un īstenībā viņa arī bija tikai viena no kopīgajā hallē guļošajām dāmām, starp citu, pamaza pilnīga auguma tumšmate, jau gados, mazliet iesirma, bet ar piemīlīgu dubultzodu un spriganām, brūnām acīm. Ne domas, ka viņa varētu civilizācijas ziņā stāties līdzās konsula Tīnapela kundzei lejā, līdzenumā. Bet svētdien pēc vakariņām konsuls salonā izdarīja atklājumu, kas notika, pateicoties melnajai, dekoltētajai, spīguļiem rotātajai kleitai, proti, atklājumu, ka Rediša kundzei ir krūtis — blāvi baltas, ar korseti cieši kopā saspiestas sievietes krūtis, kuru bedrīte bija redzama diezgan dziļi, un šis atklājums bija nobriedušo, smalko džentlmeni satriecis un sajūsminājis līdz dvēseles dziļumiem tā, it kā ar to saistītos kaut kas pilnīgi jauns, nedzirdēts un nenojausts. Viņš centās iepazīties ar Rediša kundzi un iepazinās arī, ilgi ar viņu runājās — sākumā kājās stāvot, vēlāk sēžot — un, iedams gulēt, kaut ko dungāja. Nākošajā dienā Rediša kundzei nebija vairs mugurā melnā kleita, bet līdz kaklam slēgta kleita, tomēr konsuls redzēja, ko bija redzējis, un palika savam pirmajam iespaidam uzticīgs. Viņš centās pastaigu reizēs krustot šīs dāmas ceļu un tērzējot, iedams līdzās, pievērsās un pieliecās viņai īpašā, sirsnīgā un šarmantā veidā, pie galda pacēla glāzi pret viņu, un viņa atbildēja smaidīdama; spīdinādama vairākus ar zelta kronīšiem apvilktos zobus; sarunā ar brāļadēlu konsuls dēvēja šo dāmu par «dievišķīgu sievieti» un ņēmās, atkal kaut ko dungot. Hanss Kastorps to visu pacieta miermīlīgi, ar tādu sejas izteiksmi, it kā citādi nemaz nevarētu būt. To» mēr vecākā radinieka autoritāti šis apstāklis nestiprināja un ar konsula misiju lāgā nesaderējās …

Pusdienu reizē, kad viņš bija ar paceltu glāzi sveicinājis Rediša kundzi un turklāt sveicinājis divas reizes — ēdot zivju ragū un vēlāk, kad pasniedza serbetu, — pie Hansa Kastorpa un viņa viesa galda sēdēja arī hofrāts Bērenss; kā zināms, viņš pusdienoja pēc kārtas pie visiem septiņiem galdiem, un katra galda augšgalā viņam pastāvīgi bija nolikti galda piederumi. Saņēmis savas milzum lielās rokas šķīvja priekšā, viņš sēdēja starp Vēzala kungu

un kuprīti meksikāni — ar kuru sarunājās spāniski, jo zināja visas valodas, arī turku un ungāru, — un vēroja ar savām zilajām, izvalbītajām, asins dzīsliņām klātajām acīm, kā konsuls Tīnapels salutē ar bordo kausu Rediša kundzei. Vēlāk pa ēšanas laiku hofrāts noturēja nelielu priekšlasījumu, uz ko viņu iedvesmoja Džeimss, kurš pāri visam galdam tāpat runas pēc apjautājās, kā tas ir, kad cilvēks pārvēršas pīšļos. Hofrāts taču visu ķermenisko studējis, ķermenis, tā sakot, viņa specialitāte, viņš esot valdnieks pār miesu, ja tā drīkstot izteikties, lai tad pastāstot, kā notiek, kad miesa izplēn.

—   Vispirms jums pārsprāgst vēders, — atbildēja hofrāts, uzlicis uz galda elkoņus un pārliecies pār saņemtajām rokām. — Jūs guļat tur uz savām ēveļskaidām un zāģu skaidu birzumiem, un gāzes, vai zināt, jūs uzpūš, pamatīgi jūs uzspundē, kā vardi, kad nerātni zeņķi to piepūš ar gaisu, — pamatīgs balons jūs beigās esat, un tad jūsu vēdera ādas pārvalks lielo spiedienu vairs neiztur un pārsprāgst. Pah-tarah! — jūs manāmi jūtaties atvieglots, jūs darāt, kā Jūdass Iskariots, kad viņš nokrita no zara, — izkratāt visu laukā. Njā, un pēc tam esat atkal tāds, kā nākas, varat rādīties sabiedrībā. Ja dabūtu no viņpasaules atvaļinājumu, jums derētu apmeklēt pakaļpalicējus, jūs nevienu nešokētu. To sauc par izsmirdināšanos. Ja pēc tam iziet laukā, tad atkal cilvēks ir smalkum smalks — kā tie Palermo iedzīvotāji, kas karājas kapucīņu klostera pagraba ejās pie Porta Nuova. Karājas tur izkaltuši un eleganti un bauda vispārēju cieņu. Pats galvenais ir izsmirdināties.

—   Pats par sevi sap-rotams!—konsuls piekrita. — Esmu jums ļoti pateicīgs! — Un nākošajā rītā viņš bija pazudis.

Viņš bija prom, aizbraucis ar pašu agrāko vilcienu lejā uz līdzenumu — protams, iepriekš nokārtojis visu, kas kārtojams: vai tad par to varētu būt kādas šaubas! Nomaksājis rēķinu, arī honorāru par notikušo izmeklēšanu un klusi klusītiņām, nebildis ne vārdiņa savam radiniekam, sakravājis abas ceļasomas — vai nu tas bija noticis vakarā, vai arī rīta agrumā, kad vēl visi gulēja, — tikai Hanss Kastorps, ieiedams tēvoča istabā ap pirmo brokastu laiku, ieraudzīja, ka tā ir tukša.

Hanss Kastorps iesprieda rokas sānos un noteica:

—   Tā, tā! — Un te tad viņa sejā atplauka iepriekš minētais melanholiskais smaids. — Tā gan, — viņš noteica un pamāja. — Tātad aizlaidies lapās. Pa galvu pa kaklu, drudžainā steigā, it kā viņam būtu vajadzējis izmantot acumirkļa apņēmību un kā no nāves baidīties palaist šo mirkli garām, sametis mantas čemodānos un devis kājām ziņu: viens pats, nevis divatā, tā arī neizpildījis savu goda pilno misiju, bet laimīgs bez gala, ka var kaut viens pats tikt ar veselu ādu prom, — smalkmanīgais goda vīrs un dezertieris uz līdzenumu, tēvocis Džeimss. Nu tad laimīgu ceļu!

Hanss Kastorps neļāva nevienam noprast, ka nav nekā zinājis par ciemos atbraukušā radinieka pazušanu, it īpaši klibajam portjē ne, kurš bija pavadījis konsulu uz staciju. Hansam Kastorpam pienāca no Bodenezera atklātne, kurā Džeimss rakstīja, ka saņēmis telegrammu, lai veikala darīšanu dēļ steidzīgi atgriežoties līdzenumā. Viņš neesot gribējis brāļadēlu traucēt. Pieklājīga izmelošanās. «Patīkamu uzturēšanos arī turpmāk!» Vai tas būtu izsmiekls? Tādā gadījumā tas bija diezgan samākslots izsmiekls, nodomāja Hanss Kastorps, jo tēvocim nepavisam prāts nenesās uz izsmieklu un jokiem, kad viņš kā plēsts metās prom; viņš bija sirdī apjautis, ar šausmām iedomājies, ka, atgriežoties pēc vienas šeit pavadītās nedēļas atpakaļ līdzenumā, viņam labu laiku tur, lejā, liksies galīgi aplam, nedabiski un neatļauti, ja pēc brokastīm nedosies priekšrakstā paredzētajā pastaigā un tad, pakļaujoties rituālam, ievīstījies segās, negulēs horizontāli svaigā gaisā, bet steigsies uz kantori. Un ši šausminošā apziņa bija viņa bēgšanas iemesls.

Tā beidzās līdzenuma mēģinājums aizvest mājās aizklīdušo Hansu Kastorpu. Jaunais cilvēks saprata, ka līdzenuma pilnīgajai neveiksmei, ko viņš bija paredzējis, ir izšķīrēja nozīme viņa attiecībās ar tiem no lejas. Tas nozīmēja, ka tie, paraustīdami plecus, atmetīs viņam ar roku, bet viņš iegūs pilnīgu brīvību, par kuru domājot sirds vairs neietrīsējās.

Operationes spirituales34

Leo Nafta bija dzimis mazā miestiņā Galīcijas un Volīnijas robežas tuvumā. Viņa tēvs, par kuru viņš runāja ar cieņu, kā redzams, apzinoties, ka jau sen pāraudzis savu sākotnējo vidi un tāpēc var par to spriest labvēlīgi, bija bijis šohets, kāvējs, — bet cik ļoti viņa amats atšķiries no kristīgā miesnieka, amatnieka un veikalnieka darba! Nepavisam ne tāds darbs kā Leo tēvam. Viņš bija amatpersona un savā ziņā garīga novirziena amatpersona. Rabīns bija viņu pārbaudījis dievam tīkamajā nodarbībā, pilnvarojis — sekojot Mozus baušļiem un saziņā ar talmuda priekšrakstiem — nogalināt dzīvniekus; Elias Naftas zilās acis, kā stāstīja dēls, to darot, kā zvaigznes izstarojušas klusu svētsvinīgumu un atsaukušas atmiņā senos laikus, kad kaujamo dzīvnieku nogalināšana tiešām bijusi priesteru privilēģija. Kad Leibe, kā Leo saukuši bērnībā, drīkstējis noskatīties, kā tēvs pagalmā izpilda savu amata rituālu un viņam palīdz varena auguma kalps, jauns atlētiska, ebrejiem raksturīga tipa cilvēks, kuram līdzās Elia, kam bija blonda, ieapaļi apcirpta bārdiņa, likās vēl trauslāks un smalkāks, viņš vērojis, cik veikli tēvs atvēzējies ar lielo šoheta nazi pret sasaistīto un sapīto, bet neapdullināto dzīvnieku un dziļā griezumā dūris kakla skriemeļu apvidū, bet kalps vācis ar strūklu šļācošās, kūpošās asinis bļodās, kas ātri pildījušās; Leo uztvēris redzēto ar tāda bērna acīm, kurš ar jūtu palīdzību atklāj būtisko, kas jo sevišķi raksturīgi, jādomā, bija viņam, kura tēvam Eliam acis staroja. Viņš zināja, ka kristīgo miesnieku pienākums ir pirms nokaušanas dzīvniekus apdullināt ar vāles vai cirvja pieta sitienu un ka šis priekšraksts dots, lai dzīvnieki netiktu spīdzināti un pret tiem neizturētos nežēlīgi; bet viņa tēvs, kaut arī daudz trauslāks un gudrāks par šiem nejēgām, turklāt ar zvaigžņu acīm, kādas nebija nevienam no tiem, rīkodamies pēc baušļiem, cirta ar nazi neapdullinātai dzīvai radībai un ļāva tai noasiņot, līdz tā sabruka. Neaptēsto goju paņēmiens zēnam Leibem likās nenopietnas un neizprotošas labsirdības izpaudums, ar ko dievībai netiek parādīts tāds gods kā ar svinīgi nežēlīgo tēva rīcību, tāpēc priekšstats par dievticību viņam saistījās ar cietsirdību, tāpat kā šļācošo asiņu smaka fantāzijā saistījās ar domām par svētumu un garīgo iedvesmu. Jo viņš labi saprata, ka tēvs nebija izvēlējies savu asiņaino amatu tāpēc, ka viņam būtu tīkama brutālā nežēlība, kas varbūt bija pa prātam kristīgajiem miesniekiem un pat viņa paša kalpam ebrejam, bet aiz iekšējas pārliecības, garīgas nepieciešamības; par to liecināja tiklab viņa trauslais augums, kā arī starojošās acis.

Elia Nafta, domātājs un prātnieks, tiešām nav bijis tikai

toras pētnieks, bet arī to rakstu kritiķis, par kuru atsevišķiem teikumiem diskutējis ar rabīnu un par kuriem bieži vien abi strīdējušies. Savā apkārtnē, turklāt ne tikai ticības brāļu vidū, vieni viņu uzskatījuši daļēji dievticības dēļ par izcilu cilvēku, kas zina vairāk par pārējiem, citiem viņš iedvesis bailes un domu, ka viņa savdabība ir šausminoša. Viņam piemita kaut kas neparasti sektantisks, kaut kas no pravieša, Baala vai cadika, tas ir, no brīnumdara, ņemot vērā, ka viņš tiešām ar asinīm un apvārdošanu reiz bija izārstējis kādu sievu, kas slimojusi ar nelāga izsitumiem, un citreiz paglābis zēnu no krampjiem. Bet tieši šis savdabīgi pārdrošās dievticības oreols, kur sava nozīme bija arī viņa amata asins smakai, pazudināja Eliu Naftu. Tautas nemieru un panikas laikā, kas izcēlās divu kristīgo bērnu nenoskaidrotās nāves dēļ, Elia drausmīgā veidā zaudēja dzīvību: viņš bija ar naglām piesists krustā pie savas degošās mājas durvīm, viņa diloņslimā sieva, lai gan bija gulējusi slimības gultā, paceltām rokām, vaimanādama un brēkdama bēga ar bērniem, zēnu Leibi un četriem pārējiem, prom no dzimtā apvidus.

Pateicoties vīra tālredzībai, bēdu nomāktā ģimene nepalika gluži bez līdzekļiem un atrada patvērumu kādā pilsētiņā Forarlbergas novadā, kur Naftas kundze dabūja darbu kokvilnas vērptuvē un strādāja, cik vien spēki atļāva, bet vecākie bērni apmeklēja tautskolu. Ja šīs iestādes garīgais devums atbilda Leo jaunāko brāļu un māsu raksturiem un prasībām, tad viņam pašam, vecākajam, ar to nepavisam nebija gana. No mātes viņš bija mantojis noslieci uz diloni, no tēva — ne vien trauslu augumu, bet arī izcilu prātu, gara dāvanas, kam ļoti agri pievienojās godkāre, alkaina tieksme pēc komforta unvēlēšanās pacelties pāri savai videi. Līdz ar mācībām skolā četrpadsmit piecpadsmit gadus vecais zēns, izmantojot grāmatas, pie * kurām bija izmanījies tikt, neregulāri un nepacietīgi bagātināja savu garu, piegādādams tam barību, kādas skolā pietrūka. Viņš prātoja un izteica domas, kuras dzirdot viņa sirgstošā māte ierāva galvu plecos un pacēla gaisā kalsnās rokas. Ar savu raksturu, savām atbildēm zēns reliģijas stundās saistīja novada rabīna — ticīga un gudra cilvēka uzmanību; tas sāka viņu mācīt ārpus skolas, apmierinādams viņa alkas pēc zināšanām ar senebreju un klasisko valodu mācībām, bet slieksmi uz loģisko domāšanu — ar matemātikas stundām. Labajam cilvēkam par

viņa darbu tika atmaksāts ar lielu nepateicību, jo arvien skaidrāk kļuva redzams, ka viņš audzējis čūsku azotē. Tāpat kā senāk Elia Nafta bija strīdējies ar savu rabīnu, tā notika arī tagad: viņi nesapratās, starp skolotāju un skolnieku notika rīvēšanās reliģiozu un filozofisku jautājumu dēļ, nesaskaņas arvien paasinājās, godīgajam rakstu mācītājam nācās neiedomājami ciest jaunā Leo nepakļāvības, sīkas kritizēšanas, skepses, pretrunu un krasās dialektikas dēļ. Turklāt Naftas gudrā prātošana un garīgā tirdīšanās beigās pieņēma revolucionāru nokrāsu: pazīšanās ar sociāldemokrāta valsts padomes locekļa dēlu un vēlāk ar šo masu vadoni pašu pievērsa viņa uzmanību politikai, deva iespēju viņa loģiskajai aizrautībai izpausties sabiedriskās iekārtas kritikā; klausoties viņa runās, lāga talmudistam, kas cienīja savu lojalitāti, mati cēlās stāvus, un tas arī bija pēdējais trieciens skolotāja un audzēkņa labajām attiecībām. Galu galā nonāca tiktāl, ka meistars padzina Naftu un aizliedza viņam pārkāpt studiju istabas slieksni, — tas notika tai laikā, kad Leo māte Raele Nafta gulēja uz miršanu.

Bet tieši toreiz, drīz pēc mātes nāves, Leo iepazinās ar pāteru Unterpertingeru. Gadījās, ka sešpadsmit gadus vecais jauneklis vientuļš sēdēja uz sola tā sauktā Margarētenkapfa parka pakalnā pilsētiņas rietumos, Ilas krastā, no kurienes atklājās plašs un skaists skats uz Reinas ieleju, — sēdēja nogrimis domās par savu sūro, grūto likteni, par nākotni, kad pēkšņi kāds pastaigā izgājis Jēzus biedrības jezuītu pansijas «Rīta zvaigzne» pasniedzējs apsēdās viņam līdzās, nolika ttirpat platmali, sakrustoja zem sutanas kājas un, mazliet palapojis grāmatā, uzsāka sarunu, kas raisījās arvien dzīvāka un kļuva izšķiroša Leo tālākajā liktenī. Jezuīts, daudz pieredzējis, izglītots cilvēks, pedagogs aiz pārliecības, cilvēku pazinējs un cilvēku dvēseļu mednieks, kļuva uzmanīgs jau pie pirmajiem nepārprotami ironiski izmestajiem teikumiem, ar kādiem nožēlojamais ebreju jauneklis atbildēja uz viņa jautājumiem. Sajās atbildēs bija jaušams ass, spīvs prāts un, papētot dziļāk, atklājās zināšanas un indīgu domu elegance, kas likās vēl pārsteidzošāka, redzot jaunā cilvēka noplukušo ārieni. Viņi runāja par Marksu, ar kura «Kapitālu» Leo Nafta bija iepazinies, studējot šī darba masveida izdevumu, tad saruna skāra Hēgeli,kovai arī par ko viņš tāpat bija pietiekami lasījis, lai varētu izteikt dažus oriģinālus spriedumus. Vai nu aiz tieksmes uz paradoksu, vai varbūt pieklājības pēc viņš nosauca Hēgeli par «katolisku» domātāju, un, kad pāters smaidot apvaicājās, kā viņš šādu apgalvojumu pamato, jo Hēgelis kā prūšu valsts filozofs īstenībā un pēc būtības uzskatāms par protestantu, Leo paskaidroja, ka tieši apzīmējums «valsts filozofs» pierādot, ka reliģiozā, kaut arī, protams, ne baznīcas dogmu ziņā viņš ar savu apgalvojumu par Hēgeļa katoliskumu nav kļūdījies. Jo (šo konjunkciju Nafta bija it īpaši iecienījis, tā viņa mutē ieguva kaut ko triumfējoši nepielūdzamu, un katru reizi, kad viņam izdevās to pielietot, viņa acis aiz briļļu stikliem iedzalkstījās) — jo politiskā jēdziens esot psiholoģiski saistīts ar katoliskā jēdzienu, tie veidojot vienu kategoriju, kas aptverot visu objektīvo, radošo, darbīgo, īstenojošo, uz ārpasauli vērsto. Tās pretstats esot piētiskā, mistiskas izcelsmes protestantiskā sfēra. Jezuītismā, viņš piebilda, katolicisma politiski pedagoģiskā būtība kļūstot jo sevišķi acīm redzama; ordenis vienmēr uzskatījis valsts vadības prasmi un pedagoģiju par savām domēnēm. Un viņš pieminēja vēl Gēti, kurš, sakņodamies piētismā un būdams apšaubāms protestants, bijis ar spēcīgi izteiktu katolisku novirzi tieši tāpēc, ka viņam piemitis objektīvisms un tieksme uz darbošanos. Viņš aizstāvējis grēksūdzi un savos pedagoga uzskatos bijis gandrīz vai jezuīts.

Vai nu Nafta izteica šādas domas tāpēc, ka tās atbilda viņa pārliecībai, vai varbūt tāpēc, ka tās likās asprātīgas, varbūt arī, lai būtu sarumliB'biedram pateikts pa prātam, kā jau nabags, kam jāglaimo un jāapsver, ar ko var sev līdzēt, ar ko kaitēt, — pāters nelikās tik daudz zinis par teiktā atbilstību patiesībai kā par saprātīgām spriešanas spējām, par ko izteiktās domas neapšaubāmi liecināja; sarunas tālākā gaitā jezuītam drīz vien kļuva zināmi Leo personīgie apstākļi, un Unlerpertingers beigu beigās uzaicināja jaunekli viņu apmeklēt pansijā.

Un tā Naftam bija atjauts pārkāpt pār «Stella matutina»35 slieksni, kuras zinātniskā un aristokrātiskā augsto prasību atmosfēra jau sen bija viņa iztēles ilgu sapnis; un vēl vairāk: ar šādu likteņa pavērsienu viņam laimējās tikt pie jauna audzinātāja un labvēļa, nesalīdzināmi spējīgāka novērtēt un attīstīt viņa dotības, pie skolotāja, kura erudīcija nepakļāvās sirdsbalsij, bet sakņojās dzīves pazīšanā un kura dzīves vidē iespraukties viņš alktin alka.

Līdzīgi daudziem spējīgiem ebrejiem, Nafta bija neapzināti reizē revolucionārs un aristokrāts; sociālists, kas tai pašā laikā nemitīgi sapņo, kā iesaistīties izmeklētajā un sevī noslēgtajā augstprātīgo augstāko aprindu dzīves veidā. Pats pirmais, uz ko viņu pamudināja katoļu teologa klātbūtne, bija — kaut arī pasniegta tīri analītiski salīdzināmā izteiksmē — atzīšanās mīlestībā romiešu baznīcai, kas viņa acīs bija reizē aristokrātiska un garīga, tas ir, antimateriāla, naidīga īstenībai un visam pasaulīgajam, tātad revolucionāra vara. Un šī cildināšana bija patiesa, tā izrietēja no viņa būtības dzīlēm; jo, kā viņš pats izskaidroja, ebreji ar savu noslieci uz visu lietišķo un praktisko, ar savu sociālismu, politisko domu gaitu ir daudz tuvāki katolicismam un tam radniecīgāki nekā protestantismam ar tā kontemplāciju un mistisko subjektivitāti, tāpēc arī ebreja pāriešana katoļticībā ir garīgi brīvāks process nekā protestanta pievēršanās katoļu baznīcai.

Saķildojies ar savas sākotnējās draudzes ganu, vientuļš un pamests, turklāt apņēmības pilns veidot savu dzīvi brīvi, eksistenciālistiski, uz ko viņam bija izcilas spējas, Nafta, kurš sen bija sasniedzis vecumu, kad pašam ir tiesības lemt par sevi, ar tik lielu nepacietību gaidīja brīdi, kad varēs mainīt konfesiju, ka viņa «atklājējam» nebija nekādu grūtību šo dvēseli vai, pareizāk, visai neparasto prātu iegūt savas konfesijas pasaulei. Iekams bija notikušas kristības, Leo ar pātera gādību pagaidām saņēma «Stellā» garīgu un laicīgu patvērumu. Viņš pārgāja uz dzīvi turp vienā mierā, ar paitiiesa gara aristokrāta vienaldzību pamezdams jaunākos brāļus un māsas labdarīgo biedrību rūpēm, liktenim, kāds-'atbilst to viduvējām spējām.

Pansijai piederošie zemes gabali bija tikpat plaši kā ēkas, kurās bija novietoti apmēram četrsimt audzēkņu. Šajos īpašumos ietilpa meži un ganības, kāds pusducis sporta laukumu, lauksaimniecības ēkas, kūtis ar simtiem govju. Institūts bija reizē pansija, paraugsaimniecība, sporta akadēmija, licejs un mūzu templis, jo te pastāvīgi notika teātru izrādes un koncerti. Dzīve šeit bija kundziski noslēgta. Ar savu disciplīnu un eleganci, savu godprātīgo bezrūpību, intelektualitāti un materiālo labklājību, noteikto daudzveidīgās dienas iedalījumu tā atbilda Leo visapslēptākajām vēlmēm. Viņš bija svētlaimīgs. Viņš saņēma sātīgas un garšīgas maltītes plašā ēdamzālē, kur, tāpat kā pansijas gaiteņos, pēc priekšraksta valdīja klusums, un

ēdamzāles vidū, sēdēdams uz augstas katedras, jauns prefekts skaļā balsī lasīja priekšā audzēkņiem. Leo centībai mācībās nebija robežu, un, lai gan viņam bija slimas krūtis, viņš darīja, cik spēja, lai pēcpusdienu spēlēs un sportā turētos godam. Godbijība, ar kādu viņš katru dienu klausījās agro mesu un svētdienās piedalījās svinīgajos dievkalpojumos, jādomā, iepriecēja arī tēvus pedagogus. Arī viņa sabiedriskā stāja bija tiem tīkama. Svētku dienu pēcpusdienās, pamielojies ar kūkām un vīnu, viņš, ģērbies pelēcīgi zaļā formas tērpā ar stāvu apkaklīti, uzšuvēm uz biksēm un kepi galvā, devās audzēkņu kolonnā pastaigāties.

Jūsmīgas pateicības pilna bija viņa sirds par saudzīgo izturēšanos pret paša izcelsmi, jaunkristietību, vispār pret viņa dzīves apstākļiem. Liekas, neviens pat nezināja, ka viņš mācās par brīvu. Pansijas dzīves kārtība novērsa viņa biedru uzmanību no iespējas atklāt patiesību — ka viņš ir bez ģimenes, bez dzimtenes. Bija aizliegts saņemt no mājām paciņas ar pārtikas produktiem, saldumiem. Ja tomēr kaut kas tika atsūtīts, tad to sadalīja un arī Leo dabūja savu tiesu. Mācību iestādes kosmopolītiskā rakstura dēļ viņa rases īpatnība acīs nedūrās. Tur mācījās jauni eksotisko zemju sveštautieši, Dienvidamerikas portugāļi, kas izskatījās vairāk pēc ebrejiem nekā viņš, tāpēc ar tamlīdzīgiem jautājumiem nekad neiznāca saskarties. Etiopiešu princis, kurš tika uzņemts pansijā reizē ar Naftu, bija īsts sproggalvja nēģera tips, bet izturējās ļoti dižciltīgi. '

Retorikas klase Leo ifcfc^ica vēlēšanos studēt teoloģiju, lai vēlāk, ja tiks atzīts parcienīgu, iestātos ordenī. Tas bija par iemeslu viņa pārvešanai no «otrās.pansijas», kur maksa un dzīves apstākļi bija pieticīgāki, uz «pirmo». Te pie galda apkalpoja sulaiņi un viņa guļamistabai vienā # pusē kaimiņi bija Silēzijas grāfs fon Harbufals un kāds 5amarē, bet otrā pusē atradās marķīza di Rangoni Santakroces istabas. Viņš spoži absolvēja institūtu un — uzticīgs savam lēmumam — apmainīja pedagoģijas audzēkņa dzīvi pret klostera brāļa dzīvi tepat Tizā, pazemīgas pakalpības, klusējošas pakļautības un reliģiozu vingrinājumu dzīvi, ar garīgu baudkāri piemērodams to senākajām fanātiskajam koncepcijām.

Ap to pašu laiku bija jau manāmi iedragāta viņa veselība — ne tik daudz no grūtībām pārbaudes laika dzīvē,

kurā netrūka ari dažādu atpūtas veidu, kā paša organisma iekšējās kaites dēļ. Metodes, kādas tika pielietotas viņa audzināšanā, zināšanu un atjautības ziņā atbilda viņa personīgajām dotībām un veicināja to attīstību. Garīgo nodarbību laikā, kas aizņēma Naftas dienas un pat daļu no naktīm, sirdsapziņas pārbaudēs, vērojumos, apsvērumos, apcerēs viņš ar iecirtīgu alkatību iestiga neskaitāmās grūtībās, pretrunās un strīdīgos jautājumos. Nafta dzina izmisumā savu garīgo vadītāju — kaut ari tas lika uz viņu vislielākās cerības — ar nerimtīgo dialektiku, un, tāpēc ka ticībā nebija vientiesīgs, viņš tam pārvērta par elles mocībām katru mīļu dienu. «Ad haec quid tu?»36 viņš vai cāja, briļļu stikliem zibsnījot. Un strupceļā iedzītajam pāteram neatlika nekas cits kā mudināt viņu lūgt dievu, lai iegūtu dvēseles mieru, — «rut in aliquem gradiim quietis in anima perveniat». Bet, ja šāds miers pastāvēja, tad tas tika iegūts, pilnīgi notrulinot savu paša «es», padarot to par padevīgu ieroci, garīgi sastingušu lēnprātību, kuras atbaidošās ārējās pazīmes brālis Nafta bija vērojis sava apkārtnē dažā labā sejā ar tukšu skatienu, un šādu mieru viņam nekad nebūtu izdevies sasniegt, kaut arī mērdētu savu miesu līdz sabrukumam.

Visas Naftas šaubas un apsvērumi neietekmēja negatīvi priekšnieka labās domas par šo audzēkni, un tas neapšaubāmi liecināja par viņa augsto intelektuālo līmeni. Kad otrais noviciāta gads tuvojās beigām, pats provinces klostera ordeņa priekšnieks ataicināja Naftu pie sevis, apspriedās ar viņu, tad deva atļauju uzņemt viņu ordenī, un jaunais sholastiķis, iesvētīfs č'etrās zemākās pakāpēs — durvju sarga, mesas kalpotājā, lasītāja un sātana padzinēja pakāpē, kā arī nodevis «vienkāršos» zvērestus, nu jau kā pilntiesīgs piederīgais devās uz jezuītu kolēģiju Holandē, uz Falkenburgu, lai uzsāktu teoloģijas studijas.

Toreiz viņš bija divdesmit gadus vecs, un trīs gadus vēlāk viņam nelabvēlīgā klimata un saspringtā garīgā darba iespaidā mantotā slimība progresēja tiktāl, ka turpmākā palikšana kolēģijā varētu maksāt dzīvību. Asins izplūduma lēkme satrauca priekšniecību, un, pēc tam kad viņš vairākas nedēļas bija atradies starp dzīvību un nāvi, viņi aizsūtīja kaut cik apārstēto atpakaļ uz turieni, no kurienes viņš bija ieradies. Tai pašā mācību iestādē, kur Nafta bija mācījies, viņš kļuva par prefektu, audzēkņu uzraugu, kā arī seno valodu un filozofijas skolotāju. Tāda iesaistīšanās darbā bija paredzēta priekšrakstā, taču parasti tikai pēc dažu gadu nostrādāšanas sholasti atgriezās kolēģijā, lai turpinātu un pabeigtu septiņu gadu teoloģijas studijas. Brālim Naftam tas nebija lemts. Viņš joprojām nebija pilnīgi atguvis veselību; ārsts un priekšniecība sprieda, ka darbs lauksaimniecībā svaigā gaisā ar audzēkņiem pagaidām ir viņam pats piemērotākais. Viņš gan tika iesvētīts pirmajā — augstākajā pakāpē, ieguva tiesību svinīgajā svētdienu liturģijā dziedāt epistulu — tiesību, kuru viņš tikpat neizmantoja, pirmkārt tāpēc, ka bija pilnīgi nemuzikāls, un arī tāpēc, ka balss bija slimīgi nenoturīga un dziedāšanai nepiemērota. Augstāk par subdiakonu viņš netika — neieguva diakona titulu, nemaz jau nerunājot par augsto priestera amatu, un, tā kā asiņošana atkārtojās un arī paaugstinātā temperatūra nepazeminājās, tad viņš apmetās te, lai varētu uz ordeņa rēķina ārstēties ilgāk, un ārstējās jau sesto gadu, tāpēc uzturēšanās retinātā kalnu gaisā nebija vairs uzskatāma par dziedniecības kursu, bet par vienīgi iespējamiem dzīves apstākļiem, ko padarīja tīkamākus ar latīņu valodas mācīšanu slimo audzēkņu ģimnāzijā …

To visu un vēl ko sīkāk Hanss Kastorps uzzināja sarunā ar Naftu pašu, kad apciemoja viņu zīda cellē viens vai arī kopā ar saviem galda biedriem Fergi un Vēzalu, kurus viņš bija tur ievedis; vai arī tad, kad, satiekot obligātās pastaigas laikā, lēnā garā 'pS&amp;Sdlja viņu līdz ciematam,— uzzināja nejauši, fragm&amp;4iāi*i,+! savstarpēji saistītu stāstu veidā, un ne vien Hansam "Kāstorpam tie likās augstākā mērā aizraujoši, bet mudināja arī Fergi un,Vēzalu atbalstīt šādas domas, ko tie arī darīja: pirmais gan tikai starp citu, kā piebildē atgādinādams, ka visādi augstākā gara Jidojumi viņam esot sveši (jo pārdzīvojums, kādu bija izraisījis pleiras šoks, bija vienīgais, kas šim gaužām biklajam, pieticīgajam cilvēkam kaut cik pacēla pašapziņu), otrs turpretī, liekas, jutās manāmi gandarīts par to laimīgo pavērsienu, ko pieredzēja kādreizējais likteņa pabērns, kas patlaban gan, lai tas neceltu pārāk augstu degunu, aizķēries un iestidzis šeit, kur visiem kopēja posta kaite.

Hanss Kastorps savukārt nožēloja, ka šā cilvēka dzīve iegrimusi dīkstāvē, un ar lepnumu un satraukumu domāja par godprātīgo Joahimu, kurš ar varonīgu piepūli pārrāvis Radamanta tukšās runāšanas tīklu un aizbēdzis pie sava karoga, kam tagad, kā Hanss Kastorps iztēlojās, krampjaini ieķēries kātā, ceļ zvērestam trīs labās rokas pirkstus. Arī Nafta bija zvērējis kādam karogam un arī uzņemts tā pavēnī, kā viņš izteicās, skaidrodams Hansam Kastorpam par ordeņa mērķiem, bet ar savām novirzēm un kombinācijām acīmredzot bija tam mazāk uzticīgs nekā Joahims savam; Hanss Kastorps, klausīdamies bijušajā vai nākamajā jezuītā, kā civilists un mieru alkstošs cilvēks guva apstiprinājumu pārliecībai, ka abiem vajadzētu just savstarpējas simpātijas un labvēlību pret otra profesiju un kārtu, kas ir tuvi radnieciska paša profesijai un kārtai. Jo kā viena, tā otra bija militāri daudzējāda: tiklab askētisma, kā arī ranga pakļautības ziņā, paklausības un spāniska goda ziņā. Pēdējam bija ievērojama nozīme Naftas ordenī, kura pirmsākumi meklējami Spānijā un kura garīgo nodarbību reglamenti sasaucās ar tiem reglamentiem, kādus vēlāk Prūsijas Fridrihs izdeva kājniekiem un kas sākotnēji bija sarakstīti spāņu valodā, tāpēc arī Nafta stāstot un skaidrojot bieži lietoja spāņu izteicienus. Tā, piemēram, viņš runāja par «dos banderas» — divējiem karogiem — tā kunga un elles kalpa karogiem, kas pulcēja ap sevi karapūļus lielajam karagājienam: Jeruzalemes tuvumā karapūlis, ko komandēja Kristus, visu labo kristiešu «capitan general», un Babilonijas līdzenumā — otrs, kura «caudillo» jeb virsaitis bija Lucifers …

Vai tad pansija «Rīta zvaigzne» nebija īsts kadetu korpuss, kur «divīzijās» sadalītosi^'udzēkņus apmācīja godīgi pildīt garīgi militāros, taisnprātīgos pienākumus, — savdabīgs, ja tā varētu teikt, «stīvās apkaklītes» un «spāņu kruzuļotās apkakles» apvienojums. Ideja par godu un izcilību, kam bija tik milzīga nozīme Joahima militārismā, — cik skaidri, domāja Hanss Kastorps, tā dūrās acīs arī tai vidē, kur Nafta diemžēl slimības dēļ nepaguva sasniegt kāroto! Klausoties viņā, tā vien likās, it kā ordenis sastāvētu vienīgi no godkārīgiem virsniekiem, kas par to vien domāja kā izcelties dienestā («Insigties esse», kā to sauca latīņu valodā). Turot godā tā dibinātāja un pirmā ģenerāļa spānieša Lojolas mācību un reglamentu, viņi darīja vairāk, pildīja cildenāku dienestu nekā tie, kurus vadīja vienīgi veselais saprāts. Un turklāt — viņi savu darīja «ex supererogalione», pāri mēram, proti, ne vien pretojās dumpīgās miesas kārdināšanām («rebellioni carnis»), ko dara ikviens kaut cik vesela saprāta cilvēks, bet cīnījās jau ar jebkuriem juteklības stimuliem, ar mīlestību uz sevi, uz pasaulīgo, ar tieksmēm, kas citkārt atzītas par atjautām. Jo aktīvi cīnīties ar ienaidnieku — «agere contra», tātad uzbrukt bija labāk un cienījamāk nekā tikai aizstāvēties («resistere»). Ienaidnieku novājināt un salauzt! Tā bija rakstīts karadienesta priekšrakstos, un to sastādītājs spānietis Lojola arī te bija pilnīgi vienis prātis ar Joahima capitan gйnйral, Prūsijas Fridrihu, un viņa karavadības saukli: «Uzbrukt! Uzbrukt!» — «Neļaut ienaidniekam attapties!» — «Attaquez donc toujours/»37

Bet it īpaši kopīgas Naftas un Joahima pasaulei bija viņu attiecības pret asinīm un aksioma, ka nav jābaidās ar tām notraipīt rokas; šai ziņā viņu pasaules, ordeņu un kārtas uzskati sakrita pilnīgi, un mieru mīlošajam bija ļoti pamācoši dzirdēt, ko Nafta stāsta par viduslaiku kareivīgajiem mūkiem, kas — askētiski līdz pārgurumam, bet izslāpuši pēc garīgas varas — nebaidījās izliet asinis, lai nodibinātu zemes virsū dieva valstību, pārdabiskā kundzību pār pasauli; par kareivīgajiem bruņiniekiem templiešiem, kas nāvi, krītot cīņā ar neticīgajiem, uzskatīja par cildenāku nekā nāvi gultā; Kristus vārdā tikt nogalinātam vai nogalināt pašiem neesot vis noziegums, bet lielākā varonība. Labi, ja tādās reizēs, kad notika šādas sarunas, nebija klāt Setembrīni! Citādi viņš atkal pārvērstos par apnicīgu leijerkastnieku un skandinātu par mieru, lai gan pats, runājot par svēto nacionālo un civilizācijas karu pret Vīni, neko neiebilda, un Nafta nosodīja un nicīgi izzoboja tieši šo viņa aizraušanos un vājību. Vismaz tikmēr, kamēr itālietis šādu jūtu iespaidā iekarsa, Nafta izvirzīja kaujā pret viņu kristīgo kosmopolītismu, apgalvodams, ka ikviena valsts ir viņa tēvzeme un tai pašā laikā neviena, un dzēlīgi citēja ordeņa ģenerāļa Niķeļa lozungu, kas apbalvoja, ka mīlestība uz dzimteni esot «sērga un pati drošākā kristīgās mīlestības nāve».

Saprotams, ka Nafta, nosaukdams mīlestību uz dzimteni par sērgu, vadījās pēc askētisma viedokļa, jo ko tik viņš ar šo vārdu neapzīmēja, kas tik pēc viņa domām nebija pretrunā ar askētismu un dieva valstību! Ne vien pieķeršanās ģimenei un dzimtenei, bet arī rūpes par veselību un savu dzīvi: tieši šīs rūpes viņš pārmeta humānistam, kad tas stabulēja par mieru un laimi, meta acīs viņam apvainojumus par miesaskārību, amor carnalis, mīlestību uz pasaulīgām ērtībām, commodorum corporis, teica, ka piešķirt kaut vai tikai mazāko nozīmi dzīvībai un veselībai esot mietpilsonības visaklākā neticības izpausme.

Šādu domstarpību dēļ kādu dienu īsi pirms Ziemsvētkiem pastaigas laikā pa sniegoto apvidu līdz kūrortam un atpakaļ notika plašs kolokvijs par veselību un slimību, kurā piedalījās visi: Setembrīni, Nafta, Hanss Kastorps, Ferge un Vēzals — viņus, nedaudz kratīja drudzis, no iešanas un sarunām stiprajā salā apdulluši un satraukti, visi viegli trīsēja, bet, vienalga, vai nu kāds aktīvāk piedalījās strīdā, kā Nafta un Setembrīni, vai arī vairāk klausījās un tikai izmeta pa aprautai replikai, viņi bija tā aizrāvušies, ka bieži, paši to nemanīdami, žestikulēdami un cits citu pārtraukdami, palika bariņā ceļa vidū stāvam, nelikdamies zinis par garāmgājējiem, kam vajadzēja viņus apiet ar līkumu vai arī pagausināt soli, ar izbrīnu ieklausoties viņu aizrautīgajās pārrunās.

īstenībā disputs bija izcēlies Karenas Karstetas dēļ, nabaga Karenas dēļ, kurai bija brūces uz pirkstgaliem un kura nesen bija mirusi. Hansam Kastorpam nebija zināms, ka viņas stāvoklis pēkšņi pasliktinājies un ka viņa šķīrusies no šīs pasaules, jo citādi viņš būtu draudzīgi pavadījis Karenu pēdējā gaitā, vēl jo vairāk tāpēc, ka vispār labprāt piedalījās bērēs. Bet, tā kā te bija pieņemts šādus gadījumus pēc iespējas noklusēt, tad viņš pārāk vēlu dabūja zināt par Karenas nāvi — par to, ka viņa jau dus horizontāli dārzā pie kupidona, kam nošķiebušies sniega cepurīte galvā. Requiem aeternam … Viņš veltīja Karenas piemiņai dažus sirsnīgus vārdus, kas pamudināja Setembrīni kungu ironiski izteikties par Hansa Kastorpa žēlsirdīgo darbību, par viņa ciemošanos pie Leilas Gerngrosas, veikalnieciskā Rotbeina, pārpildītās Cimmermanes, pie «tous les deux» augstprātīgā dēla un nelaimīgās Natālijas Malinkrotas; Setembrīni vēl pieminēja dārgās puķes, ar ko inženieris bija sadomājis veltīt uzmanību bezcerīgajiem un smieklīgajiem salašņām. Hanss Kastorps norādīja, ka tie, kam viņš bija parādījis uzmanību, pagaidām izņemot tikai Malinkrotas kundzi un zēnu Tediju, taču esot ne pa jokam nomiruši, uz ko Setembrīni atbildēja ar jautājumu — vai tāpēc viņi kļuvuši respektējamāki? Bet vai tad kristīga cilvēka pienākums neesot parādīt cieņu ciešanām, savukārt vaicāja Hanss Kastorps. Setembrīni vēl nepaguva viņu norāt, kad Nafta sāka runāt par ticīgo brīnumainiem žēlsirdības darbiem, kādi notikuši viduslaikos, par apbrīnojamiem fanātisma un ekstāzes gadījumiem slimnieku kopšanā: karaļa meitas skūpstījušas spitālīgo smirdošās brūces, tīšuprāt aplipinājušās ar lepru un tad dabūtās vātis saukušas par savām rozēm, dzērušas ūdeni, ar ko apmazgājušas sastrutojumus, un apgalvojušas, ka nekad vēl viņām nekas neesot tik labi garšojis.

Setembrīni izlikās, ka viņam tūlīt būs jāvemj. Viņam tik daudz negriežoties iekšas aiz fiziska pretīguma no šādiem priekšstatiem un iztēles, viņš teica, kā no briesmīgās bezjēdzības uztverē par cilvēkmīlestības izpausmi. Viņš izslējās, atguva jautro, cieņas pilno izskatu, stāstīdams par jaunāko laiku progresīvām humanitārām rūpēm, kalpojot cilvēcei, par panākumiem, apkarojot sērgas, pretstatīja Naftas stāstītajām nejēdzībām higiēnu, sociālās reformas līdz ar sasniegumiem medicīnas laukā.

Ar visiem šiem godājamiem pasākumiem, atbildēja Nafta, diezin vai tajos gadsimtos, kurus viņš nupat pieminējis, būtu līdzēts — tiklab slimajiem un nelaimīgajiem, kā veselajiem un laimīgajiem, kas bija parādījuši žēlsirdību ne tik daudz aiz līdzjūtības kā savas dvēseles pestīšanas labad. Panākumiem bagātās sociālās reformas būtu laupījušas pirmajiem svarīgāko attaisnojošo dvēseles glābšanas līdzekli, otrajiem — atņēmušas svētuma oreolu. Tāpēc ilgstošā nabadzības un slimību saglabāšanā bija ieinteresētas abas puses, un šāds uzskats esot attaisnojams tikmēr, kamēr spēkā skaidrais reliģiozais redzesviedoklis.

Nelietīgs jedzesviedoklis, paziņoja Setembrīni, pārliecība, kuras aplamību viņš uzskatot par sevis necienīgu apstrīdēt. Jo ideja par «svētuma oreolu», tāpat kā tas, ko inženieris, atkārtodams citu domas, minējis par «kristīga cilvēka pienākumu», taču esot krāpšana, viltus pārliecība, maldinoša iedoma par iejušanos, rupja psiholoģiska kļūdīšanās. Vesela cilvēka līdzjūtība, ko tas sakāpina līdz bijībai pret slimnieku, tāpēc ka nespēj iedomāties, kā varētu pats līdzīgas ciešanas izturēt, — šī līdzjūtība ir augstākā mērā pārspīlēta, slimnieki to nemaz nav pelnījuši, tā ir iedomu un fantāzijas auglis; veselais iztēlojas slimnieku ar sava paša izjūtām, slimnieks it kā būtu tāds pats veselais, kam jāizcieš slimnieka mokas, — tas viss ir maldīgi pašos pamatos. Slimnieks, proti, esot slimnieks ar modificētu psihi, ar viņam atbilstošu iedabu; slimība tā ievirza sev pakļauto, ka abi ļoti labi sadzīvo; sastopams pazemināts jutīgums, samaņas zudumi, žēlsirdīgas narkozes, pašas dabas garīga un morāla rakstura pielāgošanās un atvieglojuma līdzekļi, kurus veselais aiz naivitātes neņem vērā. Uzskatamākā ilustrācija tam esot visa šī tuberkuloznieku banda šeit augšā ar savu vieglprātību, muļķību, izlaidību un gribas trūkumu izveseļoties. Vārdu sakot, tiklīdz līdzcietīgi goddevīgais veselais pats saslimtu un nebūtu vairs vesels, tas drīz vien pārliecinātos, ka slimnieks arī, protams, ir savas kārtas cilvēks, bet nekādā gadījumā tā nav nekāda augsta, cienījama kārta un viņš pārāk nopietni to uztvēris.

Tas nu izraisīja Antona Karloviča Ferges sašutumu, un viņš ņēmās aizstāvēt pleiras šoku pret neslavas celšanu un zākašanu. Ko? Kas? Pārāk nopietni izturējies pret savu pleiras šoku? Nē, pateicos un laipni lūdzu atvainot! Viņa lielais ādamābols un labsirdīgās ūsas sašūpojās augšup lejup par nicīgo izturēšanos pret viņa toreiz pārciestajām mokām. Viņš gan esot tikai vienkāršs cilvēks, apdrošināšanas aģents, augstāka gara lidojumi viņam esot sveši — jau.šī saruna tālu pārsniedzot viņa apvārsni. Bet, ja Setembrīni kungs, piemēram, domājot arī pleiras šoku attiecināt uz to, ko nupat teicis, — šo kutinošo elli ar tās sēra smaku un trīs krāsainajiem samaņu zudumiem, — tad viņš laipni lūdzot un padevīgi pateicoties! Jo tur neesot ne miņas bijis no pazemināta jutīguma, žēlsirdīgas narkozes vai fantāzijas kļūmes, tā esot bijusi visbriesmīgākā un negantākā bezjēdzība, kāda vien zemes virsū piedzīvota, un tam, kurš to neesot piedzīvojis, nevarot būt par šādu nekrietnību nekādas …

— Ē-ē-ē-jā! — novilka Setembrīni. — Ferges kunga kolapss jo tālāk jo kļūstot arvien varenāks, drīz viņš to valkāšot ap galvu kā svēto oreolu. Viņš, Setembrīni, neko daudz necienot slimniekus, kas prasot, lai viņus apbrīno. Viņš pats esot slims, smagi slims, bet bez kādas izlikšanās, drīzāk gatavs par to kaunēties. Starp citu, tas, ko viņš sacījis, esot. bezpersonisks, filozofisks, un, runājot par viņa pieminēto veselā cilvēka un slimnieka rakstura un pārdzīvojumu atšķirību, jebkādi pierādījumi esot lieki, lai kungi padomājot kaut vai par gara slimniekiem, par halucinācijām. Ja mēs pieņemtu, ka viens no kungiem, kas te atrodas, piemēram, inženieris vai arī Vēzala kungs, šovakar, krēslai metoties, ieraudzītu kādā istabas kaktā savu

nelaiķa tēva kungu, kurš viņu uzlūkotu un uzrunātu, — tad tas būtu kaut kas ārkārtējs, augstākā mērā satriecošs, smags pārdzīvojums, kas viņam liktu apšaubīt savas gara spējas, saprātu, viņš labi ātri mestos laukā no istabas un nekavējoties dotos pie psihiatra. Vai tad ne? Bet galvenais jau ir tas, ka šiem kungiem kaut kas tāds nemaz nevar atgadīties, jo abi ir garīgi veseli. Un, ja tomēr atgadītos, tad viņi nebūtu veseli, bet slimi un nereaģētu kā veseli cilvēki, tas ir, neskrietu šausmās no istabas laukā, bet uztvertu parādību kā pašu par sevi saprotamu un uzsāktu ar to sarunu, kā ir parasts tiem, kam rādās halucinācijas; ticēt, ka halucinācijas viņiem iedveš veselīgas izbailes, ir tā pati fantāzijas kļūme, kas piemeklē veselos.

Setembrīni kungs stāstīja ļoti komiski un plastiski par nelaiķi tēvu istabas kaktā. Visi neviļus sāka smieties, arī Ferge, kaut arī jutās aizskarts necieņas dēļ pret savu mokošo pārdzīvojumu. Humānists savukārt izmantoja vispārējo jautrību, lai līdz galam iztirzātu un apspriestu halucinācijas redzošo un vispār visu pazzi38 necienīgo raksturu; šie ļaudis, viņš teica, neticami daudz atļaujas un bieži vien it labi varētu savu trakumu apvaldīt, kā viņš pats, apmeklējot garā vājo slimnīcu, novērojis. Jo tad, kad uz istabas sliekšņa parādoties ārsts vai arī kāds svešinieks, vājprātīgais tūlīt pat pārstājot vaibstīties, vervelēt un žestikulēt un uzvedoties pienācīgi, kamēr apzinoties, ka tiek novērots, bet pēc tam atkal ļaujot sev vaļu. Jo daudzos gadījumos vājprāts neapšaubāmi esot tāda sevis nesavaldīšana, izlaidība, kas noder par patvērumu lielās bēdās un kā, aizsargs vājam raksturam pret pārāk smagiem likteņa triecieniem, kurus šāds cilvēks nespēj skaidrā apziņā paciest. Un viņš, Setembrīni, esot jau dažam labam vājprātīgam vienīgi ar skatienu vien,' pretstatīdams viņa ākstībām stingra saprāta nostāju, vismaz uz brīdi licis atgūt prāta skaidrību …

* Nafta dzēlīgi smējās, bet Hanss Kastorps apgalvoja, ka ticot Setembrīni kunga teiktajam uz vārda. Kad viņš iztēlojoties, kā Setembrīni kungs, smīnēdams ūsās, ieurbjoties ar nelokāmu saprāta skatienu vājprātīgā acīs, tad viņš varot gan iedomāties, kā nabagam vajadzējis saņemties un atgūt prāta skaidrību, lai gan Setembrīni kunga ierašanos tas droši vien izjutis kā visai nepatīkamu traucējumu … Bet arī Nafta bija apmeklējis vājprātīgo namus, viņš atcerējās kādu reizi šādas iestādes «nemierīgo mājā»,

un tur atklājušies skati un scēnas — debesu tēvs! — kurus redzot diezin vai pat Setembrīni kunga nelokāmā saprāta skatiens un savaldošais iespaids būtu panācis savu, — Dantes elles skati, groteskas baismu un moku ainas, kailie vājprātīgie, nepārtraukti tupēdami vannā, nāves bailēs un izmisīgās šausmās locījušies visneiedomājamākās pozās, daži skaļi brēkdami, citi paceltām rokām un plati iepleš tām mutēm izgrūzdami smieklus, kuros jaukušās visas elles šausmas …

—  Aha! — noteica Ferges kungs un atļāvās atgādināt pats savus smieklus, kas viņam bija pasprukuši pirms kolapsa.

īsi sakot, Setembrīni kunga nežēlīgā pedagoģija var iet ratā, redzot to, kas notiek nemierīgo mājā un uz ko būtu cilvēcīgāk reaģēt ar reliģiozas bijības šermuļiem nekā ar uzpūtīgi prātīgu moralizēšanu, ar kuru mūsu augstībai un gaišībai saules bruņiniekam Zālamana vikāram labpatīk apkarot vājprātu.

Hansam Kastorpam nebija laika domāt par tituliem, ar kādiem Nafta atkal apveltīja Setembrīni kungu. Viņš ātrumā apņēmās tos pie pirmās izdevības noskaidrot. Šimbrīžam visu viņa uzmanību saistīja saruna, jo Nafta patlaban skarbi iztirzāja vispārējos iemeslus, kuri humānistu rosinot cildināt veselību un cik vien iespējams noniecināt un pazemot slimību, ko darot viņš, lai vai kā, parādījis apbrīnojamu un gandrīz uzslavas cienīgu pašnoniecināšanu, jo Setembrīni kungs jau pats esot slims. Tomēr viņa pozīcija ar visu savu cildenumu īstenībā esot kļūdaina, jo izrietot no cieņas un goddevības pret miesu, un tas būtu attaisnojams vienīgi tad, ja miesa atrastos savā dievišķīgajā pirmstāvoklī, nevis pazemota — in statu degradatiotīis. Jo miesa, kas radīta nemirstīga, dabai sagandējoties, zaudējusi ar grēkā krišanu savu pilnību, tikusi nolemta izvirtībai un nelietībai, kļuvusi mirstīga un iznīcīga, uzlūkojama vienīgi kā dvēseles cietums un moku kambaris, spējīga izraisīt tikai kaunu un samulsumu, pudoris ei confusionis sensutn, kā teicis svētais Ignacijs.

—  Šīs jūtas, — iesaucās Hanss Kastorps, — kā zināms, izteicis arī humānists Plotins. — Bet Setembrīni kungs, pametis gaisā roku, uzaicināja viņu nejaukt redzesviedokļus un uzvesties atturīgāk.

Tikmēr Nafta izskaidroja viduslaiku kristīgo zemošanos miesas nevarības priekšā, ar reliģiozu labvēlību uzlūkojot cietēju miesu. Jo čūlas uz miesas ne vien uzskatāmi "liecinājušas par tās niecību, bet ari pamācošā un morāla gandarījuma veidā atklājušas postošo dvēseles samaitātību, tai pašā laikā ziedoša miesa bijusi maldinoša un reliģiozo apziņu aizvainojoša parādība; to dziji pazemojot, vārguma labad tika veikta viscildenākā labdarība. Quis me liberabit de corpore tnorlis hujus? Kas mani atbrīvos no šī nāves ķermeņa? Tā bija gara balss, kas mūžīgi mūžos bija un būs patiesas cilvēces balss.

Nē, tā bija tumsas balss, satraukti paziņoja Setembrīni kungs, tādas pasaules balss, ko vēl saprāta un cilvēcības saule nebija apspīdējusi. Jā, kaut arī viņa miesa bija sagandēta, toties savu garu viņš bija saglabājis pietiekami veselu un neskartu, lai dotu Naftas uzskatiem par miesu pienācīgu pretsparu un pazobotos par melnsvārča dvēseli. Setembrīni pat atjāvās cilvēka miesu cildinoši nosaukt par īstenu dieva templi, bet Nafta attrauca, ka tā nav nekas cits kā vien priekškars starp mums un mūžību, un tam savukārt sekoja Setembrīni aizliegums viņam jebkad lietot vārdu «cilvēcība» un tā joprojām.

Salā sastingušām sejām, kailām galvām, brīžiem mī dami ar galošām spalgi gurkstošo, ar pelniem apkaisīto sniega klāstu, kas klāja ietvi, brīžiem šķūrēdami ar kājām braucamā ceja irdeno sniegu, — Setembrīni ziemas jakā, kam bebrādas apkakle un aproces bija vietām zaudējušas spalvu, tāpēc izskatījās noplukušas, lai gan viņš prata to valkāt ar viņam piedienīgo eleganci, Nafta melnā, līdz papēžiem garā un pie kakla cieši aizpogātā mētelī, kam bija tikai kažokādas odere, — viņi abi strīdējās par šiem principiem kā par izteikti personiskiem jautājumiem, runājot bieži vien nevērsās viens pie otra, bet pie Hansa Kastorpa, kuram tobrīd runājošais risināja savu domu, vienīgi ar galvas mājienu vai īkšķi norādīdams uz oponentu. Hanss Kastorps atradās starp abiem un, grozīdams galvu gan uz vienu, gan otru pusi, piekrita te vienam, te otram vai arī, palicis stāvot, atliecās ieslīpi atpakaļ un, žestikulēdams ar siltā kazādas cimdā ieģērbto roku, ņēmās teikt kaut ko savu, bez šaubām, visai mīklainu, bet Ferge un Vēzals staigāja šiem apkārt, turēdamies vai nu viņiem priekšā, vai aizmugurē, vai arī blakus vienā rindā, līdz garāmgājēji rindu atkal izjauca.

Tieši viņu iestarpināto piezīmju dēļ diskusija skāra konkrētākus jautājumus — citu pēc cita ātrā tempā; visiem aktīvi piedaloties sarunā, tika apspriestās tādas problēmas kā kremācija, miesas sodi, spīdzināšana un nāves sods. Jautājumu par eksekūcijām ierosināja Ferdinands Vēzals, un šī ierosme, pēc Hansa Kastorpa domām, viņam piestāvēja. Nevienu nepārsteidza, ka Setembrīni kungs, skaļiem vārdiem apelēdams pie cilvēka cieņas, izteicās pret šo mežonīgo metodi tiklab pedagoģijā, kā arī justīcijā, un tāpat nevienu nepārsteidza, ka Nafta pēršanu atbalstīja, taču mulsināja viņa apgalvojumu drūmā nekaunība. Pēc viņa domām, šai gadījumā gvelzt par cilvēcisko cieņu esot absurdi,^jo mūsu patiesās cieņas mājoklis esot gars, nevis miesa, un, tā kā cilvēkam esot pārāk liela nosliece visus dzīves priekus izvilināt no miesas, tad tai uzliktās sāpes esot ieteicams līdzeklis, kā sagandēt prieku uz juteklisko un novērst visas domas no miesiskā uz garīgo, lai no jauna valdītu gars. Uzskatīt sitienus kā sodīšanas līdzekli par kaut ko sevišķi apkaunojošu esot gaužām muļķīgi. Svētās Elizabetes garīgais tēvs Marburgas Konrāds pēris viņu līdz asinīm, tāpēc viņas dvēsele, kā teikts svētajos rakstos, «pacēlusies līdz padebešiem» un viņa pati nopērusi ar žagariem kādu vecu nabaga sievieti, kas bikts laikā snaudusi. Vai tiešām varētu nopietni uzdrīkstēties saukt par barbarisku, necilvēcisku sevis šaustīšanu, kam nodevās zināmu ordeņu un sektu piederīgie un vispār dziļi dievticīgas personības, lai nostiprinātu gara principus? Doma, ka likumdošanas ceļā atceltie miesas sodi zemēs, kas uzskata sevi par progresīvām, būtu kāds sasniegums, ir pārliecība, kura ar savu nesatricināmību kļūst vēl smieklīgāka.

— Tas gan jāatzīst pilnībā, — teica Hanss Kastorps,—ka pretrunā starp miesu un garu visa ļaunuma sakne, viss sātaniskais … iemiesojas miesā, ha-ha, tātad iemiesojas, ciktāl miesa dabiski bija daba … dabiski daba, arī nav slikti! — un daba pretmetā garam ir neapšaubāmi saprātam nelabvēlīga, pat balstoties uz zināšanām un pieredzi, varētu riskēt un teikt — mistiski nelabvēlīga. Ja vadās pēc šī redzesviedokļa, tad loģiski atbilstoši arī jāapietas ar miesu, proti, jāpakļauj tā disciplinējošiem iedarbības līdzekļiem, kurus tāpat, ja mēs vēlreiz riskētu, varētu nosaukt par mistiski ļauniem. Kas zina, ja varbūt toreiz, kad Setembrīni kungs savas miesas vārguma pēc nespēja aizbraukt uz Barselonu, uz progresīvo darbinieku kongresu, viņam gadītos līdzās tāda svētā Elizabete…

Visi smējās, un, tā kā humānists grasījās iekaist, tad Hanss Kastorps pasteidzās pastāstīt par sitieniem, kādus reiz bija saņēmis pats: ģimnāzijā, kur viņš mācījies, zemākajās klasēs tāds sods vēl daļēji pielietots, šim nolūkam bijušas noliktas vicas, un, kaut arī skolotāji, ņemot vērā vecāku sabiedrisko stāvokli, nav pacēluši pret viņu roku, tad tomēr reiz kāds spēcīgāks skolnieks, pamatīgs tēvainis, nopēris viņu ar lunkano vicu pa ciskām un tikai zeķēs ieautajiem ikriem, un sāpējis neganti, nelietīgi, to nevarot aizmirst, jāteic, gandrīz vai mistiski, aiz dusmām un bezgodīga pazemojuma viņam izsprāgušas asaras no acīm, un visapkaunojošākā veidā viņš sācis aizgūtnēm elsot; Hansam Kastorpam esot arī gadījies lasīt, ka cietumos pat visrūdītākie laupītāji un slepkavas, kad tie pērti, bimbājuši kā mazi bērni.

Setembrīni aizklāja seju ar rokām stipri nodriskātajos ādas cimdos, bet Nafta ar nesatricināmi vēsu valstsvīra stāju apjautājās, kā tad citādi lai savaldot nelabojamus noziedzniekus kā tikai ar stibām pa ribām, šādi līdzekļi cietumos esot īsti pieņemami un vietā, humāns cietums esot estētisks pusdarbs, kompromiss, un Setembrīni kungs, kaut arī skandējot skaistus vārdus, īstenībā neko nejēdzot no skaistuma. Bet, kas attiecoties uz pedagoģiju, tad, pēc Naftas domām, to cilvēku, kuri neatzīstot miesas sodus, jēdziens par cilvēcisko cieņu sakņojoties pilsoniskā humānisma laikmetā, liberālajā individuālismā, cilvēka «es» apgaismotā absolūtismā, kas teju, teju atmirs un atkāpsies citu — ne tik mīkstčaulīgu sabiedrisku ideju priekšā, kopības un' padevības, spaidu un paklausības ideju priekšā, kur bez svētās cietsirdības nav iespējams iztikt un kas liks ar citādām acīm raudzīties uz cilvēku bezierunu sodīšanu.

—   Tad no turienes arī apzīmējums «akla paklausība»! — zobojās Setembrīni.

Nafta piemetināja: ja dievs, sodīdams par grēkā krišanu, pakļāvis mūsu miesu trūdēšanas kaunam un negodam, tad galu galā neesot nekāda augstības apvainošana, ja tā pati miesa dabūjot pa reizei arī pērienu. Un te saruna pārmetās uz kremāciju.

Setembrīni slavēja to.

—   No šī kauna un negoda varētu tikt vaļā, — viņš priecīgi paziņoja. Cilvēce aiz lietderības, kā arī ideālu motīvu mudināta, esot jau ceļā, lai no tā atbrīvotos. Un

viņš darīja zināmu, ka piedaloties internacionālā kongresa sagatavošanā par kremācijas jautājumu; tas laikam notikšot Zviedrijā. Tur būšot redzama paraugkrematorija, kas iekārtota, ņemot vērā visu līdzšinējo pieredzi, esot arī kolumbārijs, un, jādomā, tas viss kļūšot par ierosinājumu un pamudinājumu plašiem pasākumiem. Kāds novecojis arhaisks paņēmiens mūsdienu moderno prasību laikmetā — apbedīt zemē! Pilsētas plešas plašumā! Tā saucamā kapsētu novirzīšana no centra uz pilsētu nomalēm, kur tās aizņem milzu platības! Cenas par zemi! Bēru ceremonijas prozaiskums aiz nepieciešamības izmantot modernos satiksmes līdzekļus! Setembrīni kungam bija šai jautājumā daudz kas lietišķi trāpīgs sakāms. Viņš ironizēja par bēdu sagrauztā atraitņa skumjās sagumušo augumu, — tas katru mīļu dienu dodas svētceļojumā pie dārgās aizgājējas, lai tur uz vietas ar viņu parunātos. Tādam ideālistam vajadzēja būt veselai bagātībai visvērtīgākās mantas, kāda zemes virsū sastopama, — proti, laika; jāteic, ka rosība pilsētas centra modernajā kapsētā drīz vien viņu atradinātu no atavistiskās jūtu svētlaimes. Līķa iznīcināšana ar uguns starpniecību — kāda tīrīga, higiēniska, cienījama, jā, varonīga perspektīva salīdzinājumā ar nožēlojamo pašsadalīšanos un zemāko organismu asimilāciju! Jā, arī mūsu jūtām ir gandarīts ar jauno metodi, kas atbilst cilvēka tieksmei pēc mūžības. Jo uguns aprij tieši tās ķermeņa daļas, kas vispār, vēl dzīvam esot, pakļautas pārvērtībai, vielu maiņai, turpretī tās daļas, kuras vismazāk iekļāvušās šai riņķošanas straumē un kuras tikpat kā bez pārmaiņām bijušas cilvēkā viņa dzīves brieduma gados,— tās arī ir ugunsizturīgas, atstāj pelnus, dzīvi palikušie radinieki ar pelniem savāc to, kas aizgājējā bijis tiešām paliekošs.

— Ļoti jauki! — sacīja Nafta, — O, ļoti, ļoti mīļi! Cilvēka paliekošā daļa ir pelni.

5

129

Burvju kalns

Kā tad, protams, Nafta par vari centās cilvēci noturēt iracionālās attiecībās pret bioloģiskiem faktiem, saglabāt uz tās primitīvi reliģiozās pakāpes, kad nāve bija biedēklis un tik noslēpumainu baismu apņemta, ka liedza šo fenomenu pavērot ar skaidra saprāta acīm. Kāds barbarisms! Bailes no nāves uzradās kultūras viszemākajā laikmetā, kad nedabiska nāve bija likumsakarīga, un visas drausmas, kas tiešām šādai nāvei piemīt, ļaužu prātos uz laiku laikiem sasaistījās ar domām par nāvi vispār. Bet

arvien vairāk sakarā ar vispārējās veselības aizsardzības attīstību un personiskās drošības nostiprināšanu dabiskā nāve kļūst par normu, un mūsdienu darba cilvēku domas par mūžīgo mieru pēc pienācīga spēku izsīkuma nešausmina nemaz, drīzāk tas liekas normāli un vēlami. Nē, nāve nav ne baismīga, ne mistiska, tā ir vienkārša, saprātīga, fizioloģiski nepieciešama un apsveicama parādība, un kavēties pie tās pārdomās ilgāk, nekā nepieciešams, nozīmē apzagt dzīvi. Tāpēc arī paraugkrematorijai ar kolumbāriju un tās «nāves zāli» plānots piebūvēt «dzīvības zāli», kur jāapvienojas arhitektūrai, glezniecībai, skulptūrai, mūzikai un dzejas mākslai, lai novērstu dzīvo emocijas no nāves pārdzīvojuma, no trulām sērām un neauglīgām vaimanām un pievērstu dzīves priekiem…

—   Steigšus! — zobojās Nafta. — Lai tikai bēres nevilktos nepiedienīgi ilgi, lai neaizrautos pārāk ar svētsvinībām tik vienkārša fakta dēļ, bez kura gan vispār nebūtu ne arhitektūras, ne glezniecības, ne skulptūras, ne mūzikas, ne dzejas mākslas.

—   Dezertē, lai paceltu karogu, — sapņaini noteica Hanss Kastorps.

—   Jūsu izteicienu bezjēdzība, inženier, — attrauca Setembrīni, — ļauj saskatīt jūsu nopēlumu. Miršanas pārdzīvojums galu galā ir dzīvības pārdzīvojums, citādi tas būtu vienīgi biedēklis.

—  Vai «dzīvības zālē» būs attēloti arī erotiski simboli kā uz dažiem antīkiem sarkofāgiem? — Hanss Kastorps nopietni apjautājās.

—   Lai vai kā, jutekliskiem pārdzīvojumiem tur būs barības atliku likām, — apgalvoja Nafta. — Klasicismam padevīgā gaume parūpēsies par to, lai marmorā un eļļas krāsās tiktu slavēta cilvēka miesa — grēcīgā miesa, kuru glābj no satrūdēšanas, par ko nevajadzētu brīnīties, jo aiz pārāk liela maiguma to nedrīkst pat sodīt. ..

Te nu iejaucās Vēzals ar tematu par spīdzināšanām; šāds jautājums bija viņam īsti piedienīgs. Pratināšana spīdzinot — kādās domās par to esot kungi? Viņš, Ferdinands, braukdams veikalu darīšanās, allaž izmantojis izdevību, lai senlaiku kultūras centros apmeklētu moku kambarus, kur savā laikā pielietoti šādi sirdsapziņas pārbaudes līdzekļi. Tā viņš bijis moku kambaros Nirnbergā, Rēgensburgā un izglītošanās nolūkā tuvāk ar visu iepazinies. Protams, dvēseles glābšanas labad tur ar miesu nav diezin cik maigi apgājušies, šai vajadzībai izdomāti dažādi asprātīgi paņēmieni. Un pat nav atskanējusi nekāda brēkšana. Atvērtajā mutē iebāzts bumbieris, slavenais bumbieris, kas jau pats par sevi nav nekāds gardums, un tad pa visu nodarbības laiku valdījis klusums …

— Porcheria,39 — nomurmināja Setembrīni.

Ferge pienācīgi novērtēja gan bumbieri, gan arī nodarbības klusumu, tomēr atzina, ka neko nelietīgāku par pleiras taustīšanu arī toreiz neviens nav varējis izdomāt.

Bet tas taču bija noticis viņa izārstēšanas labad!

Un melna dvēsele un noniecināts taisnīgums tikpat lielā mērā attaisnoja īslaicīgu cietsirdību. Otrkārt, spīdzināšana bija racionāla progresa sasniegums.

Nafta laikam nebija pie pilna prāta.

Taču zināmā mērā tomēr. Setembrīni kungs bija estēts, un viduslaiku tiesāšanas kārtības vēsture viņam, kā redzams, nebija patlaban īsti pārskatāma. Patiesībā tā bija arvien pieaugošas racionalizācijas process, un tādā veidā pamazām, pamatojoties uz prāta apsvērumiem, dievs tika no justīcijas izslēgts. Dieva tiesa atkrita, jo ievēroja, ka spēcīgākais uzvar arī tad, ja viņam nav taisnība. Setembrīni kungam līdzīgi ļaudis — apšaubītāji, kritizētāji bija tikuši pie šīs atziņas un panākuši, ka vecās, naivās tiesāšanas kārtības vietā stājās inkvizīcija, kas nepaļāvās vairs uz dieva iejaukšanos par labu patiesībai, bet centās panākt apsūdzētā atzīšanos patiesībā. Nevienas notiesāšanas bez paša atzīšanās vainā, — vajag tikai vēl tagad ieklausīties, ko runā tautā: šī instinktīvā pārliecība ir dziļi iesēdusies ļaužu prātos, — lai ari cik noslēgta būtu pierādījumu ķēde, spriedums par vainīgumu liktos tomēr netaisns, ja trūktu atzīšanās. Kā to panākt? Kā, par spīti dažādām pazīmēm, aizdomām, tikt pie patiesības? Kā ielūkoties sirdī, smadzenēs cilvēkam, kurš patiesību noliedz, slēpj? Ja gars ir ļaunprātīgs, tad neatliek nekas cits kā vērsties pie miesas, kas ir sasniedzama. Spīdzināšana kā līdzeklis iegūt tik nepieciešamo atzīšanos bija saprāta diktēta. Bet, ja nu jāsaka, kurš pieprasījis un ievedis atzīšanās procesu, tad to nav darījis neviens cits kā Setembrīni kungs, tātad viņš bijis arī spīdzināšanas ierosinātājs.

Humānists lūdza pārējos kungus tam neticēt. Tie esot sātaniski joki. Ja viss būtu noticis tā, kā Naftas kungs skaidro, ja patiešām saprāts būtu tādu šausmu izgudrotājs, tas pierādot tikai to, cik visos laikos prātam bijis

nepieciešams atbalsts un apskaidrība un cik nepamatotas bijušas dabiskā instinkta pielūdzēju bailes, ka zemes viršū viss kļūs pārāk saprātīgs. Tomēr iepriekšējam runātājam ir misējies. Visas šīs tiesas procesa šausmas jau tāpēc vien nevar attiecināt uz saprātu, ka to pamatā ir ticība, ka ir tāda elle. Lai par to pārliecinātos, vajag tikai palūkoties muzejos un moku kambaros: knaibles, stiepekļi, skrūves un svilināšanas ierīces, kas acīmredzot radušies bērnišķīgi apžilbinātā fantāzijā aiz vēlēšanās svēti atdarināt mūžīgās mokas, kādas gaida grēcinieku viņā saulē. Vēl vairāk, noziedzniekam ar to pat dzīrās palīdzēt. Domāja, ka viņa nabaga dvēsele tiecas pēc atzīšanās un tikai miesa, kā jau ļaunuma perēklis, pretojas labajiem nodomiem. Tāpēc ticēja, ka viņam tiek parādīta vislielākā laipnība, ja ar spīdzināšanu lauž miesas pretestību. Askētisks neprāts …

—  Vai arī senie romieši bijuši pakļauti askētiskam neprātam?

—   Romieši? Ma che!40

—  Bet arī viņi pielietoja spīdzināšanu kā līdzekli, lai panāktu atzīšanos.

Loģisks apmulsums … Hanss Kastorps aiz vēlēšanās palīdzēt, lai tiktu tam pāri, patvarīgi, it kā spētu šādu sarunu vadīt, ierosināja pārrunas par nāves soda problēmu. Spīdzināšanu atcēla, kaut arī izmeklētāji vēl arvien prata apsūdzēto novest tiktāl, ka tas kļuva padevīgi mīksts. Bet nāves sods kā bija, tā paliek nemirstīgs, bez tā nevar iztikt. Pat viscivilizētākās valstis cieši turas pie tā. Frančiem ar izsūtīšanām nav nekāda laba pieredze. Nemaz nevarēja saprast, ko citu praktiski lai dara ar zināmām cilvēkveidīgām būtnēm kā vien pataisīt tās par galvas tiesu īsākas.

Tie nemaz ar neesot «cilvēkveidīgas būtnes», pamācīja viņu Setembrīni kungs, bet tādi paši cilvēki kā inženieris, * arī viņš un citi, tikai vājas gribas cilvēki un kļūmīgas sabiedrības upuri. Un viņš pastāstīja par kādu smagu noziedznieku, vairākkārtēju slepkavu, vienu no tiem, kurus . prokurori savās runās mēdz saukt gan par «asinskārīgiem zvēriem», gan «necilvēkiem». Sis cilvēks bija savas kameras sienas aprakstījis ar dzejoļiem. Un dzejoļi nemaz ar nebija slikti — daudz labāki par tiem, ko reizēm uzcep paši prokurori.

Tas metot savdabīgu gaismu uz mākslu, aizrādīja Nafta. Bet citādi viņš te neredzot neko ievērības cienīgu.

Hanss Kastorps bija sagaidījis, ka Naftas kungs izteiksies par nāves soda saglabāšanu. Viņš uzskatīja Naftu par tikpat revolucionāru kā Setembrīni kungu, tikai saglabājošā nozīmē; revolucionārs saglabātājs.

Pasaule, Setembrīni kungs pašpārliecināti pasmaidīja, tiks pāri revolūcijas antihumānajam regresam un stāsies pie uzdevumiem, kas nu ir dienas kārtībā. Naftas kungs esot gatavs drīzāk mest ēnu uz mākslu nekā atzīt, ka tā spēj arī vissamaitātāko būtni pacelt līdz cilvēkam. Ar šādu fanātismu neesot iespējams iekarot gaismu meklējošo jaunatni. Nesen nodibinājusies līga, kuras mērķis esot ar likumu atcelt nāves sodu visās civilizētās valstīs. Setembrīni kungam esot gods būt tās loceklim. Kur pirmais kongress notiks, vēl neesot zināms, bet cilvēki visā pasaulē varot nešaubīties, ka oratoriem, kas tur runāšot, būs pietiekami pārliecinoši argumenti. Viņš minēja šos argumentus, starp citu, par allaž iespējamo gadījumu, kad tiesas kļūdīšanās dēļ tiek noslepkavots nevainīgais, kā arī to, ka nekad nedrīkst zaudēt cerību uz labošanos, viņš pat nocitēja — «tā atriebība ir mana», pamācīja, ka valsts, ja tā grib audzināt, nevis sodīt, nedrīkst atmaksāt ļaunu ar ļaunu, un atmeta jēdzienu «sods», pēc tam kad, pamatodamies uz zinātnisko determinismu, noliedza jēdzienu «vaina».

Un tad «gaismu meklējošai jaunatnei» bija dota iespēja noklausīties, kā Nafta citu pēc cita nožmiedza visus argumentus. Viņš uzjautrinājās par cilvēces drauga bailēm no asinīm un dzīves cildināšanu, apgalvoja, ka tāda atsevišķa cilvēka dzīvības cildināšana ir raksturīga tikai visbanālākajam «pilsoniskajam lietussargu» laikmetam rāmos stāvošu ūdeņu apstākļos; tiklīdz iedzirkstas kaut viena vienīga ideja, kura sniedzas augstāk par «drošības» ideju, tātad kaut kas augstāks par personisko, par individuālo, kas ir vienīgi cilvēka cienīgs, tātad cildenākā nozīmē normāls stāvoklis, — atsevišķo dzīvību visos laikos bez liekām ceremonijām upurēja ne vien augstākās idejas labad, bet arī indivīds pats labprātīgi, nešaubīdamies lika savu dzīvību uz spēles. Cienījamā pretinieka kunga filantropija, viņš teica, tiecas novērst no dzīves ceļa visus smagos un traģiskos momentus, grasās dzīvi izkastrēt arī ar tā sauktās zinātnes determinisma palīdzību. Taču patiesībā jēdziens par vainu ar determinismu ne vien netiek likvidēts, bet pat kļūst vēl smagāks un baismīgāks.

Nav slikti teikts. Bet tā vien šķiet, ka viņš prasītu, lai sabiedrības nelaimīgais upuris, juzdamies vainīgs, visā nopietnībā, aiz pārliecības pats kāptu uz ešafota.

Protams. Noziedznieks tāpat apzinās savu vainu, kā apzinās pats sevi. Jo, kāds nu viņš ir, tāds ir un nevar un nevēlas būt citāds, un tā, lūk, ir viņa vaina. Naftas kungs pārnesa vainas un nopelna izpratni no empīriskā uz metafizisko. Tā jau ir, ka notikumos un darbībā valda determinisms, te nav nekādas brīvības, brīvība ir esamībā. Cilvēks ir tāds, kāds gribējis būt, un nepārstās līdz mūža galam vēlēties būt citāds; viņš bijis gatavs «dzīvību atdot» par iespēju nogalināt, un tātad samaksa ar savu dzīvību nav pārāk augsta. Viņš grib mirt, jo apmierinājis savu dziļāko vēlmi.

—  Dziļāko vēlmi?

—   Dziļāko.

Visi stāvēja sakniebtām lūpām. Hanss Kastorps nokremšļojās. Vēzals sašķieba muti. Ferges kungs nopūtās. Setembrīni dzēlīgi piezīmēja:

—  Kā redzams, ir tāds veids vispārināt, kas spriedumam piešķir personisku nokrāsu. Vai jums ir vēlme nogalināt?

—   Gar to jums nav daļas. Bet, ja es to izdarītu, tad smietos sejā tam nejēgam humānistam, kurš iedomātos mani barot ar cietuma putriņu līdz manam dabiskajam galam. Nav nekādas jēgas, ka slepkava pārdzīvo noslepkavoto. Viņi abi vien — zem četrām acīm, kā tas mēdz būt ar divām būtnēm vēl tikai vienā līdzīgā gadījumā, viens ciezdams, otrs darbodamies — vienoti noslēpumā, kas viņus saista uz mūžu. Viņi nav šķirami.

Setembrīni vēsi atzinās, ka viņam trūkstot maņas orgāna, kas spētu uztvert šādu nāves un slepkavošanas mis» ticismu, un viņš to arī nenožēlojot. Viņam neesot nekā, ko iebilst, pret Naftas kunga metafiziskiem talantiem — tie neapšaubāmi esot pārāki par viņa paša, bet skaudību tie viņā neizraisot. Nepārvarams pretīgums turot viņu pa gabalu no sfēras, kur pielūgsmes pilnā izturēšanās ciešanu priekšā, par ko pirmīt runāja eksperimentējošā jaunatne, valda ne vien attiecībā uz miesu, bet arī uz garu, īsi sakot, sfēra, kur tikums, saprāts un veselība nav ne graša vērts, turpretī netikumu un patoloģiju paceļ nezin kādā godā.

Nafta apstiprināja, ka tikumam un veselībai tiešām neesot nekāda sakara ar reliģiozitāti. Būtu daudz iegūts, ja vienotos, ka reliģijai vispār nav nekā kopīga ar saprātu un morāli. Jo, viņš piebilda, tai nav nekāda sakara ar dzīvi. Dzīve balstās uz noteikumiem un pamatojumiem, kas daļēji saistīti ar atziņas teoriju, daļēji ar morāles principiem. Pirmie ir laiks, telpa, kauzalitāte, otrie — tikumība un saprāts. Tas viss esot reliģijas būtībai ne vien svešs un vienaldzīgs, bet pat naidīgi pretējs: jo viņi ir tie, kas sastāda dzīvi; tā saucamā veselība, tā ir — arhimietpilsoniskums un superburžuāziskums, par kuru absolūto, turklāt absolūti ģeniālo pretstatu tomēr jāatzīst reliģiozā pasaule. Starp citu, Nafta nemaz negrasoties pilnīgi noliegt ģenialitātes iespēju dzīves sfērā. Pastāvot tāds dzīves pilsoniskuma veids, kura monumentālais krietnums nav apstrīdams, filistrisks majestātiskums, ko varētu uzskatīt par godināšanas cienīgu, ja vien neaizmirstu tā respektablo stāju ar ieplestām kājām, rokām uz muguras, izrieztām krūtīm — iemiesota antireliģiozitāte.

Hanss Kastorps kā skolā pacēla rādītājpirkstu. Viņš negribot aizskart ne vienu, ne otru pusi, bet te esot acīmredzot runa par progresu, par cilvēcisku progresu, tātad zināmā mērā par politiku, retorisko republiku un izglītoto rietumu civilizāciju, un te nu viņam gribētos teikt, ka starpība jeb arī, ja Naftas kungs par visu vari tā gribot, pretruna starp dzīvi un reliģiju jāmeklē pretrunā starp laiku un mūžību. Jo progress var pastāvēt tikai laikā, mūžībā tāda nav, kā nav ari politikas un retorikas. Tur, tā sakot, paļaudamies uz dievu, atmet galvu un aizver acis. Un tā arī, mazliet neskaidri izsakoties, esot starpība starp reliģiju un morāli.

Viņa izteicienu naivitāte neesot tik satraucoša, ierunājās Setembrīni, kā bailes kādu aizskart, un tādējādi redzama nosliece piekāpties sātanam.

Nu, par sātanu viņi jau esot diskutējuši vairāk nekā pirms gada, Setembrīni kungs un viņš, Hanss Kastorps. «0 Satana, o ribellione!» Kuram sātanam tad nu viņš īstenībā piekāpies? Tam, kurš ir par dumpi, darbu un kritiku, vai tam otram? Tas jau ir dzīvību apdraudoši — velns pa labi, velns pa kreisi, — kā te, velns ar ārā, lai tiek ar veselu ādu cauri!

Sādā sniegumā, sacīja Nafta, situācija nav izskaidrota tā, kā to vēlas redzēt Setembrīni kungs. Izšķirošais

viņa pasaules izpratnē esot tas, ka viņš pārvēršot dievu un velnu divās atšķirīgās būtnēs vai principos un «dzīvi» pēc stingri izteikta viduslaiku parauga novietojot starp tiem kā strīda objektu. Patiesībā tie esot viens un vienoti pretstatīti dzīvei, «dzīves pilsoniskuma veidam», ētikai, saprātam, tiklībai — pretstatīti kā reliģisks princips, kas viņi arī kopumā ir.

— Kāds šķebinošs putrojums — che guazzabuglio proprio stomachevole! — iesaucās Setembrīni. Labais un jaunais, svētums un noziegums — viss vienā maisā! Bez sprieduma! Bez gribas! Bez tiesībām nosodīt, kas ir nosodāms! Vai Naftas kungs zinot, ko viņš noliedzot, ja, jaunatnei dzirdot, met vienkop dievu un velnu un šīs postošās divvienības vārdā noliedz ētisko principu! Viņš noliedz vērtības, pretīgi teikt — jebkuru vērtību kritēriju. Labi, pieņemsim, ka nebija ne labā, ne ļaunā, tikai morāli nenokārtots visums. Nebija arī atsevišķas personības, kurai piešķirtu cieņu tās spēja kritizēt, tikai visu aprijoša un nolīdzinoša kopība, mistiska iegrimšana tanī! Indivīds …

Jauki, Setembrīni kungs atkal reiz sevi atzina par individuālistu! Lai tāds būtu, vajadzētu tomēr zināt starpību starp tikumību un svētlaimi, ko nekādā gadījumā nevar teikt par cienījamo ilumināta un monista kungu. Tur, kur dzīvi visai stulbi uzskatīja par pašmērķi un nemaz netika meklēts pēc augstākas jēgas un mērķa, tur valdīja sugas un sociālā ētika, mugurkaulnieku morāle, nevis individuālisms, kurš jutās savā elementā vien vienīgi reliģiozā un mistiskā" sfērā, tā sauktajā «morāli nenokārtotā visumā». Kāda tad esot un uz ko tiecoties Setembrīni kunga cildinātā morāle? Tā esot dzīves sasaistīta, .tātad tikai utilitāra, bez varonības pazīmēm, nožēlojama. Tā pastāvot tāpēc, lai būtu bagāts un vesels, sasniegtu vecumu un » laimi, un tas arī viss. Šis saprāta un darba filistriskums noderot viņam ētikas vietā. Turpretī, kas attiecoties uz Naftu, tad viņš atļaušoties to vēlreiz nosaukt par nožēlojamu dzīves pilsoniskuma veidu.

Setembrīni lūdza vairāk savaldīties, bet paša balss satraukumā drebēja, kad viņš norādīja, cik neciešami esot tas, ka Naftas kungs, runājot par «dzīves pilsoniskuma veidu», dievs zina kādēļ pastāvīgi izsakoties aristokrātiski nevērīgā tonī, it kā pretējais, — un bija taču zināms, kas ir pretējais dzīvei, — būtu kaut kas cildens!

Atkal skaļi vārdi un teicieni. Tagad viņi runāja par cildenumu, par aristokrātismu! Hanss Kastorps, sakarsis un pārguris salā un no problemātiku biruma, nebūdams īsti skaidrībā, cik viņa teiktais saprotams vai arī drudžaini pārdrošs, sastingušām lūpām novervelēja, ka jau kopš sendienām iedomājas nāvi ar sastērķelētu, kruzuļotu spāņu apkakli vai vismaz nelielas parādes formas tērpā ar stāvu apkakli, turpretī dzīvību ar parastu modernu, mazu apkaklīti … Bet tūlīt jau pats satrūkās, jo bija runājis kā pa sapņiem vai skurbumā, kas sabiedrībā nav pieņemts, un sāka apgalvot, ka to viņš nemaz nav gribējis teikt. Bet vai neesot tā, ka zināma veida cilvēkus pat nevarot iedomāties mirušus, proti, tāpēc ka viņi ir pārāk ikdienišķi. Tas ir, tik ļoti dzīvesspējīgi, ka liekas — nekad nevarētu nomirt, it kā nebūtu nāves svaidīšanas cienīgi.

Setembrīni kungs izteica cerību, ka viņš nemaldoties, pieņemot, ka Hanss Kastorps izteicies šādi tikai tāpēc, lai viņam runātu pretī. Jaunais cilvēks katrā laikā saņemšot palīdzīgu roku savā garīgajā cīņā ar tamlīdzīgiem izlēcieniem. «Dzīvesspējīgi» — viņš teica? Un lietoja šo vārdu nicinošā nozīmē? «Dzīves cienīgi!» — šādu vārdu viņam vajadzētu likt vietā, un tad visi jēdzieni atklātos patiesā un skaistā secībā. «Dzīves cienīgi» — un tūlīt pat visvienkāršākās, likumsakarīgās asociācijas ceļā uzrodoties prasība pēc «mīlas cienīgi», tik tuvu radniecīgi saistīta ar pirmo, ka varētu teikt — tikai patiesi dzīves cienīgs esot arī patiesi mīlas cienīgs. Bet abi kopā — dzīves un tātad mīlas cienīgais veidojot to, ko mēs apzīmējam par cildenumu.

Hanss Kastorps bija sajūsmā, tas esot ārkārtīgi interesanti. Setembrīni kungs viņu savaldzinājis ar savu plastisko teoriju. Jo, lai nu sakot, ko gribot, un kaut kas jau būtu sakāms, piemēram, ka slimība ir pacilājošs dzīves stāvoklis un tātad tai piemīt kaut kas svinīgs, — viens esot skaidrs: slimība nozīmējot ķermeniskā pārsvaru, liekot cilvēkam vienīgi un pilnīgi pievērsties un nodoties savam ķermenim un tādā veidā esot iznīcinoša cilvēka cieņai, pazemodama to rūpēs tikai par ķermeni vien.

Slimība esot augstākā mērā cilvēcīga parādība, pasteidzās iebilst Nafta, jo būt cilvēkam nozīmējot būt slimam. Cilvēks pašā būtībā esot slims, slimība viņu padarot par cilvēku, un tie, kas gribot viņu redzēt veselu, grasoties viņu piespiest slēgt mieru ar dabu, «atgriezt atpakaļ pie

dabas» (lai gan viņš nekad nav dabisks bijis), visi šie reģeneratori, zaļbarības lietotāji, gaisa un saules vannu propagandētāji un citādi pravieši, dažāda veida Ruso mācības sludinātāji, tiecoties vienīgi pēc tā, lai atņemtu viņam visu cilvēcisko, pārvērstu par dzīvnieku … Cilvēcība? Cildenums? Gars esot tas, kas atšķirot cilvēku no visas pārējās organiskās dzīves, tas ir lielā mērā no dabas atraisījusies, lielā mērā tai pretstatīta parādība. Tātad garā, slimībā meklējama cilvēka cieņa un cildenums, vārdu sakot, jo slimāks, jo vērtīgāks esot cilvēks, slimības ģēnijs esot cilvēcīgāks par veselības ģēniju. Jābrīnoties, ka tāds, kas tēlo cilvēku draugu, tīšuprāt negrib redzēt cilvēciskās patiesības pamatu pamatus. Setembrīni kungs skaisti runājot par progresu. Bet vai tad progresam, ja tāds eksistē, nav jāpateicas par visu vienīgi slimībai, tas ir, ģēnijam, kas nav nekas cits kā vienīgi slimība! Vai tad veselie nav visos laikos dzīvojuši no atklājumiem, par ko jāpateicas slimībai! Bijuši cilvēki, kuri apzināti uzņēmušies slimības un vājprāta nastu, lai gūtu atziņas, kuras kalpotu veselībai, pēc tam kad tās bija iekarotas ar vājprātu, un kuru ieguvumā un lietošanā pēc šādas varonīgas pašuzupurēšanās vairs nebija nepieciešama ne slimība, ne vājprāts. Tā esot īstā Golgāta …

«Aha,» nodomāja Hanss Kastorps, «redz, kāds ķecerīgs jezuīts ar savām kombinācijām un krusta nāves skaidrojumu! Tad jau saprotams, kāpēc neesi ticis par pāteru, joli jйsuite а la petite tache humide!41 Rūc nu tu, lauva, rūc!» viņš domās mudināja Setembrīni. Un tas «rūca» ar, paskaidrodams, ka tas viss, ko Nafta nupat apgalvojis, esot māžošanās, kazuistika, prātu sagrozīšana. — Pasakiet taču, — viņš uzsauca savam oponentam, — tieši un bez aplinkiem, ar audzinātāja atbildību, pasakiet šīm jaunajām zinātkārajām ausīm, ka gars ir slimība! Nudien, ar • to jūs viņu rosināsiet garam un pārliecināsiet viņu ticēt tam! Un, ja turklāt jūs pasludināsiet slimību un nāvi par cildenu, bet veselību un dzīvību par nelietīgu, — tā būs visdrošākā metode iedvesmot audzēkni kalpošanai cilvēcei! Davvero, и criminoso!42 — Un viņš kā bruņinieks metās aizstāvēt veselības un dzīves cildenumu, ko sniedz daba un kam nav jābaidās par garu. — Forma! — viņš teica, bet Nafta augstprātīgi attrauca: — Logoss! — Taču tas, kurš neko negribēja zināt par logošu, sacīja: — Saprāts! — turpretī logosa aizstāvis uzstājās par «aizraušanos». Tas

mulsināja. — Objekts! — sauca viens, bet otrs iebilda: — Subjekts! — Beidzot viens pat ieminējās par «mākslu», otrs atbildēja —«kritika» — un neizbēgami katrreiz atkal par «garu» un «dabu» un par to, kas no abiern ir cildenāks, par «aristokrātisma problēmu». Bet ar visu to ne pie kādas jēdzīgas skaidrības netika, pat ne pie divējādas, karojošas, jo viss tika teikts, ne vien runājot otram pretī, bet arī citam caur citu un ne tikai runāja pretī savstarpēji, bet arī paši sev. Setembrīni, kurš bija agrāk dziedājis slavas dziesmas kritikai, tagad kā uz aristokrātisku principu atsaucās uz mākslu, kas viņa acīs bija antipods, un Nafta, parasti aizstāvēdams «dabisko instinktu» — pretēji Setembrīni, kurš traktēja dabu kā «aklu varu», rupju faktu un likteni, ar ko saprāts un cilvēka lepnums nekad nedrīkst samierināties, — tagad nu nostājās gara un slimības pusē, kam vienīgi piemītot cildenums un cilvēcība; tikmēr itālietis, vairs nedomādams par gara emancipāciju, uzstājās kā dabas un tās veselības cildenuma aizstāvis. Tāds pats juceklis bija ar «objektu» un «subjektu», jā, te sajukums, kāds jau vienmēr pastāvēja, sasniedza augstāko pakāpi, neviens vairs īsti nesaprata, kurš no viņiem ir dievbijīgais un kurš brīvdomātājs. Nafta skarbiem vārdiem aizliedza Setembrīni kungam dēvēt sevi par «individuālistu», jo viņš neatzīstot pretrunu starp dievu un dabu, cilvēka personības problēmas, tās iekšējo konfliktu saskatot tikai pretrunā starp personiskām un vispārīgām interesēm un tātad esot padevīgi uzticīgs ar dzīvi saistītai pilsoniskai morālei, kam dzīve ir pašmērķis, gaužām necildeni nododoties rūpēm, pašlabumu meklējot, un par valsts labklājības pamatiem uzskatot morālo likumību, turpretī viņš, Nafta, labi zinādams, ka cilvēka dvēseles problēma drīzāk meklējama pretrunā starp juteklisko un pārjuteklisko, aizstāvot patieso, mistisko individuālismu un esot patiesas brīvības un subjekta pusē. Vai tā tas ir, domāja Hanss Kastorps, kā tad tas saderas ar «anonīmo un kolektīvo», — lai piemēra pēc norādītu kaut uz vienu nesaskaņu. Un kā tad ar zīmīgajiem aizrādījumiem, ar kādiem viņš nav skopojies pārrunās ar pāteru Unterpertingeru par valsts filozofa Hēgeļa katolicismu, par iekšējo vienotību starp jēdzieniem «politika» un «katolicisms» un «objektīvā» kategoriju, ko tie kopīgi veido? Vai tad valsts vadības, māksla un audzināšana nav vienmēr bijušas Naftas ordeņa īpašs darbības lauks? Un kāda audzināšana!

Nav šaubu, ka Setembrīni kungs ir uzcītīgs pedagogs, tik ļoti uzcītīgs, ka reizēm kļūst traucējošs un netīkams, bet, runājot par askētisko, lietišķo, sevis nicinošo, viņa principi ne tuvu nespēj sacensties ar Naftas principiem. Kategoriska pavēle! Dzelžainas saistības! Vardarbība! Paklausība! Terors! Šajos principos droši vien bija sava tiesa cildenuma, bet indivīda cieņa un tiesības kritizēt tikpat kā nemaz netika ņemtas vērā. Tas bija Prūsijas Frīdriha un Spānijas Lojolas ierindas reglaments, kas noteica būt fanātiski ticīgam un izturētam līdz pēdējai asins lāsei, bet te gribētos vaicāt: kādā veidā Nafta īstenībā nonācis pie tādas asiņainas nepieciešamības, ja pats apgalvoja, ka netic nekādai tīrai atziņai un objektīviem pētījumiem, — vārdu sakot, netic patiesībai, objektīvai, zinātniskai patiesībai, pēc kuras tiekties bija Lodoviko Setembrīni cilvēciskās morāles augstākā likumība. Setembrīni kungs šai gadījumā bija fanātiski ticīgs un izturēts, bet Nafta izlaidīgs un amorāls, sacīdams, ka patiesība ir tā, kas cilvēkam noderīga. Vai tad tas nebija dzīves pilsoniskuma veids un utilitārais mietpilsoniskums, tādā veidā pakļaujot patiesību cilvēka interesēm? Nekāda dzelžaina objektivitāte jau nu tā nebija, drīzāk kaut kas vairāk no brīvības un subjektivitātes, nekā Leo Nafta to gribētu atzīt, kaut arī, protams, tā bija politika, tāda pati kā Setembrīni pamācība: brīvība ir cilvēkmīlestības augstākā likumība. Tas nepārprotami nozīmē saistīt brīvību, tāpat kā Nafta saista patiesību, proti, saistīt ar cilvēku. Te neapšaubāmi bija vairāk no fanātiskās ticības nekā brīvdomāšanas, un tā jau atkal bija starpība, kam šādos apstākļos draudēja briesmas izzust pilnīgi. Ak, šis Setembrīni kungs! Ne jau velti viņš bija literāts, tas ir, politiķa mazdēls un humānista dēls. Viņš augstsirdīgi sprieda par kritiku un garīga skaistuma emancipāciju un uz ielas lakstojās ar meite# nēm, bet skarbo, mazo Naftu turpretī saistīja bargi svinīgi solījumi. Un tomēr šis bija gandrīz vai izvirtulis aiz pārliecīgas brīvdomāšanas, kamēr pirmais tāds kā paķerts morāles sprediķotājs. Setembrīni kungam bija bailes no «absolūtā gara», un viņš par vari grasījās piesaistīt garu demokrātiskajam progresam; viņš bija sašutis par militārā Naftas reliģiozo brīvdomāšanu, metot vienkop dievu un sātanu, svētumu un noziegumu, ģenialitāti un slimību, turklāt tas neatzina nekādu vērtējumu, nekādu .saprāta spriedumu, ne gribu. Kurš tad nu īstenībā bija brīvdomātājs, kurš dievticīgais, kur tad izpaužas cilvēka īstā sūtība, kas ir viņa mājoklis — iegrimšana visu aprijošā un izlīdzinošā kolektīvismā, kurš reizē ir netikumisks un askētisks, vai arī «kritiskā subjektīvismā», kur neatļautā veidā sajaukusies vējgrābslība un stingra pilsoniska tiklība? Ak vai, principi un viedokļi pastāvīgi samistrojās, iekšējo pretrunu bija pārpārim, tāpēc tik bezgala grūti civilam cilvēkam, kurš apzinās savu atbildību, ne vien izšķirties starp divām pretišķībām, bet kaut vai rūpīgi un kārtīgi tās izšķirot kā preparātus herbārijā, un brīžiem uzradās liels kārdinājums — mesties pa galvu pa kaklu Naftas «tikumiski haotiskajā visumā». Viss bija sagriezies un sapinies līdz galīgam apjukumam, un Hansam Kastorpam neviļus radās doma, ka strīdnieki laikam nebūtu tik sarūgtināti, ja viņu pašu sirdis nenomāktu apziņa par šo jucekli.

Visi kopā bija uzkāpuši līdz sanatorijai «Berghof», tad trīs tās iemītnieki pavadīja abus pārējos atpakaļ līdz viņu mājiņai un tur vēl ilgi palika stāvam sniegā, kamēr Nafta un Setembrīni strīdējās, strīdējās pedagoģiskos nolūkos, kā to labi saprata Hanss Kastorps, lai apstrādātu pakļāvīgi veidojamo jaunatni, kas tiecās pēc gaismas. Ferges kungam tas viss, kā jau viņš vairākkārt lika saprast, bija pārāk grūts temats, un Vēzals, tiklīdz pārstāja runāt par spīdzināšanu un pēršanu, zaudēja interesi par sarunu. Hanss Kastorps, galvu nokāris, urbināja ar spieķi sniegā un prātoja par lielo jucekli.

Beidzot viņi izšķīrās. Cik ilgi tad tā stāvēs, tikpat ne pie kāda gala netiks. Visi trīs sanatorijas iemītnieki pagriezās atpakaļ uz savu pusi, bet abiem pedagogiem sacensoņiem neatlika nekas cits kā kopīgi ieiet mājiņā; viens pazuda zīdainajā cellē, otrs — savā humānista kambarī ar rakstāmpulti un ūdens karafi. Kacl Hanss Kastorps nonāca savā lodžijā, viņa ausīs vēl dārdēja kaujas saucieni un ieroču žvadzoņa, kas skanēja, abiem karapūļiem dos bandera aizsegā virzoties uz priekšu no Jeruzalemes un Babilonijas un saduroties bargā kaujas jūklī.

Sniegs

Piecas reizes dienā pie visiem septiņiem galdiem tika 'izteikta vienprātīga neapmierinātība ar šā gada ziemas untumiem. Sprieda, ka tā savus augstkalnes ziemas pienākumus pilda visai pavirši, nepietiekoši apgādā ar meteoroloģiskajiem ārstniecības līdzekļiem, kas padarījuši šos apvidus slavenus; par šiem līdzekļiem sludina prospekti, pie tiem pieraduši ilggadīgie sanatorijas apdzīvotāji, un tos vilinoši iztēlojās jaunatnācēji. Saule lāgiem nemaz neparādījās, bet nav šaubu, ka bez saulstaru — šī svarīgā veselības atgūšanas līdzekļa iedarbības ārstēšanās ieilga … Un, lai arī kādi būtu Setembrīni kunga ieskati par slimnieku neliekuļotu tiekšanos atgriezties no «dzimtenes» līdzenumā, lai vai kā, uz savām tiesībām viņi pastāvēja, lai vai kā, gribēja, lai atmaksātos tie izdevumi, kurus bija seguši viņu vecāki, vīri vai sievas; viņi kurnēja sarunās pie galda, liftā, hallē. Jāteic, ka sanatorijas vadība atzina un saprata slimnieku prasību un uzskatīja par pienākumu pēc iespējas atlīdzināt izdevumus. Tika iegādāts jauns «kalnu saules» aparāts, jo to divu, kas jau bija, vairs nepietika, lai apmierinātu visus, kuri vēlējās ar elektrības starpniecību tikt pie iedeguma, kas vairoja jauno meiteņu un sieviešu skaistumu un piešķīra vīriešiem ar visu viņu horizontālo dzīves veidu izcili sportisku, varonīgu izskatu. Jā, šim izskatam bija tomēr taustāma nozīme, jo, kaut arī sievietes labi zināja par vīrišķīgā izskata tehniski kosmētisko izcelsmi, tomēr vai nu aiz muļķības, vai arī būdamas rūdītas un apsēstas uz jūtu maldināšanu, ļāva ilūzijas valdzinājumam sevi apreibināt un aizraut.

—   Mans dievs! — sarkanmatainā un sarkanacaīnā slimniece no Berlīnes, Sēnfelda kundze, kādu vakaru hallē sacīja savam garkājim kavalierim ar iekritušām krūtīm, kura vizītkartē bija rakstīts «Aviateur diplфmй et Enseigne de la Marine allemande»43 un kurš bija apgādāts ar pneimotoraksu; pusdienās viņš mēdza ierasties, ģērbies smokingā, bet nekad to neģērba vakarā, apgalvodams, ka tāds flotē esot priekšraksts.

—  Mans dievs! — viņa sacīja, alkatīgi raudzīdamās uz Enseigne. — Cik burvīgi brūns viņš iededzis kalnu saulē! Pēc ērgļu mednieka izskatās, velns tāds!

—   Pagaidi tik, nāriņ! — viņš pačukstēja viņai pie auss, braucot liftā, tā ka viņai pat uzmetās zossāda. — Jūs man vēl dabūsiet par savu neganto acu zibsnīšanu! — Un pa balkoniem, gar stikla šķērssienām ērgļu mednieks un velns atrada ceļu pie nāriņas …

Tomēr mākslīgā kalnu saule nepavisam nespēja aizvietot šai gadā tik reto īsto debesu spīdekli. Divas trīs skaidras, saulainas dienas mēnesī — dienas, kas ar tumši samtainu zilgmi, kā rotājoties dārgakmeņos, iedzirkstījās aiz baltajām kalnu galotnēm, it īpaši spoži staroja, iznirstot no gaistošās pelēcīgās miglas un blīvā mākoņu aizsega, tīksmi svilinot cilvēkiem pakaušus un sejas, — divas trīs šādas dienas vairāku nedēļu laikā tomēr nebija pietiekami tiem, kam liktenis attaisnoja neparastās prasības pēc nomierinoša iepriecinājuma un kas sirds dziļumos bija pārliecināti, ka, atsakoties no līdzenuma priekiem un bēdām, viņiem jāsaņem pretī kaut arī pelēcīga, taču viegla un patīkama dzīve, tik bezrūpīga, lai zustu laika rēķins, un, protams, arī visādi labvēlīga. Neko daudz nelīdzēja arī hofrāta atgādinājums, cik ļoti šādos laika apstākļos dzīve sanatorijā «Berghof» atšķiras no dzīves pārmācības namā vai arī Sibīrijas kalnu raktuvēs un kādas priekšrocības ir šejienes retinātajam un vieglajam gaisam, kas esot gandrīz vai tāds kā dzidrais Visuma ēters, ar gaužām niecīgiem zemes piejaukumiem, tiklab ļauniem, kā labiem, un, kaut arī bez saules, tomēr joprojām pasargājot no līdzenuma dūmiem un tvaikiem. Un tomēr protests un neapmierinātība pletās plašumā, draudi par patvarīgu aizbraukšanu bija dzirdami katru dienu, un gadījās arī, ka tie tika izpildīti, tos neietekmēja pat tādi bēdīgi piemēri kā Zālamana kundzes atgriešanās; viņas slimība, kaut arī sākumā bijusi ilgstoša, tomēr ne visai smaga, bet, patvarīgi aizbraucot uz miklo un visiem vējiem pakļauto Amsterdamu, tā kļuva neizārstējama …

Toties saules vietā bija sniegs, sniega masas, tik pārsteidzoši daudz sniega, kā Hanss Kastorps savu mūžu vēl nebija redzējis. Pagājušā ziema šai ziņā arī nebija skopojusies, tomēr, salīdzinot ar šo gadu, tas bijis tīrais nieks. Sniegs bija sasnidzis tik biedējoši pārbagātīgi, ka prāts tikai ar grūtībām aptvēra dabas ekscentrisko, untumaino raksturu. Sniga vienā laidā, dienu un nakti, vai nu sijāja retām pārslām, vai gāzās biezām lēkšēm, bet sniga nepārtraukti. Nedaudzie ceļi, kurus uzturēja kaut cik lietojamus iešanai, izskatījās kā aizas starp sniega mūriem, kas bija augstāki nekā cilvēka augums, sakrauti no alabastra plāksnēm, kuras priecēja acis ar savu graudaini kristāļisko mirgojumu; sanatoriju iemītnieki tās bija izraibinājuši zīmējumiem un dažāda veida paziņojumiem, jokiem, dzēlībām. Bet arī starp sniega sienām, lai cik rūpīgi šķūrēts,

pamats bija stipri pacēlies, ko varēja manīt irdenajās malās un bedrēs, kur pēkšņi kāja iegrima gandrīz vai līdz celim, un vajadzēja uzmanīties, ka nesalauž kādu locekli. Soli bija pazuduši, iegrimuši sniegā, šur tur vēl no baltā seguma rēgojās laukā pa kādai sola atzveltnei. Lejā, ciematā, ielu līmenis bija pacēlies tik augstu, ka veikali pārvērtušies par namu pagrabiem, kur no ietvju augstuma vajadzēja kāpt lejā pa sniega kāpnēm.

Klusi pārslojot, uz sniega masīviem diendienā sniga vēl un vēl mērenā desmit, piepadsmit grādu salā, kas neķēra līdz kaulam — to tikpat kā nemanīja, tikpat labi varēja būt arī pieci vai divi grādi; bezvējš un sausais gaiss nejāva salam būt svilinošam. No rītiem bija ļoti tumšs, brokastis ēda lustru mākslīgajā mēnessgaismā velvētajā ēdamzālē ar jautrajiem apmalu šablonu zīmējumiem. Laukā pie logu rūtīm bija pieplakusi pasaule, cieši ievīstīta sniega un miglas pelēcīgi baltajā vatē, — drūmais nekas. Kalnāji nebija saskatāmi — tiesa, gaismai austot, mazliet varēja samanīt kaut ko no tuvējā skuju koku meža: to klāja bieza sniega kārta, un tas drīz atkal izzuda acīm pelēcīgajā dūmakā; šad tad kāda priede nometa pārliecīgi smago kravu, smidzinādama baltu putekļu mākoni nespodrajā miglā. Pulksten desmitos saule viegli izgaismotajā dūmakā pacēlās pāri savam kalnam, lai ienestu apdiluši svešādajā ainavā blāvi spokainu dzīvību, balseņu pārdzīvojuma atspīdumu. Tomēr viss palika saplūdis spokaini bālā rēnumā, neredzēja nevienas acīm taustāmas līnijas, kurai skatiens varētu droši sekot. Kalngalu kontūras saplūdušas pagaisa, izkūpēja miglā. Blāvi izgaismotie sniega klajumi, kas blīvējās cits aiz cita un cits virs cita, aizvilināja skatienu nebūtībā. Un tomēr gaismas caurausts, garens mākonītis, līdzīgs dūmu grīstij, ne brīdi nemainīdamies, plivinājās kādas klints sienas priekšā.

Ap dienas vidu saule, lauzdamās ārā no mākoņiem, pū* lējās izgaisināt miglu debesu zilgmē. Mēģinājumam nebija ne mazāko panākumu, kaut gan uz mirkli radās nojausma par zilām debesīm un skopās gaismas pietika, lai visa dīvainā, sniega ietērpa brīnumaini pārvērstā apkārtne iezaigotos dārgakmeņu dzirkstīs. Parasti ap šo laiku mitējās snigt — it kā vajadzētu pārliecināties, kas ir sasniegts; jā, tam pašam nolūkam, liekas, kalpoja arī paretam piešķirtās saulainās dienas, kad putenis aprima un pēkšņi izlauzušās debesu liesmas centās izkausēt žilbinoši tīrā,

tikko uzkritušā blīvā sniega virsējo kārtu. Pasaule tad izskatījās pasakaina, bērnišķīga un komiska. Biezie, puķainie, uzčubinātie sniega spilveni koku zaros, paugurainā sega, kas sevī slēpa ložņu krūmus vai arī klinšu izciļņus, pakalni, ieplakas, ērmīgi satuntuļotā ainava atsauca atmiņā gnomu pasauli; tā bija aizkustinoši smieklīga un kā izkāpusi no pasaku grāmatas. Bet, ja tuvējā pasaule, kurā tikai ar grūtībām varēja tikt uz priekšu, likās fantastiski šķelmīga, tad tās tālais fons ar sniegoto Alpu varenajām skulptūrām izstrāvoja cildenu svētsvinīgumu.

Pēcpusdienā starp pulksten diviem un četriem Hanss Kastorps gulēja uz balkona, silti ievīstījies, atbalstījis galvu pret lieliskā guļamkrēsla ne pārāk augstu, ne pārāk zemu nostādītās atzveltnes, un raudzījās pāri sniega apputinātām margām uz mežu un kalnājiem. Sniega segas klātā zaļganmelnā egļu gārša rausās pa kalnu nogāzi augšup, bet starp kokiem sniegs bija sagūlis kā viegli dūnu spilveni. Virs gāršas bālganajā pelēcīgumā slējās klinšu kalnājs ar neaptverami plašiem, apsnigušiem klajumiem, kur vietumis vīdēja atsevišķas tumšas kalnu atradzes un liegas dūmakas apņemtas kalnu kores tālumā. Sniga — sniga klusi, nemitīgi. Ainava arvien vairāk izplūda. Skatienam atduroties pret balto vienmuļību, acis neviļus samiedzās snaudā. Brīdī, kad pievārēja miegs, pār augumu pārskrēja viegli drebuļi, bet kur vēl pasaulē varēja būt rāmāka gulēšana par šo — ledussaltumā, bez sapņiem; to neskāra nekādas neapzinātas organiskās dzīves nastu izjūtas, jo elpot skaidru gaisu, kurā nebija nekādu izgarojumu, organismam bija tikpat viegli kā mirušajam neelpot nemaz. Pamostoties kalnāji bija pilnīgi izzuduši sniega miglā — un tikai šad tad iznira kāda kalna virsotne vai klinšu atradze un tūdaļ atkal pagaisa. Šāda nedzirdama parādību rotaļa bija gaužām saistoša. Vajadzēja stingri uzmanīties, lai izsekotu slepenajām pārmaiņām dūmakainajā fantasmagorijā. Mežonīga un majestātiska atsedzas dūmakā klints, ne tās virsotne, ne pakāje nav redzama. Bet, ja tikai uz brīdi novērsa acis, — tās vairs nebija.

Reizēm uzbruka sniega vētras, tad uzturēties balkonā vispār nebija iespējams, jo puteņa vērpetes pieputināja visu: grīdu, mēbeles. Jā, arī miermīlīgajā kalnu ielejā dažbrīd trakoja vētras. Retinātā atmosfērā sacēlās tik brāzmaina pārslu mutuļošana, ka soļa attālumā nekas nebija redzams. Nevaldāmas vēja brāzmas trieca sniegu mežonīgiem, trauksmainiem grūdieniem virpuļos no lejas augšup, no ielejas pamatnes augstu gaisos un sagrieza trakā dejā vērpetu vērpetes — tas nebija vairs sniegputenis, tas bija baltas tumsības haoss, plosīšanās, nievājoša visu iespēju ignorēšana, un tikai nezin kur uzradies sniega žubīšu bars jutās kā mājās.

Un tomēr Hansam Kastorpam patika šāda dzīve sniegā. Viņam tā likās daudzējādā ziņā līdzīga dzīvei jūras malā: vienāda bija mūžsenā dabas vienveidība; sniegam — dziļajam, irdenajam, nevainojamam, smalkajam sniegam bija tāda pati nozīme kā lejā clzeltenbaltajām smiltīm, vienādi tīra bija saskare ar abiem: salā sauso balto sniegu nopurināja no drēbēm un apaviem, tā ka nepalika ne miņas, tāpat kā lejā no jūras dzīlēm izskaloto akmentiņu un gliemežvāciņu pulveri, tīru no putekļiem; un tikpat grūti bija klaiņot pa kāpām kā brist pa sniegu, vienīgi ja augšējā kārta, saulē pakususi, naktī bija paguvusi stingri sasalt, iešana padevās vieglāk un bija vēl patīkamāka nekā pa parketu — tikpat viegli un patīkami kā pa gludajām, noskalotajām un līganajām smiltīm jūras krastā.

Bet tagad sniegputeņi un milzīgās kupenas stipri ierobežoja kustības āra gaisā visiem, izņemot slēpotājus. Sniega arkli strādāja, cik spēja, bet tikko jaudāja kaut cik attīrīt visvairāk lietotās taciņas un kūrorta galveno ielu; nedaudzie lietojamie ceļi, kas drīz vien izbeidzās neizbrienamā sniega laukā, bija pārpilni gan ar veselajiem, gan ar slimajiem vietējiem iedzīvotājiem un internacionāliem hoteļu apdzīvotājiem; gājējiem maisījās pa kājām kamaniņas, kurās, atliekušies atpakaļ un izstiepuši uz priekšu kājas, vizinājās kungi un dāmas, uzsaukdami brīdinājumu tādā tonī, kas liecināja par lielo nozīmību, kādu viņi piešķīra savam pasākumam: bērnu kamaniņām zvalstoties un gāžoties, viņi šāvās pa nokalnēm ielejā un, ^nonākot tur, atkal vilka savu modes rotaļlietu aiz auklas augšup.

Sīs pastaigas Hansam Kastorpam bija jau līdz kaklam. Viņam bija divējas vēlēšanās: pati lielākā — palikt vienatnē ar savām pārdomām un «vadības» nodarbībām, kas viņam, kaut arī nepilnīgi, izdevās, guļot balkona. Otra vēlēšanās, saistīta ar pirmo, bija nepārvarama tieksme iekšēji tuvāk saskarties ar sniegā grimstošajiem kalniem, kas bija iekarojuši viņa sirdi, — šī otra vēlēšanas nebija nemaz piepildāma, ja to loloja bezpalīdzīgs, lidot nespējīgs kājāmgājējs, jo, ja tas mēģinātu spert soli tālāk par nošķūrēto pastaigu taciņu, tad tūlīt pat līdz krūtīm iestigtu sniega stihijā.

Un tā Hanss Kastorps kādu dienu savā otrajā ziemā šeit augšā nolēma iegādāties slēpes un iemācīties tās izmantot, cik nu tas nepieciešams viņa vajadzībām. Viņš nebija sportists, savas fiziskās konstrukcijas dēļ nekad tāds nebija bijis un arī neizlikās par tādu kā dažs labs «Berghof» iemītnieks, kas, pielāgodamies tās garam un ākstīdamies pakaļ modei, ģērbās kā maskarādē, — it īpaši sievietes, piemēram, Hermīne Klēfelde, kurai aiz elpas trūkuma degungals un lūpas pastāvīgi bija zilas, bet kura otrajās brokastīs mēdza ierasties vilnas bikšu kostīmā, lai pēc maltītes, atslīgusi halles pītajā krēslā, nevīžīgi sēdētu, iepletusi ceļgalus. Ja Hanss Kastorps būtu prasījis hofrāta atļauju savam pārgalvīgajam pasākumam, viņam, protams, tā netiktu dota. Sporta nodarbības šeit augšā, sanatorijā «Berghof», un citās tamlīdzīgās iestādēs bija stingri aizliegtas, jo tāpat ja u šķietami viegli elpojamais gaiss prasīja lielu sirds muskuļu piepūli, un, runājot tieši par Hansu Kastorpu, viņa teiciens par «pierašanu pie nepierašanas» vēl joprojām sevi attaisnoja un paaugstinātā temperatūra, ko Radamants izskaidroja ar miklu perēklīti, nekritās. Kas viņam citādi būtu šeit augšā meklējams? Viņa vēlēšanās un nodomi bija pretrunīgi un nepieņemami. Bet viņu vajadzēja pareizi saprast. Godkāre viņu neskubināja ērmoties ar svaiga gaisa izmantošanu un modes sportista tēlošanu, kā darīja tie, kas ar tikpat saspringtu uzcītību spēlētu kārtis piesmakušā istabā, ja tāda būtu modes prasība. Viņš neapšaubāmi jutās piederīgs citai — izmeklētākai sabiedrībai nekā šiem tūristu ļautiņiem, turklāt pēdējā laika plašākais redzesviedoklis, kas radās no pašcieņas un apslēptas pienākuma apziņas, neļāva viņam māžoties tā kā tiem un kā nelgām vārtīties sniegā. Nekādas estakādes viņam prātu nejauca, viņš bija nolēmis izturēties saprātīgi, un to, ko bija nodomājis, Radamants būtu varējis mierīgu sirdi atļaut. Tomēr pastāvošās kārtības labad viņam tas tikpat būtu liegts, tāpēc Hanss Kastorps nolēma izpildīt nodomāto bez viņa ziņas.

Gadījās, ka viņš par savu nodomu pastāstīja Setembrini. Setembrīni kungs aiz prieka viņu gandrīz vai apskāva.

— Protams, katrā ziņā, inženier, dieva dēļ, dariet to! Neprasiet nevienam un dariet to, jūsu labais ģēnijs ir jums šo domu iedvesis! Dariet to tūlīt, kamēr jums vēl nav pārgājusi vēlēšanās! Es iešu jums līdz, iešu līdzi uz veikalu, un tūlīt pat iegādāsimies tos svētīgos piederumus! Es mīļu prātu pavadītu jūs arī kalnos, apāvis spārnotus zābakus kā Merkurijs, bet nedrīkstu … Ak, nedrīkstēt… Es tomēr to darītu, ja tik vien būtu kā «nedrīkstēt», bet nevaru, esmu pazudis cilvēks. Turpretī jūs … jums tas nekaitēs nemaz ar ne, ja būsiet saprātīgs un nepārspīlēsiet. Ak, un, ja ari mazliet kaitēs, tikpat tas būs bijis jūsu labais ģēnijs, kas … Es klusēju. Kāda spoža ideja! Divi gadi šeit pavadīti, un tad vēl var rasties tāda ideja, — o, nē, jūsu kodols ir vesels, nav iemesla jūsu dēļ krist izmisumā. Bravo, bravo! Jūs parādīsiet garu degunu tam ēnu valdniekam, pērciet slēpes, lieciet tās atsūtīt pie manis vai pie Lukačeka, vai arī pie tā sīktirgotāja mūsu mājā. Tur tās paņemsiet katrreiz, lai trenētos, un aizslīdēsiet prom …

Tā arī notika. Setembrīņi kunga uzraudzībā, kurš tēloja kritisku lietpratēju, lai gan par sportu viņam nebija nekādas jēgas, Hanss Kastorps iegādājās speciālā sporta veikalā uz galvenās ielas glītas, gaišbrūnas, lakotas laba oša koka slēpes ar lieliskām siksnām un smaili uzliektiem galiem, nopirka arī slēpju kokus ar dzelzs uzgaļiem un aplīšiem un, atteicies no palīdzības, pats visu aiznesa uz pleca līdz Setembrīņi dzīvoklim, kur sarunāja ar sīktirgotāju, ka slēpes katrreiz noliks pie viņa. Bieži vērojot slēpotājus, viņanvbija radusies zināma jēga par apiešanos ar šiem sporta piederumiem, un drīz vien viņš sāka uz savu roku kādā no kokiem brīvā nogāzē netālu no sanatorijas «Berghof», turēdamies pa gabalu no vietām, kur baru bariem savus spēkus izmēģināja slēpotāji, katru dienu pa »druskai kumuroties; dažu labu reizi Setembrīņi kungs, atbalstījies uz spieķa, graciozi sakrustojis kājas, noraudzījās uz viņu no tālienes un katru sasniegumu veiklībā apsveica ar bravo saucienu. Bez starpgadījumiem pagāja arī tā reize, kad Hanss Kastorps kādu dienu, laizdamies lejā pa nošķūrēto, līkumoto ceļu uz ciematu, lai nodotu slēpes bodniekam, satika hofrātu. Bērenss viņu nepazina, lai gan bija gaiša diena, un jaunizceptais slēpotājs gandrīz uzskrēja viņam virsū. Hofrāts ietinās biezā cigāra dūmu mākonī un aizslāja garām.

Hanss Kastorps pārliecinājās, ka iemaņas, pēc kurām jūt iekšēju nepieciešamību, apgūst ātri. Viņš netiecās ne pēc kādas virtuozitātes. To, kas bija nepieciešams, viņš bez sviedru liešanas un aizelšanās iemācījās dažās dienās. Pieradinājās kājas stingri turēt līdzās, lai sniegā paliktu paralēlas sliedes, izmēģināja, kā, braucot no kalna, ar nūjām atgrūsties, iemācījās skrējienā ieplestām rokām pārvarēt šķēršļus, nelielus paugurus uzlidojot un nolaižoties — kā kuģis vētras sabangotā jūrā — un pēc divdesmitā mēģinājuma vairs nepakrita, kad, brāzdamies pilnā gaitā, bremzēja telemarkā, izlicis vienu kāju uz priekšu, otru saliecis celī. Pamazām viņš paplašināja savu vingrinājumu lauku. Kādu dienu Setembrīni kungs redzēja viņu pazūdam bālganajā miglā; pielicis plaukstas pie mutes, viņš uzsauca vēl nopakaļ kādu brīdinājumu un pedagoģiski apmierināts devās mājās.

Apsnigušajos kalnos bija skaisti — tas nebija rāms un laipnīgs skaistums, tas bija līdzīgs Ziemeļjūras neaptveramam plašumam, kad pūš spēcīgs rietumu vējš, — te gan valdīja nāves klusums, nevis pērkona grāvieniem līdzīgā dārdoņa, bet šis klusums viesa sirdi tādas pašas godbijības trīsas. Hansa Kastorpa garās, lokanās slēpes aizveda viņu visdažādākos virzienos: gar kreiso nogāzi uz Klavadela pusi vai arī pa labi gar Frauenkirhi un Klarisu, kuru aizmugurē spokaini rēgojās Amzelflū masīva ēna; arī uz Dišmas ieleju vai aiz sanatorijas «Berghof» augšup uz mežiem apaugušo Zēhorna pusi, kam bija redzama tikai sniegotā virsotne virs pēdējās mežu robežas, un uz Druzača mežu, aiz kura varēja samanīt dziļi apsnigušās Retikona kalnu grēdas bālās aprises. Paķēris slēpes, viņš uzbrauca ar trošu dzelzceļu stāvus augšā uz Šacaļpu un tur, divtūkstoš metru augstumā, vienā_ mierā laidelējās pa mirgojošas sniega smeltnes noklātajām nogāzēm, no kurām skaidrā laikā pavērās skats uz cildenām tālēm — uz viņa tagadējās dzīves un pārdzīvojumu vietu.

Hanss Kastorps priecājās par saviem panākumiem, kas nesasniedzamo padarīja sasniedzamu un kā nebijušus aizslaucīja šķēršļus. Viņš bija ticis pie ilgotās vientulības, kas bija dziļāka par visdziļāko, — tā pildīja sirdi ar cilvēka saprātam neaptverami svešādām un kritiskām izjūtām. Vienā pusē eglēm noaugusi krauja, kas izzuda sniega dūmakā, otrā pusē slējās klints ar milzīgiem, ciklopiskiem, iedobtiem un kuprainiem sniega sablīvējumiem, kuri veidoja alas un pakalnus. Klusums, kad viņš palika stāvam, lai nedzirdētu pats sevi, bija pilnīgs un absolūts, kā ar vati noslāpēts neskanīgums, nekad nepazīts, neizjusts, nekur citur tāds nebūtu iespējams. Ne vēja pūsmiņas, kas vieglītēm skartu kokus, ne šalkoņas, ne putnu balsis. Tas bija pirmatnējs klusums, Hanss Kastorps apstājās un, atspiedies uz slēpju nūjas, klausījās tanī pavērtu muti, pieliecis galvu pie pleca; klusi, nemitīgi sniga sniegs, rāmi, neskanīgi nolidinādamies uz zemes.

Nē, šai pasaulei tās neizmērojamā klusumā nebija nekā no viesmīlības; saņemdama atnācēju, tā lika noprast, ka viņš ieradies pats uz savu risku, īstenībā tā neuzņēma viesi, tikai pacieta tā ielaušanos, tā klātbūtni nepienācīgā, neko labu nesološā veidā, no tās vēdīja kaut kas nemanāms, draudīgi elementārs, pat ne naidīgs, drīzāk vienaldzīgi nāvējošs. Civilizācijas bērns, kas jau kopš dzimšanas ir pirmatnējai dabai tāls un svešs, izjūt tās varenību dziļāk nekā skarbais dabas dēls, kurš no bērna kājas saradis ar dabu un nevērīgā tuvībā dzīvo ar to vienu dzīvi. Tāds nepazīst tramīgo bijību, ar kādu civilizācijas bērns augstu uzrautām uzacīm tai tuvojas, — šo bijību, kas noteic visu viņa attieksmju dziļumu pret dabu un kas uz mūžu saglabā sirdī svētbijigas trīsas un biklu satraukumu. Hanss Kastorps uz savām izcilajām slēpēm, kamieļvilnas svīterī, ar stilbtiņiem kājās likās pats sev gaužām brašs, ieklausoties pirmatnējā klusumā, nedzīvajā, neskanīgajā ziemas tuksnesībā, un atvieglojuma sajūta, kas viņu pārņēma atceļā, ieraugot no miglas dūmakas atkal iznirstam pirmās cilvēku mītnes, palīdzēja viņam tikt pie skaidrības par savu neseno stāvokli un apjaust, ka atradies vairākas stundas slepenu, svētsvinīgu baiļu varā. Ziltas salā viņš savā laikā, ietērpies baltās biksēs, drošs, elegants un godbijības pārņemts bija stāvējis pašā varenās bangotnes ķrastmalā, stāvējis kā pie lauvu krātiņa, kur zvērs, iepletis dziļu kā bezdibenis rīkli, atsedz baismīgus ilkņus. Pēc tam viņš bija peldējies, bet krastmalas uzraugs pūta radziņā, brīdinot no briesmām tos, kas spītējot mēģina tikt pāri pirmajam vilnim, tiecas saskarties ar tuvējo vētras brāzmu, kad jau milzu vilnis uzšļākdamies trāpīja pa muguru kā ķetnas trieciens. Toreiz jaunais cilvēks bija iepazinis reibinošo laimes jūsmu, viegli saskaroties ar spēkiem, kas ciešākā apskāvienā būtu viņu iznīcinājuši. Bet tolaik viņš vēl nebija pazinis kārdinājumu tiktāl pastiprināt jūsmīgo saskari ar nāvi nesēju dabu, ka draudētu ciešais apskāviens, — vārgais, kaut arī ar civilizācijas bruņām pietiekami nodrošinātais cilvēkbērns toreiz nebija uzdrīkstējies pietuvoties visbīstamākajam un bēgt tikai tad, kad saskare tuvotos kritiskajai robežai, kad vairs nezinātu, vai varēs uz šīs robežas noturēties; te nebūs vairs runa par putu šjakstoņu un vieglu uzsitienu ar ķepu, te būs sastapšanās ar bangām, ar atplestu rīkli, ar jūru.

Vārdu sakot, Hansam Kastorpam šeit, augšā, bija radusies drosme, ja drosme stihiju priekšā neatklājas kā truls saprāta slēdziens, bet kā apzināta atdeve, aiz simpātijām nomāktas nāves bailes. Aiz simpātijām? Protams, Hansa Kastorpa šaurajās, civilizētajās krūtīs mājoja simpātijas pret stihijām, un šīm simpātijām bija kaut kas radniecīgs ar nesen radušos pašapziņu, kuru viņš sāka apjaust, noraugoties uz kamaniņās šļūcošajiem ļautiņiem, un kura viņā izraisīja vēlēšanos pēc dziļākas, nozīmīgākas vientulības nekā hoteliski komfortablās, kādai viņš bija ļāvies savā lodžijā. No turienes viņš bija raudzījies uz miglas apņemtajiem kalnu milzeņiem, uz sniega vētras virpuļošanu un sirds dziļumos kaunējies par savu blenšanu no paslēptuves mājīguma aizsegā. Tikai tāpēc un nevis aiz sporta ākstībām vai iedzimtas mīlestības uz fiziskām nodarbībām viņš bija iemācījies slēpot. Un viņš ari nejutās īsti drošs nāves klusuma sastindzinātā sniegotā varenībā — un īsti drošs jau šis civilizācijas bērns gan arī nevarēja justies, kaut gan jāteic, ka bija te augšā atliku likām dabūjis ar prātu un jūtām iepazīt pārāk daudz nelādzīga. Kolokvijs ar Naftu un Setembrīni arī nebija nekas izcils, tāpat aizveda biezoknī un pakļāva briesmām; ja varētu būt runa par Hansa Kastorpa simpātijām pret ziemas tuksnesību, tad tikai tāpēc, ka, par spīti garu pacilošajām izbailēm, sajuta to kā vispiemērotāko savu domu kompleksu risināšanai, kā piedienīgu uzturēšanās vietu tādam, kurš, tiesa gan, pats nezinādams, kā tas gadījies, bija uzņēmies vadības grūtības, kas bija saistītas ar rūpēm par Homo Dei sūtību un valstību.

Seit nebija neviena, kas, pūzdams ragā, brīdinātu pārdrošnieku no briesmām, tāds varētu būt Setembrīni kungs, kurš, pielicis plaukstas pie mutes, kaut ko uzsauca tālumā izzūdošajam Hansam Kastorpam. Bet Hansam Kastorpam netrūka drosmes un patikas, viņš nepievērsa uzsaucienam aizmugurē vairāk uzmanības nekā uzsaucienam, kas bija atskanējis karnevāla naktī, kad viņš bija devies zināmā virzienā uz priekšu: «Eh, Ingegnere, un po'di ragione, sa!»u Ak jā, tu, pedagoģiskais sātan, ar saviem ragione un ribellione, viņš nodomāja. Vienalga, tu man patīc. Tu gan esi vējgrābslis un leijerkastnieks, tomēr esi man mīļāks un tavi nodomi ir labāki nekā dzedrajam, mazajam jezuītam un teroristam, spīdzinātāju un pērēju pakalpiņam ar spīguļojošām brillēm, lai arī viņam gandrīz vienmēr ir taisnība, kad jūs strīdaties… kad pedagoģiski plūcaties par manu nabaga dvēseli, gluži kā dievs un velns viduslaikos plūcās par cilvēku.

Ar sniegu apbirušām kājām, cītīgi balstīdamies uz slēpju nūjām, viņš traucās prom, tuvāk bālganajām augstienēm, kuru platie klājieni pakāpeniski cēlās arvien augstāk un augstāk, terase pēc terases, kas zina, kurp, — šķita, ka nekurienē, jo pati augšējā josla saplūda ar tikpat miglaini blāvām debesīm, ar nezināmu sākumu, nebija redzama neviena kalna virsotne, ne kore, tikai dūmakas apņemtais Nekas, kurā ITanss Kastorps stumšus stūmās iekšā, un, tā kā arī aizmugurē drīz vien pasaule noslēdzās, noslēdzās cilvēku apdzīvotā ieleja, izzuda no acīm un ne skaņa vairs viņu nesasniedza no turienes, tad viņa vientulība — vēl vairāk — aizmirstība, ko viņš nebija paguvis vēl aptvert, sasniedza dziļumu, par kādu viņš varēja tikai sapņot, dziļumu, kas iedvesa šausmas, bet kas bija drosmes priekšnosacījums. «Praeterit figūra hujus mundi,»45 viņš noteica pie sevis latīņu valodā; šo teicienu, kas nebija humānistisks, viņš bija dzirdējis no Naftas. Viņš palika stāvam un pavērās visapkārt. Cik tālu vien skatiens sniedza, nekur nekas nebija redzams, tikai retas mazas sniegpārsliņas lidinājās šurp no baltajiem augstumiem, nolaidās uz baltās zemes un klusums, kur vien raugies, varens un mēms klusums. Kamēr acis maldījās baltajā, žilbinošajā klusumā, viņš sajuta sirdi, kas no kāpšanas bija sākusi dauzīties, — sirds muskuļi, uz kuru dzīvniecisko ārieni un pukstiem viņš bija patvarīgi caurskates kabineta zibšņu un sprakšķu vidū noskatījies. Un viņu pārņēma saviļņojums, necils, svētsvinīgs siltums pret savu sirdi, pukstošo cilvēka sirdi, tik vientuļu te augšā, saltajā tukšumā, meklējot atbildi savam minējumam.

Viņš stūmās tālāk, aizvien augstāk, tuvāk debesīm..Reizēm viņš iesprauda sniegā slēpju nūjas augšgalu un noraudzījās, kā, izvelkot nūju no dziļuma, it kā atplaiksnīja zila gaisma. Tas uzjautrināja, viņam patika ilgāku laiku palikt stāvam un vēl un vēl reizi izmēģināt mazo optisko fcrtomenu. Tā bija dīvaina, maiga kalnu un dzīļu gaisma, zaļgani zila, dzidra kā ledus un tomēr ēnaina un noslēpumaini valdzinoša. Tā atgādināja viņam zināmu acu gaismu un krāsu, liktenīgās ieslīpās acis, kuras Setembrīni kungs no sava humānistiskā redzesviedokļa nicīgi sauca par «tatāriskām spraudziņām» un «stepju vilku acīm», — sen ieraudzītās un nenovēršami atkal atgūtās Hipes un Klaudijas Sošā acis. «Labprāt,» viņš pusbalsī noteica dziļajā klusumā, «tikai nesalauz — il esi ā visser, tu sais,46 » Un viņam šķita, ka dzird labskanīgo aicinājumu kļausit saprāta balsij.

Tālumā, iesānis pa labi, miglā izauga mežs. Hanss Kastorps pagriezās uz to pusi, lai acu priekšā paturētu kādu taustāmu mērķi, nevis baltum balto transcendenci, un pēkšņi nobrauca lejā, kaut gan_ nebija pamanījis gluži neko'tādu, kas norādītu uz nogāzi. Apžilbināts viņš nespēja saskatīt jebkādas izmaiņas zem kājām. Nekas nebija redzams: acu priekšā viss saplūda, šķēršļi radās gluži negaidot. Viņš pakļāvās nogāzei, nespēdams ar acīm noteikt slīpuma stāvumu.

Mežs, kas bija viņu pievilinājis, pacēlās viņpus gravas, kurā viņš neviļus bija nobraucis. Ar irdenu sniegu klātais gravas dibens, kā viņš manīja, iedams kādu gabalu šai virzienā, sliecās uz kalna pusi lejup; jo tālāk, jo nogāzes malas metās stāvākas, iedobe kā tunelis veda kalnā iekšā. Tad slēpju gali atkal pacēlās augšup, pamats zem kājām kļuva augstāks, malējās sienas izzuda; Hanss Kastorps nobraucienā bez ceļa no jauna izkļuva atklātā nogāzē, lai ietu tālāk pretī debesīm.

Skuju koku mežs tagad atradās iesānis aizmugurē un zem viņa, viņš pagriezās turp un straujā nobraucienā sasniedza sniega gabanām apkrautās egles, kas bija nošķīrušās no miglas apņemtā meža un pasteigušās ķīļveidīgi izspraukties klajumā. Egļu pavēni viņš, atvilkdams elpu, izsmēķēja cigareti,, vēl joprojām pārmērīgā klusuma, noslēpumainās vientulības nedaudz nomākts, sasprindzis, satraukts, bet lepns, ka to iekarojis, un pārpilns drosmes apziņā, ka guvis cildenas tiesības uz šo vidi.

Pulkstenis bija trīs pēcpusdienā. Viņš bija aizgājis drīz vien pēc pusdienām, nolēmis nokavēt daļu no lielās gulēšanas reizes un palaunadzi un atgriezties pirms tumsas. Viņu priecēja doma, ka vēl vairākas stundas varēs pavadīt, klaiņojot brīvībā un dabas varenībā. Bridža bikšu kabata viņam bija līdzi šokolāde un svītera kabatā maza pudelīte ar portvīnu.

Saule aiz blīvās dūmakas bija tikko samanāma. Aizmugurē, apvidū, kur vajadzētu būt ielejas galam, piekaļņu grēdas malai, ko nevarēja saskatīt, tūka tumša mākoņu guba, tā likās tuvojamies. Tā vien šķita, ka sāks snigt, turklāt vairāk, nekā vajadzīgs, lai apmierinātu viņa neatlaidīgo vēlmi pēc kārtīga sniegputeņa. Un tiešām — mazās, neskanīgās sniegpārsliņas sijājās pār nogāzi jau biezākā kārtā.

Hanss Kastorps iznāca no egļu aizsega, lai uztvertu dažas pārslas uz piedurknes un pavērotu tās ar lietpratēja amatiera pētnieka acīm. Liktos, it kā tie būtu bezveidīgi nieka kriksīši, bet viņš bija jau dažu labu reizi tamlīdzīgus aplūkojis ar palielināmo stiklu un labi zināja, kas tās par sīksmalkām, mazām dārglietām: grezni rotājumi, ordeņzvaigznes, briljantu spraudes — neviens, pat visizveicīgākais juvelieris neprastu tos skaistāk un rūpīgāk izstrādāt; jā, vieglās, irdenās, baltās puteksnītes, kas biezā kārtā smagi uzgūla mežiem un apsedza plašo apkārtni un kam pāri slīdēja viņa slēpes, tomēr bija savādākas nekā kopš bērnu dienām pierastās jūras smiltis, ko šis sniegs atsauca atmiņā: kā zināms, tie nebija akmens graudiņi, bet sasalšanas procesā simetriskā daudzveidībā kristalizējušās ūdens daļiņu miriādes — tās neorganiskās substances daļiņas, kas strāvo dzīvības plazmā, stādos, cilvēka ķermenī, un starp šo burvju zvaigznīšu miriādēm, kuras nav pieejamas cilvēka acij, nav tai domātas, to apslēptajā smalkajā krāšņumā nebija nevienas, kas būtu līdzīga otrai, te valdīja neierobežots rādoša meklējuma gars, tas izpaudās visdažādākos novirzienos, sīksīki pilnveidojot allaž vienu un to pašu pamatshēmu — vienādmalu, vienādleņķu sešstūri; bet katrs par sevi šie saltie mākslas darbi bija stingri simetriski un ledaini regulāri, un tieši tāpēc te slēpās kaut kas biedējoši pretdabisks, dzīvībai naidīgs — tie bija pārāk simetriski; dzīvībai pakļautā substance nekad nav tik izteikti simetriska, dzīvību biedē tik precīza noteiktība, ko tā uztver kā nāves vēstnesi, kā pašu nāves noslēpumu, un Hansam Kastorpam likās saprotami, kāpēc seno laiku tempļu celtnieki tīšuprāt kolonnu kārtojumā nemanāmi novirzījušies no simetrijas.

Viņš atgrūdās, aizslidinājās uz sliecēm prom gar mežmalu pa biezo sniega klājienu lejup miglas blīvā un, brīžiem kāpdams augšup, brīžiem šļūkdams lejā, laidās rāmi, bez mērķa tālāk pa .tuksnesīgo apvidu, kas ar saviem tukšajiem, viļņainajiem plašumiem, savu izkaltušo augu valsti — šur tur sniegā izspraucies melnēja pa kādam kalnu priežu krūmājam — un maigi līkumoto apvāršņa robežu bija ļoti līdzīgs kāpu ainavai. Hanss Kastorps palika stāvam, lai izbaudītu šo līdzību, apmierināti māja ar galvu, arī svilinošā sajūta sejā, vieglās trīsas visā augumā, savdabīgais un skurbinošais satraukuma un noguruma mistrojums, ko viņš labvēlīgi pacieta, tīkami atgādināja līdzīgu, sirdij radniecīgu jūras iedarbību, jūras gaisa uzmundrinošo un reizē iemidzinošo elpu. Viņš ar gandarījumu izbaudīja savu spārnoto neatkarību, brīvo klaiņošanu. Nebija ceļa, pa kuru jāiet, kurš vilinātu, nebija noieta ceļa, kurš viņu aizvadītu atpakaļ tāpat, kā viņš atnācis šurp. Sākumā vēl gadījās redzēt kārtis, ieraktus mietus, zīmes sniegā, bet drīz vien viņš tīšuprāt centās atbrīvoties no to aizbildniecības, jo tie atsauca atmiņā uzraugu ar pūšamo radziņu rokā un nemaz nebija piemēroti viņa iekšējai attieksmei pret vareno ziemas tuksnesību.

Aiz apsnigušiem klinšu pauguriem, starp kuriem viņš spraucās, pagriezdamies te pa labi, te pa kreisi, atklājās nokalne, tad līdzens plato, pēc tam plašs kalnājs, kura ar baltu, pūkainu segu mīksti apklātās aizas un iegropes likās pavedinoši viegli pieveicamas. Jā, tāluma un augstuma vilinājums turēja Hansu Kastorpu cieši savā varā, vientulības valdzinājums atklājās arvien jaunā gaismā, un, riskēdams nokavēt, viņš arvien dziļāk ietriecās stindzinoši bargajā klusumā, kas nesolīja neko labu, turklāt iekšējs sasprindzinājums un nomāktība izvērtās par īstām izbailēm, redzot pirms laika tumstošās debesis, — krēsla kā pelēks auts apņēma visu apkārtni. Bailes viņam atklāja, ka līdz šim viņš neviļus tīšuprāt bija tiecies pēc tā, lai zaudētu orientāciju un aizmirstu, kādā virzienā atrodas ieleja un ciemats, un tas viņam bija ari pilnām izdevies. Viņš būtu gan varējis sev apgalvot, ka, gadījumā ja tūlīt pat pagrieztos atpakaļ un slēpotu lejup, tad ieleju sasniegtu ātri vien, iespējams, gan patālu no sanatorijas «Berghof», tomēr pārāk ātri — ierastos tur par agru, savu laiktf 'neizmantojis, bet, protams, ja viņu pārsteigs sniegputenis, tad viņš droši vien neatradīs ceļu mājup. Taču

tāpēc jau pirms laika bēgt viņš negribēja vis, lai arī bailes, īstas izbailes no stihijas māktu mākdamas. Tā nebija sportista cienīga apņemšanās, jo sportists tikai tiktāl ielaižas ar stihiju, kamēr ir tās kungs un pavēlnieks, viņš ir piesardzīgs un gudrāks, tāpēc laikus piekāpjas. Turpretī tas, kas norisinājās Hansa Kastorpa sirdī, bija apzīmējams ar vienu vārdu: izaicinājums. Un, lai kādu nosodījumu šis vārds pelnījis, arī tad vai, pareizāk, it īpaši tad, ja tam atbilstoša patvarība saistās ar vaļsirdīgām izbailēm, lietpratīgi apsverot, iespējams saprast, ka jauna cilvēka, vīrieša, kurš gadiem ilgi dzīvojis tā kā šis te, sirds dziļumos ir daudz kas uzkrājies vai, kā Hanss Kastorps, inženieris, teiktu, «akumulējies» un kādu dienu izlādējies kā sarūgtinātas nepacietības elementārs «Nu un tad!» vai arī «Lai notiek!» — tātad izaicinājuma veidā, saprātīgas piesardzības noraidījuma veidā. Un tāpēc viņš slidinājās ar savām garajām «tupelēm» tālāk, laidās lejā no nokares, pārstūmās pāri nākošai nogāzei, no kuras pa gabaliņu stāvēja koka mājiņa, tāds kā šķūnītis vai arī ganu būda ar akmeņiem noslogotu jumtu, — stāvēja ceļā uz nākošo kalnu, kam kore bija spuraini apaugusi ar eglēm, un aiz kores mākoņu miglā tītas blīvējās smailas kalnu virsotnes. Ar atsevišķiem koku puduriem klātā nokalne stāvus slējās gaisā, bet ieslīpi pa labi to mērenā kāpumā varēja daļēji apiet, lai tad redzētu, kas tālāk darāms; šādam pētniecības pasākumam Hanss Kastorps arī nodevās, iepriekš nobraucis no laukuma, kurā atradās ganu būda, diezgan dziļā gravā, kas no labās malas aizsniedzās lejā uz kreiso pusi.

Viņš pamazām kāpa atkal no turienes augšā, kad — tas jau bija domājams — sacēlās sniegputenis, viesulis, spējā un varenā triecienā uzbruka vētra, kas jau labu laiku bija draudējusi, ja var runāt par «draudēšanu», attiecinot to uz aklu nejēgu stihiju, kurai ne prātā nav nodoma mūs * iznīcināt, jo tas savā ziņā vēl būtu pieņemams, bet tai visdrausmīgākā veidā ir gluži vienalga, ja kaut kas tāds neviļus notiek. «Hallo!» domās noteica Hanss Kastorps un palika stāvam, kad, savirpuļojis sniegu, viņu apsvilināja pirmais vēja brāziens. «Tas tik ir pūtiens. Ķer līdz kaulam!» Un tiešām vējš bija nežēlīgs, negantais sals — ap divdesmit grādu zem nulles tikai tad nebija jūtams \uc1ļn likās maigs, kad gaiss palika, kā bijis, sauss un nekusflg§, taču, tiklīdz sacēlās vējš, tas kā ar asmeņiem griezās

miesā, un, ja viss tālākais risinātos tāpat kā patlaban, jo pirmā vēja brāzma bija tikai viesuļa priekšvēstnese, tad arī septiņu kažoku nebūtu diezgan, lai paglābtos no saltajiem nāves skāvieniem; taču Hansam Kastorpam bija nevis septiņi kažoki, bet tikai vilnas svīteris, ar ko citkārt ari būtu pilnīgi pieticis, jo, tiklīdz uzradās saule, tas pats kļuva apgrūtinošs. Vējš pūta iesānis no mugurpuses, tāpēc nelikās lietderīgi tam vērsties pretī ar seju, un, tā kā šim apsvērumam vēl pievienojās sava daļa spīts un pastavigais «Nu un tad!», tad neprātīgais jauneklis devās tikai tālāk uz priekšu starp vientuļajām eglēm, lai tiktu otrpus kalna, ko bija satvērusi savā varā vētra.

Nekā patīkama viņš tomēr neguva, jo sniegpārslas nekrita zemē, bet, sijājoties blīvā virpuļdejā, piepildīja visu apkārtni un redzams nebija gluži nekas; ledussaltā vēja elpa smeldzīgi svilināja ausis, rokas bija notirpušas un vairs nejuta, vai satur nūjas. Sniegs bira aiz apkakles un izkusis strūkliņām tecēja lejā pār muguru, gūlās uz pleciem un apsedza labos sānus; tā vien šķita, ka viņam būs te jāsastingst par sniegavīru ar stīvi rokā sažņaugtu nūju, un jāteic, ka visas šīs nelaimes bija uzbrukušas vēl samērā labvēlīgos apstākļos: vajadzētu tikai pagriezties — un kļūtu vēl ļaunāk; tā vai citādi, ceļš atpakaļ bija pārvērties par smagu darba cēlienu, un pie tā būtu jāķeras bez liekas kavēšanās.

Tā nu viņš palika stāvam, nikni paraustīja plecus un pārcēla slēpes uz otru pusi. To pašu brīdi pretvējš aizcirta elpu, tāpēc vajadzēja vēlreiz atkārtot slēpju pārcelšanu, lai ievilktu elpu un, labāk sagatavojies, pagrieztu vienaldzīgajam ienaidniekam pretī krūtis. Noliektu galvu, saprātīgi regulējot elpu, viņam arī izdevās pavirzīties uz priekšu pretējā virzienā, un, lai gan viņš bija sagatavojies uz ļaunāko, tomēr jutās satriekts par grūtībām, ar kādām, laužoties tālāk, bija jācīnās, galvenokārt ar elpas trūkumu un nespēju kaut ko saskatīt. Ik brīdi viņš bija spiests apstāties tāpēc, lai novēršoties kamptu gaisu, un arī tāpēc, ka, ar noliektu galvu skatoties samiegtām acīm augšup, nekas nebija balsnējā krēslā saredzams, bet varēja gadīties, ka uzskrien virsū kokam vai uzduras uz kāda šķēršļa un nogāžas. Sniega smeltne sitās sejā, kusa, un seja sastihgā."Pārslas lidoja mutē, kur pameta sāju ūdens garšu, liēBJcf'pret krampjaini samiegtiem plakstiņiem, pieputināja acis, neļaudamas skatīties, kam arī nebija lielas nozīmes, jo visu redzes lauku sedza biezs sniegauts, turklāt žilbinošais baltums tikpat neļāva neko samanīt. Tas bija Nekas, baltais, virmojošais Nekas, ko viņš redzēja, pūlējās saskatīt. Un tikai paretam iznira pasaules spokaino parādību ēnas: kāds krūmājs, priežu puduris, tikko samanāma siena kaudzes aprise, kam viņš nesen bija slēpojis garām.

Viņš nelikās gar to zinis un pāri pakalnei, kur atradāš šķūnis, uzsāka atpakaļceļu. Bet ceļa jau nemaz nebija, ievērot kādu virzienu — aptuvenu virzienu uz mājām bija drīzāk laimes spēle nekā saprāta darbs, jo, paceļot pie acīm plaukstu, to vēl varēja saskatīt, bet slēpju galus vairs ne, un pat tad, ja būtu iespējams labāk saredzēt, vēl arvien paliktu nepārvarami šķēršļi, kas stipri kavētu virzīšanos uz priekšu: sniega pieputinātā seja, negantais ienaidnieks vētra, kas aprāva elpu, aprāva, neļaudama ne ieelpot, ne izelpot, ik pa brīdim vajadzēja vērsties sānis, lai iekamptu kādu malku gaisa, — kur te lai tiek uz priekšu, vienalga, vai tas būtu Hanss Kastorps vai kāds cits, spēcīgāks, — jāpaliek' vien bija stāvam, jākampj gaiss, cieši mirkšķinot, jāizspiež ūdens no skropstām, jādauza nost sniega bruņas, kas kļāvās ap krūtīm, un jāapzinās, ka šādos apstākļos slēpot tālāk nav jēgas.

Un tomēr Hanss Kastorps devās uz priekšu, pareizāk, kustējās, nepalika uz vietas. Bet vai tā bija mērķtiecīga kustēšanās, kustēšanās pareizā virzienā un vai nebūtu saprātīgāk palikt, kur bijis (kas gan arī nelikās nekas jēdzīgs), to viņš nezināja, teorētiskā īstenība pat bija pret to, un praktiski Hanss Kastorps drīz vien sāka apjaust, ka ar pamatu, zem kājām nav tā, kā vajag, it kā tas nebūtu īstais, it kā tā nebūtu līdzenā nokalne, kuru viņš, kāpdams no gravas, ar lielām grūtībām bija sasniedzis un no kuras nu būtu vajadzējis doties prom. Līdzenā Vieta likās pārāk īsa, vajadzēja no jauna rausties augšup. Kā redzams, viesuļvētra, brāzdamās no dienvidrietumiem, no tās puses, kur beidzās ieleja, bija ar savu nikno uzbrukumu viņu aizstūmusi sānis. Tā bija aplama iešana, jau ilgāku laiku viņš nomocījās velti. Virmojošās, palsās tumsas aizsegā viņš uz labu laimi spraucās dziļāk draudīgajā vienaldzībā.

«Tad nu gan!» viņš izgrūda caur zobiem un palika stāvam. Neko patētiskāku viņš neteica, lai gan kādu brīdi šķita, ka salta roka būtu satvērusi sirdi, sirds sarautos un tad ātri jo ātri sāktu dauzīties pret ribām — kā toreiz, kad Radamants atklāja miklo perēklīti. Hanss Kastorps atzina, ka viņam nav tiesību uz skaļiem vārdiem un žestiem, jo bija metis izaicinājumu un par radušos stāvokli vainojams vienīgi pats. «Labi gan,» viņš noteica un juta, ka sejas muskuļi vairs nepakļaujas dvēseles prasībām, vaibsti neatspoguļo neko, ne bailes, ne dusmas, ne nicinājumu, jo bija sastinguši. «Un ko tagad? Slīpi leja un tad tik kur deguns rāda, vienmēr tik pret vēju. To gan ir vieglāk pateikt nekā izdarīt,» viņš elsdams, aprauti, bet tiešām runādams pusbalsī, slēpoja tālāk. «Kaut kam ir jānotiek, es nevaru apsēsties un gaidīt, jo tad mani šī sešstūrainā simetrija apraks, un, kad ieradīsies Setembrīni ar stabuli rokā, lai redzētu, ko daru, un pamanīs mani sēžam ar stiklainām acīm un sniega cepuri uz vienas auss …» Viņš attapa, ka sarunājas pats ar sevi, turklāt diezgan dīvaini. Aizliedzis sev to, viņš tomēr joprojām runāja pusbalsī un kategoriski, kaut arī lūpas bija tik stīvas, ka viņš pat nepūlējās tās izmantot un murmināja bez līdzskaņiem, kuru veidošanai lūpas nepieciešamas, — tas atsauca atmiņā brīdi, kad viņš tāpat nebija spējis pakustināt lūpas. «Ciet klusu un skaties, ka tiec tālāk,» viņš noteica sev un piebilda: «Man šķiet — tu mels pa tukšo un galvā tev viss sagriezies. Zināmā mērā tas nav nekas labs.»

Tomēr apgalvojums, ka tas nav nekas labs, no prom tikšanas viedokļa bija tikai kontrolējošā saprāta konstatējums, savā ziņā svešas, neieinteresētas, kaut ari norūpējušās personas konstatējums. Viņa paša īstā esība būtu labprāt ļāvusi vaļu neskaidrībai, kas, jo vairāk pieņēmās nogurums, jo vairāk guva pār viņu varu; viņš tomēr šo noslieci ņēma vērā un apsvēra. «Tā ir izmainījusies domāšana un izjūta tādam cilvēkam, kurš kalnos iekļuvis sniegputeņu varā un vairs nezina ceļa atpakaļ,» viņš sprieda, raudzīdamies uz priekšu un aizelsies aprauti tvarstīdams mezglotu domu pavedienus, taktiski vairīdamies no skaidrāk izteiktiem apzīmējumiem. «Tam, kurš vēlāk par to dabū zināt, tas liekas briesmīgi, bet viņš aizmirst, ka slimība — un mans stāvoklis zināmā mērā ir slimība — pakļauj savu upuri un abi gluži labi saprotas. Sāk pazemināties jutīgums, iedarbojas labvēlīgas narkozes, dabiskie sāpes remdinātāji līdzekļi, tā gan … Bet pret tiem jācīnās, jo tiem mēdz būt divkārša seja, tie ir augstākā mērā divnozīmīgi, to vērtējums ir atkarīgs vienīgi no redzesviedokļa. Tie ir labi domāti un patiesa labdarība, ja vairs nav lemts atgriezties mājās, bet ir ļoti ļauni domāti un ar tiem jācīnās visiem spēkiem, ja par atgriešanos vēl vispār ir runa, kā patlaban man, kuram ne prātā nenāk ar visu savu strauji pukstošo sirdi ļaut sevi aprakt stulbi vienveidīgajai kristalometrijai…»

Viņš jau patiesi bija stipri zaudējis spēkus, tomēr miglaini un drudžaini centās pārvarēt apziņas neskaidrību. Viņš neiztrūkās tā, kā būtu iztrūcies, ja normālā stāvoklī ievērotu, ka atkal novirzījies no līdzenas vietas — šoreiz, jādomā, uz otru pusi, tur, kur nokalne sliecās lejup. Jo viņš slīdēja lejup, kaut arī vējš pūta ieslīpi pretī, un, lai ari patlaban to nevajadzēja darīt, šobrīd viņam tā bija visērtāk. «Gan jau,» viņš domāja, «tālāk, lejā, atkal tikšu uz pareizā ceļa.» Tā viņš arī darīja vai, pareizāk, iedomājās darām, vai pat nemaz īsti neiedomājās, visticamāk, ka viņam jau bija vienalga, vai tas ir vai nav pareizais virziens. Tā iedarbojās divnozīmīgie apziņas zudumi, kuriem viņš tikai gurdeni pretojās. Vienkop saplūdušaisnogurums un satraukums, tik raksturīgā ilgstošā izjūta, kāda pārņem katru atbraucēju, kam aklimatizācija nozīmē «pieradumu nepierast», bija abās savās .sastāvdaļās tik ļoti pastiprinājusies, ka nevarēja būt ne runas par saprātīgu izturēšanos pret apziņas zudumiem. Apmiglots un apskurbis viņš trīsēja aiz satraukuma un apmātības, gandrīz tāpat kā pēc kolokvija ar Naftu un Setembrīni, tikai nesalīdzināmi spēcīgāk, tāpēc viņš laikam arī, cīnoties ar narkotiskajiem apziņas zudumiem, savu gurdenumu vēl tīšuprāt pastiprināja ar skurbinošām atziņām par toreizējiem spriedelējumiem — par spīti nicīgajam sašutumam, iedomājoties sevi apraktu zem sešstūrainās vienveidības, viņš sevī murmināja vai nu kaut ko saprātīgu, vai aplamu: pienākuma apziņa, kas viņu pamudinot apkarot aizdomīgo jutīguma zudumu, neesot nekas cits kā vien kaila ētika — tas ir nožēlojams sīkpilsoniskums, antireliģiozs mietpilsoniskums. Vēlēšanās, kārdinājums likties guļus un atpūsties tik ļoti pārņēma viņa prātu, ka viņš visā notiekošajā saskatīja līdzību ar smilšu vētru tuksnesī, kad arābi metas gar zemi uz mutes un pārvelk pāri galvai humusu. To viņš neizdarīja tikai tāpēc, ka viņam nebija burnusa un ar svīteri nebija lāgā iespējams apsegties, lai gan viņš nebija nekāds bērns un labi zināja, kā cilvēki mēdz nosalt.

Pēc mēreni veicīga nobrauciena un īsa slēpojuma pa līdzenu vietu vajadzēja atkal rausties augšā, turklāt kāpums bija pietiekami kraujš. Iespējams, ka ieturētais virziens bija pareizs, jo pa ceļam uz ieleju ari nācās vēlreiz pārvarēt kāpumu, un vējam, kā manāms, bija labpaticis sagriezties, patlaban tas pūta Hansam Kastorpam mugurā, un tas pats par sevi bija gluži pieņemami. Bet vai tā bija vētra, kas lieca viņu pie zemes, vai arī pati mīkstā, baltā nokalne, apņēmusi krēslaino sniegputeņa autu, vilkšus vilka viņu pie sevis un viņš tiecās tai arvien tuvāk? Ja nu paļauties kārdinājumam, tad tikai uz brīdi pieslieties, un kārdinājums bija liels — tāds, par kādu rakstīts grāmatās, kur tas apzīmēts par tipiski bīstamu, bet tāpēc jau pašreizējā neatlaidīgā vara nēruka mazumā. Tas aizstāvēja savas individuālās tiesības un neļāva sevi ierindot vispār pazīstamos jēdzienos, norobežoja sevi no tiem, darīja zināmu paša savveidibu un ietilpīgo neatlaidību — gan nenoliegdams, ka savu ietekmi guvis no zināmas puses, to pačukstējusi kāda būtne spāniski melnā tērpā ar sniegbaltu šķīvveida kruzuļotu apkakli, un ar tās priekšstatu un idejām saistās daudz kas drūms, izteikti jezuītisks, cilvēkam naidīgs — dažādas spīdzināšanas un mocības, tik pretīgas Setembrīni kungam, kurš, nostādamies pret to visu, arī savu tiesu likās smieklīgs ar pierasto leijerkasti un ragione47 …

Un tomēr Hanss Kastorps godam izturēja, nepadevās vilinājumam uz brīdi atslieties. Viņš nekā neredzēja, bet cīnījās uz priekšu un arī tika tālāk — vai nu mērķtiecīgi vai ne, taču darīja, kas darāms, kustējās, par spīti traucējošiem pinekļiem, kuros vētra un sals viņu arvien ciešāk ieslēdza. Kāpums metās pārāk stāvs, tāpēc viņš, daudz nedomādams, pagriezās sānis un kādu laiku tā slēpoja gar nokalni. Lai pavērtu krampjaini samiegtos plakstiņus un mēģinātu kaut ko saskatīt, bija nepieciešama piepūle, bet tā bija veltīga un tāpēc nerosināja to atkārtot. Tomēr reizēm viņš kaut ko arī saskatīja: bariņā sakāpušas egles, kādu strautu vai arī grāvi, kas melnēja starp nokarenām, sniegotām malām un izdalījās no apkārtnes, kad atkal reiz pārmaiņas pēc viņš sāka slīdēt lejup, starp citu, vētrai pretī, pamanīdams kaut kur pa gabalu sniegotajā virmojumā it kā gaisā pavīdam kāda mājokļa ēnu.

161

Cik patīkams, nomierinošs redzējums! Vareni tas, kas paveikts, par spīti visiem šķēršļiem, nu jau tuvu cilvēku

6 — Burvju kaln3

mītnes, tātad ari apdzīvotā ieleja. Varbūt mājā ir cilvēki, varbūt varēs ieiet un zem jumta nogaidīt, kamēr negaiss rimsies, ļaunākā gadījumā dabūs kādu, kas pavada, ja iestāsies vakara tumsa. Viņš stūrēja uz himerisko rēgu, bieži negaisā pilnīgi izzūdošo parādību; lai to sasniegtu, vajadzēja pārvarēt vēl vienu mokošu kāpumu augšup pret vēju — un, pienākot klāt, ar sašutumu, izbrīnu un izbailēm, galvai reibstot, pārliecināties, ka tā ir jau redzētā būda ar akmeņiem uz jumta, pie kuras viņš bija pa dažādiem apkārtceļiem ar milzīgu piepūli no jauna nonācis.

Velna milti! Pār Hansa Kastorpa sastingušajām lūpām, izlaižot patskaņus, bira lāsti. Lai orientētos, viņš kumurodams apmeta būdai loku un secināja, ka šai reizē pienācis tai no aizmugures un tātad, aptuveni rēķinot, krietnu stundu nodevies bezjēdzīgai laika nosišanai. Bet tā jau mēdzot būt, tā bija rakstīts grāmatās. Cilpo riņķī pa apli, nomocies līdz nejēdzībai, no visas sirds ticēdams, ka esi uz īstā ceļa, bet patiesībā liec platu, aplamu loku, kurš aizved atpakaļ pie sākuma gluži tāpat kā mūs ērcinošais gada ritējums. Tā mēdz maldīties un tā neatrod vairs ceļu uz mājām. Hanss Kastorps atsaucās mantotajam fenomenam savā ziņā ar gandarījumu, kam daļēji piejaucās arī izbailes, un aiz īgnuma un izbrīnās viņš ieplāja sev pa gurnu, jo vispārpieņemtais bija precīzi atspoguļojies šai īpašajā, individuālajā pašreizējā gadījumā.

Vientuļais šķūnis nebija izmantojams, durvis bija aizslēgtas, iekšā nekādi nevarēja tikt. Hanss Kastorps tomēr nolēma pagaidām palikt tepat, jo pārkaru jumts uzbūra ilūziju par tādu kā viesmīlību un būda pati ar kalnājam pievērsto pusi, kur Hanss Kastorps patvērās, sniedza tiešām kaut ko līdzīgu aizsardzībai pret vētru, ja ar plecu balstījās pret ēkas baļķu sienu, tāpēc ka garo slēpju dēļ ar muguru atbalstīties nebija iespējams. Tā viņš stāvēja, ieslīpi atbalstījies, iegrūdis slēpju nūju sev līdzās sniegā, rokas sabāzis kabatās, sacēlis vilnas svītera apkakli, līdzsvara dēļ izmantodams vēl atbalstam ārējo kāju; aizvēris acis, viņš piespieda noreibušo galvu pie baļķu sienas un tikai šad tad pār plecu pameta skatienu pāri gravai uz pretējo klints malu, kas reizēm blāvi pavīdēja puteņa dūmakā.

Viņa stāvoklis bija samērā pieņemams. «Ļaunākā gadījumā es varu tā visu nakti nostāvēt,» viņš nodomāja, «vajag tikai laiku pa laikam pārnest auguma smagumu uz oli ii kāju, tā sakot, likties uz otriem sāniem un reižu reizini, protams, izdarīt kustības, kas ir visai nepieciešami. Kaut arī no ārpuses esmu sasalis ragā, iekšēji esmu kustoties uzkrājis siltumu, tātad mana ekskursija nav vis bijusi gluži bez kādas nozīmes, lai arī esmu aizgājis bojā un klaiņoju no būdas atpakaļ uz būdu … «Aiziet bojā» — kas tas par izteicienu? To nemaz tā nelieto, nav piemērots lam, kas ar mani notika, esmu to pavisam patvaļīgi iestarpinājis, tāpēc ka man galvā viss iet juku jukām … un tomēr liekas — tas varētu būt arī īstais vārds … Labi gan, ka spēju te izturēt, jo visa šī brāzma — sniega brāzma, nešķīstā brāzma var vēl mierīgi trakot līdz rītrītam, un, pat ja tā ilgst tikai līdz tumsai, tad arī ļauni diezgan, jo naktī briesmas aiziet bojā, ejot pa apli, ir tikpat lielas kā sniegputenī… Vajadzētu jau būt vakaram, apmēram pulksten sešiem, — cik daudz laika esmu bojāejot izplenderējis! Cik īsti ir pulkstenis?» Un viņš paskatījās pulkstenī, — kaut gan ar sastingušiem pirkstiem, kas nekā nespēja sajust, nebija viegli to izvilkt no kabatas, — savā zelta pulkstenī ar monogrammu uz atlecošā vāciņa; pulkstenis dzīvi un godprātīgi tikšķēja dziļajā vientulībā tāpat ka viņa sirds, aizkustinošā cilvēka sirds krūšukurvja organiskajā siltumā…

Puspieci. Velns ar ārā, gandrīz tikpat daudz jau bija, kad sāka plosīties vētra. Vai tad tiešām viņš būtu maldījies nepilnu ceturtdaļstundu? «Laiks sāk man stiepties garumā,» viņš nodomāja. «Bojā eja, kā liekas, velkas ilgi. Bet pulksten piecos vai pussešos sāk tumst, tas ir kā likts. Vai putenis norims iepriekš, pietiekami laikus, lai es paliktu no tālākas bojā ejas pasargāts? Uz to derētu stiprināties ar kādu malku portvīna …»

So diletantisko dzērienu viņš bija paķēris līdz vienīgi tāpēc, ka to sanatorijā «Berghof» pārdeva plakanās pudelītēs ekskursantiem, bet, protams, tās nebija paredzētas tādiem, kas neatļautā veidā sniegā un salā maldās pa kalniem un šādos apstākļos gaida tumsas iestāšanos. Ja viņam nebūtu tā apmiglojies prāts, tad viņš saprastu, ka, domājot par atgriešanos mājās, tas ir gandrīz vai pats nejēdzīgākais, ko var iebaudīt; un to viņš arī saprata pēc tam, kad bija dažus malkus norijis, un tas tūlīt iedarbojās tāpat kā Kulmbaha alus pirmajā vakarā pēc atbraukšanas, kad viņš ar savu muldēšanu par zivju mērcēm un tamlīdzīgām aplamībām sakaitināja Setembrīni — Lodoviko kungu, pedagogu, kurš pat vājprātīgos, kas vairs nevalda pār sevi, ar skatienu vien protot iegrožot un kura labskanīgo stabuli Hanss Kastorps nupat sadzirdēja, tātad daiļrunīgais audzinātājs tuvojas milzu soļiem, lai no izmisīgā stāvokļa atbrīvotu dzīves rūpju bērnu, neveiksmīgo audzēkni, un vestu to mājās… Protams, ka tās bija vistīrākās blēņas, aiz pārpratuma izdzertā Kulmbaha alus sekas. Jo, pirmkārt, Setembrīni kungam nebija nekādas aicinošās stabulītes, bet tikai leijerkaste, kura ar savu koka kāju balstījās pret bruģi un kuras straujās mūzikas pavadībā viņš pacēla humānistiskās acis pret namu logiem, un, otrkārt, ne viņš zināja, ne manīja kaut ko no tā, kas notika, jo neatradās vairs sanatorijā «Berghof», bet savā augškambarītī ar ūdens karafi dāmu drēbnieka Lukačeka mājā virs Naftas zīdainās celles, — nebija viņam te arī nekādu tiesību, ne iespējas iejaukties, tāpat kā toreiz, karnevāla naktī, kad Hanss Kastorps atradās tikpat trakā un grūtā stāvoklī un bija slimajai Klaudijai Sošā atdevis atpakaļ son crayon — savu zīmuli, Pšibislava Hipes zīmuli … Starp citu, ko nozīmē «stāvoklis»? Lai atrastos kādā stāvoklī, vajadzētu gulēt, nevis stāvēt, lai vārds iegūtu savu īsto, pareizo jēgu, nevis tikai metaforisko. Horizontālais stāvoklis bija atbilstošais tiem, kas ilgus gadus pavadīja te augšā. Vai tad viņš nebija pieradis sniega un sala laikā gulēt ārā tiklab naktī, kā arī dienā? Un viņš jau grasījās laisties guļus, kad pēkšņa apskaidrība, tā sakot, satvēra viņu aiz apkakles un lika saprast, ka arī šī domu vervelēšana raisās Kulmbaha alus ietekmē, aiz bezpersoniskās; kā grāmatās aprakstīts, tipiski bīstamās vēlēšanās atgulties un gulēt, tādējādi apdullināt ar sofismierrt un vārdu spēlēm.

«Esmu rīkojies aplam,» viņš atzinās. «Portvīns bija lieks, pāris malku — un galva nu smagāka par smagu, grūti to noturēt, domas jaucas, nedod miera sājas asprātības, uz kurām nevar paļauties — ne vien uz pirmajām, kas iešaujas prātā, bet arī uz nākošajām, ar kurām es kritizēju pirmās, tā ir īsta nelaime. Son crayon! Nē, šai gadījumā «viņas», nevis viņa, un son saka vienīgi tāpēc, ka crayon ir vīriešu dzimtes, viss pārējais ir tukša joku dzīšana. Ko es vispār par to prātoju! Daudz svarīgāks ir fakts, ka mana kreisā kāja, uz kuras es balstos, stipri vien atgādina Setembrīni leijerkastes koka stuti, kad viņš, iedams pa bruģi, stumj leijerkasti sev pa priekšu, tuvodamirs logam un turēdams savu samta platmali, lai meitēns Iiii", augšā, viņam kaut ko iemet. Un tai pašā laikā mani tikpat kā viens aiz rokām vilkšus velk likties garšļaukus .sniegā. Te var līdzēt vienīgi kustība. Jākustas, Kulmbaha alum par sodu un lai atdzīvinātu koka kāju.»

Viņš atgrūdās ar plecu. Bet, tiklīdz bija atšķīries no šķūņa un tikai soli paspēris uz priekšu, tā viņam uzbruka griezīgs vējš un tikpat kā ar asmeņiem dzīšus atdzina viņu atpakaļ pie glābējas sienas. Nav šaubu, ka tā bija viņam paredzētā vieta, ar kuru pagaidām vajadzēja samierināties, turklāt te bija iespēja pārmaiņas pēc piespiesties pie sienas ar kreiso plecu un, balstoties uz labās kājas, atbrīvot un slidināt kreiso, lai to atdzīvinātu. «Šādā laikā neviens neiet no mājām laukā,» viņš nodomāja. «Mērena izklaidēšanās vēl būtu pieļaujama, bet nevis nodošanās meklējumiem un turklāt ielaišanās strīdā ar viesuļvētru. Paliec mierā un galu galā nokar vien galvu, ja nu tā reiz ir tik smaga! Siena ir laba, no baļķiem, šķiet, ka no tiem plūst tāds kā siltums, ja te vispār var būt runa par siltumu, diskrēts kokā saglabājies siltums, ļoti iespējams, ka tā ir tikai subjektīva garastāvokļa noskaņa… Ak, cik daudz koku! Kāds dzīvinošs dzīvo cilvēku klimats! Kā smaržo! …»

Tas bija parks, kas pletās lejā, zem balkona, uz kura viņš, liekas, stāvēja, — plašs, kupli zaļojošs parks ar lapu kokiem — gobām, platānām, dižskābaržiem, kļavām, bērziem; cits no cita tie gandrīz nemanāmi atšķirīgi ar savu krāšņo, svaigo, mirguļojošo lapotni, kas maigi šalkoja vējā. Vēdīja brīnumains, mikls, koku dzīvinošās elpas piestrāvots gaiss. Aizgulgoja saules caurstrāvota rēna lietus gāze. Augstu, līdz pašām debesīm gaisā laistījās spožas ūdens strūkliņas. Cik skaisti! Ak, dzimtenes dvesma, tik sen pamestā līdzenuma smarža un daile! Gaiss bija putnu balsu pārpilns, dzidri aizrautīgas, piemīlīgas pogošanas, čivināšanas, dūdošanas, grudzināšanas un trallināšanas pārpilns, kaut arī neviena dzīva dvēselīte nebija redzama. Hanss Kastorps, pateicībā smaidīdams, dziļi elpoja. Tikmēr viss vērtās vēl skaistāks. Iesānis pār apkārtni pletās liela, koša varavīksne, varens krāšņums,— mikli mirguļodama krāsu bagātībā, kas smagi kā eļļa izplūda spožā zaļumā. Krāsas skanēja kā mūzika, kā arfa, vienkop ar fleitām un vijolēm. Jo brīnumaini plūda zilais un violetais tonis. Viss, daiļi sakļaudamies, mainījas, uzplauka no jauna, katrreiz vēl žilbinošākā skaistumā. Kaut kas līdzīgs bija jau kādreiz, labi sen, pārdzīvots, kad Hansam Kastorpam bija laimējies dzirdēt pasaules slavenu dziedoni, itāliešu tenoru, kura balss plūzdama pārpildīja cilvēku sirdis ar svētlaimīgu mākslas spēku. Viņš bija uzņēmis augstu toni, un tas bija pārsteidzošs jau pašā sākumā. Bet pamazām, ik ar katru brīdi dedzīgā, brīnumainā skaņa augtin auga, atplauka, kļuva arvien košāka. Cits aiz cita nokrita zīdsmalkie auti, kurus līdz šim neviens nebija pamanījis, — vēl noslīdēja pēdējais, kas nu jau gan, domājams, atsedzis pašu spilgtāko, spožāko gaismu, un tad vēl viens, neticami pēdējais, pavērdams ceļu tādai spozmes pārpilnībai un asaras dzidruma dailei, ka klausītājos neviļus izraisījās apslāpēti sajūsmas izsaucieni, kas izskanēja līdzīgi protestam, un viņam pašam, jaunajam Hansam Kastorpam, kaklu žņaudza elsas. Tā notika arī patlaban ar skatāmo ainavu, kas pārvērtās, atklājās arvien pieaugošā apskaidrībā. Plūsmoja zilgme… Pagaisa spožie lietus auti: acu priekšā pavērās jūra — dienvidu jūra, zilāka par zilu, zaigodama sidraba vizuļos, brīnum skaists līcis, vienā pusē atklāts un tāluma dūmakas caurausts, no otras puses to ieskāva kalnu grēda, kas, pamazām pagaisdama, blāvi zilgoja, līča salās zaļoja palmas, ciprešu birzīs slēpās mazas, baltas mājiņas. Diezgan, pietiek! Kāda nepelnīta gaismas, debesu skaidrības, saulaina ūdens dzidruma svētlaime! Hanss Kastorps nekad to nebija redzējis, neko tamlīdzīgu. Savos brīvdienu klaiņojumos viņš dienvidiem bija tikko pievērsis uzmanību, pazina skarbo, palso jūru un bija tai pieķēries ar bērnišķīgu sirsnību, līdz Vidusjūrai, Neapolei, Sicīlijai vai Grieķijai viņš nekad nebija ticis. Un tomēr atcerējās. Jā, tie bija savdabīgi atkalredzēšanās svētki.

«Protams, tā tas ir!» atsaucās viņa iekšējā balss, it kā šo zilo, saulaino laimi, kas pletās acu priekšā, viņš būtu kopš sendienām glabājis dziļi apslēptu sirdī; un šis «kopš sendienām» bija tikpat bezgalīgi tāls kā atklātā jūra kreisajā pusē, tur, kur tā sakusa ar sārti violetajām debesim.

Apvārsnis bija pacēlies augstu, šķita, ka tāles plešas plašumā, jo Hanss Kastorps raudzījās uz līci no augšas, kalni, apauguši mežiem, sniedzās kā zemes ragi jūrā un no skatam aizsniedzamās ainavas vidus posma puslokā iestiepās līdz vietai, kur viņš sēdēja, un vēl tālāk; tas bija kalnains krasts, kur viņš uz saulē sasilušajām akmens kāpnēm bija apmeties, piekraste, sūnām apaudzis klintājs, vietumis ar krūmu puduriem, sliecās pret līdzeno jūras malu, kur starp meldriem kalnu nogruvumi izveidojuši zilus līčus, nelielas ostas, limānus. Un šī saulainā mala, viegli sasniedzamās krastmalas augstienes, acis priecējošie klinšu ieskautie baseini, tāpat kā jūra līdz p-ašām salām, pa kuru nerimtīgi šaudījās laivas, bija no vienas vietas apdzīvoti: cilvēki, saules un jūras bērni, rosījās un atpūtās, saprātīgi līksma, skaista jaunā audze, acīm tik loti tīkama, — Hansa Kastorpa sirds plaši, sāpīgi plaši vērās pretī brīnumainajai ainavai.

Jaunekļi iejāja zirgus vai arī, turēdamies pie apaušiem, skrēja līdzās saviem rikšotājiem, kas zviedza, mētāja galvu, slējās pakaļkājās; tos apvaldīja, pavelkot aiz garas pavadas vai arī jāšus, bez segliem, paskubinot, ar baso kāju papēžiem belžot pa kumeļu sāniem, dzina tieši jūrā; jātnieku muskuļi uz muguras zem zeltaini brūnganās ādas rotājās saulē, un savstarpējā sasaukšanās, kā arī skaļie pamudinājumi dzīvniekiem neizprotamu iemeslu dēļ skanēja valdzinoši. Pie kāda dziļi sauszemē iespraukušās līcīša, kurā, līdzīgi kalnu ezeram, atspoguļojās krasti, dejoja meitenes. Viena no tām ar augstu pakausī mezglā uzspraustiem matiem, kas piešķīra tai jo sevišķu piemīlību, sēdēja, nolaidusi kājas iegropē, un pūta ganu stabulē, pāri savai pirkstu spēlei ar acīm sekodama pārējām meitenēm, kas garos, plīvojošos tērpos, smaidošas, izplestām rokām gan pa vienai, gan pāros, maigi piekļāvušas vaigu pie vaiga, griezās dejas solī, bet stabulējošai meitenei aiz baltās, garenās muguras, kas augšup pacelto roku dēļ bija liegi izliekta, sēdēja vai arī apskāvušās stāvēja pārējās māsas un, rāmi tērzēdamas, vēroja dejotājas. Gabaliņu tālāk jaunieši vingrinājās šaušanā ar loku. Bija tīkami un līksmi noskatīties, kā gados vecāki ļaudis apmācīja neveiklos sproggalvjus pusaudžus savilkt stiegru, turēt loku, kopīgi mērķēja un smiedamies saturēja tos, kas brīdī, kad bulta sanēdama izlidoja, no atsitiena sagrīļojās. Vēl citi makšķerēja. Nometušies garšļaukus uz krastmalas akmens plātnēm, viņi šūpoja kājas, turēja makšķerauklas ūdenī un, pagriezuši galvu uz kaimiņa pusi, omulīgi tērzēja, kamēr tas, dažādi izlocīdamies, centās labi tālu aizsviest āķi ar ēsmu. Citi savukārt noņēmās gar augstmalu laivu ar mastu un rājām, vilka, stūma un bīdīja to jūrā. Bērni, skaļi līksmodami, rotaļājās starp viļņlaužiem. Jauna

sieviete, gulēdama smiltīs un atskatīdamās, ar vienu roku pieturēja pār krūtīm puķotu audumu, ar otru sniedzās pēc kāda augļa pie zara, ko izstieptā rokā ķircinādams viņai virs galvas turēja slaiks jauneklis. Daži bija atgūlušies paēnā, klinšu iedobumos, citi vilcinādamies stāvēja ūdens malā un, sakrustotām rokām apņēmuši plecus, ar kāju pirkstgaliem taustīja ūdeni. Gar krastmalu pastaigājās pārīši, un tas, kam meitene bija uzticējusies, ar lūpām skāra viņas ausi. Jauna gana uzraudzībā no izciļņa uz izcilni lēkāja garspalvainas kazas, gans stāvēja uz klints, vienu roku iespriedis sānos, ar otru viņš balstījās uz gara zižļa, gana gaišbrūnās cirtas sedza maza platmalīte ar mugurpusē uzlocītu malu.

«Cik brīnum skaisti!» Hanss Kastorps jutās aizgrābts līdz sirds dziļumiem. «Kāds valdzinošs, neaizmirstams skats! Cik daiļi, veselīgi, gudri un laimīgi viņi ir! Jā, ne vien ārēji izskatīgi, bet arī garīgi apveltīti ar visu prātam un sirdij cildeno. Tieši tas mani tik ļoti saista un aizkustina — gars un prāts, kas ir viņu būtības pamatos, tas viņus vieno un virza viņu dzīvi!» Viņš domāja par patieso draudzību un vienmērīgi izdāļāto pieklājīgo iejūtību, kas atbilda saules cilvēku savstarpējām attiecībām, vieglo, aiz smaida paslēpto goddevību, ko viņi gandrīz nemanāmi un tomēr, pakļaudamies valdošajam domāšanas veidam un jau miesā un asinīs ieaugušai pārliecībai, ik uz soļa cits citam apliecināja; pat cieņa un stingrība, gan jautrības apdvesta, noteica visu viņu rīcību vienīgi kā vārdos nepasakāma, šīs gaismas piestrāvota garīgas nopietnības ietekme, saprātīga dievticība, kaut arī savu tiesu ceremoniāla. Jo tur, uz apaļa, apsūnojuša akmens sēdēja jauna māte brūnā, no viena pleca atbrīvotā kleitā un zīdīja bērnu. Ikviens, kas gāja garām, viņu sveicināja, katrs savādāk, un šai sveicienā izpaudās viss, ko šo cilvēku „ uzvedība visumā tik izteiksmīgi noklusēja: jaunekļi, pagriezdamies pret to, kas piepildījusi sievietes sūtību, pret māti, viegli, aši un formāli sakrustoja rokas pār krūtīm un smaidīdami nolieca tās priekšā galvu, meitenes, gandrīz nemanāmi pakniksēja, līdzīgi baznīcēnam, kurš, iedams garām altārim, nedaudz palokās. Taču meitenes, to darot, vairākkārt dzīvi, jautri un sirsnīgi māja ar galvu. Un šis formālās goddevības un līksmas draudzības sajaukums, turklāt vēl rāmais maigums, ar kādu māte pacēla acis no sava mazuļa, kam viņa piepalīdzēja, spiezdama krūtī rādīl.'ijpirkstu, un smaidīdama pateicās par goda parādīšanu, pildīja Hansa Kastorpa sirdi ar sajūsmu. Viņš nespēja novērst acis no šī skata un tomēr nomākts sev vaicāja — kas zina, vai viņam ir atļauts to redzēt, vai viņš, te nepiederīgais, kurš šķita sev gaužām necils, atbaidošs un smagnēji neveikls, netiks bargi sodīts par slepeno nolūkošanos saulaini vēlīgajā laimē.

Tas likās neapšaubāmi. Zemāk par to vietu, kur atradās Hanss Kastorps, kāds skaists zēns, kam kuplie, uz sānceliņa pāršķirtie mati bija uzsukāti uz pieres un krita pāri deniņiem, sēdēja savrup, sakrustojis uz krūtīm rokas, — viņš neizskatījās ne noskumis, ne arī tā kā iespītējies, tāpat vien mierīgi sēdēja pa gabalu no citiem. Zēns viņu redzēja, pacēla acis pret viņu, tad viņa skatiens sāka slīdēt no vērotāja uz ainu jūras malā, turp un atpakaļ, sekojot Hansa Kastorpa slepenajai vērošanai. Pēkšņi viņš palūkojās pāri Hansa Kastorpa galvai, raudzījās tālumā, viņa aizmugurē, un to pašu brīdi viņa skaistajā, vēl bērnišķīgajā sejā ar stingri izteiktiem vaibstiem izzuda šeit visu sejas rotājošais pieklājīgi goddevīgais smaids — jā, viņš pat nesarauca uzacis, tikai sejā iegūla neizteiksmīga, neizdibināmā, kā akmenī cirsta nopietnība, līdzīga nāves elpas skartai noslēgtībai sevī, ko redzot Hansu Kastorpu, kurš jau bija gandrīz vai nomierinājies, sagrāba stindzinošas bailes, jo viņš neskaidri sāka apjaust, ko tas nozīmē.

Arī Hanss Kastorps atskatījās … Tur pret debesīm cēlās varenas kolonnas bez cokola, saslietas no cilindriskiem blokiem, to savienojumu vietās bija ieaugusi sūna — tās bija kāda tempļa vārtu kolonnas, un šo vārtu priekšā viņš sēdēja uz plata kāpņu laukuma. Smagu sirdi Hanss Kastorps piecēlās, nokāpa, iedams gar pašu malu, pa kāpnēm lejā un iegāja dziļajā vārtu ejā, no turienes viņš izkļuva uz akmens plāksnēm segta ceļa, kas viņu drīz vien noveda pie citiem monumentāliem vārtiem. Viņš izgāja arī pa tiem, un tagad viņa acu priekšā atklājās templis_ — smagnējs, laika gaitā apsūbējis, zaļganpelēks, ar stāvu, kāpņveidīgu cokolu un platu karnīzi, kas balstījās uz vareniem, gandrīz vai masīviem, uz augšu sašaurinātiem kolonnu kapiteļiem, kolonnu savienojumu vietās šur tur rēgojās kāds izkustējies apaļš akmens bluķis. Smagi elsdams, pūlēdamies piepalīdzēt sev ar rokām, jo arvien vairāk un vairāk sirdi māca baigas nojausmas, Hanss Kastorps uzrausās pa stāvajām kāpnēm un nonāca pie kolonnu galerijas. Kolonāde pletās tālu dziļumā, un viņš staigāja pa to kā pa skābaržu mežu blāvās jūras krastā, cītīgi vairīdamies nonākt biezokņa vidū. Un tomēr viņš atkal bija aizklīdis tur, kur kolonnas pašķīrās, un tagad atradās pretī skulptūrai, diviem akmenī kaltiem sieviešu tēliem uz pjedestāla, kā liekas, mātei un meitai: tā, kas sēdēja, bija gados vecāka, cienījamāka, rāma, majestātiska, bet ar skumji sarauktām uzacīm virs tukšajiem acu dobumiem; zem apmetņa "bija redzama ielocēm bagātīga tunrka, matronas viļņainos matus apņēma plīvurs; otra, vecākās gādīgu roku apskauta, stāvēja līdzās, viņai bija ieapaļa, meitenīga sejiņa, rokas paslēptas apmetņa krokās.

Vērojot šo skulptūru, Hansa Kastorpa drūmas nojausmas pārņemtā sirds kļuva vēl smagāka. Viņš tomēr citādi nevarēja — baiļu mākts, apgāja skulptūrai apkārt un devās cauri nākošajai dubulto kolonnu rindai. Te viņš atradās pie tempļa iekštelpas atvērtajām metāla durvīm, nabagam aiz šausmām no tā, ko viņš ieraudzīja, saļodzījās ceļgalos kājas. Divas puskailas, sirmas, pinkainas vecenes ar nokarenām krūtīm, kuru gali bija nostiepušies pirkstu garumā, atbaidoši, raganiski rosījās ap liesmojošām ogļu pannām. Turēdamas virs bļodas mazu bērnu, viņas plēsa to gabalos, neskanīgā klusumā plosīja to ar rokām; Hanss Kastorps ieraudzīja smalkus, gaišus, asinīm apšļāktus matiņus, — un tās kampa tik rijīgām mutēm, ka trauslie kauliņi krakšķēja un no veceņu izkaltušajām lūpām pilēja asinis. Hansu Kastorpu stindzināja ledussaltas šausmas. Viņš dzīrās ar plaukstām aizsegt acis, bet nespēja. Dzīrās bēgt… bet nespēja. Darot savu neķītro darbu, tās bija jau pamanījušas Hansu Kastorpu un, kratīdamas asiņainās dūres, neskanīgi lādējās visatbaidošākiem, riebīgiem vārdiem, turklāt Hansa Kastorpa dzimtās puses dialektā. Viņam sametās nelabi, tik nelabi kā vēl nekad. Izmisumā viņš parāvās uz priekšu un, slīdēdams ar muguru gar kolonnu, sāniski gāzdamies, nokrita gar zemi; kad viņš atguvās, derdzīgās, čukstus teiktās lamas vēl arvien spiedās ausīs, vēl arvien stindzināja saltas šausmas, — viņš gulēja uz sāniem sniegā pie šķūņa, pieslējis tā sienai galvu, kājas ar slēpēm izstiepis uz priekšu.

Bet tā nebija īsta, patiesa atmoda, viņš, mirkšķinādams acīs, priecājās, ka ticis vaļā no pretīgajām vecenēm, bet citādi īsti neapjēdza, kas noticis, un viņam arī nelikās svarīgi, vai guļ atslējies pret tempļa kolonnu vai šķūni,

un pa daļai viņš aizvien sapņoja tālāk — ne vairs skatāmās ainās, bet pārdomās un tikpat drosmīgi un juceklīgi.

«Tā jau es domāju, ka tas ir sapnis,» viņš sevī murmināja. «Nekas, diezgan skaisti un baismīgi sapņots. īstenībā es to jau zināju visu laiku un visu arī pats sev uzbūru — zaļojošo parku, tīkamo miklumu un visu pārējo, skaisto un atbaidošo, zināju to gandrīz vai iepriekš. Bet kā var kaut ko tādu zināt, uzburt savā acu priekšā, justies laimīgs un baiļoties? Kā es būtu ticis pie skaistā līča ar salām, pēc tam tempļa apkārtnē, uz ko man norādīja jaunā pusaudža acis, kurš sēdēja nomaļus no citiem? Sapņi nerodas tikai paša dvēselē vien, gribas teikt, ka sapņi risinās anonīmi un kopīgi, kaut arī savā īpašā veidā. Lielā dvēsele, kuras daļiņa tu esi, sapņo reizēm vienkop ar tevi, tev atbilstoši to, par ko tā slepus vienmēr sapņo — par savu jaunību, cerībām, laimi un mieru … un asinsdzīrēm. Te nu es guļu pie savas kolonnas, un manī vēl dzīvo sapņa īstenās atbalsis, stindzinošās šausmas, skatot asins-. dzīres, kā arī izjustais prieks par iepriekšējo, prieks par gaišās cilvēces laimi un cildenumu. Tā ir mana daļa, to es varu apgalvot, man ir neapstrīdamas tiesības te gulēt un to visu sapņot. Esmu daudz te augšā dabūjis zināt par dezertēšanu un saprātīgu rīcību. Esmu ar Naftu un Setembrīni klaiņojis pa ļoti bīstamiem augstumiem. Es zinu visu par cilvēku. Esmu iepazinis tā miesu un asinis, esmu slimajai Klaudijai atdevis Pšibislava Hipes zīmuli. Bet tas, kurš iepazinis miesu, dzīvību, iepazinis arī nāvi. Tikai tas nav vēl viss — drīzāk vienīgi sākums, ja to uzlūko no pedagoģiskā redzesviedokļa. Vajag paturēt prātā arī otru — pretējo pusi. Jo interese par nāvi un slimībām nav nekas cits kā savdabīgs intereses izpaudums par dzīvību, kā pierāda humānistiskā zinātne — medicīna, kas allaž tik pieklājīgi latīņu valodā vēršas pie dzīvības un tās slimībām un ir tikai atēna diženajam un pašam svarīgākajam, ko es nu ar patiesu sirds siltumu nosaukšu īstajā vārdā: tas ir dzīves rūpju bērns, tas ir cilvēks, viņa būtība, viņa valstība … es gluži labi viņu izprotu, esmu daudz mācījies pie šiem te augšā, esmu no līdzenuma tik augstu uztriekts, ka man, nabagam, gandrīz vai aizrāvās elpa, toties tagad no kolonnas pakājes man paveras skats tālē. Manas acis redzēja sapni par cilvēka vietu dzīvē un viņa vēlīgi saprātīgo un cildeno biedriskumu, kam aizmugurē norisa pretīgās asinsdzīres templī.

Vai ari saules ļaudis varbūt ir tik vēlīgi un laipnīgi cits pret citu tāpēc, ka zina un klusībā ņem vērā šīs šausmas? Tad viņi būtu izdarījuši gaužām smalku un galantu secinājumu! Esmu savā sirdī vienis prātis ar viņiem, nevis ar Naftu, — starp citu, arī ne ar Setembrīni, abi ir pļāpas. Viens ir baudkārs un ļauns, otrs vienā laidā pūš saprāta stabulītē un iedomājas, ka spēj atsaukt dzīvē pat vājprātīgos, — tas jau ir banāli. Mietpilsonība, kaila ētika, antireliģiozitāte, vairāk nekas. Tomēr negribu turēties arī mazā Naftas pusē, kam reliģija ir viena vienīga dieva, velna, labā un ļaunā guazzabuglio4S , noderīga tikai tam, lai atsevišķs cilvēks pa galvu pa kaklu mestos tanī iekšā un tad mistiski izgaistu visumā. Ak, šie abi pedagogi! Viņu strīdi un viņu pretrunas ir tikai tāds guazzabuglio un juceklīgs kaujas troksnis, tas nespēj apdullināt nevienu, kam kaut cik gaišs prāts un skaidra sirds. Ar jūsu jautājumu par aristokrātismu! Ar jūsu cildenumu! Kas ir cildenāks, nāve vai dzīvība — slimība vai veselība — gars vai daba? Vai tās ir pretrunas? Sakiet — vai tad tie ir jautājumi? Nē, tie nav jautājumi, nav ari jautājuma par viņu cildenumu. Dezertēšana nāvē noris pašā dzīvībā, bez tās nebūtu dzīvības un vidū Horno Dei misijas — vidū starp dezertēšanu un saprātu, tāpat kā dieva misija ir vidū starp mistisko vienotību un gaisīgo individuālismu. To es saskatu no savas kolonnas. Sai misijā Homo Dei jābūt izmeklēti galantam un draudzīgi goddevīgam pašam pret sevi — jo cildens ir vienīgi viņš, nevis pretrunas. Cilvēks ir pretrunu noteicējs, tās ir viņa radītas, tātad viņš ir cildenāks par tām. Cildenāks par nāvi, pārāk cildens tai — to panāk viņa gaišais prāts. Cildenāks par dzīvību, pārāk cildens tai — to panāk viņa sirds skaidrība. Tā nu es esmu sacerējis gandrīz vai dzejoli, sapņu poēmu par cilvēku. Centīšos to neaizmirst. Es gribu labs būt. Es negribu ļaut, lai nāve valda pār manām domām! Jo tikai šādi izpaužas labestība un mīlestība pret cilvēkiem un nekā citādi. Nāvei ir liela vara. Tās tuvumā mēdz noņemt cepuri un uzmanīgi uz pirkstgaliem spert soļus. Tā valkā cienījamus bijušā kruzuļus, un mēs paši, to godājot, tērpjamies svinīgi viscaur melnā. Saprāts tai līdzās izskatās muļķīgs, jo tas nav nekas cits kā tikums, bet nāve ir brīvība, dezertēšana, bezveidība, baudkāre. Baudkāre, nevis mīlestība, tā saka mans sapnis. Nāve un mīlestība — tas nerīmējas, banāls, aplams pantiņš! Vienīgi mīlestība spēj sl ai ies pretī nāvei, vienīgi tā — nevis saprāts — ir stipi aka par nāvi. Vienīgi tā — nevis saprāts — vieš labas domas. Arī formu veido vienīgi mīlestība un labestība: l'orrnu un draudzīgas apvienības civilizāciju, un brīnum jauku valstību — ar klusībā pamestu mirkli uz asiņainajam dzīrēm. O, tad ir prātīgi sapņots un labi vadīts! Es centīšos to neaizmirst. Es glabāšu savā sirdī uzticību nāvei, bet gribu arī cieši paturēt prātā, ka, tiklīdz.tai ļauj noteikt mūsu domas un rīcību, — tā uzticība nāvei un bijušajam rada vienīgi ļaunumu, netiklu baudkāri un naidīgumu pret cilvēkiem. Labestības un mīlestības vārdā cilvēks nedrīkst ļaut nāvei varu pār savām domām. Un līdz ar to es pamostos … Jo līdz ar to esmu izsapņojis visu līdz galam un ticis pie mērķa. Jau sen biju meklējis šos vārdus: gan tur, kur man parādījās Hipe, gan manā lodžijā, visur. Arī sniegotajos kalnos mani dzina šis meklējums. Tagad man tas ir. Mans sapnis to iespiedis prātā tik dziļi, lai es mūžam atcerētos. Jā, es jutos sasilis un pacilāts. Mana sirds pukst strauji un zina, kāpēc. Tā nepukst tikai aiz fizioloģiskiem iemesliem, kā, piemēram, vēl līķim mēdz nagi augt, — tā pukst aiz cilvēciskuma un aiz īstas laimes pārpilnības. Mana sapņa redzējuma vārdi ir dzēriens — labāks par saldu vīnu, tas plūst pa dzīslām kā pati mīlestība un dzīvība, un es pamostos, es izraujos no miega skavām un sapņa, jo, prolams, labi zinu, ka tie manai jaunajai dzīvībai ir draudoši, bīstami . .. Celties, celties! Atvērt acis! Tās ir tavas rokas, tavas kājas tur, sniegā! Saņemties un piecelties! Paskat — laiks skaidrojas!»

Bija krietni jānopūlas, lai atbrīvotos no važām, kuras saistīja un turēja pie zemes, tomēr stimuls, ko viņš bija pratis izraisīt, izrādījās stiprāks. Hanss Kastorps atspiedās ar elkoni, enerģiski pievilka ceļgalus, parāvās, atbalstījās un uzrausās. Viņš pieblietēja ar slēpēm sniegu, padauzīja ar rokām gar sāniem urn pagrozīja plecus, pa starpām saspringti un satraukti ielūkodamies debesīs uz vienu, uz otru pusi, kur starp lēni slīdošajiem, vieglajiem, pelēcīgi zilajiem mākoņiem sāka pavērties zilganas plaisas un parādījās šaurs mēness sirpis. Krēsloja. Ne vētras, ne sniegputeņa. Klints mala pāri pretī ar eglēm apaugušo kalna kori bija skaidri un gaiši saskatāma, tur valdīja rāms miers. Ēnas sniedzās augšup līdz puskorei, virsējo daļu apstaroja maiga, sārta gaisma. Kas tas bija, un kas notika pasaulē? Vai bija rīts? Un viņš būtu visu nakti nogulējis sniegā un tomēr nenosalis, kā rakstīts grāmatās? Ne rokas, ne kājas nebija atmirušas, kauli brikšķot nelūza, kad viņš stampāja zemi ar kājām, purinājās un dauzīja ar rokām gar sāniem. Turklāt darīja to cītīgi, tai pašā laikā apsvērdams radušos stāvokli. Ausis, roku un kāju pirkstgali bija gan notirpuši, bet ne vairāk kā citreiz, guļot ziemas naktīs lodžijā. Beidzot izdevās sagrābstīt pulksteni. Tas tikšķēja. Nebija vis apstājies, kā mēdza notikt, kad viņš aizmirsa to vakarā uzvilkt. Pulkstenis nerādīja vēl pieci — ne tuvu ne. Trūka vēl divpadsmit trīspadsmit minūtes. Savādi! Vai tas varētu būt, ka viņš nogulējis sniegā tikai desmit minūtes vai mazliet ilgāk un paguvis sacerēt tik daudz laimes pārpilnu un atbaidošu redzējumu un pārdrošu domu, bet heksagonālais nezvērs pa to laiku tikpat ātri pazudis, kā uzradies? Tad jau viņam no mājās pārnākšanas redzesviedokļa uzsmaidījusi reta laime. Jo divas reizes viņa sapņojumi un domu lidojumi bija ņēmuši tādu pavērsienu, ka viņš atdzīvojies uztrūkās — pirmo reizi aiz šausmām un otru reizi aiz prieka. Šķiet, ka dzīve ir labvēlīga savam augstu aizklīdušajam rūpju bērnam …

Lai būtu kā būdams, lai būtu rīts vai pēcpusdiena (neapšaubāmi vēl joprojām bija agra pievakare), katrā ziņā nebija nekā tāda ne ārējos apstākļos, ne pašsajūtā, kas varētu kavēt un neļautu atsākt atceļu, un to tad arī ITanss Kastorps darīja — ar plašu vērienu, tā sakot, gaisa līnijā viņš nobrauca lejā, kur jau iedegās ugunis, kaut gan ceļā viņam pilnīgi bija pieticis ar sniega saglabāto dienas gaismas atspīdumu. Viņš nobrauca caur Brēmenbīlu, gar Matenas mežmalu lejā un pulksten pussešos ieradās ciematā, kur, atstājis slēpes pie bodnieka, uzkāpa pie Setembrīni viņa bēniņu cellē, lai atvilktu elpu un pastāstītu, ka arī viņu reiz pārsteigusi sniega vētra. Humānistu sagrāba šausmas. Viņš saķēra galvu, krietni izlamāja Hansu Kastorpu par tik bīstamu vieglprātību un metās aizdedzināt spirta lampiņu, lai spēkus zaudējušam uzvārītu kafiju, un, kaut arī tā bija stipra, Hanss Kastorps turpat, krēslā sēžot, aizmiga.

Stundu vēlāk viņu jau apņēma sanatorijas «Berghof» augsti civilizētā atmosfēra. Vakariņas ēdot, viņš nebija skubināms. Sapņojumi pamazām sāka bālēt. Dziļās pārdomas jau šai pašā vakarā nebija vairs īsti saprotamas.

Kareivīgi un braši

Matīss Kastorps pastāvīgi bija saņēmis no brālēna īsas ziņas, sākumā iepriecinošas, pārgalvīgi jautras, tad vairs n«' Iik labvēlīgas un beidzot tādas, kas vāji apslēpa kaut ko izteikti skumju. Garais pastkaršu sūtījums sākās ar loaliima līksmo paziņojumu par stāšanos dienestā un jūsmīgi aprakstīto ceremoniju, kurā tas, kā ITanss Kastorps •.avā atbildes atklātnē rakstīja, bija zvērējis nabadzībai, šķīstībai un paklausībai. Arī turpmākās ziņas bija jautrības apdvestas, atklātnes vēstīja par veiksmīgas karjeras ;Tudī ritošiem etapiem, ko veicināja pārlieku lielā pieķeršanās darbam un labā saprašanās ar priekšniecību, nobeigumā sekoja sveicieni un visa laba vēlējumi. Joahims bija dažus semestrus studējis, tāpēc viņš tika atbrīvots no jaunāko virsnieku mācībām un nodarbībām karaskolā. Jaungadā viņu iecēla par apakšvirsnieku, un viņš atsūtīja uzņēmumu, kur bija redzams mundierī ar uzšuvēm. No jebkura viņa rakstu galiņa strāvot strāvoja jūsma par hierarhijas garu, kurā viņš tagad bija iekļāvies, — godprātīgu, dzelžaini prasīgu un tai pašā laikā pārpilnu humora un atsaucīgu pret cilvēciskajām vājībām. Viņš stāstīja anekdotes par savām un feldfēbeļa — fanātiskā karakalpa — romantiski sarežģītām attiecībām; viņš nepieredzējušajā, jaunajā padotajā saskatīja savu nākošo priekšnieku, kurš tiešām jau bija pastāvīgs viesis virsnieku klubā. Tas bija komiski un ērmoti. Tad bija runa par pārbaudījumu virsnieka pakāpes iegūšanai. Aprīļa sākuma Joahims jau kļuva leitnants.

šķita, ka nav vairs laimīgāka cilvēka, kam visa būtība un vēlēšanās tik pilnīgi būtu sakusušas ar šo savdabīgo dzīves virzienu. Ar tādu kā kaunīgu svētlaimi viņš stāstīja, kā pirmo reizi visā savā godībā — jaunajā formas tērpā gājis garām rātsnamam un jau pa gabalu atmājis postenim, kurš, godu atdodams, nostājies miera staja. Viņš rakstīja par sīkām nepatikšanām un gandarījumu, ko viņam sniedza dienests, par izcilo biedriskumu, par savu šķelmīgo un uzticīgo dieni nieku, par atsevišķiem jocīgiem atgadījumiem ierindas un instrukciju mācību laikā, stāstīja par skatēm un draudzīgiem maltīšu vakariem. Tāpat arī par sabiedriskām lietām, vizītēm, dinejām, ballēm. Par savu veselību neminēja ne vārda.

Līdz vasaras sākumam ne vārda. Tad pienāca ziņa, ka viņš guļot gultā un diemžēl vajadzējis ziņot par saslimšanu: neliels drudzis, gan jau pēc dažām dienām viss būšot pāri. Jūnijā sākumā viņš atkal pildīja .dienestu, bet mēneša vidū bija no jauna «sačākstējis» un stipri nobēdājies par savu «neveiksmi»; varēja manīt, ka viņu māc bailes, domājot par augusta sākumā paredzētajiem lielajiem manevriem, par ko viņš bija no sirds priecājies, un tagad varēja gadīties, ka uz tiem netiks. Nekā tamlīdzīga, jūlijā viņš bija vesels kā rutks — tik ilgi, kamēr sākās runas par veselības pārbaudi, pēc kuras bija radusies nepieciešamība sasodīto temperatūras svārstību dēļ un no kuras bija daudz kas atkarīgs. Par pārbaudes rezultātiem Hanss Kastorps ilgi nekā nedabūja zināt, un, kad beidzot ziņa pienāca, tad tas nebija Joahims, kurš to sūtīja, vai nu tāpēc, ka nespēja rakstīt, vai arī tāpēc, ka varbūt kautrējās, — rakstīja viņa māte, Cīmzena kundze, īstenībā nevis rakstīja, bet telegrafēja. Telegrammā bija teikts, ka ārsti uzskatot Joahimam par nepieciešamu doties uz kādu laiku atvaļinājumā. Ieteicams to pavadīt kalnos un, jo drīzāk prom, jo labāk. Lūgums pasūtīt divas istabas. Atbilde samaksāta. Paraksts: krustmāte Luīze.

Bija jūlija beigas, kad Hanss Kastorps savā lodžijā pārlaida acis pār telegrammu, tad lasīja to vēl un vēl reizi. Lasot viņš vieglītēm māja ar galvu, ne tikai ar galvu vien, bet ar visu auguma augšdaļu un murmināja: «Tā, tā, tā! Skat, skat, skat! Joahims atgriežas!» Viņš pēkšņi nopriecājās. Bet tūlīt viņš arī aprāvās un nodomāja: «Hm, hm, iespaidīga ziņa. Varētu pat teikt, ka pamatīgs pārsteigums. Sasodīts, cik ātri tas noticis, — jau nobriedis dzimtenei! Māte brauc līdz (viņš teica «māte», nevis «krustmāte Luīze», viņa radnieciskās jūtas, ģimenes sakari bija nemanot atslābuši līdz atsvešinātībai) — tas ir nelāgi. Un tieši pirms manevriem, uz kuriem nabags tā priecājās! Hm, hm, krietna daļa zemiskuma slēpjas visā šai gadījumā, tas ir pretideālistisks fakts. Miesa triumfē, tā negrib to, ko grib dvēsele, un panāk savu par apkaunojumu augstiem prāta lidojumiem, kas māca, ka miesa ir pakļauta dvēselei. Tā vien šķiet, ka viņi nezina, ko saka, jo, ja viņiem būtu taisnība, tas mestu apšaubāmu gaismu uz dvēseli tādā gadījumā, kāds ir šis. Sapienti sat, es zinu, kas tas ir. Jo jautājums, ko es izvirzu, ir tieši par to, cik kļūmīgi tās pretstatīt, vēl jo vairāk, ja abas ir uz vienu roku, — tas augstā lidojuma ļatfdīm pašiem, par laimi, prātā neienāk. Labais Joahim, kurš tad gribētu tev un taviem centieniem stāties ceļā! Tavi nodomi ir godīgi, bet, kas ir godīgums, es jautāju, ja miesa un dvēsele ir uz vienu roku? Vai tas varētu būt, ka tu nespēj aizmirst atspirdzinošas smaržas, augstās krūtis un smieklu šaltis, kas izlaužas bez kāda redzama iemesla un kas tevi gaida pie Stēra kundzes galda? Joahims atgriežas!» Viņš atkal atcerējās un aiz prieka sarosījās. «Viņš atgriežas, kā redzams, sliktā stāvoklī, bet mēs būsim atkal kopā, un es vairs neklimtīšu te pamests savā vaļā. Tas ir labi. Gluži tāpat kā agrāk jau viss nebūs, viņa istabu aizņēmusi misis Makdonalde, tur viņa neskanīgi klepo un, protams, līdzās uz galda stāv viņas mazdēliņa fotogrāfija vai arī viņa tur to rokā. Bet tā ir beigu stadija, un, ja istaba nav jau aizrunāta, tad… Pagaidām jau varēs dabūt kādu citu. Cik man zināms, divdesmit astotā ir brīva. Jāaiziet tūlīt pat uz pārvaldi un pie Bērensa. Tā nu gan ir ziņa — skumja un tomēr lieliska, lai vai kā, varena _ziņa! Jāpa_gaida tikai kolēģa apciemojums, viņam tūlīt jānāk, jo, ka redzu, pulkstenis ir jau pusčetri. Jāpavaicā, vai viņš arī šai gadījumā paliek pie domām, ka ķermeniskais ir tikai sekundāra parādība …»

Vēl pirms pēcpusdienas tējas Hanss Kastorps iegāja pārvaldes kantorī. Istaba, par kuru viņš bija domājis un kura atradās viņa gaitenī, bija brīva. Arī Cīmzena kundzei būs kur apmesties. Viņš steidzās pie Bērensa. Hofrāts bija laboratorijā, vienā rokā viņš turēja cigāru, otrā — stobriņus ar neglītas krāsas saturu.

—  Vai zināt ko, hofrāta kungs? … — Hanss Kastorps iesāka.

—   Jā, zinu, ka nepatikšanām nav gala, — viņš attrauca. — Tas te ir Rozenheims no Utrehtas. — Viņš norādīja ar cigāru uz stobriņu. — Gafki desmit. Un tad ierodas fabrikas direktors Šmits, brēc un žēlojas, ka Rozenheims nospļāvies uz pastaigu celiņa — un to ar Gafki desmit. Un man nu vajagot šo nostrostēt. Bet, ja es viņu strostēšu, tad viņš sacels spuras gaisā, jo ir neiedomājami kašķīgs un, lai vai kā, aizņem kopā ar ģimeni trīs istabas. Es nedrīkstu viņu aizbaidīt, tad direkcija klups man krāgā. Te nu jūs redzat, kādos konfliktos iznāk katru mīļu brīdi iepīties, lai arī cik klusi un godīgi gribētu iet savu ceļu.

—   Nejēdzīgs gadījums, — piekrita Hanss Kastorps ar pastāvīga iemītnieka saprotošu iejutību. — Es zinu šos kungus. Šmits ir gaužām korekts un tīrīgs, bet Rozenheims nevīža kas nevīža. Iespējams arī, ka bez higiēniskiem iemesliem ir vēl citi strīdu iemesli. Abi divi, ir Smits, ir Rozenheims, draudzējas ar donju Pereci no Barselonas, kas sēž pie Klēfeldes galda, tas laikam arī būs īstais naida iemesls. Es ieteiktu visiem atkal reiz atgādināt par aizliegumu, bet par pārējo piemiegt aci.

—   Protams, piemiegšu. Man jau aiz pastāvīgās acu miegšanas sāk raustīties seja. Un kāpēc jūs esat ieradies?

Un Hanss Kastorps plāja vaļā savu skumjo un reizē lielisko ziņu.

Hofrāts nejutās pārsteigts. Viņš neliktos pārsteigts arī nevienā citā gadījumā, bet šoreiz it īpaši ne, jo Hanss Kastorps, vai nu jautāts, vai nejautāts, pastāvīgi stāstīja par Joahima dzīvi līdzenumā un jau maijā bija minējis par brālēna saslimšanu.

—   Aha, — izmeta Bērenss. — Tad nu tā. Un ko es jums teicu? Ko es viņam .un jums esmu nevis desmitiem, bet simtiem reižu teicis? Te nu tas ir. Trīsceturtdaļgada viņš dzīvojis, kā pašam labpaticis, līksmojis kā pa debesu valstību. Tikai ne pilnībā atindētā debesu valstībā, tāpēc arī trūkst svētības, to jau aizbēdzējs negribēja vecajam Bērensam ticēt. Bet vecajam Bērensam vajag vienmēr ticēt, citādi nekas labs nav gaidāms, un, kad atjēdzas, tad ir jau par vēlu. Nu viņš ir ticis par leitnantu, ir jau labi, ko tur lai saka. Bet kāda tam jēga? Dievs redz sirdis, viņš neskatās ne uz pakāpēm, ne kārtu, mēs visi stāvam viņa vaiga priekšā tādi, kā nākuši šai pasaulē, — vai nu kā ģenerālis, vai vienkāršs brālis …

Viņš sāka gvelzt niekus, ņēmās ar savu lielo roku, kurā starp pirkstiem turēja cigāru, berzēt acis un pieprasīja, lai Hanss Kastorps viņu šai reizē vairs ilgāk neapgrūtina ^r savu klātbūtni. Kāds kaktiņš jau Cīmzenam atradīšoties, lai tik brālēnu nekavējoties liekot gultā. Viņš, Bērenss, nevienu ar ļaunu nepieminot un esot ar mieru aizbēdzējam atgriežoties nokaut teļu.

Hanss Kastorps telegrafēja. Visiem pa labi un pa kreisi viņš stāstīja, ka brālēns atgriežas, un visi, kas Joahimu pazina, noskuma un arī priecājās, noskuma un priecājās no sirds, jo Joahims ar savu atklāto un bruņniecisko raksturu bija ieguvis simpātijas, un daudzu neizteikti spriedūmi un domas sliecās uz pārliecības pusi, ka viņš bijis pats labākais no visiem te augšā. Mēs nevienu te īpaši neturam aizdomās, bet ticam, ka dažs labs juta gandarījumu, ka Joahimam jāatgriežas no karavīra dienesta horizontālajā stāvoklī un ar savu valdzinošo raksturu viņš atkal būs pašu cilvēks. Stēra kundze, protams, tūlīt pat bija kaut ko tamlīdzīgu iedomājusies, viņas savdabīgas šaubas, ar kādām viņa bija sekojusi Joahima bēgšanai uz līdzenumu, nu esot apstiprinājušās, un viņa nekautrēdamās ar to plātījās. «Nelāgi, nelāgi!» viņa tērgāja. Viņai jau tūlīt bijis skaidrs, ka ar Joahimu esot nelāgi, atliekot vienīgi cerēt, ka viņš savā ietiepībā neesot tiktāl sevi nodzinis, ka jālien bedrē (tā viņa atļāvās runāt aiz pārliecīga pieraduma izteikties vulgāri). Tad jau tomēr esot nesalīdzināmi labāk palikt, kur bijis, kā darot viņa, kam tāpat visas dzīves intereses saistoties ar līdzenumu, proti, ar Kanštati, kur viņai esot vīrs un divi bērni, viņa tomēr apzinoties, ka vajagot sevi savaldīt…

Nekāda atbilde vairs nepienāca ne no Joahima, ne Cīmzena kundzes. Hanss Kastorps tā arī palika neziņā par viņu ierašanās dienu un stundu; šī iemesla dēļ viņš arī nevarēja viņus stacijā sagaidīt, bet trīs dienas pēc tam, kad Hanss Kastorps bija nosūtījis telegrammu, abi bija klāt, un leitnants Joahims, uzbudināti smiedamies, pienāca pie brālēna, kurš patlaban pildīja režīma noteikto gulēšanas procedūru.

Tas bija drīz pēc uzsāktās vakara gulēšanas reizes. Viņi bija atbraukuši ar to pašu vilcienu, ar kuru Hanss Kastorps pirms gadiem, ne īsiem, ne gariem, piedzīvojumiem bagātiem un tai pašā laikā nevērtīgiem, nekam nederīgiem bezlaika gadiem, bija te augšā ieradies, arī gadalaiks bija tas pats, pat tieši tas pats: viena no pašām pirmajām augusta dienām. Joahims, kā jau teikts, priecīgs, jā, šobrīd neapšaubāmi priecīgi satraukts ienāca vai, pareizāk, iznāca no istabas, kurai viņš bija skriešus izskrējis cauri, lodžijā un smiedamies, aši vilkdams elpu, apslāpēti un aprauti apsveica brālēnu. Viņš bija mērojis tālu ceļu — cauri vairākām valstīm, pāri ezeram, tik lielam kā jūra, un tad augšā pa kalnu taciņām atkal devies šurp, un nu viņš te stāvēja, it kā nekad nebūtu bijis prom no sava radinieka, kurš, pieslējies sēdus, saņēma viņu ar prieka un pārsteiguma saucieniem. Joahima sejas krāsa izskatījās veselīga vai nu tāpēc, ka viņa darbs lielākoties noritēja brīvā dabā, vai arī aiz ceļojuma satraukuma. Tūlīt pat, kamēr māte pēc brauciena sakopās, viņš, nemaz neiegriezies savā istabā, steidzās uz trīsdesmit ceturto, lai apsveiktu biedru, ar kuru kopā pavadītas pagājušās dienas, kas nu atkal atdzimušas par pašreizējām. Nolēma pēc desmit minūtēm iet vakariņās, protams, uz restorānu. Gan jau Hanss Kastorps varēšot kopā ar viņiem kaut ko ieēst vai vismaz iedzert kādu malku vīna. Un Joahims aizvilka viņu līdzi pāri pretī uz divdesmit astoto istabu, kur viss norisinājās gluži tāpat, kā Hansam Kastorpam atbraucot, tikai otrādi: Joahims drudžaini tērgāja, mazgāja pie spodrās izlietnes rokas, un Hanss Kastorps, pārsteigts un nedaudz vīlies, noraudzījās, ka brālēnam mugurā civilapģērbs. Nekas neliecināja par viņa militāro karjeru. Hanss Kastorps vienmēr bija iztēlojies brālēnu formas tērpā, un tagad nu viņš te stāvēja visparastākā pelēkā uzvalkā. Joahims smējās, ka Hanss Kastorps esot naivs. Ak nē, formas tērpu viņš esot atstājis mājās. Formas tērps, Hansa Kastorpa zināšanai, uzliekot pienākumus. Ne jau katrā iestādījumā varot staigāt formas tērpā.

— Ak tā, sirsnīgi pateicos, — piemetināja Hanss Kastorps. Bet Joahims, liekas, nemaz neapzinājās, ka būtu pateicis kaut ko aizvainojošu, un bez mazākās augstprātības, ar sirsnīgu aizkustinājumu, kā mēdz būt, atgriežoties pierastā vietā, apvaicājās par notikumiem sanatorijā «Berghof», par tās iedzīvotājiem. Tad pa durvīm, kas abas istabas savienoja, ienāca Cīmzena kundze, sasveicinājās ar brāļadēlu,-it kā priecīgi pārsteigta viņu šeit satiekot, kā sastopoties reizēm dara, bet šķietami priecīgo pārsteigumu tūdaļ apslāpēja nogurums un klusinātas skumjas acīmredzot Joahima dēļ, — un viņi brauca ar liftu lejā uz pirmo stāvu.

Luīzei Cīmzenai bija tādas pašas skaistas, melnas un glāsainas acis kā Joahimam, melnos, bet jau stipri sirmuma skartos matus saturēja gandrīz neredzams tīkliņš, šīs sievietes āriene labi saderēja ar nosvērto, draudzīgi atturīgo un vāri savaldīgo uzvedību, kas, tāpat kā viņas necilais runas veids, piešķīra viņai tīkamu cildenumu. Hanss Kastorps nejutās pārsteigts, ka viņa, kā redzams, nesaprata un pat likās nedaudz sašutusi par Joahima jautrību, paātrināto elpu un pārmērīgi steidzīgo runāšanas veidu, kas, jādomā, bija krasā pretrunā ar viņa uzvedibu mājās un visā ceļojuma laikā un īstenībā nemaz neatbilda viņa veselības stāvoklim.

Braukšana uz šejieni bija skumja, un viņai šķita, ka atbilstoši arī jāizturas. Joahima izjūtas, atgriežoties pierastajā vidē, viņa brāzmainās izjūtas, kuras šobrīd jūsmīgi apslāpēja visu pārējo un kuras vēl vairāk iedvesmoja šejienes neaptverami vieglais, nemanāmais un reizē satraucošais gaiss, ko nu viņš atkal ieelpoja, bija viņai neizprotamas, neaptveramas. «Manu nabaga zēn,» viņa domāja un tai pašā laikā redzēja, kā nabaga zēns nebēdnīgi līksmi kopā ar brālēnu pārcilā simtiem atmiņu, kā birst simtiem jautājumu un kā, atbildes saņēmuši, abi smiedamies atgāžas pret krēsla atzveltni. Viņa jau vairākkārt ieminējās:

— Vai nepietiks, bērni! — Un tam, ko viņa beigās pateica, vajadzēja izskanēt iepriecinoši, bet tas izskanēja svešādi, ar jaušamu pārmetumu: — Nudien, Joahim, sen neesmu tevi tādu redzējusi. Šķiet, ka mums vajadzēja atbraukt šurp, lai tu atgūtu labo omu, kāda tev bija tai dienā, kad saņēmi paaugstinājumu dienestā.

Tobrīd, protams, Joahima jautrība pagaisa kā nebijusi. Viņš atguvās, sadrūma, apklusa, vairs nepieskārās desertam, lai gan tas bija kārdinošs šokolādes suflē ar putu krējumu (toties Hanss Kastorps ieturējās dūšīgi, kaut arī kopš bagātīgajām vakariņām bija pagājusi tikai viena stunda), un beigās vairs vispār nepacēla acis — laikam tāpēc, ka tanīs slēpās asaras.

Tāds jau nu Cīmzena kundzes nolūks, protams, nebija. Viņa tikai pieklājības pēc bija gribējusi piešķirt sarunai kaut cik apvalditāku nopietnību, nezinādama, ka tieši šeit viss viduvējais un mērenais nav pieņemams, izvēle iespējama tikai starp galējībām. Redzēdama Joahimu tik satriektu, viņa pati bija tuvu asarām un jutās pateicīga brāļadēlam par viņa pūlēm no jauna uzjautrināt dziļi noskumušo dēlu. Jā, Joahims daudz ko redzēšot citādu un pārveidotu, bet šis tas pa viņa prombūtnes laiku esot jau atkal nostabilizējies iepriekšējā izskatā, piemēram, vectante ar savu pavadoni esot jau sen atgriezusies. Dāmas, kā parasti, sēžot pie Stēra kundzes galda. Marusja daudz un aizrautīgi smejoties.

Joahims klusēja, bet Cīmzena kundzei šie vārdi atgādināja kādu tikšanos un sveicienus — iekams viņa neesot vēl aizmirsusi —, tikšanos ar kādu dāmu, diezgan simpātisku, kaut arī tā ceļojot viena un uzacis tai esot pārāk vienveidīgas; Minhenē, kur viņiem vajadzējis caurbraucot pavadīt vienu dienu, tā pienākusi restorānā pie viņu galda, lai apsveicinātos ar Joahimu. Arī kādreizējā sanatorijas iemītniece, Joahims taču zinot, kā viņu …

—   Sošā kundze, — klusi noteica Joahims. — Viņa patlaban uzturas kādā no Algejas kūrortiem, bet rudenī nodomājusi doties uz Spāniju. Ziemā droši vien atkal braukšot šurp. Likusi sirsnīgi sveicināt.

Hanss Kastorps nebija vairs nekāds puika, viņš prata valdīt pār asinsvadu nerviem, kas būtu varējuši likt viņa sejai nosarkt vai nobālēt Viņš teica:

—   Ak tad tā bija viņa? Paskat tikai, jau atgriezusies no Aizkaukāza. Un nodomājusi doties uz Spāniju?

—   Dāma nosauca kādu pilsētiņu Pirenejos. Skaista, pareizāk sakot, šarmanta sieviete. Patīkama balss, patīkamas kustības. Bet pārāk brīvas, nevērīgas manieres, — sacīja Cīmzena kundze. — Pienāk un uzrunā mūs kā nezin kāda draudzene, vaicā un stāsta, kaut gan Joahims, kā dzirdēju, nav nemaz ar viņu iepazīstināts. Nesaprotami.

—   Tie ir Austrumi un slimība, — atteica Hanss Kastorps, — te nevar pieiet ar humānistiskās uzvedības kultūras mērauklu, tas nebūtu pareizi. Un tātad Sošā kundze grasās braukt uz Spāniju. Hm. Spānija arī savukārt atrodas tikpat tālu no humānistiskās vides — tikai ne uz mīkstsirdības, bet cietsirdības pusi; te nav formas trūkums, drīzāk formas pārmērīgums, tā sakot, nāve kā forma, nevis izzušana nāvē, bet skarba pāreja tanī, nāves skarbums, melns, aristokrātisks, asiņains, inkvizīcija, cietināta šķīvveida apkakle, Lojola, Eskorials… Interesanti, vai Sošā kundzei Spānijā patiks? Durvis jau nu gan viņa tur iemācīsies aizvērt, kā nākas, un var jau būt, ka abas antihumānistiskās nometnes saplūdīs cilvēciskajā. Bet var arī gadīties, ka, Austrumiem dodoties uz Spāniju, rodas kaut kas nelāga teroristisks …

Nē, viņš nenosarka un nenobālēja, bet iespaids, kādu izraisīja necerētā ziņa par Sošā kundzi, izpaudās runas plūdos, uz ko nevarēja būt nekāda cita atbilde kā vien mulsa klusēšana. Joahimu tas pārāk neizbiedēja, viņam jau no agrākā laika bija zināma brālēna spriedelēšanas mānija šeit augšā. Turpretī Cīmzena kundzes acīs atspoguļojās galīgs apjukums: viņa izturējās tā, it kā Hanss Kastorps būtu nepieklājīgi uzvedies, izteicis kaut ko ļoti rupju; pēc neērta klusuma brīža viņa ar pāris vārdiem taktiski izlīdzināja neveiklo situāciju un piecēlās no gaida. Iekams atvadījās, Hanss Kastorps nodeva hofrāta rīkojumu, lai Joahims rīt katrā ziņā paliekot gultā līdz viņa atnākšanai vizītē. Gan jau tad redzēšot, kas turpmāk darāms. Vēlāk visi trīs radinieki gulēja savās istabās augstkalnes nakts spirgtajā gaisā tikpat kā ārā, katrs iegrimis savās dornās, — Hanss Kastorps galvenokārt kavēdamies domās par Sošā kundzi un viņas pēc pusgada gaidāmo atgriešanos.

Un tā nabaga Joahims bija pēc ārstu ieteikuma atgriezies dzimtenē, lai izietu nelielu papildu ārstniecības kursu. Teiciens par nelielu papildu ārstniecības kursu bija acīmredzot līdzenumā lietotā parole, ko izmantoja arī te augšā. Pat hofrāts Bērenss nevarēja bez tās iztikt, kaut arī jau pašā sākumā bargi norūca, ka Joahimam vienu mēnesi jāpaliekot gultā: šis mēnesis esot nepieciešams, lai salāpītu pašu ļaunāko jaunas aklimatizācijas dēļ un lai mazliet savestu kārtībā kaloriju saimniecību. No jautājuma par laiku, kāds būtu papildu ārstniecībai nepieciešams, viņš prata izvairīties. Cīmzena kundze, saprātīga, apdomīga dāma, ne tuvu ne sangviniska, Joahimam nedzirdot, par mājās braukšanas termiņu ieteica rudeni, apmēram oktobri, Bērenss viņai tiktāl piekrita, paskaidrodams, ka ap to laiku jau būšot katrā ziņā sasniegts vairāk nekā patlaban. Vispār hofrāts Cīmzena kundzei ļoti iepatikās. Viņš izturējās bruņnieciski, uzrunāja viņu — «cienījamā kundze», vīrišķīgi un paļāvīgi raudzījās viņā ar savām izvalbītajām, sarkanām asins dzīsliņām pārklātajām acīm un runādams lietoja tik studcntiskus izteicienus, ka viņai, lai arī noskaņojums bija skumjš, vajadzēja smieties.

—   Es zinu, ka Joahims atrodas labās rokās, — viņa teica un pēc nedēļas devās atpakaļ uz Hamburgu, jo nevarēja būt ne runas par vajadzību pēc īpaši rūpīgas kopšanas, bez tam pie Joahima palika brālēns.

—   Tu vari priecāties — tātad tik līdz rudenim, — sacīja Hanss Kastorps, sēdēdams divdesmit astotajā istabā pie brālēna gultas. — Vecais tagad zināmā mērā jutīsies saistīts ar solījumu, tu vari ar to rēķināties. Oktobris — tas ir tāds laiks. Daži dodas uz Spāniju, ari tu atgriezīsies pie sava bandera49 , kur varēsi spīdēt ar izcilām…

Hansa Kastorpa uzdevums bija mierināt Joahimu, kuram grūtāk par visu bija pārdzīvot šīs augusta dienas, kad notika lielie armijas manevri, viņš šķendējās par sasodīto vārgumu, kas viņam pēdējā brīdī uzbrucis.

— «Rebellio carnis»50 , — sacīja Hanss Kastorps. — Ko tu gribi? Tur pats drosmīgākais karavīrs nekā nespētu padarīt, pats svētais Antonijs nebija no tā pasargāts. Gods dievam, manevri jau notiek katru gadu, un turklāt tu taču zini, kā šeit paiet laiks! Tā, it kā tāda laika nemaz nebūtu, neesi jau pārāk ilgi bijis prom, tev nebūs grūti atkal iejusties šejienes tempā, nepagūsi ne attapties, kad jau īsais papildu laiks būs garām.

Un tomēr laika jēgas atjaunošana, kāda bija notikusi, dzīvojot līdzenumā, bija pārāk nozīmīga, lai šīs četras nedēļas neiedvestu bailes. Tiesa, visi palīdzēja, cik spēja, šo laiku īsināt. Simpātijas, kādas izraisīja viņa godprātīgais raksturs, izpaudās nebeidzamos apciemojumos: ieradās Setembrīni — saprotošs, valdzinošs — un uzrunāja Joahimu ar capitano, jo par leitnantu bija viņu jau pastāvīgi godājis, atnāca arī Nafta un tad cits pēc cita visi vecie sanatorijas iemītnieki — dāmas no Stēra kundzes galda, Levi jaunkundze, Iltisa kundze, Klēfeldes jaunkundze, Ferges un Vēzala kungi un citi, izmantodami ceturtdaļstundu no sava brīvā laika, sēdās pie viņa gultas, daudzināja vārdus par neilgo papildu ārstēšanos un stāstīja par notikumiem pašu dzīvē. Reizēm pat atnesa puķes. Kad četras nedēļas bija pagājušas, viņš piecēlās no gultas, jo temperatūra bija tiktāl pazeminājusies, ka nu varēja staigāt un ēdamzālē ieņemt vietu starp brālēnu un aldara Magnusa kunga sievu, pretī Magnusa kungam — galda stūrī, kur kādreiz bija sēdējis tēvocis Džeimss un dažas dienas arī Cīmzena kundze.

Tā nu jaunie ļaudis atkal dzīvoja kā senāk plecu pie pleca; lai aina būtu pilnīga, Joahimam pat tika piešķirta viņa agrākā istaba līdzās Hansa Kastorpa istabai, jo misis Makdonalda bija ar sava zēna attēlu rokās šķīrusies no " šīs pasaules; protams, istaba pēc tam tika apstrādāta ar H2 CO. īstenībā — un to arī abi izjuta — Joahims dzīvoja Hansa Kastorpa pakļautībā, nevis vairs otrādi, jo tagad Hanss Kastorps bija uzskatāms par pastāvīgo iedzīvotāju un atbraucējs tikai kā viesis pielāgojās viņa dzīves veidam. Joahims cieši un neatlaidīgi centās paturēt prātā oktobra termiņu, kaut arī daži viņa centrālās nervu sistēmas mezgli nepakļāvās humānistiskās uzvedības normai un pretojās ādas kompensējošai siltuma atdevei.

Atjaunojās ari apciemojumi pie Setembrīni un Naftas, kā ari pastaigas ar abiem naidīgajiem sabiedrotajiem, un, kad viņiem vēl pievienojās A. K. Ferge un Ferdinands Vēzals, kas notika diezgan bieži, tad viņi bija seši, un abi gara pretinieki nemitīgi krustoja rapierus; šo divkauju rezultātus mums nav iespējams kaut cik izsmejoši izklāstīt, lai neizplūstu bezcerīgā bezgalībā, kā tas ik reizes ar viņiem notika lielās auditorijas priekšā, kaut arī Hanss Kastorps domāja, ka viņa nabaga dvēsele ir viņu abu dialektiskās divcīņas galvenais objekts. No Naftas viņš bija dabūjis zināt, ka Setembrīni esot brīvmūrnieks, kas viņu pārsteidza tikpat lielā mērā kā savā laikā itālieša paziņojums par Naftas piederību pie jezuītiem un tas, ka ordenis rūpējas par viņa labklājību. Hanss Kastorps jutās kā no mākoņiem nokritis, dabūdams zināt, ka kaut kas tāds vispār vēl patiesi pastāv, un nebeidza izjautāt teroristu par šīs kuriozās organizācijas, kas pēc dažiem gadiem svinēšot savu divsimt gadu jubileju, izcelsmi un būtību. Ja Setembrīni, Naftam nedzirdot, runāja par viņa garīgo būtību patētiska brīdinājuma tonī kā par kaut ko satanisku, tad Nafta savukārt atklāti ņirgājās par Setembrīni interešu sfēru, likdams saprast, ka tas ir kaut kas vecmodīgs un atpalicis: buržuāziskā apgaismība un aizvakardienas brīvdomāšana neesot nekas cits kā nožēlojama spokošanās, bet Setembrīni dīvainā pašapmānā iedomājoties sevi joprojām revolucionāra gara pārpilnu. Viņš teica:

— Ko jūs gribat, jau viņa vectēvs bija carbonaro, tātad ogļracis. No tā viņš ir mantojis ogļrača ticību saprātam, brīvībai, progresam, visai kožu saēstajai klasiski buržuāziskajai tikumības ideoloģijai… Redziet, cilvēkus parasti mulsina gara straujā lidojuma neatlaidība pretstatā matērijas neiedomājamai nevarībai, gausumam, kūtrajai inercei. Jāsaprot, ka šī neatbilstība ir pietiekama, lai iznīcinātu jebkādu gara interesi par realitāti, jo likumsakarīgi ir tas, ka fermenti, kas izraisa realitātes revolūcijas, garam jau sen paguvuši apriebties. Un tiešām nedzīvs gars spēcīgāk kontrastē ar dzīvo nekā, teiksim, kaut vai bazalts, kas vismaz nepretendē uz to, lai būtu gars un dzīvība. Sādi bazalti, kādreizējās realitātes atliekas, kurus gars tik ļoti apsteidzis, ka atsakās vispār ar tiem vēl saistīt jēdzienu par realitāti, turpina laiski saglabāties, un ar savu smagnējo, nedzīvo eksistēšanu neļauj vulgaritātei savu vulgaritāti apzināties. Es runāju vispārināti, bet jūs pratīsiet teikto, praktiski pielietojot, attiecināt uz humānistisko brīvdomāšanu, kas iztēlojas, ka joprojām atrodas heroiskā nostājā pret varu un autoritāti. Ak vai, un tagad vēl tās katastrofas, ar kuru starpniecību tā tiecas attaisnot savu esību, vēlīnos un skandalozos triumfus, kurus tā gatavo kādu dienu svinēt! To iedomājoties vien, dzīvajam garam vajadzētu aiz garlaicības nobeigties, ja tas nezinātu, ka no šādām katastrofām tikai viņš būs uzvarētājs ieguvējs — viņš pats, kurā senatnes elementi, sakusuši ar vistālākās nākotnes elementiem, veido pašu īstāko revolūciju… Kā klājas jūsu brālēnam, Hans Kastorp? Jūs jau zināt, ka viņš man ir gauži simpātisks.

—   Pateicos, Naftas kungs. Viņam nudien visi simpatizē, jo viņš patiesi ir lāga puisis. Arī Setembrīni kungam viņš |oti iepaticies, kaut arī sava veida romantisko terorismu, kas ir raksturīgs Joahima profesijai, viņš, protams, nevar atzīt. Un tātad Setembrīni ir brīvmūrnieku ložas biedrs? Kas to būtu domājis! Visa viņa personība man tagad parādās citādā gaismā, daudz kas kļūst skaidrāks. Nez vai viņš arī, soļus sperdams, liek pēdas taisnā leņķī un roku spiedienam piešķir īpašu nozīmi? Neesmu nekad neko tamlīdzīgu ievērojis…

—   Šādām bērnišķībām mūsu labais masonis jau gan ir pāraudzis. Man šķiet, ka brīvmūrnieku ložas ceremoniāls diez cik lāgā vis neiederas valsts prozaiskajā laika garā. Viņi paši tagad kaunētos par senāko laiku rituālu kā par nepiedienīgām ākstībām — un pamatoti, jo ietērpt ateistisko republikānismu mistērijā būtu tiešām pārāk muļķīgi. Es nezinu, ar kādiem šausmīgiem pārdzīvojumiem tika pārbaudīta Setembrīni kunga nelokāmība — vai viņu vadāja ar aizsietām acīm pa daždažādām ejām un lika gaidīt drūmās velvēs, iekams atvērās žilbinošas gaismas piestrāvotā ložas zāle. Vai varbūt, nostādīts galvaskausa un trīs aizdegtu sveču priekšā ar šķēpu smailēm pie atsegtajām krūtīm, viņš tika svinīgi izjautāts. Tas jums jāvaicā viņam pašam, bet es baidos, ka diezin cik runīgs viņš vis nebūs, jo pat tad, ja visa ceremonija norisinās daudz prozaiskāk, klusēšanas zvērests viņam katrā ziņā bijis jādod.

—   Zvērests? Solījums klusēt? Tātad tomēr?

—   Protams. Solījums klusēt un paklausība.

—  Arī paklausība vēl. Vai zināt, profesor, man tagad šķiet, ka viņam nemaz nav bijis iemesla iebilst pret romantisko, terorismu mana brālēna amatā.. Klusēšana un paklausība! Nekad nebūtu domājis, ka tāds brīvdomātājs ka Setembrīni varētu pakļauties tik izteikti spāniskiem noteikumiem un zvērestiem. Man tā vien liekas, ka brīvmūrniecībā būtu kaut kas tieši militāri jezuītisks…

—   Jums pareizi liekas, — atteica Nafta. — Jūsu burvju rīkstīte ietrīsējās un sāka klaudzināt. Sīs savienības ideja vispār nav dalāma, jau pašos pamatos tā saistīta ar absolūto. Tātad tā ir teroristiska, proti, antiliberāla. Tā noveļ atbildību no atsevišķa cilvēka sirdsapziņas un absolūtā mērķa vārdā kanonizē jebkuru līdzekli, arī asiņaino, arī noziedzīgo. Ir zināmi norādījumi, ka arī brīvmūrnieku ložās brālīgā savienība kādreiz tikusi simboliski apzīmogota ar asinīm. Savienība jau nav nekas taustāms, bet gan vienmēr savā būtībā kaut kas absolūti organizējošs. Vai jūs zināt, ka iluminātu ordeni, kas noteiktu laika sprīdi gandrīz apvienojās ar brīvmūrniekiem, bija dibinājis kādreizējais Jēzus biedrības piederīgais?

—   Nē, to es, protams, nezināju.

—   Ādams Veishaupts organizēja savu humanitāro slepeno savienību pilnīgi pēc Jezuītu ordeņa parauga. Viņš pats bija brīvmūrnieks un redzamākie ložas locekļi — ikimināti. Es runāju par astoņpadsmitā gadsimta otro pusi, kuru Setembrīni nešaubīdamies nosauks par savas ģildes pagrimuma laikmetu. Patiesībā tas bija pats ziedu laikmets, tāpat kā visām slepenajām savienībām vispār, laiks, kad brīvmūrniecība tiešām sasniedza zināmus augstumus, no kurienes to nogāza ļaudis, līdzīgi mūsu cilvēces draugam, kurš tolaik neapšaubāmi būtu to vidū, kas brīvmūrniecībai pārmeta jezuītismu un obskurantisrnu.

—   Vai tam bija iemesli?

—   Jā, ja vēlaties. Triviālai brīvdomāšanai bija savi iemesli. Tas bija laiks, kad mūsu senči centās piešķirt savienībai katoliski hierarhisku dzīvību un Francijā, Klermonā, zeltin zēla jezuītiska brīvmūrnieku loža. Tas bija arī laiks, kad ložās iespraucās rozenkreiceri — ļoti savdabīga brālība, ņemiet vērā, ka tā tīri racionālos politiski sabiedriskos labošanas un aplaimošanas mērķus saistīja ar savdabīgu attieksmi pret Austrumu slepenajām zinātnēm, indiešu un arābu gudrību un maģisku dabas pētniecību. Toreiz stingrā pārbaudes garā notika daudzu brīvmūrnieku ložu reforma un reorganizācija izteikti iracionālā, noslēpumainā, maģiski alķīmiskā garā; tā rezultātā radās skotu brīvrnūrniecības augstākās pakāpes — ordeņa bruņinieku pakāpes, kuras pievienoja agrākajam mācekļa, zeļļa un meistara militārajam dienesta rangam — lielmeistaru pakāpes, kam sekoja rozenkreiceriska mistiskuma pārpilnais priesterisms. Tā ir sava veida pievēršanās viduslaiku garīgajiem bruņinieku ordeņiem, it īpaši templiešiem, kuri, kā jūs zināt, deva Jeruzalemes patriarham nabadzības, šķīstības un paklausības zvērestu. Vienai no augstākajām brīvmūrnieku hierarhijas pakāpēm vēl šodien pieder tituls «Jeruzalemes lielfirsts».

—   Tas man ir kaut kas jauns, nedzirdēts, Naftas kungs. Es nupat tieku uz pēdām mūsu Setembrīni viltībiņām… «Jeruzalemes lielfirsts» — nav slikti. Tā jums, ja izdevība, vajadzētu viņu joka pēc uzrunāt. Viņš savukārt nesen jūs nosauca par «doctor angelicus»51 . Par to jāatspēlējas.

—   O, ir jau vēl vesels lērums titulu ar līdzīgu nozīmi, ar «Stingrās uzraudzības» augstākajām pakāpēm un templiešu pakāpēm. Tā, piemēram, ir vēl Absolūtais Meistars, Austrumu Bruņinieks, Lielais Virspriesteris, un trīsdesmit pirmā pakāpe pat tiek dēvēta par «Karalisko noslēpumu diženo firstu». Ņemiet vērā, ka visi tituli liecina par sakariem ar austrumzemju mistiku. Jau pati templiešu atdzimšana norāda uz šādu sakaru nodibināšanu — īstenībā uz iracionāla rūgšanas materiāla ielaušanos saprātīgi lietderīgu sabiedrības pilnveidošanas ideju pasaulē. Tas piešķīra brivmūrniecībai jaunu pievilcību un spozmi, ar ko izskaidrojams viņu toreizējais piekritēju pieaugums. Par brīvmūrniekiem tiecās kļūt visi, kam bija apnikuši šī gadsimta spriedelējumi, humānie apskaidrības principi un kas bija izslāpuši pēc stiprinošākiem dzīvības malkiem. Ordeņa panākumi bija lieli, filistri sūrojās, ka tas atsvešinot vīriešus no ģimenes pavarda un mazinot sievietes cieņu.

—   Tad jau, profesor, ir saprotams, kāpēc Setembrīni kungs tik nelabprāt runā par šiem ordeņa ziedulaikiem.

—   Kā tad, viņam nepatīk runāt par laiku, kad pār brīvmūrniekiem sagruva visas antipātijas, kuras brīvdomātāji ateisti un enciklopēdiskie prātnieki agrāk izgāza pār veselu kompleksu: pār baznīcu, katolicismu, mūkiem, viduslaikiem. Jūs laikam esat dzirdējis, ka brīvmūrniekus apvaino obskurantismā.

—  Kāpēc? Man gribētos skaidrāk zināt, kāds tam iemesls.

—  Tūlīt pateikšu. «Stingrajai uzraudzībai» bija arī sava nozīme ordeņa tradīciju padziļināšanā un paplašināšanā, pievēršoties vēsturiskajiem avotiem, teiksmainajai pasaulei, tā sauktajai viduslaiku tumsonībai. Ložas augstāko pakāpju brīvmūrnieki bija phtjsica mijstica52 zinātāji, maģisku dabas zinātņu pētnieki un galvenokārt ievērojami alķīmiķi…

—   Nupat man jāsaņem visi prāti kopā, lai atsauktu atmiņā, kas tad īstenībā tā alķīmija bija. Alķīmija — zelta laisīšana, gudrības akmens, aurum potabile53 …

—  Jā, populārā valodā. Mazliet zinātniskākā to sauca par attīrīšanu, matērijas pārveidošanu, uzlabošanu, transsubstanciāciju un, proti, uz augstāko, tātad kāpinājums — lapis philosophorum54 , vīrišķīgi sievišķīgais sēra un dzīvsudraba produkts, res bina55 , divdzimumu prima materia56 , — nebija nekas cits, nekas mazāks par kāpinājumā principu, varmācīga audzināšana ar ārējiem līdzekļiem — maģiska pedagoģija, ja vēlaties.

Hanss Kastorps klusēja. Mirkšķinādams acis, viņš raudzījās ieslīpi uz augšu.

—  Alķīmiskas transmutācijas simbols, — Nafta turpināja, — pirmām kārtām tās bija kapenes.

—   Kaps?

—  Jā, trūdu vieta. Tā ir visas hermetizācijas būtība, nekas cits kā trauks, rūpīgi saglabātā kristāliskā retorte, kurā piespiež matēriju pārciest savu pēdējo pārvēršanos un attīrīšanos.

—   Hermetizācija, tas ir labi teikts, Naftas kungs. Hermctizācija — šis vārds man ir vienmēr paticis. Tas ir īsts burvju vārdiņš, kas izraisa nenoteiktas un tālas asociācijas. Atvainojiet, bet man katrreiz, dzirdot šo vārdu, jādomā par konservējamām burciņām, kuras mūsu ITamburgas saimniece Šalēna — vienkārši Šalēna, nevis Šalēnas kundze vai jaunkundze — mēdza sarindot pieliekamajā uz plauktiem, — hermētiski slēgtas burkas ar augļiem, gaļu un visu ko citu. Tās var stāvēt gadiem ilgi, un, ja kādu vajadzības pēc atver, tad tās saturs ir svaigs un neskarts, to var lietot tādu, kāds tas ir, laiks tam nav spējis neko nodarīt. Tā, protams, nav alķīmija un attīrīšana, bet gluži vienkārši — saglabāšana, tāpēc arī nosaukums — konservi. Bet vai tā nav burvība, ka iekonservētais tika atņemts laikam, bija hermētiski no tā norobežots, laiks gāja tam secen, laiks neeksistēja, tas stāvēja uz sava plaukta ārpus laika. Neko lielu es nepateicu. Pardon. Jūs, liekas, gribējāt man vēl kaut ko apgaismot.

—   Tikai ja jūs pats vēlaties. Māceklim jābūt zinātkāram un bezbailīgam, izsakoties mūsu tēmas garā. Kapenes, kaps ir vienmēr bijis pats galvenais simbols, uzņemot ordeņa brālībā. Māceklim, kurš tiecas gūt zināšanas, jebkādu šausmu apdraudētam jāsaglabā bezbailība, pēc ordeņa noteikumiem viņš tiek novests lejā, kur tam laiciņu jāuzturas, lai tad nezināma brāļa roka viņu no turienes izvestu laukā. Tāpēc sarežģītās ejas un drūmās velves, pa kurām tam jāklimst, tāpēc arī melnais auts, ar kuru iztapsēta pat «Stingrās uzraudzības» zāle, tāpēc zārka kults, kam tik liela loma uzņemšanas un sapulcēšanās ceremoniālā. Mistēriju un attīrīšanas ceļš bija briesmām pakļauts, tas veda cauri nāves bailēm, cauri trūdu valstībai, un mācekli, neofītu, pēc dzīves brīnumiem izslāpušo jaunieti, kuram vēlēšanās attīstīt sevī dēmoniskas spējas uz pārdzīvojumiem, ved maskas, kas ir tikai noslēpuma ēnas.

—   Es ļoti pateicos, profesor Nafta. Lieliski! Tā tad būtu hermētiskā pedagoģija. Neko nekait, ja arī es kaut ko dabūju zināt par to.

—   Vēl jo mazāk tāpēc, ka runa ir par ceļu uz pēdējo — uz absolūto pārjūtekliskā atzīšanu un līdz ar to par ceļu uz mērķi. Vēlākos gadu desmitos alķīmiskās ložas vadītāji noveduši pie šī mērķa daudzus cildenus meklētājus garus — man nav par to jārunā, jūs droši vien pats būsiet ievērojis, ka skotu augstāko pakāpju secība ir vienīgi hierarhijas surogāts, ka brīvmūrnieka meistara alķīmiskā gudrība izpaužas pārvērtību mistērijā, ka slepenie norādījumi, kurus audzēkņi saņem ložā, tikpat skaidri sastopami arī svētajos sakramentos, tāpat kā simboliskās izrādes ordeņa ceremoniālā atrodamas mūsu svētās katoļu baznīcas liturģijās un arhitektūras simbolikā.

—  Ak tā!

—   Atļaujiet, ari tas vēl nav viss. Es jau garāmejot ieminējos, ka norādījums, it kā brīvmūrnieku ložas būtu cēlušās no godājamām, proti, mūrnieku ģildēm, ir dots tikai vēsturiskas skaidrības labad. Vismaz «Stingrā uzraudzība» piešķīra tām daudz dziļāku, cilvēciskāku aizsākotni. Ložu slepenajiem rituāliem ir nepārprotami sakari ar mūsu baznīcas mistērijām un senatnes svētajiem ekscepsiem … Runājot par baznīcu, es domāju par brālīgo un nakts va-

I..nedienu, sakramentālā vakarēdiena miesas un asiņu baudīšanu, bet attiecībā uz ložu .. .

—   Acumirkli. Atjaujiet mazu piezīmi! Arī tai stingrajā &lt;»i ganizācijā, pie kuras pieder mans brālēns, notiek tādas brālīgas maltītes. Viņš man ir bieži par tām rakstījis. Ja neskaita nelielo iedzeršanu, tad tur viss norit pieklājības robežās, pat vēl pieticīgāk nekā korporāciju dzīrošanā …

.. . Bet attiecībā uz ložu — tas ir kapa un zārka Kults, kam es jau iepriekš pievērsu jūsu uzmanību. Abos gadījumos ir runa par pēdējā un ārkārtējā simboliku, par enajiem orģijām līdzīgajiem reliģijas elementiem, izlaidīgam naksnīgām upurēšanas ceremonijām par godu miršanai, tapšanai, nāvei, pārvērtībai un augšāmcelšanās brīnumam .. . Vai atceraties, ka naktīs drūmajās alās notika Isidas, kā arī Eleisīnas mistērijas? Jāteic, ka brīvmūrnieciba ir stipri vien aizgūta no senās Ēģiptes paražām, slepeno biedrību vidū bija tādas, kas sevi dēvēja par Eleisīnas apvienībām. Tur notika ložu svinības, Eleisīnas mistērijas un Afrodītes svētki, kur beidzot piedalījās arī sievietes — Rožu svētki, kas noprotams pēc trim zilajām rozēm uz brīvmūrnieku priekšautiem, — šie svētki, liekas, parasti izvērtās bakhantiski…

—   Kaut kas traks, ko es dzirdu, profesor Nafta. Un tas viss attiecas uz brīvmūrniecību? Un lai to visu es iztēlē saistītu ar mūsu godprātīgo Setembrīni kungu . ..

—   Jūs nodarītu viņam smagu netaisnību! Nē, par visu to Setembrīni, protams, nekā vairs nezina. Es jau jums teicu, ka tādi cilvēki kā viņš atkal iztīrījuši brīvmūrniecību no visiem augstākās garīgās dzīves elementiem. Kā tad citādi, tā ir humanizējusies, modernizējusies. Tā ir no tamlīdzīgiem maldiem atgriezusies pie lietderības, saprāta un progresa, pie cīņas ar valdniekiem un melnsvārčiem, vārdu sakot, pie sabiedriskās labklājības celšanas, tagad brīvmūrnieku ložās atkal spriež par dabu, tikumību, mērenību un tēviju. Jādomā, arī par darījumiem. īsi sakot, tā ir klubu veida nožēlojama buržuāzija …

—   Žēl. Žēl Rožu svētku. Es pajautāšu Setembrīni, vai viņš nekā vairs par visu to nezina.

—   Cildenais leņķmēra bruņinieks! — ņirgājās Nafta. — Ņemiet vērā, ka viņam nemaz nebija viegli nanākt, lai viņš ietiktu cilvēcības tempļa būvlaukumā, jo viņš ir pliks kā baznīcas žurka, bet tur tiek prasīta ne vien augstākā izglītība, humanitārā izglītība, bet, laipni lūdzu, arī jāpieder pie mantīgās šķiras, lai spētu samaksāt prāvo iestāšanās naudu un ikgada biedru naudu. Izglītība un īpašums — te jums ir buržuā! Te jums ir nesatricināmais liberālās pasaules republikas pamats!

—   Nudien, — Hanss Ķastorps smējās, — ne pielikt, ne atņemt, tieši tādi viņi ir.

—   Un tomēr, — Nafta pēc brīža piebilda, —es gribētu jums dot padomu — neizturēties pret šo cilvēku un viņa pasākumu pārāk vieglprātīgi, un, ja jau esam sākuši par šiem apstākļiem runāt, es pat gribētu brīdināt, lai jūs būtu piesardzīgs. Banalitāte nemaz nav līdzvērtīga nevainībai. Aprobežotībai nav katrā ziņā jābūt nekaitīgai. Šie ļaudis ir daudz ūdens sagāzuši vīnā, kas savā laikā bija ugunīgs, bet pašas brīvmūrniecības ideja ir pietiekami spēcīga, lai izturētu lielu atšķaidījumu, tā saglabā auglīgu noslēpumu paliekas, nav ne mazāko šaubu, ka brīvmūrnieku ložas ietekmē arī pasaules politiku, tāpat kā mūsu laipnajā Setembrīni kungā nav jāredz tikai viņš vien, bet arī spēks, kurš stāv aiz viņa un kura piekritējs un emisārs viņš ir …

—   Emisārs?

—   Kā tad, prozelītu vervētājs, cilvēka dvēseļu mednieks.

«Un kā emisārs esi tu?» nodomāja Hanss Kastorps.

Skaļi viņš sacīja:

—   Pateicos, profesor Nafta. Sirsnīgs paldies par mājienu un brīdinājumu. Vai zināt ko? Es tagad uzkāpšu stāvu augstāk, ja vispār tur augšā var būt runa par stāvu, un mazliet pataustīšu to maskējušos mūrniecības brāli. Māceklim jābūt zinātkāram un bezbailīgam … Protams, arī piesardzīgam … Ar emisāriem vēl jo vairāk nepieciešama piesardzība.

Viņš varēja mierīgi arī Setembrīni lūgt tālākas pamācības, jo diskrēeijas ziņā Naftas kungam nebija ko pārmest, un, jāteic, arī Setembrīni nekad nebija centies īpaši slēpt savu piederību pie šīs harmoniskās sabiedrības. «Rivisia della Massoneria Italiana»57 gulēja atklāti uz galda; Hanss Kastorps tikai nebija tam pievērsis uzmanību. Un, kad viņš, Naftas pamācību apskaidrots, novirzīja sarunu uz šādu tematu, runādams tā, it kā par Setembrīni piederību pie masonu ložas nebūtu nekādu šaubu, tad atdūrās tikai pret nenozīmīgu atturību. Tiesa, par dažiem jautājumiem literāts sarunā neielaidās un pat izaicinoši saknieba lūpas, kā redzams, bija saistīts ar tiem teroristiskajiem zvēres

tiem, par kuriem runāja Nafta: tie bija sīki noslēpumiņi par ārējām paražām un viņa paša stāvokli dīvainajā organizācijā. Bet par visu citu viņš klāstīja pat gari un plaši un uzbūra zinātkārīgajam iespaidīgu ainu par savas līgas izplatību: tajā ietilpa divdesmittūkstoš ložu un simt piecdesmit lielložu, izplezdamās gandrīz vai pa visu pasauli un pat tādās zemēs kā Haiti un neģēru Libērijas republika. Tāpat viņš bija labi informēts par dažādām lielām personībām, kas bijušas vai arī patlaban ir brīvmūrnieki; viņš minēja Voltēru, Lafajetu, Napoleonu, Franklinu, Vašingtonu, Macīni un Garibaldi, no dzīvajiem — pat Anglijas karali un vēl bezgala daudzus, kas savās rokās tur Eiropas valstu likteņus, nosauca valdību un parlamentu locekļu vārdus.

Hanss Kastorps izteica cieņu, bet nelikās pārsteigts. Apmēram tā jau esot arī studentu korporācijās. Arī tie turoties visu mūžu kopā un protot savējos labi iekārtot, tāpēc tiem, kas neesot korporācijā, esot grūti tikt uz augšu pa dienesta hierarhijas kāpnēm. Un tāpēc varbūt neesot gluži pareizi, ka Setembrīni kungs piedēvē prominentu personību piederību pie ložas par īpaši glaimojošu viņiem, jo esot otrādi — ja tik daudzus nozīmīgus posteņus ieņem savienības biedri, tad tas pierāda tikai savienības varenību un tādā gadījumā brīvmūrniecībai, protams, ir lielāka loma pasaules politikā, nekā Setembrīni kungs to gribētu atzīt.

Setembrīni smaidīja. Viņš pat sāka apvēdināties ar «Massoneria» žurnālu, ko turēja rokās. Liekoties, ka viņu gribot noķert slazdos? Izprovocēt uz neapdomīgiem izteikumiem par politisko būtību, par ložas politiskā gara būtību?

—  Veltīga blēdīšanas, inženieri Mēs neslēpdamies, atklāti nostājamies politikas pusē. Mēs neatzīstam to nicīgo attieksmi, kādu šis vārds, šis termins izraisa dažos nejēgās, — tie atrodas jūsu zemē, inženier, citur gandrīz vairs nekur. Cilvēku draugs vispār nesaskata atšķirību starp to, kas būtu attiecināms uz politiku, un to, kas atrastos ārpus tās. Politika ir viss.

—   Gluži viss?

• — Es labi zinu, ka ir cilvēki, kas ar atzinību norāda uz brīvmūrniecības sākotnējo apolitisko raksturu. Bet šie cilvēki spēlējas ar vārdiem un novelk robežas, kas jau sen būtu atzīstamas par šķietamām un bezjēdzīgām. Pirmkārt,

Spānijas ložas jau paša sakumā uzradīja politisku nokrāsu …

—   Varu iedomāties.

—  Jūs ļoti maz, inženier, varat iedomāties. Neiedomājieties, ka pats no sevis varētu tikt pie skaidrības, bet pacentieties uztvert un apgūt, — es to lūdzu jūsu paša labā, kā arī jūsu zemes interešu, Eiropas interešu labā — apgūt to, par ko grasos jūs pārliecināt otrkārt, proti, brīvmūrniecības ideja nekad nav bijusi apolitiska, nevienā laikmetā tā nevarēja tāda būt un, ja arī uzskatīja sevi par tādu, tad krāpa pati sevi par savu dziļāko būtību. Kas mēs esam? Celtnieki un palīgstrādnieki ēkas celtniecībā. Mērķis visiem viens — augstākā labklājība visās jomās ir brālības galvenais likums. Kāda tad ir šī labklājība, šī celtne? Prasmīga sabiedriska celtne, pilnveidota cilvēcība, jaunā Jeruzaleme. Kāda gan te nozīme politikai vai apolitikai? Pati sabiedrības problēma, cilvēku koeksistēšanas problēma jau ir politika, caurcaurēm politika, tikai un vienīgi politika. Tas, kurš tai nododas, — tas, kurš no tās vairās, nav cilvēka vārda cienīgs, — nolemts politikai, tiklab iekšējai kā ārējai, un saprot, ka brīvmūrnieku prasme ir vadības prasme …

—  Vadības …

—   Kā iluminātu brīvmūrniekiem bija reģenta pakāpe…

—   Ļoti labi, Setembrīni kungs. Vadības prasme, reģenta pakāpe, tas man patīk. Bet sakiet, lūdzu, tikai vienu — vai jūs esat kristīgie, jūs, visi, ložas locekļi?

—   Perchй!58

—  Atvainojiet, es jautāšu citādi — vispārīgāk un vienkāršāk. Vai jūs ticat dievam?

—   Es jums atbildēšu. Bet kāpēc jūs jautājat?

—   Es negribēju jūs iepriekš kārdināt, bet ir tāds bībeles stāsts, kur kāds kārdina to kungu ar romiešu monētu, bet tas kungs viņam atbild, lai dod ķeizaram, kas ķeizaram pienākas, un dievam, kas dievam pienākas. Man šķiet, ka šis piemērs parāda starpību starp politiku un apolitiku. Ja ir dievs, tad ir arī šī starpība. Vai brīvmūrnieki tic dievam?

—   Es apsolīju jums atbildēt. Jūs runājat par vienību, kuras veidošanā tiek strādāts, bet kura, visam labajam par nožēlu, vēl nepastāv. Nepastāv brīvmūrnieku pasaules apvienība. Ja tā tiks nodibināta — un es atkārtoju, ka klusībā pie šī lielā uzdevuma tiek cītīgi strādāts, — tad,

I)i'/, šaubām, ari apvienības reliģiozā atziņa būs vienota im tā skanēs: «Ēsrasez Vinfāme!»59

—   Obligāti? Tas nebūtu toleranti.

—   Diezin vai tolerances problēmu jums, inženier, ir pa spēkam risināt. Ņemiet vērā, ka tolerance kļūst par noziegumu, ja runa ir par ļaunumu.

—   Vai tad dievs būtu tas ļaunums?

—   Metafizika ir ļaunums. Jo tā nedara neko citu kā vien iemidzina centību, kas mums nepieciešama, ceļot jauno sabiedrības templi. Jau pirms ceturtdaļgadsimta Francijas Lielaustrumi sniedza mums paraugu, izsvītrodami no visiem dokumentiem dieva vārdu. Mēs, itālieši, sekojām šim piemēram …

—   Cik katoliski!

.— Jūs gribat teikt…

—   Man tas liekas īsti katoliski — izsvītrot dievu!

—  Jums šķiet, ka…

—   Nekas īpašs, Setembrīni kungs. Nepievērsiet uzmanību manai tērgāšanai! Man tikai šobrīd iešāvās prātā, ka ateisms ir augstākā mērā katoliska parādība un dievs tiek izsvītrots tikai tāpēc, lai labāk varētu būt katoliski.

Iestājās klusuma brīdis, bet bija skaidrs, ka tas notika vienīgi aiz pedagoģiskiem apsvērumiem. Pēc izteiksmīgās klusēšanas viņš atbildēja:

—   Inženier, man it nemaz nav prātā mulsināt, vai aizskart jūsu protestantisko pārliecību. Mēs runājām par toleranci … Būtu lieki uzsvērt, ka izturos pret protestantismu ne vien ar lielu iecietību, bet arī dziļi apbrīnoju to kā vēsturisku sirdsapziņas nomācēju oponentu. Grāmatu iespiešanas atklājums un reformācija kā bija, tā arī paliks divi izcilākie nopelni, kādus Viduseiropa guvusi cilvēces labā. Tas nav apstrīdams. Bet pēc tā, ko jūs nupat teicāt, es nešaubos, ka sapratīsiet mani pareizi, ja es norādīšu, ka tā ir tikai parādības viena puse un ka tai ir arī vēl otra puse. Protestantismā slēpjas elementi… Pašā jūsu reformatora personībā slēpjas elementi… Es domāju par dvēseles miera elementiem un hipnotisku sevī gremdēšanos, kas nav eiropeiska, tā ir sveša un naidīga darbīgās pasaules daļas dzīves struktūrai. Paraugieties taču uz viņu, uz Luteru! Papētiet viņa portretus — jaunības laika un vēlākos! Kāda galvaskausa forma, kādi vaigukauli, cik savdabīgs acu stāvoklis! Draugs, tā taču ir Āzija! Es justos pārsteigts, es justos gaužām pārsteigts, ja te nebūtu vendu, slāvu un sarmatu piejaukuma un ja šī vira — neviens to nevar noliegt — grandiozā parādība tik liktenīgi ar pārmērīgu smagumu neliktu nosvērties vienam no jūsu zemē tik bīstami nevienlīdzīgi stāvošiem svaru kausiem uz austrumu pusi, ka rietumpuse vēl šobaltdien, pasviesta augšup, plivinās pret debesīm …

Setembrīni bija stāvējis pie atvāžamās pults lodziņa, tagad viņš pienāca pie apaļā galda, uz kura atradās karafe ar ūdeni, tuvāk savam audzēknim, kas sēdēja uz kušetes bez atzveltnes, atspiedis elkoni pret ceļgalu un atbalstījis zodu plaukstā.

—   Caro! — sacīja Setembrīni. — Caro amico!60 Sagaidāmi liktenīgi lēmumi — nenovērtējami svarīgi lēmumi Eiropas laimei un nākotnei, tie būs noteicoši jūsu zemei, tiem jārod piepildījums tautas sirdī. Nostādītai starp Austrumiem un Rietumiem, jūsu zemei būs jāizvēlas, būs apzinīgi un galīgi jāizšķiras par vienu no abām sfērām, kas tīko pēc tās būtības. Jūs esat jauns, jūs ņemsiet dalību šai izšķīrējā lēmumā, esat aicināts to ietekmēt. Tāpēc lai svētīts ir liktenis, kas jūs atpūtis uz šo pretīgo apvidu, jo tādējādi man radusies iespēja ar savu ne pārāk nevarīgo, ne pārāk gurdeno vārdu ietekmēt jūsu jūtīgo jauno dvēseli un likt tai saprast, cik tā … cik jūsu zeme ir atbildīga civilizācijas priekšā …

Hanss Kastorps sēdēja, kā sēdējis, atbalstījis zodu plaukstā. Viņš raudzījās laukā pa mansarda lodziņu, un viņa vientiesīgajās, zilajās acīs bija jaušama tāda kā pretestība dzirdētajam. Viņš klusēja.

—   Jūs klusējat, — Setembrīni satraukti sacīja. — Jūs un jūsu zeme glabājat neizprotamu klusumu, kas ar savu noslēpumainību neļauj spriest par tā dziļumu. Jūs necienāt vārdu vai arī neprotat ar to apieties, vai arī izturaties pret to naidīgi, — pasaule, kura pieradusi pie skaidri saprotamas valodas, neko nezina un nevar dabūt zināt, kas no jums gaidāms. Labais draugs, tas ir bīstami. Valoda jau pati ir civilizācija … Vārds pat tad, ja tas ir pretrunīgs, ir saistošs … Bezvārdīgums izraisa vientulību. Jādomā, ka jūs savu vientulību satrieksiet ar darbiem. Jūsu brālēnam Džakomo (Setembrīni kungs mēdza ērtības labad Joahimu saukt par «Džakomo») —jūsu brālēnam Džakomo vajadzēs jūsu klusēšanas dēļ jums aizsteigties priekšā, «un divi ar triecienu varenu gar zemi kā likts, citi bēgot pamet arēnu …».

Hanss Kastorps sāka smieties, tāpēc pasmaidīja arī Srlrmbrīni kungs, šobrīd apmierināts par savu plastisko vardu iedarbību.

Labi, smiesimies! — viņš teica. — Esmu allaž ar mieru uzjautrināties. «Smiekli ir dvēseles vizuļošana,» teicis kāds sens autors. Jā, ari mēs esam novirzījušies uz parādībām, kam, man jāatzīstas, ir sakars ar grūtībām, kādas mūsu sagatavošanas darbā ar vispasaules brīvmūrniecibas apvienību sagādā protestantiskā Eiropa… — Un Setembrīni kungs turpināja ar aizrautību iztirzāt vispasaules apvienības ideju, kura radusies Ungārijā un kuras iecerētā īstenošana piešķirs brīvmūrniecībai visā pasaulē noteicošu varu. Viņš, starp citu, parādīja vēstules, kādas saņēmis šai jautājumā no ārzemēm, no apvienības vadošajiem locekļiem, Šveices lielmeistara pašrocīgu sūtījumu, trīsdesmit trešās pakāpes brāļa Kartjē la Tanta sūtījumu, un pastāstīja par nodomu mākslīgi radīto esperanto valodu izsludināt par apvienības pasaules valodu. Aizrāvies viņš skāra augstās politikas sfēru, apsprieda dažādus viedokļus un novērtēja izredzes, kādas revolucionāri republikāniskajai idejai ir viņa paša dzimtenē, Spānijā un Portugālē. Viņš teica, ka sarakstās arī ar personām, kas atrodas minētās monarhijas lielās ložas priekšgalā. Tur neapšaubāmi tuvojas izšķirošais brīdis. Lai Hanss Kastorps atceroties viņa teikto, kad vistuvākajā laikā notikumi līdzenumā apsteigšot cits citu. Hanss Kastorps apsolījās to darīt.

Jāpiemin, ka sarunas par brīvmūrniecību starp audzēkni un abiem mentoriem — ar katru atsevišķi — norisa tai laikā, kad Joahims vēl nebija atgriezies šurp, kalnos. Diskusija, kuru mēs tagad aprakstīsim, notika jau pēc viņa atbraukšanas un viņam klāt esot — deviņas nedēļas pēc viņa atgriešanās, oktobra sākumā, un Hansam Kastorpam šī tikšanās rudens saulē pastaigu laukumā kūrmājas priekšā ar atspirdzinošiem dzērieniem tādēļ tik cieši iespiedās atmiņā, ka viņš Joahima dēļ bija norūpējies par parādībām un pazīmēm, kas parasti neizraisa nekādas bažas, proti, par sāpēm kaklā un aizsmakumu, tātad pašam par sevi nenozīmīgām neērtībām, kuras jaunajam Hansam Kastorpam atklājās savdabīgā gaismā — gaismā, kas, tā sakot, lauzās no Joahima acu dzīlēm, — šīs acis vienmēr bija bijušas maigas un lielas, bet todien, tieši vēl tikai todien ieguva neizprotamu izteiksmību un dziļumu ar domīgu un — gribot negribot jāpievieno savādais vārds — draudīgu izpausmi un jau pieminēto iekšējo rāmo gaismu, kas būtu aplam raksturota, ja mēs teiktu, ka Hansam Kastorpam tā nepatika, — gluži otrādi, tā viņam pat ļoti patika, taču sagādāja rūpes. īsi sakot, par šiem iespaidiem nav iespējams runāt citādi kā vien juceklīgi, atbilstoši to raksturam.

Kas attiecas uz diskusiju, strīdu, protams, strīdu starp Naftu un Setembrīni, tad jāteic, ka tas bija pats no sevis izraisījies un tam nebija nekāds īpašs sakars ar iepriekš minētajiem paskaidrojumiem par brīvmūrnieku ložām. Bez brālēniem diskusijā dzīvu dalību ņēma arī Ferge un Vēzals, lai arī ne visiem šis temats bija pa spēkam — Ferges kungam, piemēram, jau nu noteikti ne. Bet strīds, kas notiek tā, it kā tiktu izšķirts dzīvības un nāves jautājums, un tai pašā laikā asprātīgi un izsmalcināti, it kā tas nebūtu dzīvības un nāves jautājums, bet norisinātos tikai smalkmanīga prātu sacensība — tā notika visi disputi starp Setembrīni un Naftu —, šādā strīdā jau, protams, ir visai saistoši noklausīties arī tādam, kas daudz neko no visa tā nesaprot un tikai neskaidri apjauš tā nozīmi. Pat pilnīgi svešie, tuvumā sēdošie cilvēki izbrīnījušies klausījās vārdu divkaujā, kas saistīja uzmanību ar savu aizrautību un eleganci.

Kā jau teikts, tas notika kūrmājas priekšā pēcpusdienā, pēc tējas. Visi četri sanatorijas «Berghof» iemītnieki bija tur satikuši Setembrīni, un pēc brīža viņiem piebiedrojās Nafta. Viņi visi bija sasēdušies ap mazu metāla galdiņu un dzēra dažādus ar sodu atšķaidītus dzērienus, anīsa dzērienu un vermutu. Nafta, kurš parasti te ēda palaunadzi, pasūtīja sev kūkas un vīnu, kas, jādomā, viņam atsauca atmiņā skolas pansionāta laikus. Joahims veldzēja sāpošo kaklu ar dabisku sulu, dzēra to ļoti stipru un skābu, jo tas savelkot un remdinot sāpes, Setembrīni sūca ar salmiņu visparastāko cukurūdeni, bet tik pievilcīgi, it kā baudītu visizmeklētāko atspirdzinājumu; viņš jokoja:

— Ko es dzirdu, inženier? Kādas ziņas nonāk manās ausīs? Jūsu Beatriče atkal atgriežas? Jūsu gide pa visiem deviņiem paradīzes lokiem? Nu, es ceru, ka jūs arī tad nenoniecināsiet sava Vergilija draudzīgi vadošo roku! Mūsu eklektiķis te apstiprinās, ka medio evo61 aina neliksies pilnīga, ja franciskāņu mistikai trūks Akvīnas Toma atziņu pretpola.

Visi smējās, izdzirduši tādu daudzumu jokpilnas gudrības, un uzlūkoja Hansu Kastorpu, kurš tāpat smiedamies pacēla pret «savu Vergiliju» glāzi ar vermutu. Kas to būtu domājis, ka šī, kaut arī izpušķotā, tomēr gluži mierini ligā piezīme nākošajās stundās izraisīs ērcīgus, garu pacilājošus ķīviņu plūdus. Jo Nafta, tiesa, zināmā mērā i/.aicināts, nekavēdamies devās uzbrukumā un nopēla romiešu dzejnieku, kuru Setembrīni, kā zināms, dievināja, cildināja vairāk par Homēru, kamēr Nafta ne vienreiz vien bija izteicies par viņu un vispār visu romiešu dzeju gaužām nicinoši — un arī tagad steigšus un nikni izmantoja gadījumu tādam pašam nolūkam. Tas, ka lielais Dante izturējies pret šo viduvējo vārsmotāju ar svinīgu nopietnību un ierādījis viņam savā poēmā izcilu lomu, kaut arī Lodoviko kungs piešķir šai lomai pārāk brīvmūrniecisku nozīmi, esot izskaidrojams ar lielā Dantes labsirdību un toreizējā laikmeta redzesloka šaurību. Ar ko tad vēl būtu ievērojams šis galma laureāts un Jūlija nama roklaiža, pasaules pilsētas literāts un uzpūtīgais skaļrīklis bez visniecīgākās radošās dzirksts, arī viņa dvēsele, ja tāda viņam bijusi, protams, nav nekāda pirmšķirīgā, un vispār — kas viņš par dzejnieku, augustīniešu laikmeta francūzis garmatainā parūkā!

Setembrīni kungs nešaubījās, ka iepriekšējais runātājs atradis līdzekļus un ceļus, kā apvienot nicinājumu Romas civilizācijas ziedulaikam ar savu latīņu valodas skolotāja profesiju. Tomēr liekoties nepieciešami norādīt, ka, šādi spriežot, viņš nonākot smagā pretrunā pats ar saviem iemīļotajiem gadsimtiem, jo tie — kur nu runāt par Vergilija nicināšanu — savā vientiesībā padarījuši viņu par varenu izcilas gudrības brīnumdari.

Gluži veltīgi, iebilda Nafta, Setembrīni kungs meklē palīdzību toreizējā rītausmas laikmeta vientiesībā — uzvarētājā, kuras radošais spēks izpaudās arī vēl pieveiktā dēmonizēšanā. Starp citu, jaunās baznīcas skolotāji nenogurdināmi brīdinājuši no seno filozofu un dzejnieku meliem, it īpaši no aptraipīšanās ar Vergilija tukšvārdu runas izvirdumiem, un šodien, kad atkal viens laikposms slīgst kapā, kad aust proletārisks rīts, patiesi pienācis īstais brīdis to atcerēties! Bet Lodoviko kungs, lai pie reizes viņam būtu atbildēts uz visu, var nešaubīties, ka viņš, Nafta, pats'savu nelielo pilsoniskās nodarbības ieguldījumu, uz ko tik laipni aplinkus norādīja sarunu biedrs, pilda ar visiem iespējamiem prāta resursiem un ne jau gluži bez ironijas pielāgojas klasiski retoriskai audzināšanas metodei, kaut arī tās dzīvotspēju kāds sangviniķis aprēķinātu tikai uz dažiem gadu desmitiem.

— Jūs, — iesaucās Setembrīni, — jūs paši svīzdami studējāt senos dzejniekus un filozofus, centāties apgūt viņu vērtīgo mantojumu, tāpat kā izmantojāt antīko celtņu paraugus saviem lūgšanu namiem! Jo jūs labi apzināties, ka paši ar saviem proletāriskās dvēseles spēkiem nekādas jaunas mākslas formas neesat spējīgi radīt, un cerat senatni sakaut ar tās pašas ieročiem. Un tā būs atkal, tā būs vienmēr! Jūsu neaptēstajam rītausmas laikmetam vajadzēs iet pamācīties pie tiem, pret kuriem jūs gribat izraisīt savu un citu nicinājumu, jo bez izglītības nevarat pastāvēt cilvēces priekšā, bet izglītība iespējama tikai viena, tā, kuru jūs dēvējat par buržuāzisko un kura pēc būtības ir humāna! Jūs uzskatāt, ka humānistiskās audzināšanas principa beigas ir dažu gadu desmitu jautājums? — Vienīgi pieklājība kavējot viņu, Setembrīni, ļauties nicīgiem un bezrūpīgiem smiekliem. Eiropa, kura protot glabāt savu mūžseno mantojumu, ignorējot šur tur safantazētās proletāriskās apokalipses, vienā mierā pāriešot pie aktuālā klasiskā saprāta.

Par aktuālo jau nu gan, Nafta dzēlīgi iebilda, Setembrīni kungs neesot pietiekami informēts. Aktuāls esot tieši jautājums, kuru viņš nezin kāpēc uzskatot par izlemtu, proti, vai Vidusjūras apvidu klasiski humānistiskais mantojums ir visas cilvēces ieguvums un tāpēc mūždien augstu vērtējams vai arī, labākajā gadījumā, ir tikai garīga forma, viena laikmeta — buržuāziski liberāla laikmeta tiesa, ar kuru reizē tam lemts iznīkt. To izšķirs vēsture, un Setembrīni kungam būtu ieteicams pārāk neļauties cerībām, ka rezultāts būs atbilstošs viņa latīniskā konservatīvisma garam.

Tā jau bija pārāk liela nekaunība no mazā Naftas — nosaukt Setembrīni kungu, visiem zināmu progresa sludinātāju, par konservatoru. To uztvēra visi, bet īpaši sarūgtināts, protams, jutās pats aizskartais, kurš satraukti skrullēja savas skaisti izliektās ūsas un, meklējot pēc trāpīga pretsitiena, deva ienaidniekam vēl iespēju uzbrukt klasiskās izglītības ideālam, Eiropas skolu un audzināšanas sistēmas retoriski literārajam garam un tā formāli gramatiskajam splīnam, kas neesot nekas cits kā vien daja iki valdošās buržuāzijas šķiru interesēm, taču tautai jau sen noderot par apsmieklu. Jā, neviens pat nenojaušot, kā laula zobojas par mūsu doktoru tituliem un visu mūsu izredzētajiem padevīgo izglītības sistēmu, kā arī par valsts lautas skolu, buržuāziskās šķiru diktatūras ieroci, kas izveidots neprātīgā iedomā, ka tautas izglītība esot atšķaidīta zinātniska izglītība. To izglītību un audzināšanu, kas lautai nepieciešama cīņā pret satrunējušu buržuāzisku Valti, tā jau sen protot sameklēt kur citur, nevis priekšniecības piespiedu mācību iestādēs, un nevienam neesot noslēpums, ka mūsu skolas tips — tāds, kāds tas attīstījies no viduslaiku klosterskolas, — ir smieklīga pagātnes atlieka un anahronisms, ka neviens šai pasaulē par savu īsto izglītību nav vairs pateicību parādā skolai un ka brīvas, visiem pieejamas mācības ar priekšlasījumu, izstāžu, filmu un tamlīdzīgu līdzekļu palīdzību ir nesalīdzināmi augstāk vērtējamas par mācībām skolā.

Uz šo revolūcijas un tumsonības mistrojumu, ko Nafta sniedza klausītājiem, it īpaši ar vulgāru obskurantisma piejaukumu, viņam atbildēja Setembrīni. Protams, Naftas rūpes par tautas izglītību esot patīkamas, bet rodoties bažas, vai šajās rūpēs neslēpjas instinktīva vēlēšanās nogremdēt tautu un visu pasauli analfabētisma tumsā.

Nafta smaidīja. Analfabētisms! Tad nu iedomājoties gan atradis atbaidošu vārdu, parāda Gorgonas galvu un cer, ka visiem jāuzskata par pienākumu nobālēt. Viņam esot žēl, ka jāsagādājot vilšanos savam sarunu biedram, — šīs humānistu izbailes no analfabētisma priekšstata viņu tikai uzjautrinot. Jābūt renesanses laikmeta literātam — klīrīgam secentistam, marīnistarn, estilo cullo62 jokupēterim, lai lasīšanas un rakstīšanas prasmei piešķirtu tik pārspīlētu audzinošu nozīmi un iedomātos, ka tur, kur tās trūkst, valda gara tumsība. Vai Setembrīni kungs varbūt atceroties, ka viduslaiku lielākais dzejnieks Volframs fon Ešenbahs bijis analfabēts? Tais laikos Vācijā uzskatīja par nepiedienīgu sūtīt skolā zēnu, kurš negrasījās kļūt par garīdznieku, un šāda dižciltīgi tautiska nicinājuma izpausme pret literāro mākslu vienmēr bijusi un būs cildena aristokrātijas pazīme, turpretī literāts — humānisma un buržuāzijas. īstenais dēls pratis gan lasīt un rakstīt, ko dižciltīgais, karavīrs un tauta nepratusi vai ari pratusi vāji, bet vairāk viņš arī neesot mācējis nenieka, joprojām esot tikai latinizēts vējgrābslis, kas pārvalda runas mākslu, bet dzīves šķēršļu pārvarēšanu atstāj krietnu cilvēku ziņā — tāpēc arī viņš politiku pārvēršot par vējgrābslību, proti, par vienu vienīgu retoriku un skaistu vārdu mākslu, ko viņu valodā mēdzot dēvēt par radikālismu un demokrātiju, — un tā tālāk, un tā joprojām.

Un tad Setembrīni atbilde! Pārāk drosmīgi — tā viņš sauca — oponents atklājot savu aizraušanos ar zināmo laikmetu nejēdzīgo barbarismu, ņirgādamies par mīlestību uz literāru formu, bez kuras, protams, nekas cilvēcisks nav iedomājams un iespējams — nekad un nemūžam! Dižciltīgums? Tikai cilvēces ienaidnieks spējīgs ar šādu vārdu apzīmēt nespēju izteikties, rupju un mēmu priekšmetīgumu. Dižciltīgs drīzāk esot tikai cildens luksuss, generositā, kas izpaužas spējā piešķirt formai cilvēcisku, no satura neatkarīgu pašvērtību — runas kultu, tāpat kā mākslu mākslas dēļ; šo grieķu un romiešu civilizācijas mantojumu, ko humānisti, uomini letterati, vismaz atdevuši atpakaļ romāņu tautām un kas esot jebkura turpmākā saturīgā ideālisma, kā arī politiskā ideālisma avots.

— Tā gan, mans kungs! Tas, ko jūs gribētu nozākāt par vārda un dzīves atšķirtību, nav nekas cits kā visaugstākās vienotības vainagojums skaistajā; un es nebaidos par augstsirdīgo jaunatni — kurā pusē tā nostāsies strīdā, kad jāizšķiras starp literatūru un barbarismu.

Hanss Kastorps, kurš tikai pavirši bija klausījies sarunā, jo viņa uzmanību bija saistījis karotājs un cildenais dižciitīguma pārstāvis, kas bija viņu vidū, vai, pareizāk, jaunā izteiksme viņa acīs, mazliet sarāvās, jo juta, ka Setembrīni kunga pēdējie vārdi ir pievērsti viņam ar aicinājumu un prasību, bet tad viņa sejā iegūla tāda pati izteiksme kā toreiz, kad Setembrīni dzīrās viņu svinīgi piespiest izšķirties starp «Austrumiem un Rietumiem», — šī izteiksme pauda apņēmīgu neatkarību un ietiepību, un viņš klusēja. Visu viņi, šie abi, pārspīlēja, kā jau laikam nepieciešams, kad strīdas un katrs cenšas nikni aizstāvēt savu krasi izvirzīto viedokli, bet viņam tā vien šķita, ka patiesībai jābūt kaut kur vidū starp nesamierināmiem pretiniekiem; starp valodīgo humānismu un analfabētisko barbarismu atrodas tas, ko varētu samierinoši saukt par cilvēcisko vai humāno. Taču viņš to nenosauca, lai nesaērcinātu abus strīdīgos garus, un, patvēries savā atturībā, vēroja, kā viņi, pēc tam kad Setembrīni ar nelielo joku par Vergiliju bija devis ierosinājumu,' nerimstas un viens otru naidīgi skubina juku jukām novirzīties no temata.

Setembrlni vēl nebija beidzis, viņš deva mājienus ar vārdiem, lika tiem triumfēt. Viņš uzmetās par literārā ģēnija aizstāvi, slavināja rakstības vēsturi, sākot ar brīdi, kad cilvēks, lai piešķirtu savām domām un jūtām ilga mūža piemiņu, bija iegrebis akmenī hieroglifus. Viņš runāja par ēģiptiešu dievu Totu, ar kuru identisks bijis helēņu Hermejs Trismegists un kurš ticis godāts par rakstības izgudrotāju, bibliotēku aizgādni un visu garīgo meklējumu iedvesmotāju. Viņš runājot gandrīz vai zemojās, krita uz ceļgala šā Trismegista, humānistiskā Hermeja — palestras meistara priekšā, kam cilvēce parādā pateicību par literārā vārda un agonālās retorikas visaugstāko balvu, un pamudināja Hansu Kastorpu uz piezīmi, ka tādā gadījumā šis Ēģiptē dzimušais acīmredzot bijis arī politiķis un tikai lielākos apmēros veicis tādu pašu uzdevumu kā Brūnēto Latīni kungs, kurš florentīniešiem piešķīris īpašu gara slīpējumu, mācījis viņiem runas mākslu, tāpat kā vadīt republiku pēc politikas likumiem; Nafta atbildot attrauca, ka Setembrīni kungs esot mazliet pārspīlējis un pasniedzis Tota un Trismegista tēlu stipri vien nolaizītu. Tas jau bijis drīzāk pērtiķu, mēness un dvēseļu dievība, paviāns ar mēness sirpi uz galvas un ar Hermeja vārdu apveltīts galvenokārt kā nāves un mirušo dievs: cilvēka dvēseles sargs un vadītājs, kurš jau vēlākos senlaikos izvērtās par brīnumdaru ciltstēvu un kabalistiskajos viduslaikos par hermētiskās alķīmijas tēvu.

Kas? Ko? Hansa domās un iztēles darbnīcā smadzenēs viss sagriezās juku jukām. Tur bija ar zilu apmetni apņēmusies nāve, tēlodama humānistisku retoru, un, ja tā ciešāk ielūkojās pedagoģiskajā literatūras dievā un cilvēces draugā, tad pretī neraudzījās vis viņa, bet pērtiķa vieplis ar nakts un burvestības simbolu pie pieres… Hanss Kastorps, atvairīdamies no šiem tēliem, māja ar roku un tad aizklāja acis ar plaukstu. Taču tumsā, kurā viņš bija paslēpies no visa šī sajukuma, lauzās iekšā Setembrīni balss, kas joprojām slavināja literatūru. Ne vien vērojošais, arī aktīvais diženums, tā viņš sauca, esot allaž bijis ar to saistīts; un viņš minēja tādus vārdus kā Aleksandru, Cēzaru, Napoleonu, nosauca arī Prūsijas Fridrihu un citus dižvīrus, pat Lasalu un Moltki. Viņš nemaz nejutās aizskarts, ka Nafta dzīrās viņu sūtīt pie ķīniešiem, kur valdīja neiedomājami nejēdzīga ābeces pielūgsme un kur piešķīra ģenerālfeldmaršala nosaukumu tam, kurš prata uzvilkt ar tušu visas četrdesmittūkstoš vārdu zīmes; tam taču jābūt īsti pa prātam tādam humānistam kā Setembrīni. Ha, Nafta jau nu ļoti labi zinot, ka neesot runa par tušu, bet par literatūru kā cilvēces attīstības impulsu, par literatūras garu — tā gan, nabaga zobgali! — jo tas ir pats gars, analīzes un formas apvienojuma brīnums. Viņš bija tas, kurš pamodināja izpratni par visu cilvēcisko, palīdzēja atbrīvoties no muļķīgiem aizspriedumiem un pārliecībām, kas savukārt rosināja cilvēku dzimtas garīgo attīstību un pilnveidošanos. Attīstīdams cilvēkos augstāko morālo izsmalcinātību un jūtīgumu, tas audzināja viņos bez mazākās noslieces uz fantazēšanu spēju apšaubīt, izpratni par taisnīgumu, iecietību … Literatūras apskaidrojošā, dziedējošā iedarbība, kaislību pārvarēšana ar vārda un atziņas palīdzību, literatūra kā ceļvede uz izpratni, uz piedošanu un mīlestību, valodas atpestošā vara, literārais gars kā cilvēciskā gara viscildenākā izpausme vispār, literāts kā cilvēka pilnības iemiesojums, kā svētais — bija tas, ko Šetembrīni kungs jūsmīgi cildināja savā apoloģētiskajā slavas dziesmā. Bet, ak vai, arī pretinieks nebija uz mutes kritis, viņš prata eņģeliskos aleluja izjaukt ar visai nepatīkamiem, spožiem iebildumiem, nostādamies to pusē, kas ir par cilvēka un dzīves saglabāšanu un tātad pret iznīcības garu, kurš slēpjas aiz šīs slavinoši liekulīgās runas. Brīnumainā vienotība, kuru Šetembrīni kungs, balsij trīsot, slavina, rezultātā esot vienīgi krāpšana un māžošanās, jo forma, ko literārais gars dižojas apvienojis ar izmeklēšanas un sadalīšanas principu, ir tikai šķietama, melīga forma, nevis īsta, pilnīga, dabiska, ne tuvu ne dzīvības forma. Mūsu tā saucamais cilvēces glābējs gan daudzinot apskaidrojošo, dziedējošo iedarbību, bet patiesībā tā esot dzīves kastrācija, asiņu nolaišana; jā, gars, pārcentīgā teorija esot dzīvi apkaunojoša, un tas, kurš gribot iznīcināt kaislības, esot «Nekas» — tīrais nekas, jo «tīrs» ir patiesi vienīgais atribūts, ko vispār vēl iespējams pievienot šim «Nekas». Un šeit tad arī literāts Šetembrīni kungs atklājis savu īsto seju, kas padevīga progresam, liberālismam un buržuāziskai revolūcijai. Jo progress esot vistīrākais nihilisms, un liberālajam pilsot ii i n pats galvenais ir pakļāvība «Nekam» un sātanam, ja, viņš noliedz dievu, konservatīvi un pozitīvi absolūto, zvērēdams uzticību sātaniski antiabsolūtajam, un vēl ar savu nāves pacifismu iedomājas sevi par diezin cik taisnprātīgu. Taču par taisnprātību nevarot būt ne runas, gluži otrādi, viņš esot smagi noziedzies pret dzīvi un pelnījis, lai viņu nodod inkvizīcijas un stingrās slepenās tiesas rokās.

Nafta, šādi sarkastiski uzbrūkot, prata slavas dziesmu pārvērst sātana izrīcībā, tāpēc atkal lieku reizi nepavisam nebija iespējams saprast, kur ir dievs un kur slēpjas velns, kur ir dzīvība un kur nāve. Lasītājs ticēs, ja teikšu, ka Naftas pretinieks bija pietiekami attapīgs, lai nepaliktu atbildi parādā, kura savukārt bija izcili trāpīga un uz kuru viņš saņēma tikpat cienīgu atbildi; tā tas turpinājās vēl labu laiku, un saruna sāka atkal risināties par jau iepriekš iztirzāto. Hanss Kastorps vairs tālāk neklausījās, jo Joahims, starp citu, bija ieminējies, ka laikam esot saaukstējies un lāgā nezinot, ko lai darot, jo apaukstēšanos jau šeit uzskatot par kaut ko nepiedienīgu. Duelantiem šī piezīme bija paslīdējusi gar ausīm, bet Hanss Kastorps, ka jau teicām, norūpējies vēroja brālēnu un kādas replikas vidū devās prom, nelikdamies zinis, vai palikušie klausītāji Ferge un Vēzals būs pietiekami pedagoģisks stimuls, lai vārdu divkauja turpinātos.

Pa ceļam abi vienojās, ka par Joahima saaukstēšanos un sāpēm kaklā būs jāpavēsta parastā veidā, proti, jāpieteic masētājam, lai paziņo vecākajai māsai, — tad jau droši vien kaut kas tiks slimnieka labā darīts. Tā laikam būšot vispareizāk. Vēl tai pašā vakarā tūlīt pēc vakariņām, kad Joahima istabā bija ienācis Hanss Kastorps, Aclriatika pieklauvēja pie durvīm un spiedzīgā balsī apjautājās, ko tad jaunais virsnieks vēloties vai par ko sūdzoties. «Sāpes kaklā? Aizsmakums?» viņa atkārtoja. «Cilvēkbērns, kas tad nu tas par izlēcienu?» Un viņa grasījās Joahimam caururbjoši vērties acīs, tomēr ne jau Joahima vainas dēļ abu skatieni nespēja sastapties: viņas skatiens nemitīgi aizslīdēja sānis. Nezin kāpēc viņa atkal un atkal mēģinājumu atkārtoja, lai gan bija pietiekami izdevības pārliecināties, ka šāds pasākums ir veltīgs. Ar tādu kā metāla kurpju velkamo, ko viņa sameklēja savā jostas somā, māsa ielūkojās slimniekam rīklē; Hansam Kastorpam vajadzēja ar nakts galdiņa lampu rādīt gaismu.

Pacēlusies pirkstgalos, pētīdama Joahima ūku, viņa apjautājās:

— Sakiet man, godājamais cilvēkbērns, — vai jums ir gadījies aizrīties?

Ko lai te atbild? Pašreiz, kamēr viņa pētīja, vispār nebija nekādas iespējas kādu vārdu bilst, bet arī pēc tam, kad viņa palaida Joahimu vaļā, viņš nevarēja iedomāties, ko lai saka. Protams, vienu otru reizi dzerot vai ēdot bija gadījies aizrīties, bet tas jau ir cilvēkam parasts, un droši vien jautājot viņai bija kas cits prātā. Viņš vaicāja: kā tas domāts? Neatceroties, kad tas noticis pēdējo reizi.

Nu labi, to viņa tāpat vien iedomājusies. Un, par izbrīnu brālēniem, paziņoja, ka viņš esot saaukstējies; vārds «saaukstēšanās» šai namā netika izrunāts. Lai rūpīgi izmeklētu rīkli, esot nepieciešams hofrāta laringoskops. Aiziedama viņa atstāja formamintu, kā arī komprešu papīru un aptinamo nakts kompresi; Joahims arī izmantoja abus līdzekļus un atzina, ka pašsajūta manāmi uzlabojusies, viņš joprojām tos pielietoja, jo piesmakums nemitējās, nākošajās dienās pat pastiprinājās, lai gan sāpes kaklā reizēm izzuda pilnīgi.

Starp citu, viņa saaukstēšanās temperatūra bija tīrās iedomas. Objektīvais konstatējums bija parastais — tas, kurš kopā ar hofrāta izmeklējuma rezultātiem aizturēja te godprātīgo Joahimu vēl mazliet paārstēties, iekams varēs steigties pie saviem pienākumiem, kurp aicina karogs. Iepriekš paredzētais oktobra termiņš pagāja ne redzēts, ne manīts. Neviens par to pat neiedomājās — ne hofrāts, ne brālēnisavās sarunās: izvairīdamies skatīties viens otram acīs, viņi to pat nepieminēja. Pēc tā, ko Bērenss parastajā ikmēneša izmeklēšanā diktēja dvēseļu pazinējam un ko uzrādīja rentgena uzņēmums, bija skaidrāks par skaidru, ka runa varētu būt vienvienīgi par pilnīgi patvaļīgu aizbraukšanu, kaut gan šoreiz bija sevišķi svarīgi pildīt dienestu šeit, augšā, ar dzelžainu pašdisciplīnu, līdz būs iegūta nepieciešamā izturība dienestam un zvēresta pildīšanai līdzenumā.

Tāda bija pārliecinošā parole, par kuru, nesakot ne vārda, vienojās. Taču patiesībā neviens par otru nebija īsti drošs, vai tas arī sirds dziļumos tic šai parolei, un, kad tiekoties viņi abi nodūra acis, tad tas notika tieši to pašu šaubu pēc un arī skatieni tomēr bija iepriekš sastapušies. Un tas notika diezgan bieži kopš tā kolokvija par literatūru, kad Hanss Kastorps pirmo reizi ievēroja Inaliiina acis apslēptu, savdabīgu mirdzumu, kā arī nepai asi ii «draudīgu» izteiksmi. Reiz tas notika pie pusdienu i;alda, kad aizsmakušajam Joahimam gadījās tik nelaiimiri aizrīties, ka viņš tikai ar grūtībām atvilka elpu. Un, I. unēr nu Joahims, aizsedzies ar salveti, elsa un viņa C,alda biedre Magnusa kundze pēc sena paraduma velēja viņam pa muguru, brālēnu acis sastapās, un šī saskatišana.s satrieca Hansu Kastorpu vairāk nekā pats negadījums, kas varētu notikt ar ikvienu; tad Joahims nodūra aris un, aizsedzies ar salveti, piecēlās no galda, izgāja no ēdamzāles, lai izklepotos ārpusē.

Pēc desmit minūtēm smaidīdams, kaut arī vēl drusku Itals, viņš atgriezās, atvainojās par sagādāto traucējumu im turpināja tāpat kā iepriekš baudīt bagātīgo maltīti; vēlāk šo atgadījumu aizmirsa, neviens to pat nepieminēja, liet, kad pēc dažām dienām, nevis pusdienu laikā, bet ēdot sātīgās otrās brokastis, notika tas pats, skatieni šoreiz nesastapās, vismaz ne abu brālēnu skatieni, jo Hanss Kastorps, noliecies pār savu šķīvi, šķietami neko nemanīdams, ēda, tomēr pēc brokastīm vajadzēja to it kā starp citu pieminēt, un Joahims ņēmās sodīties par nejēgas sievišķi Milendonku, kas ar savu no gaisa grābtu jautājumu viņu samulsinājusi, apvārdojusi, kaut velns viņu parāvis. Jā, tā droši vien bijusi suģestija, sacīja Hanss Kastorps, interesanta, kaut arī nepatīkama parādība. Bet Joahims, pēc tam kad šī parādība bija ieguvusi apzīmējumu, turpmāk ar panākumiem vairījās no burvestības, ēdot uzmanījās un neaizrijās biežāk par cilvēkiem, kas nebija apvārdoti; viņam gadījās atkal aizrīties tikai pēc deviņām vai desmit dienām, un tas jau vairs nebija runas vērts.

Tomēr viņu ārpus kārtas un laika aicināja pie Radamanta. Vecākā māsa bija viņu pieteikusi pie ārsta, un tas nemaz nebija aplam darīts, jo, tā kā sanatorijā bija laringoskops, tad šķita, ka nemitīgais aizsmakums, kas reizēm pat uz vairākām stundām pilnīgi laupīja viņam iespēju parunāt, tāpat arī sāpes kaklā, kuras atjaunojās, tiklīdz Joahims nebija rīkli ieziedis ar siekalas izraisošu līdzekli, bija pietiekams iemesls, lai gudri izdomāto instrumentu reiz izvilktu no skapja un liktu lietā, kaut arī Joahimam tagad reti gadījās aizrīties — ne biežāk kā kuram katram, bet tas bija iespējams, ievērojot vislielāko piesardzību ik pie kumosa, tāpēc viņš ēdot parasti atpalika no pārējiem.

Hofrāts, ilgi un pamatīgi spoguļodams, apgaismodams un dziļi ielūkodamies, pētīja slimnieka rīkli; tūlīt pēc vizītes pie ārsta Joahims, paklausīdams Hansa Kastorpa lūgumam, ienāca pie viņa lodžijā, lai pastāstītu, kā viss norisinājies.

— Bija diezgan nepatīkami un kutelīgi, — viņš stāstīja čukstus, jo patlaban bija galvenās gulēšanas laiks un vajadzēja ievērot klusumu, — galu galā Bērenss samuldēja visādus niekus par iekaisuma procesu un lika katru dienu rīkli ieziest, rīt pat sāks to kodināt, vajag nolikt pa rokai medikamentus. Tātad iekaisums un kodināšana.

Hansam Kastorpam radās visdažādākās asociācijas un atmiņā atausa tāli notikumi, kas gan saistījās ar viņam svešiem cilvēkiem, tādiem kā klibais portjē un dāma, kura veselu nedēļu bija taustījusi sev ausi un vēlāk tomēr tikusi pilnīgi nomierināta; viņš grasījās vēl kaut ko jautāt, tomēr neuzdrīkstējās un nolēma pavaicāt to zem četrām acīm hofrātam; Joahimam viņš tikai izteica gandarījumu, ka beidzot mokošais traucējums tiks likvidēts un par to papūlēsies hofrāts pats. Tam tik ir nags, ja viņš ko uzņemas, tad arī zinās, kas darāms. Joahims vienīgi pamāja un, brālēnu neuzlūkodams, iegāja savā lodžijā.

Kas bija noticis ar godprātīgo Joahimu? Pēdējās dienās viņa acis bija kļuvušas biklās un tramīgas. Vēl pavisam nesen vecākā māsa Mīlendonka bija lieku reizi izmēģinājusi sarunā ar viņu lūkoties ar savu caururbjošo skatienu, bet veltīgi, — saduroties ar viņa rāmajām, tumšajām acīm, viņa cieta neveiksmi, toties, ja viņa tagad vēlreiz atkārtotu savu mēģinājumu, tad nemaz nevar zināt, vai tas arī neizdotos. Lai vai kā, bet no ielūkošanās acīs Joahims vairījās, uh, ja nu tomēr tas notika (Hanss Kastorps viņu neatlaidīgi vēroja), tad vieglāk ap sirdi tāpēc nekļuva. Nomāktā garastāvoklī Hanss Kastorps palika viens savā lodžijā, viņu sagrāba vēlēšanās tūlīt pat sameklēt hofrātu un tikt pie skaidrības. Tomēr to nevarēja darīt, jo Joahims dzirdētu viņu pieceļamies, tāpēc vajadzēja savu nodomu atlikt un mēģināt Bērensu notvert pēcpusdienā.

Tas viņam neizdevās. Savādi! Viņam nekādi neizdevās hofrātu notvert ne šai vakarā, ne arī kādā no abām nākošajām dienām. Protams, mazliet traucēja arī Joahims, jo viņš nedrīkstēja nekā manīt, bet ar to vēl nevarēja izskaidrot pilnīgo neveiksmi kaut kādā veidā notvert Raclamantu un aprunāties. Hanss Kastorps meklēja un taujāja pēc viņa visā namā; viņu raidīja gan šur, gan tur — kur droši viņš būšot sastopams, un "tomēr viņa tur vairs nebija. Kādas maltītes laikā arī Bērenss sēdēja pie galda, pie «sliktā» krievu galda, bet nozuda pirms deserta.

Vienu otru reizi Hansam Kastorpam jau šķita, ka nupat viņu notvers, viņš redzēja Bērensu kāpnēs, gaiteņos sarunājamies ar Krokovski, ar vecāko māsu, ar kādu slimnieku un gaidīja, kad viņš atbrīvosies. Bet vajadzēja tikai uz brīdi novērst acis, un Bērenss jau bija prom.

Tikai ceturtajā dienā Hanss Kastorps beidzot panāca savu. Gulēdams lodžijā, viņš pamanīja meklējamo dārzā, kur tas deva norādījumus dārzniekam; Hanss Kastorps aši nometa segu un noskrēja lejā. Hofrāts tieši tobrīd sagumis, airēdamies ar rokām, tuvojās savam dzīvoklim. Hanss Kastorps rikšiem metās pakaļ un pat atļāvās viņam uzsaukt, tomēr bez panākumiem. Beidzot viņš aizelsies panāca ārstu.

—   Kas jums te meklējams? — hofrāts izvalbītām acīm viņam uzsauca. — Vai man vajadzēs jums izsniegt atsevišķu pastāvošās kārtības noteikumu eksemplāru? Manuprāt, patlaban ir gulēšanas laiks. Jūsu temperatūras līkne un uzņēmums nemaz ar nedod jums tiesības tēlot nezin kādu brīvkungu. Vajadzētu te kaut kur nostādīt tādu dievišķīgu biedēkli, kas draudētu uzdurt uz iesma katru, kurš starp pulksten diviem un četriem atļaujas te, dārzā, patvaļīgi izrīkoties! Kas jums īsti vajadzīgs?

—   Hofrāta kungs, man ļoti nepieciešams ar jums pāris vārdu parunāt!

—   Tā jau es manu, ka esat to ieņēmis galvā. Jūs lencat mani tā, it kā es būtu nezin kāda skaistulīte, varen iekārojams izpriecas objekts. Ko jums vajag no manis?

—   Tikai sakarā ar manu brālēnu, hofrāta kungs, atvainojiet! Viņam tagad ieziež kaklu… Esmu pārliecināts, ka nu viss nokārtosies. Šī parādība taču nav bīstama … es tikai gribēju pavaicāt…

—   Jūs vienmēr gribat, lai nekas nebūtu bīstams, Kastorp, tāds jūs esat. Jūs pats pa reizei nemaz ar neesat noskaņots pret bīstamiem pasākumiem, bet tad izturaties tā, it kā tie būtu paši nevainīgākie, un cerat šādā veidā izpatikt dievam un cilvēkiem. Jūs, mans dārgais, esat tomēr zaķpastala un pinkstulis, un, ja jūsu brālēns jūs sauc par civilizētu, tad tas ir ļoti saudzīgi teikts.

—   Ļoti iespējams, hofrāta kungs. Protams, ka mana rakstura sliktās īpašības ir acīm redzamas. Bet patlaban

nudien nav runa par tām, un tas, ko es jums jau kopš trim dienām gribu lūgt, ir vienīgi…

—   Lai es jums pasniedzu gaiši rozā, sīrupsaldu patiesību! Jūs lienat man uz ādas un sīcat, to vien gribēdams, lai es atbalstu jūsu liekulību un jūs varētu dusēt kā nevainīgs jēriņš, kamēr citiem jābūt nomodā un jānes par visu atbildība.

—  Bet, hofrāta kungs, jūs esat pārāk stingrs pret mani. Es, gluži otrādi, gribēju …

—  Jā, ar to gan, ar rakstura stingrību jūs nevarat vis neko lepoties. Tur, jāteic, jūsu brālēns ir pavisam cits puisis, tas ir no cita kaula darināts. Viņš zina skaidru patiesību. Klusēdams zina skaidru patiesību — vai saprotat? Tas neķeras cilvēkiem svārku stērbelēs, lai tie pūš zilu migliņu acīs un melš par nebriesmām. Tas saprata, ko dara un ar ko riskē, — īsts vīrs, kurš zina, kā jāizturas, un prot savaldīt mēli, bet tā ir vīru daļa, nevis diemžēl tādu divkājainu mīkstpēdiņu kā jūs. Bet to es jums saku, Kastorp, ja jūs sāksiet te brēkt un taisīt scēnas un ļausiet vaļu savām civilajām emocijām, tad es jūs izmetīšu laukā. Jo šādā reizē te vieta ir tikai vīriem, tas jums jāsaprot.

Hanss Kastorps klusēja. Arī viņa seja tagad pārklājās plankumiem. Viņš bija pārāk kaparsarkans, lai nobālētu viscaur. Beidzot viņš, lūpām trīsot, sacīja:

—   Es jums ļoti pateicos, hofrāta kungs. Nu jau es arī, liekas, zinu skaidru patiesību, jo laikam jau jūs nekad … kā lai saku… nebūtu tik svinīgi ar mani runājis, ja Joahima stāvoklis nebūtu nopietns. Man arī nepatīk ne scēnas, ne brēkšana, šai ziņā jūs man nodarāt pāri. Un, ja runa ir par klusēšanu, tad ari tam man pietiks spēka, to es, liekas, varu apsolīt.

—   Jūs esat ļoti pieķēries savam brālēnam, Hans Kastorp? — pēkšņi satvēris jaunā cilvēka roku, jautāja hofrāts, lūkodamies ar savām izvalbītajām acīm uz viņu caur

» pieri …

—  Ko lai tur saka, hofrāta kungs. Tik tuvs radinieks, tik labs draugs un šeit mans biedrs slimojot. — Hanss Kastorps iešņukstējās un, izvērsdams papēdi, nolika kāju uz pirkstgala.

Hofrāts steigšus palaida viņa roku vaļā.

—  Nu tad izturieties pret viņu labi šos pusotra, divus mēnešus, — viņš teica. — Pats patīkamākais viņam būs, ja jūs ļausiet vaļu savai dabiskajai bezrūpībai. Es jau arī

vēl esmu te un tieši tāpēc, lai tam visam piešķirtu iespējami cildenu un komfortablu izskatu.

—  Larynx,63 vai ne? — jautāja Hanss Kastorps, pamādams hofrātam.

—  Laryngeal — Bērenss apstiprināja. — Ātri progresējošs sairuma process. Un elpvadu gļotāda ari jau stipri skarta. Iespējams, ka izkliedzot komandas, te radusies locus minoris resistentiae65 . Bet uz tādām diversijām jābūt allaž sagatavotam. Maz izredžu, manu zēn, patiesībā pat nekādu. Protams, tiks izmēģināts viss iespējamais, vislabākais.

—   Māte… — ieminējās Hanss Kastorps.

—   Vēlāk, vēlāk. Nav nekāda steiga. Parūpējieties taktiski un smalkjūtīgi, lai viņa pakāpeniski sāk aptvert stāvokli. Un tagad taisieties, ka tiekat atpakaļ. Viņš jau mana. Un viņam droši vien ir nepatīkami apzināties, ka tiek aiz muguras aprunāts.

Joahims gāja katru dienu ieziest kaklu. Bija skaistas rudens dienas; ģērbies baltās flaneļa biksēs un zilos svārkos, viņš bieži ieradās no procedūras ar nokavēšanos pie galda; akurāts, militāri izturēts, īsi un laipni sveicināja, bija vīrišķīgi savaldīgs, lūgdams atvainot nokavēšanos, tad sēdās pie savas maltītes, kuru viņam tagad gatavoja īpaši, jo, ēdot to pašu, ko visi, viņš aiz bailēm aizrīties atpalika no citiem: viņam deva zupas, maltas gaļas ēdienus un putras. Jau ļoti drīz galda biedri saprata stāvokli. Viņi atbildēja Joahima sveicienam pasvītroti pieklājīgi un draudzīgi, uzrunādami ar «leitnanta kungs». Kad Joahims nebija klāt, viņi izprašņāja Hansu Kastorpu, nāca arī apjautāties no citiem galdiem, štēra kundze, lauzīdama rokas, nepiedienīgi vaimanāja. Hanss Kastorps atbildēja aprauti, piekrita, ka gadījums esot nopietns, tomēr līdz zināmai pakāpei noliedza šo nopietnību, darīja to goda pēc, juzdams, ka nedrīkst pirms laika Joahimu nodot.

Viņi devās kopīgās pastaigās, trīs reizes dienā priekšrakstā paredzētajos klaiņojumos, kurus hofrāts bija Joahimam stingri ierobežojis, lai veltīgi nešķiestu spēkus. Hanss Kastorps parasti turējās brālēnam kreisajā pusē — senāk viņi bija gājuši, kā pagadās, bet tagad Hanss Kastorps centās iet kreisajā pusē. Viņi nerunāja neko daudz, pārsprieda vienīgi sanatorijas ikdienas notikumus, neko citu. Par to, kas palika starp viņiem neizteikts, nebija vajadzības runāt vēl jo vairāk tāpēc, ka abi bija savaldīgi, atturīgi, viens otru pat vārdā uzrunāja tikai ārkārtējos gadījumos. Un tomēr reizēm Hansa Kastorpa civilista krūtīs kaut kas lauztin lauzās uz āru. Bet runāt nebija iespējams. Smeldzīgi vētrainās jūtas uzvilnījušas no jauna noplaka, un viņš klusēja.

Joahims gāja nokārtu galvu līdzās. Viņš raudzījās lejup, it kā vērotu zemi. Savādi: te viņš iet — iznesīgs un kārtīgs, bruņnieciski pieklājīgi sveicina garām ejošos, rūpējas kā allaž par savu ārieni un pieklājību — un piederēja zemei. Protams, tai vai nu agrāk, vai vēlāk piederam mēs visi. Bet, ja tik jauns, ar tik dedzīgu un karstu vēlēšanos kalpot savam karogam un tikai īsu bridi paguvis dienestu pildīt, tad ir smagi, un vēl smagāk un neaptveramāk ir tādam līdzās ejošam Hansam Kastorpam nekā pašam zemei nolemtajam, kurš cienīgi klusē par to, ko zina, kaut arī viņa zināšanai ir visai teorētisks raksturs, realitātes tajā nav daudz, un pamatos tā attiecas mazāk uz viņu pašu nekā uz visiem pārējiem. Un tiešām nāve vairāk skar pakaļpalicējus nekā aizgājēju, jo, vai nu mēs zinām šo citātu, vai arī ne, bet asprātīgā prātnieka teiktajam ir pilnīga iekšēja jēga arī šobaltdien — ka tikmēr, kamēr mēs esam, nāves nav, un, kad ir nāve, mūsu nav, tātad starp mums un nāvi nepastāv nekādu reālu sakaru, un tā ir parādība, kas vispār mūs neskar un tikai daļēji skar pasauli un dabu, tāpēc arī visas būtnes tai raugās pretī ar lielu mieru, vienaldzību, bezatbildību un egoistisku vientiesību. Pēdējās nedēļas laikā Hanss Kastorps ievēroja Joahima uzvedībā daudz ko no šīs bezatbildības un egoistiskās vientiesības un saprata, ka brālēns gan zina, bet viņam nav grūti cildeni klusēt par to, ko zina, jo viņa iekšējā saskare ar zināmo ir tikai neskaidra, abstrakta un, ciktāl šai saskarei rodas praktiska ievirze, to regulē un nosaka veselīga pieklājības izjūta, kas nepieļauj zināmas norises iztirzāšanu, tāpat kā nepieļauj daudzu citu nepieklājīgu funkciju apspriešanu, kuras dzīve apzinās, ar kurām tā ir saistīta, bet kuras netraucē saglabāt taktiski atturīgu attieksmi.

Tā abi gāja, klusēdami par to, kas dabā ir nepiedienīgs. Arī Joahima sākotnējā satrauktā un spīvā žēlošanās, ka nevar piedalīties manevros, vispār nevar pildīt militāro dienestu līdzenumā, tagad bija norimusi. Bet kāpēc tad tomēr, par spīti visai vientiesībai, viņa maigajās acīs tik bieži parādās smeldzīgais biklums — nedrošība, tā ka droši vien tagad vecākā māsa, ja tā vēlreiz izmēģinātu sava durstīgā skatiena spējas, gūtu uzvaru? Vai tāpēc, ka viņa acis un vaigi pēdējās nedēļās bija iekrituši, iekrituši manāmi stiprāk, nekā atbraucot šurp no līdzenuma, un brūnā sejas krāsa ar katru dienu metās līdzīgāka dzeltenīgam pergamentam? It kā apkārtējā vide, kas ar Albīna kungu priekšgalā par to vien domāja kā baudīt apkaunojuma neizmērojamās priekšrocības, būtu par iemeslu viņa Kaunam un sevis nicināšanai. Kā priekšā viņš nodūra acis, no kā slēpās viņa kādreiz tik atklātais skatiens? Cik savāds kauns piemīt šai dzīvajai radībai, kas meklē, kur noslēpties, lai nobeigtos, pārliecināta, ka ārpusē, dabā, nav gaidāma nekāda pietāte, ne cieņa tās ciešanām un miršanai, pamatoti pārliecināta, jo, piemēram, lidot priecīgais putnu bars savu slimo biedru ne tikai neatbalsta, bet niknumā un nicinājumā cērt tam ar knābjiem. Tāda ir zemiskā daba, turpretī Hansa Kastorpa krūtīs, kad viņš nabaga Joahima acīs redzēja apslēptu instinktīvu kaunu, brieda dziļi cilvēciska mīlestība un žēlums. Viņš gāja Joahimam kreisajā pusē, darīja to tīšuprāt, un, tā kā Joahima gaita bija kļuvusi mazliet nedroša, tad viņš to atbalstīja, ja bija jāuzkāpj kādā paugurā, un, pārvarēdams klīrīgo atturību, apņēma Joahimu ap pleciem, kādu brīdi aizmirsdams roku noņemt, līdz viņš, paīgni to nokratīdams, teica:

— Tā nevajag. Izskatās, ka mēs būtu piedzērušies.

Bet tad kādā dienā jaunais Hanss Kastorps ieraudzīja Joahima smeldzīgo acu skatienu vēl citādā gaismā, tas notika tai reizē, kad Joahimam noteica palikt gultā; bija novembra sakums, sasnidzis dziļš sniegs. Tai laikā viņam bija jau grūti norīt ari maltu gaļu un putras, jo katrs otrais kumoss netrāpīja īstajā rīklē. Tika parakstīta šķidra barība, un reizē ar to Bērenss, lai taupītu slimnieka spēkus, noteica gultas režīmu. Vakarā pirms tās dienas, kad bija jāsākas gultas režīmam, pēdējā vakarā, ko Joahims vēl pavadīja kājās, Hanss viņu ieraudzīja sarunājamies ar Marusju, lielo smējēju Marusj-u ar ārēji skaistajām krūtīm un apelsīnu mutautiņu rokā. Tas notika pēc vakariņām — slimnieku kopīgi pavadītajā laika sprīdī hallē. Hanss Kastorps bija aizkavējies mūzikas salonā, un, iznācis no tā, meklēja Joahimu; viņš ieraudzīja brālēnu pie podiņu kamīna līdzās Marusjas krēslam — viņa sēdēja šūpuļkrēslā, un Joahims,' turēdams šūpuļkrēsla atzveltni ar kreiso roku, bija to pagāzis atpakaļ, tāpēc Marusja gulēdama bija pavērsusi savas brūnās, apa|ās acis augšup pret viņa pieliekto seju un, reizēm iesmiedamās, reizēm satraukti, nevērīgi paraustīdama plecus, klausījās viņa klusajā, aprautajā valodā.

Hanss Kastorps steidzās pazust, bet paguva ievērot, ka dažs labs, redzēdams šo skatu, kā jau te parasts, izturējās zobgalīgi; brālēns to nemanīja vai ari nelikās gar to zinis. Šis skats — Joahims aizmirsies dziļā sarunā ar Marusju, ar kuru, ilgu laiku nosēdējis pie viena galda, nebija pārmijis ne vārda; viņas būtību, personību skatot, viņš parasti mēdza, sevī noslēdzies, saprātīgi un godprātīgi nodurt acis, kaut arī, tiklīdz viņa tika pieminēta, plankumaini nobāla, — šis skats nu satrieca Hansu Kastorpu jūtamāk nekā jebkuras pazīmes par spēku zudumu, kas pēdējā laikā bija nabaga brālēnā vērojams. «Jā, ar viņu ir cauri!» viņš nodomāja un rāmi apsēdās uz krēsla mūzikas salonā, lai netraucētu Joahimam pārdzīvot šai pēdējā vakarā tur, hallē, to, ko viņš vēl spēja atļauties.

Kopš tā laika Joahims ilgstoši ieņēma horizontālu stāvokli, un Hanss Kastorps, iekārtojies savā lieliskajā guļamkrēslā, uzrakstīja par to Luīzei Cīmzenai, rakstīja, ka papildus saviem agrākajiem ziņojumiem viņam jāsakot, ka Joahims tagad nolikts uz gultas, viņa vēlēšanās redzēt pie sevis māti esot no acīm nolasāma, lai gan viņš neesot to teicis, un hofrāts Bērenss šo neizteikto vēlēšanos visnotaļ atbalstot. Arī to viņš prata pateikt saudzīgi un tomēr nepārprotami. Tāpēc nebija jābrīnās, ka Cīmzena kundze, izmantodama visātrākos satiksmes līdzekļus, jau trīs dienaspēc humānās trauksmes ziņas saņemšanas ieradās pie dēla, un Hanss Kastorps sagaidīja viņu sniegputenī, atbraucis ar kamanām stacijā «Ciemats»; viņš stāvēja uz perona un gaidīja mazo vilcienu, piešķīris sejai tādu izteiksmi, kas māti tūdaļ nenobiedētu, bet lai tomēr viņa nesaskatītu tanī neko liekulīgu, možu.

Cik bieži jau šādas sastapšanās nav šeit notikušas, cik bieži cilvēki nav metušies viens otram pretī un atbraucējs ar pētošu, trauksmainu skatienu raudzījies acīs tam, kurš viņu sagaidījis! Tā vien likās, it kā Cīmzena kundze būtu no Hamburgas atskrējusi šurp kājām. Sasarkusi viņa piespieda Hansa Kastorpa roku sev pie krūtīm un, gandrīz vai bailīgi raudzīdamās apkārt, steigšus un paslepen uzdeva jautājumus, no kuriem viņš vairījās, pateikdamies, ka viņa tik ātri atbraukusi, — lieliski gan, Joahims ļoti priecāšoties. Tjā, viņš patlaban diemžēl guļot šķidrās_ barības dēļ, kura, protams, viņa spēkiem par labu nenākot. Bet nepieciešamības gadījumā esot dažādas iespējas, piemēram — mākslīga barošana. Gan jau viņa pati redzēšot.

Viņa redzēja; un, līdzās stāvot, redzēja arī Hanss Kastorps. Līdz pat šim brīdim viņam nebija pēdējā laikā ar Joahimu notikusī pārmaiņa dūrusies acīs — jauni ļaudis šai ziņā nav diez cik vērīgi. Bet tagad, stāvot blakus no ārpasaules atbraukušajai mātei, viņš vēroja brālēnu tikpat kā ar viņas acīm, it kā nebūtu viņu ilgu laiku redzējis, un skaidri un gaiši saprata, ko neapšaubāmi saprata arī viņa un pavisam droši labāk par visiem zināja Joahims pats, proti, ka viņš ir «moribundus». Viņš turēja Cīmzena kundzes roku savā rokā, kas bija tikpat dzeltena un izdēdējusi kā seja, kurai novājējot ausis, viņa labo gadu vieglās raizes, stāvēja vēl vairāk atkaru nekā agrāk, bet kura, izņemot tikai šo vainu un par spīti ciešanu iezīmēm, ar savu nopietnības un stingrības, jā, pat lepnības izpausmi drīzāk likās vēl vīrišķīgi skaistāka, lai arī lūpas ar melnajām ūsiņām virs tām šķita pārāk pilnīgas līdzās iekritušajiem vaigiem. Divas rievas bija radušās dzeltenajā ādā uz pieres starp acīm, kas, lai gan iegūlušas dziļi dobumos, bija tik skaistas un lielas kā vēl nekad; Hanss Kastorps nespēja vien beigt par tām priecāties. Kopš Joahims gulēja, no viņa acīm bija izzudis viss traucējošais — smeldze un nedrošība, to rāmajā, tumšajā dziļumā bija palicis vienīgi jau sen pamanītais mirdzums, jā, ari vēl tas pats «draudīgums». Viņš nesmaidīja, sasveicinoties turēdams mātes roku savējā. Arī viņai ienākot, viņš nebija ne mirkli pasmaidījis, un šī nekustība, viņa sejas vaibstu nemainība pateica visu.

Luīze Cīmzena bija drosmīga sieviete. Viņa neļāvās izmisumam, redzot dēla vīrišķīgo mieru. Apvaldīta un sāņēmusies, tāpat kā viņas tikko manāmais tīkliņš, kas apvaldīja matus, flegmātiskā un enerģiska, tāda, kādi mēdz būt cilvēki viņas dzimtenē, viņa pārņēma Joahima kopšanu savās rokās; raugoties uz dēlu, viņā iedegās mātes cīņas spars, ticība, ka, gadījumā ja vēl kas glābjams, to iespēs vienīgi viņas modrība un spēks. Un ne jau savas ērtības labad, bet tikai tāpēc, ka tā bija parasts, viņa pēc dažām dienām piekrita, lai pie smagi slimā tiktu pieaicināta arī medmāsa. Pie Joahima gultas ar savu melno somu rokā ieradās māsa Berta, īstenībā Alfrēda Sildknehta, bet māte ar greizsirdīgu enerģiju ne dienu, ne nakti tikpat kā neko nejāva viņai darīt, un māsai Bertai bija atlikti likām laika stāvēt gaitenī un ar pensneju saturošo aukliņu aiz auss ziņkārīgi vērot un pētīt apkārtni.

Protestantiskā diakonise bija prozaisks cilvēks. Vienatnē istabā ar Hansu Kastorpu un slimnieku, kas gulēja vaļā acīm uz muguras, viņa bija spējīga pateikt:

— To nu gan es nemūžam nebūtu varējusi iedomāties, ka man vajadzēs vienu no jums vēl pirms nāves kopt.

Hanss Kastorps iztrūcies un nikns parādīja viņai dūri, bet viņa pat lāgā nesaprata, kādēļ viņš tā dara, nepavisam nedomādama, ka varbūt pieklātos slimnieku saudzēt, un šai ziņā viņai bija taisnība, turklāt viņa bija pārāk lietišķa, lai pieļautu iespēju, ka varētu būt kāds, it īpaši starp tuviniekiem, kas būtu maldīgos ieskatos par šī gadījuma raksturu un beigām. «Tā,» viņa teica, saslapinādama mutautu ar odekolonu un pielikdama Joahimam pie deguna, «palutiniet vēl sevi mazliet, leitnanta kungs!» Un tiešām šai laikā nebūtu nekādas jēgas labajam Joahimam pūst miglu acīs — varbūt vienīgi tāpēc, lai iedvestu možumu, kā domāja Cīmzena kundze, kad pārliecinošā, izjustā balsī runāja par dēla izveseļošanos. Jo divas lietas bija drošas un nepārprotamas: pirmkārt, ka Joahims ar skaidru apziņu sagaida savu nāves stundu un, otrkārt, ka viņš to dara pilnīgā mierā un saskaņā pats ar sevi. Tikai pēdējā nedēļā, novembra beigās, kad sākās sirds vājums, viņš stundām ilgi aizmirsās, būdams svētlaimīgā, cerību pilnā neziņā par savu stāvokli, un runāja par drīzo atgriešanos pulkā un piedalīšanos lielajos manevros, kuri, kā viņam šķita, vēl turpinās. Arī hofrāts Bērenss vairs neuzskatīja par iespējamu dot tuviniekiem kādu cerību un paskaidroja, ka beigas ir tikai dažu stundu jautājums.

Sāds aizmirsīgi ticīgs pašapmāns ir skumja un likumsakarīga parādība tai laikā, kad sairšanas process tuvojas savam letālajam galam, tā nav sveša arī ļoti vīrišķīgiem raksturiem — likumsakarīga bezpersoniska parādība un pārāka par jebkuru individuālu apziņu, līdzīgi kārdinošajam miegam, kas pārņem salstošo, vai arī kad apmaldoties atkal un atkal klīst pa to pašu ceļu. Hanss Kastorps, kam bēdas un sirdssāpes nekavēja lietišķi vērtēt notiekošo, sarunās ar Setembrlni un Naftu izteica šai sakarā nevarīgus, kaut arī atjautīgus secinājumus, stāstot par brālēna stāvokli, un saņēma pat no Setembrīni aizrādījumu, kad izleica šaubas par vispārpieņemto uzskatu, it kā filozofiskā pārliecība un uzticīgā paļāvība labajam būtu veselības pazīme, turpretī tieksme visu redzēt tumšās krāsās un visu nosodīt — slimības pazīme; viņš domāja, ka tas esot maldīgi; jo citādi jau bezcerīgais pirmsnāves stāvoklis nespētu izraisīt brālēnā tādu optimismu, kura skumji rožainās ilūzijas, salīdzinot ar senāko grūtsirdību, liekoties skarbi veselīga dzīves izpausme. Par laimi, viņš varēja līdzjūtīgajiem klausītājiem pavēstīt arī to, ka Radamants visā šai izmisuma stāvoklī izteicis cerību: lai gan Joahims esot jauns, viņš paredzot mierīgas beigas bez mokām.

— Idillisks sirds stāvoklis, cienītā kundze! — teica Bērenss, turēdams savās kā lāpstas lielajās plaukstās Luīzes Cīmzenas roku un raudzīdamies viņā caur pieri ar izvalbītajām, asarojošām, zilajām acīm. — Esmu priecīgs, ļoti priecīgs, ka atrisinājums pieņem kardiālu raksturu un viņam nebūs jāpiedzīvo balsenes pietūkšana un tamlīdzīgas nejēdzības; tādā veidā viņš tiks pasargāts no daudzām nepatikšanām. Sirds, par laimi viņam, par laimi mums, ātri uzdod, mēs varam pēc labākās sirdsapziņas pildīt savu pienākumu ar kampara injekcijām bez jebkādām izredzēm uz nopietniem panākumiem. Beidzamā laikā viņš daudz gulēs un redzēs tīkamus sapņus, to, man liekas, es varu apsolīt, un, ja arī pašās beigās viņš negulētu, tad tomēr pāreja būs īslaicīga, nemanāma, jūs varat uz mani paļauties, viņam tā būs visai vienaldzīga. Būtībā tā tas ir vienmēr. Es pazīstu nāvi, esmu tās kalpībā jau sen, ticiet man — tā tiek pārvērtēta! Varu jums teikt, ka nekā īpaša tur nav. Jo mocības, kas reizēm jāpārcieš pirms tās iestāšanās, nevar taču attiecināt uz pašu nāvi, tā ir mainīga parādība un var tikpat labi tikt attiecināta uz dzīvību un izveseļošanos. Bet par nāvi jums nevarētu neviens, ja tas atgrieztos dzīvē, kaut ko jēdzīgu pastāstīt, jo nāvi jau nepārdzīvo. Mēs nākam no tumsas un aizejam tumsā, vidū atrodas pārdzīvojumi, bet sākumu un beigas, dzimšanu un nāvi, mēs nepārdzīvojam, tām nav subjektīva rakstura, kā notikumi tie viscaur attiecas uz objektivitāti.

Tāda bija hofrāta maniere un paņēmiens mierināt tuviniekus. Jācer, ka saprātīgajai Cīmzena kundzei ar to bija kaut drusku līdzēts, un viņa paredzējums -arī gandrīz pilnībā piepildījās. Pēdējās dienās novājinātais Joahims gulēja stundām ilgi un laikam arī sapnī redzēja to, ko redzēt bija patīkami, — līdzenumu, militāro dienestu, un, kad, viņam pamostoties, vaicāja, kā viņš jūtas, tad viņš atbildēja, ka jūtoties labi un esot laimīgs, lai gan pulss tikpat kā nebija manāms un injekcijas dūrienus viņš vairs nejuta; ķermenis bija zaudējis jutīgumu, to varētu dedzināt un plosīt, labo Joahimu tas vairs neskartu.

Un tomēr pēc mātes atbraukšanas ar viņu bija notikušas lielas pārmaiņas. Tā kā skūšanās viņam sagādāja neciešamas grūtības un viņš nebija skuvies vairāk kā nedēļu, bet bārda auga spēji, tad viņa vaskainā seja ar maigajām acīm bija apņemta ar melnu, biezu bārdu — karavīra bārdu, ar tādu apauga kareivji karalaukā; bārda, kā visi apgalvoja, Joahimam ļoti piestāvēja un vērta viņu īpaši vīrišķīgu. Jā, Joahims bija pēkšņi no jaunekļa kļuvis par nobriedušu vīrieti, kam par iemeslu bija bārda un ne tikai bārda. Viņš dzīvoja paātrinātā tempā kā pulksteņa atspere, kas griežas vaļā; triecienā, aulekšiem viņš traucās pāri vecuma pakāpēm, kuras parastā laika gaitā viņam nebija lemts sasniegt, un pēdējās divdesmit četras stundas pārvērta viņu par sirmgalvi. Sirds vājuma dēļ seja bija pietūkuši un izskatījās izvārguši, tāpēc Hansam Kastorpam radās iespaids, ka miršana ir ļoti mokoša, lai gan Joahims, apziņai aptumšojoties un zūdot, liekas, neko nemanīja; it īpaši seja bija satūkusi ap lūpām, kas, jādomā, saistījās ar mutes dobuma izžūšanu vai atslābumu, tāpēc Joahims runādams murmulēja kā vecs večuks, un šis runas traucējums viņu ļoti kaitināja: ja vien tiktu no tā vaļā, viņš šļupstēja, tad viss būtu labi, tas esot nolādēti grūti.

Ko viņš domāja ar šo «viss būtu labi», nebija īsti skaidrs, sevišķi dūrās acīs viņa stāvoklī nosliece izteikties noslēpumaini, viņš bieži pateica kaut ko divnozīmīgu, likās zinām un nezinām un reiz, kā redzams, iekšēji notrīsēdams iznīcības priekšnojausmā, satriekts, galvu šūpodams, paziņoja, ka tik nelāgi viņš vēl nekad neesot juties.

Vēlāk viņš noslēdzās sevī, kļuva stingrs un atturīgs, pat nepieklājīgs: nereaģēja vairs ne uz kādiem mierinājuma un saudzības mēģinājumiem, atsvešināti vērās kaut kur prom. Pēc tam kad Luīzes Cīmzenas ataicinātais jaunais mācītājs, kurš, par lielu vilšanos Hansam Kastorpam, ieradās talārā nevis ar sastīvinātu šķīvveida apkakli, bet ar parastu apkakli, bija kopā ar Joahimu lūdzis dievu, Joahima izturēšanās kļuva oficiāli lietišķa, savas vēlēšanās viņš izteica vairs tikai aprautu pavēļu veidā.

Pulksten sešos pēcpusdienā viņš sāka uzvesties savādi:

■             i labo roku, kuru rotāja zelta važiņa, viņš vairākkārt novilka pār segu gar gūžu, tad mazliet pacēla roku augšup un rausošām, grābjošām kustībām it kā vilka, vāca uz segas sev kaut ko klāt.

Pulksten septiņos viņš nomira; Alfrēda Sildknehta tobrīd atradās gaitenī, klāt bija vienīgi māte un brālēns. Joahims bija noslīdējis no spilvena un īsi pavēlēja, lai viņu u/slej augstāk. Kamēr Cīmzena kundze, apņēmusi dēlu ap pleciem, izpildīja rīkojumu, viņš steigšus izmeta, ka lulit pat vajagot uzrakstīt un iesniegt lūgumu par atvaļiuajuma pagarināšanu, un, kamēr viņš to runāja, notika

■             īsā pāreja» — to Hanss Kastorps svētsvinīgi vēroja sārlajā gaismā, ko meta galda lampiņa ar sarkanu abažūru. Joahima skatiens izdzisa, neapzinātais vaibstu sasprindzinājums izlīdzinājās, slimīgais lūpu uztūkums izzuda acīm redzot, mūsu Joahima rāmo seju apņēma vīrišķīgs jaunības skaistums, — tā, nu tas bija piepildījies.

Luīze Cīmzena elsodama novērsās, tāpēc Hanss Kastorps ar zeltneša pirkstgalu aizvēra nekustīgajam un elpot rimušajam plakstiņus un saudzīgi salika uz segas rokas. Tad arī viņš nostājās līdzās un ļāva vaļu asarām, kas kādreiz bija dedzinājušas angļu jūras virsnieka vaigus, — skaidrā valgme, kura tik dāsni un rūgteni plūst visā pasaulē, plūst ik brīdi, tā ka zemes ieleja ieguvusi no tās savu poētisko nosaukumu — asaru ieleja, — šī alkāliski sāļā dziedzeru viela, kura nervus satraucošās, tiklab fiziskās, kā dvēseli plosošās sāpēs izvirst no mūsu miesas. Hanss Kastorps zināja, ka šai valgmē ir arī nedaudz mucīna un olbaltumvielas.

Ieradās māsas Bertas ataicinātais hofrāts. Vēl pirms pusstundas viņš bija izdarījis kampara injekciju, tikai nokavējis īso pārejas brīdi.

— Tjā, viņš nu to ir jau pārcietis, — hofrāts vienkārši noteica, atliekdamies ar stetoskopu no Joahima apklusušajām krūtīm. Paspieda mātei un brālēnam roku un pamāja ar galvu. Pēc tam vēl kādu laiku pastāvēja kopā ar viņiem pie gultas, raudzīdamies Joahima nekustīgajā, bārdainajā karotāja sejā. — Traks zēns, traks puisis, — izmeta viņš pār plecu, norādīdams ar galvu uz mūžībā aizgājušo. — Gribēja ar varu panākt, vai zināt, — protams, ka viss viņa dienests tur lejā bija viena vienīga piespiešanās un vardarbība pašam pret sevi — dienēja, kratīdamies drudzī, lai tur lūst vai plīst. Kaujas, goda lauks, vai saprotat, — izrāvās no mums prom uz goda lauku mūsu karotājs. Bet gods — tā bija viņa nāve, un nāve — jūs varat arī apgriezt otrādi. .. Lai vai kā, nu viņš ir pateicis: «Man ir tas gods!» Traks zēns, traks puisis. — Un viņš gāja prom — garš, sagumis, saliecies uz priekšu.

Bija nolemts Joahimu pārvest uz dzimteni, un sanatorija «Berghof» rūpējās par visu, kas ar to bija saistīts un" kas tādos gadījumos ir pieņemts un pienākas, — mātei un brālēnam neatlika tikpat kā nekas, ko darīt. Nākamajā dienā Joahims, ieģērbts savā zīda kreklā ar manšetēm, ar puķēm uz segas dusēdams blāvajā piesnigušās ziemas dienas gaismā, izskatījās vēl skaistāks nekā tūlīt pēc aiziešanas. No viņa sejas bija nozudusi jebkura saspringuma pazīme: sastindzis viņš bija vistīrākajā, visrāmākajā veidolā. Tumšo, īso matu cirtas krita pār nekustīgo, dzelteno pieri, kas likās veidota no cēlas, bet trauslas vielas, no kaut kā vidēja starp vasku un marmoru, un tāpat viegli vifņotajā bārdā izcēlās mute ar lepnām, pilnīgām lūpām. Šai galvai būtu labi piedienējusi antīka bruņu cepure, kā izteicās vairāki atvadīties atnākuši apmeklētāji.

Štēra kundze, ieraudzījusi kādreizējā Joahima tagadējo veidolu, sāka aizrautīgi raudāt.

—  Varonis! īsts varonis! — viņa vaimanāja un pieprasīja, lai pie viņa kapa tiktu spēlēta Bēthovena «Eroīka».

—  Vai jūs klusēsiet beidzot! — čukstus viņu apsauca līdzās stāvošais Setembrīni. Viņš un Nafta bija ieradušies istabā reizē ar štēra kundzi, Setembrīni bija satraukts līdz sirds dziļumiem. Viņš norādīja klātesošajiem uz Joahimu, it kā aicinādams uz žēlabām: — Un giovanotto tanto simpatico, ianto stimabile!66 — viņš daudzināja.

Nafta, kā parasti nebrīvi sasprindzis, nenoturējās un, prom lūkodamies, klusi un dzēlīgi nočukstēja:

—   Priecājos, ka bez brīvības un progresa protat novērtēt arī kaut ko nopietnāku.

Setembrīni palika atbildi parādā. Iespējams, ka viņš juta apstākļu izraisītu pārejošu Naftas pozīcijas pārākumu, iespējams, ka tieši šo pretinieka acumirklīgo panākumu viņš dzīrās līdzsvarot ar savu sēru enerģisko izpausmi, kas lika viņam klusēt — klusēt arī vēl tad, kad Leo Nafta, izmantodams sava stāvokļa priekšrocības, skarbi pamācīja:

—   Literātu kļūda slēpjas viņu pārliecībā, ka tikai gars piešķir cildenumu. Patiesībā ir drīzāk otrādi. Tikai tur, kur nav gara, ir cildenums.

«Nu,» nodomāja Hanss Kastorps. «Tas jau ari tāds I'ilIjas cienīgs teiciens! Vajag tikai aizvērt muti pēc tam, Kad tas izteikts, tad klausītāji var uz brīdi arī pārbīties…»

Pēcpusdienā atnesa metāla zārku. Cilvēks, kurš bija ieradies reizē ar to, uzskatīja, ka viss, kas saistīts ar šo gredzeniem un lauvu galvām rotāto Joahima šķirstu, ir līkai viņa daļa; apbedīšanas biroja pārstāvis bija ģērbies melnos, īsos vizītsvārkos, ar laulības gredzenu savā plebejiskā rokā, kur dzeltenā stīpiņa bija miesā tikpat kā Ieaugusi, tanī iegrimusi. Neviļus sāka likties, ka viņa vizītsvārki uzvēdī līķa smaku, bet tas, protams, bija tikai aizspriedums. Viņš ar speciālistiem raksturīgo pašapziņu pieprasīja, lai visa viņa darbība noritētu, tā sakot, aiz kulisēm un pakaļpalicējiem būtu uzrādāmi tikai goddevīgie parādes rezultāti, kas nemaz nebija pēc Hansa Kastorpa prāta un izraisīja viņā neuzticību. Viņš gan uzstāja, lai Cīmzena kundze nebūtu klāt, bet sevi neļāva laipni izvadi! laukā un palika, lai palīdzētu: viņi kopīgi pārcēla līķi no gultas zārkā, kur uz palagiem un ar pušķiem izrotātiem spilveniem augstu un svinīgi tika noguldītas Joahima mirstīgās atliekas, zārkam abās pusēs bija nolikti sanatorijas ^Berghof» augstie svečturi.

Nākamajā dienā Hanss Kastorps ievēroja kādu parādību, kas pamudināja viņu iekšķīgi šķirties no Joahima ārējā veidola un tiešām pamest darbošanos profesionāļa — apšaubāmā pietātes sargātāja rokās. Proti, Joahima seja, kas līdz šim bija glabājusi cieņas pilnu, nopietnu izteiksmi, tagad bija sākusi savā karotāja bārdā smaidīt, un Hanss Kastorps nešaubījās, ka šis smaids bija sabrukuma pazīme; viņa sirds juta, ka vajag pasteigties. Tāpēc, paldies dievam, labi vien bija, ka zārks jāgādā prom, jāver ciet, jāaizskrūvē. Hanss Kastorps, aizmirsis iedzimto atturību, maigi pieskārās ar lūpām sava kādreizējā Joahima saltajai pierei un, lai gan neuzticējās vīram, aizkulišu darbonim, tomēr kopā ar Luīzi Cimzenu izgāja no istabas.

Mēs ļaujam priekškaram aizvērties priekšpēdējo reizi. Bet, kamēr tas šalkdams slīd lejup, mēs garā kopā ar kalnos palikušo Hansu Kastorpu palūkosimies un paklausīsimies, kas notiek tālu lejā, līdzenumā, miklajā miera vietā, kur pazib un nolaižas zobens, atskan aprauta komanda un trīs šauteņu zalves — trīs salūta šāviņi nogrand pāt Joahima Cīmzena kapu, koku saknēm cauraugušo karavīra kapu.

SEPTĪTĀ NODAĻA

…

Pastaiga krastmalā

Vai iespējams izstāstīt laiku pašu par sevi, tādu, kāds tas ir pats sevī? Protams, ne, tas būtu muļķīgs pasākums! Apmēram šāds esot stāsta risinājums: «Laiks aizritēja, aiztecēja, laika straume plūstin aizplūda…» — un tā joprojām, neviens vesela saprāta cilvēks to nesauktu par stāstu. Tas būtu tas pats, ja kāds stundu pēc kārtas atkārtotu vienu un to pašu skaņu vai akordu, apgalvodams, ka tā ir mūzika. Stāsts ir līdzīgs mūzikai tai ziņā, ka aizpilda laiku, «pienācīgi aizpilda», «iedala» to, panāk, ka «tanī kaut kas ir» un «kaut kas notiek»; ja mēs ar smeldzīgu pietāti, kādu piešķir aizgājēju izteicieniem, kā sacīja nelaiķis Joahims, atcerēsimies viņa sen izskanējušos vārdus, mēs vēl nezinām, vai lasītājs būs skaidrībā par to, cik sen tie izskanējuši. Laiks ir stāsta stihija, tāpat kā tas ir dzīves stihija — cieši ar to saistīts, tāpat kā ar ķermeņiem telpā. Tas ir arī mūzikas stihija, mūzika laiku mērī, dala, vērš to īslaicīgu un pēkšņi dara vērtīgu, kā jau teikts, radniecīgu stāstam, kas arīdzan (bet citādi nekā tēlojošās -mākslas vienu vienīgu mirkli atspoguļojošais darbs, kas saistīts ar laiku vienīgi kā ķermenis) atklājas tikai kā parādību secība, kā plūsma, un, pat ja tas censtos katrā dotajā mirklī atklāties visā pilnībā, tam tomēr savā risinājumā būtu nepieciešams laiks.

Tas ir acīm redzami. Bet tikpat skaidrs, ka te pastāv atšķirība. Mūzikas laiks ir viens: viens cilvēciskā zemes laika posms, kurā tā ieplūst, lai to paceltu augstumos, padarītu cildenu. Turpretī stāstam ir divējādi laiki: pirmkārt, paša laiks, muzikāli reālais, kas noteic pašu stāsta parādību, tā tecējumu; otrkārt, stāsta satura laiks, kas pakļauts perspektīvai, bet tik dažādos izmēros, ka satura šķietamais laiks var reizēm pilnībā sakrist ar stāsta muzikālo laiku, bet var arī attālināties zvaigžņu tālumā. Kāds komponējums ar nosaukumu «Piecu minūšu valsis» ilgst piecas mi mites — tikai ar to un ne ar ko citu tas saistīts ar laiku. Turpretī stāsts, kura saturs aprēķināts piecām rniuuU'in, īpaši apzinīgi aizpildot šīs piecas minūtes, varētu turpināties tūkstoškārt ilgāk un tomēr būtu ļoti ātri ritošs, kaul arī salīdzinājumā ar iedomāto laiku vilktos ilgi. Bet iespējams arī, ka stāsta satura laiks saīsinot pāriet neizmērojamā, — mēs sakām «saīsinot», lai norādītu uz iluzolisku vai, skaidrāk, patoloģisku raksturu, kas tādiem gadījumiem ir atbilstošs, jo tad stāsts izmanto hermētisko burvestību un laicīgo virsperspektīvu, kura atsauc atmiņā zināmas patiesi pārdzīvotā, pārjutekliskā parādības. Opija

■             mēķētāju piezīmes liecina, ka apreibinātajam īsajā laika sprīdi — kamēr bija zaudējis īstenības izjūtu, kavējies sapņu pasaulē, laika ziņā aptverot desmit, trīsdesmit, pat sešdesmit gadus vai pat pārsniedzot visas cilvēka prātam iespējamās laika robežas, tātad sapņos, kur iztēlotais laikposms pārlieku pārsniedza pašu sapņu ilgumu un kur valdīja neiedomājama laika pārdzīvojuma saīsināšanās, — priekšstati iztēlē drūzmējās un nomainīja cits citu ar tādu ātrumu, it kā viņam, apskurbušajam, būtu no smadzenēm

■             izņemts kaut kas līdzīgs sabeigta pulksteņa atsperei», kā izteicās kāds hašiša narkomāns.

Arī stāsts spēj apieties ar laiku līdzīgi šiem izlaidīgajiem sapņojumiem un tamlīdzīgi izrīkoties ar to. Un, ja nu stāsts spēj ar to «apieties», tad ir skaidrs, ka laiks, kas ir stāsta elements, var kļūt par tā tēmu; un, ja nevarētu teikt, ka «laiku var izstāstīt», tad mēģinājums pastāstīt par laiku acīmredzot nemaz nav tik absurds pasākums, kā tas mums likās sākumā, un tāpēc «romānam par laiku» varētu piešķirt savdabīgu sapņaini divkāršu jēgu. īstenībā mēs uzdevām jautājumu, vai iespējams izstāstīt laiku tikai tāpēc, lai atzītos, ka tiešām ar pašreiz stāstīto mums tāds nodoms ir. Un, ja mēs pieskārāmies nākamajam jautājumam — vai tie, kas ap mums sapulcējušies, vēl skaidri zina, cik pagājis kopš tā brīža, kad mirušais godprātīgais Joahims iekļāva sarunā šo piezīmi par mūziku un laiku (kas, starp citu, liecina par viņa būtības alķīmiskā sastāva kāpinājumu, jo šāda piezīme īstenībā nebija atbilstoša viņa atklātajam raksturam), — tad mēs nemaz ar nedusmotos, dzirdot, ka tiešām patlaban šis jautājums nav īsti skaidrs, un ne vien nedusmotos, bet būtu pat apmierināti tāpēc vien, ka vispārējā līdzdalība mūsu varoņa piedzīvojumos, protams, atbilst arī mūsu interesēm un ka Hansam Kastorpam nebija šinī jautājumā īstas skaidrības, turklāt sen jau. Tas ietilpst romānā par viņu, romānā par laiku — gan tiešā, gan pārnestā nozīmē.

Cik ilgi tomēr Joahims nodzīvoja kopā ar brālēnu šeit augšā līdz savai patvarīgai aizbraukšanai vai visumā: kad atbilstoši kalendāram notika viņa pirmā ietiepīgā aizbraukšana, cik ilgi viņš bija prom, kad atgriezās, un cik ilgi bija šeit nodzīvojis pats Hanss Kastorps, līdz Joahims atgriezās un tad izslēdzās no laika tecējuma; labi, nerunāsim par Joahimu, bet cik ilgi bijusi prom Sošā kundze, kopš kura laika — kaut vai gada — viņa atkal bija te (jo viņa bija atkal te), un cik daudz zemes laika Hanss Kastorps jau bija pavadījis sanatorijā «Berghof», līdz viņa atgriezās? Uz visiem šiem jautājumiem, ja tādi viņam tiktu uzdoti, ko gan neviens nedarīja, arī viņš pats ne, jo baidījās no tiem, — Hanss Kastorps būtu ar pirkstgaliem pabungājis sev pa pieri un noteikti palicis atbildi parādā: tikpat satraucoša parādība kā toreizējais īslaicīgais atmiņas zudums, kad viņš pirmajā vakarā pēc atbraukšanas šurp neprata Setembrīni kungam pateikt savus īstos gadus, — aizmāršība, kas bija pat pastiprinājusies, jo nu viņš vairs visā nopietnībā nezināja un nevarēja pateikt, cik viņam gadu!

Tas var likties fantastiski un tomēr nav ne tuvu nekas nedzirdēts, nedz neiespējams un zināmos apstākļos var atgadīties jebkuram no mums; ja mēs būtu iekļuvuši tādā pašā vidē, nekas nepasargātu mūs no iegrimšanas dziļā neziņā par laika plūsmu un tātad par mūsu vecumu. Tāda parādība iespējama tāpēc, ka mūsu iekšienē trūkst jebkāda laika noteicēja orgāna, — tāpēc arī pilnīgā nespēja kaut vai tikai ar aptuvenu precizitāti, pašu spēkiem vien, bez ārēja atbalsta noteikt laika tecējumu. Ir zināms gadījums, kad kalnrači, apbērti šahtā, nespēdami sekot dienas un nakts maiņai, pēc laimīgas izglābšanās domā, ka tumsā starp cerību un izmisumu pavadītais laika sprīdis bijis trīs dienas. To bijis desmit. Varētu domāt, ka tik nomācošos apstākļos pavadītam laikam vajadzētu likties garākam nekā īstenībā. Viņiem tas bija sarucis līdz vienai trešdaļai no objektīvā ilguma. Šķiet, ka mulsinošos apstākļos cilvēks savā nevarībā drīzāk tiecas izjust laiku stipri īsāku nekā to pārvērtēt.

Tiesa, neviens neapstrīd, ka Hanss Kastorps, ja vien gribētu, varētu bez pārāk lielām grūtībām tikt ar neziņu

galā un aprēķināt pagājušo laiku, tāpat kā ar nelielu piepūli to izdarītu lasītājs, ja viss miglainais un izplūdušais stātos pretī veselajam saprātam; iespējams, ka Hanss Kastorps šai jautājumā nejutās īsti drošs, bet viņš arī nepūlējās tikt vaļā no visa miglainā un izplūduša, lai noskaidrotu, cik tad īsti vecs viņš te ir kļuvis; tās bija bailes no sirdsapziņas, kas viņu kavēja to darīt, kaut arī acīmredzot pats ļaunākais, ko sirdsapziņa atļauj darīt, ir — nelikties par laiku zinis.

Mēs nezinām, vai jāattaisno viņa labās gribas trūkums — ja vien nav jārunā par viņa ļauno gribu —, bet visi apstākļi bija pārāk labvēlīgi viņa bezdarbībai. Kad Sošā kundze atgriezās (citādi, nekā Hanss Kastorps bija par to sapņojis, — bet par to vēlāk, tam paredzētā laikā), bija atkal adventes laiks, īsākā diena, tātad, astronomiski runājot, tuvojās ziemas sākums. Bet īstenībā, neņemot vērā teorētisko sadalījumu, runājot par sniegu un salu, toreiz dievs zina cik ilgi jau kopš bija iestājusies ziema, jā, to tikai uz īsu laiku nomainīja tveicīgas vasaras dienas ar tik tumši zilām debesīm, ka tās vērtās melnas, — vasaras dienas, kādas, starp citu, gadījās arī ziemā, ja nelikās zinis par sniegu, kura gan netrūka arī jebkurā vasaras mēnesī. Cik bieži Hanss Kastorps bija ar nelaiķi Joahimu tērzējis par šo putrojumu, kas sajauca, samainīja gadalaikus, atņēma gadam tā iedalījumus un, stiepjot garumā, padarīja to ātri aizritošu vai arī ātri aizritošo — garumā stieptu, tāpēc par laiku, kā reiz ar pretīgumu bija izteicies Joahims, vispār nevarot būt runa. Galvenokārt šinī lielajā putrojumā tika sajauktas un samainītas mūsu uztveres spējas vai noteikti apziņas stāvokļi, saistīti ar «vēl» un «jau atkal» izpratni, — viena no vissarežģītākajām, sakropļotākajām un musinošākajām izjūtām vispār, turklāt tādām izjūtām, kuras izbaudīt Hansu Kastorpu pārņēma nemorāla tieksme jau pirmajā dienā šeit augšā: proti, piecas reizes sēžoties pie pārbagātajām maltītēm jautriem šabloniem izrotātajā ēdamzālē, kur tad pirmo reizi notika šāds savā ziņā nevainīgs, galvu reibinošs laika sajaukums.

225

Kopš tās reizes tāds jūtu un prāta mulsums notika daudz lielākos apmēros. Pat tad, ja laika subjektīvā uztvere ir novājināta vai tās trūkst, tam ir konkrēta realitāte, jo tas ir darbīgs, rada pārmaiņas. Vai hermētiski noslēgta konservu kārba uz plaukta atrodas ārpus laika —

8 — Burvju kalns

tas ir domātāju profesionāļu jautājums, Hanss Kastorps tam nodevās tikai aiz jaunībai raksturīgās pašpārliecības. Bet mēs zinām, ka laiks dara savu arī ar lielajiem gulētājiem. Kāds ārsts apstiprina gadījumu ar divpadsmit gadus vecu meiteni, kas aizmiga un nogulēja trīspadsmit gadu — viņa nepalika vis nekāda divpadsmit gadus veca meitene, bet šai laikā attīstījās par ziedošu sievieti. Citādi jau ari nevarētu būt. Mirušais ir miris un aiziet viņā saulē, viņam ir daudz laika, tas ir — nav nemaz, proti, personiskajā nozīmē. Tas tomēr nekavē viņa matu un nagu augšanu un visumā … bet neatkārtosim Joahima vaļīgo izteicienu, ko viņš šādā sakarībā lietoja un par ko toreiz Hanss Kastorps, atnācējs no līdzenuma, sašuta. Arī viņam auga mati un nagi, auga ātri, kā liekas, viņš bieži vien sēdēja ar baltu apmetni ap pleciem krēslā pie friziera ciemata galvenajā ielā un lika sev apgriezt matus, jo pie ausīm tie jau atkal spurojās, — īstenībā viņš te sēdēja it kā vienmēr — vai, pareizāk, kad viņš sēdēja un tērzēja ar pieglaimīgo un veiklo frizieri, kurš darīja, kas viņam darāms, pēc tam kad laiks bija padarījis savu, vai ari kad stāvēja pie sava balkona durvīm un ar šķērītēm un vīlīti, ko bija izņēmis no skaista samta nesesera, apkopa nagus, — pēkšņi viņu pārņēma baiļu izjūta, kam jaucās klāt tīkama ziņkārība: reibonis, reibonis šā vārda divkāršā, mulsinošā nozīmē — skurbuma un maldu nozīmē, virmojoša nespēja vairs atšķirt jēdzienus «vēl» un «atkal», ar kuru sajaukumu un zūdamību rodas ārpuslaika «vienmēr» un «mūžīgi».

Mēs esam bieži apgalvojuši, ka nevēlamies Hansu Kastorpu parādīt nedz labāku, nedz arī sliktāku, kāds viņš bija, un tāpēc nenoklusēsim arī to, ka sav,u nosodāmo noslieci uz tādiem mistiskiem kārdinājumiem, kurus viņš apzināti un uzcītīgi izraisīja, viņš bieži mēģināja izpirkt » ar pretēja rakstura nodarbību. Viņš bija spējīgs sēdēt ar pulksteni rokā, ar savu plakano zelta kabatas pulksteni, kam vāciņš ar iegravēto monogrammu atverot atlēca, un raudzīties uz apaļo porcelāna plāksnīti ar divkārši visapkārt sarindotiem sarkaniem un melniem arābu cipariem un abiem ērmoti darinātajiem smalkajiem un greznajiem zelta rādītājiem, no kuriem katrs rādīja uz savu pusi, bet sīciņais sekunžu rādītājs, lietišķi tikšķinādams, steidzās ap savu īpašo mazo sfēru. Hanss Kastorps paturēja to acīs, lai kaut uz dažām minūtēm aizkavētu, pastieptu,

pieturētu laiku aiz astes. Rādītājs tipināja savu ceļu, nevērodams ciparus, ko sasniedza, kam pieskārās, pārslīdēja pāri, ko pameta aizmugurē, tālu pameta, no jauna tuvojās, no jauna sasniedza. Tas bija vienaldzīgs pret mērķi, dalījumiem, apzīmējumiem. Tas būtu varējis, sasniedzot sešdesmit, uz brīdi apstāties vai citādi ar kādu niecīgu zīmi norādīt, ka šeit kaut kas piepildījies. Bet pēc veida, kā tas pārslīdēja pāri šai robežai, gluži tāpat kā jebkurai citai neapzīmētai svītriņai, bija skaidrs, ka viss iedalījums un skaitliskie apzīmējumi rādītājam ir tikai ceļā pabazti un tas tikai iet un iet… Tad nu Hanss Kastorps no jauna ielika stikloto laika rādītāju vestes kabatā un pameta laiku savam liktenim.

8*

227

Kā lai līdzenuma godprātīgajam apdzīvotājam dara saprotamas pārmaiņas, kas norisinājās romantiskā dēkaiņa sirdī? Galvu reibinošo identitāšu mērogs auga augumā. Ja pat ar savu tiesu piekāpības nebija viegli pašreizējo «tagad» atšķirt no vakardienas, no aizvakardienas un vēl no kādas iepriekšējās dienas, kas bija tam līdzīgas kā divas ūdens piles, tad tāds «tagad» arī jau bija spējīgs savu tagadni sajaukt ar to, kas bija pagājis pirms mēneša, gada, un saplūst ar to vienā vienīgā «vienmēr». Bet, tā kā apziņas morālie «vēl», «atkal» un «turpmāk» gadījumi palika atšķirti, iezagās kārdinājums paplašināt saturu tādiem apzīmējumiem kā «vakar» un «rīt», ar kuru palīdzību «šodien» aizsargājas no tā, kas apzīmē pagātni un nākotni, un attiecināt uz plašākiem laikposmiem. Nemaz nebūtu grūti iedomāties būtnes — varbūt uz mazākām planētām —, kuru rīcībā ir «miniatūrlaiks» un kuru «īsajam» mūžam sekunžu rādītāja raitā lipināšana atbilstu mūsu pulksteņa stundu mērītāja neatlaidīgajam un taupīgajam gājienam. Bet iespējams iedomāties arī tādas, kas dzīvo telpā, ar kuru saistās milzīgu atstatumu laiks, tāpēc jēdzieni «nupat kā», «mazliet vēlāk», «vakar» un «rīt» savā pārdzīvojumā iegūtu neizsakāmi paplašinātu nozīmi. Tas būtu, teiksim, ne vien iespējams, bet iecietīgas relativitātes teorijas garā spriežot un saskaņā ar teicienu «katram savs» arī atzīts par likumīgu, dabisku un cienījamu. Taču ko lai saka par tādu zemes dēlu, turklāt tādā vecumā, kad vienai dienai, nedēļai, mēnesim, semestrim vajadzētu nozīmēt ļoti daudz, ienest dzīvē ne mazums pārmaiņu un panākumu, — kuram pēkšņi rodas nejēdzīgs paradums vai kurš reizēm ļaujas kārdinājumam teikt nevis «pirms

gada», bet «vakar», nevis «pēc gada», bet «rīt»? Te neapšaubāmi ir vietā apzīmējums «maldīšanās un apjukums» un līdz ar to dziļš satraukums.

Pasaulē gadās tādi dzīves apstākļi, ainaviskas īpatnības (ja mūsu iedomātajā gadījumā var runāt par «ainavu»), kad šāda laika un telpas distanču izraisīta maldīšanās un apjukums līdz galvu reibinošai vienmuļībai zināmā mērā ir dabiski un attaisnojami, tāpēc kādā vaļas brīdī ļauties to burvībai katrā ziņā būtu saprotams. Mums ir prātā pastaiga jūras krastā — pašsajūta, kuru Hanss Kastorps allaž ar vislielāko labpatiku apcerēja; mēs jau zinām, ka dzīve sniegotajā apvidū lika viņam kavēties tīkamās atmiņās par dzimtenes kāpām. Mēs ceram, ka lasītāja pieredze un atmiņa mūs nepievils, ja mēs ļausimies šādai aizmirstībai. Tik ej un ej … nekad no šādas pastaigas nevar atgriezties laikā mājās, jo gājējs un laiks ir viens otram pagaisuši. Ak, jūra, šo stāstot, mēs esam tālu prom no tevis, bet veltām tev mūsu domas, mūsu mīlestību, skaļi un nepārprotami mēs tevi aicinām, esi mūsu stāstā klāt, kā paslepen vienmēr tur esi bijusi, esi un būsi… Bālu, gaiši pelēku dūmaku apņemtais šalcošais tuksnesis, skarbais miklums, no kura mūsu lūpas jūt sāļuma garšu. Mēs ejam un ejam pa līganajām, ar ūdensaugiem un gliemežvākiem noklātajām smiltīm, vējš vēdī gar ausīm, lielais, tālais un liegais vējš, kas brīvi, neatturami un godīgi traucas cauri telpai, uzdvesdams mums vieglu skurbumu, — mēs klīstam un klīstam, bet uz priekšu traucošās un atpakaļplūstošās jūras putu mēles grasās laizīt mums kājas. Bangotne mutuļo, dobji un skaļi uzšļākdamies, šalc vilnis aiz viļņa un zīdaini glaužas pie seklās krastmalas smiltīm — tiklab te, kā tur un citur uz sēkļiem, un šī juceklīgā, vispārējā, liegi brāzmainā dārdoņa neļauj mums dzirdēt nevienu citu pasaules balsi. Dziļa apmierinātība, apzināta aizmiršanās … Aizvērsim acis, mūs sargā mūžība! Nē, rau, tur, putojoši pelēkzaļā tālē, kas, neaptverami samazinādamās, izzūd, saplūzdama ar horizontu, — tur redzama bura. «Tur»? Kas tas ir par «tur»? Vai tālu? Vai tuvu? Tas nav zināms. Galvu reibinošā veidā tas neļaujas noteikšanai. Lai pasacītu, cik tālu kuģis atrodas no krasta, vajadzētu zināt, cik liels ir tā apjoms. Mazs un tuvu vai liels un tālu? Skatiens atduras pret neziņu, jo cilvēkā pašā nav tāda maņas orgāna, nav jutekļa, kas noteiktu telpas apmērus… Mēs ejam un ejam… Vai ilgi jau? Vai tālu? Viss stāv uz vietas, kā stāvējis. Nekas nemainās, kad speram soli, tur ir tas pats, kas te, iepriekš tas pats, kas tagad un pēc tam; telpas neizmērojamā vienmuļībā izzūd laiks, kustība no punkta uz punktu nav vairs kustība, te valda vienmuļība, un, kur kustība nav vairs kustība, tur nav arī laika.

Viduslaiku skolotāji apgalvoja, ka laiks ir ilūzija, tā tecējums cēlonībā un sekās ir tikai mūsu jutekļu uztveres rezultāts, bet patiesā lietas būtība ir nekustīgais «tagad». Vai viņš būtu staigājis gar jūras krastu — šis «doktors», kuram pirmajam šādas domas iešāvās prātā, un sajutis vieglo mūžības rūgtenumu uz lūpām? Mēs vēlreiz atgādinām, ka runājam te par brīvlaika vaļībām, vaļas brīžu fantāzijām, ar kurām morālais gars pārsātinās tikpat ātri kā možs cilvēks no gulēšanas siltās smiltīs. Nodarboties ar cilvēka izziņu līdzekļu un formu kritiku, apšaubīt to neapstrīdamo derīgumu būtu absurdi, negodīgi, netaisni, ja vien ar to būtu saistīts kāds cits nodoms, nevis norādīt saprātam robežas, kuras tas nespēj pārkāpt, nepametot novārtā savus īstos uzdevumus. Mēs varam būt tikai pateicīgi tādam cilvēkam kā Setembrīni, kad viņš ar pedagoģisku noteiktību pateica jauneklim, kura liktenis mums rūp un kuru viņš gadījuma pēc bija ļoti trāpīgi uzrunājis ar vārdiem — «dzīves rūpju bērns», ka metafizika ir «pats ļaunums». Un mēs vislabāk godāsim mums mīļā aizgājēja piemiņu, ja pasvītrosim, ka kritikas principa jēga, mērķis un uzdevums var būt tikai viens: pienākuma apziņa, dzīves uzdevuma pildīšana. Jā, likumdevēja gudrība, kritiski nosprauzdama saprāta robežas, vienlaikus uz šīm pašām robežām pacēla dzīves karogu un izsludināja par militāru pienākumu cilvēkam pildīt zem šī karoga dienestu. Vai iespējams attaisnot jauno Hansu Kastorpu un atzīt, ka viņa izšķērdīgā izrīcība ar laiku, viņa blēņošanās ar mūžību nozīmē to pašu, ko kāds melanholisks militārā brālēna biedrs nosauca par «pārmērīgu uzcītību» un kas noveda brālēnu kapā?

Mynheer Pēperkorns

Mynheer Pēperkorns, gados vecāks holandietis, kādu laiku uzturējās sanatorijā «Berghof», ar pilnām tiesībām lietodams pie sava uzvārda apzīmētāju «internacionālais».

Pēperkorna nedaudz krāsainā nacionalitāte — viņš bija holandietis no kolonijas, cilvēks no Javas, kafijas plantators, — diezin vai mūs pamudinātu šī Pītera Pēperkorna (Tā viņu sauca, tā viņš dēvēja sevi pats; «tagad Pīters Pēperkorns pamielosies ar kādu lāsīti šņabja», viņš mēdza teikt.) — viņa personība diezin vai pamudinātu vienpadsmitajā stundā, tā teikt, ievest viņu mūsu stāstījumā; jo, debess augstā, kādās tik krāsās un noskaņās nelaistījās godājamās iestādes sabiedrība, kur hofrāts doktors Bērenss ar savu valodīgo vārdu plūsmu vadīja ārstniecību! Nepietika ar to, ka nesen te uzturējās pat kāda Ēģiptes princese, tā pati, kas hofrātam bija kādreiz iedāvājusi ievērības cienīgo kafijas servīzi un cigaretes «Sfinksa»; princese bija sensacionāla persona ar gredzenotiem, no nikotīna nodzeltējušiem pirkstiem un īsi apgrieztiem matiem; galvenajās ēdienreizēs viņa ieradās, tērpusies Parīzes tualetēs, taču parasti staigāja, ģērbusies vīriešu svārkos un biksēs ar iegludinātu vīli, par vīriešiem nelikdamās ne zinis, bet ar savu laisko un reizē dedzīgo labvēlību apveltīja tikai kādu rumāņu ebrejieti, kuru sauca vienīgi par Landauera kundzi, toties tai pašā laikā prokurors Paravants viņas augstības princeses dēļ pat bija pametis matemātiku novārtā, iemīlējies kā nejēga; tātad nepietika ar to, ka te dzīvoja princese pati, viņas mazajā pavadonībā vēl atradās arī kastrēts moris, slimīgs, vārgs cilvēks, kurš par spīti savai konstitūcijai, par ko labprāt mēdza pazoboties Karolīna Štēra, turējās pie dzīves ciešāk nekā jebkurš cits un bija gluži izmisis, kad tika izgaismota melnā iekšiene un uzņēmums nerādīja neko iepriecinošu …

Salīdzinot ar tik izcilām parādībām, minhērs Pēperkorns likās gluži bezkrāsains. Un, kaut arī mēs varētu šai mūsu stāstījuma nodaļai likt tādu pašu virsrakstu kā vienai iepriekš — «Vēl kāds», — nav iemesla uztraukumam, ka te atkal uzradīsies kāds garīga un pedagoģiska savārstījuma sludinātājs. Nē, minhērs Pēperkorns ne tuvu nebija tas cilvēks, kurš varētu ienest dzīvē loģisku sajukumu. Viņš, kā mēs redzēsim, bija gluži citāda rakstura cilvēks. Tomēr viņš ienesa mūsu varoņa dzīvē smagu sajukumu, un tas viss noskaidrosies turpmāk.

Munheer Pēperkorns ieradās stacijā «Ciemats» ar to pašu vakara vilcienu, ar kuru ieradās Sošā kundze, un viņi abi vienas un tais pašās kamanās atvizinājās uz sanatoriju «Berghof», kur kopā paēda restorānā vakariņas. Tā nebija tikai vienlaicīga, tā bija kopīga atbraukšana, un šis kopīgums turpinājās kaut vai rīkojumā, ka minhērs jāapsēdina pie «labā» krievu galda līdzās Sošā kundzei, pretī doktora vietai, tur, kur kādreiz skolotājs Popovs bija mežonīgi un divdomīgi ārdījies, — šī saderība tad arī satrauca lāga Hansu Kastorpu, jo neko tamlīdzīgu viņš nebija paredzējis. Hofrāts bija savdabīgi norādījis uz Klaudijas atgriešanās dienu un stundu.

—   Nu, Kastorp, veco zēn, — viņš teica, — uzcītīgā gaidīšana tiks atalgota. Parīt vakarā kaķītis atkal iezagsies te atpakaļ, es saņēmu telegrammu. — Bet par to, ka Sošā kundze neatbrauks viena, hofrāts neminēja ne vārda, var jau būt, ka arī viņš nezināja, ka viņa un Pēperkorns brauc kopā, ka viss turpmākais viņiem ir kopīgs, — vismaz viņš likās pārsteigts, kad nākamajā dienā pēc to abu ierašanās Hanss Kastorps viņu, tā sakot, sauca pie atbildības.

—   Nezinu gan, kur viņa to izrāvusi, — viņš paskaidroja. — Jādomā, ka ceļojumā iegūta pazīšanās, droši vien Pircnejos. T-jā, ko lai dara, vajadzēs jums ar to samierināties, cerībās vīlušais Seladon, nekas nelīdz. Pamatīga draudzība, vai zināt. Kā liekas, viņiem pat ir kopējs ceļojuma maks. Spriežot pēc visa, ko esmu dzirdējis, tas cilvēks ir varen bagāts. Kafijas karalis miera stāvoklī, ņemiet vērā, pašiem savs malajietis kambarsulainis, grezna būšana. Starp citu, viņš nemaz ar nav ieradies izklaidēšanās pēc, jo bez alkohola izraisīta nopietna gļotādu katara viņam, liekas, ir vēl negants tropu drudzis, saprotiet, ieilgusi, neatlaidīga malārija. Jums būs jāapbruņojas ar pacietību.

—   Kā tad, laipni lūdzu, — noteica Hanss Kastorps vēsi. «Un tu,» viņš nodomāja. «Kā tev ir ap dūšu? Gluži malā stāvējis arī tu neesi kādreiz, ja es neviļos .. . atraitni ar zilajiem vaigiem un eļļas gleznu pindzelēšanu. Tavos vārdos, kā liekas, sadzirdu ļaunu prieku, bet mēs taču esam zināmā mērā attiecībā uz Pēperkornu ciešanu biedri.»

—   Dīvains tips, neapstrīdami oriģināla parādība, — viņš sacīja, izteiksmīgi pavērsis roku. — Robusts un nīkulīgs, tāds iespaids no viņa rodas, vismaz šorīt brokastīs man tāds radās. Robusts un tai pašā laikā arī nīkulīgs, ar šiem īpašības vārdiem, manuprāt, viņš ir raksturojams, kaut arī parasti tos nemēdz uzskatīt par saderīgiem.

Tiesa, viņš ir liels un platiem pleciem, labprāt stāv, iepletis kājas, sabāzis rokas bikšu taisnajās kabatās, — tās viņam ir taisnas, kā es ievēroju, nevis slīpas kā jums vai man un kā vispār pieņemts augstākajā sabiedrībā, — un, kad viņš tā stāv un pēc holandiešu paraduma runā, piespiežot mēli pie aukslējām, tad nav šaubu, ka viņā ir kaut kas izteikti robusts. Bet bārda viņam ir pašķidra, gara, bet šķidra, liekas, iespējams katru matiņu izskaitīt, un acis ir mazas un blāvas, gandrīz vai bezkrāsainas, ko tur lai dara, neko nelīdz, ka viņš tās cenšas pastāvīgi ieplest, tāpēc arī pierē tik dziļas grumbas, tās iet augšup gar deniņiem un tad horizontāli pāri pierei — augstai, sarkanai pierei, vai zināt, ko apņem sirmi, gan gari, bet šķidri mati, un acis, par spīti visai platumā plēšanai, kā ir, tā paliek mazas un blāvas. Līdz augšai aizpogātā veste piešķir viņam garīdznieka izskatu, kaut arī vizītsvārki ir rūtaini. Tāds man radās iespaids šorīt no rīta.

—   Kā redzu, jūs esat viņu, kā nākas, paņēmis uz grauda, — atbildēja Bērenss, — un pamatīgi izpētījis visas viņa savdabības, tas, man liekas, ir pareizi darīts, jo jums vajadzēs ar viņa klātbūtni samierināties.

—   Jā, to mums vajadzēs gan, — Hanss Kastorps piekrita. Viņam bija atļauts uzmest jaunā, negaidītā sanatorijas iedzīvotāja aptuvenu portretu, un viņš tika ar savu uzdevumu labi galā — arī mēs galu galā to nepaveiktu labāk. Lai vai kā, viņa novērošanas postenis bija izdevīgāks: mēs zinām, ka, Klaudijai prom esot, viņš bija «labajam krievu» galdam ticis pamazām tuvāk, beigās jau kaimiņos, abi galdi stāvēja paralēli viens otram — tikai «krievu» galds bija mazliet tuvāk pabīdīts uz verandas durvju pusi; tiklab Hanss Kastorps, kā arī Pēperkorns sēdēja galdu galos ar sejām pret ēdamzāles iekšieni, tāpēc, varētu teikt, viņi atradās gandrīz vai līdzās, tikai Hanss Kastorps sēdēja nedaudz aiz holandieša, tāpēc neuzkrītoša vērošana viņam tika atvieglota, bet Sošā kundze sēdēja viņam ieslīpi pretī un bija redzama pa pusei profilā. Papildinot viņa veiksmīgo portreta uzmetumu, varētu piebilst, ka Pēperkornam ūsu nebija, viņa deguns bija liels un gaļīgs, arī mute bija liela, un nevienmērīgi veidotās lūpas likās it kā pārdalītas pušu. Rokas diezgan spēcīgas, ar gariem, smailiem nagiem, ar rokām viņš runājot žestikulēja, bet runāja gandrīz nepārtraukti, kaut gan saturu Hanss Kastorps lāgā nespēja uztvert, — kustības, ar kādām viņš mēdza savus vārdus pavadīt, bija izmeklētas, tās sasprindzināja klausītāju uzmanību; tās bija līdzīgas diriģenta smalki niansētajām, izkoptajām, noteiktajām un skaidrajām kustībām; vai nu ar īkšķi un rādītājpirkstu tās izveidoja aplīti, vai arī viņš, plati pavērdams plaukstu ar smailajiem nagiem, mierinoši, klusinoši lūdza uzmanību, lai tad izraisītajai, smaidošajai uzmanībai sagādātu vilšanos ar neizprotamo, tik ilgi gatavoto vāvuļošanu, pat nevis sagādātu vilšanos, bet pārvērstu uzmanīgo gaidīšanu priecīgā izbrīnā, jo gatavošanās vērienīgums, maigums un nozīmība lielā mērā atlīdzināja pēc tam visu, kas izpalika, sniedza gandarījumu, bija saistoša un rosinoša ar to vien. Reizēm pat netika nekas teikts. Viņš maigi uzlika plaukstu uz sava kreisās puses kaimiņa — jauna bulgāru zinātnieka rokas vai arī pa labi uz Sošā kundzes rokas, tad cēla savējo ieslīpi augšup, pieprasīdams saspringtu klusumu, jo dzīrās ko teikt, un ar augstu uzrauktām uzacīm, līdz ar to grumbām, kas taisnā leņķī stiepās no pieres uz ārējiem acs kaktiņiem, padziļinoties un veidojot kaut ko līdzīgu maskai, viņš raudzījās garām sastingušajam blakus sēdētājam uz galdautu, un viņa prāvās, gluži kā pārdalītās lūpas bija pavērtas, liekas, nupat grasīdamās izdvest ko gaužām svarīgu. Taču pēc brīža, atvilcis elpu, viņš atteicās no šī nodoma un, pamājis — «esiet brīvi», neko nepateicis, no jauna pievērsās kafijai, kurai bija jābūt īpaši stiprai un kura tika sagatavota viņa paša kafijas vārītājā.

Padzēris viņš rīkojās šādi: ar rokas mājienu pārtrauca sarunas, pieprasīja klusumu gluži kā diriģents, kurš apklusina orķestra instrumentus, kas cits caur citu tiek skaņoti, un'savaldīgi, bet pavēloši pievērš orķestra uzmanību uzveduma sākšanai, un, tā kā Pēperkorna sirmo matu vainaga apņemtā galva, blāvās acis, dziļās rievas pierē, garā bārda un kailā mute ar sāpju vaibstu lūpas neapšaubāmi atstāja dziļu iespaidu, tad visi pakļāvās viņa mājienam. Apklusuši ar smaidu raudzījās viņa, gaidīja, viens otrs, uzmundrinoši smaidīdams, viņam pamāja. Viņš iesāka samērā klusā balsī:

— Mani kungi… Labi. Viss ir labi. Iz-beigts. Tomēr ņemiet vērā un … nevienu brīdi neaizmirstiet, ka … Bet par to vairāk neko neteikšu. Tas, kas man jāizsaka, nav tik daudz šis kā galvenokārt un vienīgi tas, ka mūsu pienākums … ka nesatricināmā … es atkārtoju un dziļi uzsveru šo izteicienu… nesatricināmā prasība ir mums uzstādīta… Nē! Nē, godājamie, tā ne! Ne tā, ka es kaut ko… Būtu ļoti aplam domāt, ka es … Iz-beigts, mani godājamie! Pilnīgi izbeigts. Es zinu, ka mēs esam šai ziņā vienprātīgi, tāpēc: pie darba!

Viņš nebija nekā pateicis, bet viņa galva bija tik iespaidīga, sejas izteiksme un roku kustības tik noteiktas, pārliecinošas, izteiksmīgas, ka visiem un arī Hansam Kastorpam radās iespaids, it kā būtu dzirdējuši kaut ko ārkārtīgi svarīgu, vai arī, ja viņi aptvēra, ka nekas lietišķs un līdz galam nav pateikts, — tomēr neizjūta tā trūkumu. Mēs jautājam sev, ko būtu izjutis kurls cilvēks. Iespējams, ka viņš būtu apbēdināts, jo pēc sejas izteiksmēm spriestu par vārdos teikto un iedomātos, ka sava kurluma dēļ ir garīgi daudz ko zaudējis. Tādi ļaudis ir aizdomu pilni un sarūgtināti. Turpretī kāds jauns ķīnietis galda otrā galā, kas vēl lāgā nemācēja vācu valodu un teikto nesaprata, bet visu bija dzirdējis un redzējis, apliecināja savu labpatiku, iesaukdamies: «Very well!»67 — un pat aplaudēja.

Un mynheer Pēperkorns ķērās «pie darba». Viņš iztaisnojās, izrieza krūtis, aizpogāja rūtainos vizītsvārkus virs vestes, un viņa sirmā galva izskatījās karaliska. Viņš pamāja kādai «zāles meičai» — tā bija pundurīte —, un, kaut arī meitene bija ļoti aizņemta, viņa tūlīt pat paklausīja zīmīgajam aicinājumam un ar kafijas un piena kannu rokās nostājās līdzās viņa krēslam. Arī viņa citādi nevarēja kā vien ar visu vecīgo, lielo seju viņam uzsmaidīt un uzmundrinoši pamāt, viņa blāvo acu, kas slēpās zem dziļajām pieres grumbām, savaldzināta; uzmanību saistīja arī paceltā roka, kam rādītājpirksts, savienodamies ar īkšķi, izveidoja apli, bet pārējie trīs pirksti palika ar saviem smailajiem nagu šķēpiem izslieti gaisā.

—   Mans bērns, — viņš teica, — labi. Tiktāl viss labi. Jūs esat maza … kas man par to? Gluži otrādi! Es to vērtēju pozitīvi, es pateicos dievam, ka jūs esat tāda, kāda esat, un ar savu raksturīgo mazo augumu … Nu, lai paliek! Arī tas, ko es no jums vēlos, ir mazs, mazs un raksturīgs. Bet vispirms — kā jūs sauc?

Viņa smaidīdama stomījās, tad pateica, ka viņas vārds esot Emerencija.

—   Lieliski! — iesaucās Pēperkorns, atkrizdams pret krēsla atzveltni un izstiepdams roku uz pundurītes pusi. Viņš iesaucās tādā noskaņā, kā gribētu teikt: ko tad jūs vēlaties? Viss ir brīnum jauki! — Mans bērns, — viņš turpināja gaužām nopietni, gandrīz vai bargi, — tas pārspēj visu gaidīto. Emerencija — jūs to izrunājat bikli, bet šis vārds … un saskaņā ar jums … īsi sakot, tas paver visjaukākās iespējas. Vārds ir pelnījis, lai tam būtu padevīgs un izteiktu visas savas jūtas, lai… mīlināmā veidā … Jūs mani gan saprotat, mans bērns: mīlināmā veidā … tas būtu Rencija, bet arī Emhena skanētu silti… patlaban es nešaubīdamies palieku pie Emhenas, Tātad, Emhena, mans bērns, ievēro: mazlietiņ maizes, mana mīļā. Pagaidi! Stāvi! Lai nebūtu pārpratuma! Es redzu pēc tavas samērā lielās sejas, ka draud briesmas… maize, Renchen, bet ne jau cepta maize — mums tās te ir papilnam visvisādā veidā. Manu eņģelīt, man vajag tecinātu. Dieva maizi, dzidru maizi, mazu, piemīlīgu mēriņu atspirdzinājuma pēc. Es nezinu, vai jums šī vārda jēga … es ieteiktu to aizvietot ar «sirds stiprinājumu», bet te var draudēt briesmas, ka to iztulko parastās vieglprātības garā… Iz-beigts, Rencija. Izbeigts un izslēgts. Drīzāk mūsu pienākuma un svētās saistības … Piemēram, kaut vai mans goda parāds — papriecāties tā no visas sirds… Vienu džinu, mīļotā… es gribēju teikt — papriecāties par tavu raksturīgo trauslumu. Kusties, Emerenchen. Pasteidzies un atnes man vienu!

—   Vienu džinu, tīru, — pundurīte atkārtoja, apgriezās apkārt, šķiet, meklēdama, kā atbrīvoties no kannam, un tad nolika tās uz Hansa Kastorpa galda līdzās viņa šķīvim, acīm redzami nevēlēdamās ar tām apgrūtināt Pēperkorna kungu. Viņa steidzās, un Pēperkorns tūlīt pat saņēma pieprasīto. Glāzīte bija pielieta tik pilna, ka «maize» tecēja pa visām malām uz šķīvja. Viņš saņēma to starp īkšķi un vidējo pirkstu un pacēla pret gaismu.

—   Tātad, — viņš paskaidroja, — Pīters Pēperkorns iepriecē sevi ar vienu šņabīti. — Un, iepriekš mutē pasmaistījis, viņš norija destilētos graudus. — Tagad, — viņš teica, — es skatos uz jums ar atspirgušām acīm. — Un viņš pacēla Sošā kundzes roku no galdauta, pielika pie lūpām un tad atlika atpakaļ, atstādams to kādu brīdi apsegtu ar savu.

Savdabīgs, sevī nozīmīgs, kaut arī neizprotams cilvēks. «Berghof» sabiedrību viņš bija ļoti ieinteresējis. Viņš esot nesen pabeidzis savus koloniāldarījumus un izņēmis savu kapitālu no veikala. Runāja, ka viņam esot grezna savrupmāja Hāgā un villa Seveningā. Stēra kundze nosauca viņu par «naudas magnētu» (Magnātu! Neiespējamā!) un norādīja uz pērļu rotu, ko Sošā kundze kopš atgriešanās valkājot pie vakara kleitas un kasv pēc Karolīnas domām, diezin vai varētu būt Aizkaukāza vīra galantuma pierādījums — droši vien tā esot cēlusies no «kopīgā ceļojuma maka». To sakot, viņa pamirkšķināja, pameta iesānis ar galvu uz Hansa Kastorpa pusi un, parodēdama apbēdināto, novilka lejup mutes kaktiņus, slimība un ciešanas nebija viņu padarījušas cildenāku, un, izmantodama viņa neapskaužamo situāciju, viņa nesaudzīgi pazobojās. Viņš nezaudēja savaldību. Pat izlabodams viņas izteikto aplamību, viņš pajokoja. Viņa laikam esot pārteikusies. Naudas magnāts. Bet magnēts arī neesot slikti, jo acīmredzot Pēperkornam esot daudz kā pievilcīga. Arī skolotājai Engelhartei, kad viņa, viegli piesarkusi, greizi smaidīdama un viņu neuzlūkodama, apjautājās, kā viņam patīkot atbraucējs, Hanss Kastorps atbildēja ar pārliecinošu vienaldzību. Mynheer Pēperkorns esot «apsūbējusi personība», viņš teica, personība, bet apsūbējusi. Apzīmējuma precizitāte pierādīja sprieduma objektivitāti un tātad arī dvēseles mieru; tas izsita skolotāju no viņas pozīcijas. Bet, runājot par Ferdinandu Vēzalu un viņa indīgo mājienu, pieminot neparedzētos apstākļus, kādos Sošā kundze atgriezusies, Hanss Kastorps pierādīja, ka ir arī skatieni, kas spēj precīzi izteikt gluži to pašu, ko vissaprotamākie vārdi. «Niecība!» pateica skatiens, ar kādu viņš apveltīja manheimieti, apveltīja tik nepārprotami, ka nevarēja radīt ne mazāko šaubu par tā nozīmi; Vēzals to arī saprata un norija apvainojumu, jā, pat pamāja ar galvu, atsedzis savus bojātos zobus, bet kopš tā laika sargājās, pastaigājoties kopā ar Naftu, Setembrīni un Fergi, nest Hansa Kastorpa mēteli.

Dieva dēļ, viņš pats varēja to nest un darīja to labprāt, tikai aiz laipnības bija to reizēm atļāvis darīt šim nožēlojamajam. To gan neviens mūsu vidū nevarētu noliegt, ka šie pilnīgi neparedzētie apstākļi stipri satrieca Hansu Kastorpu un pilnīgi iznīcināja visu viņa iekšējo gatavošanos uz tikšanos ar karnevāla nakts piedzīvojuma ob^ jektu. Pareizāk sakot, tie padarīja šo gatavošanos pār lieku, un tas bija apkaunojoši.

Viņa nodomi bija bijuši vismaigākie, visapdomīgākie, ne prātā kāds netaktisks izlēciens. Viņš pat negudroja par lo, ka varētu braukt Klaudijai pretī uz staciju, — un kāda laime, ka viņš tādu domu nebija pieļāvis! Vispār nemaz nebija zināms, vai sieviete, kurai slimība piešķīra tik lielu brīvību, gribēs atzīt par eksistējošiem fantastiskos, svešā valodā stāstītos tālās masku nakts sapņojumus, vai vēlēsies^ vispār, ka viņai tos atgādina. Nē, nekādu uzbāzību, nekādu lempīgu prasību! Pat atzīstot, ka viņa attieksme pret slimnieci ar ieslīpajām acīm pārkāpusi Vakareiropas valstu saprāta un labo tikumu robežu, ārēji vajadzēja saglabāt viscivilizētākās uzvedības normas un notēlot kaut ko līdzīgu aizmāršībai. Bruņniecisks sveiciens no galda pret otru galdu — pagaidām vairāk neko! Vēlāk, ja būs izdevība, pieklājīgi tuvojoties, it ka starp citu apjautāsies, ka ceļotājai klājies kopš aizbraukšanas … Un tad kādreiz varētu būt arī īstā tikšanās kā atalgojums par bruņniecisko apvaldību.

Bet, kā jau teikts, no visiem šiem smalkumiem nekas neiznāca, jo bija liegta brīvprātīgā rīcība un līdz ar to arī nopelns. Mynheer Pēperkorna klātiene pārāk noteikti neatļāva jebkādas taktikas iespēju, kas nebūtu saistīta ar vislielāko atturību. Hanss Kastorps atbraukšanas vakarā no savas lodžijas redzēja, ka ceļa līkumā slīd augšā kamanas, kur uz bukas līdzās kučierim sēž malajiešu kambarsulainis, dzeltenīgs vīrelis mētelī ar kažokādas apkakli un ar cilindru galvā, bet dziļāk, līdzās Klaudijai, uzmaucis cepuri uz pieres, sēdēja svešais. Tonakt Hanss Kastorps tikpat kā negulēja. No rīta viņš bez kādām grūtībām dabūja zināt mulsinošā atbraucēja vārdu, dabūja zināt arī to, ka abi apmetušies viens otram līdzās pirmā stāva izcili labās istabās. Tad sekoja pirmās brokastis, kad viņš, jau laikus apsēdies savā vietā, stipri bāls gaidīja aizcērtamies stikla durvis. Tas nenotika. Klaudija bija ienākusi nedzirdami, jo, iedams viņai aiz muguras, durvis bija aizvēris mynheer Pēperkorns — liela auguma vīrs ar platiem pleciem, augstu pieri, sirmiem matiem apņemtu varenu galvu; viņš bija sekojis pa pēdām ceļojuma biedrei, kas parastajā kaķēna gaitā, uz priekšu pastieptu galvu tuvojās savam galdam. Jā, tā bija viņa, ne drusku neizmainījusies. Pretēji iepriekš nodomātajam, aizmirsis visu ap sevi, Hanss Kastorps ietvēra savu negulētās nakts acu skatienā viņu visu. Tie bija viņas rūsgani gaišie mati, nevis mākslīgi frizēti, bet sapīti bizē ap galvu, tās bija viņas «stepju vilka acis», viņas pakauša izliekums, viņas lūpas, kas likās pilnīgākas, nekā bija patiesībā, palielo vaigu kaulu dēļ, kuri piešķīra vaigiem tīkamu līniju… «Klaudija!» viņš domās notrīsēja un, uzlūkodams viņas pēkšņi uzradušos pavadoni, tomēr zobgalīgi, iecirtīgi atmeta galvu, redzot grandiozo, maskai līdzīgo parādību, sirdī pavīpsnādams par pašreizējo īpašumtiesību varenību, kas, ņemot vērā zināmus pagātnes notikumus, atklājās diezgan apšaubāmā gaismā: zināmie pagātnes notikumi, gluži noteikti, nevis tumsā tīta, miglaina, diletantiska eļļas gleznu pindzelēšanas sfēra, kas bija viņā pašā kādreiz viesusi satraukumu … Sošā kundze bija arī saglabājusi paradumu, iekams sēdās savā vietā, smaidot pagriezties pret zāli, kā iepazīstinot sabiedrību ar sevi, un Pēperkorns piebiedrojas, palikdams ieslīpi viņai aizmugurē, ļaudams izpildīt mazo ceremoniju un pēc tam apsēzdamies viņai līdzās savā galda galā.

Nekas nebija iznācis no nodomātā bruņnieciskā sveiciena no viena galda uz otru galdu. Klaudijas acis bija, «iepazīstinot ar sevi», pārslīdējušas pāri Hansam Kastorpam, tāpat kā visiem viņam apkārt, un aizmaldījušās ēdamzāles galā; tas pats norisinājās arī nākamreiz, satiekoties ēdamzālē, un, jo vairāk ēdienreižu pagāja, nesastopot citādu Sošā kundzes skatienu kā vien neko neredzošu, vienaldzīgu, pāri slīdošu arī tad, ja viņa ēdot pagriezās uz viņa pusi, jo nepiedienīgāks būtu bijis viņa nodomātais bruņnieciskais sveiciens. Vakaros, kad visi kādu brīdi pavadīja kopā, Sošā kundze un viņas pavadonis uzturējās mazajā salonā; viņi sēdēja uz dīvāna līdzās savu galda biedru vidū, un Pēperkorns, kura varenā un sasarkusī seja krasi izcēlās pret balto matu vainagu un bārdu, beidza tukšot pudeli sarkanvīna, ko bija pasūtījis vakariņu laikā. Katrā galvenajā ēdienreizē viņš izdzēra vienu, dažreiz arī pusotras vai divas pudeles, nemaz nerunājot par «maizi», ar ko viņš sāka jau pirmajās brokastīs. Acīmredzot majestātiskajam vīram spirdzinājums bija nepieciešams neparastā daudzumā. Spirdzināja viņš sevi arī vairākas reizes dienā ar sevišķi stipru kafiju: ne tikai rīta agrumā, bet arī pusdienu laikā dzēra to no lielām tasēm — nevis pēc maltītes, bet pa ēšanas laiku pārmaiņus ar vīnu. Hanss Kastorps dzirdēja viņu apgalvojam, ka tiem abiem esot ne vien spirdzinoša iedarbība, bet tie noderot pret drudzi, īpaši pret intermitējošo tropu drudzi, kas viņu jau otrajā dienā pēc atbraukšanas uz vairākām stundām saistījis i .labā un pie gultas. Hofrāts nosauca" to par kvartas drud/.i, jo tas holandietim uzbruka gandrīz vai ik pēc četrām dienam: vispirms slimnieku kratīja aukstums, tad viņu pārņēma karstums un viņš viscaur nosvīda. Tāpēc viņam ari esot uztūkuši liesa.

Vingt et un68

Tā pagāja kāds laika sprīdis — nedēļas trīs vai četras, Kā mums liekas, jo uz Hansa Kastorpa apgalvojumu un aprēķiniem nekādā gadījumā nav iespējams paļauties. Laiks pagāja nemanot, neradot nekādas īpašas pārmaiņas, mūsu varonī tas izraisīja jau par paradumu kļuvušu spītību pret neparedzētajiem apstākļiem, kuru dēļ vajadzēja ievērot atturību, kā arī pretēji paša gribai pret to apstākli, kurš sevi pats dēvēja par Pīteru Pēperkornu, kad viņš grasījās izdzert savu šņabja glāzīti, — pret šī majestātiskā, nozīmīgā un neizprotamā cilvēka traucējošo klātieni, tiešām traucējošu daudz skarbākā veidā, nekā, piemēram, senāk bija traucējis Setembrīni kungs. Starp Hansa Kastorpa uzacīm iegūla vertikālas spītīgas dusmu grumbas, viņa acis piecas reizes dienā vēroja to, kura atgriezusies, viņš bija priecīgs par iespēju kaut vai vērot un tai pašā laikā juta nicinājumu pret visu vareno tagadni, kas nenojauš, cik apšaubāmu ēnu uz to met pagātne.

Kādu vakaru bez īpaša iemesla, kā bieži mēdza notikt, kopīgi pavadītais laiks hallē un salonos pagāja rosīgāk nekā parasti. Skanēja mūzika, kāds ungāru students braši izpildīja uz vijoles čigānu dziesmas, pēc tam hofrāts Bērenss, iegriezies te kopā ar doktoru Krokovski uz ceturtdaļstundu, piespieda kādu nospēlēt uz klavieru basu taustiņiem svētceļnieku kora dziesmu, bet pats, stāvēdams līdzās ar suku, aprautām kustībām uzsita pa instrumenta diskanta taustiņiem, atdarinādams vijoles pavadījumu. Visi smējās. Atskanēja skaļi aplausi; labvēlīgi pametis ar galvu pats par savu nebēdnību, hofrāts aizgāja.

Vakara saviesīgā dzīve ritēja tālāk, īpaši nesaistot pārējo uzmanību, vēl tika muzicēts, spēlēja domino un bridžu, pa starpām šo to iedzerdami, kavēja sev laiku ar optiskajiem instrumentiem un šur tur bariņos tērzēja. Arī «labā» krievu galda sabiedrība bija iejukusi starp tiem, kas kavējās hallē un mūzikas istabā. Mynheer Pēperkorns

bija redzams gan te, gan tur — viņu nevarēja neredzēt, viņa majestātiskā galva slējās pāri apkārtējiem, aizēnoja ar savu karalisko nozīmību un varenību; ja sākumā interesi par viņu izraisīja baumas par pasakaino bagātību, tad drīz vien cilvēkus sāka vilināt tikai viņa paša personība; ļaudis smaidīdami viņu ielenca, viņa blāvo acu, dziļo pieres grumbu apburti, uzmundrinoši un piekritīgi māja, viņš turēja klausītājus sasprindzinājumā ar savu garnagaino pirkstu daiļrunīgajiem žestiem, un klausītāji nemaz nejutās vīlušies, kad vārdi, kas pēc tam sekoja, bija nesakarīgi, aprauti, neskaidri un pat juceklīgi.

Ja nu šeit — šinī situācijā palūkosimies, ko dara Hanss Kastorps, tad atradīsim viņu lasītavā, kur viņam kādreiz (šis «kādreiz» ir miglains jēdziens; stāstītājs, stāsta varonis un lasītājs nav vairs īsti skaidrībā par tā pagātnes pakāpi) kļuva zināmi svarīgi atklājumi par darbību cilvēces progresa labā. Te bija klusāk, bez viņa te vēl kavējās tikai pāris cilvēku. Kāds rakstīja pie divkāršās pults, ko apgaismoja elektriskā griestu lampa. Dāma ar diviem pensnejiem uz deguna, sēdēdama līdzās grāmatu skapim, pārlapoja kādu ilustrēto žurnālu. Hanss Kastorps sēdēja ar muguru pret portjeru, netālu no mūzikas istabas atvērtajām durvīm; viņš sēdēja ar laikrakstu rokā krēslā, kas te bija pagadījies, ar plīšu pārvilktā renesanses laikmeta krēslā — ja grib uzskatāmi redzēt —, kam bija augsta, taisna atzveltne, bet trūka roku balstu. Jaunais cilvēks gan turēja laikrakstu tā, kā mēdz turēt, kad lasa, tomēr nelasīja, bet, pieliecis galvu, klausījās aprautajā un sarunām pārmāktajā muzicēšanā līdzās, tai pašā laikā sarauktās uzacis norādīja, ka viņš klausās tikai ar vienu ausi, bet domās klīst pa nemuzikāliem ceļiem, pa ērkšķainiem vilšanās ceļiem to apstākļu dēļ, kas jauno cilvēku, kurš bija uzkrāvis sev ilgas gaidīšanas nastu un kura gaidīšanai bija pienācis gals, apkaunojoši izjokoja; viņa » domas klīda pa sūrajiem dusmu ceļiem, pa kuriem ejot nupat jau radās apņemšanās nomest laikrakstu un atstāt neērto, nejauši pagadījušos krēslu, iziet pa durvīm cauri hallei un tad samainīt izjaukto vakaru pret salīgo vientulību lodžijā divatā ar «Mciria Mancini».

— Un kur ir jūsu brālēns, msjē? — jautāja kāda balss viņam aizmugurē virs galvas. Tā bija viņa ausij apburoša balss, kas likās radīta vienīgi tāpēc, lai ar savu skarbi saldeno aizplīvurotību sagādātu viņam neaptveramu svētlaimi — svētlaimes visaugstāko sniegumu, tā bija balss, kas kādreiz bija teikusi: «Labprāt. Tikai nesalauz,» — valdonīga likteņa balss, un, ja viņš nemaldījās, tad tā vaicāja pēc Joahima.

Viņš ļāva laikrakstam noslīdēt un pacēla seju, tā ka galva atradās augstāk par atzveltni un pret to balstījās galvvidus. Viņš pat uz bridi aizvēra acis, bet tūlīt pat atkal atvēra un pavērsa skatienu ieslīpi tai virzienā, kur ļāva galvas stāvoklis. Ak tu nabags, gribētos teikt, jo viņa sejas izteiksme pauda tādu kā gaišredzību vai mēnessērdzību. Viņš būtu vēlējies, lai viņa jautā vēlreiz, bet tas nenotika. Viņš pat vairs nebija pārliecināts, vai Sošā kundze vēl stāv turpat aizmugurē, kad pēc laba laika, dīvaini vilcinoties, pusbalsī atbildēja:

—  Viņš ir miris. Sāka līdzenumā dienēt armijā un ir miris.

Hanss Kastorps pats ievēroja, ka vārds «miris» bija pirmais nozīmīgais vārds, kas izskanēja starp viņiem. Tāpat ievēroja, ka, pietiekami nemācēdama viņa mātes valodu un tiekdamās izteikt līdzjūtību, viņa izvēlas pārāk nenozīmīgus vārdus, stāvot turpat aiz viņa, virs viņa.

—   Ak vai! Cik žēl! Pavisam miris un apglabāts? Un kad?

—   Kopš laba laika. Māte aizveda viņu līdz uz dzimteni, Viņam bija izaugusi īsta karotāja bārda. Par godu pie kapa atskanēja trīs zalves.

—  Tās viņš bija pelnījis. Viņš bija ļoti drošsirdīgs. Daudz drošsirdīgāks par citiem cilvēkiem, dažiem citiem.

—   Jā, viņš bija drošsirdīgs. Radamants pastāvīgi pārmeta viņa pārlieko uzcītību. Bet viņa ķermenis tiecās pēc kā cita. Rebellio carnis, saka jezuīti. Viņam vienmēr bija nosliece uz fizisko, protams, cildenā nozīmē. Tomēr ķermenis bija ļāvis sevī iespiesties necildenā iedīgļiem un viņa pārlieko uzcītību izjokojis. Starp citu, tikumiskāk ir sevi zaudēt, pat aiziet bojā nekā sevi saglabāt.

—   Es redzu, ka mēs vēl joprojām dīkdienīgi filozofējam. Radamants? Kas tas tāds?

—   Bērenss. Tā viņu sauc Setembrīni.

—   Ā, Setembrīni, es zinu. Tas bija tas itālietis … Man viņš nepatika. Viņā nebija nekā cilvēciska. (Balss izrunāja vārdu «cilvēēciska» slinki un sapņaini stiepti.) Viņš bija augstprātīgs. (Uzsvars uz otrās zilbes.) Viņa vairs nav? Es esmu dumja. Es nezinu, kas ir — Radamants.

—       Kaut kas humānistisks. Setembrīni pārgāja citur dzīvot. Mēs visu šo laiku plaši filozofējām — viņš, Nafta un es.

—   Kas ir Nafta?

—   Viņa pretinieks.

—       Ja viņš ir pretinieks, tad es gribētu ar viņu iepazīties … Bet vai es neteicu, ka jūsu brālēns mirs, ja mēģinās līdzenumā būt karavīrs?

—   Jā, tu to zināji.

—   Kas jums prātā?

Iestājās ilgāks klusuma brīdis. Viņš neko nebilda. Viņš gaidīja, atbalstījis galvvidu pret augsto atzveltni, gaidīja ar gaišreģa acīm, kad atkal atskanēs viņas balss, no [auna nebūdams pārliecināts, vai viņa vēl stāv aizmugurē, bīdamies, ka aprautā muzicēšana būtu varējusi noslāpēt viņas aizejošos soļus. Beidzot tomēr no jauna atskanēja:

—   Un msjē nav pat bijis brālēna bērēs?

Viņš atbildēja:

—       Nē, es te atvadījos no viņa, iekams aizvēra zārku, jo viņš sāka smaidīt. Tu nevari iedomāties, cik viņam bija salta piere. *

—       Atkal jau! Kas tas par runas veidu ar dāmu, ko tikko pazīst.

—       Vai tad man jārunā humānistiski, nevis cilvēciski? (Neviļus arī viņš garlaikoti pastiepa šo vārdu, it kā staipīdamies un žāvādamies.)

—   Quelle blague!69 Jūs visu laiku palikāt te?

—   Ja, es gaidīju.

—   Ko?

—   Tevi.

Virs viņa galvas atskanēja smiekli reizē ar vārdu:

—   Auša! Mani! Tevi gluži vienkārši nelaida prom.

# — Nē, Bērenss būtu mani reiz laidis prom, viņš bija nikns. Bet tā būtu bijusi patvarīga aizbraukšana. Jo bez vecajām rētām no agrākajiem laikiem — vēl no skolas laikiem, tu jau zini, ir svaigais perēklis, ko Bērenss atrada un kas izraisa temperatūru.

—   Vēl arvien temperatūra?

—       Jā, arvien vēl. Gandrīz pastāvīgi. Tā mainās. Bet tā nav nekāda drudža temperatūra.

—   Des allusions?70

Viņš klusēja. Sarauktām uzacīm virs savām gaišreģa acīm. Pēc brīža viņš jautāja:

—   Un kur tu biji?

Roka ieplāja pa krēsla atzveltni.

—       Mais c'est un sauvage!71 Kur es biju? Visur. Maskavā (balss teica «Muaskavā» — stiepdama šo vārdu tāpat kā vārdu «cilvēēcisks»), Baku, vācu kūrortos, Spānija.

—   O, Spānijā! Kā tur bija?

—       Šā tā. Tur slikti ceļot. Cilvēki pa pusei mori. Kastīlija tāda atturīga, izkaltusi. Kremlis ir skaistāks par to pili vai klosteri, nu, kalnāja piekājē …

—   Eskoriala.

—       Jā, Filipa pils. Necilvēcīga pils. Man daudz labāk patika kataloniešu tautas deja sardana, kad spēlē dūdas. Es arī to dejoju. Visi saķeras rokās un dejo aplī. Laukums pilns. C'est charmant.72 Tas ir cilvēcīgi. Es nopirku tur sev mazu, zilu cepurīti, tur tādu valkā visi vīrieši un zēni no tautas, gandrīz kā feska, saucas boina. Lieku to galvā gulēšanas laikā un vispār. Msjē pateiks, vai tā man piestāv.

—   Kurš msjē?

—   Tas te, krēslā.

—   Es domāju: mynheer Pēperkorns.

—   Tas jau pateica. Apgalvoja, ka ļoti piestāvot.

—       Vai tā viņš teica? Pateica līdz galam? Pateica teikumu līdz galam, tā ka varēja saprast?

—       Ā, mēs, liekas, esam sliktā omā. Mums gribas būt ļauniem, kost. Mēģina zoboties par cilvēkiem, kas ir daudz lielāki, labāki un cilvēciskāki nekā paši ar savu .. . avec son ami bavard de ta Mйditerranйe, son mвitr.e grand parleur …73 Bet es neatļaušu, lai manus draugus …

—       Vai tev ir vēl mans iekšējais portrets? — viņš grūtsirdīgi pārtrauca.

Viņa smējās,

—   Vajadzēs to pameklēt.

—       Tavu es nēsāju šeit. Bez tam uz manas kumodes ir mazs molberts, tur es pa nakti un …

Hanss Kastorps nedabūja pabeigt. Tepat priekšā stāvēja Pēperkorns. Viņš bija meklējis savu ceļojuma biedri, tāpēc ienācis pa durvīm aiz portjeras un nu atradās pretī tam, ar kuru viņa, stāvēdama krēslam aizmugurē, kā redzams, tērzēja, — viņš nestāvēja, viņš bija izslējies kā

tornis, turklāt tik cieši klāt pie Hansa Kastorpa kājām, ka tas ar visu savu mēnessērdzību aptvēra, ka pieklājība prasa slieties kājās; viņš pūlējās piecelties starp abiem no krēsla, lai to izdarītu, vajadzēja pavirzīties sānis un tā viņi izveidoja trīsstūri ar krēslu vidū.

Sošā kundze izpildīja civilizētās Vakareiropas prasību un iepazīstināja kungus. Paziņa no agrākajiem laikiem, viņa teica par Hansu Kastorpu, — no iepriekšējās reizes, kad viņa te uzturējusies. Par Pēperkorna kungu nekāds paskaidrojums nebija vajadzīgs. Sošā kundze nosauca viņa vārdu, un holandietis, pievērsis Hansam Kastorpam savu blāvo, zem domīgi dziļajām pieres un deniņu arabeskām paslēpušos elku dieva acu skatienu, pasniedza jaunajam cilvēkam roku, kam platās delnas virspuse bija nosēta ar vasaras raibumiem. «Kapteiņa roka, ja nebijis nagu šķēpu,» nodomāja Hanss Kastorps. Pirmo reizi viņš atradās Pēperkorna varenās personības tiešā ietekmē («Personība» — viņa tuvumā šis vārds pastāvīgi bija prātā; kad viņu redzēja, pēkšņi kļuva skaidrs, ka tā ir personība, jā, vēl vairāk, radās pārliecība, ka personība vispār nemaz nevar izskatīties citāda nekā viņš), un Hansa Kastorpa trauslie jaunekļa gadi jutās nomākti šo sešdesmit gadu priekšā — redzot platos plecus, sarkano seju, balto matu vainagu, sašķelto cietēja muti un bārdu, kas gara un šaura kārās pār vesti, kura bija cieši aizpogāta kā garīdzniekam. Un Pēperkorns bija pati laipnība.

—   Mans kungs … — viņš teica, — pilnīgi. Nē, atļaujiet man —pilnīgi! Šovakar mēs iepazīstamies … iepazīstos ar uzticību iedvesošu jaunu cilvēku … es daru to apzināti, mans kungs, esmu ar sirdi un dvēseli pārliecināts. Jūs patīkat man, mans kungs; es… ļoti lūdzu! Nokārtots. Jūs piekrītat.

Par pretimrunāšanu nebija ko domāt. Viņa izsmalcinātie * žesti bija pārāk kategoriski. Hanss Kastorps viņam patika. Un Pēperkorns izdarīja atbilstošu secinājumu, ko viņš izteica mājiena veidā un kas ar viņa ceļojuma biedres lūpām tika izpalīdzīgi izskaidrots un papildināts.

—  Mans bērns … — viņš teica, — viss ir labi. Kā būtu, ja … Es lūdzu mani pareizi saprast. Dzīve ir īsa, mūsu iespējas izmantot to, ko tā piedāvā, tas nu reiz ir

Tie ir fakti, mans bērns. Likums. Nepielūdzamība. Vārdu sakot, mans bērns, vārdu sakot, labi … — Viņš sastinga

ar izteiksmīgu kustību, norādot, ka atstāj visu viņu ziņā, noņem no sevis atbildību, ja, par spīti viņa norādījumam, notiks izšķiroša kļūme.

Acīmredzot Sošā kundze bija pieradusi no pusvārdiem uzminēt viņa vēlēšanos virzienu. Viņa teica:

—  Kāpēc ne. Varētu vēl kopā pasēdēt, varbūt paspēlēt kārtis, izdzert pudeli vīna. Ko jūs stāvat? — viņa pievērsās Hansam Kastorpam. — Kustieties! Mēs nepaliksim trijatā, mums vajag sabiedrību. Kas vēl ir salonā? Aiciniet visus, ko redzat! Atvediet kādus draugus no balkoniem! Mēs paaicināsim doktoru Ting-Fu no mūsu galda.

Pēperkorns berzēja rokas.

—  Pilnīgi, — viņš teica. — Perfekti. Lieliski. Steidzieties, jaunais draugs! Paklausiet! Izveidosim kompāniju. Spēlēsim, ēdīsim un dzersim! Mēs jutīsim, ka mēs … pilnīgi, jaunais cilvēk.

Hanss Kastorps uzbrauca ar liftu otrajā stāvā. Viņš pieklauvēja pie A. K. Ferges durvīm, kurš savukārt izvilka no guļamkrēsliem apakšējā guļamhallē Ferdinandu Vēzalu un Albīna kungu. Prokuroru Paravantu un Magnusu laulāto pāri vēl notvēra hallē, Štēra kundze un Klēfeldes jaunkundze bija salonā. Te, zem vidējās lustras, iekārtoja ērtu spēļu galdu, kam salika apkārt krēslus un mazus servējamos galdiņus. Mynheer katru viesi, kurš piebiedrojās, apsveica ar blāvo acu laipnu skatienu zem vērīgi sarauktām pieres arabeskām. Ap galdu sasēdās divpadsmit cilvēku, Hanss Kastorps starp majestātisko namatēvu un Klaudiju Sošā; uz galda nolika kārtis un spēļu markas, jo vienojās par dažām partijām vingt et un; Pēperkorns ar viņam raksturīgo svinīgumu pasūtīja pieaicinātajai pundurītei vīnu, 1906. gada balto šablī, sākumam trīs pudeles, piedevām saldumus, kādi būtu dabūjami, kaltētus dienvidu augļus un konfektes. Berzēdams rokas, viņš tīksmi apsveica gardumus, kas tika atnesti, tāpat ar teikumiem, kuri tapa nozīmīgi aprauti, centās izteikt savas izjūtas; tas viņam arī pilnām izdevās, jo visus ietekmēja viņa izcilā personība. Viņš uzlika abas rokas uz savu kaimiņu rokām, pacēla rādītājpirkstu ar šķēpveida nagu un pieprasīja; visciešāko uzmanību, kam visi arī paklausīja, — uzmanību pokālos ielietā vīna brīnumainai zelta krāsai, cukuram, kas izsvīda uz «malagas» vīnogām, īpašai mazu cepumu šķirnei, sāls un magoņu kliņģerīšiem, kurus viņš nosauca par dievišķīgiem, nekavējoties ar kategorisku,

izsmalcinātu žestu noslāpēdams jebkuru iebildumu, kādu, iespējams, varētu izteikt pret tik spēcīgu apzīmējumu. Viņš pirmais pārņēma banku, bet drīz vien nodeva to Albīna kungam, jo, ja viņš tika pareizi saprasts, tad šis pienākums traucēja viņu baudīt vakara noskaņu.

Azarta spēle, kā redzams, Pēperkornu pārāk nesaistīja. Pēc viņa domām, tika spēlēts par neko, viņš bija piecdesmit santīmus ieteicis par mazāko likmi, bet vairumam dalībnieku tas nozīmēja ļoti daudz; prokurors Paravants, kā arī Stēra kundze te sarka, te bālēja, un tieši viņa pārcieta drausmīgas mokas neziņā, vai pie astoņpadsmit vēl^ piepirkt. Viņa skaļi spiedza, kad Albīna kungs ar aukstasinīgu rutīnu piemeta kārti, kas pilnīgi iznīcināja visus viņas pārdrošos plānus, bet Pēperkornu tas uzjautrināja no visas sirds.

— Spiedziet, spiedziet, madame! — viņš teica. — Tas skan spalgi un dzīvinoši, tas nāk no dziļākajām … Dzeriet, priecējiet sirdi jaunai… — Un viņš ielēja viņai, ielēja arī saviem kaimiņiem un pats sev, pasūtīja vēl trīs pudeles un saskandināja ar Vēzalu un iekšķīgi iztukšoto Magnusa kundzi, jo viņam šķita, ka abiem nepieciešams uzmundrinājums. Sejas piesarka arvien vairāk no patiesi brīnumainā vīna, izņemot tikai doktoru Ting-Fu, kura seja palika nemainīgi dzeltena, ar spoži melnām, kā žurkai šaurām acu spraudziņām; viņš, paklusu ķiķinādams, spēlēja uz ļoti lielām likmēm un īsti nekaunīgi laimēja. Pārējie negribēja atpalikt. Prokurors Paravants aizplīvurotu skatienu izaicināja likteni, likdams desmit frankus uz kārts, kas diezin kādus panākumus vis nesolīja, tad, aiz satraukuma nobālēdams, pārmaksāja un vinnēja divkāršo, jo Albīna kungs, maldīgi paļaudamies uz dūzi, dubultoja visas likmes. Tie bija pārdzīvojumi, kas satricināja ne vien tos, uz kuriem tie attiecās tieši. Tajos ņēma dalību visi, pat Albīna kungs, kurš augstasinīgā piesardzībā varēja * sacensties ar kuru katru krupjē no Montekarlo, kur, kā viņš stāstīja, esot bijis pastāvīgs apmeklētājs, bet arī viņš ar grūtībām apvaldīja satraukumu. Ari Hanss Kastorps spēlēja uz augstām likmēm, tāpat Klēfeldes jaunkundze un Sošā kundze.

Tad pārgāja uz «Tūru» spēli, «Dzelzceļu», «štosu» un bīstamo «diferansu». Gaviles un izmisuma izvirdumi, dusmu izpaudumi un histērijas smieklu lēkmes atskanēja, draiskajai veiksmei skurbinot un satraucot nervus, un viņi

bija patiesi un nopietni — gluži tāpat izpaustos viņu pārdzīvojumi dzīves mainīgajos apstākļos.

Tomēr tā nebija vienīgi un pat ne galvenokārt spēle un vīns, kas izraisīja klātesošiem dvēseles augstspriegumu, kvēlojošas sejas, ieplesto acu spozmi, kā arī mazās sabiedrības drudžaino saspringtību, aizturēto elpu, gandrīz vai mokošu koncentrāciju pašreizējā brīdī. Drīzāk to visu varēja izskaidrot ar kādas valdonīgas dabas klātieni, ar personības, proti — ar mynheer Pēperkorna klātieni, kurš visu vadību turēja savās izteiksmīgajās rokās un ar īpatnējo, lielo seju, blāvo acu skatienu un monumentālām grumbām pierē, ar savu runu, ietekmīgo pantonīmu pakļāva visus šīs valdzinošās stundas varai. Ko viņš teica? Kaut ko ļoti neskaidru, un, jo vairāk viņš dzēra, jo neskaidrāk runāja. Bet visi tvertin tvēra viņa vārdus, smaidīdami un pārsteigti māja, raudzīdamies uz apli, ko veidoja rādītājpirksts un īkšķis un kam līdzās pārējie pirksti slējās kā asi šķēpi, bet karaliskie sejas vaibsti pauda možumu, tā ka neviens nepretojās sirdi pacilājošai jūsmai, kas tālu pārsniedza to aizrautības pakāpi, kādai šie cilvēki( citkārt būtu uzdrīkstējušies tuvoties. Dažam labam šī jūsma gāja pāri spēkiem. Vismaz Magnusa kundzei sametās nelabi. Viņai draudēja briesmas paģībt, tomēr viņa ietiepīgi atteicās doties uz savu istabu un apmierinājās ar atgulšanos uz kušetes, kur viņai apklāja pieri ar mitru salveti, un viņa, atvilkusi elpu, drīz atgriezās pie pārējiem.

Pēperkorns bija pārliecināts, ka šāds spēka zudums noticis tāpēc, ka viņa nav kārtīgi paēdusi. Apmēram šādi viņš, pacēlis rādītājpirkstu, aprautiem, zīmīgiem vārdiem izteicās. Vajagot ēst, kārtīgi paēst, lai cienīgi atbildētu dzīves prasībām, viņš paskaidroja un pasūtīja sabiedrībai spēku stiprināšanai uzkožamos, aukstu gaļu, uzgriežamos,' mēli, zoss krūtiņu, cepeti, desu un šķiņķi — bļodas, piekrautas ar trekniem, gardiem kumosiem, izrotātiem ar sviesta bumbiņām, redīsiem un pētersīļiem, bija līdzīgas puķu clobēm. Bet, lai arī kompānija nesen kā bija paēdusi vakariņas, par kuru sātīgumu lieki runāt, un priecīgi ķērās pie atnestajiem kārumiem, mynheer Pēperkorns, apēdis pāris kumosu, paziņoja, ka tie ir tīrie draņķi, turklāt ar tādām dusmām, kas atklāja, kādus bīstamus, negaidītus pavērsienus slēpj viņa valdonīgais raksturs. Jā, viņu sagrāba nevaldāms niknums, kad viens no viesiem uzdrīkstējās ēdienu aizstāvēt; viņa varenā seja piesarka, viņš uzsita ar dūri pa galdu, paziņodams, ka tie ir sasodīti mēsli, un visi apmulsuši apklusa, jo galu galā viņš bija aicinātājs un namatēvs un tātad viņam bija arī tiesības spriest par savu cienastu.

Jāteic gan, ka, lai arī cik neizprotams bija viņa dusmu izvirdums, tas lieliski viņam piestāvēja, to vajadzēja atzīt arī Hansam Kastorpam. Dusmas viņu nemaz nepadarīja atbaidošu, niecīgāku, bet savā neizprotamībā — ko neviens pat klusi domās neuzdrīkstējās saistīt ar nobaudītā vīna daudzumu — vērta tik varenu un majestātisku, ka visi saguma un neviens vairs neiedrošinājās ne kumosiņu paņemt no gaļas ēdieniem, šošā kundze bija tā, kura nomierināja savu ceļojuma biedru. Viņa noglāstīja tā plato kapteiņa roku, kas pēc trieciena bija palikusi uz galda, un pieglaimīgi ieminējās, ka varētu jau kaut ko citu pasūtīt, varbūt siltu ēdienu, ja viņš gribētu un ja virtuves šefs vēl būtu pierunājams.

— Manu bērniņ, — viņš teica, — labi. — Un bez kādām pūlēm, nezaudēdams cieņu, prata, apslāpējot dusmu lēkmi, pieņemt miermīlīgu nostāju, noskūpstīdams Klaudijai roku. Viņš gribēja omletes sev un visiem pārējiem — katram labu omleti ar zaļumiem, lai spētu atbildēt dzīves prasībām. Un reizē ar pasūtījumu nodeva uz virtuvi simt franku naudaszīmi, lai noskaņotu personālu no darba brīvajā laikā sev par labu.

Arī labā oma atgriezās pilnīgi, tiklīdz vairākās bļodās parādījās kūpošais ēdiens — koši dzeltens, apbārstīts ar zaļumiem, izplatīdams istabā olu un sviesta maigo, silto smaržu. Visi līdz ar Pēperkornu nodevās ēšanai, turklāt viņš uzraudzīja, vai viesi ēd ar baudu, aprautiem vārdiem un uzstājīgām, izteiksmīgām kustībām mudināja ikvienu rūpīgi un pienācīgi novērtēt dieva dāvanu. Tad lika visiem saliet pa glāzītei holandiešu džina un piespieda ar saspringtu bijību izdzert dzidro veldzi, kas veselīgi smaržoja pēc labības un arī nedaudz pēc kadiķogām.

Hanss Kastorps smēķēja. Arī Šošā kundze pievērsās cigaretēm ar iemuti; cigaretes viņa glabāja lakotā krievu portsigārā, kam uz vāka attēlots auļojošs trijjūgs, ērtības labad viņa portsigāru nolika sev priekšā uz galda, un Pēperkorns neko neiebilda, ka blakussēdētāji ļaujas šai izpriecai, tomēr pats nesmēķēja, nedarīja to nekad. Ja viņu saprata pareizi, tad viņš pieskaitīja tabakas lietošanu pie visizsmalcinātākajām baudām, kas aplaupot pieticīgās dzīves dāvanas, atņemot tām cildenumu — dzīves dāvanām un prasībām, kurām pienācīgi atdot godu mūsu jūtu tikko pietiekot.

—   Jaunais cilvēk, — viņš teica Hansam Kastorpam, pakļaudams to savai varai ar blāvo acu skatienu un izsmalcinātajiem žestiem, — jaunais cilvēk… Pats vienkāršākais! Svētākais! Labi, jūs mani saprotat. Pudele vīna, kūpošs olu ēdiens, graudu dzidrais, baudīsim no tā vispirms, piepildīsim mūsu vēlmi, tukšosim, parādīsim tam pienācīgo godu, iekams… neapšaubāmi, mans kungs. Darīts. Es pazinu cilvēkus, vīriešus un sievietes, kokaīnistus, hašiša smēķētājus! Morfinistus … Labi, mīļais draugs! Lieliski! Lai! Nenosodīsim un netiesāsim. Bet tam, kam būtu vajadzējis vispirms notikt, vienkāršajam, dižajam, dievišķīgi sākotnējam, šie cilvēki visi kā viens … viss izbeigts, mans draugs! Nosodīti. Nopelti. Viņi palikuši vienkāršā, dižā parādnieki! Lai arī kāds būtu jūsu vārds, jaunais cilvēk . .. Labi, es zināju, esmu atkal aizmirsis … Ne jau kokaīnā, ne opijā, nedz arī netikumā kā tādā slēpjas netikumība. Grēks, kas netiks piedots, slēpjas …

Viņš apklusa. Pagriezies pret savu līdzās sēdētāju, viņš sastinga varenā, izteiksmīgā klusēšanā, augstu izslējis rādītājpirkstu, likdams iedziļināties un saprast, to līka arī viņa nevienmērīgi pārdalītā mute ar atkailināto, sārto, skujot drusku ievainoto augšlūpu, saspringti savilkto horizontālo grumbu tīkls uz sirmo matu apņemtās pieres, ieplestās mazās, blāvās acis, kurās Hanss Kastorps pamanīja pavīdam izbaiļu šausmas, iedomājot noziegumu, grēkā krišanu, nepiedodamo nespēku, kuru viņš bija ļāvis noprast un kura šausmās tagad ar visu savu neizpausto varaskāro raksturu klusēdams piespieda iedziļināties. Šausmas, nodomāja Hanss Kastorps, objektīva rakstura šausmas, bet tās skar arī personisko, viņu pašu — majestātisko vīru; bailes, ne sīkas, maziskas izbailes, viņa acīs uz brīdi pavīdēja kaut kas līdzīgs paniskām bailēm, un Hanss Kastorps bija tik ļoti goddevīgi noskaņots, ka, par spīti visai saprotamam naidīgumam pret Sošā kundzes majestātisko ceļojuma biedru, šis vērojums viņu satrieca.

Viņš nodūra acis un pamāja, lai sagādātu savam diženajam galda biedram gandarījumu, ka ir saprasts.

—   Taisnība gan, — viņš teica. — Iespējams, ka tas ir grēks un nepilnvērtības pazīme, ja nododas dažādām rafinētībām, vispirms negodinot dzīves vienkāršos un dabiskos labumus, kas ir tik cildeni un svēti. Ja esmu pareizi sapratis, mynheer Pēperkorn, un kaut ari man pašam šāds apsvērums vēl nebija ienācis prātā, tad tagad, kad esat uz to norādījis, varu aiz paša pārliecības jums piekrist. Starp citu, veselīgās un vienkāršās dzīves dāvanas reti kad tiek pienācīgi novērtētas. Nav šaubu, ka vairums cilvēku ir pārāk gļēvi un neuzmanīgi, pārāk neapzinīgi un iekšķīgi iztukšoti, lai prastu tās cienīt, tā jau laikam tas būs.

Varenais gars bija ļoti apmierināts.

—  Jaunais cilvēk, — viņš teica, — perfekti. Atļaujiet man … ne vārda tālāk. Es lūdzu, saskandināsim, iztukšosim glāzes līdz dibenam un roku rokā. Tas vēl nenozīmē, ka piedāvāju jums tubrālības … es gan grasījos, bet attapos, ka tas būtu mazliet pārsteidzīgi. Ļoti iespējams, ka es visdrīzākajā laikā … Paļaujieties uz to! Bet, ja jūs vēlaties un pieprasāt, ka mēs tūlīt…

Hanss Kastorps ļāva noprast, ka piekrīt Pēperkorna paša izteiktajam priekšlikumam atlikt tubrālības.

—   Labi, manu zēn. Labi, draugs. Nepilnvērtība — labi un baismīgi. Neapzinīgi — ļoti labi. Dāvanas — nav labi. Prasības! Svētas, sievišķīgas dzīves prasības godam un vīrišķībai…

Hanss Kastorps pēkšņi atklāja, ka Pēperkorns ir smagi piedzēries. Bet ari reibums viņu nepazemoja, neapkaunoja, neaizskāra viņa godu, kopā ar viņa rakstura majestātiskumu tas atklāja vienreizēju, godbijību iedvesošu parādību. Arī Bakhs, domāja Hanss Kastorps, piedzēries atbalstījās uz saviem jūsmīgajiem pavadoņiem, neko nezaudēdams no sava dievišķīguma, pats galvenais jau ir, kas piedzeras — personība vai niecība. Hanss Kastorps sargājās iekšķīgi zaudēt kaut drusku no cieņas pret nomācošo Sošā kundzes pavadoņa personību, kura izsmalcinātās kustības metās gļēvas un mēle lāgā neklausīja.

—   Tubrālība … — sacīja Pēperkorns un, skurbulī brīvi un lepni atgāzis atpakaļ vareno augumu, roku uzlicis uz galda un slābani savilcis dūrē, viegli pa to bungāja. — Nākotnē… tuvākajā nākotnē,kaut arī apdomība vēl… labi. Darīts. Dzīve… jaunais cilvēk… tā ir sieviete, garšļaukus guļoša sieviete ar cieši vienu otrai līdzās piebriedušām krūtīm, maigu vēdera izliekumu starp tvirtajām gūžām, smailām rokām un pilnīgām ciskām, sieviete ar pievērtām acīm, lieliskā un zobgalīgā izaicinājumā prasa vislielāko uzstājibu, visu mūsu vīrišķīgo alku spēku, kas nes uzvaru, bet var arī tikt apkaunots — apkaunots, jaunais cilvēk, — vai saprotat, ko tas nozīmē? Jūtu sakāve pašas dzīves priekšā, tā ir nepilnvērtība, kas nesaņem /.elastību, nesaņem līdzjūtību, nedz cieņu, tā tiek nežēlīgi, zobgalīgi noniecināta… pa-galam, jaunais cilvēk, apsmiets un apspļaudīts… Kauns un pazemojums ir maigs apzīmējums šim sabrukumam un bankrotam, šim baismīgajam kaunam. Tas ir gals, ellišķīgs izmisums, pastarā tiesa …

Holandietis runādams bija vareno augumu arvien vairāk un vairāk liecis atpakaļ, kamēr karaliskā galva tiecās arvien tuvāk un tuvāk krūtīm, it kā viņš grasītos aizmigt. Bet līdz ar pēdējo vārdu viņš atvēzējās ar gļēvo dūri un tik spēcīgi ietrieca pa galdu, ka vārgais Hanss Kastorps, jau nervozs no spēles un vīna, kā arī vakara neparastajiem apstākļiem, sarāvās un iztrūcies goddevīgi raudzījas uz kundzisko varenību. «Pastarā tiesa!» Cik ļoti šis teiciens viņam piestāvēja! Hanss Kastorps nevarēja atcerēties, ka būtu to kādreiz dzirdējis kur citur kā vien reliģijas stundā, un tas nav nejaušs gadījums, viņš domāja, jo kuram gan no visiem, ko viņš pazina, šāds pērkondimdošs vārds būtu mutē liekams, kuram būtu tam atbilstošs lielums, ja jautājam nopietni? Mazais Nafta pie reizes varētu to lietot, bet tā būtu uzurpācija un dzēlīga tērgāšana, turpretī Pēperkorna mutē pērkondimdošie vārdi izskanēja ar satriecošu spēku, ar bībelisko bazūņu varenību. «Mans dievs — tā tik ir personība!» Hanss Kastorps vai simto reizi pie sevis iesaucās. «Esmu sastapis personību, un tas izrādījies Klaudijas ceļabiedrs!» Pietiekami apskurbis arī pats, viņš grozīja uz galda savu vīna glāzi, otru roku iebāzis bikšu kabatā un samiedzis vienu aci, sargādamies no savas cigaretes dūmiem, kuru turēja mutes kaktiņā. Vai viņam nepienācās klusēt pēc tam, kad bija izskanējuši pērkondimdošie vārdi? Kam vēl viņa vārgā balss? Bet, abu savu demokrātisko audzinātāju pieradināts pie diskusijām,— abi tie pēc rakstura demokrātiski, kaut arī viens no viņiem pretojās šādam apzīmējumam, — viņš ļāva vaļu saviem kārtējiem vaļsirdīgajiem komentāriem. Un teica:

— Jūsu piezīmes, mynheer Pēperkorn (kas tas par teicienu: piezīmes! Vai tad par pastaro tiesu taisa piezīmes?), liek man vēlreiz domāt par to, ko mēs pirmīt secinājām sakarā ar netikumu, proti, ka netikums ir vienkāršo un, kā jūs teicāt, svēto vai, kā es labprāt teiktu, klasisko dzīves dāvanu, liela vēriena dzīves dāvanu nicināšana, tā sakot, dodot priekšroku vēlākajām izsmalcinātajām, rafinētajām, kurām «nododas», kā viens no mums abiem izteicās, bet lielajām dzīves dāvanām jau sevi «ziedo», tās «cildina». Bet šai apstāklī slēpjas arī attaisnojums, — atvainojiet, manam raksturam ir nosliece uz attaisnošanu, kaut ari, ja attaisno, tad nevar būt runa par vērienu, kā es to skaidri jūtu, — tātad attaisnojums netikumam un tieši tādā mērā, kādā netikuma izraisītājs ir nepilnvērtība, kā mēs to nosaucām. Par nepilnvērtības šausmām jūs izteicāt tik vērienīgas domas, ka redzat mani pagalam satriektu. Bet, manuprāt, netikumīgais nemaz ar nav nejūtīgs pret šīm šausmām, gluži otrādi, pilnām atzīst tās, jo tieši viņa jūtu nespēks pret klasiskajām dzīves dāvanām pamudina viņu uz netikumību; šai apstāklī nav nekā dzīvei aizvainojoša un nav arī jābūt, jo to var tikpat labi uztvert kā cildinājumu klasiskajām dzīves dāvanām, jo rafinētība ir skurbuma un pacilātības līdzeklis, kā saka, stimulantia, — tā atbalsta un kāpina mūsu jūtu spēku, kas tad tomēr ir dzīves mērķis un jēga, mīlestība uz jūtam, nepilnvērtīgā tiekšanās uz jūtu pasauli… es gribu teikt…

Ko viņš tur gvelž? Vai nepietika jau ar demokrātisko nekaunību pateikt — «viens no mums abiem», kur runa bija par personību un par viņu? Vai viņš smēlās šādu pārdrošu nekaunību pagājušos laikos, kas tagadējām vadības tiesībām piešķīra kaut ko apšaubāmu? Vai arī viņu bija sagrābis ķildnieka gars, ka viņš vēl turklāt iegrima gluži nekaunīgā netikumu analīzē? Lai nu pats redz, kā tiek no šīs situācijas laukā, jo nebija šaubu, ka viņš izraisījis dzīvē kaut ko baismīgu.

Mijtiheer Pēperkorns pa sava viesa runas laiku bija palicis sēžam, atgāzies atpakaļ, uz krūtīm noliektu galvu, tā ka varētu rasties šaubas, vai Hansa Kastorpa vārdi nonāk līdz viņa apziņai. Taču tagad, kamēr jaunais cilvēks minstinājās, Pēperkorns pamazām sāka iztaisnoties, slējās arvien augstāk un augstāk, līdz pacēlās visā augumā, bet majestātiskā galva tumši piesarka, pieres arabesķas raucās augšup, saspringa, un mazās ačeles iepletās bālgani draudīgas. Kas te gatavojas? Liekas, tāds dusmu uzliesmojums, kurš salīdzinājumā ar iepriekšējo nozīmētu tikai vieglu sapīkuma izteiksmi. Mijnheer apakšlūpa varenā niknumā atspiedās pret augšējo, tāpēc lūpu kaktiņi noslīdēja lejup un zods paslējās uz priekšu, labā roka, kas gulēja uz galda, sāka lēnām celties augšup, tika līdz galvai, tad vēl augstāk, saņemta dūrē plaši atvēzējās iznīcinošam triecienam pret demokrātisko balamuti, kurš pārbijies, kaut arī sajūsmināts par izteiksmīgo, karalisko dusmu izvirduma skatu, tikai ar grūtībām apslēpa bailes un vēlēšanos bēgt prom. Viņš pasteidzās iebilst:

— Protams, es izteicos neveikli. Viss ir vienīgi jautājums par vērienīgumu, vairāk nekas. Nevar saukt par netikumu to, kas ir vērienīgs. Netikums nekad nav vērienīgs. Izsmalcinātība tāda nav. Bet cilvēcības tieksmei pēc jūtām jau kopš sendienām dots palīglīdzeklis, skurbuma un iedvesmības līdzeklis, kas pats pieder pie klasiskajām dzīves dāvanām, tam raksturīga vienkāršība un svētums, tātad nekā no netikumiskā, tas ir vērienīgs palīglīdzeklis, ja drīkstu tā teikt, tātad vīns, dievu dāvana, cilvēkiem, kā apgalvoja jau senās humānistiskās tautas, kāda dieva filantropisks atradums, ar ko, atļaujiet man norādīt, saistīta pat civilizācijas attīstība. Jo mēs zinām, ka ar prasmi audzēt vīnogas un spiest sulu cilvēki tika laukā no pirmatnējā raupjuma un sasniedza civilizāciju, vēl šobaltdien tās tautas, kas audzē vīnogas, tiek uzskatītas vai uzskata sevi par civilizētākām nekā tās, kas neaudzē, kā, piemēram, kimbri, un tas neapšaubāmi ir ievērības cienīgs fakts. Jo tas norāda, ka civilizācija nemaz nav saprāta rezultāts un nepārprotami izteikta prāta skaidrība, bet drīzāk saistīta ar sajūsmu, skurbumu un veldzējošām jūtām, — vai tās nav, ja es drīkstu jautāt, arī jūsu domas šai sakarībā?

Tad nu gan resgalis — tas Hanss Kastorps. Vai arī, kā Setembrīni literāri smalki izteicās, — šķelmis. Nepiesardzīgs un pat nekaunīgs saskarē ar personībām — taču pietiekami attapīgs, lai prastu izkulties no nepatikšanām. Iekļuvis bīstamā situācijā, viņš vispirms noimprovizēja par godu dzeršanai spīdošu runu, tad, gluži kā starp citu, novirzīja savu sakāmo uz civilizāciju, no kuras mynheer Pēperkorna pirmatnēji biedējošā pozā gan nekas daudz nebija manāms, un beidzot panāca arī, ka biedējošās pozas saspringums atslāba, jo majestātiski sastingušajam tika uzdots jautājums, uz ko nebija iespējams atbildēt ar paceltu dūri.

Tad arī rimās holandieša graujošais, nevaldāmais niknums, roka lēnām noslīga uz galda, seja atguva parasto izskatu, «tava laime» — bija lasāms viņa sejā, kur vēl tikai nosacīti un kā aizmirsusies kavējās draudīgā izteiksme, negaiss bija pagājis secen, turklāt vēl iejaucās Sošā kundze, norādīdama savam ceļojuma biedram, ka vispārējā jautrība nupat ir apsīkusi.

—   Mīļais draugs, jūs pametat novārtā savus viesus, — viņa sacīja franču valodā. — Jūs pārāk nododaties tikai šim kungam, ar kuru jums neapšaubāmi ir risināmi svarīgi jautājumi. Bet tikmēr spēle gandrīz apstājusies, un es baidos, ka viesi garlaikojas. Varbūt beigsim vakaru?

Pēperkorns tūlīt pat pievērsās sēdošajiem pie galda. Tā arī bija: demoralizācija, vienaldzība, trulums valdīja starp viesiem, viņi blēņojās kā bez uzraudzības pamesti skolēni. Vairāki snauda. Pēperkorns tūlīt pat satvēra no rokām ārā slīdošos grožus.

—   Godājamie! — viņš iesaucās, pacēlis rādītājpirkstu, un kā šķēps tik smailais pirksts iedarbojās kā pacelts zobens vai karogs, un viņa sauciens bija līdzīgs vadoņa saucienam, ar kuru tas aptur nupat uzsākto bēgšanu: «Man pakaļ, kas nav jēra dvēsele!» Jau pati šāda cilvēka iejaukšanās uzmundrināja un atdzīvināja. Visi saņēmās, gļēvās sejas atplauka, viesi smaidīdami māja un raudzījās varenā namatēva blāvajās acīs, virs kurām piere krokojās kā elku dievībai. Tikpat kā ar burvja varu viņš atkal visus pakļāva sev, pielikdams rādītājpirksta smailo galu pie īkšķa un pārējos pirkstus ar garajiem nagiem izsliedams gaisā. Kā sargādams un reizē atvairīdams, viņš izstiepa savu kapteiņa roku, pār sāpju pārdalītajām lūpām vēlās iespaidīgās autoritātes vārdi, kas ar savu aprautību un neskaidrību maģiski iedarbojās uz cilvēku apziņu.

—   Cienījamie… labi. Miesa, cienījamie, ar to nu būtu reiz… darīts. Nē.;, atļaujiet, lūdzu …" «vāja», tā stāv rakstos. «Vāja», tas nozīmē, ka gatava pakļauties prasībām… Bet es apelēju pie jūsu… Vārdu sakot,cienījamie, es ap-el-ēju. Jūs man iebildīsiet: gulēt. Labi, cienījamie, perfekti, lieliski. Es mīlu un godāju miegu. Es cildinu miega dziļo, saldo, atspirdzinošo baudu. Aliegu var pieskaitīt pie … kā jūs teicāt, jaunais cilvēk … pie klasiskajām dzīves dāvanām, pirmajām, pašām pirmajām… atvainojiet … pie visvērtīgākajām, cienījamie. Lieciet, lūdzu, vērā un atcerieties: Ģetzemane! «Un ņēma pie sevis Pēteri un abus Cebedeja dēlus. Un sacīja viņiem: palieciet še un esiet ar mani nomodā.» Vai atceraties? «Un nāca pie viņiem un atrada tos guļošus, un sacīja Pēterim: vai tad nevarējāt vienu stundu palikt ar mani nomodā?» Intensīvi, cienījamie. Aizgrābjoši. Sirdi aizkustina. «Un atnācis atrada tos guļošus, un viņu acis bija miega pilnas. Un sacīja uz tiem: ak tā, jūs tagad gribat gulēt, atdusēties? Redzi, tā stunda ir…» Mani kungi, aizgrābjoši, sirdi plosoši.

Un tiešām visi jutās līdz sirds dziļumiem aizgrābti un apkaunoti. Viņš bija saņēmis rokas uz krūtīm, piespiedis ar tām šauro bārdu un galvu pieliecis uz sāniem. Blāvo acu skatiens sastinga, kad pārdalītās lūpas izrunāja vārdus par vientulīgas nāves smeldzi. Štēra kundze šņukstēja. Magnusa kundze skaļi nopūtās. Prokurors Paravants uzskatīja par savu pienākumu kā pārstāvis, kā sabiedrības pilnvarotais klusinātā balsī vērsties ar dažiem vārdiem pie godājamā namatēva, apliecinot vispārējo gatavību viņam sekot. Te esot kāds pārpratums. Visi jūtoties spirgti un moži, jautri, bezbēdīgi, ar sirdi un dvēseli gatavi uz visu. Šodien esot tik skaists, svinīgs, lieliski izdevies vakars, visi to saprotot un jūtot, un nevienam ne prātā neesot pievērsties dzīves dāvanai — miegam. Mynheer Pēperkorns varot uz saviem viesiem paļauties, uz ikvienu no viņiem.

—   Perfekti! Vareni! — iesaucās Pēperkorns un izslējās taisni. Viņa rokas atraisījās, papletās un pacēlās augšup ar plaukstām uz āru, kā elku dievību pielūdzot. Iespaidīgā seja, kas nupat vēl pauda gotiskas sēras, krāšņi atplauka jautrībā, un vaigā pat uzradās šķelmīga bedrīte.

—   Tā stunda ir klāt… — Un viņš lūdza atnest dzērienu karti, lika uz deguna pensneju raga ietvarā, kura loks iesniedzās augstu pierē, un pasūtīja šampanieti — trīs pudeles «Mumm and. Co.», Cordon rouge, tres secn — un turklāt petits fours, mazas, ļoti jaukas, konusveidīgas, ar krāsainu cukura glazūru pārlietas maiga biskvīta kūciņas; pildītas ar šokolādes un riekstu krēmu, tās pasniedza uz papīra paklājiņiem ar bagātīgām mežģīnēm visapkārt. Stēra kundze, tās nogaršojusi, nolaizīja pirkstiņus. Albīna kungs ar nevērīgu rutīnu atbrīvoja pirmo korķi no stieples sprosta, ļāva sēnei līdzīgajam korķim ar paukšķi, kā no bērnu pistoles izšauties no pudeles izrotātā kakla griestos, pēc tam, sekodams elegantam paradumam, pirms ieliešanas apņēma ap pudeli salveti. Cildenās putas apslacīja servējamo galdiņu linu galdautus. Visi saskandināja plakanos kausus un pirmos iztukšoja ar rāvienu, ledussaltā, smaržīgā kņudoņa elektrizēja kuņģi. Acis zalgoja. Spēle pārtrūka, bet neviens nesteidzās novākt no galda kārtis un naudu. Sabiedrība ļāvās svētlaimīgai bezdarbībai, iegrimusi nesakarīgā tērzēšanā, katram atsevišķi sakāmais bija cēlu jūtu izraisīts un pašos pamatos solīja kaut ko patiesi skaistu, bet ceļā uz izpausmi pārvērtās par kaut ko fragmentāru, nesakarīgu, daļēji netaktisku, daļēji par nesaprotamu vervelēšanu, kas jebkurā, ja tas te ienāktu nedzēris, izraisītu dusmas un kaunu, bet paši vakara dalībnieki nejuta nekādu apgrūtinājumu, jo visi šūpojās vienlīdz bezatbildīgā jautrībā. Magnusa kundzes ausis kvēloja, un viņa atzinās, ka jūtot, kā dzīvība pulsē dzīslās, bet Magnusa kungam tas, liekas, nemaz nepatika. Hermīne Klēfelde balstījās ar muguru pret Albīna kunga plecu, turēdama pret viņu pastieptu glāzi, kas viņam bija jāpiepilda. Pēperkorns, diriģēdams ar šķēpveidīgo pirkstu izsmalcinātām kustībām visu šo bakhanāliju, gādāja par papildinājumu. Pēc šampanieša viņš lika pasniegt kafiju, mocca double75 , bet kopā ar to atkal «maizi» un saldus stiprākus dzērienus — apricots brandy, chartreuse, crиme de vanille un maraschino dāmām. Pēc tam vēl uzradās marinēta zivju fileja, alus, beidzot tēja — gan ķīniešu, gan kumelīšu tiem, kas vairs nevēlējās baudīt šampanieti un liķieri vai arī gribēja atgriezties pie vērtīgiem vīniem, kā pats mynheer, kurš pēc pusnakts kopā ar Sošā kundzi un Hansu Kastorpu pievērsās Šveices sarkanajam, naivi dzirkstošajam vīnam, ko Pēperkorns, patiesi izslāpis, tukšoja glāzi pēc glāzes.

Vēl pulksten vienos naktī dzīres nebija beigušās, viesus daļēji saistīja kopā reibuma izraisīts svina smagums locekļos, daļēji savdabīgs prieks par iespēju pavadīt bezmiega nakti, daļēji arī ietekmēja Pēperkorna personība un atbaidošais Pētera un pārējo mācekļu piemērs, neviens negribēja būt miesā tikpat vārgs. Visumā jāteic, ka sievietes bija šai ziņā mazāk cietušas. Jo, kamēr vīrieši — dažs tumši piesarcis, cits bāls — sēdēdami staipīja kājas, piepūta vaigus un tikai neapzināti laiku pa laikam iebaudīja pa malkam, pie tam no īsta darbošanās prieka vairs nekas nebija manāms, tikmēr sievietes turējās možāk. Hermīne Klēfelde, atbalstījusi elkoņus pret galdu, plaukstām apņēmusi vaigus, smiedamās demonstrēja smīkņājošam TingFu savu priekšzobu spožo baltumu, bet Štēra kundze,

piekļāvusi zodu, pāri plecam koķetēdama, pūlējās saistīt pie dzīves prokuroru. Magnusa kundze jau bija paguvusi iesēsties Albīna kungam klēpī un raustīja viņu aiz auss ļipiņām, par ko Magnusa kungs izjuta pat tādu kā atvieglojumu. Antons Karlovičs Ferge tika uzaicināts pastāstīt par notikumu ar savu pleiras šoku, bet viņam tik ļoti mežģījās mēle, ka ar stāstīšanu pagalam neveicās un viņš godīgi atzinās savā nevarībā, tas savukārt tika vienbalsīgi atzīts par iemeslu iedzeršanai. Vēzals brītiņu rūgti paraudāja, atcerēdamies savu dziļdziļo izmisumu, bet pavērt tanī ieskatu saviem līdzcilvēkiem viņa mēle vairs nebija spējīga, bet ar kafiju un konjaku viņš atkal iekšķīgi tika uz kājām, turklāt ar savu vaimanāšanu, ar grumbās saraukto, trīsošo zodu, pār kuru tecēja asaras, izraisīja vislielāko interesi Pēperkornā, kurš ar paceltu rādītājpirkstu un augstu savilktām arabeskām piesaistīja vispārēju uzmanību Vēzala stāvoklim.

— Tas ir … — viņš teica, — tas taču ir … Nē, atļaujiet man: svētums! Nosusini, bērniņ, viņam zodu, ņem manu salveti! Vai, labāk, vēl ne, nevajag! Viņš pats to nevēlas. Cienījamie — svētums! Svēts jebkurā nozīmē, tiklab kristīgā, kā arī pagāniskā! Pirmfenomens! Fenomens no pirmā … paša augstākā … Nē, nē, tas ir …

257

Sādi «tas ir», «tas taču ir» bija arī galvenie izteicieni, ar kādiem viņš pavadīja savas noteiktās, smalki izstrādātās, kaut arī beigu beigās jau ērmīgās roku kustības. Viņa paradums — turēt rādītājpirksta un īkšķa izveidoto apli virs auss, pašam iešķībi, jocīgi no tā novēršoties, — izraisīja tādu pašu sajūtu, kāda rastos, ja redzētu gados vecu sveša kulta priesteri paraujam uz augšu drānas un ar dīvainu grāciju upuraltāra priekšā sākam dancot. Tad, atkal vareni un plaši iepleties, aplicis roku ap kaimiņa krēsla atzveltni, piespieda visus pārsteigtos viesus iedziļināties reizē ar viņu dzīvi attēlotā un izjustā rītā — salīgā, drūmā, ziemas rītā, kad nakstgaldiņa lampiņas dzeltenīgā gaisma pa loga rūtīm plaiksnī starp kailajiem zariem, kas sasaluši ledainā, vārnu skarbo ķērcienu stindzinātā, miglainā rītausmā … Ar saviem mājieniem viņš prata ikdienišķai ainai iedvest tik pārliecinošu dzīvīgumu, ka visi nodrebinājās, it īpaši vēl tad, kad viņš pieminēja ledussalto ūdeni, ko šādā agrumā ar lielu sūkli izspiež sev uz muguras un ko viņš nosauca par svētu. Bet tā bija

9 — Burvju kalns

tikai īslaicīga atkāpe, paraugstunda dzīves vērošanā, fantastisks imprompts, kuru viņš tūlīt pat aizmirsa, lai ar savu laipno neatlaidību un bagātīgo jūtu atdevi pievērstos no jauna naksnīgajam svētku sarīkojumam. Viņš rādījās iemīlējies visās un katrā sievišķi bez izvēles un atšķirības. Viņš izteica pundurītei tādus priekšlikumus, ka pundurītes prāvā, vecišķā seja sakrokojās vīpsnīgās grumbās, sacīja Štēra kundzei tādas laipnības, ka vulgārais sievišķis vēl vairāk izgrozīja plecus un klīrējās kā negudra, izlūdzās Klēfeldei skūpstu uz savām biezajām, pārdalītajām lūpām un lakstojās pat ar bēdu nomākto Magnusa kundzi — tas viss notika, nenodarot pāri maigajai padevībai pret savu ceļojuma biedri, kuras roku viņš bieži ar galantu godbijību cēla pie lūpām.

—  Vīns … Sievietes … Tas ir … Tas tomēr ir… Atļaujiet teikt… Pastarā tiesa … Ģetzemane …

Ap pulksten diviem pēkšņi izplatījās ziņa, ka «vecais» — hofrāts Bērenss jožot milzu soļiem šurp. To pašu brīdi novārgušajā sabiedrībā izcēlās panika. Gāzās krēsli un spainīši ar ledu. Bēga cauri bibliotēkas istabai. Pēperkorns, redzēdams, ka dzīves svētki negaidot izjukuši, karaliskās dusmās gāza ar dūri pa galdu un raidīja uz bēgošajiem tādus vārdus kā «vergu dvēseles», bet tad tomēr ļāva Hansam Kastorpam un Sošā kundzei sevi kaut cik pārliecināt, ka viesošanās ilgusi turpat sešas stundas un tikpat tai vajadzējis reiz beigties, ieklausījās arī atgādinājumā par miega svēto spirdzinājumu un neliedza sevi aizvest uz guļamistabu.

—  Atbalsti mani, mans bērns! Atbalsti mani no otras puses, jaunais cilvēk! — viņš teica Sošā kundzei un Hansam Kastorpam. Tā viņi līdzēja smagajam augumam tikt augšā no krēsla, paņēma katrs savā pusē zem rokas, un Pēperkorns, balstīdamies pret abiem, plati sperdams soļus, pieliecis vareno galvu pie viena no uzrautajiem pleciem, gāzelēdamies, atbīdīdams drīz vienu, drīz otru savu pavadoni pie malas, devās prom pie miera. īstenībā tas bija valdniecisks untums, ja viņš ļāva sevi balstīt un vest. Droši, vien, ja būtu vajadzīgs, viņš varētu arī iet viens pats, bet viņš nicināja tamlīdzīgu piepūli, jo tas būtu attaisnojams vienīgi ar nievīgu, pazemojošu vēlēšanos kaunīgi slēpt skurbuli, taču viņš ne tikai nekaunējās, bet, gluži otrādi, tīksminājās par savu plašo vērienu un tagad karaliski uzjautrinājās, grīļojoties un grūstot

uzcītīgos palīgus pa labi un pa kreisi. Viņš pats iedams runāja:

—   Bērni… Blēņas … mēs, protams, neesam nemaz … Ja šobrīd … Jūs redzētu … Smieklīgi…

—  Smieklīgi! — apstiprināja Hanss Kastorps. — Nav ne mazāko šaubu! Klasisko dzīves dāvanu iespējams pa īstam novērtēt, ja brīvprātīgi ļaujas tai par godu grīļoties. Turpretī visā nopietnībā … Es jau arī esmu savu tiesu iekampis, bet ar visu tā saucamo dzērumu skaidri apzinos, ka man ir piešķirts īpašs gods spilgti izteiktu personību pavadīt uz gultu, tātad tik maz reibums iespēj nodarīt pat man, kurš apmēru ziņā vispār nemaz nevar tikt salīdzināts ,..

—   Nu, tu, balamute, — noteica Pēperkorns un grīļodamies piespieda viņu pie kāpņu margām, vilkdams Šošā kundzi sev līdz.

Kā redzams, ziņa par hofrāta tuvošanos bija bijusi maldīga. Iespējams, ka baumas bija palaidusi nogurusī pundurīte, lai dzīrošanu pārtrauktu. Kad to dabūja zināt, Pēperkorns palika stāvam un grasījās griezties atpakaļ, lai turpinātu uzdzīvi, bet no abām pusēm viņu ņēmās laipni apvārdot, un tad viņš arī ļāva sevi vest tālāk.

Kambarsulainis malajietis, cilvēciņš ar baltu kaklasaiti un melnām zīda kurpēm kājās, sagaidīja savu pavēlnieku gaitenī pie apartamenta durvīm, saņēma to, palocīdamies un pielikdams roku pie krūtīm.

—   Saskūpstieties! — pavēlēja Pēperkorns. — Noskūpsti atvadoties šo jauko sievieti uz pieres, jaunais cilvēk! — viņš sacīja Hansam Kastorpam. — Viņai nebūs nekādu iebildumu, un viņa atbildēs ar to pašu. Dariet to uz manu veselību un ar manu atļauju! — viņš piebilda, bet Hanss Kastorps atteicās.

—   Nē, jūsu augstība! — viņš atbildēja. — Atvainojiet, tas neder.

Pēperkorns, atbalstījies pret kambarsulaini, sarauca savas pieres arabeskas un gribēja zināt, kāpēc tas neder.

—  Tāpēc, ka es nevaru ar jūsu ceļojuma biedri apmainīties skūpstiem uz pieres, — paskaidroja Hanss Kastorps. — Vēlu saldu dusu! Nē, tā būtu no visiem redzesviedokļiem galīga aplamība.

9*

25§

Un, tā kā arī Sošā kundze devās savu durvju virzienā, Pēperkorns ļāva tiepšam iet, kaut arī vēl kādu brīdi,

saraucis pieri grumbās, noraudzījās pats pār savu un pār malajieša plecu viņam nopakaļ, pārsteigts par šādu nepaklausību, ar kādu viņa valdonīgais raksturs nebija pieradis sadurties.

Mynheer Peperkorns (Turpinājums)

Mynheer Pēperkorns nodzīvoja sanatorijā «Berghof» visu ziemu, cik nu no tās vēl bija atlicis, un daļu pavasara, tā ka beigās vēl notika diezgan ievērojams kopīgs izbraukums (piedalījās arī Setembrīni un Nafta) uz Flielas ieleju un turienes ūdenskritumu . .. Beigās vēl? Un tad viņš vairs ilgāk nepalika? — Nē, ilgāk vairs nepalika. — Vai viņš aizceļoja? — Jā un nē. — Jā un nē? Lūdzu, bez tādas noslēpumainības! Gan jau pratīsim savaldīties. Arī leitnants Cīmzens ir miris, nemaz nerunājot par daudzajiem neievērojamākiem nāves dejas dalībniekiem. Tātad neizprotamo Pēperkornu nobeidza tropiskā malārija? — Nē, tā ne, — bet kāpēc tik nepacietīgi? Kā dzīves, tā arī stāsta noteikums ir, ka viss notiek vienlaikus, un mēs taču nesacelsimies pret dieva dotajām cilvēciskās atziņas formām! Atdosim vismaz laikam tik daudz goda, cik stāsta būtība mums vēl atļauj! Daudz nekas vairs nav no tā atlicis, tas skrien kā plēsts — brīkš-brākš! Bet, ja tas liekas pārāk trokšņaini, tad varētu teikt — šviks-švaks! Mazs rādītājs mērī mūsu laiku, tas tipina, it kā mērītu sekundes, bet katrreiz, kad tas aukstasinīgi un neaizkavēdamies sasniedz savu kulminācijas punktu, tam ir dievs zina kāda nozīme. Mēs uzturamies šeit jau gadiem ilgi, tik daudz ir droši zināms, mums reibst galva, tas ir murgs bez opija un hašiša, moralizētājs mūs nosodīs — un tomēr mēs apzināti pretstatam ļaunajam aptumsumam saprāta skaidrību un asu loģiku! Jāatzīst, ka ne jau gadījuma pēc mēs izvēlējāmies savai sabiedrībai tos, kam ir tāds prāts kā Naftas kungam un Setembrīni kungam, nevis piepildījām apkārtni tikai ar neizprotamiem pēperkorniem, — tas mudina uz salīdzinājumu, kas dažā ziņā, proti, vērienīgas izcilības ziņā, runā par labu šim personāžam, kurš tik vēlu te ienācis; tamlīdzīgs secinājums radās arī Hansam Kastorpam, kad viņš gulēja lodžijā un apsvēra, ka abi pārsaprātīgie audzinātāji, kas ielenkuši viņa nabaga dvēseli, līdzās Pīteram Pēperkornam saraujas par rūķīšiem, tāpēc neviļus gribējās viņus nosaukt tā, kā Pēperkorns savā karaliskajā reibumā jokojot bija nosaucis viņu, — proti, par «balamutēm», un viņš jutās apmierināts tin laimīgs, ka hermētiskā pedagoģija bija viņu savedusi kopā ar tik izteiktu personību.

Ka šī personība atklājās kā Klaudijas Šošā ceļojuma biedrs un tātad smags traucējums viņa nodomiem — tas bija cits jautājums, kam Hanss Kastorps neļāva ietekmēt savu vērtējumu. Neļāva ietekmēt, atkārtojam, savas paliesi cieņas pilnās, kaut arī reizēm draiskās simpātijas uz šo vērienīgo cilvēku, jo neuzskatīja to vien, ka tam bija kopējs naudas maks ar sievieti, no kuras viņš karnevāla naktī bija aizņēmies zīmuli, par iemeslu būt neobjektīvam. Tas nebija viņa raksturā, turklāt tai pašā laikā mēs pieļaujam, ka dažs labs vai daža laba no šo aprindu personām justos sašutusi par tādu «temperamenta trūkumu» un tiem labāk būtu paticis, ja viņš Pēperkornu ienīstu, izvairītos no tā, klusībā saukātu par vecu ēzeli un buldurējošu dzērāju, nevis apmeklētu, kad to krata malārijas drudzis, sēdētu pie gultas un tērzētu — šis vārds attiecināms, protams, tikai uz Hansa Kastorpa sarunas tiesu, nevis uz lielisko Pēperkornu —, un tērzētu ar tāda cilvēka ziņkāri, kas ceļo pašizglītības nolūkā un ļaujas šīs izcilās personības ietekmei. Bet Hanss Kastorps tieši tā darīja, un mēs to stāstām, nebaidīdamies, ka viens otrs varētu neviļus atcerēties Ferdinandu Vēzalu, kurš nesa Hansa Kastorpa mēteli. Šādām atmiņām nav nozīmes. Mūsu varonis nav Vēzals. «Sāpju bezdibeņi» viņu nevilināja. Viņš nebija «varonis», tas ir, neļāva, lai viņa attiecības ar vīrieti noteiktu sieviete. Uzticīgi savam principam — neattēlot mūsu varoni ne labāku, ne sliktāku, kāds viņš bija, — mēs konstatējam, ka nevis apzināti un tīšuprāt, bet gluži naivā veidā viņš neļāva romantiskiem pārdzīvojumiem ietekmēt patieso nostāju pret vīriešu kārtu un laupīt sev iespēju gūt derīgas zināšanas šai novadā.

Sievietēm tas varbūt nepatīk, un šķiet, ka šošā kundze tāpēc neviļus jutās sapīkusi, kā to varēja spriest pēc dažas dzēlīgas piezīmes, ko viņa izmeta un ko mēs vēl atzīmēsim, — bet iespējams, ka tieši tās rakstura īpašības dēt, kuru mēs pieminējām, viņš bija tik piemērots objekts pedagoģiskiem strīdiem.

Pīters Pēperkorns bieži slimoja, tāpēc viņa saslimšana tūlīt pēc pirmā kāršu un šampanieša vakara nevienu nepārsteidza. Gandrīz visi ieilgušā un nogurdinošā vakara dalībnieki lāgā nejutās, tāpat arī Hanss Kastorps, kam stipri sāpēja galva, bet tas viņu neatturēja apmeklēt saslimušo vakardienas viesību rīkotāju; saticis pirmā stāva gaitenī malajieti, viņš lūdza sevi pieteikt un tika laipni aicināts.

Viņš iegāja holandieša istabā ar divguļamu gultu no salona, kas atdalīja Sošā kundzes guļamistabu, un redzēja, ka Pēperkorna istaba atšķiras no sanatorijas «Berghof» parastā tipa istabām ar savu ērto izkārtojumu un eleganto iekārtu. Te bija ar zīdu pārvilkti atzveltnes krēsli, galdi ar izliektām kājām, grīdu sedza mīksts paklājs, arī gultas nebija tādas kā parastās higiēniskās mirstamās gultas, tās bija pat greznas — no pulēta ķirškoka, ar misiņa rotājumiem un mazu kopēju baldahīnu bez aizkariem — tikai mazs kā nojume kopējs baldahīns.

Pēperkorns gulēja vienā no gultām, kur grāmatas, vēstules un laikraksti bija izmētāti uz sarkanās vatētās zīda segas; uzlicis uz deguna augsto pensneju raga ietvarā, viņš lasīja «Telegraaf». Turpat uz krēsla stāvēja kafijas trauki un uz naktsskapīša blakus zāļu pudelītēm līdz pusei iztukšota sarkanvīna pudele — tā pati vakardienas naivi dzirkstošā. Holandietim bija mugurā nevis balts krekls — tas pārsteidza Hansu Kastorpu —, bet vilnas krekls ar garām piedurknēm, aizpogātām pie roku locītavām, un bez apkaklītes, ar apaļu kakla izgriezumu; tas cieši piegūla vecā vīra platajiem pleciem un varenajām krūtīm; uz spilvena dusošās galvas cilvēcisko diženumu vēl vairāk izcēla šis apģērbs, kam nepiemita nekas no buržuāziskā ģērba, bet drīzāk kaut kas no tautiskā, no strādnieka ģērba un tai pašā laikā no monumentāla krūšutēla.

—  Neapšaubāmi, jaunais cilvēk, — viņš teica, satverdams pensneju aiz augstā lociņa un noņemdams to. — Laipni lūdzu, nemaz ar ne. Gluži otrādi.

Hanss Kastorps apsēdās līdzās, on viņu pārsteidza slimnieka izskats, viņam sametās tā žēl; taisnīguma izjūta viņā izraisīja apbrīnu, bet viņš to visu apslāpēja ar draudzīgi možu tērzēšanu, kam Pēperkorns piebalsoja ar aprautām un nozīmīgām roku kustībām. Viņš neizskatījās labi — dzeltens, savārdzis un sakrities. Uz rīta pusi viņam bijusi spēcīga drudža lēkme, pēc kuras sekoja gurdenums, kam pievienojās paģiras.

—  Mēs vakar pamatīgi… — viņš teica. — Nē, atļaujiet man … neganti un traki! Jūs esat vēl… labi, tad nav nekādu seku… Bet manā vecumā un kad man draud … Bērniņ, — viņš pievērsās ar maigu, bet noteiktu stingrību Sošā kundzei, kas nupat bija ienākusi no salona, — viss ir labi, bet es atkārtoju, ka vajadzēja vairāk uzmanīt… vajadzēja mani aizkavēt… — To sakot, viņa sejā un balsī jautās kaut kas no karalisko dusmu uzliesmojuma. Bet, ja spētu tikai iedomāties, kāda vētra būtu izcēlusies, ja viņu tiešām būtu mēģinājuši kavēt dzeršanā, tad varētu saprast šāda pārmetuma nesaprātību un nepamatotību. Laikam tas pa spēkam tikai diža gara cilvēkiem. Ceļojuma biedre tāpēc arī nelikās neko dzirdam, viņa sasveicinājās ar Hansu Kastorpu, kurš piecēlās; roku viņam gan nesniedza, tikai uzsmaidīja un pamāja, lai viņš mierīgi paliek sēžam un «nekādā gadījumā neļaujas traucēties savā tкte-а-tкte ar mynheer Pēperkornu». Viņa kaut ko istabā pārkārtoja, norādīja kambarsulainim novākt kafijas traukus, uz brīdi pazuda, tad klusiņām atgriezās, kājās stāvot, brīdi piedalījās sarunā — izsakot vārdos Hansa Kastorpa neskaidro nojausmu —, lai to nedaudz uzraudzītu. Protams! Viņai bija tiesības atgriezties sanatorijā «Berghof» kopā ar diža vēriena personību, bet, ja tas, kurš te tik ilgi bija viņu gaidījis, šai personībai izrādīja pienācīgo cieņu kā vīrietis vīrietim, tad viņas vārdos «palieciet tikai mierīgi sēžam» un «nekādā gadījumā neļaujieties …» jautās satraukums un pat dzēlīgums. Hanss Kastorps pasmaidīja, noliekdamies pār ceļgalu, lai slēptu savu smaidu, un tai pašā laikā viņā uzbrāzmoja prieks.

Pēperkorns viņam ielēja glāzē vīnu no pudeles, kas stāvēja uz naktsskapīša. Zināmos apstākļos, kā, piemēram, šodien, sprieda holandietis, pats labākais esot sākt ar to, ar ko iepriekšējā naktī pabeigts, un šis te kņudošais pilnām aizvietojot sodas ūdeni. Viņš saskandināja ar Hansu Kastorpu, kurš dzerdams noskatījās uz vasaras raibumiem nosēto kapteiņa roku ar smailajiem nagiem, pie locītavas aizpogātā vilnas krekla piedurkne to cieši ieskāva, roka cēla glāzi, biezās, pārdalītās lūpas satvēra tās malu, un dzerot šī strādnieka jeb krūšutēla kakls vienmērīgi cilājās. Vēl viņi aprunājās par medikamentu, kas stāvēja uz naktsskapīša, — par brūno šķidrumu, no kura Pēperkorns, Sošā kundzei atgādinot un to pasniedzot, izdzēra pilnu karoti; tas bija antipuretikum, īstenībā hinīns; Pēperkorns iedeva mazliet no tā pagaršot ciemiņam, lai tas iepazītos ar preparāta raksturīgo rūgteni sīvo garšu.

tin tad slavēja hinīnu, kas ne vien labvēlīgi iedarbojoties, iznīcinādams slimības mikrobus un dziedinādams siltuma centru, bet esot arī labs tonizējošs līdzeklis: samazinot olbaltuma apmaiņu, labvēlīgi ietekmējot organismu, vārdu sakot, esot īsts balzams, lielisks, stiprinošs, uzmundrinošs un dzīvinošs — arī reibinošs līdzeklis; varot ātri tikt pie maza žvinguļa, viņš teica, tāpat kā iepriekšējā vakarā jokojot salika pirkstus, pielieca galvu un atkal izskatījās pēc dejojoša elku dieva priestera.

Jā, lieliska manta tas hinīns! Starp citu, nav ne trīssimt gadu pagājis, kopš farmakoloģija mūsu pasaules daļā ar to iepazinusies, un nav ne simt gadu, kopš ķīmija atklājusi alkaloīdu, kam arī jāpateicas par hinīna labajām īpašībām, — tātad atklājusi hinīnu un izdarījusi analīzi — gan nepilnīgu, jo pagaidām vēl ķīmija nevar apgalvot, ka tikusi pilnīgā skaidrībā par hinīna konstitūciju vai arī ka būtu spējīga to mākslīgi pagatavot. Mūsu farmakoloģija labi dara, ka pārāk nelepojas ar saviem sasniegumiem, jo tāpat kā ar hinīnu tai vedies ar daudz ko citu. Tā zināja šo to par dinamiku, par vielu iedarbību, bet uz jautājumu par šādas iedarbības iemeslu bieži palika atbildi parādā. Jaunajam cilvēkam vajadzētu painteresēties par indēm — neviens nevarēs viņam paskaidrot, kādas ir tā saukto indīgo vielu darbību izraisošās elementārās īpašības. Kaut vai, piemēram, čūsku inde, — par to neesot nekas vairāk zināms kā tikai tas, ka dzīvnieciskais produkts pieder pie olbaltumvielu savienojumu grupas, sastāv no dažādām olbaltumvielām un tikai šādā noteiktā savienojumā, proti, gluži nenosakāmā, iedarbojas katastrofāli: ievadīta asinsvados, tā izraisot tik efektīgu iedarbību, ka atliekot tikai pabrīnīties, jo neesam paraduši olbaltumu uzskatīt par indi. Bet ar vielām jau tā esot, turpināja Pēperkorns, paceldams līdzās no spilvena paslietajai galvai ar blāvajām acīm un pieres arabeskām savu parasto precizitātes aplīti ar visiem pirkstu šķēpiem, — vielas jau esot tādas, ka slēpj sevī reizē dzīvību un nāvi, tās visas vienlaikus ārstējošas un nāvējošas, farmakoloģija un toksikoloģija esot viens un tas pats, indes ārstējot, bet tas, ko mēs saucam par dzīvības nesēju, reizēm izraisot asinsvadu spazmu, nogalinot vienā mirklī.

Viņš runāja par ārstniecības līdzekļiem un indēm loti iespaidīgi un neparasti sakarīgi, Hanss Kastorps klausījās, pieliecis galvu, mādams, ne tik daudz ieinteresēts par teiktā saturu, kas, liekas, Pēperkorntrļoti nodarbināja, bet iegrimis klusās pārdomās par viņa individualitātes ietekmi, kura galu galā bija tikpat neizprotama kā čūsku indes iedarbība. Vielu pasaulē dinamika nozīmējot visu, teica Pēperkorns, viss tālākais esot nosacīts. Arī hinīns esot ārstniecības inde un pirmkārt jau ļoti efektīga. Četri grami šī medikamenta padarot kurlu, izraisot reiboni, elpas trūkumu, redzes traucējumus, līdzīgi atropīnam, skurbinot kā alkohols, un strādniekiem hinīna fabrikās iekaistot acis, uztūkstot lūpas, āda pārklājoties izsitumiem. Un viņš sāka stāstīt par hinhona koku, par Kordiljeru mūžamežiem, trīstūkstoš metru augstumā esot šī koka dzimtene, un no turienes hinhona miza — tā saucamais «jezuītu pulveris» — vēlu nonākusi Spānijā, lai gan Dienvidamerikas iezemiešiem jau sen bijušas zināmas tās savdabīgās īpašības; viņš attēloja milzīgās hinhona plantācijas Holandes Javā, no kurienes ik gadus miljoniem mārciņu šīs sarkanīgās, kanēlim līdzīgās, stobriņveidīgās mizas izved uz Amsterdamu un Londonu … Vispār miza, koksnes audi — no epidermas līdz kambijam — saturot kaut ko tādu, sacīja Pēperkorns, kaut ko ārkārtīgi dinamisku kā labā, tā arī ļaunā nozīmē, — krāsaino tautu zināšanas par ārstniecības zālēm tālu pārsniedzot mūsējās. Dažās salās austrumos no Jaungvinejas jaunekļi, gatavojot mīlestības burvju līdzekli, sasmalcinot kāda koka mizu, jādomā, ka tas esot indīgs koks, tāds kā Javas Antiaris toxicaria, kas, līdzīgi mancinellas kokam, ar saviem izgarojumiem saindējot apkārtnes gaisu un reibinādams nogalinot cilvēkus un dzīvniekus, — tātad turienes jaunekļi pagatavojot no mizas pulveri, sajaucot to ar kokosrieksta birzumiem, maisījumu ievīstot lapā un sutinot. Tad ar šī maisījuma sulu apslakot iecirtīgajai meitenei miegā seju, un viņa iekvēlojoties mīlestībā pret to, kurš viņu apslacījis ar burvestības sulu. Reizēm tādas apbrīnojamas īpašības piemītot sakņu mizai, kā, piemēram, Malajas arhipelāga vīteņauga Strychnos Tieute mizai, no kuras iezemieši, pievienodami čūskas indi, pagatavojot tā saucamo upas-radžu, līdzekli, kas, ievadīts asinsvados, piemēram, iešaujot ar bultu, tūlīt pat nogalina, bet neviens pats neprastu jaunajam Hansam Kastorpam paskaidrot, kā tas notiek. Skaidrs esot tikai tas, ka dinamiskā ziņā upas-radžas iedarbība ir līdzīga strihnīna iedarbībai… Un Pēperkorns tagad, pilnīgi uzslējies gultā sēdus, šad tad ar savu drebošo kapteiņa roku cēla pie pārdalītajām lūpām glāzi ar vīnu un, alkatīgi iekampis pāris malku, stāstīja par «vārnu acu» koku Koromandeļa krastā, no kura oranždzeltenajām ogām — «vārnu acīm» iegūstot pašu dinamiskāko alkaļoīdu, strihnīnu, stāstīja gandrīz čukstus, augstu saraucis pieres sarežģīto grumbu rakstu, stāstīja par pelnu pelēkajiem zariem, par spilgti spožajām lapām un šī koka dzeltenbrūnajiem ziediem; Hansam Kastorpam radās reizē skumjš un saraustīti raibs priekšstats par šo koku un beigu beigās pat sametās mazliet baisi.

Iejaucās arī Sošā kundze, paziņodama, ka neesot labi tik ilgi runāt, tas nogurdinot Pēperkornu, varot no jauna sākties drudzis, un, kaut arī viņai esot ļoti žēl sarunu pārtraukt, tomēr jālūdzot Hanss Kastorps šai reizē to darīt. Viņš, protams, paklausīja, bet vēl bieži turpmākajos mēnešos pēc drudža lēkmes sēdēja pie karaliskā vīra gultas, kamēr Sošā kundze, pavirši sekodama sarunai vai arī iesprauzdama pa vārdam, nāca iekšā un gāja ārā; bet arī tanīs dienās, kad Pēperkornu nemocīja drudža lēkmes, Hanss Kastorps dažu labu stundu pavadīja kopā ar viņu un viņa pērlēm greznoto ceļojuma biedri. Jo tad, kad holandietis negulēja gultā, viņš^reti kad palaida garām izdevību sapulcināt pēc pusdienām nelielu, bieži mainīga sastāva viesu pulciņu uz kāršu partiju, glāzi vīna un arī visāda citāda veida izklaidēšanos; šad tad tas notika tāpat kā pirmo reizi viesistabā vai arī restorānā; turklāt Hansam Kastorpam jau bija kļuvis par paradumu sēdēt starp nevērīgo sievieti un lielisko cilvēku; pat brīvā dabā visi turējās kopā, kopīgi devās pastaigās, kurās piedalījās Ferges kungs un Vēzala kungs un drīz vien piebiedrojās arī Setembrīni un Nafta, šie pastāvīgie gara pretinieki, ar kuriem satikšanās bija neizbēgama un kurus iepazīstinot ar Pēperkornu un tai pašā reizē arī beidzot ar Sošā kundzi Hanss Kastorps jutās patiesi laimīgs, nemaz nerūpēdamies par to, vai šī pazīšanās un saskare ar strīdniekiem ir vēlama, bet klusībā paļaudamies uz to, ka pedagoģisks objekts viņiem ir nepieciešams un viņi drīzāk būs ar mieru saņemt nevēlamu piedevu, nevis atteiksies no iespējas klāstīt savas pretišķības.

Un viņš nebija maldījies, cerēdams, ka tik raiba draugu pulciņa locekļi vismaz pieradīs pie tā, ka nespēj cits pie cita pierast; protams, viņu attiecībās reizēm bija jūtams saspringums, atturība, pat apslēpts naidīgums, un mēs esam pārsteigti par to, kā mūsu nenozīmīgajam varonim izdevās viņus noturēt ap sevi, šķiet, ka viņš to panāca ar savam raksturam atbilstošu šķelmīgi draudzīgu laipnību, kas visu atzina par «ievērības cienīgu»; šo viņa rakstura īpašību varētu pat nosaukt par pakalpību tai ziņā, ka ar tās palīdzību viņš ne vien prata uzturēt sakarus ar ļoti atšķirīgu uzskatu cilvēkiem, bet līdz zināmai robežai viņus pat citu ar citu saistīja.

Cik sarežģītas, savstarpēji samudžinātas attiecības! Mūs vilina doma uz brīdi atklāt visu acīm šo attiecību savijušos pavedienus tā, kā Hanss Kastorps viņus šajās pastaigās pats šķelmīgi draudzīgām acīm vēroja. Te bija nožēlojamais Vēzals, kurš kvēli tiecās pēc Sošā kundzes labvēlības un zemojās Pēperkorna un Hansa Kastorpa priekšā: viena — tā pašreiz valdošā stāvokļa dēļ, otra — pagātnes panākumu labad. Te bija arī Klaudija Sošā, slimniece un ceļotāja ar valdzinoši slīdošo gaitu, Pēperkorna pavalstniece neapšaubāmi aiz pārliecības, bet tai pašā laikā allaž drusku satraukta un apslēpti dzēlīgi neapmierināta par to, ka senās karnevāla nakts bruņinieks ir tik labās attiecībās ar viņas pavēlnieku. Vai šī netīksme nebija mazliet līdzīga tai, kas noteica viņas attieksmi pret Seteīnbrīni kungu? Pret šo balamuti un humānistu, kuru viņa nevarēja ciest un kuru dēvēja par augstprātīgu un necilvēcisku? Pret jaunā Hansa Kastorpa draugu un audzinātāju, kuram viņa labprāt gribētu pajautāt, kas tie bija par vārdiem, ko viņš izmeta savā dialektā, tā ka viņa nesaprot ne vārda, tāpat kā viņš nesaprot viņas valodu, tikai viņa neizturējās tik pašpārliecināti un nicinoši, — kas tie bija par vārdiem, ko viņš izmeta nopakaļ uzvedīgajam jaunajam vācietim, šim smukajam, mazajam buržuā no labas ģimenes un ar miklu perēklīti, kad tas grasījās viņai tuvoties?

Hanss Kastorps, kaut arī iemīlējies, kā mēdz teikt, «līdz ausīm», tomēr ne šī vārda iepriecinošā nozīmē, bet tā, kā mīl, kad mīlēt liegts, kad mīlēt nav prātā un kad nevedas dziedāt par to rimtas, mazas līdzenuma dziesmiņas, — Hanss Kastorps tātad bija skarbi iemīlējies un tāpēc atkarīgs, pakļāvīgs cietējs un padotais, tomēr tik vīrišķīgs, ka pat savā verdzībā prata saglabāt zināmu šķelmību, apjauzdams, ka slimniece ar valdzinošo gaitu un burvīgajām tatāru acu .spraudziņām augstu vērtē viņa padevību un vēlētos to saglabāt: šīs padevības vērtība, kā viņš ar visu savu cietēja pazemību klusībā piebilda, viņai, jādomā, bija atklājusies ar Setembrīni kunga izturēšanos, kas viņas aizdomas tikai apstiprināja un bija tik noraidoša, cik vien viņa humānistiskā pieklājība to pieļāva. Pats ļaunākais vai, kā Hansam Kastorpam likās, pats labākais, ka viņas tikšanās ar Leo Naftu, uz ko viņa taču bija cerējusi, arī neattaisnojās. Lai gan viņa neatdūrās pret tik dziļu netīksmi, kādu pret viņu juta Lodoviko kungs, arī abu sarunas ritēja labvēlīgākos apstākļos: reizēm Klaudija un skarbais, mazais cilvēciņš runājās divatā par grāmatām, par politiskās filozofijas problēmām, kuru radikālajos vērtējumos viņu uzskati saskanēja, — Hanss Kastorps labprāt piedalījās šajās pārrunās, — tomēr viņa laikam juta kaut ko no aristokrātiskās atturības, ar kādu šis iznirelis, piesardzīgs kā visi iznireļi, pret viņu izturējās; viņa spāņu terorismam pamatos bija maz kopīga ar viņas durvju ciršanas paradumu, ar viņas klaiņotājas «cilvē-ē-ē-ciskumu», un beigu beigās vēl tikko jaušamais vieglais, gandrīz nemanāmais abu pretinieku naidīgums, Setembrīni un Naftas naidīgums, kas viņas sievišķīgajai atskārsmei nevarēja paslīdēt garām nejusts (tāpat kā to izjuta viņas karnevāla nakts bruņinieks) un kam par iemeslu bija abu attiecības ar Hansu Kastorpu, — parastā audzinātāju netīksme pret sievieti kā traucējošu un uzmanību izkliedējošu elementu; šis klusais un pirmatnējais naids viņus vienoja, jo uzlaboja viņu aiz pedagoģiskiem iemesliem sadrūmušo noskaņu.

Vai kaut kas no šīs netīksmes nejautās arī abu dialektiku attieksmē pret Pīteru Pēperkornu? Hansam Kastorpam likās — tas būtu iespējams tāpēc, ka viņš ļaunā priekā to gaidīja un vēlējās savest kopā karalisko stostoņu ar abiem «valsts padomniekiem», kā tos reizēm domās titulēja, un paraudzīties, kas tad notiks. Mynheer brīvā dabā nelikās tik iespaidīgs kā slēgtās telpās. Mīkstā platmale, ko viņš valkāja, dziļi uzmaucis uz pieres, un kas aizsedza sirmo matu vainagu, kā arī pieres varenās grumbas, mazināja apmēros viņa sejas vaibstus, tie šķietami saraucās, un pat iesārtais deguns zaudēja kaut ko no sava majestātiskuma. Tāpat arī viņa gaita nebija tik stalta kā mierīgā stāja: viņam bija paradums gāzelējoties paliekt smago augumu un galvu uz tās kājas pusi, ar kuru patlaban spēra soli, kas drīzāk likās vecišķi labsirdīgi nekā karaliski; gāja viņš, nevis izslējies visā augumā, kā mēdza stāvēt, bet nedaudz sagumiš. Tomēr arī tad viņš bija galvas tiesu garāks par Lodoviko kungu, nemaz jau nerunājot par mazo Naftu, bet ne jau tikai šis apstāklis vien bija par iemeslu, ka viņa klātbūtne tik ļoti, tik neciešami, kā ITanss Kastorps bija iepriekš iztēlojies, nomāca abus politiķus.

Tā bija nomāktība, kas radās salīdzinājumā un lika viņiem justies pazemotiem un pazeminātiem, to manīja šķelmīgais vērotājs, nav šaubu, ka to manīja arī pārējie, tiklab vārgulīgie muldoņas, kā dižais stostoņa. Pēperkorns -izturējās pret Naftu un Setembrīni visai pieklājīgi un uzmanīgi, ar cieņu, ko Hanss Kastorps būtu uzskatījis par ironiju, ja vien nejustos cieši pārliecināts, ka jēdziens par ironiju nav savienojams ar rakstura izcilību. Karaļiem ironija ir sveša pat kā tiešs un klasisks runas mākslas līdzeklis, nemaz nerunājot par sarežģītākām izpausmēm. Tāpēc holandieša izturēšanos pret Hansa Kastorpa draugiem varētu drīzāk apzīmēt par smalku un vērienīgu zobgalību, vienalga, vai nu tā slēpās aiz pārspīlētas nopietnības, vai arī izteicās klaji.

—  Jā-jā-jā! … — viņš sacīja, draudēdams ar pirkstu uz viņu pusi, pavērsis sānis galvu ar jokojot smaidā savilktām pārdalītajām lūpām. — Tas ir … tie ir … Kungi, pievērsiet uzmanību … Cerebrum76 , cerebral, vai saprotat! Nē… nē, perfekti, kaut kas vienreizējs, tas ir, te parādās tomēr …

Viņi atriebās, saskatīdamies un tad izmisīgi paceldami acis pret debesīm, pūlēdamies iesaistīt arī Hansu Kastorpu savā sašutuma izpausmē, bet viņš izvairījās.

Gadījās, ka Setembrīni kungs bez aplinkiem vērsās pie sava audzēkņa un atklāja savas pedagoģiskās bažas.

—   Bet, dieva dēļ, inženier, tas taču ir aprobežots vecs vīrs! Kas jūs saista pie viņa? Vai tad viņš spēj veicināt jūsu attīstību? Pagalam nesaprotu jūs! Viss būtu skaidrs, kaut arī ne gluži slavējami, ja jūs samierinājies meklētu vecā sabiedrību viņa tagadējās mīļākās dēļ. Bet skaidri redzams, ka jums gandrīz vairāk tīk Pēperkorna nekā viņas sabiedrība. Es jūs lūgšus lūdzu, palīdziet man saprast …

Hanss Kastorps sāka smieties.

—   Protams! — viņš teica. — Perfekti! Tā tas ir… Atļaujiet, lūdzu… Labi! — Un viņš mēģināja atdarināt arī Pēperkorna izsmalcinātās kustības. — Jā, jā, — viņš joprojām smējās. — Jums tas, Setembrīni kungs, liekas muļķīgi un katrā ziņā arī nav izprotams, kas jums šķiet vēl ļaunāk nekā muļķība. Ak, muļķība! Ir tik daudz dažādu muļķības veidu, un saprātīgums nav no labākajiem… Hallo! Liekas, man izdevās pateikt kaut ko asprātīgu, viens vārds, viens mot. Kā jums patīk?

—   Ļoti patīk. Ar nepacietību gaidu iznākam jūsu pirmo aforismu krājumu. Varbūt vēl nav par vēlu lūgt, lai jūs ņemtu vērā zināmus apsvērumus, pie kuriem mums gadījās pakavēties, proti, par cilvēkam naidīgo paradoksa būtību.

—   Lai notiek, Setembrīni kungs. Katrā ziņā tas notiks. Nē, es nemaz ar neesmu dzinies pēc paradoksiem ar savu mot. Gribēju tikai norādīt uz lielajām grūtībām, kādas rodas, nosakot apzīmējumus «muļķība» un «saprātīgums» … Rodas taču, vai ne? Tos ir tik grūti vienu no otra atdalīt, tie tik stipri saplūst vienkop … Es jau zinu gan, ka jūs ienīstat mistisko guazzabuglio, ka aizstāvat vērtību, spriedumu, novērtējumu, un jums ir pilnīga taisnība. Bet «muļķība» un «saprātīgums» reizēm ir patiesa mistērija, un ir taču atļauts interesēties par mistērijām, ņemot vērā godīgo tieksmi iespējami pamatīgāk tās izpētīt. Es gribu jums kaut ko jautāt. Es jautāju: vai varat noliegt, ka viņš mūs visus apved ap stūri? Es izsakos rupji, un tomēr, kā redzu, jūs neto noliegt. Viņš apved mūs ap stūri, un nezin kā — bet viņam rodas tiesības par mums pasmieties. Kāpēc? Kā tā? Kādā nozīmē? Protams, ne jau pateicoties savam saprātīgumam. Es pieļauju, ka par saprātīgumu nevar būt ne runas. Drīzāk jau viņš ir juceklības un jūtu cilvēks, jūtas ir tieši viņa jājamais zirdziņš, atvainojiet, ka tā izsakos. Tātad es saku: ne jau aiz saprātīguma viņš mūs apved ap stūri, tas ir, ne aiz gara bagātības, — jūs būtu par tādu apgalvojumu sašutis un pamatoti, — tas atkrīt. Bet arī ne fizisku īpašību dēļ! Ne jau kapteiņa plato plecu dēļ, domājot par brutālu varu, par to, ka viņš varētu ikvienu no mums ar dūres triecienu nogāzt gar zemi, — viņam ne prātā nav, ka viņš to spētu, un, ja arī iešautos prātā, tad pietiktu pāris pieklājīgu vārdu — un viņš nomierinātos . .. Tātad ne aiz fiziskiem iemesliem. Un tomēr nav šaubu, ka arī fiziskajam te ir sava teikšana — ne rupja spēka ziņā, bet citādi, mistiskā, jo, tiklīdz fiziskajam ir sava teikšana, tā uzrodas mistika — fiziskais pāriet garīgajā un otrādi — un nav vairs atšķirami, muļķība un saprātīgums nav vairs atdalāmi, bet iedarbība notikusi, dinamiskais noticis, un mēs tiekam iebāzti maisā. Notikušajam, mūsuprāt, ir tikai viens apzīmējums — un tas ir «personība». Šo vārdu mēdz plaši lietot — tā, it kā mēs visi būtu personības. Bet te nav tā domāts. Tas jāsaprot kā mistērija, kas paceļas pāri muļķībai un saprātīgumam un par ko mums tomēr jāinteresējas— daļēji, lai tiktu par to skaidrībā, daļēji, lai par to papriecātos.' Un, ja jūs esat par vērtībām, tad individualitāte galu galā ari ir pozitīva vērtība, kā man liekas — pozitīvāka par muļķību un saprātīgumu, augstākā mērā pozitīva, absolūti pozitīva, kā pati dzīve, vārdu sakot, viena no dzīves vērtībām, kas ir pelnījusi, lai par to interesētos. To es uzskatīju par nepieciešamu jums atbildēt uz jūsu domām par muļķību.

Pēdējā laikā Hanss Kastorps vairs neapjuka un neko nesajauca, kad gadījās šādi izkratīt sirdi, ari neaprāvās teikuma vidū. Viņš izrunāja savu sakāmo līdz galam, reizēm pieklusināja balsi, reizēm uz brīdi apklusa pavisam un turpināja runāt, kā vīrietim pieklājas, kaut arī vēl pastāvīgi sarka un arī mazliet baidījās no kritiskā klusuma, kad beidza runāt, jo tad viņam bija laiks, lai pagūtu nokaunēties. Setembrīni kungs ļāva šim klusumam iedarboties un tad sacīja:

—   Jūs noliedzat, ka dzenaties pēc paradoksiem, bet labi zināt, ka man gluži tāpat nepatīk jūsu dzīšanās pēc mistērijām. Pārvērzdams personību par kaut ko noslēpumainu, jūs pakļaujat sevi briesmām kļūt par elku dievu pielūdzēju. Jūs pielūdzat masku. Saskatāt mistiku tur, kur īstenībā ir mistifikācija, viena no maldīgākajām un tukšākajām formām, ar kuru palīdzību ķermeņa un fizionomijas dēmons reizēm mūs apved ap stūri. Vai jums nekad nav gadījies pabūt aktieru aprindās? Neesat redzējis mīmu galvas, kurās apvienojas Jūlija Cēzara, Gētes un Bēthovena vaibsti un kuru laimīgie īpašnieki, tiklīdz tie paver muti, atklājas kā visnožēlojamākā niecība zemes virsū?

—  Labi, lai tas būtu dabas untums, — sacīja Hanss Kastorps. — Bet ne jau tikai dabas untums, ne tikai ākstība. Jo, ja šie cilvēki ir aktieri, viņiem jābūt talantam, un talants pats stāv pāri muļķībai un saprātīgumam, tas pats ir dzīves vērtība. Mtjnheer Pēperkornam arī ir talants, sakiet, ko gribat, un tāpēc viņš mūs iebāž maisā. Apsēdiniet vienā istabas kaktā Naftas kungu, un lai viņš lasa lekciju par Gregoru Lielo un dieva valstību, tas būs ļoti

pamācoši, un citā istabas kaktā lai stāv Pēperkorns ar savu dīvaino muti un grumbās saraukto pieri un nesaka neko citu kā vien — «Katrā ziņā! Atjaujiet man… Kārtībā!» — un jūs redzēsiet, ka cilvēki pulcēsies ap Pēperkornu, visi tik ap viņu un Nafta sēdēs gluži viens pats ar savu saprātīgumu un savu dieva valstību, kaut arī viņš tik skaidri izsakās, ka klausoties šermuļi skrien pa kauliem, kā Bērenss mēdz teikt…

—   Kaunieties tā zemoties panākumu priekšā! — pārmeta Setembrīni kungs. — Mundus vult decipi.77 Es nemaz neprasu, lai ap Naftas kungu lasās bari. Viņš ir negants intrigants. Bet šai skatā, ko jūs attēlojāt ar nosodāmu atzinību, esmu gatavs nostāties viņa pusē. Nonieciniet tikai skaidrību, precizitāti un loģiku, humāni sakarīgu runu! Nonieciniet par godu kumēdiņiem un trikiem ar mājieniem un šarlatāniskām cēlu jūtu imitācijām — un jūs jau esat velna nagos.

—   Bet es jums apgalvoju, ka viņš var runāt pilnīgi sakarīgi, kad aizraujas, — sacīja Hanss Kastorps. — Viņš nesen man stāstīja par dinamiskiem ārstniecības līdzekļiem un indīgiem kokiem tik aizraujoši, ka gandrīz baisi sametās, — interesantais pastāvīgi ir mazliet baismīgs,— un saistošs tas nebija tik ļoti pats par sevi kā galvenokārt sadarbībā ar viņa personības ietekmi: tieši tā piešķīra stāstītajam reizē baismīgumu un valdzinājumu …

—   Nu, protams, jūsu vājība uz visu aziātisko ir zināma. Tiesa gan, ar šādiem brīnumiem es nespēju uzstāties, — atteica Setembrīni kungs ar tādu rūgtumu balsī, ka Hanss Kastorps pasteidzās paskaidrot: viņa sarunu un pamācību priekšrocības esot gluži citā plāksnē, un nevienam nevarētu ienākt prātā izdarīt kādus salīdzinājumus, ar ko abām pusēm būtu nodarīta pārestība. Bet itālietis nelikās dzirdam šo pieklājības frāzi. Viņš turpināja:

—   Lai vai kā, atļaujiet man teikt, inženier, ka es ap* brīnoju jūsu objektivitāti un aukstasinību. Jums jāpiekrīt,

ka tā jau ir mazliet groteska. Spriežot pēc tā, kā patlaban viss izskatās… Sis Naftas elka dievs atņēma jums jūsu Beatriči — es saucu lietas īstajā vārdā. Un jūs? Kaut kas nedzirdēts!

—   Tas ir atkarīgs no temperamenta, Setembrīni kungs. Atšķirība asins kvēlē un bruņnieciskumā. Protams, jūs kā dienvidnieks ņemtu palīgā indi un dunci vai katrā ziņā rīkotos tā, kā sabiedrībā pieņemts, — aizrautīgi, proti,

māžeklīgi. Tas, bez šaubām, būtu ļoti vīrišķīgi, sabiedriskā ziņā — vīrišķīgi un galanti. Ar mani viss ir citādi. Es nemaz neesmu vīrišķīgs tādā veidā, ka vīrietī redzētu tikai sāncensi tēviņu, varbūt es vispār neesmu vīrišķīgs, bet nekādā gadījumā jau šādā veidā, ko es neviļus, nezinu pats, kāpēc, nosaucu par «sabiedrisku». Es jautāju sev, kam ir zivs asinis, vai man ir iemesls viņam kaut ko pārmest. Vai viņš man apzināti ir kaut ko nodarījis? Aizvainojumiem jābūt apzināti izdarītiem, citādi tie nav nekādi aizvainojumi. Un, kas attiecas uz «nodarīt», tad man vajadzētu vērsties pret viņu, bet arī uz to man nav nekādu tiesību — vispār nav un, tā kā te vēl ir runa par Pēperkornu, tad ne tik nav. Pēperkorns, pirmkārt, ir personība, kam jau pašai par sevi sieviešu acīs liela nozīme, un, otrkārt, viņš nav civilists — tā kā es, bet savā ziņā militārā persona, kā mans nabaga brālēns, proti: viņam ir savs point d'honneur, savs goda jēdziens, un tas nozīmē jūtas, dzīvi… Es pļāpāju niekus, bet labāk kaut ko melst un tomēr daļēji izteikt grūti aptveramu jēdzienu nekā pastavīgi mēļot nevainojamas banalitātes — iespējams, ka ta arī ir tāda militāra iezīme manā raksturā, ja drīkstu ta teikt…

— Sakiet vien droši, — Setembrīni kungs pamāja. — Neapšaubāmi tā būtu cildināma iezīme. Atziņas un izteikšanās drosme ir jau literatūra, ir humanitāte…

Tā viņi pēc tamlīdzīgām sarunām izšķīrās samērā draudzīgi; Setembrīni kungs pabeidza sarunu samierinoši, šai ziņā viņam bija savi iemesli. Viņa pozīcijas nebija tik drošas, lai atļautos pārāk lielu stingrību; saruna par greizsirdību bija viņam diezgan slidens temats, un, nonākot līdz_ zināmai robežai, viņam būtu jāatzīstas, ka, ņemot vērā savu pedagoģisko noslieci, viņa paša attieksme pret vīrišķīgo ari nav gluži sabiedriski māžeklīga, ka varenais Pēperkorns tāpat ielaužas viņa sfērā kā Nafta un Sošā kundze; turklāt viņš nevarēja cerēt, ka izdotos pārliecināt savu audzēkni nepakļauties lielas personības ietekmei un dabiskajam pārākumam, jo tiklab viņš pats, kā arī viņa partneris intelekta jomā paši pieļāva tādu iespēju.

Vislabāk viņi jutās, kad runa gāja par garīgām problēmām un viņiem izdevās pievērst kompānijas uzmanību šīm debatēm — elegantām un aizrautīgām, akadēmiskām un tai pašā reizē ritošām tādā noskaņā, it kā tie būtu degoši dienas un dzīves jautājumi; strīds parasti risinājās tikai viņu abu vidū, un, kamēr tas ilga, klātesošā «personība» bija zināmā mērā neitralizētā, jo varēja sekot diskusijai tikai izbrīnā sarauktu pieri un ar neskaidri zobgalīgu, aprautu murmināšanu. Bet arī šādos apstākļos viņš vērta sarunu smagu, meta uz to ēnu, tā apsūbēja, zaudēja daļu no savas būtības; Pēperkorns laikam gan neapzināti vai ari dievs zina kādā mērā apzināti kaut ko pretstatīja, kas nenāca par labu nevienam no pretiniekiem, un beigu beigās strīda izšķirošā nozīmība pagaisa un — mēs uzdrīkstamies to teikt — strīds pieņēma pat garlaikotas nodarbības nokrāsu. Citiem vārdiem, šai asprātīgajā divkaujā uz dzīvību un nāvi nezin kādā slepenā, neredzamā un neizprotamā veidā pretiniekiem nemitīgi vajadzēja ņemt vērā līdzās soļojošo «apjomu», un saruna zaudēja šāda magnēta tuvumā patosu. Kā lai citādi izskaidro tik noslēpumainu un netīkamu norisi? Var tikai teikt, ka, gadījumā ja nebūtu te Pītera Pēperkorna, tad katrs daudz apzinīgāk justu pienākumu ieņemt noteiktu viedokli strīdīgajos jautājumos kaut vai tad, kad Leo Nafta aizstāvēja mūžseno, pašos pamatos revolucionāro baznīcas būtību pret Setembrīni kunga teorijām, kurš šajā vēsturiskajā varā redzēja tikai drūmā konservatīvisma un sastinguma aizstāvi un uzskatīja, ka jebkura tiekšanās gaišākas nākotnes labā pārveidot un atjaunot dzīvi saistīta ar pretējiem — slavenās atdzimšanas laikmeta antīkās kultūras radītiem apgaismības, zinātnes attīstības un progresa principiem, un centās pierādīt šo apliecinājumu ar izmeklēti vērienīgiem vārdiem un žestiem. Nafta atbildot vēsi un skarbi paziņoja, ka apņemas pierādīt — un pierādīja ar gandrīz vai spožu pārliecības spēku, ka baznīca kā reliģiozi askētiskas idejas iemiesojums iekšķīgi nepavisam nespēj būt par atbalstu un sekotāju tam, kas grib pastāvēt, tātad pasaulīgai izglītībai, valsts tiesiskai kārtībai, — gluži otrādi, tā no sākta gala spraudusi sev par mērķi visradikālāko apvērsumu — līdz pat saknēm to visu iznīdēt; visu, kas iedomājas sevi par saglabāšanas cienīgu, visu, ko cenšas saglabāt gļēvuļi, bailuļi, konservatīvie, mietpilsoņi, proti: valsti un ģimeni, pasaulīgo mākslu un zinātni, kas pastāvīgi vai nu apzināti, vai neapzināti atradušās pretrunā ar reliģijas ideju, ar baznīcu, kuras nemainīgās tendences un nenovēršamais mērķis esot visas pastāvošās pasaules kārtības likvidēšana un sabiedrības pārveidošana pēc ideālas — komunistiskas dieva valstības parauga. Pēc tam vārdu ņēma Setembrīni kungs, un, lai tur vai kas, viņš zināja to likt lietā. Sāda luciferiskas revolucionāras domas sajaukšana ar visu ļauno instinktu vispārējo sacelšanos esot nožēlas vērta. Baznīcas tieksme uz jaunievedumiem gadu simtiem ilgi izpaudusies dzīvi apliecinošās domas pratināšanā un spīdzināšanā, tā tikusi smacēta baznīcas sārtu dūmos, un tagad tā pati baznīca ar savu emisāru starpniecību izsludinot sevi par dumpinieci, apgalvodama, ka tās mērķis esot brīvību, izglītību un demokrātiju nomainīt ar barbarismu un pūļa diktatūru. Nē, nudien, baismīgs pretrunīgas konsekvences, konsekventas pretrunas veids …

Tamlīdzīgas pretrunas un secības, iebilda Nafta, arī pretiniekam atradīsies, cik tik uziet. Oponents uzskatot sevi par demokrātu, bet pēc tā, ko viņš saka, nevarētu teikt, ka viņš būtu tautas un vienlīdzības draugs, drīzāk viņš parādot nepieļaujamu aristokrātisku vīzdegunību, nosaukdams pasaules proletariātu, kas paredzēts diktatūras aizstājēja amatam, par pūli. Bet Nafta pats gan izturoties pret baznīcu kā demokrāts, jo baznīca, un tas ar lepnumu jāatzīstot, pārstāvot pašu cildenāko varu visā cilvēces vēsturē — cildenu šī vārda labākajā, cēlākajā izpratnē, varu, ko pauž gars. Jo askētiskais gars — ja atļauta šāda daudzvārdība — pasaules noliegšanas un pasaules iznīcības gars pats esot cildenums, aristokrātiskā principa tīrkultūra; tas nekad nevarot kļūt tautisks, un īstenībā baznīca nekad neesot bijusi populāra. Ja Setembrīni kungs papūlētos ar literatūras starpniecību ielūkoties viduslaiku kultūrā, tad pats pārliecinātos par šī fakta atbilstību: ieraudzītu kraso antipātiju, ar kādu tauta — un tauta šī vārda visplašākajā nozīmē — izturētos pret baznīcu; derētu kaut vai atcerēties dažu mūku tēlus, kurus radījusi tautas dzejdaru fantāzija, jau gluži luteriski pretstatā askētismam slavinot vīnu, mīlestību un dziesmu. Visi pasaulīgās varonības instinkti, viss karotāju gars, arī galma dzeja atradusies vairāk vai mazāk atklātā opozīcijā ar reliģiozām idejām un līdz ar to ar garīgo hierarhiju. Jo tas viss esot «pasaulīgs» un bijis pūļa līmenī, salīdzinot ar baznīcas pārstāvēto gara aristokrātismu.

Setembrīni kungs pateicās par atmiņas stiprināšanu. Mūka Ilzana tēlā no «Rožu dārza» esot daudz spirdzinoša salīdzinājumā ar nupat cildināto kapa aristokrātiju, un, kaut arī viņš, Setembrīni, neesot nekāds draugs vācu reformatoram, par kuru tika dots mājiens, viņš tomēr esot gatavs dedzīgi aizstāvēt visus demokrātiskā individuālisma elementus, kādi ir reformatora mācības pamatā, pret jebkuru garīgi feodālo varaskāri, kas vērsta pret personību.

— Tad nu gan! — pēkšņi iesaucās Nafta. — Jūs grasāties vēl apvainot baznīcu par nepietiekamu demokrātismu, par neprasmi novērtēt cilvēka personību? Un kanonisko tiesību humānistiskā, no aizspriedumiem brīvā nostāja? Ja romiešiem tiesīgums bija atkarīgs no piederības pie pilsoņa kārtas, ģermāņiem saistīts ar piederību pie nācijas un ar personisko brīvību, tad kanoniskās tiesības prasīja vienīgi piederību pie baznīcas apvienības un īstās ticības neatkarīgi no jebkādiem valsts jeb sabiedriskajiem faktoriem, paziņojot, ka vergus, karagūstekņus un nebrīvos ir tiesības novēlēt ar testamentu un mantot.

Šāds paziņojums droši vien esot realizēts, dzēlīgi piezīmēja Setembrīni, ar «kanonisko devu», ko vajadzējis pievienot katram testamenta darījumam. Tad viņš runāja par «melnsvārču demagoģiju», nosauca to par tādu varaskāro labvēlību, kam jātiekot pie varas vienalga kādiem līdzekļiem, pat liekot darboties ellei, kad dievi gluži saprotamu iemeslu dēļ neliekas gar to zinis; baznīca, pēc Setembrīni domām, acīmredzot esot ieinteresēta par dvēseļu kvantitāti, nevis kvalitāti, kas liecinot par tās dziļo garīgo necildenumu.

Baznīca — garīgi necildena? Setembrīni kungam tūlīt pat tika norādīts uz nepielūdzamo aristokrātismu, kas ir pamatlicējs idejai par mantojamo kaunu; smagas vainas pārnešana uz — demokrātiski izsakoties — nevainīgajiem pēcnācējiem, piemēram, kā apkaunojums un beztiesigums, kas visu mūžu jāpacieš ārlaulības bērniem. Tomēr Setembrīni kungs lūdza par to nerunāt, pirmkārt, tāpēc, ka šādas sarunas aizvaino viņā humānismu, un, otrkārt, tāpēc, ka viņam esot jau apnikuši viltīgie aplinku gājieni, pretinieka veiklajā apoloģētikā viņš atkal sastopot jau zināmo nekrietno un velnišķīgo «Nekā» kultu, kas pretendē uz to, lai tiktu godāts par garu un atzīts par likumīgu un svētu askētisko principu, kura nepopularitāti atzinis arī pats Nafta.

Te nu gan Naftam vajadzēja lūgt atļauju skali izsmieties. Runāt par baznīcas nihilismu! Par pasaules vēsturē visreālistiskākās valdīšanas sistēmas nihilismu! Tātad Setembrīni kungu nekad nav ne vēsmiņa skārusi no humānās ironijas, ar kādu baznīca izturas pret šīspasaules dzīvi, pret miesu, pastāvīgi piekāpdamās, gudrā paļāvībā slēpdama šī principa pēdējos secinājumus un ļaudama garam ar savu regulējošo ietekmi darboties, neuzstādot dabai pārāk stingras prasības? Tad jau viņš nebūšot arī nekā dzirdējis par priesteriski smalkjūtīgo indulgences jēdzienu, par tādu sakramentu kā laulība, kas nesniedz nekādu pozitīvu labklājību kā citi sakramenti, bet ir tikai aizsargs pret grēku, kalpo vienīgi miesaskārību, negausības ierobežošanai, jo tādā veidā baznīca tomēr saglabājot askētisma principu, kā arī šķīstības ideālu un reizē ar to miesai netiekot izdarīti nekādi apolitiski asi uzbrukumi.

Kā te Setembrīni kungs būtu varējis atturēties un neiebilst pret tik nejēdzīgu «politiskā jautājuma» izpratni, pret tik augstprātīgu iecietības un saprāta izpausmi, kuru gars — pareizāk, tas, ko šeit sauc par garu, — attiecina uz sevi, salīdzinot ar savu šķietami grēcīgo pretmetu, kam nepieciešama «politiska» apiešanās, lai gan miesai īstenībā nav nekādas vajadzības pēc tā indīgās indulgences; pret sasodīto divkosību pasaules skaidrojumā, kas atdod velna kalpībā Visumu, proti, tiklab dzīvi, kā arī iedomāto pretmetu, garu, jo, ja pasaule ir ļaunuma sakne, arī garam jābūt īstam pasaules noliedzējam. Un viņš dedzīgi metās aizstāvēt baudkāres bezgrēcību, — tobrīd Hanss Kastorps neviļus atcerējās humānista jumtistabiņu ar rakstāmpulti, salmu krēsliem un ūdens karafi, — tikmēr Nafta apgalvoja, ka baudkāre nekad nevar būt bez vainas un dabai vajadzētu visa garīgā priekšā sajust netīru sirdsapziņu; baznīcas politika un gara indulgence jau esot «mīlestība», viņš apgalvoja, vēlēdamies atspēkot askētiskā principa nihilismu, turklāt Hansam Kastorpam šķita, ka vārds «mīlestība» skarbā, mazā, kalsnā Naftas mutē skan savādi…

Tā tas turpinājās, mums šie gājieni nav sveši, tie nav sveši arī Hansam Kastorpam. Mēs kopā ar viņu kādu brīdi paklausījāmies, lai pavērotu, kā, piemēram, šāda peripatētiska divcīņa norisinās, kad uz to met ēnu līdzās slājoša personība, un kā īsti viņa klātiene apdzēš sarunas kvēli, apdzēš tā, ka nezin kur radusies nomāktība apslāpē starp viņiem uzšķīlušos sprēgājošo dzirkstīti un neviļus pārņem gurdena vienaldzība, kāda mūs pārmāc, kad elektrības vados nerodas kontakts. Ko lai dara, tā nu tas bija! Nekādu sprakšķu pretrunu laikā, ne zibens šautru, ne strāvas spara: personības klātieni neitralizēja strīdnieku gara spēks, — viņiem būtu gribējies domāt, ka drīzāk gan personības klātiene neitralizēja pašu garu; pārsteigtam un izbrīnītam Hansam Kastorpam vajadzēja to atzīt.

Revolūcija vai saglabāšana … tika pamests mirklis uz Pēperkornu, redzēja viņu smagi slājam: ne sevišķi grandiozs skats, kad viņš iet, gāzelēdamies uz vienu un otru pusi, ar dziļi uz pieres uzmauktu platmali galvā; redzēja viņa platās, nevienlīdzīgi pārdalītās lūpas un dzirdēja viņu, vienlaikus jokojot un ar galvu norādot uz strīdniekiem, sakām: «Jā-jā-jā! Cerebrum, cerebral, vai saprotat! Tas ir… Tas tomēr izrādās …» — un, paskat, kontakts pazūd kā nebijis! Pretinieki mēģināja citādi, ķērās pie spēcīgākiem apliecinājumiem, pieskārās «aristokrātisma problēmai», popularitātei un cildenumam. Ne dzirkstites. Hansam Kastorpam saruna ieguva personisku noslieci; viņš redzēja Klaudijas ceļojuma biedru guļam gultā zem vatētās sarkanā zīda segas, triko kreklā bez apkaklītes — pa pusei vecs strādnieka cilvēks, pa pusei karaļa krūšutēls, — vāri pazibsnījusi, strīda dzirksts pazuda. Spēcīgāks spriegums! Te — noliegšana un «Nekā» kults, tur — mūžīgs «jā» un gara mīlošā tieksme uz dzīvi. Kur palika kvēle, zibens un strāva, kad raudzījās uz mynheer, — kas neizbēgami notika — un kāda noslēpumaina spēka iedarbībā tie pagaisa? Vārdu sakot, tie pazuda, un tas, lietojot Hansa izteicienu, nenozīmēja mazāk, bet drīzāk bija vairāk nekā mistērija. Savā aforismu krājumā viņš varētu pieminēt, ka mistēriju var izteikt ar visvienkāršākajiem vārdiem vai arī pamest neizteiktu. Lai to izteiktu, vajadzēja vienīgi bez" aplinkiem atzīt, ka Piters Pēperkorns ar savu skulpturāli karalisko masku un sāpīgi pārdalītajām lūpām iemieso abas galējības, abas viņam piederas un savstarpēji izlīdzinās; uzlūkojot viņu, kļuva skaidrs kā viens, tā otrs, ir šis, ir tas. Jā, šis muļķa vecais vīrs, šī valdonīgā nulle! Viņš paralizēja pretrunu nervu, nevis mulsinādams vai jaukdams sarunas pavedienu kā Nafta, nebija divkosīgs kā tas, bet paralizēja ar kaut ko gluži pretēju, ar pozitīvu iedarbību — šī gāzelējošā mistērija, kas acīmredzot stāvēja pāri ne vien muļķībai un saprātam, bet arī daudziem citiem pretstatījumiem, kurus izvirzīja Setembrīni un Nafta, lai audzinošos nolūkos radītu augstspriegumu. Sī personība, kā liekas, nebija ar pedagoģisku noslieci — un tomēr, kāda veiksme to sastapt tādam, kurš ceļo izglītošanās nolūkos! Cik savādi bija vērot šo karalisko divpusīgumu, kad strīdnieki sāka iztirzāt laulības un grēka jēdzienus, sakramentu un iecietību, baudkāres grēku un bezgrēcību. Viņš pielieca galvu pie pleca un krūtīm, skumjās lūpas pašķīrās, gļēvi smeldzīgā mute atšiepās, nāsis saspringa un papletās kā sāpēs, grumbas uz pieres savilkās, pavērdamas platāk blāvās acis, kurās bija iegūlusi ciešanu izteiksme — mokoša pārdzīvojuma atspulgs. Bet, paskat, to pašu brīdi mocekļa vaibsti atplauka dzīves priekā! Pieliektajā galvā pavīdēja tāda ka šķelmība, vēl pāvērtās lūpas nekautri smaidīja, vaigā uzradās jau šad tad agrāk redzētā dīkdieņa bedrīte — dejojošais elku dievu priesteris bija atkal klāt un, jokojot pamādams ar galvu uz pretinieku pusi, teica:

—   Kā tad, jā-jā-jā . .. perfekti! Tas ir… Tie ir… Te parādās … baudkāres sakraments, vai zināt.. .

Tomēr, kā jau mēs teicām, Hansa Kastorpa šokētie draugi un skolotāji vislabāk jutās tad, kad varēja strīdēties. Tad viņi patiesi bija savā elementā, kamēr apjomīgā izcilība tā vis nejutās, un tomēr varēja dažādi vērtēt viņa lomu. Nav ne mazāko šaubu, ka stāvoklis svērās viņiem par ļaunu, kad nebija vairs vajadzības pēc atjautības, dzēlības un spožas vārdu mākslas, bet radās nepieciešamība pēc konkrētiem priekšmetiem, praktiskām zemes lietām, proti, kad bija runa par jautājumiem un gadījumiem, kuros valdonīgie raksturi sevi patiesi apliecina; tad strīdniekiem vairs nebija ko teikt, viņi atkāpās ēnā, kļuva nemanāmi, bet scepteri satvēra Pēperkorns — noteica, izšķīrās, izrīkoja, pasūtīja, pavēlēja . . . Vai kāds brīnums, ja šāds stāvoklis viņu vilināja un viņš tiecās iespējami ātrāk tikt no vārdu skandēsanas pie darbības? Viņš cieta, kamēr notika vārdu cīņas vai arī kad tām neredzēja galu, bet viņš necieta aiz uzpūtības — Hanss Kastorps bija par to pārliecināts. Uzpūtībai nav apjomīgās izcilības, un vērienīgums nav uzpūtīgs. Nē, Pēperkorna prasībai pēc lietišķīguma bija cits pamatojums, tās bija, tieši un rupji sakot, «bailes», tā pati pienākuma apziņa un pārspīlētās goda jūtas, par kurām Hanss Kastorps bija mēģinājis ieminēties Setembrīni kungam un kuras viņš uzskatīja zināmā mērā par militāra rakstura iezīmi.

—   Mani kungi … — sacīja holandietis, lūdzoši un reizē pavēloši paceldams savu kapteiņa roku ar nagu šķēpiem. — Labi, mani kungi, perfekti, lieliski! Askētisms …

indulgence … baudkāre … Es vēlētos, lai… Katrā ziņā! Ļoti svarīgi! Ļoti strīdīgi! Tomēr atļaujiet man … Es baidos, ka mēs uzņemamies smagu … Mēs atraujamies, mani kungi, mēs atraujamies visneatbildīgākajā veidā no pašiem svētākajiem… — Viņš dziļi atvilka elpu. — Šis gaiss, kungi, šīs dienas raksturīgais fēna gaiss ar maigo, vāro pavasara aromātu, pārpilnu nojausmām un atmiņām … mums nevajadzētu to elpot, lai tad tādā veidā kā … es lūgšus lūdzu: nedarīsim tā. Tas ir apvainojums. Tikai tam vien mums vajadzētu atdot mūsu pilnīgo un dziļāko … o, mūsu augstāko un gara diženāko … Darīts, mani kungi! Un tikai kā slavas himnu tā īpašībām mums vajadzētu to atkal izelpot no krūtīm… Es pārtraukšu sevi, mani kungi! Es pārtraukšu sevi par godu šim …

Viņš bija palicis stāvam, atliecies atpakaļ, un aizēnoja ar platmali acis, visi sekoja viņa piemēram.

— Es pievēršu jūsu uzmanību debesīm, augstajām debesim, — viņš teica, — tam riņķojošam melnumam tur augšā, zem izteikti zilajām, gandrīz tumsnējām debesīm … Tas ir plēsīgs putns, liels plēsīgs putns. Tas ir, ja es neesmu. . . mani kungi, un jūs, mans bērns, tas ir ērglis. Es apņēmīgi pievēršu .tam jūsu . .. Skatieties! Tas nav ne klijāns, ne lija .. . būtu jūs tik tālredzīgi kā es ar gadiem … Jā, mans bērns, protams, gadi iet. Mani mati izbalējuši, protams. Tad jūs tikpat skaidri kā es pēc strupi noapaļotiem spārniem . .. Ērglis, mani kungi. Klinšu ērglis. Viņš riņķo zilgmē tieši virs mums, lidinās bez spārnu vēzieniem neaizsniedzamos augstumos uz mūsu … un, protams, seko ar savām varenām, tālredzīgām acīm dziļi dobumos..". Ērglis, kungi, Jupitera putns, savas dzimtas karalis, debesu augstuma lauva! Viņam ir spalvu bikses un dzelzs knābis, priekšā krasi noliekts, neiedomājami spēcīgas ķepas, uz iekšu ieliekti nagi, aizmugures nags dzelžainā kampienā satvēris priekšējos. Paskatieties, tā! — Un viņš centās piešķirt savai kapteiņa rokai ar garajiem nagiem līdzību ar ērgļa nagiem. — Draudziņ, ko tu riņķo un glūni! — viņš pievērsās atkal debesīm. — Šaujies lejup! Cērt ar savu dzelžaino knābi pa galvu un acīm, uzšķērd viņai vēderu — tai radībai, ko dievs tev… perfekti! Darīts! Taviem nagiem jāiegrimst zarnās, un no tava knābja jāpil asinīm …

Viņš bija sajūsmināts, un kompānijas interese par Naftas un Setembrīni antinomijām pazuda kā nebijusi. Arī ērgļa tēls, vārdos neizteikts, vēl sekoja lēmumos un pasākumos, kas mynheer vadībā tika realizēti: viņi iegriezās restorānā, ēda un dzēra nelaikā un tomēr ar labu ēstgribu, kas radās, klusībā atceroties redzēto ērgli; sākās dzīrošana un mielošanās, kādas mynheer bieži mēdza rīkot ārpus sanatorijas «Berghoj» — kā nu kuro reizi — vai nu kūrortā, vai ciematā, kādā Glarisas vai klostera viesnīcā, kur bija ar mazo vilcienu devušies izbraukumā; viņa valdonīgajā vadībā baudīja klasiskas dzīves dāvanas: kafiju ar krējumu un vietējo cepumu vai arī sulīgu sieru pār smaržīgu Alpu sviestu, kas lieliski garšoja arī ar karstiem grauzdētiem kastaņiem, piedzēra pēc sirds patikas Veltlines sarkanvīnu, un Pēperkorns pavadīja improvizētās dzīres ar aprautu vārdu vārstījumiem vai arī aicināja Antonu Karloviču Fergi, labsirdīgo cietēju, kuram viss augstākais bija pagalam svešs, bet kurš prata ļoti lietišķi attēlot krievu galošu apstrādi, kaut ko pastāstīt: gumijas masai tiekot pievienots sērs un citas vielas, un gatavās, nolakotās galošas vulkanizējot simt grādu karstumā. Viņš stāstīja arī par Polāro loku, jo dienesta darīšanas viņu bija vairākkārt aizvedušas līdz turienei, par pusnakts sauli un mūžīgo ziemu Nordkapā. Tur, viņš teica, un mezglainais kakls un nokarenās ūsas runāja līdz, kuģis izskatījies pavisam niecīgs salīdzinājumā ar milzīgajām klintīm un tēraudpelēko jūras līdzenumu. Un debesīs pletušies dzelteni gaismas lāsmojumi — tā esot bijusi ziemeļblāzma. Un viss viņam, Antonam Karlovičam, licies spokains — visa apkārtne un arī viņš pats.

Tiktāl par Fergi, vienīgo mazās sabiedrības locekli, ko neskāra nekādas sarežģītas un samezglojušās attiecības. Bet, runājot par attiecībām, jāatzīmē divas īsas sarunas, divas brīnumainas tikšanās divatā, kas tai laikā notika mūsu nevaronīgajam varonim ar Klaudiju Sošā un viņas ceļojumu biedru — ar katru atsevišķi; viena norisinājās hallē kādā vakara stundā, kad «traucējums» gulēja augšā drudža lēkmē, otra — kādu pēcpusdienu pie mynheer Pēperkorna gultas …

Tai vakarā hallē valdīja krēsla. Parastā kopīgā pakavēšanās pēc vakariņām šoreiz aizritēja gurdi, pavirši, un visi jau agri bija izklīduši pa savām lodžijām uz vēlo gulēšanas reizi, un varbūt tikai kāds aizmanījās aizliegtos ceļos lejā, plašā pasaulē, uz dejām un kāršu spēli. Tukšajā telpā dega tikai viena pati spuldzīte, un arī viesistabas līdzās bija tikko apgaismotas. Hanss Kastorps tomēr zināja, ka Sošā kundze, kas ēda vakariņas bez sava pavēlnieka, vēl nebija atgriezusies otrajā stāvā, bet viena pati kavējās lasāmā istabā, tāpēc arī viņš vilcinājās iet augšā. Viņš sēdēja halles tālā stūrī, kas bija atdalīts no pārējās telpas ar lēzenu pakāpienu, vairākām baltām arkām un ar paneli apšūtiem pīlāriem, sēdēja pie podiņu kamīna tādā pašā šūpuļkrēslā, kādā šūpojās Marusja tolaik, kad Joahims bija vienīgo reizi ar viņu sarunājies; Hanss Kastorps smēķēja cigareti, ap šo laiku tas bija te atļauts.

Viņa nāca, viņš dzirdēja tās soļus, kleitas švīkstoņu aizmugurē, viņa bija līdzās, vicināja gaisā šurp un turp kādu vēstuli, ko turēja aiz stūra, un sacīja savā Pšibislava balsī:

—  Konsjeržs ir jau aizgājis. Iedodiet kaut jūs timbreposte78 !

Sai vakarā viņai bija mugurā viegla tumša zīda kleita ar apaļu kakla izgriezumu un vaļīgām piedurknēm, kam ap roku locītavām bija cieši aizpogātas manšetes. Sis apģērbs viņam patika. Viņa bija izrotājusies ar pērļu kaklarotu, kas krēslā blāvi mirguļoja. Viņš paraudzījās augšup viņas kirgīzietes sejā. Un atkārtoja:

—   Timbre? Man nav.

—   Kā nav? Tant pis pour vous.79 Nevēlaties dāmai izpalīdzēt? — Viņa uzmeta lūpu un paraustīja plecus. — Es jūtos vīlusies, vīriešiem vajadzētu būt precīziem, lai uz viņiem varētu paļauties. Es biju iedomājusies, ka jūsu kabatas portfelī ir nodaļa ar dažādiem maziem, salocītiem vēstuļu papīriem, kas sakārtoti pēc lieluma.

—   Nē, kāpēc? — viņš teica. — Es nekad nerakstu vēstules. Kam lai es rakstītu? Ja nu vien kādu atklātni, kas ir jau apmaksāta. Kam tad es varētu rakstīt vēstules? Man nav neviena. Man nav vairs nekādas saskares ar līdzenumu, esmu to zaudējis. Mums ir tautasdziesmu krājumā dziesma: «Es pasaulei esmu zudis». Tā ir ar mani.

—   Nu tad iedodiet vismaz papirosu, jūs, pazudušais cilvēk! — viņa sacīja, apsēzdamās viņam iepretī, līdzās kamīnam uz sola ar linauduma spilvenu, tad pārlika vienu kāju pār otru un izstiepa roku. — Liekas, to jums netrūkst. — Nevērīgi un nepateikdamās viņa paņēma no pasniegtā sidraba portsigāra cigareti un aizsmēķēja pie šķiltaviņām, kuras Hanss Kastorps turēja pie viņas noliektās sejas. Sai laiskajā «Nu tad iedodiet vismaz», šai paņemšanas veidā, nesakot paldies, jautās izlutinātas sievietes bezrūpība, turklāt vēl cilvēciska vai, pareizāk, «cilvē-ē-ēciska» apziņa par biedriskumu, par kopīgu mantas lietošanu, pirmatnīgs un glāsmīgs dabiskums dot un ņemt. Tā viņš ar mīlestības apmiglotu prātu to sevī novērtēja. Un teica:

—  Jā, to man netrūkst. Ar tiem esmu pastāvīgi apgādāts. Tas ir nepieciešams. Kā varētu bez tā iztikt? Vai nav tiesa, to varētu uzskatīt par kaislību? Atklāti sakot, es neesmu nekāds kaislību vergs, un tomēr tādas flegmātiskās kaislības man piemīt gan.

—   Tas mani lieliski nomierina, — viņa teica un izpūta dūmus, — ka neesat kaislību cilvēks. Un kā arī jūs varētu tāds būt? Tad jūs būtu atšķirīgs īpatnis. Kaislība — tas ir dzīvot pašas dzīves labad. Bet ir zināms, ka tādi kā jūs dzīvo pārdzīvojuma dēļ. Kaislība ir pašaizliedzība. Bet jūs tiecaties tikai pēc sevis bagātināšanas. C'est gaJ*0 Jums nav ne mazākās nojausmas, ka tas ir atbaidošs egoisms un ka jūs un jums līdzīgi kādu dienu pamanīsiet, ka esat cilvēces ienaidnieki!

—   Rāmāk, rāmāk! Vai nu tūlīt cilvēces ienaidnieks? Ko tu tur, Klaudij, tā vispārini? Vai tev ir kas personīgs un noteikts prātā, ja apgalvo, ka mums nav svarīga pati dzīve, bet sevis bagātināšana? Jūs, sievietes, taču nemoralizējat tā, uz zila gaisa. Ak, vai zini, morāle … Tas ir strīda ābols Naftam un Setembrīni. Tas attiecas uz plašo, miglaino priekšstatu jomu. Vai kāds dzīvo sevis vai dzīves dēļ, to jau viņš pats nezina un neviens arī nevar droši un noteikti zināt. Es gribu teikt, ka robeža ir izplūdusi. Ir gan egoistiska pašaizliedzība, gan pašaizliedzīgs egoisms … Man liekas — tas ir gluži tāpat kā mīlestībā. Protams, tas laikam ir amorāli, ka es nespēju īsti izprast, ko tu man teici par morāli, bet galvenokārt esmu priecīgs, ka sēžam te divatā, kā tikai vienu vienīgu reizi esam sēdējuši un vairs ne reizes, kopš tu esi atgriezusies. Un priecājos, ka varu tev pateikt, cik apbrīnojami labi tavām roku locītavām piestāv šaurās manšetes un plānais zīds, kas apņem tavas rokas, tavas rokas, kuras es pazīstu …

—   Es eju prom.

—   Lūdzu, neej! Es ņemšu vērā apstākļus un personības.

—  Uz ko laikam tomēr varēs paļauties sarunā ar cilvēku bez kaislībām.

—   Jā, redzi nu! Tu zobojies un bar mani, kad es … Un grasies iet prom, kad es …

—   Lūdzu runāt sakarīgāk, ja ir vēlēšanās, lai tiktu saprasts.

—   Un es tātad nemaz, ne drusku arī nedrīkstu ņemt dalību tavos vingrinājumos nesakarīgas runas minēšanā? Tas ir netaisni, es teiktu, ja nesaprastu, ka nav runa par netaisnību …

—   Ak nē. Taisnīgums ir flegmatiķu kaislība. Pretmetā greizsirdībai, kas flegmātisko neapšaubāmi padarītu smieklīgu.

—   Vai redzi? Smieklīgu. Ļauj man but flegmātiskām! Es atkārtoju: kā es bez tās iztiktu? Kā es, piemēram, būtu varējis bez tās izturēt gaidīšanu?

—   Kā, lūdzu?

—   Tevis gaidīšanu.

—   Voyons, mon atni!&amp;1 Es nedomāju vairs ilgāk klausīties runas veidā, kādā jūs ar nejēdzīgu ietiepību pie manis vēršaties. Gan jums pašam tas apniks, un galu galā es neesmu klīrīga, neesmu nekāda sašutusi mietpilsone…

—   Nē, jo tu esi slima. Slimība tev piešķir brīvību. Tā padara tevi… pagaidi, nupat man iekrita prātā vārds, ko es vēl nekad neesmu izmantojis! Tā padara tevi ģeniālu!

—   Runāsim par ģenialitāti citreiz. Gribēju kaut ko citu teikt. Es prasu tikai vienu. Nesāciet gudrot, ka man ar jūsu gaidīšanu — ja jūs arī būtu gaidījis — ir kaut kas kopīgs, ka esmu jūs uz to pamudinājusi, kaut vai atjāvusi. Jūs tūlīt pat man skaidri un gaiši apstiprināsiet, ka patiesībā ir tiešļ, otrādi • • •

—   Labprāt, Klaudija, protams. Tu nedevi man iemesla uz sevi gaidīt, es gaidīju pats uz savu galvu. Es pilnīgi saprotu, kāpēc tu tam pievērs tik lielu uzmanību…

—   Pat tad, kad jūs atzīstaties, jūsu vārdos ir kaut kas nekaunīgs. Vispār jūs esat bezkaunīgs cilvēks, dievs zina kāpēc tā. Ne tikai saskarē ar mani, bet vispār. Pat jūsu jūsmā, jūsu padevībā ir kaut kas nekaunīgs. Nedomājiet, ka es to nemanu! Man tāpēc vispār nevajadzētu ar jums runāt un arī tāpēc, ka jūs uzdrīkstaties atgādināt gaidīšanu. Tā ir bezatbildīga rīcība, ka jūs vēl esat te. Jums jau sen vajadzēja būt pie sava darba, jūsu sur le chantier82 vai kā viņu tur sauc …

—   Tagad nu tu, Klaudija, spried pavisam neģeniāli un konvencionāli. Tā jau ir tikai tāda tukša runāšana. Tu taču nevari būt vienis pratis ar Setembrīni, tas nav iespējams. Tāpat vien tik izmesti vārdi, es nevaru tos uztvert nopietni. Es nedomāju patvarīgi doties prom kā mans nabaga brālēns, kurš, kā tu jau iepriekš paredzēji, nomira, tiklīdz mēģināja līdzenumā dienēt, un kurš gan jau pats zināja, ka būs jāmirst, bet labāk bija ar mieru mirt nekā joprojām šeit pildīt slimnieka dienestu. Labi, tāpēc jau viņš bija karavīrs. Bet es neesmu tāds, es esmu civilists, tā būtu dezertēšana, ja es sekotu viņa piemēram un, par spīti Radamanta aizliegumam, censtos partout83 līdzenumā pilnīgi nodoties un kalpot progresam. Tā būtu vislielākā nepateicība un neuzticība slimībai, ģenialitātei un mīlestībai pret tevi, kas man atstājusi vecas rētas un cirtuši jaunas brūces, un pret tavām rokām, kuras es pazīstu — kaut arī esmu gatavs pieļaut, ka tas bijis tikai sapnī, ka tikai ģeniālā sapnī esmu tās iepazinis, tāpēc tevi, pats par sevi saprotams, nevar nomākt nekādas konsekvences, ne pienākumi, ne ierobežojumi tavai brīvībai …

Ar cigareti mutē viņa smējās tik ļoti, ka viņas tatāriskās acis kļuva pavisam šauras; atslējusies pret paneli, atbalstījusies ar rokām pret solu un pārlikusi melnā laka kurpītē ieauto kāju pāri otrai, viņa to šūpoja gaisā.

—   Quelle gйnйrositй! Oh lа, lа, vraiment,84 tieši tādu esmu vienmēr iedomājusies homme de gйnie85 , manu nabaga mazuli!

—   Lai nu paliek, Klaudija. Es, protams, pēc sava rakstura neesmu nekāds homme de gйnie, tāpat kā neesmu nekāda vērienīga izcilība, nudien ne. Bet tad es tiku gadījuma pēc — sauksim to par gadījumu — tik augsti pacelts šajā ģeniālajā jomā … Vārdu sakot, tu laikam nezini, ka ir tāda alķīmiski hermētiskā pedagoģija, pārveidošanās uz augstāko, tātad kāpinājums, — vai saproti? Bet, protams, materiālam, kas tam būtu noderīgs, jābūt tādam, lai iedarbības rezultātā no ārienes varētu tikt piespiests un pacelts augstākā pakāpē, tāpēc tajā jābūt jau sākotnējām dotībām. Un manī, to es zinu noteikti, kaut kas tāds bija, jo es no laika gala esmu bijis draudzīgās attiecībās ar slimību un nāvi un jau zēna gados kā bez prāta reiz aizņēmos no tevis zīmuli, tāpat kā šeit tai karnevāla naktī. Bet neprātīga mīlestība ir ģeniāla, jo nāve, vai zini, ir ģeniālais princips, res bina, lapis philosophorum, un tā ir arī pedagoģiskais princips, jo mīlestība uz nāvi rada mīlestību uz dzīvi, uz cilvēkiem. Tā tas ir, guļot savā lodžijā, man atklājās šī atziņa, un esmu sajūsmā, ka varu tev to pateikt. Divi ceļi ved uz dzīvi: viens ir parastais, tiešais un godīgais. Otrs ir bīstams, tas ved tālāk par nāvi, un tas ir ģeniālais ceļš!

—   Tu nu gan esi aušīgs filozofs, — viņa atteica. — Es negribu apgalvot, ka esmu visu sapratusi tavos likloču vāciskajos spriedumos, bet tas, ko tu saki, skan cilv-ē-ēcīgi, un nav šaubu, ka tu esi lāga zēns. Turklāt tu tiešām esi uzvedies kā en philosophe, kas tiesa, tas tiesa …

—   Pārāk kā en philosophe86 , pēc tavām domām, Klaudija, vai ne?

—   Neesi nekaunīgs! Apnicis! Ka tu gaidīji mani, tas bija muļķīgi un nepiedodami. Vai tu nedusmojies, ka esi veltīgi gaidījis?

—   Pagrūti jau bija, Klaudij, pat cilvēkam ar flegmātiskām kaislībām — grūti un cietsirdīgi, ka tu ieradies kopā ar viņu, jo, protams, tu no Bērensa dabūji zināt, ka esmu te un gaidu tevi. Bet es jau tev teicu, ka to mūsu nakti uzskatu par sapņojumu un neapstrīdu tavu brīvību. Galu galā neesmu jau veltīgi gaidījis, jo tu esi atkal te, mēs sēžam līdzās tāpat kā toreiz, es dzirdu tavas balss brīnum jauko skarbumu, kas jau no sendienām ir manai ausij tīkami, un zem šī gaisīgā zīda slēpjas tavas rokas, kuras es pazīstu, — kaut arī augšā drudža lēkmē guļ tavs ceļojuma biedrs, dižais Pēperkorns, kurš tev iedāvinājis šīs pērles …

—   Un ar kuru jūs iekšējās bagātināšanās labad tik jauki draudzējaties.

—   Neņem man ļaunā, Klaudij! Arī Setembrīni mani tāpēc sabāra, bet tas jau ir tikai sabiedrisks aizspriedums. Sis cilvēks ir ieguvums — dieva vārds, izcila personība! Ka viņš ir gados.:, nu jā… Es tomēr varētu labi saprast, ja tu viņu kā sieviete būtu neprātīgi iemīlējusi. Tātad tu viņu ļoti mīli?

—    jl iva filozofēšana dara tev godu, vācu ansīti, — viņa teica, noglāstīdama viņam matus, — bet es neuzskatītu par cilvē-ē-ēcisku runāt ar tevi par manu mīlestību pret viņu!

—  Ak, Klaudij, kāpēc, gan ne? Manuprāt, cilvēciskais sākas tur, kur neģeniālie cilvēki domā, ka tas beidzas. Runāsim vien mierīgi par viņu! Vai tu viņu neprātīgi mīli?

Viņa paliecās uz priekšu, lai sāniski iemestu kamīnā izsmēķēto cigareti, un tad sēdēja, sakrustojusi rokas.

—  Viņš mīl mani, — viņa teica, — un viņa mīlestība dara mani lepnu un pateicīgu, un viņam padevīgu. Tev tas jāsaprot vai arī neesi viņa draudzīgo jūtu cienīgs … Viņa jūtas lika man viņam sekot un kalpot. Kā tad citādi? Spried pats! Vai tad tas ir cilvē-ē-ka spēkos — nelikties par viņa jūtām ne zinis?

—   Neiespējami! — apstiprināja Hanss Kastorps. — Nē, protams, tas nav iedomājams. Kā sieviete varētu nelikties zinis par viņa jūtām, viņa bailēm par šīm jūtām, tā sakot, pamest Ģetzemanes dārzā likteņa varā …

—   Tu neesi dumjš, — viņa teica, un slīpo acu skatiens domīgi sastinga. — Tev ir gudra galva. Bailes par jūtām …

—   Nav nepieciešama īpaši liela gudrība, lai saprastu, ka tev vajadzēja viņam sekot, kaut arī — vai arī pareizāk — tāpēc ka viņa mīlestībā jābūt daudz kam biedējošam.

—   C'est exakt.. .87 Biedējošs. Viņš sagādā daudz rūpju, vai zini, daudz grūtību … — Viņa bija saņēmusi Hansa Kastorpa roku un neapzināti rotaļājās ar viņa pirkstiem, tad pēkšņi, saraukusi uzacis, pacēla acis un teica:

—   Pagaidi! Vai tas nav nekrietni, ka mēs tā par viņu runājam?

—   Protams, ne, Klaudij. Nemaz arī ne. Tas ir tikai cilvēciski! Tev patīk šis vārds, tu to tik jūsmīgi stiepti izrunā, es vienmēr ar sajūsmu gaidu to atskanam no tavas mutes. iVians brālēns Joahims to necieta, viņam tas likās karavīra necienīgs. Viņš uzskatīja, ka tas izteic vispārēju šļauganumu un gļēvumu, apmēram tāpat kā bezgalīgu pacietības guazzabuglio, jāatzīstas, ka arī man tas izraisa pārdomas. Bet, ja tas ir saistīts ar brīvības, ģenialitātes un labestības jēgu, tad tam ir liela nozīmē, un mēs mierīgu prātu varam to izmantot mūsu sarunā par Pēperkornu, par rūpēm un grūtībām, kādas viņš tev sagādā. Tās rodas, protams, aiz viņa goda izpratnes, aiz bailēm no jūtu nespēka, kas viņu mudina cildināt klasiskos stiprināšanas un spirdzinājuma līdzekļus, — varam par to runāt ar visu pienācīgo cieņu, jo viņam viss ir vērienīgs, grandiozi karaliski vērienīgs, un mēs nepazemojam ne viņu, ne sevi, ja to cilvēciski apspriežam.

—   Nav runa par mums. — Viņa no jauna sakrustoja rokas. — Kura sieviete gan nebūtu ar mieru vīrieša dēļ, vērienīga vīrieša dēj, kā tu saki, kam viņa ir jūtu objekts un baiļu objekts, šo jūtu dēļ paciest arī pazemojumus?

—   Protams, Klaudij. Ļoti labi teikts. Arī pazemojumam tad piemīt vērienīgums, un sieviete var no sava pazemojuma augstumiem runāt nicīgi ar tiem, kam nav karaliskā vērienīguma, kā tu pirmīt runāji ar mani par timbresposte — tādā noskaņā kā tu pateici: «Jums, vīriešiem, vajadzētu vismaz būt precīziem, lai uz jums varētu paļauties!»

—  Tu jūties aizvainots? Nav vērts. Lai iet pie velna aizvainotība — vai esi ar mieru? Atzīstos, arī es reizēm esmu jutusies aizvainota, ja jau mēs šovakar tā sēžam un runājamies. Mani kaitināja tava flegma un tas, ka esi tik draudzīgās attiecībās ar viņu savu egoistisko pārdzīvojumu dēļ. Un tomēr es priecājos un biju tev pateicīga, ka tu izturējies pret viņu ar cieņu … Tavā stājā bija daudz lojalitātes, un, ja ari pa starpām bija jaušama neliela bezkaunība, tad es tev to galu galā neņēmu ļaunā.

—   Ļoti laipni no tavas puses.

Viņa to uzlūkoja.

—  Nē, liekas, tu neesi labojams. Vai zini, ko es tev pateikšu: tu esi viltīgs puisis. Es nezinu, vai esi gudrs, bet viltīgs gan bezgala. Nekas, ar to var samierināties. Tas netraucē slēgt draudzību. Būsim draudzīgi, noslēgsim savienību par viņu, kā parasti mēdz noslēgt savienību pret kādu! Vai esi ar mieru? Man bieži sametas bailes… Es reizēm baidos palikt ar viņu divatā, iekšēji divatā, tu sais .. .88 Viņš mani biedē… Dažreiz mani biedē doma, ka ar viņu var slikti beigties… Mani sagrābj šausmas… Gribētos, lai līdzās būtu labs cilvēks… Enfiti,89 ja gribi zināt, iespējams, ka es tāpēc esmu ar viņu šurp atbraukusi . ..

Viņi sēdēja, saskardamies ar ceļgaliem, viņš — uz priekšu noliektā šūpuļkrēslā, viņa — uz sola. Izrunājot pēdējos vārdus, viņa, pietuvinājusi seju, cieši saņēma Hansa Kastorpa roku. Viņš teica:

—   Pie manis? O, tas ir brīnišķīgi! Klaudij, tas ir lieliski! Tu esi ar viņu pie manis atbraukusi? Un gribi apgalvot, ka mana gaidīšana bijusi muļķīga, neatļauta un gluži veltīga? Tā jau būtu augstākā mērā nejēdzība, ja es neprastu novērtēt tavu piedāvāto draudzību viņa dēļ…

Un tad viņa noskūpstīja Hansu Kastorpu uz lūpām. Tas bija krievisks skūpsts, tāds, ar kādiem šinī plašajā, dvēseles

pārdzīvojumiem bagātajā zemē mēdz apmainīties lielos baznīcas svētkos, tāds skūpsts ir mīlestības apliecinājums. Bet, tā kā ar to patlaban apmainījās visiem labi pazīstamais «viltīgais» jaunais cilvēks un tāpat arī jaunā sieviete ar valdzinoši zaglīgo gaitu, tad, stāstot to, mēs neviļus atcerējāmies doktora Krokovska miglaini gudros, kaut arī ne vienmēr pieņemamos nepārliecinošos apgalvojumus par mīlestību, kuros klausoties neviens netika gudrs, vai runa ir par cildenām jūtām vai kaislīgu aizrautību. Vai mēs, runājot par šo krievu skūpstu, būsim ar viņu vienis prātis, patiesībā nevis mēs, bet Hanss Kastorps un Klaudija šošā? Un kā būtu, ja mēs gluži vienkārši atteiktos šo jautājumu iztirzāt? Pēc mūsu pārliecības, šāda iztirzāšana atbilstu psihoanalīzes prasībām, bet, atkārtojot Hansa Kastorpa izteicienu, tā būtu «augstākā mērā nejēdzība» un gandrīz vai dzīvei naidīgi būtu mīlestības jautājumos tiekties pēc «skaidras» atšķirības starp cildenām un kaislīgām jūtām. Un kāda te varētu būt skaidra noteiktība? Vai arī šaubu gars un neizprotamība? Mums atklāti par to jāpasmejas. Vai nav skaisti un labi, ka valodā ir tikai viens vārds, kas apzīmē visu — no viscildenākā līdz miesīgi baudkārīgākajam. Tā ir vispilnīgākā nozīmes vienotība divnozīmībā, jo mīlestība, lai arī cik cildena, nevar būt bezmiesīga un, lai arī cik baudkāra, nevar būt necildena, mīlestība ir pastāvīgi uzticīga pati sev tiklab kā viltīgs dzīvesprieks, tā arī kā pats cēlākais patoss, tā_ ir tiekšanās uz organisko sākumu, aizkustinoši baudkāra trūdēšanai nolemtā apskaušana — Haritas piedalās, protams, arī visbrīnumainākos vai negantākos kaislību izpaudumos. Svārstīga jēga? Bet lai taču, dieva vārdā, mīlestības jēga svārstās! Tas, ka tā svārstās, ir dabiski un cilvēciski, un satraukums par to tādā gadījumā nozīmētu bezcerīgu iejūtības un izpratnes trūkumu.

289

Kamēr Hansa Kastorpa un ŠoŠā kundzes lūpas satiekas krieviskā skūpstā, nodzēsīsim gaismu mūsu mazajā teātrī, lai mainītu skatu. Tagad pienākusi kārta otrai no abām sarunām, ar ko mēs solījām iepazīstināt, un pēc tam, kad būs no jauna iedegta gaisma, blāvā pavasara pievakares gaisma, ap to laiku, kad sāk kust sniegs, mēs sastopam mūsu varoni jau viņam pierastā dzīves situācijā — pie dižā Pēperkorna gultas godbijīgi draudzīgā sarunā. Pēc tam kad bija padzerta tēja ēdamzālē, kur Sošā kundze, tāpat kā uz trim iepriekšējām maltītēm, bija ieradusies viena

10 — Burvju kalns

pati, lai tūlīt pat dotos shopping90 pastaigā lejā uz kūrortu, Hanss Kastorps bija pieteicies pie holandieša, lai kā parasti apmeklētu slimnieku, daļēji gribēdams viņam parādīt uzmanību un viņu izklaidēt, daļēji lielās personības ietekmē pats gūt iepriecinājumu — vārdu sakot, aiz dzīvības pilniem, svārstīgiem motīviem. Pēperkorns nolika laikrakstu «Telegraaf» sānis, noņēma no deguna aiz lociņa pensneju raga ietvarā un sniedza apmeklētājam savu kapteiņa roku, un viņa biezās, pārdalītās lūpas sāpīgā izteiksmē neizprotami sakustējās. Kafija un sarkanvīns, kā aizvien, bija tepat pie rokas, brūni notraipītie kafijas trauki atradās uz krēsla pie gultas, mynheer bija savu pēcpusdienas porciju izdzēris — kā parasti stipru un karstu, ar cukuru un krējumu — un tāpēc svīda. Viņa sirmo matu vainaga apņemtā, karaliskā seja bija piesarkusi un sīkas sviedru lāsītes izspiedušās uz pieres un virslūpas.

—  Es mazliet svīstu, — viņš teica. — Esiet sveicināts, jaunais cilvēk. Gluži otrādi. Sēdieties! Ja, iedzerot kaut ko siltu, tūlīt pat… tā ir vājuma pazīme… Ja jūs būtu… Pareizi. Kabatas drāniņa. Ļoti pateicos. — Sārtums drīz vien nozuda, un seja, tāpat kā ikreiz pēc drudža lēkmes, varenajam cilvēkam metās dzeltenīgi bāla. Šodien priekšpusdienā lēkme bija visās trijās stadijās — aukstajā, kvēlojošajā un miklajā — bijusi sevišķi smaga, un Pēperkorna mazās, blāvās acis raudzījās gurdi zem elka dieva grumbainās pieres. Viņš teica:

—  Tas ir… Jaunais cilvēk, ļoti … Es gribētu par vari lietot vārdu — atzinības cienīgi… Pilnīgi. Ļoti laipni no jūsu puses,, slimu, vecu vīru …

—  Apmeklēt? — uztvēra Hanss Kastorps. — Nē jau, mynheer Pēperkorn. Es esmu tas, kam jābūt pateicīgam, ka drīkstu te mazliet pasēdēt, es taču iegūstu nesalīdzināmi vairāk no tā nekā jūs, es nāku aiz tīri egoistiskiem iemesliem. Un kas tas par maldinošu apzīmējumu jūsu

* personai — «slims, vecs vīrs»? Nevienam cilvēkam nevarētu ienākt prātā, ka tas attiecas uz jums. Tas rada pilnīgi aplamu priekšstatu.

—  Labi, labi, — atteica mynheer un uz brīdi pievēra acis, atlicis majestātisko galvu uz spilvena, pacēlis zodu un rokas ar garajiem nagiem saņēmis uz platajām, karaliskajām krūtīm, kas iezīmējās zem triko krekla. — Ir jau labi, jaunais cilvēk, vai, pareizāk, jūs labi domājat, esmu par to pārliecināts. Vakar pēcpusdienā bija patīkami…

jā, vēl vakar pēcpusdienā… tai viesmīlīgajā vietiņā… es aizmirsu, kā to sauc … kur mēs ēdām lielisko salami desu ar olu kulteni un dzērām veselīgo vietējo vīnu …

—   Bija pasakaini! — apstiprināja Hanss Kastorps.

—  Mēs visi gluži negausīgi ēdām — sanatorijas «Berghof» šefpavāram būtu iemesls apvainoties, ja viņš to redzētu, — vārdu sakot, mēs visi bez izņēmuma ļoti cītīgi nodevāmies šai baudai. Un salami bija patiesi tāds, kā tam vajag būt, Setembrīni kungs bija gluži aizkustināts, viņš ēda, tā sakot, miklām acīm. Jūs jau laikam to zināt, ka viņš ir patriots, demokrātisks patriots. Viņš savu pilsoņa šķēpu ir iesvētījis uz cilvēcības altāra, lai salami arī turpmāk tiktu uz Šveices robežas muitota.

—   Tas nav galvenais, 1 — paskaidroja Pēperkorns.

—  Viņš ir bruņniecisks, laipns un sabiedrisks cilvēks, kavalieris, kaut arī viņam, kā redzams, nav lemts bieži mainīt apģērbu.

—   Vispār ne, — sacīja Hanss Kastorps. — Vispār nav lemts! Es pazīstu viņu jau ilgi, un mums ir ļoti draudzīgas attiecības, tas ir, viņš visaugstsirdīgākā veidā rūpējas par mani, jo uzskata, ka es esot «dzīves rūpju bērns» — tas ir mums tāds runas veids, izteiciens, kas bez paskaidrojuma nebūs saprotams, — un dara visu, lai mani labvēlīgi ietekmētu. Bet nekad es neesmu viņu redzējis citādi, tiklab vasarā, kā ziemā — tikai rūtainajās biksēs un paplukušajos divrindu svārkos, bet viņš valkā veco apģērbu ar apbrīnojamu cildenumu, iznesīgi, esmu pilnīgi ar jums vienis prātis. Tā, kā viņš valkā, tā ir uzvara pār nabadzību, un šī nabadzība man ir mīļāka nekā mazā Naftas elegance, kuru redzot sametas savādi ap dūšu, tā ir, tā sakot, no paša nelabā, un līdzekļus viņš saņem dažādos aplinku veidos — par šiem apstākļiem man šis tas ir zināms.

291

•— Bruņniecisks un sabiedrisks cilvēks, — atkārtoja Pēperkorns, nelikdamies dzirdot piezīmi par Naftu, — lai gan — atļaujiet man šo piebildi —, lai gan ne bez aizspriedumiem. Madame, mana ceļojuma biedre, nav pārāk augstās domās par viņu, kā jūs varbūt esat ievērojis, viņa nerunā par viņu ar simpātijām — neapšaubāmi tāpēc, ka viņa šāda veida aizspriedumus izjūt pēc viņa izturēšanās. .. Ne vārda, jaunais cilvēk. Man nav ne prātā Setembrīni kunga un jūsu draudzīgajām jūtām pret viņu … Kārtībā! Man nenāk ne prātā apgalvot, ka viņš kādreiz

10*

pieklājīgas cieņas ziņā, kas kavalierim pret dāmu … Perfekti, mīļais draugs, pilnīgi neapstrīdami! Tomēr ir kāda robeža, zināma atturība, tāda kā izvairīšanās, kas madame noskaņojumu pret viņu cilvēciski augstākā mērā …

—   Padara saprotamu. Padara aptveramu. Visaugstākā mērā attaisno. Piedodiet, mynheer Pēperkorn, ka es patvarīgi pabeidzu jūsu teikto. Es uzdrošinos to darīt, apzinādamies, ka esmu pilnīgi vienis prātis ar jums. It īpaši, ja ņem vērā, cik ļoti sievietes — jūs varbūt smaidīsiet, ka es, būdams jauns gados, tik vispārināti runāju par sievietēm, — cik ļoti viņas savā nostājā pret vīrieti ir atkarīgas no vīrieša attieksmes pret viņām, — tad nav jābrīnās. Sievietes, es gribētu teikt, ir reaktīvas būtnes, bez patstāvīgas iniciatīvas, kūtras, tā sakot, pasivitātes ziņā … Atļaujiet man, lūdzu, kaut arī nemākulīgi, attīstīt savu domu tālāk. Sieviete, kā es to varēju konstatēt, uzskata sevi mīlestības jomā primāri galvenokārt par objektu, viņa ļauj sev tuvoties, neizvēlas brīvi, kļūst par mīlestības subjektu tikai atkarībā no vīrieša izvēles, un arī tad vēl, atļaujiet man piebilst, viņas ižvēles brīvību — protams, ja vien nav runa par pārāk nožēlojamu vīra dvēseli, bet arī tas nav gluži nepieciešams noteikums —, tātad viņas izvēles brīvību nosaka, ietekmē apziņa, ka viņa tikusi izvēlēta. Mīļais dievs, tās laikam ir banalitātes, ko es te klāju vaļā, bet, kad cilvēks ir jauns, tad, protams, viņam tas viss ir brīnumains, brīnumains un pārsteidzošs. Jūs jautājat sievietei: «Vai tad tu viņu mīli?» — «Viņš mani ļoti mīl!» viņa jums atbild, paceldama acis pret debesīm vai arī nolaizdama. Tad nu iedomājieties šādu atbildi kāda no mums — kāda vīrieša mutē, — piedodiet vispārinājumu! Iespējams, ka ir vīrieši, kam tā vajadzētu atbildēt, bet tie tad arī ir gaužām smieklīgi tupeļu varoņi mīlestībā, epigrammatiski izsakoties. Es gribētu zināt, par kādu pašcieņu varētu būt runa, dodot šādu atbildi. Un vai sievietei šķiet, ka viņai jāizturas bezgalīgi padevīgi pret vīrieti, kurš tik zemu būtni kā viņa aplaimojis ar savu izvēli, vai arī viņa saskata vīrieša mīlestībā pret sevi neapstrīdamu viņa priekšrocības pierādījumu? Pārdomu brīžos ne vienreiz vien esmu par šo jautājumu dažādi izdomājies.

—   Senas patiesības, klasiski fakti, ko jūs pieminējāt, jaunais cilvēk, ar saviem trāpīgajiem, izmanīgajiem teicieniem, svētas esības, —• sacīja Pēperkorns. — Vīrieti skurbina viņa vēlēšanās, sieviete pieprasa un sagaida, lai vīrieša vēlēšanās skurbinātu viņu. "Tāpēc arī mūsu pienākums izjust patiesas jūtas. Tāpēc neciešamais kauns par bezjūtīgumu, nespēju pamodināt sievietē vēlēšanos. Vai dzersiet kādu glāzīti sarkanvīna kopā ar mani? Es dzeršu. Man slāpst. Šodien esmu daudz mitruma izsvīdis.

—   Es ļoti pateicos, mynheer Pēperkorn. Tas gan nav man īsti piemērotais laiks, bet izdzert kādu malku uz jūsu veselību esmu vienmēr gatavs.

—   Tad ņemiet vīna glāzi. Te ir tikai viena. Es iztikšu ar ūdens glāzi. Domāju, ka šim mazajam, dzirkstošajam malkam nebūs nodarīts pāri, ja to dzers no vienkārša trauka … — Viesim palīdzot, viņš ar viegli trīsošu roku ielēja un alkatīgi iekampa no parastās glāzes — tā, it kā tas būtu skaidrs ūdens.

—   Tas atspirdzina, — viņš teica. — Jūs vairāk negribat? Tad atļaujiet, ka es sev vēlreiz … — No jauna lejot vīnu, tas mazliet pāršļācās pāri. Virspalags bija notriepts tumši sarkaniem plankumiem. — Es atkārtoju, — viņš teica, pacēlis vienas rokas pirkstu ar šķēpveidīgo nagu, kamēr otrā rokā trīsuļoja glāze ar vīnu, — es atkārtoju: tāpēc arī mūsu pienākums, mūsu reliģiozais pienākums pret jūtām. Mūsu jūtas, vai zināt, ir tas vīra spēks, kas modina dzīvību. Dzīvība snauž. Tā gaida, lai tiktu pamodināta skurbinošām laulībām ar dievišķīgo mīlestību. Jo mīlestība, jaunais cilvēk, ir dievišķīga. Cilvēks, kurš pazīst mīlestības jūtas, ir dievišķīgs. Viņš ir dieva mīlestība. Dievs viņu radīja, lai ar viņa vidutājību mīlētu. Cilvēks nav nekas cits kā vien līdzeklis, ar kura starpniecību dievs svin laulības ar pamodināto un apskurbušo dzīvību. Ja cilvēkam pietrūkst spēju jūtu atklāsmei, tad izvird dievišķīgā kauna posts, tā ir dievišķīgā spēka sakave, kosmiska katastrofa, neizsakāmas šausmas… — Viņš dzēra.

—   Atļaujiet, es paņemšu glāzi, mynheer Pēperkorn, — sacīja Hanss Kastorps. — Es sekoju jūsu domu gaitai un gūstu daudz pamācoša. Jūs attīstāt teoloģisku teoriju, ar kuru piešķirat cilvēkam tik goda pilnu, ja arī varbūt mazliet vienpusīgu reliģiozu funkciju. Ja drīkstu piezīmēt, jūsu uzskatos ir sava tiesa rigorisma, kam, piedodiet, piemīt zināma nomāktība. Jebkura reliģiskā stingrība ir, protams, pieticīga vēriena cilvēkiem nomācoša. Man nav ne prātā izdarīt kādus labojumus jūsu uzskatos, tikai gribētos atgriezties pie tā, ko jūs teicāt par «aizspriedumiem», ar kādiem, pēc jūsu novērojumiem, Setembrini kungs izturas pret madame, jūsu ceļojuma biedri. Es pazīstu Setembrini kungu ilgi, ļoti ilgi, ne vienu dienu vien, ne vienu gadu vien. Un varu jums apgalvot, ka viņa aizspriedumi, ja tādi vispār pastāv, nekādā gadījumā nav sīkas, mietpilsoniskas dabas — smieklīgi būtu pat tā iedomāties. Varētu būt vienīgi runa par liela stila aizspriedumiem, tātad bezpersoniska veida, vispārēja, par pedagoģisku principu; attiecinādams to uz mani, Setembrini kungs, atklāti runājot, noraksturoja mani par «dzīves rūpju bērnu», — bet runa par to aizvestu mūs pārāk tālu. Tas viss ir ļoti plaši apcerams, to nevar divos vārdos …

—   Un jūs mīlat madame? — pēkšņi ievaicājās mynheer un pagrieza pret viesi savu valdonīgo seju ar sāpīgā vaibstā pārdalīto muti, ar mazajām, blāvajām acīm zem varenajām pieres arabeskām … Hanss Kastorps satrūkās. Viņš sastomījās:

—   Vai es … Tas ir… Es, protams, cienu Sošā kundzi, jau viņas izcilo …

—   Es lūdzu! — sacīja Pēperkorns, ar izsmalcinātu rokas kustību atvairīdams turpmāko. — Atļaujiet man, — viņš turpināja, šādā veidā izbrīvodams vietu tam, kas sakāms, — atļaujiet man atkārtot, ka es ne brīdi neesmu domājis pārmest šim itālieša kungam par to, ka viņš tiešām būtu nogrēkojies pret bruņnieciskumu, — es to nepārmetu nevienam, nevienam pašam. Tikai mani pārsteidz … Pašreizējā brīdī gan es priecājos . .. labi, jaunais cilvēk. Ļoti labi un skaisti. Esmu priecīgs, par to nav šaubu, tas man tiešām sagādā gandarījumu. Un tomēr es saku sev… saku īsi un skaidri: jūsu pazīšanās ar madame ir vecāka nekā mana un viņas. Jūs esat jau viņas iepriekšējā uzturēšanās reizē te bijuši kopā. Turklāt viņa ir sieviete ar visvaldzinošākārn īpašībām un es esmu tikai slims, vecs vīrs. Kā tas varēja gadīties, ka viņa šodien pēcpusdienā, tā kā es nejūtos vesels, viena pati, neviena nepavadīta, devusies lejā uz kūrortu iepirkties . .. Nav nekāda nelaime! Nudien ne! Tikai, bez šaubām, būtu … kā jūs teicāt — signor Setembrini pedagoģisko principu iespaidā, ka jūs nesekojāt, bruņnieciskajam pamudinājumam … Lūdzu mani pareizi saprast…

—   Es sapratu jūs pareizi, mynheer Pēperkorn. O, nē! Nemaz arī ne. Es rīkojos pilnīgi patstāvīgi. Gluži otrādi,

Setembrīni kungs pat reiz … es redzu, mynheer Pēperkorn, diemžēl uz jūsu palaga vīna traipus. Vai nevajadzētu … Mēs parasti uzkaisām sāli, kamēr traipi vēl svaigi…

—  Tas nav svarīgi, — atteica Pēperkorns, nenolaizdams acu no sava viesa. Hanss Kastorps piesarka.

—   Šejienes apstākļi, — viņš, pūlēdamies smaidīt, teica, — mazliet atšķiras no parastajiem. Vietējais gars, man gribētos teikt, nav konvencionāls. Priekšroka dodama slimniekam, vienalga, sievietei vai vīrietim. Bruņnieciskuma priekšraksti turpretī atkāpjas. Jūs, mynheer Pēperkorn, esat patlaban mazliet sasirdzis — akūts sasirgums, aktuāls sasirgums. Jūsu ceļojuma biedre salīdzinājumā ar jums ir vesela. Man liekas, es daru pilnīgi tā, kā gribētu arī madame, ja es viņu tad, kad viņas te nav, mazliet aizstāju — cik nu te var būt runa par aizstāšanu, ha-ha! Nevis otrādi — jūs aizstāt pie viņas, piedāvājoties pavadīt lejā uz kūrortu. Un kā es vispār varētu uzdrīkstēties uzbāzties jūsu ceļojuma biedrei ar saviem bruņnieciskajiem pakalpojumiem? Sai ziņā man nav ne tiesību, ne pilnvaras. Uzdrošinos apgalvot, ka tiesiskajās attiecībās es orientējos ļoti labi. Vārdu sakot, esmu pārliecināts, ka mana pozīcija ir korekta, tā atbilst reālajai situācijai, tā atbilst manām patiesajām jūtām pret jums, mynheer Pēperkorn, un līdz ar to, man liekas, esmu uz jūsu jautājumu — jo jūs taču uzdevāt man jautājumu — devis apmierinošu atbildi.

—   Un ļoti patīkamu, — atteica Pēperkorns. — Es klausos ar patiesu prieku jūsu žiglo vārdu ritējumā, jaunais cilvēk. Tie lec pāri brikšņiem un brakšņiem un visu noapaļo, ka prieks klausīties. Bet apmierinošu — nē. Jūsu atbilde mani pilnām neapmierina vis — piedodiet, ja es jums ar to sagādāšu vilšanos. «Rigorisms», mīļais draugs, jūs sacījāt, attiecinādami šo vārdu uz dažiem manis izsacītiem uzskatiem. Bet arī jūsu izteicienos rodams zināms rigorisms, stingrība un piespiestība, kas, liekas, nav atbilstoši jūsu raksturam, lai gan atsevišķos gadījumos esmu jūsos to ievērojis. Un redzu to atkal. Tā ir tāda piespiestība uzvedībā, kas atklājas mūsu kopīgajos pasākumos, mūsu pastaigās pret madame — ne pret vienu cjtu, — un to man paskaidrot ir jūsu pienākums, svēts pienākums, jaunais cilvēk. Es nealojos. Sādi novērojumi ir pārāk bieži apstiprinājušies, un grūti iedomāties, ka tie nebūtu dūrušies acīs arī citiem, tikai ar to starpību, ka šie citi, iespējams, jau sen ir par šo parādību skaidrībā.

Mynheer šai pēcpusdienā runāja neparasti precīzi un sakarīgi, kaut arī malārijas lēkme bija viņu stipri nogurdinājusi. Aprautu teikumu tikpat kā nebija. Paslējies gultā sēdus, ar varenajiem pleciem, majestātisko galvu pagriezies pret ciemiņu, viņš turēja vienu vasaras raibumiem klāto kapteiņa roku izstieptu uz gultas segas; plauksta, kuru pie locītavas apņēma vilnas krekls, bija pacelta, un trīs šķēpveidīgie pirksti slējās virs rādītāja un īkšķa, kas veidoja parasto precizitātes apli, bet no lūpām raisījās tik trāpīgi, noteikti un plastiski vārdi, ka Setembrīni kungs nebūtu vien varējis nobrīnīties, — pat ar rikles «r» skaņu vārdos «novērojumi», «starpība».

—   Jūs smaidāt, — viņš turpināja. — Jūs, acis blisinādams, grozāt šurp un turp galvu, it kā veltīgi nopūlētos kaut ko saprast. Lai gan nav ne mazāko šaubu, ka jūs labi zināt, ko es domāju un par ko ir runa. Es neapgalvoju, ka jūs ne reizes nebūtu vērsies ar kādu vārdu pie madame vai arī būtu viņai palicis atbildi parādā, ja sarunas laikā tā no jums tika prasīta. Bet es atkārtoju — tas notika ar tādu kā piespiešanos, pareizāk, izvairoties, novirzoties, proti, ja tuvāk ielūkojas, izvairoties no vienas noteiktas formas. Rodas iespaids, tā kā runa ir par jums, ka būtu noslēgtas derības, ka jūs būtu kopā ar madame ēduši jumi un pēc noteikumiem nedrīkstētu, sarunājoties ar viņu, lietot šādu uzrunas formu. Jūs konsekventi, apbrīnojami neatlaidīgi vairāties viņu uzrunāt. Jūs nesakāt viņai «jūs».

—   Bet mynheer Pēperkorn .. . Kas tas par jumi …

—   Es atļaušos pievērst jūsu uzmanību, un jūs jau būsiet pats manījis, ka esat stipri nobālis, pat lūpas nobālušas.

Hanss Kastorps nepacēla acis. Pieliecies viņš, liekas, uzmanīgi pētīja sārtos traipus uz palaga. «Tā tam vajadzēja notikt!» viņš domāja. «Uz to pusi jau gāja. Man liekas, es pats esmu vainīgs, ka tiktāl nonācis. Esmu savu tiesu darījis, lai tā būtu, tas man šobrīd kļūst skaidrs. Vai es tiešām esmu tā nobālis? Iespējams, jo patlaban, lai tur lūst vai plīst, ir jāatbild. Nav zināms, kas notiks. Vai vēl iespējams melot? Varētu jau, bet es negribu. Pagaidām nodarbošos ar šiem asinstraipiem, sarkanvīna traipiem palagā.»

Klusēja ari blakus sēdošais. Klusums ilga divas vai trīs minūtes — tas ļāva noprast, cik tamlīdzīgos apstākļos var gari izstiepties tādas sīkas laika vienības.

Sarunu atjaunoja Pīters Pēperkorns.

— Tas bija tai vakarā, kad man bija gods ar jums iepazīties, — viņš ierunājās dziedoši un beigās ļāva balsij nogrimt, it kā viņš uzsāktu garāku stāstījumu. — Mēs svinējām tādus kā svētkus, baudījām dzērienus un ēdienus un pacilātā garastāvoklī, cilvēcīgi atraisītā un pārgalvīgā noskaņā jau vēlā stundā roku rokā ar jums devāmies uz savām nakts mītnēm. Un tad te, pie manām durvīm, tas atvadoties notika, man radās iedoma uzaicināt jūs skart ar lūpām pieri sievietei, kura bija mani iepazīstinājusi ar jums kā ar labu draugu no iepriekšējās uzturēšanās reizes, un es piedāvāju viņai manu acu priekšā izpildīt svinīgi jautro ceremoniju par godu labi pavadītajam vakaram. Jūs krasi noraidījāt manu priekšlikumu, noraidījāt, aizbildinādamies, ka uzskatot par nejēdzīgu apmainīties ar manu ceļojuma biedri skūpstiem uz pieres. Jūs taču neapstrīdēsiet, ka šāda veida paziņojums pats prasās pēc izskaidrojuma, pēc izskaidrojuma, ko jūs līdz šim man esat palicis parādā. Vai esat ar mieru šo parādu tagad nolīdzināt?

«Tā, tātad to viņš arī ievērojis…» nodomāja Hanss Kastorps, pievērsies vēl tuvāk vīna traipiem, ar saliektā vidējā pirksta galu sākdams vienu kasīt. «īstenībā man jau toreiz gribējās, lai viņš to ievēro un atzīmē, citādi es tā nebūtu teicis. Bet ko tagad? Sirds dauzās kā neprātīga. Vai viņš uzliesmos pirmšķirīgās karaliskās dusmās? Varbūt vajadzētu palūkoties, kur atrodas viņa dūre — vai tā nešūpojas jau virs manas galvas? Tad nu gan gaužām savdabīgs un ārkārtīgi kutelīgs stāvoklis, kādā esmu iekūlies!»

Pēkšņi viņš juta, ka viņa rokas locītavu — labās rokas locītavu saspiež Pēperkorna roka.

«Nu viņš satver manu roku!» paplaiksņījās Hansa Kastorpa galvā. «Ha, smieklīgi, ko es te sēžu kā slapja vista! Vai tad esmu pret viņu kaut kādi nogrēkojies? Ne uz to pusi. Vispirms jau būtu jāžēlojas viņas vīram Dagestānā. Un tad vēl vienam otram. Un tad man. Šim, cik man zināms,vispār nav ko žēloties. Ko tad mana sirds tā dauzās? Ir pēdējais laiks, lai es izslejos taisni un viņam vaļsirdīgi, kaut ari goddevīgi, paraugos majestatiskajā sejā.»

Tā viņš arī darīja. Varenā seja bija dzeltena, acis zem sarauktajām pieres grumbām izskatījās sevišķi blāvas, pārdalītās lupas pauda rūgtenumu. Likās, abi visu lasīja viens otra acīs, diženais vecais vīrs un nenozīmīgais jauneklis, vecākais joprojām turēja jauno aiz rokas locītavas. Beidzot Pēperkorns klusi sacīja:

—   Jūs bijāt Klaudijas Sošā mīļākais, kad viņa pagājušajā reizē te uzturējās.

Hanss Kastorps vēlreiz nokāra galvu, bet tūlīt pat to pacēla, dziļi ievilka elpu un teica:

—   Mynheer Pēperkorn! Man ir ārkārtīgi pretīgi jums melot, un es meklēju pēc iespējas, kā izvairīties no meliem. Tas nav viegli. Ja es atbildēšu apstiprinoši, tad tā būs lielība, un, ja noliegšu, tad melošu. Tā nu tas reiz ir. Es esmu ilgu laiku, ļoti ilgu laiku nodzīvojis ar Klaudiju — piedodiet — ar jūsu tagadējo ceļojuma biedri šai mājā un oficiāli nebiju pat ar viņu pazīstams. Viss parastais, sabiedrībā pieņemtais uz mūsu attiecībām neattiecās, pareizāk — uz manām attiecībām ar viņu, to pirmsākums ir slēpts dziļā tumsā. Domās es nekad neesmu Klaudiju uzrunājis citādi kā ar «tu», arī īstenībā tāpat. Jo tai vakarā, kad es nometu zināmās pedagoģiskās važas, par kurām mums, starp citu, jau bija saruna, un tuvojos viņai — ar tādu ieganstu, kādu jau reiz senāk biju izmantojis, — bija masku vakars, karnevāla vakars, bezatbildīgs vakars, tāds vakars, kad visus mēdz uzrunāt ar «tu», — šī vakara laikā nejaušais «tu» fantastiskā un bezatbildīgā veidā ieguva savu attaisnojumu. Bet tas bija vakars pirms Klaudijas aizceļošanas.

—   Savu attaisnojumu, — atkārtoja Pēperkorns. — Jūs to ļoti jauki … — Viņš palaida vaļā Hansa Kastorpa roku un ņemas ar savām kapteiņa plaukstām masēt abas sejas puses, acu dobumus, vaigus un zodu. Tad saņēma rokas uz palaga, kas bija aplaistīts ar vīnu, un pielieca galvai sānis, uz kreiso pusi, prom no viesa, tā, it kā būtu novērsies no viņa.

—   Esmu jums, mynheer Pēperkorn, atbildējis tik patiesi, cik vien iespējams, — sacīja Hanss Kastorps, — un pēc labākās sirdsapziņas pūlējies nepateikt ne pārāk daudz, ne pārāk maz. Galvenokārt gribēju pievērst jūsu uzmanību tam, ka vakaru ar pilnīgi attaisnoto «tu» un reizē atvadu vakaru varētu ņemt un varētu arī neņemt vērā — ka tas bija ārpus parastās kārtības un gandrīz ārpus kalendāra izslīdējis vakars, tāds hors d'oeuvre91 , tā sakot, ārkārtējs, lieks vakars, divdesmit devītais februāris, — un tātad, ja es to noliegtu, tie būtu tikai daļēji meli.

Pēperkorns neatbildēja.

—   Es uzskatīju par labāku, — Hanss Kastorps pēc brīža atsāka, — teikt jums taisnību, riskējot zaudēt jūsu labvēlību, kas, gluži atklāti atzīstos, būtu man visai sāpīgs zaudējums, varu teikt, sitiens, patiesi smags sitiens, ko, liekas, iespējams salīdzināt ar to sitienu, kādu saņēmu, kad Sošā kundze te neieradās viena, bet kā jūsu ceļojuma biedre. Es rēķinājos ar šīm briesmām, jo mana sena vēlēšanās ir, lai valdītu skaidrība starp jums, pret kuru es jūtu vārdos neizsakāmu goddevību un cieņu, un mani, tas man likās skaistāk un cilvēciskāk, — jūs zināt, kā Klaudija izrunā šo vārdu ar savu burvestības apdvesto, piesmakušo balsi, tik valdzinoši stiepti, — nekā noklusēšana un izlikšanās, un tāpēc man tikpat kā akmens novēlās no sirds, kad jūs pirmīt izdarījāt pieminēto secinājumu.

Nekādas atbildes.

—   Un vēl kaut kas, mynheer Pēperkorn, — Hanss Kastorps turpināja, — vēl kaut kas pamudināja mani jums teikt skaidru patiesību, proti, no personiskās pieredzes zinu, cik mulsinoša šai ziņā ir nedrošība, ja nepieciešams paļauties tikai uz miglainiem minējumiem. Jūs tagad zināt, kurš bija tas, ar kuru viņa, iekams nodibinājās pašreizējās pozitīvās attiecības, ko nerespektēt, protams, būtu neiedomājams neprāts, — ar kuru viņa piedzīvoja, pavadīja, atzīmēja, tātad atzīmēja kādu divdesmit devīto februāri. Jāteic, ka man šai ziņā nekad nav izdevies tikt pie skaidrības, lai arī nemaz nešaubījos, ka ikvienam, kurš nonāk līdzīgā situācijā, krietni vien jāpadomā, jārēķinās ar tādiem iepriekšējiem notikumiem, patiesībā es gribētu teikt, priekšgājējiem, kaut arī man bija zināms, ka hofrāts Bērenss, kurš, kā jūs varbūt jau esat dzirdējis, ir gleznotājs diletants, daudzu seansu laikā pagatavojis izcilu viņas portretu ar tik uzskatāmi attēlotu ādu, ka, starp mums runājot, tas dod pietiekamu iemeslu justies pārsteigtam. Tas man sagādāja daudz moku brīžu, esmu lauzījis par to galvu un lauzu vēl šobaltdien.

—  Jūs viņu vēl arvien mīlat? — jautāja Pēperkorns, nemainīdams pozu, tas ir, novērsis seju … Lielā istaba grima arvien dziļākā un dziļākā krēslā.

—   Piedodiet, mynheer Pēperkorn, — atbildēja Hanss Kastorps, — bet mana attieksme pret jums — vislielākās cieņas un apbrīnas attieksme neļautu man uzskatīt par piedienīgu runāt ar jums par savām jūtām pret jūsu ceļojuma biedri.

—   Un vai viņa, — Pēperkorns jautāja klusā balsī,

—  šais jūtās dalās ar jums arī tagad?

—   Es neesmu teicis, — iebilda Hanss Kastorps, — es neesmu teicis, ka viņa to būtu jebkad darījusi. Tas tikpat kā nav ticams, mēs jau šim jautājumam teorētiski pieskārāmies pirmīt, kad runājām par sieviešu reaktīvo dabu. Mani jau nu, protams, nav īpaši par ko mīlēt. Kas tad manī ir par izcilību — spriediet pats! Ja nu tomēr varēja nonākt līdz tādam … tādam divdesmit devītajam februārim, tad tas izskaidrojams ar to, ka sievietei glaimo, ja vīrietis izvēlējies viņu, lai gan te man jāpiebilst, ka es pats sev liekos bramanīgs balamute, apzīmēdams sevi par «vīrieti», bet Klaudija jau nu, protams, ir sieviete.

—   Viņa pakļāvās jūtām, — ar savām pārdalītajām lūpām nomurmināja Pēperkorns.

—   Kam jūsu gadījumā viņa pakļāvās daudz paklausīgāk, — sacīja Hanss Kastorps, — un, ka tas neapšaubāmi bija jau dažu labu reizi noticis, par to jābūt skaidrībā katram, kurš nonāk šādā situācijā .. .

—   Pagaidiet! — pārtrauca Pēperkorns, vēl joprojām novērsies, bet pacēlis plaukstu pret sarunu biedru. — Vai tas nav zemiski, ka mēs tā par viņu runājam?

—   Nekādā gadījumā, mynheer Pēperkorn. Sai ziņā, liekas, varu jūs pilnīgi nomierināt. Runa ir par cilvēciskiem gadījumiem — par vārdu «cilvēcisks» brīvības un ģenialitātes nozīmē, piedodiet par tādu varbūt mazliet augsta stila izteicienu, bet nesen man bija nepieciešamība to pielietot, tāpēc esmu pie tā pieradis.

—   Labi, turpiniet, •— Pēperkorns klusi pavēlēja.

Arī Hanss Kastorps runāja klusi, sēdēdams pie gultas uz krēsla maliņas, pieliecies pie majestātiskā vecā vīra un iespiedis rokas starp ceļgaliem.

—  Jo viņa jau ir ģeniāls radījums, — viņš sacīja,

—   un tas vīrs tur, aiz Kaukāza, — jūs laikam zināt, ka viņai aiz Kaukāza ir vīrs, — ļauj vaļu viņas brīvībai un ģenialitātei vai nu aiz muļķības, vai aiz inteliģences, nezinu, es to tipu nepazīstu. Katrā ziņā pareizi dara, ka ļauj vaļu, jo tā ir slimība, kas piešķir brīvību, slimības ģeniālais princips, kam viņa ir pakļauta, un katrs, kurš nonāktu līdzīgā situācijā kā viņas vīrs, darītu pareizi, nežēlodamies ne par pagājušo, ne turpmāko …

—   Vai jūs nežēlojaties? — jautāja Pēperkorns un pagrieza seju uz viņas pusi… Novakares krēslā tā izskatījās sakritusies, acu skatiens raudzījās zem elka dieva grumbām blāvs un gurdens, lielā, pārdalītā mute bija pavērta kā traģēdiju maskām.

—   Es nedomāju, — Hanss Kastorps kautri iebilda,

—   ka runa būtu par mani. Gribēju ar teikto panākt, lai j ū s, mynheer Pēperkorn, nežēlotos par to, kas noticis senāk, un neatrautu man savu labvēlību. Pašreiz tas mani nodarbina.

—   Un tomēr esmu, laikam pats to nezinādams, sagādājis jums dziļas sāpes.

—  Ja tas ir jautājums, — turpināja Hanss Kastorps,

—  un ja atbildēšu apstiprinoši, tad tas nekādā ziņā nenozīmē, ka es neprastu novērtēt milzīgo priekšrocību, kādu man sniedz pazīšanās ar jums, jo šī priekšrocība ir nesaraujami saistīta ar vilšanos, par kuru jūs runājāt.

—   Es pateicos, jaunais cilvēk, es pateicos. Es augstu vērtēju jūsu veiklos, pieklājīgos vārdus. Bet neņemot vērā mūsu pazīšanos …

—   Ir ļoti grūti neņemt vērā mūsu pazīšanos, — sacīja Hanss Kastorps, — un man nav arī vajadzības to neņemt vērā, lai uz jūsu jautājumu bez aplinkiem atbildētu apstiprinoši. Jo tas, ka Klaudija atgriezās tik izcilas personības pavadībā, ka viņa vispār atgriezusies kāda cita vīrieša sabiedrībā, varēja, protams, tikai pastiprināt un sarežģīt manu sarūgtinājumu. Es nenoliedzu, ka tas mani stipri vien nomocīja un moka vēl tagad, un es esmu tīšuprāt, cik vien iespējams, balstījies uz visa šī notikuma pozitīvo pusi, proti, uz manas atklātās sirds cienības pilnām jutām pret jums, mynheer Pēperkorn, kaut gan te slēpjas arī neliela ļaunprātība attiecībā pret jūsu ceļojuma biedri, jo sievietēm diezin kā vis nepatīk, ja viņu pielūdzēji draudzējas.

—   Nudien… — atsaucās Pēperkorns, apslēpdams smaidu, pārvelkot ar delnu pār muti un zodu, it kā baidītos, ka Sošā kundze varētu viņu ieraudzīt smaidām. Arī

Hanss Kastorps atturīgi pasmaidīja, un tad abi, kā vienojušies klusībā par kaut ko, pamāja.

—   Šādu mazu atriebību, — Hanss Kastorps turpināja, — es varēju sev galu galā atļauties, jo, runājot par mani, man tiešām būtu iemesls žēloties — ne jau par Klaudiju un ne par jums, mynheer Pēperkorn, bet vispār žēloties par savu dzīvi, savu likteni, un, tā kā man ir tas gods baudīt jūsu uzticību un patlaban ir tāda tik neparasta krēslas stunda, tad vismaz aptuveni gribētu par to pastāstīt.

—   Lūdzu, dariet to, — Pēperkorns pieklājīgi iesaucās, un Hanss Kastorps turpināja:

—   Esmu šeit augšā jau sen, mynheer Pēperkorn, jau daudzus gadus, tieši cik ilgi, es nezinu, bet tie ir mūža gadi, tāpēc es runāju par «dzīvi» — un arī par «likteni» es vēl izdevīgā brīdī runāšu. Mans brālēns, kuru biju nodomājis apciemot, bija militāra persona ar visgodīgākajiem un nopietnākajiem nākotnes nodomiem, bet tas neko viņam nelīdzēja, tepat viņš arī aizgāja uz viņpasauli, bet es vēl joprojām esmu šeit. Es nebiju karavīrs, man bija cita profesija, kā jūs varbūt esat dzirdējis, — saprātīgs un cienījams amats, kas pat, kā saka, sekmē tautu tuvināšanos, bet atzīstos, ka nekad nebiju ar to pārāk aizrāvies aiz iemesliem, par ko varu tikai teikt, ka tie guļ slēpti tumsībā, slēpti kopā ar manu jūtu pirmsākumiem pret jūsu ceļojuma biedri — es tīšuprāt tā viņu dēvēju, apliecinādams, ka man ne prātā nav kaut ko grozīt pozitīvajos apstākļos vai arī noliegt savas jūtas pret Klaudiju Šosā un manu «tu» uzrunu, nekad neesmu to noliedzis, kopš viņas acis pirmo reizi sastapās ar manējām un mani savaldzināja — savaldzināja, vai zināt, gluži nesaprātīgi. Viņas dēļ un par spīti Setembrīni kungam es pakļāvos neprāta principam, ģeniālajam slimības principam, kam es gan biju pakļauts jau kopš sendienām, un paliku šeit augšā — es vairs nezinu, cik ilgi te atrodos, esmu visu aizmirsis, esmu ar visu sarāvis saites, ar saviem radiem, ar savu līdzenuma profesiju un arī visām nākotnes izredzēm. Un, kad Klaudija aizceļoja, es viņu gaidīju, pastāvīgi gaidīju te augšā, tāpēc esmu no līdzenuma pilnīgi aizgājis un turienei tikpat kā miris. To es domāju, runādams par «likteni», un atļāvos pieminēt, ka man būtu iemesls žēloties par savu pašreizējo stāvokli. Es reiz lasīju kādu stāstu, nē, redzēju teātrī, kā labsirdīgam jauneklim — viņš bija karavīrs tāpat kā mans brālēns — iznāca darīšanas ar kādu valdzinošu čigānieti: viņa bija jauka, ar puķi aiz auss, mežonīgs, liktenīgs sievišķis un tik ļoti viņu apbūra, ka viņš pilnīgi nogāja no ceļa, upurēja visu, dezertēja, aizgāja viņai līdz pie kontrabandistiem un zaudēja godu un kaunu. Kad nu viņš bija tiktāl novests, čigānietei apnika, un viņa sāka draudzēties ar kādu matadoru, izcilu personību, lielisku baritonu. Beidzās ar to, ka nabaga zaldātiņš, bāls kā krīts, vaļā atpogātā kreklā, cirka priekšā viņu nodūra ar nazi, starp citu, viņa jau uz to tieši pavedināja. Stāstam nekāda īpaša sakara ar mums patiesībā nav. Bet kāpēc īsti man tas iekrita prātā?

Dzirdot pieminam nazi, mynheer Pēperkorns bija mazliet pārmainījis savu pozu gultā, aši pavirzījies malā, pagriezis pret ciemiņu seju un pētoši ielūkojies tam acīs. Tad viņš iekārtojās ērtāk, atbalstījās uz elkoņa un ierunājās:

— Jaunais cilvēk, esmu jūs uzklausījis, un man tagad viss ir skaidrs. Atļaujiet, pamatojoties uz jūsu teikto, kādu lojālu paskaidrojumu! Ja mani mati nebūtu sirmi un mani nebūtu piesaistījis pie gultas negantais drudzis, tad jūs redzētu, ka esmu gatavs ar ieroci rokā kā vīrs vīram dot gandarījumu par pārestību, ko nezinādams esmu jums nodarījis, un arī par to, ko jums nodarījusi mana ceļojuma biedre, par kuru es arīdzan nesu atbildību. Perfekti, mans kungs … jūs redzētu mani gatavu. Bet, ņemot vērā šos apstākļus, atļaujiet man izvirzīt citu priekšlikumu. Tas būtu sekojošs. Es atceros kādu pacilātu tikšanās brīdi mūsu pazīšanās sākumā — atceros to, kaut arī toreiz biju no vīna pamatīgi dūšā, — tātad brīdi, kad, jūsu nemākslotās sirsnības aizkustināts, dzīros jums piedāvāt brālīgo «tu», bet tad tomēr atskārtu, ka tas būtu mazliet pārsteidzīgs solis. Labi, patlaban es atgriežos pie šī brīža un paziņoju, ka toreizējais atlikšanas laiks beidzies. Jaunais cilvēk, mēs esam brāļi, es daru to zināmu. Jūs runājāt par kādu «tu», kas bija guvis attaisnojumu … arī mūsējais būs pilnām attaisnots brālības jūtās. Gandarījumu, ko varētu jums sniegt ar ieroču starpniecību, bet kas vecuma un sasirgšanas dēļ man nav iespējams, piedāvāju samainīt ar šādu veidu — ar brālīgu apvienību, kādu parasti mēdz slēgt, diviem apvienojoties pret trešo, pret cilvēkiem, pret kādu, bet mēs to slēgsim aiz jūtām pret kādu. Ņemiet vīna glāzi, jaunais cilvēk, es atkal ķeršos pie savas ūdens glāzes, ar ko šim dzirkstošajam nekāda pārestība netiks nodarīta …

Un ar viegli trīsošo kapteiņa roku viņš piepildīja glāzes; Hanss Kastorps goddevīgā samulsumā viņam palīdzēja.

—   Ņemiet! — Pēperkorns atkārtoja. — Paņemiet mani krusteniski zem rokas un tādā veidā dzeriet! Dzeriet tukšu!… Perfekti, jaunais cilvēk. Kārtībā. Še mana roka. Vai esi apmierināts?

—   Tas, protams, nav īstais apzīmējums, mynheer Pēperkorn, — sacīja Hanss Kastorps, kuram bija pagrūti vienā rāvienā izdzert pilnu glāzi; viņš nosusināja ar mutautiņu ceļgalu, uz kura bija notecējis vīns. — Drīzāk varu teikt, ka jūtos ļoti laimīgs un nemaz vēl nespēju aptvert, kā esmu tik pēkšņi ticis aplaimots… atklāti sakot, jūtos kā sapnī. Tas ir man neaptverams gods, es nezinu, ar ko esmu to izpelnījies, varbūt tikai pasīvā veidā, nekā citādi tas nav iespējams, un nav nekas neparasts, ja tas man sākumā liekas pārāk pārsteidzoši, nemaz nevaru iedomāties, kā to dabūt pār lūpām, it īpaši Klaudijas tuvumā, kurai, kā jau sieviešu cilvēkam, diezin kā vis mūsu aranžējums nepatiks …

—   Atstāj to manā ziņā, — atteica Pēperkorns, — bet pārējais ir laika jautājums — jāvingrinās un jāpierod! Un tagad ej, jaunais cilvēk! Atstāj mani vienu, mans dēls! Ir satumsis, iestājies vakars, un mūsu mīļotā var kuru katru brīdi atgriezties, bet jums abiem satikties tieši tagad varbūt nebūtu īsti vietā.

—   Paliec sveiks, mynheer Pēperkorn! — sacīja Hanss Kastorps pieceldamies. — Kā redzat, es cenšos pārvarēt savu saprotamo kautrību un vingrinos pārdrošajā uzrunā! Tiešām ir pilnīgi satumsis! Es spēju iztēloties, ka tagad ienāktu Setembrīni kungs un iededzinātu gaismu, lai te ieņemtu savu vietu saprāts un sabiedriskums, — uz to viņam ir nags. Līdz rītam! Es pametu šīs telpas apmierināts un lepns, nekad nebūtu uzdrīkstējies par to pat sapņot. Vēlu drīzu izveseļošanos! Tagad tev vismaz trīs dienas nebūs drudža, varēsi pildīt visas dzīves prasības. Tas man sagādā prieku, it kā es būtu tu. Ar labu nakti!

Mynheer Pēperkorns (beigas)

Ūdenskritums pastāvīgi bijis vilinošs mērķis izbraukumiem, un mums grūti izskaidrot, kāpēc Hanss Kastorps, uz kuru krītošie ūdeņi iedarbojās ar īpaši vilinošu spēku, vēl nekad nebija apmeklējis Flielas meža ielejā gleznaino kaskādi. Tai laikā, kad viņš te dzīvoja kopā ar Joahimu, to varētu izskaidrot ar brālēna stingro attieksmi pret ārstēšanās pienākumiem, jo viņš uzskatīja, ka neatrodas te izpriecu dēļ, un viņa lietišķi mērķtiecīgais redzesloks aprobežojās ar sanatorijas «Berghof» tuvāko apkaimi. Un arī pēc brālēna nāves Hansa Kastorpa attieksme pret šejienes ainavām — izņemot viņa slēpošanas pasākumu — bija saglabājusi savu konservatīvo vienveidību, kas kontrastā ar iekšējās pieredzes plašo vērienu un «vadīšanas» pienākumiem pat slēpa sevī kādu tiesu apzinātas pievilcības. Un tomēr, kad viņa tuvākās apkārtnes šaurajā draugu pulciņā, kurā bija septiņi cilvēki (viņu pašu ieskaitot), tika apsvērts brauciens ar zirgiem uz šo izslavēto apvidu, viņš tam dedzīgi piekrita.

Jau bija iestājies maijs, lieglaimes mēnesis maijs ar mazajām, vientiesīgajām līdzenuma dziesmiņām, — tiesa, šeit, augšā, tas bija diezgan vēss, nekā no glāsmīguma, tādi jau bija šejienes klimatiskie apstākļi, tomēr sniega kušanas laiks bija garām. Pēdējās dienās gan bija snidzis lielām pārslām, bet sniegs nokusa, pametot vienīgi nedaudz ūdens, ziemas milzīgās sniega kupenas bija izkusušas, pagaisušas, šur tur tikai palikuši atsevišķi plankumi, apkārtne metās zaļa, un nožuvušie ceļi aicināja tālās pastaigās.

Mazās grupas tikšanās reizes pēdējā laikā bija kļuvušas retākas, jo to rosinātājs un vadonis lieliskais Pīters Pēperkorns nejutās vesels, tropos iegūtais ļaunais drudzis nepakļāvās ne vienreizējā klimata iedarbībai, ne arī tik izcila mediķa pretindēm, kāds bija Bērenss. Viņam bija bieži jāpaliek gultā ne vien tanīs dienās, kad mocīja drudža lēkmes; arī aknas un liesa lika sevi manīt, un, kā hofrāts pacienta draugiem bija ļāvis nomanīt, — arī viņa kuņģis neesot nekādā izcilā stāvoklī, un Bērenss atrada par vajadzīgu piezīmēt, ka šādos apstākļos pat tik spēcīgam organismam var draudēt hroniska spēka zaudējuma briesmas. Pēdējā nedēļā mynheer bija sarīkojis tikai vienu vakara ēšanas un iedzeršanas reizi, tāpat bija atliktas arī kopīgās pastaigas, izņemot vienu, un arī tā notika samērā īsu ceļa gabalu. Starp mums runājot, Hanss Kastorps izjuta pat tādu kā atvieglojumu, ka pierastā kompānija vairs neturējās tik cieši kopā, jo, pēc tam kad viņš bija ar Sošā kundzes ceļojuma biedru sadzēris tubrālības, viņam radās manāmas grūtības, citiem dzirdot, sarunāties ar Pēperkornu, nomāca tā pati «piespiestība», tā pati «izvairīšanās» un «izsargāšanās», kāda bija dūrusies acīs viņa saskarē ar Klaudiju; ar dažādiem sarežģītiem paņēmieniem izlīdzoties, viņš izvairījās no uzrunas, ja vien bija iespējams to vispār izlaist, tās pašas vai arī pretējas dilemmas dēļ, kas bija manāma viņa sarunās ar Klaudiju, citiem dzirdot un arī viņas pavēlniekam dzirdot, un kas sakarā ar Pēperkorna sniegto gandarījumu tagad nomāca divkārt kā nežēlīgas spīles.

Tātad dienas kārtībā bija ieplānotais izbraukums uz ūdenskritumu; Pēperkorns pats bija izvēlējies brauciena mērķi un jutās tādam pasākumam pietiekami možs. Tas bija trešajā dienā pēc drudža lēkmes, un mynheer paziņoja, ka vēlas šo dienu izmantot. Tiesa gan, uz pirmajām šīs dienas maltītēm viņš ēdamzālē neparādījās, bet, kā jau bieži pēdējā laikā, ieturēja tās kopā ar madame Sošā savā salona; tomēr jau pirmo brokastu laikā Hanss Kastorps bija ar klibā portjē starpniecību saņēmis rīkojumu stundu pēc pusdienām būt gatavam doties izbraukumā, bez tam šo pavēli darīt zināmu Ferges un Vēzala kungiem, paziņot arī Setembrīni un Naftam, ka pie viņiem piebrauks, un, visbeidzot, .parūpēties, lai pulksten trijos piebrauktu divēji landaueri.

Noteiktajā laikā visi satikās sanatorijas «Berghof» portāla priekšā: Hanss Kastorps, Ferge un Vēzals gaidīja tur kungus no luksusa istabām, kavēdami sev laiku, glāstot zirgus, kas ar melnajām, miklajām, neveiklajām lūpām tvarstīja cukura graudiņus tieši no delnas. Pēperkorns ar savu ceļojuma biedri ieradās kāpņu laukumā tikai ar nelielu nokavēšanos. Pēperkorns, kura majestātiskā seja likās kļuvusi mazliet šaurāka, stāvēdams garā, platā, mazliet apvalkātā mētelī augšā līdzās Klaudijai, pacēla savu mīksto platmali, un viņa lūpas nedzirdami sveicināja visus gaidītājus. Tad viņš paspieda roku visiem trim vīriešiem, kas bija pienākuši pie kāpņu apakšējā pakāpiena, lai sasveicinātos.

—   Jaunais cilvēk, — viņš vērsās pie Hansa Kastorpa, uzlikdams kreiso roku tam uz pleca, — kā nu klājas, mans dēls?

—   Ļoti pateicos! Arī es jautāju to pašu, — atbildēja Hanss Kastorps.

Spīdēja saule, bija skaista, gaiša diena, tomēr labi vien bija, ka visi uzvilkuši pavasara mēteļus, jo braucot, protams, būs vēss. Arī Sošā kundzei bija mugurā silts, ar jostu apjozts mētelis no šķiedrainas, lielrūtainas drānas un pat neliela kažokāda ap pleciem. Sasiedama olīvkrāsas plīvuru zem zoda, viņa bija ar to noliekusi filca cepures sānmalas un izskatījās tik jauka, ka vairumam klātesošo iesmeldzās sirds — tikai ne Fergem, vienīgajam, kurš nebija viņā iemīlējies, un šādas vienaldzības dēļ, iepriekš sadalot vietas, kamēr vēl nebija pienākuši klāt tie, kas dzīvoja ārpus sanatorijas, viņam iznāca sēdēt pirmajā landauerā aizmugures sēdeklī iepretim mynheer un madame, bet Hanss Kastorps kopā ar Ferdinandu Vēzalu iekāpa otrajā pajūgā; to darot, viņš uztvēra Klaudijas zobgalīgo smaidu. Braucienā piedalījās arī vārgulīgais malajiešu kambarsulainis. Viņš parādījās aiz saviem kungiem ar pamatīgu grozu, zem kura vāka rēgojās divu vīna pudeļu kakli, grozu viņš novietoja priekšējā pajūgā zem aizmugures sēdekļa, un, tiklīdz, sakrustojis uz krūtīm rokas, bija apsēdies līdzās kučierim, tā kučieris parāva grožus un pajūgi ar iedarbinātām bremzēm sāka ripot pa ceļa līkumu lejā.

Ari Vēzals bija ievērojis Sošā kundzes smaidu un, atklādams bojātos zobus, sāka par to runāt.

—   Vai jūs redzējāt, — viņš jautāja, — viņa par jums ņirgājās, tāpēc ka jums jābrauc kopā ar mani vienam pašam? Tā jau ir — kam neveicas, par to var zoboties. Vai jums ir ļoti nepatīkami un pretīgi sēdēt man līdzās?

—   Saņemieties, Vēzal, un nerunājiet tik nekrietni! — attrauca Hanss Kastorps. — Sievietes smaida katrā izdevīgā gadījumā tāpēc vien, lai smaidītu, nav nekādas jēgas par to lauzīt galvu. Ko jūs pastāvīgi tā zemojaties? Jums, tāpat kā mums visiem, ir savas priekšrocības un savi trūkumi. Piemēram, jūs ļoti jauki spēlējat fragmentu no «Sapnis vasaras naktī», to vis katrs nevar. Jums vajadzētu atkal kādreiz spēlēt.

—   Jā, to nu jūs, raugoties uz mani lejup no saviem augstumiem, sakāt, — atteica nožēlojamais cilvēks, — un nemaz neapzināties, cik daudz nekaunības slēpjas jūsu mierinājumā un ka jūs mani ar to tikai vēl vairāk pazemojat. Kas jums nekait no saviem augstumiem runāt un mierināt, jo, ja arī jūs patlaban atrodaties diezgan smieklīgā stāvoklī, tad tomēr savā laikā jums kaut kas ir ticis un esat bijis septītajās debesīs, augstais dievs, esat jutis, kā viņas rokas apvijas jums ap kaklu un visu citu, augstais dievs, tiklīdz par to iedomājos, man sāk svilināt rīklē un sirds apvidū … un jūs pilnā apziņā par to, ko jums liktenis piešķīris, noraugāties no augšas uz manām ubagotāja mokām…

—   Nav ko teikt, Vēzal, jūs izsakāties gaužām neglīti. Pat augstākā mērā pretīgi, nemaz neslēpšu jums, ka apvainojat mani tādā nekrietnībā, jāteic, jūsu vārdi ir atbaidoši, liekas, jūs tīšuprāt pūlaties cik iespējams derdzīgi izrunāties un pastāvīgi neciešami zemojaties. Vai tad patiešām esat tik neizsakāmi viņā iemīlējies?

—   Ārkārtīgi! — galvu šūpodams, atbildēja Vēzals. — Nemaz nespēju pateikt, cik ļoti mani moka tiekšanās, manas alkas pēc viņas, kaut es varētu, kaut tiešām varētu sacīt, ka tā būs mana nāve, bet šādi tā nav ne dzīve, ne nāve. Kamēr viņa bija prom, man klājās kaut cik labāk, pamazām sāku nomierināties, aizmirst. Bet, kopš viņa atkal ir te un katru dienu acu priekšā, esmu kā bez prāta, nezinu, kur likties. Kaut kas tāds nemaz nedrīkstētu būt, bet no tā nav iespējams atbrīvoties — ja kādam tas ir uzbrucis, tad vaļā vairs netiek, tad jau būtu jātiek vaļā no savas dzīvības, ar kuru tas ir cieši sasaistījies, un to jau arī nevar — ko tas dotu, ja nomirtu? Pēc tam — ar prieku. Viņas apkampienos — ar lielāko prieku. Bet iepriekš — tas būtu bezjēdzīgi, jo dzīvība ir tiekšanās un tiekšanās ir dzīvība, un nevar sacelties pats pret sevi, tādas ir tās sasodītās sprukas. Un, ja es saku «sasodītās», tad saku to tikai tāpat, runas pēc, it kā to teiktu kāds cits — no malas, it kā es pats to nemaz nebūtu teicis. Pasaulē ir dažādas mocības, Kastorp, un tas, kurš patlaban tās izcieš, grib no tām atbrīvoties par vari, lai tur vai kas, tikt vaļā —: tas ir viņa ilgotais mērķis. Bet, lai tiktu no miesaskārības mokām vaļā, ir tikai viens vienīgs ceļš, viena iespēja — tai jātiek apmierinātai, cita ceļa nav, ne par kādu cenu! Tas jau ir likteņa nolemts, un, kas to nezina, tam šādas izjūtas arī neko neizsaka, bet, kas zina, tas iepazīst visas ellišķīgākās spīdzināšanas, tam jāraud gaužas asaras. Dievs debesīs, kāpēc gan tā ir iekārtots un pastāv, ka miesa tiecas pēc miesas tāpēc vien, ka tā nav paša, bet pieder citai dvēselei, — cik tas ir savādi un, ja tā labi padomā, cik pieticīgi savā kautrīgajā aizrautībā! Varētu teikt: ja jau tai nekā cita nevajag, nu, dieva dēļ, lai taču tiek! Ko tad es, Kastorp, gribu? Vai tad gribu viņu nonāvēt? Gribu izliet viņas asinis? Es taču gribu viņu tikai apmīļot! Kastorp, mīļais Kastorp, piedodiet, ka es smilkstu, bet viņa jau varētu aiz žēlastības izpildīt manu vēlēšanos! Tai visā taču ir arī kaut kas cēlāks, Kastorp, es jau neesmu nekāds lops, savā ziņā esmu arī cilvēks! Miesaskārība tiecas uz vienu pusi, uz otru pusi, tai nav saistību, nav vajadzības pēc izvēles, tāpēc arī saucam to par lopisku. Bet, kad tā ir pievērsta vienai personai ar savu — noteiktu seju, tad mūsu lūpas izrunā vārdu — mīlestība. Es jau neilgojos tikai pēc viņas miesas, viņas auguma miesas apvalka, bet, ja viņas ārienē kaut vai kāds sīks nieks būtu mazliet savādāks, tad droši vien es nemaz netiektos pēc viņas visas, un tas pierāda, ka es mīlu viņas dvēseli un mīlu ar visu savu dvēseli. Jo mīlestība uz ārējo apveidu ir dvēseles mīlestība …

—  Kas ar jums noticis, Vēzal? Jūs vairs nemaz pār sevi nevaldāt un runājat tik augstos toņos …

—   Bet tas jau ir tas, tas jau ir tas posts, — nelaimīgais nemitējās, — ka viņai ir dvēsele, ka viņa ir cilvēks ar miesu un dvēseli! Jo viņas dvēsele negrib nekā zināt par manējo, ak, posts un nelaime! Un tāpēc mana tiekšanās ir nolādēta un manai miesai jātvīkst mocībās mūžīgi mūžos! Kāpēc viņa ar visu miesu un dvēseli negrib nekā par mani zināt, Kastorp, un kāpēc mana tiekšanās izraisa viņā riebumu?! Vai tad es neesmu vīrietis? Vai tad ari pretīgs vīrietis nav vīrietis? Es esmu tāds pat visaugstākajā pakāpē, zvēru jums, es pārspētu visu, kas līdz šim bijis, ja vien viņa man dotu savu roku svētlaimi… tās ir tik skaistas, jo atsedz dvēseles apslēpto skaistumu! Kastorp, ja būtu runa tikai par miesu, nevis arī par ārieni, viņa ar mani iepazītu visu, ko vien pasaulē baudkāre spēj sniegt, ja nebūtu viņas sasodītās dvēseles, kura negrib nekā par mani zināt, bet bez kuras man arī nebūtu nekādas tiekšanās — tas ir tas velna apsēstais karuselis, kurā es mūždien virpuļoju un no kura netieku vaļā!

—  Vēzal, tss! Klusāk! Kučieris taču saprot! Viņš tīšuprāt negriež galvu uz šo pusi, bet es redzu pēc viņa muguras, ka viņš klausās.

—   Saprot un klausās, te nu jūs redzat, Kastorp! Te jums ir atkal pierādījums tam, cik savādu, cik neparastu, savdabīgu vietu dzīvē ieņem šis apstāklis! Ja es runātu par palinģenēzēm vai par … hidrostatiku, tad viņš nesaprastu, viņam nebūtu nekādas sajēgas par to, viņš neklausītos un neinteresētos. Jo tas nav populāri. Bet pats nozīmīgākais, pēdējais un ellišķīgi slepenīgākais apstāklis, tāds, kas skar miesu un dvēseli, kā redzams, ir tai pašā reizē vispopulārākais, katrs to saprot un var ņirgāties par to, kurš iekļuvis nelaimē un kuram dienas pārvērstas par baudkāres mocībām un naktis par kaunpilnu elli. Kastorp, mīļais Kastorp, ļaujiet man mazliet pagaudot, — ja jūs zinātu, kādas ir manas naktis! Katru nakti es sapņoju par viņu, ak, ko tik visu es par viņu nesapņoju, man dedzina rīklē un pakrūtē, kad es to atceros! Un katrreiz beidzas ar to, ka viņa iecērt man pļauku, iesit sejā un reizēm arī iespļauj — spļauj ar pretīgumā sarauktu dvēselīgu seju, un tad es pamostos viss vienos sviedros, kaunā un negodā…

—  Tā, Vēzal, tagad nu paklusēsim un nolemsim turēt muti, līdz nonāksim pie bodītes un kāds apsēdīsies te pie mums. Tas ir mans ieteikumsmn rīkojums. Es negribu jūs aizvainot un pieļauju, ka ciešat lielas mocības, bet manā dzimtenē ir kāda pasaka par cilvēku, kuru nosodīja tādējādi, ka runājot tam no mutes līda laukā čūskas un krupji, ar katru izteikto vārdu viena čūska vai viens krupis. Grāmatā nebija teikts, kā šis cilvēks tādās reizēs izturējies, bet es nekad neesmu šaubījies, ka tas centās klusēt.

—   Bet tā ir cilvēciska prasība, — Vēzals žēli iebilda, — cilvēciska prasība, mīļais Kastorp, runāt un atvieglot sirdi, ja esi pakļauts tādām mocībām kā es.

-— Ne vien cilvēciska prasība, Vēzal, ja gribat, bet pat tiesības. Tomēr ir tiesības, manuprāt, kuras zināmos apstākļos prātīgāk neizmantot.

Un tā, izpildot Hansa Kastorpa rīkojumu, viņš klusēja, un landaueri jau arī bija sasnieguši vīnstīgām apaugušo piparu bodnieka mājiņu, kur nevajadzēja ne brīdi kavēties: Nafta un Setembrīni bija jau iznākuši uz ielas — viens savā apvalkātajā kažokādas jakā, otrs turpretī bāli dzeltenā, viscaur bagātīgi nošūtā pavasara mētelī izskatījās švītīgs. Kamēr pajūgi apgriezās, viņi māja, sasveicinājās ar atbraucējiem, un tad kungi iekāpa: Nafta apsēdās kā ceturtais priekšējā pajūgā līdzās Fergem, bet Setembrīni lieliskā omā, vienā laidā bārstīdams asprātības, piebiedrojās Hansam Kastorpam un Vēzalam, kurš viņam atdeva savu vietu dziļajā sēdeklī un ko Setembrīni kungs prata ieņemt ar pieredzējuša korso braucēja nevērību.

Viņš slavēja braukšanas baudu, šo kustēšanos uz priekšu, pašam ērti sēžot un priecājoties par mainīgajām ainavām, viņš izturējās tēvišķīgi sirsnīgi pret Hansu Kastorpu un pat paplikšķināja nabaga Vēzalam pa vaigu, aicinādams aizmirst pašam savu nesimpātisko «es» un ļauties gaismā mirgojošās pasaules apbrīnošanai, uz ko viņš norādīja, plaši pamājot ar labo roku — ar to pašu roku, kurā bija apdriskāts ādas cimds.

Brauciens bija patīkams. Visi četri zirgi ar baltu laukumiņu pierē, spēcīgi, gludi, krietni baroti, klidzināja ar pakaviem ritmisku takti pa labo ceļu, kas vēl neputēja. Reizēm pašā ceļa malā bija redzami klinšu nogruvumi, kur no plaisām spraucās laukā zāle un puķes, pretī lidoja telegrāfa stabi, pa kalnu nogāzēm augšup kāpa mežu joslas, arvien jauni, acis priecējoši ceļa pagriezieni tuvojās un slīdēja atpakaļ, nemitīgi uzturēdami braucējos ziņkāri par apkārtnes skaistumu, bet saulainajā tālē joprojām vīdēja vēl daļēji apsniguši kalnāji. Pierastās ielejas bija acīm izzudušas, ikdienā skatītās ainavas pagaisušas, neredzētās priecēja sirdi. Drīz vien viņi kādā mežmalā palika stāvam: no šejienes bija nodomāts iet kājām tālāk līdz nospraustajam mērķim — līdz mērķim, ar kuru jau kopš laba brīža bija manāma saskare: sākumā gan tā netika apzināta, bija tikko jaušama, tad troksnis pieauga arvien vairāk un vairāk. Tiklīdz zirgi apstājās, tā visi izdzirda klusu, reizēm izzūdošu, tikko notveramu šņākoņu, šļakstus un dunoņu, atbraucēji darīja cits citu uzmanīgu uz šiem trokšņiem un centās tos saklausīt, paliekot stāvot, sastingstot uz vietas.

— Šeit, — sacīja Setembrīni, kurš te bija biežāk ieradies, — tas tik tikko dzirdams. Bet pie paša ūdenskrituma šai gadalaikā dārdoņa ir neiedomājama — sagatavojieties, ka mēs nedzirdēsim pašu teiktos vārdus.

Viņi iegāja mežā un sāka iet pa ceļu, kas bija piebiris miklām skujām; pa priekšu, sāniski gāzelēdamies, soļoja Pīters Pēperkorns, viņš balstījās pret savas ceļabiedres roku, melnā, mīkstā platmale viņam bija uzmaukta uz pieres, aiz viņiem gāja Hanss Kastorps — tāpat kā visi pārējie vīrieši — ar kailu galvu, rokas sabāzis kabatas, galvu pieliecis sānis, viņš gāja, paklusu svilpodams un raudzīdamies visapkārt, viņam sekoja Nafta un Setembrīfii, aiz viņiem Ferge un Vēzals, pašās beigās malajietis viens pats ar launaga grozu uz rokas. Viņi runāja par mežu.

Mežs nebija gluži parasts, tas likās savdabīgi gleznains, pat eksotisks un arī baigs. Visur, kur vien raugies, acis atduras pret tik neparastiem ķērpjiem, viss mežs ar tiem apkāries, apkrauts, koki no galotnes līdz saknēm tanīs ievīstījušies, parazītiskā auga garās, savēlušās pinkas plīvoja kā neglītas krāsas bārdas, ķērpjiem cieši apskautajos, biezā kārtā nosegtajos zaros gandrīz nemaz nebija redzamas skujas, viscaur tikai sūnu lēveres — iespaids smags, nomācošs, it kā mežs būtu apburts vai slims. Mežam klājās grūti, tas sirga šā kārīgā ķērpja dēļ, kas draudēja viņu nosmacēt; tādas bija visu domas, kamēr mazais ļaužu pūlītis gāja uz priekšu pa skujām nobirušo ceļu; ausīs skanēja tā mērķa troksnis, uz kuru viņi tiecās, rīboņai un šņākoņai, kā jau Setembrīni bija iepriekš brīdinājis, pamazām pieaugot līdz apdullinošiem grāvieniem.

Kādā ceļa līkumā pavērās, skats uz mežiem apaugušu klinšainu gravu, pār kuru bija pārmests tilts, gravā gāzās ūdenskritums; tiklīdz tas bija pilnībā pavēries acīm, tā arī grandoņa sasniedza savu kulmināciju — troksnis bija ellišķīgs. Ūdens masas gāzās svērteniskā vienlaidu plūsmā no septiņu astoņu metru augstuma, arī plūsmas platums bija krietni liels; balti putodama, straume brāzās tālāk pāri klintīm, brāzās ar mežonīgu dārdoņu, kurā, likās, bija vienkop sajukuši visi iespējamie skaņu un trokšņu veidi — grāvieni un šņākoņa, rēkoņa un brēkšana, dzilkstoņa, auroŠana, spiegšana, rīboņa' un zvanu skaņas, — patiesi, te varēja vai prātu zaudēt. Pa slidenu klinšu taku atbraucēji bija pienākuši pie pašas malas, un, ūdens dūmakas apņemti, apsmidzināti, ieelpodami gaisa miklumu, vairs nekā nedzirdēdami, jo ausis jau bija trokšņu pārpilnas, bāztin piebāztas, visi, galvas šūpodami, vēroja vareno skatu, katastrofālo, neapturamo putu un grandienu trauksmi, kas ar savu mežonīgo, nevaldāmo brāzmojumu apdullināja, biedēja un izraisīja dzirdes halucinācijas. Tā vien likās, it kā aiz muguras, kaut kur augšā, no visām pusēm atskanētu brīdinājuma saucieni, taurēšana un skarbas vīriešu balsis.

Sastājušies vienkop aiz mynheer Pēperkorna, pārējie pieci kungi un Sošā kundze lūkojās reizē ar viņu ūdens gāzmā. Pēperkorna seja nebija saskatāma, bet visi redzēja, ka viņš atsedz balto, kuplo matu apņemto galvu un izriež spirgtajā gaisā krūtis. Viņi sapratās ar skatieniem un zīmēm, jo vārdi, pat ja tos iekliegtu tieši ausīs, tiktu gāzmas grāvienu apslāpēti. Lūpas veidoja pārsteiguma un apbrīnas vārdus, kas palika neskanīgi. Hanss Kastorps, Setembrīni un Ferge, sazinādamies ar galvas mājieniem, norunāja uzkāpt no gravas dziļuma, kur viņi patlaban atradās, līdz augšmalai un tur no augšējās taciņas pavērot ūdenskritumu. Kāpšana nebija grūta: klintī iecirsto šauro pakāpienu kraujā rinda it kā aizveda kādā augstākā meža stāvā; viņi rausās cits aiz cita, uzkāpa uz tilta un, nonākuši līdz vidum, it kā lidinādamies virs ūdens gāzmas izliekuma, atbalstīdamies pret margām, māja lejā palikušajiem draugiem. Tad viņi pārgāja otrā pusē, ar grūtībām nokāpa lejā, kur palicēji viņus no jauna ieraudzīja otrā pusē ūdenskritumam, pār kuru arī te, lejā, bija pārmests tilts.

Tagad ar zīmēm tika norādīts, ka pienācis laiks ieturēt palaunadzi. Vairums domāja, ka vajadzētu paiet tālāk prom no trokšņainās zonas, lai atslogotu dzirdi un, ēdot brīvā dabā, nebūtu kurli un mēmi. Bet, jāatzīst, Pēperkorna vēlēšanās tam neatbilda. Viņš papurināja galvu, vairākkārt pameta ar rādītājpirkstu uz zemi, un viņa pārdalītās lūpas, ar grūtībām pavērdamās, veidoja neskanīgu «šeit». Ko lai dara? Šādos lēmumos izšķirošais vārds piederēja viņam, stāvokļa noteicējam un pavēlniekam. Viņa personības spēks bija tik ietekmīgs, ka arī tādā gadījumā, ja viņš nebūtu kā parasti pastaigas pasākuma iniciators un vadītājs, tikpat visi pakļautos viņa gribai. Šādas vērienīgas izcilības no sākta gala bijušas un būs tirāniskas un autokrātiskas. Mynheer vēlējās ieturēt palaunadzi turpat pie ūdenskrituma, pašā dārdoņā, tāda bija viņa valdonīgā iedoma, un tam, kurš negribēja atšķirties, vajadzēja pakļauties. Vairums nebija apmierināti. Setembrīni, pārliecinājies, ka cilvēciska domu apmaiņa un demokrātiski precīza saruna vai pat disputs nav iespējams, ar parastu izmisuma un padevības žestu pacēla roku virs galvas. Malajietis steidzās izpildīt sava pavēlnieka rīkojumu. Divi saliekamie sēdekļi bija paņemti līdzi mynheer un Sošā kundzei, tos pielika pie klints sienas. Tad malajietis, izklājis pie viņu kājām galdautu, salika uz tā groza saturu: kafijas traukus un glāzes, termosus, cepumus un vīnu. Visi steidzās saņemt savu tiesu. Tad sasēdās uz nogruvuma akmeņiem, uz margām, gar taciņas malām ar karstas kafijas tasi rokā, šķīvi ar cepumiem uz ceļiem un klusēdami, skanot dārdoņai, ieturēja palaunadzi.

Pēperkorns, uzslējis mēteļa apkakli, nolicis platmali sev līdzās zemē, dzēra portvīnu no sidraba biķera ar monogrammu; viņš to tukšoja vairākas reizes un tad pēkšņi sāka runāt. Savādais cilvēks! Nav iespējams, ka viņš būtu varējis dzirdēt savu balsi, nemaz jau nerunājot par to, ka citi uztvertu kaut zilbi no tā, ko viņš pauda skaņās un kas skaņās neizpaudās. Viņš tomēr pacēla labās rokas rādītājpirkstu, tai pašā rokā turēdams kausu, kreiso izstiepa ar augšup paceltu delnu, un bija redzams, kā viņa karaliskās sejas vaibsti runājot kustas, mute veido vārdus, kas palika neskanīgi, kā runāti bezgaisa telpā. Visi bija pārliecināti, ka viņš tūlīt pārtrauks savu bezjēdzīgo darbošanos, ko, mulsi smaidīdami, vēroja, bet viņš joprojām runāja, sviežot vārdus visu aprijošā, mutuļojošā dārdoņā, vienlaikus izsmalcināti žestikulēdams ar kreiso roku, kā parasti, pieprasīdams uzmanību un piespiezdams sevī raudzīties, mazās, gurdenās un blāvās acis zem sarauktās pieres grumbām bija plaši ieplestas un pārmaiņus vērsās pie skatītājiem, tāpēc patlaban uzlūkotajam vajadzēja izbrīnā sarauktām uzacīm un pavērtu muti viņam māt un pielikt plaukstu pie auss, it kā tas varētu kaut ko līdzēt šai bezcerīgajā situācijā. Un tagad viņš pat piecēlās kājās. Ar kausu rokā, saburzītajā, turpat līdz papēžiem garajā mētelī, kam apkakle bija pacelta, kailu galvu, ar augsto, sirmo matu vainaga apņemto, grumbaino elka dieva pieri viņš stāvēja pie klints, sejas vaibsti kustējās, viņš bija izveidojis no pirkstiem ar šķēpveidīgajiem nagiem parasto precizitātes aplīti, ko pamācoši turēja pie sejas, papildinādams ar uzmanību saistošu žestu savu mēmo tostu. Pēc viņa sejas izteiksmes un lūpu kustībām varēja nojaust atsevišķus vārdus, kādi bija palaikam no viņa mutes dzirdēti: «Perfekti», «Kārtībā» — citu neko. Varēja redzēt sānis pieliekto galvu, viņa pārdalīto lūpu rūgto vaibstu — tas bija cietēja tēls. Tad no jauna viņa vaigā atplauka dzīvespriecīgā bedrīte — sibarītiskās šķelmības bedrīte, tā vien likās, it kā elka dieva priesteris svētā izlaidībā nupat saraus uz augšu apģērbu un metīsies dejot. Viņš pacēla gaisā kausu, novilka gar viesu acīm ar to pusloku un, ar diviem trim malkiem iztukšojis, atmeta galvu, tā ka bija redzams kausa dibens. Tad izstieptu roku pasniedza to malajietim, kurš, piespiedis plaukstu pie krūtīm, to saņēma; Pēperkorns deva zīmi doties ceļā.

Visi pateikdamies palocījās, steigdamies izpildīt pavēli. Tie, kas sēdēja tupus zemē, pielēca kājās, kas sēdēja uz margām — nokāpa. Vārgais malajietis ar cilindru galvā un mētelī ar kažokādas apkakli savāca ēdiena atliekas un traukus. Tādā pašā kārtībā, kā nākuši, cits aiz cita viņi atgriezās pa miklo, skujām nobirušo taciņu, pa lēveraino, ķērpju izkropļoto mežu uz ceļa, kur tos gaidīja pajūgi.

šoreiz ITanss Kastorps iekāpa pie mynheer un viņa pavadones, apsēdās viņiem pretī līdzās lādzīgajam Fergem, kam visas dzīves gudrības bija svešas. Atceļā tikpat kā nekas netika runāts. Mynheer sēdēja, uzlicis plaukstas uz pleda, kas sedza viņa un Klaudijas ceļgalus, viņa žoklis atkārās. Setembrīni un Nafta izkāpa un atvadījās, iekams bija pārbraukuši pāri sliedēm un ūdensteknei. Vēzals brauca otrajā karietē viens pats, pie sanatorijas «Berghof» ieejas durvīm pastaigas dalībnieki atvadījās.

Iespējams, ka šinī naktī Hansa Kastorpa miegs bija trausls un viegls kādas iekšējas, neapzinātas gatavošanās dēļ uz kaut ko tādu, par ko viņa dvēselei nebija ne mazākās nojausmas; bet vajadzēja tikai niecīgāko novirzi no sanatorijas «Berghof» parastā nakts miera, tikko jaušamu satraukumu, gandrīz nemanāmu satricinājumu, kas radies kaut kur tālumā skrejošu soļu dēļ, lai miegs uz vietas pazustu un viņš paslietos gultā sēdus. Tiešām viņš bija nomodā jau ilgāku laiku, vēl iekams pie durvīm klauvēja, un tas notika tūlīt pēc pulksten diviem. Viņš nekavējoties moži un enerģiski atsaucās, it kā nemaz nebūtu gulējis. Hanss Kastorps pazina kādas sanatorijā nodarbinātas māsas augsto, trauslo balsi; māsa Sošā kundzes uzdevumā lūdza viņu tūlīt nonākt otrajā stāvā. Ar ciešu apņēmību viņš apsolīja tūdaļ ierasties, pielēca kājās, vienā mirklī apģērbās, atglauda matus no pieres un bez steigas — ne ātri, ne lēni devās lejup vairāk neziņā par to, «kā», nevis «kas» noticis.

Durvis uz Pēperkorna salonu stāvēja atvērtas, tāpat arī holandieša guļamistabas durvis bija pamestas vaļā, tur dega visas lampas. Hanss Kastorps ieraudzīja abus ārstus, fon Mīlendonkas jaunkundzi, Sošā kundzi un malajieti kambarsulaini. Viņš bija ģērbies nevis kā parasti, bet savdabīgā nacionālā tērpā — kreklam līdzīgā svītrainā jakā ar ļoti garām un platām piedurknēm, bikšu vietā viņam bija raibi svārki, galvā konusveida dzeltenas vadmalas cepure, krūtis rotāja amuleti; viņš nekustīgi stāvēja sakrustotām rokām gultas kreisajā pusē galvgalī; Pīters Pēperkorns gulēja gultā uz muguras gar sāniem izstieptām rokām. Hanss Kastorps ienāca un nobālēdams ieraudzīja šo skatu. Sošā kundze sēdēja ar muguru pret viņu uz krēsla gultas kājgalī, atbalstījusi elkoni pret segu, apņēmusi ar plaukstu zodu, pirkstus iespiedusi apakšlūpā, un raudzījās savam ceļojuma biedram sejā.

— Labvakar, manu zēn, — sacīja Bērenss, kurš bija klusi sarunājies ar doktoru Krokovski un vecāko māsu un, uzraudams lūpu ar sirmajām ūsām, skumji pamāja. Viņam mugurā bija klīnikas virsvalks, kam no krūšu kabatas rēgojās stetoskops, kājās izšūtas rītakurpes, apkaklītes nebija. — Nekā nevar darīt, — viņš čukstus piebilda. — Pamatīgi nostrādāts. Paejiet vien tuvāk! Pametiet lietpratēja skatienu! Jums būs jāatzīst, ka ārsta prasme te ir bezspēcīga.

Hanss Kastorps uz pirkstgaliem tuvojās gultai. Malajieša acis neatlaidīgi sekoja katram viņa solim, galvu viņš turēja nekustīgi, ja pagrieza acis, bija redzami tikai to baltumi. Pametis mirkli sānis, Hanss Kastorps ievēroja, ka Sošā kundze viņam nepievērš nekādu uzmanību, un palika savā raksturīgajā pozā stāvam pie gultas, atbalstījies uz vienas kājas, rokas saņēmis uz vēdera, galvu pieliecis pie pleca un iegrimis goddevīgā, pārdomu pilnā vērošanā. Pēperkorns gulēja zem sarkanās zīda segas tajā pašā triko kreklā, kādā Hanss Kastorps viņu bija allaž redzējis. Rokas viņam bija zilganmelnas, tāpat daļēji seja. Tas viņu manāmi pārvērta, lai gan karalislde sejas panti palika nemainīgi. Elku dieva grumbas uz augstās pieres, ko ieskāva balto matu ērkulis, — četras vai piecas horizontālas rievas, kuras taisnā leņķī, dziļi iegriezušās, sliecās abpus deniņiem, izteica visam mūžam raksturīgo saspringtību un pat tagad miera stāvoklī, kad acu plaksti bija nolaisti, krasi izcēlās. Skumjās, pārdalītās lūpas bija viegli pavērtas. Zilganie plankumi liecināja par pēkšņu asinsizplūdumu, par vardarbīgu, triekas apturētu dzīvības funkciju.

Hanss Kastorps, pārdomādams radušos situāciju, kādu brīdi palika goddevīgi klusējot stāvam, viņš vilcinājās kaut ko uzsākt, gaidīdams, ka «atraitne» viņu uzrunās. Viņa to nedarīja, tāpēc viņš nolēma pagaidām netraucēt un atskatījās uz pārējiem, kas stāvēja viņam aiz muguras. Hofrāts pamāja ar galvu salona virzienā. Hanss Kastorps viņam sekoja.

—  Suicidium?92 — viņš paklusu lietišķi apjautājās.

—   Un kā vēl! — Bērenss atteica, nevērīgi pamezdams ar roku, un piebilda: — Pārpārēm. Vistīrākā veidā. Vai jums ir gadījies kādreiz šādu mantiņu redzēt? — viņš jautāja, izvilkdams no virsvalka kabatas nevienmērīgas formas etviju, un izņēma no tās kādu nelielu priekšmetu, ko parādīja jaunajam cilvēkam. — Es neesmu redzējis. Bet ir vērts paskatīties. Mūžu dzīvo, mūžu mācies. Ērmīga un asprātīga. Es izņēmu to viņam no rokas. Uzmanīgi! Ja kaut cik uzpilēs uz ādas, dabūsiet apdeguma čūlas.

Hanss Kastorps grozīja noslēpumaino priekšmetu pirkstos. Tas bija darināts no tērauda, ziloņkaula, zelta un kaučuka un izskatījās loti dīvains. Tam bija divi izliekti, tēraudspoži dakšas zariņi ar neparasti asiem galiem, viegli izlocīta ziloņkaula un zelta vidusdaļa, zariņi bija līdz zināmai robežai kustīgi un varēja elastīgi satuvoties, priekšmets beidzās ar balonveidīgu melnas, pacietas gumijas paplašinājumu. Tas bija tikai dažas collas liels.

—   Kas tas ir? — jautāja Hanss Kastorps.

—   Tā, — atbildēja Bērenss, — ir visīstākā injekciju šļirce. Un var arī teikt, ka tā ir briļļu čūskas žokļu mehāniska kopija. Vai saprotat? Kā redzams, neesat sapratis,— viņš teica, lūkodamies, kā Hanss Kastorps joprojām samulsis vēro dīvaino instrumentu. — Tie ir zobi. Tie nav viendabīgi, tie ir kapilāri, tajos ir smalks kanāls, kura atveri jūs varat šeit priekšā, zobu galos, pavisam skaidri saskatīt. Protams, kanāls ir atvērts arī šeit, zoba saknē, un atrodas saskarē ar gumijas dziedzera vadu, kas iesniedzas ziloņkaula vidusdaļā. Kožot zobi nedaudz padodas uz iekšu un izdara spiedienu uz rezervuāru, gumijas dziedzera saturs iekļūst kanālā, un brīdī, kad gali iecērtas miesā, inde iekļūst asins ritē. Kad tā šādi atrodas acu priekšā, tad liekas vienkāršāka par vienkāršu. Bet pamēģini, izgudro. Jādomā, ka tā pagatavota pēc viņa paša norādījumiem.

—  Noteikti! — apstiprināja Hanss Kastorps.

—   Deva nevar būt bijusi diezin cik liela, — hofrāts turpināja. — Tas, kā pietrūka kvantitātē, tika laikam kompensēts ar…

—   Dinamiku, — pabeidza viņa domu Hanss Kastorps.

—   Nu, tātad. Kas tā par indi, to mēs, protams, noskaidrosim. Gadījums diezgan interesants, te neapšaubāmi būtu ko pamācīties. Vai saderēsim, ka tas eksotiskais tips, kas šonakt tā uzcirties, varētu mums pateikt visu sīki un smalki? Jādomā, ka tas ir dzīvnieku un augu indes sajaukums — katrā ziņā visefektīvāko inžu sajaukums, jo iedarbība bijusi zibenīga. Viss liecina, ka viņam tūlīt pat aptrūkusi elpa, iestājusies elpošanas centru paralīze, protams, arī tūlītēja nāve aiz nosmakšanas, jādomā, ka viegli, bez mokām.

—   Lai dievs dod! — dievticīgi noteica Hanss Kastorps, nopūzdamies atdeva hofrātam atpakaļ baismīgo mazo rīku un atgriezās guļamistabā.

Tur vairs bija tikai malajietis un Sošā kundze. Šoreiz Klaudija, jaunajam cilvēkam tuvojoties, pacēla galvu. — Jums bija tiesības, lai es liktu jūs ataicināt, — viņa teica.

—   Tas bija ļoti jauki no jums, — viņš sacīja. — Un jums bija taisnība. Mēs bijām tudraugi. Man līdz sirds dziļumiem sāp, ka es, citiem dzirdot, kaunējos viņu tā uzrunāt un gudroju visādus aplinku gājienus, kā no tā izvairīties. Vai jūs bijāt pie viņa pēdējos mirkļos?

—   Kalpotājs man paziņoja, kad viss bija garām, — viņa atbildēja.

—   Viņš bija tik vērienīga izcilība, — Hanss Kastorps atkal uzsāka, — ka jūtu nespēku dzīvē uztvēra kā kosmisku katastrofu un apkaunojumu. Viņš uzskatīja sevi, jums jāzina, par dievības visuvarenu ieroci. Tā bija viņa karaliskā ģeķība … — Kad cilvēks ir satriekts, tad rodas drosme lietot izteicienus, kas skan skarbi un bez pietātes, bet pēc būtības ir cildenāki nekā svētsvinīgas aplamības.

—   C'est une abdication,93 — viņa sacīja. — Vai viņš zināja par mūsu neprātu?

—   Es nespēju viņam to noliegt, Klaudij. Viņš to uzminēja tāpēc, ka es attteicos jūs noskūpstīt, viņam klātesot, uz pieres. Viņa klātbūtne patlaban ir vairāk simboliska nekā reāla, — bet vai jūs neatļautu to izpildīt tagad?

Viņa strauji pagrieza galvu viņam pretī, kā pamādama aizvēra acis. Viņš uzspieda lūpas viņai uz pieres. Malajieša brūnās, dzīvnieciskās acis vēroja šo skatu, galvu nepagriežot, tā ka bija redzami tikai to baltumi.

Truluma dēmons

Mēs vēlreiz dzirdam hofrāta Bērensa balsi — ieklausīsimies labi! Varbūt mēs to dzirdam pēdējo reizi! Kādreiz beigsies pat šis stāsts, tas ilga krietnu laika sprīdi vai — pareizāk — tā satura laiks tik strauji sācis ritēt, ka to nav iespējams aizkavēt, arī tā muzikālā daļa iet uz beigām, un diezin vai radīsies vairs izdevība paklausīties Radamanta tēlainiem izteicieniem bagāto valodu, tās jautro skanējumu.

Viņš teica Hansam Kastorpam:

—   Kastorp, vecais zēn, jūs garlaikojaties. Nokarat snīpi, es to redzu diendienā, nelāgā oma jums uz pieres rakstīta. Kastorp, jūs esat uzpūtīgs rūgumpods, izlutināts ar sensācijām, un, ja jums katru mīļu dienu netiek pasniegts kaut kas pirmšķirīgs, jūs božat spalvu, raucat degunu, it kā būtu krupi norijis. Vai man ir vai nav taisnība?

Hanss Kastorps klusēja, un, tā kā viņš to darīja, tad jau laikam gan viņa sirdī valdīja drūma noskaņa.

—   Kā jau vienmēr, man ir taisnība, — Bērenss atbildēja sev pats. — Un, iekams jūs, neapmierinātais pilsoni, izplatāt man te valsts mēroga īdzīguma indi, jums jāredz, ka nemaz ar neesat dieva un cilvēku pamests savam liktenim, bet, gluži otrādi, priekšniecība modri jūs uzmana, mans mīļais, nenovērš no jums acu un nemitīgi rūpējas un gudro, kā jūs izklaidēt. Vecais Bērenss tepat vien vēl ir. Nu, bet tagad bez jokiem, manu zēn! Man kaut kas ir iešāvies prātā, domājot par jums, dievs redz, bezmiega naktis esmu par jums lauzījis galvu un izdomājis. Varētu teikt, ka pār mani nākusi apgaismība — nudien es daudz ko gaidu no savas idejas, tas ir, ne vairāk un ne mazāk kā jūsu atindēšanos un triumfālu atgriešanos mājās pēc pārsteidzoši īsa laika.

… Te nu jūs ieplešat acis, — viņš turpināja pēc tīšuprāt pavilcināta klusuma brīža, lai gan Hanss Kastorps nemaz ar neiepleta acis, bet raudzījās uz viņu diezgan miegaini un izklaidīgi, — un jums nav ne jausmas, kas vecajam Bērensam aiz ādas. Bet es esmu tā nodomājis. Ar jums kaut kas nav kārtībā, Kastorp, tas nebūs jūsu godājamām novērošanas spējām paslīdējis garām. Nav kārtībā tādā ziņā, ka intoksikācijas parādības jau sen vairs neatbilst joti stipri uzlabotajam lokālajam stāvoklim — es negudroju par to kopš vakardienas vien. Mums te ir jūsu pēdējais uzņēmums … paturēsim šo brīnumu pret gaismu. Jūs redzat, pat visnegantākais pēlējs un pesimists, kā mēdz teikt mūsu kungs ķeizars, te nespētu piekasities. Daži perēkļi ir pilnīgi uzsūkušies, «ligzda» sarukusi mazāka, tās kontūras ir krasāk norobežotas, kas tik zinošam cilvēkam kā jums skaidri pateiks, ka tā ir izārstēšanās. Nonākot pie šāda atzinuma, grūti izskaidrot jūsu temperatūras svārstības; tad nu, mīļais cilvēk, ārstam rodas nepieciešamība meklēt pēc jauniem cēloņiem.

Hanss Kastorps, viegli pašūpojot galvu, pieklājīgi izteica nepieciešamo izbrīnu.

—   Tagad nu jūs, Kastorp, domāsiet — vecajam Bērensam jāatzīst, ka ārstējis aplam. Bet te nu jūs būtu nošāvis buku un nodarītu netaisnību, vērtējot radušos stāvokli, arī vecajam Bērensam. Jūsu ārstēšana nebija aplama, iespējams, ka tā bija tikai vienpusīga. Man radās pārliecība, ka jūsu slimības simptomus jau no laika gala nevajadzēja attiecināt tikai uz tuberkulozi vien, es izdaru šādu secinājumu, pamatojoties uz konstatējumu, ka patlaban tos vispār nevar attiecināt uz tuberkulozi. Jābūt citam traucējošam cēlonim. Manuprāt, jums ir koki. Pēc manas visdziļākās pārliecības, — atkārtoja hofrāts, lai pastiprinātu pierādījumu, pēc tam kad Hanss Kastorps bija tikai pašūpojis galvu, — jums ir streptokoki, bet tāpēc jau jums nav tūlīt jākrīt izmisumā.

(Par izmisumu nevarēja būt ne runas. Hansa Kastorpa seja drīzāk pauda tādu kā zobgalīgu cieņu vai nu pret Bērensa attapību, vai pret jauno titulu, ar kādu viņu grasījās apveltīt hofrāta hipotēze.)

—  Nav nekāda iegansta panikai! — Viņš meklēja citādus vārdus mierināšanai. — Koki ir visiem. Streptokoki ir katram ēzelim. Jums nav nekāda iemesla celt degunu gaisā. Tikai gluži nesen ir ticis zināms, ka cilvēkam var būt asinīs streptokoki un ka tie neizraisa nekādas īpašas parādības, kas liecinātu par infekciju. Ir atzīts fakts, kas daudziem kolēģiem nemaz vēl nav zināms, — ka asinīs

var būt arī tuberkulozes nūjiņas, bet tās neizraisa nekādas īpašas sekas. Mēs esam ļoti tuvu secinājumam, ka tuberkuloze ir īstenībā asins slimība.

Hanss Kastorps atzina, ka tas ir kaut kas ievērības cienīgs.

—   Tātad, ja es saku «streptokoki», — atsāka Bērenss no jauna, — tad jums, protams, nav jāiztēlojas smaga saslimšanas aina. Vai šie mazuļi vispār ir jūsos apmetušies, pierādīs tikai bakterioloģiska asiņu izmeklēšana. Un, ja atklāsies, ka tādi jums ir, tad atbildi, vai tie izraisa jūsu drudža stāvokli, varēs pierādīt tikai ārstniecības kurss ar streptovakcīnu, kam jūs tiksiet pakļauts. Tāds ir šis ceļš, mīļais draugs, un, kā jau teicu, es sagaidu no tā visnegaidītākos rezultātus. Tuberkuloze prasa ilgu ārstēšanas laiku, turpretī šāda veida saslimšana mūsdienās tiek ātri likvidēta, un, ja jūs vispār reaģējat uz injekcijām, tad pēc pusotra mēneša būsiet vesels kā rutks. Ko nu jūs teiksiet? Vai vecais Bērenss pilda savu amatu, a?

—  Tā jau pagaidām ir tikai tāda hipotēze, — Hanss Kastorps gurdi atsaucās.

—   Pilnīgi pierādāma hipotēze! Augstākā mērā auglīga hipotēze! — iebilda hofrāts. — Jūs redzēsiet, cik tā ir auglīga, kad uz mūsu kultūrām izaugs koki. Rīt pēcpusdienā mēs patecināsim jums asinis, Kastorp, pēc visiem ciematu barbieru likumiem nolaidīsim asinis. Tas jau ir kaut kas derīgs pats par sevi un spēj vislabvēlīgākā veidā ietekmēt miesu un dvēseli…

Hanss Kastorps paskaidroja, ka ir šai diversijai gatavs, un laipni pateicās par viņam izrādīto uzmanību. Pieliecis galvu pie pleca, viņš raudzījās nopakaļ hofrātam, kurš, airēdamies ar rokām, gāja prom. Šefa uzruna bija trāpījusi kritiskā momentā; Radamants bija diezgan pareizi atšifrējis kalnos atbraukušā viesa sejas izteiksmi un noskaņu, jaunā pasākuma mērķis, gluži noteikts mērķis — hofrāts savu nolūku arī neslēpa — bija pārvarēt sastingumu, kādā šis viņa pacients kopš neilga laika atradās un par ko liecināja viņa sejas izteiksme; tā reizēm atsauca atmiņā nelaiķa Joahima vaibstus tai laikā, kad viņā brieda patvaļīgas un ietiepīgas apņemšanās.

321

Vēl vairāk. Hansam Kastorpam šķita, ka ne vien viņš ir nonācis līdz tādam sastingumam, bet ka pasauli ar visu, kas tajā, piemeklējis šāds liktenis, vai, pareizāk: viņam šķita, ka šai gadījumā pārāk grūti atšķirt atsevišķo no

Burvju kalns

vispārējā. Pēc tam kacl viņa attiecībām ar izcilo personību pienāca tik ekscentriskas beigas, pēc satraukuma pilnās rosīšanās, kādu sanatorijā izraisīja šīs beigas, un kopš Klaudija Sošā šķīrās no sabiedrības šeit, augšā, pēc atvadīšanās, kāda notika starp viņu un viņas pavēlnieka dzīvu palikušo tubrāli, atvadīšanās, ko vērta drūmu lielās atteikšanās traģisms, bet kas norisa viscaur goddevīgas cieņas garā pret nelaiķi, — pēc visiem šiem pavērsieniem jaunajam cilvēkam sāka likties, ka ar pasauli un cilvēkiem kaut kas nav kārtībā, it kā viss nupat ietu sevišķi greizi, ietu arvien ļaunāk un tāpēc arī satraucošāk, it kā varu būtu sagrābis ļauns un neldzīgs dēmons, kurš gan jau sen manāmi ietekmējis cilvēkus, taču tagad tik atklāti bija pierādījis savu neiegrožoto varu, ka radīja noslēpumainas bailes un uzvedināja uz domām par bēgšanu, — dēmons, kura vārds bija trulums.

Varētu domāt, ka stāstītājs spēcīgi un romantiski sabiezina krāsas, apvienodams trulumu ar dēmonisko un piedēvēdams tam kādu mistisku šausmu iedarbību. Un tomēr mēs neko neesam no gaisa grābuši, bet precīzi attēlojam mūsu vienkāršā varoņa personisko pārdzīvojumu, par kuru uzzinām, tiesa, tādā veidā, ko nevar pakļaut izpētīšanai, bet šī uzzināšana apstiprina, ka īpašos apstākļos trulums var iegūt šādu raksturu un iedvest šādas izjūtas. Hanss Kastorps raudzījās ap sevi… Viņš redzēja tikai šausmas un ļaunumu un saprata, ko redz: dzīvi bez laika, dzīvi bez rūpēm un cerībām, izlaidībā rosīgu, bet īstenībā sastingušu, mirušu dzīvi.

Sanatorijā pastāvīgi visi bija ļoti aizņemti, te notika dažāda veida nodarbības, bet reizēm kāda no tām izvērtās par nevaldāmu modes apsēstību, kam visi fanātiski pakļāvās. Tā, piemēram, fotografēšanai sanatorijas &lt;rBerghof» iemītnieku vidū jau no laika gala bija izcila loma; tie, kas te bija nodzīvojuši pietiekami ilgi, zināja, ka šādas epidēmijas periodiski atkārtojas; un Hanss Kastorps bija jau divas reizes pieredzējis, ka šāda mānija pārņēmusi visus un nedēļām, mēnešiem ilgi turējusi savā apmātībā; nebija neviena, kurš nebūtu norūpējies noliecis galvu pār fotoaparātu, kas cieši tika piespiests pie krūtīm, kurš nebūtu uzņemot klišķinājis, un ēdienu reizēs uzņēmumi vienā laidā gāja no rokas rokā. Tad pēkšņi tika uzskatīts par goda lietu attīstīt negatīvus pašam. Ar slimnieku rīcībā nodoto tumšo istabu vairs nepietika. Istabās logi un balkona durvis tika aizklāti ar tumšiem aizkariem, un tikmēr ņēmās sarkanas spuldzītes gaismā ar ķīmiskiem šķīdumiem, kamēr izcēlās ugunsgrēks, un bulgāru students no «labā» krievu galda tikai par matu izglābās no nāves; pēc tam sanatorijas priekšniecība aizliedza istabās nodarboties ar fotogrāfiju attīstīšanu. Drīz vien parasto fotogrāfiju atzina par banālu; tagad ar aizrautību pievērsās momenta uzņēmumiem un Ogista Limjēra krāsainajām fotogrāfijām. Priecājās par uzņēmumiem, kuros cilvēki, magnēzija zibšņa pārsteigti, blenza pretī trulām acīm., pelēcīgām, krampjaini sastingušām sejām, it kā vaļā acīm būtu sasēdināti noslepkavotu cilvēku līķi. Arī Hanss Kastorps glabāja kartona ietvarā ieliktu negatīvu, kurā, turot pret gaismu, varēja saskatīt pašu Hansu Kastorpu ar kaparsarkanu seju spilgti zaļā meža klajumā zeltaini dzeltenu gundegu vidū; kāda no šīm puķēm staroja viņam pogcaurumā, vienā pusē viņam stāvēja Stēra kundze debeszilā svīterī, otrā pusē — Levi jaunkundze asinssarkanā svīterī.

Tad vēl bija pastmarku krāšanas mānija; ar pastmarku krāšanu jau parasti viens otrs nodarbojās, bet lāgiem tā izvērtās par vispārēju apsēstību. Ikviens krāja, līmēja, mainījās. Izrakstīja filatēlistu žurnālus, sarakstījās ar speciālajiem uzņēmumiem gan Šveicē, gan ārzemēs, ar marku krāšanas speciālistu biedrībām un atsevišķiem entuziastiem un izdeva neiedomājami lielas naudas summas, lai tiktu pie kādas retas pastmarkas, un to darīja pat tie, kuru ierobežotie līdzekļi tikai ar grūtībām atļāva mēnešiem vai arī gadiem ilgi uzturēties šai greznajā dziednīcā.

Tas turpinājās tikmēr, kamēr neuzrādās kāda jauna ākstība, piemēram, par labu toni sāka uzskatīt šokolādes uzkrāšanu un nemitīgu mielošanos ar visdažādākām tās šķirnēm. Visi staigāja ar brūni notrieptām lūpām, un visgardākie «Berghof» virtuves labumi tika ēsti kritizējot un garlaikojoties, jo vēderi bija piebāzti ar dažādiem MilkaNut, Chocolat а la crиme d'amandes, Marquis-Napolitains, zeltītām kaķu mēlītēm un, protams, sabojāti.

Cūciņas zīmēšanai ar aizvērtām acīm, kuru vienā no pagājušiem karnevāla vakariem bija ierosinājusi sanatorijas augstākā instance un kurai kopš tās reizes cītīgi nodevās, sekoja ģeometriskie pacietības vingrinājumi, kam dažkārt savas gara spējas ziedoja visi sanatorijas «lina hof» slimnieki un reizēm pat moribundi upurēja savas pēdējās domas un enerģijas paliekas. Nedēļām ilgi sanatorija dzīvoja zem kādas sarežģītas figūras zīmes, kas sastāvēja ne vairāk un ne mazāk kā no astoņiem lieliem un astoņiem maziem apļiem un vairākiem cits citā ietilpstošiem trīsstūriem. So plakņu daudzveidību vajadzēja ar brīvu roku vienā vilcienā uzzīmēt; par labāko sasniegumu uzskatīja paveikt to pašu cieši aizsietām acīm, kas beidzot, ja neskaita nelielu nogrēkošanos pret skaistumu, izdevās vienīgi prokuroram Paravantam, galvenajam tādas ietiepīgas asprātības darbonim.

Mēs zinām, ka viņš bija aizrāvies ar matemātiku, zinām to no paša hofrāta, zinām arī šādas aizrautības kautro pamudinājumu, esam dzirdējuši slavinām tās labvēlīgo iedarbību: nodarbības ar matemātiku atvēsinot asiņu kvēli, notrulinot juteklības dzeloni, un, ja šādas nodarbības būtu plaši izplatītas, tad daži pasākumi, pie kuriem gribot negribot jāķeras, laikam būtu bijuši lieki. Pats galvenais bija eju norobežošana balkonos — tur, kur matētā stikla šķērssienas nesniedzās līdz balkona margām, tika ieliktas mazas durvis, un tās masētājs, visiem parasti smīnot, pa nakti noslēdza. Kopš tā laika liels pieprasījums bija pēc istabām otrajā stāvā virs verandas, kur, pārkāpjot pār balustrādi, varēja pa stikla jumtu iet no balkona uz balkonu, durvis nemaz neizmantojot. Tomēr tāds disciplinārs jauninājums netika ieviests prokurora dēļ. Smagais pārbaudījums, kuru viņš bija izcietis sakarā ar ēģiptiešu Fatmas ierašanos, bija jau sen pārvarēts, jo viņa bija bijusi pēdējā, kas kārdinājusi prokurora grēcīgo dabu. Kopš tā laika viņš ar divkāršu sparu bija meties skaidro acu dievietes — matemātikas skavās, par kuras mierinošo varu hofrāts zināja tik daudz laba teikt, un iegrima uzdevuma risināšanā, kam dienu un nakti veltīja visas savas pārdomas, uzcītību, visu sportisko neatlaidību, ar kādu viņš toreiz, pirms bieži atliktās aiziešanas no dienesta, bija šaustījis nabaga grēciniekus, — tas nebija nekas cits kā riņķa laukums.

No pierastām dienesta sliedēm izsistais ierēdnis matemātikas studiju laikā nonāca pie pārliecības, ka tie pierādījumi, ar kādiem zinātne uzstājas par minētās konstrukcijas šķietamo neiespējamību, nav pārliecinoši, tāpēc saprātīgā providence izvilkusi viņu, Paravantu, no dzīvo pasaules lejā un pārcēluši šurp, jo izraudzījusi viņu precīzi atrisināt šīs transcendentās problēmas atbilstoši zemes prasībām. Tā bija ar prokuroru Paravantu. Lai kur Paravants gāja vai bija, visur viņš mērīja ar cirkuli, rēķināja, noklāja kaudžu kaudzēm papīrus ar skicēm, burtiem, skaitļiem, algebriskiem apzīmējumiem, un viņa iedegusi seja — šķietami pilnīgi vesela cilvēka seja pauda mānijas pārņemtā svešatnīgo un ietiepīgo izteiksmi. Ar nomācošu vienmuļību viņš runāja vienvienīgi par skaitli, kas izsaka «pī» attiecību, šo sasodīto daļskaitli, kuru galvā rēķinātāja Zaharija Dazes nelietīgais ģēnijs kādu dienu bija noteicis ar precizitāti līdz decimāldaļas divsimtai zīmei — un, jāsaka, gluži veltīgi, jo, kaut vai ar precizitāti līdz divtūkstošai zīmei, tuvošanās nesasniedzami noteiktajam skaitlim būtu tik nenozīmīga, ka to varētu uzskatīt par nesamazinātu. Visi vairījās no domu nomocītā prātnieka, jo tam, kuru viņam izdevās notvert, vajadzēja izturēt kvēlas runas plūdus ar nolūku pamodināt klausītājā humānu jūtīgumu pret cilvēka gara kaunpilno apgānīšanu ar šo mistisko apstākļu neglābjamo iracionālismu. Nemitīgā, neauglīgā «pī» reizināšana ar diametru, lai noteiktu riņķa līnijas garumu, un rādiusu kvadrātā, lai atrastu apļa laukumu, izraisīja prokurorā šaubu lēkmes par to, vai cilvēce nav kļūdījusies kopš Arhimēda laikiem, padarīdama problēmas risinājumu pārāk sarežģītu, un šis risinājums īstenībā varbūt ir bērnišķīgi vienkāršs. Kā — vai tad tiešām nav iespējams jebkuru taisni saliekt aplī? Reizēm Paravantam šķita, ka viņš ir tuvu atklājumam. Bieži viņu varēja redzēt vakaros sēžam tukšajā un vāji apgaismotajā ēdamzālē pie sava galda, uz kura atsegtās virsas viņš rūpīgi veidoja no auklas gabaliņa apli un tad ar pēkšņu kustību, it kā vēlēdamies kādu negaidot pārspēt viltībā, izstiepa to taisni un, smagi atbalstījis galvu, iegrima drūmās pārdomās. Bieži vien hofrāts viņam piepalīdzēja grūtsirdīgajās nodarbībās un vispār atbalstīja viņa dīvainības. Arī pie Hansa Kastorpa moceklis griezās ne vienreiz vien ar savām iemīļotajām rūpēm, jo jaunais cilvēks izturējās ar draudzīgu izpratni un interesi pret viņa mēģinājumu uzminēt laukuma noslēpumu. Viņš uzskatāmi parādīja Hansam Kastorpam sasodīto «pī» rūpīgi un smalki izstrādātā zīmējumā, kur ar milzīgām pūlēm un maksimālu tuvinājumu starp vienu ievilktu un vienu apvilktu daudzstūri ar bezgala daudzām sīkām malām bija iespiesta riņķa līnija. Bet atlikums, loks, kas gluži kā ēteriski gaisīga nenotveramība aizslīdēja no mūsu aprēķināmā iesaistījuma racionalizācijas, — tas, sacīja prokurors, apakšžoklim drebot, arī ir «pī». Hansu Kastorpu ar visu viņa uztveres spēju «pī» nepakjāvība, likās, satrauca mazāk nekā viņa sarunu biedru. Viņš nosauca šo nepakļāvību par velna dzīšanu, ieteica Paravanta kungam pārāk neuzbudināties šajā tveršanas spēlē un runāja par izplesties nespējīgiem pagrieziena punktiem, no kuriem aplis sastāvot no sava neesošā sākuma līdz savām neesošām beigām, kā arī par nebēdnīgo melanholiju, kas esot ieslēgta pati sevī, bez virziena norādījuma plūstošā mūžībā; viņš to stāstīja ar tik aukstasinīgu svētsvinību, ka uz laiku pat labvēlīgi un nomierinoši ietekmēja prokuroru.

Starp citu, labajam Hansam Kastorpam sava rakstura īpatnības dēļ bieži vien vajadzēja kļūt par uzticības personu vienam otram sanatorijas iemītniekam, kuru bija sagrābusi kāda uzmācīga ideja un kurš cieta tāpēc, ka vairums bezrūpīgo cilvēku par to neinteresējās. Kāds bijušais skulptors no Austrijas provinces, jau vecāks cilvēks ar sirmām ūsām, ērgļa degunu un zilām acīm, bija sastādījis plānu, kas attiecās uz finansu politiku; plāns bija sastādīts kaligrāfiskā rokrakstā, svarīgākās vietas atzīmētas ar otas vilcieniem sēpijā, un tāmērķis bija, lai ikviens laikraksta pasūtītājs nodod katra mēneša pirmajā datumā vecos laikrakstus ar dienas normu četrdesmit gramu; gadā tie būtu apaļi četrpadsmit tūkstoši gramu, divdesmit gados — ne mazāk par divsimt astoņdesmit astoņiem kilogramiem, un, ja par kilogramu maksātu divdesmit feniņus, summa būtu piecdesmit septiņas markas un sešdesmit feniņi. Pieci miljoni abonentu, tā memorands darīja zināmu, divdesmit gados nodotu vecos laikrakstus par milzu summu — divsimt astoņdesmit astoņiem miljoniem marku, ar divām trešdaļām no šīs summas varētu samaksāt jauno abonementu, kas šādi palētinātos, un atlikums, trešdaļa — ap simt miljonu marku tiktu izlietots humāniem mērķiem, finansējot tautas tuberkulozes dziednīcas, pabalstot trūcīgus talantus un tamlīdzīgi — pēc izvēles. Plāns bija sīki izstrādāts, pat centimetros grafiski sastādīta tabula, pēc kuras veco papīru vākšanas iestāde varētu ik mēnesi pārbaudīt savāktā papīra daudzumu un aprēķināt tā vērtību; tāpat tika paredzēti formulāri, ar kuriem taptu kvitēta samaksājamā nauda. Plāns bija vispusīgi apsvērts un nopamatots.Avīžu papīra neprātīgā šķiešana un iznīcināšana, ko neprašas izmetot un sadedzinot, esot uzskatāma par nodevību pret mūsu mežiem, pret valsts ekonomiku. Ar papīru rūpīgi apieties, papīru taupīt nozīmējot rūpīgi un taupīgi apieties ar celulozi, kokmateriāliem, cilvēka darbaspēku, ar visu, kas tiek izmantots, izgatavojot celulozi un papīru, jā, tāpat arī ar cilvēka darbaspēku un kapitālieguldījumiem. Un, tā kā veco laikrakstu papīra vērtība, pārstrādājot to ietinamā papīrā un kartona izstrādājumos, viegli varētu palielināties četrkārtīgi, tad šis papīrs kļūtu par pamatu svarīgiem ekonomiskiem faktoriem un nozīmīgiem valsts un organizāciju nodokļiem un līdz ar to atvieglotu nodokļus laikrakstu lasītājiem. Vārdu sakot, plāns bija labs, īstenībā pret to nebūtu nekas iebilstams, ja ar to nesaistītos kaut kas atbaidoši veltīgs, pat tāda kā ģeķīga nomāktība vienīgi aplamā fanātisma dēļ, ar kādu bijušais mākslinieks nodevās ekonomiskai idejai un tikai ar to vien noņēmās un par to runāja, bet, kā redzams, sirds dziļumos diez cik nopietni vis neizturējās pret to, jo pat nemēģināja kaut ko darīt, lai savu nodomu realizētu. Hanss Kastorps, pieliecis galvu sānis, piekrītoši mādams, klausījās, kā skulptors pacilātiem, drudžainiem vārdiem propagandē ideju, kas glābtu ekonomiku, un tai pašā laikā centās saprast savu nicīgumu un netīksmi, kura traucēja nostāties izgudrotāja pusē pasākumā pret ļaužu bezrūpību.

Daži sanatorijas «Berghof» iemītnieki noņēmās ar esperanto un pie galda centās šai sadomātajā penterējumā sarunāties. Hanss Kastorps, drūmi uz viņiem noraudzīdamies, nodomāja, ka tie vēl nav paši ļaunākie. Nesen te bija uzraelusies grupa angļu, kuri ieviesa saviesīgu rotaļu, kas izpaudās šādi: kāds no dalībniekiem jautāja savam blakussēdētājam: «Did you ever see the devil with a night-cap on?»94 — Līdzās sēdošais atbildēja: «No! I never saw the devil with a night-cap on,»95 — un jautājumu atkārtoja nākošajam, un tā nepārtraukti vienā laidā pa apli. Tas nebija paciešams. Bet vēl nejēdzīgāk nabaga Hanss Kastorps jutās, redzot pasjansa licējus, ko varēja vērot visur un jebkurā dienas stundā. Jo aizraušanās ar šo izklaidēšanos bija pēdējā laikā tik ļoti sagrābusi savā varā, ka patiesi pārvērta visu māju par spēļu namu, bet Hansam Kastorpam bija jo vairāk iemesla par to šausmināties, tāpēc ka reizi pa reizei pats krita šim netikumam par upuri — un varbūt bija aizrāvies vairāk par citiem. Vainojams bija pasjanss «vienpadsmit»: šai spēlē kārtis, atlasītas kā vista spēlē, tiek izliktas pa trim trijās rindās un vēl divas kārtis, kopā vienpadsmit, un vēl trīs figūru kārtis, ja tās guļ atklātas; šīs trīs rindas tiek atkal un atkal nosegtas, kamēr, ja palaimējas, izklājas viss kāršu komplekts. Grūti iedomāties, ka tik vienkāršā nodarbībā var slēpties tāds valdzinājums, kas spēj apmāt cilvēku. Un tomēr Hanss Kastorps, līdzīgi daudziem citiem, izmēģināja šo iespēju aizmirsties, izmēģināja drūmi sarauktām uzacīm, jo izlaidība nekad nemēdz būt jautra. Pakļāvies kāršu sātana untumiem, aizrāvies ar fantastiski mainīgo veiksmi, kas reizēm šķita kā viegla laimes mirāža, viņš jau pašā sākumā lika kaudzītē divas kārtis pa vienpadsmit acīm un arī trīs figūras — kalpu, dāmu, karali, un tā kāršu komplekts tika izdalīts, iekams vēl trešā rinda bija pabeigta (nejauša uzvara, kas kutināja nervus uzsākt tūlīt pat jaunus mēģinājumus); tad atkal līdz devītajai un pēdējai kārtij zuda jebkāda iespēja izlikt jaunu pasjansu vai arī jau šķietami drošs panākums tika ar pēkšņu sastrēgumu izgaisināts pēdējā mirklī; Hanss Kastorps lika pasjansu visur un jebkurā laikā; naktī zem zvaigznēm, rītos vēl pidžamā, pie galda un pat sapnī. Viņam metās baisi no šīs apsēstības, bet viņš neatteicās no tās. Un tā šādā nodarbībā viņu reiz «iztraucēja» Setembrīni kungs, tāda jau bija viņa misija.

—   Accidente!9Q — viņš iesaucās. — Jūs liekat sev kārtis, inženier?

—   Tā nu gluži tas nav domāts, — atteica Hanss Kastorps. — Lieku tāpat vien, cīkstos ar abstraktu gadījumu. Mani intriģē tā untumainās izdarības, iztapība un tad atkal neticamā iecirtība. Šorīt, tikko piecēlos, pasjanss trīs reizes pēc kārtas iznāca bez aizķeršanās, vienu reizi pat ar divām rindām, tas jau ir rekords. Ticat vai ne, es tagad izlieku jau trīsdesmit otro reizi un nekad neesmu ticis pat līdz pusei!

Setembrīni uzlūkoja viņu skumjām, melnām acīm, kā bieži bija uzlūkojis šo aiztecējušo gadiņu laikā.

—   Lai vai kā, es redzu, ka jūs esat pārpārēm aizņemts, — viņš teica. Neizskatās tā, ka es te varētu smelties mierinājumu savām rūpēm un manas iekšējās nesaskaņas un šaubas, kas mani nomoka, tiktu slacītas ar dziedinošu balzamu.

—   Šaubas? — atkārtoja Hanss Kastorps, likdams kārtis.

—   Mani satrauc starptautiskais stāvoklis. — Brīvmūrnieks nopūtās. — Balkānu apvienība notiks, inženier, visa iegūtā informācija liecina par to. Krievija šai ziņā attīsta drudžainu darbību, un visas šīs kombinācijas smaile ir vērsta pret Austrijas un Ungārijas monarhiju, ko nesagraujot nav iespējams īstenot nevienu no krievu programmas punktiem. Vai saprotat manas šaubas? Es ienīstu Vīni, cik vien dziļi var ienīst, to jūs zināt. Bet vai tāpēc man jāsniedz iekšējs atbalsts Sarmatijas despotismam, kas grasās pakļaut ugunsgrēka liesmām mūsu dižciltīgo kontinentu. Bet, no otras puses, es izjūtu kā apkaunojumu kaut vai īslaicīgu savas zemes diplomātisku sadarbību ar Austriju. Tie ir tādi sirdsapziņas jautājumi, kas …

—   Septiņi un četri, — sacīja Hanss Kastorps. — Astoņi un trīs. Kalps, dāma, karalis. Nav slikti. Jūs atnesat man laimi, Setembrīni kungs.

Itālietis apklusa. Hanss Kastorps juta sev pievērstu viņa melno acu dziļi noskumušo skatienu, kas pauda saprātu un morālisku spēku, tomēr joprojām lika kārtis un tikai pēc brīža, atbalstījis zodu plaukstā, ar mulsu, šķietami nevainīgu pikta bērna sejas izteiksmi pacēla acis uz kājās stāvošo audzinātāju.

—   Gluži veltīgi jūsu acis mēģina noslēpt to, ka jūs labi zināt, kas ar jums notiek.

—   Placet experiri, — Hansam Kastorpam pietika nekaunības atbildēt, un Setembrīni kungs pameta viņu vienu, — tad gan viņš vienatnē palika ilgāku laiku nekustīgi sēžam pie galda savas baltās istabas vidū, galvu atbalstījis rokā, satriekts līdz dvēseles dziļumiem, prātodams par draudīgo un kļūmīgo stāvokli, kādā, pēc viņa domām, atradās pasaule, un par ļaunā gara un nērtiķu dieva pretīgo smīnu; tā aklajā un neapvaldītajā varā bija nonākuši cilvēki, un tā vārds bija «truluma dēmons».

Nelāgs, apokaliptisks vārds, tieši tam paredzēts, lai radītu slepenu satraukumu. Hanss Kastorps sēdēja un berzēja ar plaukstu pieri un sirds apvidu. Viņu bija sagrābušas bailes. Viņam šķita, ka «tas viss» var slikti beigties, var beigties ar katastrofu, ar pacietīgās dabas sacelšanos, ar pērkonu un zibeni, ar visu iznīcinošu viesuļvētru; tā satrieks pīšļos burvestības loku, kas žņaudz pasauli, aizraus dzīvi prom no sastinguma punkta, un visiem glumekļiem tiks briesmīgā pastarā tiesa.

Mēs jau teicām, ka viņam bija vēlēšanās bēgt, laime vēl, ka priekšniecība, kā jau minēts, «nenovērsa no viņa acu», ka tā prata nolasīt visu no viņa sejas un centās viņu izklaidēt ar jaunām, auglīgām hipotēzēm.

Priekšniecība ar korporāciju studentu manieri paskaidroja, ka esot uz pēdām Hansa Kastorpa nesolīdajai siltuma regulācijai, cēloņiem, no kuriem, pēc viņu zinātniskajiem spriedumiem, nebūs grūti tikt klāt, un likās, ka izveseļošanās un laiks, kad taps dota likumīgā atļauja braukšanai uz līdzenumu, ir pēkšņi jau tuvu. Jaunā cilvēka sirds, vispretrunīgāko jūtu satraukta, strauji sita, kad viņš izstiepa roku asins došanai. Mirkšķinādams acis un viegli nobālēdams, viņš ar apbrīnu vēroja savas dzīvības sulas lielisko rubīna sārtenumu, kas ātri pildīja caurspīdīgo trauku. So mazo, bet nozīmīgo operāciju veica hofrāts pats, viņam asistēja doktors Krokovskis un kāda medmāsa. Tad pagāja vairākas dienas, kuru laikā Hansu Kastorpu nodarbināja jautājums, kā uzvedas atdotās asinis, kas nu ir ārpus viņa, atrodas zinātnes uzraudzībā.

Vēl jau, protams, nekas nevarot parādīties, sacīja hofrāts sākumā. Diemžēl vēl nekas neesot parādījies, viņš sacīja vēlāk. Bet pienāca rīts, kad viņš brokastu reizē piegāja pie Hansa Kastorpa, kurš šai laikā sēdēja «labā» krievu galda augšgalā, tur, kur kādreiz bija sēdējis viņa dižais tubrālis, un, daiļrunīgi laimes vēlēdams, viņam paziņoja, ka vienā no barotnēm tomēr neapšaubāmi konstatētas koku ķēdītes; tagad nu tā esot varbūtības teorijas problēma, vai organisma intoksikācija izskaidrojama ar neapšaubāmi pastāvošo nelielo tuberkulozes procesu vai ar streptčkokiem, kuri atrodas organismā tikai mazā daudzumā. Viņam, Bērensam, vajagot ar šo pētījumu iepazīties tuvāk un pamatīgāk. Vēl kultūra neesot izaugusi. Viņš parādīja to Hansam Kastorpam laboratorijā: sarkanu asiņainu želeju, kurā bija saskatāmi pelēki punktiņi. Tie bija koki. (Bet koki ir katram ēzelim, tāpat kā tuberkulozes nūjiņas, un, ja nebūtu parādījušies atbilstošie simptomi, šim apstāklim nevajadzētu piešķirt nekādu īpašu nozīmi.)

Un tā ārpus viņa paša zinātnes uzraudzībā Hansa Kastorpa sirds asinis joprojām attaisnoja cerības. Pienāca rīts, kad hofrāts daiļrunīgi un aizkustināti paziņoja: ne tikai uz vienas barotnes, bet arī uz visām pārējām vēl tomēr izauguši koki, turklāt lielos daudzumos. Esot grūti pateikt, vai tie visi ir streptokoki, bet tagad esot vairāk nekā skaidrs, ka tie ir intoksikācijas izraisītāji, lai gan, protams, nevarot zināt, kāda daļa iiekama uz tuberkulozes rēķina, kas neapšaubāmi bijusi un neesot vēl gluži izārstēta. Kāds būtu secinājums? Streptovakcīnas kurss! Prognoze? Ārkārtīgi labvēlīga — it īpaši tāpēc, ka ārstēšanas mēģinājums nav saistīts ar risku un nemaz ar nevar kaitēt. Jo, tā kā serums tikšot pagatavots no Hansa Kastorpa paša asinīm, tad ar injekcijām organismā nebūšot ievadīti tādi slimības izraisītāji, kādi tur jau nebūtu. Ļaunākā gadījumā ārstēšana būšot bez nozīmes, tukšs rezultāts, — bet vai nu to varētu nosaukt par ļaunāko gadījumu, ja pacientam tikpat jāpaliekot te!

Nē jau, Hanss Kastorps nedomāja ietiepties. Viņš pakļāvās ārstēšanas procedūrai, kaut arī uzskatīja to par smieklīgu un pazemojošu. Šī potēšana pašam sev viņam likās pretīga, atbaidoša diversija, nešķīsts derglis, no sevis — uz sevi, būtībā neauglīga un bezcerīga procedūra. Tā sprieda šis nejēga hipohondriķis, un tomēr viņa uzskats par neauglīgumu pilnām attaisnojās. Ārstēšana ilga vairākas nedēļas. Reizēm šķita, ka tā pat kaitē, — tas, protams, bija maldinoši, — reizēm arī, ka līdz, bet arī tas vēlāk atklājās kā māns. Rezultātu nebija, lai arī nekas netika vārdā nosaukts un kategoriski paziņots. Pasākums nedeva nekā, un Hanss Kastorps joprojām lika pasjansu — aci pret aci ar dēmonu, kura nevaldāmā kundzība vēstīja kādas drausmīgas beigas.

Daiļskanības pārpilnība

Kāds tad bija sanatorijas «Berghof» priekšniecības sasniegums un jaunievedums, kas palīdzēja mūsu ilggadīgajam draugam atbrīvoties no kāršu galda un iemeta viņu citas — cildenākas, kaut arī pamatos tikpat dīvainas aizrautības skavās? Šīs parādības noslēpumainā valdzinājuma aizkustināti, mēs grasāmies par visu to ar lielu prieku godprātīgi pastāstīt.

Runa bija par to aparātu skaita palielināšanu, kuri atradās galvenajā viesistabā laika kavēklim; šis jautājums tika iztirzāts un izlemts sanatorijas pārvaldes padomē, kura nemitīgi rūpējās par slimniekiem; mēs neiedziļināsimies to priekšmetu izvēlē, kuri šai sakarībā biļ'a paredzēti, bet tie neapšaubāmi bija ievērojami, kā jau tas sagaidāms šādā dziedniecības iestādē, kas pelnīja atzinību. Tātad kāda asprātīga rotaļa — apmēram kā stereoskops, teleskopam līdzīgais kaleidoskops vai kinematogrāfiskās bungas? Protams — un tomēr arī nepavisam uz to pusi. Jo, pirmkārt, aparāts, ko izbrīnītie slimnieki kādu vakaru ieraudzīja klavieru salonā, — daži pārsteigumā sasita rokas virs galvas, daži saliekušies tās saņēma klēpī, — nebija vis optisks, bet akustisks un turklāt tas nebija ne šķiras, ne kategorijas, ne vērtības ziņā liekams līdzās mazvērtīgajām atrakcijām. Tas nebija nekāds bērnišķīgs un vienveidīgs māņu rīks, kas jau apnicis līdz kaklam un kam vairs nepieskārās, ja te bija pavadītas kaut vai tikai nedēļas trīs. Tas bija skaņām pāriplūstošs pilnības rags un sniedza sirdij gan priecīgu, gan smeldzīgu māksliniecisku baudu. Tas bija mūzikas aparāts. Tas bija gramofons.

Mēs esam nopietni norūpējušies, lai šis vārds netiktu necienīgi un pārsteidzīgi pārprasts un neizraisītu priekšstatu par novecojušos formu, pieņemot to par atbilstošu patiesībai, nevis atzīstot par patiesu visaugstākās kvalitātes pilnību, kas sasniegta nenogurstošos mēģinājumos pakļaut tehniku mūzai. Labie draugi! Tā nebija nožēlojamā kaste ar kloķi, ripu un adatas turētāju — piedēkli bezformīgai misiņa trompetei ruporam, kas no viesnīcu letes ar savu pretīgo rēkoņu piebļāva ausis pieticīgiem apmeklētājiem. Zema, ne visai plata matēti melna, kodināta koka kaste, ar zīda vadu pievienota pie elektriskā kontakta sienā, stāvēja uz piemērota galdiņa un ar savu smalko vienkāršību ne tuvu nebija līdzīga neglītajam pirmsplūdu laikmeta mehānismam. Tika pavērts daiļi izstrādāts vāks, kuru iekšējais misiņa atbalsts automātiski noturēja ieslīpā stāvoklī, plakanajā padziļinājumā atrādās ar tūku apvilkts disks, kam bija niķelēta mala un tāpat niķelēta tapiņa vidū, uz kuras tika uzmaukta kaučuka plate'. Priekšpusē sānos pa labi atradās pulkstenim līdzīgs ātruma regulētājs ar cipariem, pa kreisi — sviriņa, ar kuras palīdzību disks tika iedarbināts vai apstādināts, bet pa kreisi aizmugurē — izliekts, kustīgs niķelēts kloķis ar plakanu membrānu, kam īpašas skrūvītes saturēja adatu. Priekšā bija divviru durtiņas, kuras atverot varēja redzēt žalūzijām līdzīgu melna koka konstrukciju, slīpi stāvošas līstītes, — tas arī viss.

— Pats jaunākais modelis, — sacīja hofrāts, ienākdams istabā. — Pēdējais sasniegums, mani bērni, jā, uz «ef ef», kur vēl var būt labāka manta! — Viņš runāja neiedomājami komiski, kā mazizglītots pārdevējs lielīdams savu preci. — Tas nav ne aparāts, ne mašīna, — viņš turpināja, izņemdams no raibas skārda kārbiņas adatu un iestiprinādams to, — tas ir instruments, tas ir Stradivārijs, Gvarneri, te visu nosaka rafinēti izstrādāta rezonanse un skaņu viļņu svārstības. «Polyhymnia» ir markas nosaukums, kā tas redzams vāka iekšpusē. Vācu ražojums, vai zināt. Mēs to protam vislabāk. Vācu dvēsele — up to date97 . Te jums būs literatūra! — Viņš norādīja uz sienas skapīti, kur rindā bija salikti biezi albumi. — Es nododu jums visu šo burvestību, baudiet pēc patikas, bet atstāju to publikas aizsardzībā. Vai vēlaties kaut ko izmēģinājuma pēc nograndēt?

Slimnieki lūgšus lūdzās, lai viņš to dara, un Bērenss izņēma kādu burvestības grāmatu ar tās klusējošo saturu, pāršķīra smagās lapas, izvilka no vienas kartona kabatiņas, kam apaļš izgriezums vidū uzrādīja krāsainu nosaukumu, plati un uzlika spēlēt. Ar vienu rokas kustību viņš pievadīja diskam strāvu, mirkli pagaidīja, līdz plate sāka griezties ar pilnu jaudu, un piesardzīgi uzlika tērauda adatas smailo galu uz plates malas. Atskanēja viegla skrapstoņa. Viņš nolaida vāku, un to pašu brīdi pa atvērtajām divviru durtiņām starp žalūzijas spraugam, nē, no visas muzikālās kastes korpusa izlauzās trokšņains instrumentu daudzbalsīgums, jautra, uzstājīga melodija, kādas Ofenbaha uvertīras pirmās aizrautīgās taktis.

Visi klausījās smaidā pavērtu muti. Koka pūšamo instrumentu rulādes skanēja tik dzidri un dabiski, ka ļaudis neticēja savām ausīm. Vijole, kas preludēja gluži viena, likās kaut kas fantastisks. Bija dzirdami lociņa pieskārieni, tremolo, liegi slīdošā pāreja no viena snieguma citā. Tā atrada savu melodiju, valsi «Ak, viņa man ir zudusi». Orķestris vieglītēm harmoniski pavadīja pieglaudīgo motīvu, ko brīnum jauki un cienīgi uztvēra ansamblis un kas atkārtojās kā daudzskanīgs tutti. Protams, nebija jau tā, kā būtu tad, ja istabā koncertētu īsts orķestris. Pati skaņa visumā nebija izkropļota, tikai pieklusināta, it kā pasniegta perspektīvā, bija tā — ja atļauts akustikā izmantot salīdzinājumu no vizuālo iespaidu sfēras —, it kā aplūkotu gleznu pa otrādi pavērstu binokli un redzētu to tālu un samazinātu, bet nekas nebūtu zudis no zīmējuma asuma vai krāsu košuma. Skaņdarbs, spilgts un atjautīgs, atklājās pilnībā sava gaisīgā sacerējuma asprātībā. Fināls, pati pārgalvība, sākdamies ar jocīgi palēninātu galopu, pamazām pārgāja nevaldāmā kankānā, kas uzbūra vīziju par cilindru vēcināšanu, kāju svaidīšanu, svārku raustīšanu, bet komiski triumfālās beigas nevarēja vien beigties. Tad disks automātiski noklikšķēja. Plate bija izspēlēta. Visi sirsnīgi aplaudēja.

Klausītāji pieprasīja vēl un saņēma vēl: no kastes sāka plūst cilvēka balss — tā bija vīrieša samtaina un reizē varena balss, orķestra pavadījumā dziedāja slavens itāliešu baritons, — un tagad nu vairs nevarēja ne runas būt par kādu pieklusinājurnu vai attālinājumu: lieliskā balss skanēja visā spēkā un dabiskumā; ja iegāja kādā no blakus istabām, kuru durvis bija atvērtas, un mūzikas aparātu neredzēja, tad radās pārliecība, ka salonā atrodas un dzied mākslinieks pats ar nošu lapu rokā. Viņš dziedāja savā dzimtajā valodā kādu bravūrīgu operas āriju: «Eli, il barbiere. Di qualita, di qualila! Figaro qua, Figaro lā, Figaro, Figaro, Figarof»98 Klausītāji aiz smiekliem vai nobeigties gribēja, dzirdot viņa falseta parlando", vareno balsi kontrastā ar mēli mežģījošo ātrrunu. Lietpratēji vērīgi klausījās un apbrīnoja viņa frāzējuma prasmi, viņa elpošanas tehniku. Neatvairāmas burvības meistars, svešzemju da-capo manieres virtuozs — viņš tik ilgi turēja priekšpēdējo toni pirms noslēdzošās tonikas, jādomā, piesteidzies pie rampas, pacēlis roku, ka visiem neviļus izlauzās nevaldāmi bravosaucieni, iekams viņš apklusa. Tas bija vienreizēji.

Bet tas vēl nebija viss. Mežrags ar smalkjūtīgu atturību izpildīja variācijas par kādu tautasdziesmu. Dziedātāja soprānā trillināja, skandēja stakato un ar piemīlīgu spirgtumu un precizitāti vīteroja āriju no «La Traviata». Pasaules slavenā vijolnieka gars kā plīvuru aizsegā nospēlēja vienu no Rubinšteina romancēm klavieru pavadījumā, kas skanēja sausi kā spinets. No liegām skaņām pārplūstošās burvju kastes lauzās laukā zvanu šķindas, arfu glisando, trompešu skaņas un bungu rīboņa. Beigās tika uzliktas deju plates. To vidū bija jau šis tas no jaunākās importa deju mūzikas ostas krodziņu eksotikas garā, arī tango, pēc tā Vīnes valsis kļūs par vectētiņu deju. Divi pāri, paguvuši iemanīties modernajos dejas soļos, nodemonstrēja tos uz paklāja. Bērenss, pabrīdinājis katru adatu izmantot tikai vienu reizi, ar platēm «apieties kā ar jēlam olam», aizgāja. Hanss Kastorps noņēmās ap apara tu.

Kāpēc tieši viņš? Tā sagadījās. Apvaldīti, bez garām runām viņš bija aizsteidzies priekšā tiem, kas pēc hofrāta aiziešanas dzīrās pārņemt savā ziņā adatu un plašu nomainīšanu, strāvas ieslēgšanu un izslēgšanu. «Atļaujiet man!» Hanss Kastorps bija teicis, atbīdīdams tos no aparāta, un tie arī labprāt piekāpās, pirmkārt, tāpēc, ka viņš izskatījās pēc tāda, kam jau sen būtu pazīstams šis mehānisms, un arī tāpēc, ka tiem bija gluži vienalga, kurš darbojas gar izpriecas avotu, un labāk bija nodoties tam bez kādām rūpēm un pienākumiem, kamēr tas apniktu.

Hanss Kastorps tā vis nedomāja. Pa to laiku, kamēr hofrāts demonstrēja jaunieguvumu, jaunais cilvēks klusiņām stāvēja aizmugurē; ne viņš smējās, ne skaļi pauda piekrišanu, bet saspringti sekoja priekšnesumiem, pa paradumam ar diviem pirkstiem raustīdams uzaci. Viņš satraukti reizi pa reizei klausītāju aizmugurē pārgāja no vienas vietas uz otru, iegāja bibliotēkas istabā, lai paklausītos no turienes, pēc tam, aizlicis rokas aiz muguras, ar neizdibināmu sejas izteiksmi nostājās līdzās Bērensam, paturēdams acīs kasti un iegaumēdams tās vienkāršo apkalpošanu. Kaut kas viņu darīja uzmanīgu: «Pagaidi! Uzmanību! Jauna ēra! Tas atnācis pie manis!» Viņu pārņēma savā varā neapšaubāmi skaidra nojausma par jaunu aizrautību, valdzinājumu, jaunu mīlestības nastu. Apmēram tāpat jūtas jauneklis no līdzenuma, kam, pirmo reizi pametot mirkli uz meiteni, negaidot sirdij pašā vidū iecērtas amora atskabargainā bulta. Hansa Kastorpa turpmāko rīcību nepārprotami noteica greizsirdība. Sabiedrisks īpašums? Gļēvai ziņkārībai nav ne tiesību, ne iespēju kaut ko pārvaldīt. «Ļaujiet man!» viņš izmeta, un pārējie bija ar tādu rīcību gluži apmierināti. Viņi vēl mazliet vieglas mūzikas taktī padejoja, pieprasīja vēl vienu plati ar dziesmu, tad operas duetu, vēl barkarolu no «Hofmaņa stāstiem», ļoti tīkamu ausij, un, kad viņš aizvēra kastes vāku, visi, mazliet satraukti tērzēdami, devās savu laiku nogulēt svaigā gaisā un pēc tam arī uz nakts guļu. To tikai viņš bija gaidījis. Viss bija pamests nekārtībā — atvērtas kārbiņas ar adatām, albumi, izklaidus izkaisītas plates. Tas bija viņiem raksturīgi. Viņš izlikās, it kā piebiedrotos pārējiem, bet paslepen kāpnēs viņus pameta, atgriezās salonā, aizslēdza visas durvis un pavadīja tur, nogrimis darbā, pusi nakts.

Viņš netraucēti iepazinās ar visiem jauninājumiem, ar pievienoto repertuāru, smago albumu saturu. To bija divpadsmit, divējāda lieluma, katrā divpadsmit plates, un, tā kā daudzi no šiem melnajiem diskiem ar cieši sablīvētajām apļveidīgajām švīkām bija abpusēji izmantojami ne vien tāpēc, ka dažs labs atskaņojums aizņēma abas puses, bet arī tāpēc, ka daudzās platēs bija ierakstīti divi dažādi priekšnesumi, Hansam Kastorpam tas sākumā bija grūti pārskatāms, pat mulsinošs skaistu iespēju atklājuma lauks. Viņš noklausījās kādas divdesmit piecas plates, izmantodams saudzīgi slīdošas adatas, kas apslāpēja skaņu, lai netraucētu nakts klusumu un neviens nedzirdētu, — bet tā bija tikko astotā daļa no visa, kas vilināja un kārdināja noklausīties. Todien vajadzēja aprobežoties ar paviršu darbu nosaukumu pārlasīšanu, un tikai šad tad izmēģinājuma pēc, pārbaudīdams vienu otru no mēmās grafikas paraugiem, viņš tos iedzīvināja burvju lādītē, lai pārvērstu skaņās. Pēc ārējā izskata šie cietgumijas diski bija atšķirīgi tikai ar krāsaino etiķeti vidū. Visi gluži vienādi — vai nu līdz pašam vidum noklāti ar koncentriskiem apļiem, vai arī ne gluži līdz vidum, un tomēr smalkais līniju raksts glabāja sevī visdažādāko mūziku, radošas iedvesmas sasniegumus visās šīs mākslas nozarēs, turklāt visizmeklētākā izpildījumā.

Te bija neskaitāmas uvertīras un fragmenti no izcilās simfoniskās mākslas pasaules, ko atskaņoja slaveni orķestri visā pasaulē pazīstamu diriģentu vadībā. Tad plašs dziesmu klāsts, tās klavieru pavadījumā dziedāja lielu opernamu mākslinieki — ne vien dziesmas, kas bija atsevišķu komponistu individuālas radošas domas ievērojami mākslas darbi, bet arī necilas tautasdziesmas, un, beidzot, arī tādas, ko varēja ierindot starp šiem abiem žanriem, jo, kaut arī tie bija apgaroti mākslas darbi, taču radušies no patiesiem pārdzīvojumiem, iedziļinoties tautas dvēselē un izjūtās, — mākslīgas tautasdziesmas, ja tā drīkstētu tās apzīmēt, taču nekādā gadījumā vārds «mākslīgas» lai nemazina to izteiksmes sirsnību; viena no tām Hansam Kastorpam bija pazīstama no bērnu dienām, tagad tā ar noslēpumainu tuvības noskaņu jo sevišķi viņam iekrita sirdī, un par to mums vēl būs runa. Kas tad tur bija vēl vai, pareizāk, kā tur nebija? Bez sava gala operu. Vesels internacionāls komplekts plaši pazīstamu dziedātāju, kurus pavada smalkjūtīgi pieklusinātais orķestris, veltīja savas labi skolotās, dieva piešķirtās balsis ārijām, duetiem, veseliem muzikālā teātra dažādu zemju un laikmetu ansambļiem: te bija gan dienvidi ar dienvidiem raksturīgo skaistumu, ar augstsirdīgo un reizē bezrūpīgo aizrautību, gan Vācija ar tās tautai piemītošo šķelmības un dēmonisma garu, un franču Lielā un Komiskā opera. Vai tas būtu viss? Ak, nē! Vēl sekoja vesela sērija kamermūzikas, kvarteti, trio, instrumentālie solonumuri vijolei, čello, fleitai, vokālie koncertnumuri vijoles vai fleitas pavadībā, pianistu priekšnesumi — tas viss, nemaz nerunājot par parastu uzjautrinošu mūziku, kuplejām, par platēm atsevišķiem gadījumiem, kur savus koncertus bija ierakstījuši mazi orķestri; šīm platēm vajadzēja rupjākas adatas.

Hanss Kastorps vienatnē kārtoja, šķiroja un nelielu daļu plašu uzticēja instrumentam, lai tās pamodinātu skanošai dzīvei.

Viņš devās gulēt ļoti satraukts apmēram tikpat vēlā stundā kā pēc pirmajām dzīrēm ar nelaiķi Pīteru Pēperkornu, majestātisko tubrāli, un no pulksten diviem līdz septiņiem sapņoja par burvju lādīti. Viņš redzēja sapnī disku griežamies ap savu asi, turklāt tik ātri, ka nekas nebija ne saskatāms, ne arī sadzirdams, tā nebija tikai apļveida virpuļošana vien, bet arī vēl viļņveidīga šūpošanās sānis, it kā adatas saturētājs lociņš, zem kura griezās disks, elastīgi elpodams, līgotos, tas laikam būtu ļoti piemēroti stīgu instrumentu un cilvēku balsu vibrato un portamento, bet neskaidrs palika tikpat sapnī, kā nomodā — kā pavisam parasta slīdēšana pa tik smalku ka mats līniju akustiski tukšā telpā, vienīgi ar membrānas līganās plēvītes palīdzību iespējams atveidot sarežģītos, daudzveidīgi saplūdinātos orķestrus, kas skanēja sapņotāja ausīs.

No rīta Hanss Kastorps bija salonā atkal jau laikus — vēl pirms brokastīm un, sēdēdams krēslā ar kopā saņemtām rokām, lika no burvju lādes lieliskam baritonam arfas pavadībā dziedāt: «Ja paraugos visapkārt cildenajā pulkā…» Arfa skanēja pilnīgi dabiski,tās tonis nebija ne samākslots, ne pieklusināts, tāpat pārsteidza cilvēka balss, kas, te pieaugdama, te apslāpēti dvesdama, skaidri izrunāja vārdus. Pēc tam Hanss Kastorps noklausījās duetu no modernas itāliešu operas, un viņam šķita, ka zemes virsū nevar būt nekas glāsmaināks par šo lēnīgo un dziļi izjusto pārdzīvojumu, dzirdot pasaules slavena tenora balsi, kura bija bagātīgi pārstāvēta plašu albumos, un kristāldzidro, tīkamo, nelielo soprānu, kas atskanot tenora: «Da mi ii braccio, mia piccina»,m — steigšus atsaucās ar naivu, melodisku, mazu frāzi…

Hanss Kastorps sarāvās, jo aiz muguras bija atvērušās durvis. Tas bija hofrāts, kurš ielūkojās istabā; klīnikas virsvalkā, ar stetoskopu krūškabatā viņš brīdi pastāvēja, turēdams durvju kliņķi rokā, un pamāja savam palīgam mūzikas jautājumos. Tas tāpat pāri plecam atbildēja, pēc tam šefa seja ar zilganajiem vaigiem un greizajām ūsiņām pazuda aiz aizvērtajām durvīm, un Hanss Kastorps atkal pievērsās savam neredzamajam, aizrautīgi dziedošajam mīlas pārītim.

Vēlāk — pa dienu, pēc pusdienām, pēc vakariņām — viņa nodarbībām radās klausītāji, publika, kas bieži mainījās — ja viņu pašu nepieskaita pie tās, bet uzskata par tādu, kurš sagādā izpriecu citiem. Viņš situāciju vērtēja šādi, bet sanatorijas iemītnieki tam labprāt piekrita, jau no sākta gala klusēdami atzinuši viņa nešaubīgo apņemšanos sargāt un pārvaldīt sabiedrisko īpašumu. To atzīt viņiem nācās viegli, jo, kaut arī viņi ar paviršu sajūsmu klausījās, kad dievišķīgā, pasauli aplaimojošā tenora balss zaigoja un zvīgoja, izplūzdama kantilēnās un pārdzīvojumu atspoguļojumos, kaut arī viņi skaļi pauda savu sajūsmu, taču nekādu mīlestību pret mūziku nejuta, tāpēc labprāt atstāja rūpes par to jebkuram, kurš tās bija ar mieru uzņemties. Hanss Kastorps turēja plates, šo dārgumu, kārtībā, uzrakstīja albumu saturu vāku iekšpusē, tāpēc jebkurš gabals uz vēlēšanos un pieprasījumu bija pie rokas, tāpat izrīkojās ar instrumentu: drīz vien viņš bija apguvis tam pielāgotas, ievingrinātas, skopas un maigas kustības.

Ko tad citi arī būtu darījuši? Tikai bojājuši plates, spēlēdami ar nolietotām adatām, pametuši plates kaut kur guļam uz krēsliem, dzinuši nelietīgus jokus ar aparātu, likdami cildenam mākslas darbam griezties ar simt desmit apgriezienu ātrumu un skaņu augstumu vai arī nostādījuši rādītāju uz nulli, tā ka būtu dzirdama tikai histēriska pīkstoņa vai arī dobja sēkšana … Uz to viņi bija spējīgi. Viņi bija ne vien slimi, bet arī brutāli. Tāpēc Hanss Kastorps jau drīz vien sāka glabāt tā skapīša atslēdziņu, kur atradās adatas un albumi ar platēm, kabatā, un, ja kādam iegribējās paklausīties mūziku, tad vajadzēja pasaukt viņu.

Vēlu vakaros, kad beidzās kopīgi pavadāmais laika sprīdis un visi izklīda, Hansam Kastorpam sākās pats labākais brīdis. Viņš vai nu palika salonā, vai arī slepus tur atgriezās un viens pats muzicēja līdz vēlai naktij. Viņam nebija jābaidās, ka traucēs mājas mieru, kā sākumā bija domājis, jo atklājās, ka rēgainā mūzika diezin cik lielā attālumā vis nav dzirdama: lai cik apbrīnojamas bija skaņu vibrācijas to izraisītāja tuvumā, tālumā tās, kā jau viss rēgainais, drīz vien apslāpa, pagura, zaudēja realitātes spēku. Hanss Kastorps palika viens pats istabas četrās sienās ar brīnumlādes pārsteigumiem — ar kompozīciju šedevriem, kas bija apslēpti strupajā, mazajā vijoles koka zārciņā, blāvi melnajā templītī, kura atvērto divviru durtiņu priekšā viņš sēdēja, saņēmis rokas, galvu pieliecis pie pleca, un pavērtu muti ļāvās daiļskanības plūdiem.

Dziedātājus un dziedātājas viņš dzirdēt dzirdēja, bet neredzēja, jo viņu esība kavējās Amerikā, Milānā, Vīnē, Sankt-Pēterburgā — un lai tik viņi mierīgi tur paliek, jo tas, ko viņš guva no viņiem, bija pats labākais, tā bija viņu balss, un viņš prata novērtēt šo abstrakciju, norobežošanos, kas tomēr pietiekami saglabāja jutekliskumu, lai, atmetot visas lielās personiskās tuvības izraisītos traucējumus, it īpaši saskaroties ar novadniekiem, vāciešiem, varētu izdarīt patiesu cilvēcisku secinājumu. Bija iespējams atšķirt mākslinieku izrunu, dialektiku, kas ļāva tuvāk noteikt viņu dzimto apvidu, balss raksturs liecināja par katra emocionalitāti, un pēc tā, kā viņi prata vai neprata izmantot garīgās ietekmes iespējas, varēja spriest par viņu inteliģences pakāpi. Hanss Kastorps pukojās, kad viņi šādas iespējas neizmantoja. Viņš arī cieta un kodīja aiz kauna lūpas, ja gadījās kļūmes izpildījuma tehnikā, sēdēja kā uz karstām oglēm, ja sevišķi populārā dziesma kāda nots izskanēja skarbi vai kliedzoši, kas it īpaši bieži atgadījās svārstīgajām sieviešu balsīm. Bet viņš ar to samierinājās, jo mīlestībai jau ciešanas ir lemtas. Reizēm viņš kā pār ceriņu buķeti pārliecās pār mehānismu, kas elpodams virpuļoja, un nolieca galvu skaņu mākonī vai arī nostājās atvērtās lādītes priekšā un, izbaudīdams diriģenta burvja varu, ar paceltu roku īstajā brīdī deva trompetei norādījumu, ka tai jāiesaistās. Plašu albumos viņam bija savi mīluļi, daži vokāla un instrumentāla rakstura priekšnesumi, kurus klausīties nekad neapnika. Mēs citādi nespējam, mums tie ir jāpiemin.

Nedaudz plašu atskaņoja krāšņu, melodiskā ģēnija piesātinātu operas noslēguma skata mūziku, operu pēc austrumu valdnieka pasūtījuma bija komponējis kāds slavens Setembrīni kunga tautietis, viens no dienvidu dramatiskās mūzikas vecmeistariem, pagājušā gadsimta otrajā pusē sakarā ar svinīgu gadījumu, kad cilvēcei tika nodots kāds tehnikas sasniegums, kas veicinājis tautu tuvināšanos. Hanss Kastorps bija izglītots cilvēks un zināja operas sižetu, galvenajos vilcienos zināja arī Radamesa, Amnerisas un Aīdas likteni; šie varoņi dziedāja itāliešu valodā, un tāpēc viņš aptuveni saprata arī, ko viņi dzied — ko dzied nepārspējamais tenors, karaliskais alts ar burvīgajām modulācijām diapazona vidū un sidrabainais soprāns; viņš, bez šaubām, nesaprata katru vārdu, bet, zinādams, kas notiks, šo to apjauta ari tāpēc, ka juta simpātijas pret atainotajām situācijām un juta arī līdzi varoņiem; šī iejaukšanās un līdzdalība, jo biežāk viņš šīs četras piecas plates spēlēja, ar katru reizi auga augumā un jau izvērtās par aizrautīgu mīlestību.

Vispirms notika izskaidrošanās starp Radamesu un Amnerisu: valdnieka meita lika atvest važās sakalto Radamesu, kuru viņa mīl un dedzīgi kāro izglābt sev, lai gan viņš barbariskās verdzenes dēļ upurējis tēvzemi un godu — kaut arī, kā viņš teica, «sirds dziļumos gods palicis neaptraipīts». Tomēr šī viņa dziļākās iekšienes neskartība, ņemot vērā vainas smagumu, viņam maz ko līdzēja, jo viņa noziegums bija tik nepārprotams, ka lemt par to vajadzēja garīgajai tiesai, kam viss cilvēcīgais bija svešs un kas jau nu, protams, netaisītu lielas ceremonijas, ja viņš pēdējā brīdī neapdomātos un neatteiktos no verdzenes, mezdamies karaliskā alta, kuram tik jaukas modulācijas, apkampienos, ko alts, raugoties no akustiskā redzesviedokļa, atliku likām pelnījis. Amnerisa pūlējās no visas sirds, mēģinādama pierunāt labskanīgo, bet traģiski apmāto un dzīvē vīlušos tenoru, kurš vienā laidā, viņai atbildot, daudzināja: «Es nevaru!» un «Veltīgi!» — kad viņa izmisīgi lūdza atteikties no verdzenes, jo viņam tas bija dzīves un nāves jautājums. «Es nevaru …»

«Es lūdzu tevi, uzklausi, atsakies!» —•

«Viss veltīgi!»

Nāvējoša apmātība un kvēlas mīlas ciešanas saplūda neparasti skaistā, bet bezcerīgā duetā. Un tad Amnerisas smeldzīgu sāpju saucieni pavadīja atbaidošās garīgās tiesas rituāla replikas, kuras dobji atskanēja kaut kur no dziļumiem un uz kurām nelaimīgais Radamess vispār nemaz nereaģēja.

«Radames, Radames», neatlaidīgi skandēja virspriesteris un ar nežēlīgu bargumu meta viņam acīs nodevīgo noziegumu.

«Taisnojies!» pieprasīja korī visi priesteri.

Un, tā kā virspriesteris varēja norādīt, ka Radamess klusē, tad visi vienprātīgi atzina viņa vainu nodevībā.

«Radames, Radames!» no jauna uzsāka pats galvenais. «Tu esi pametis nometni pirms kaujas!»

«Taisnojies!» viņi vēlreiz iesaucās.

«Redziet, viņš klusē,» atkārtoti konstatēja pret viņu noskaņotais virstiesnesis, tāpēc arī šoreiz visi tiesneši pievienoja viņa balsij savas, izkliegdami spriedumu: «Nodevība!»

«Radames, Radames!» trešo reizi atskanēja nepielūdzamā apsūdzētāja balss. «Tu esi lauzis zvērestu tēvijai, godam un valdniekam!»

«Taisnojies!» nogranda no jauna.

«Nodevība!» galīgi nolēma, šausmās nodrebinādamies, priesteri, pēc tam kad viņu uzmanība tika pievērsta Radamesa pilnīgajai klusēšanai. Tāpēc nenovēršamais nevarēja tikt novērsts, un koris, tāpat kā iepriekš, vienbalsīgi atzina, ka noziedzniekam pasludināms spriedums, viņa liktenis ir izlemts, viņam jāmirst nolādēto nāvē — dzīvam jānokāpj zem saniknotās dievības tempļa kapā.

Amnerisas sašutumu par šo melnsvārču nežēlību vajadzēja, cik iespējams, iztēloties pašam, jo ar to plate beidzās; Hansam Kastorpam nācās plati nomainīt, ko viņš paveica klusām, precīzām kustībām, nodūris acis, un, kad viņš, no jauna iegrimis krēslā, klausījās, skanēja melodrāmas pēdējā skata mūzika: Radamesa un Aīdas noslēguma duets, kas plūda no pazemes kapa dziļumiem, bet virs viņu galvām, templī, svētulīgie un nežēlīgie priesteri pildīja savu rituālu, izpleta rokas, kaut ko dobji murmināja… «Tu — in questa tomba?!»m dārdināja sašutusi un sajūsmināta neizsakāmi valdzinošā, tīksmīgā un tai pašā laikā vīrišķīgā Radamesa balss. Jā, viņa bija te iezagusies šī mīļotā, kuras dēļ viņš bija ziedojis dzīvību un godu, viņa bija to gaidījusi, jāvusi sevi kopā ar viņu ieslēgt lai reizē ar viņu mirtu, un tas, ko viņi dziedāja — gan pārmaiņus, gan balsis saliedēdami — un ko reizēm nomaca dobja ceremoniālā dunoņa augšstāvā, tas bija tas, kas naksnīgi vientuļo klausītāju satrauca līdz sirds dzijumiem: tiklab viss stāsts, kā arī tā muzikālā izteiksme. Šajos dziedājumos bija runa par debesīm, viņi paši bija debesu dieviem līdzīgi, un dievišķīgs bija arī izpildījums. Melodija, ko Radamesa un Aīdas balsis gan atsevišķi, gan vienkop nenogurstoši atkārtoja, šī vienkāršā un svētlaimīgā, ar toniku un dominanti saistītā līkne, kas no pamattoņa stiepti iesniedzās līdz pustonim pirms oktāvas un, tikai viegli tai pieskārusies, pievērsās kvintai, vientuļajam klausītājam likās pats apskaidrotākais, pats apbrīnojamākais, ko kādreiz gadījies dzirdēt. Tomēr viņš šajās skaņās nebūtu tik ļoti iemīlējies, ja nebijis situācijas, kas to izraisīja un kas viņa sirdi vērta sevišķi uzņēmīgu pret mūzikas valdzinošo burvību. Kas varēja būt vēl skaistāks par to, ka Aīda bija atnākusi pie pazudināšanai nolemtā Radamesa, lai mūžos dalītos viņa liktenī, paliktu pie viņa kapā! Notiesātais darīja pareizi, protestēdams, atsacīdamies pieņemt tik ziedošas dzīvības upuri, bet viņa maigi izmisīgajā: «No, no! troppo sei bella!»102 — bija tomēr manāma sajūsma par savienošanos ar to, kuru nekad vairs nebija cerējis redzēt, un, lai izjusti pārdzīvotu kopā ar viņu šo sajūsmu, šo pateicību, Hansam Kastorpam nevajadzēja īpaši piepūlēt iztēli. Pēc pārdomām, sēžot saņemtām rokām un raugoties uz mazajām, melnajām žalūzijām, klir šis brīnums starp līstītēm bija uzplaucis, viņš visspēcīgāk izjuta un saprata visu mūzikas uzvarošo ideālismu, cilvēka dvēseles mākslu, un viņu visvairāk priecēja tas pacilājošais skaistums, kas vērta cēlāku ikdienas parādību zemiskumu. Vajadzēja tikai ar vēsu prātu paraudzīties, kas te notika! Diviem dzīvi apraktiem, bez gaisa smokot, jānobeidzas vai nu reizē, vai, vēl ļaunāk, vienam pēc otra bada krampjos, un tad savu darbu darīs neattēlojamais trūdēšanas process, līdz zem velvēm paliks guļam divi skeleti, un viņiem abiem būs gluži vienalga, vai guļ te viens vai divatā. Tāda bija notikumu reālā, faktiskā puse — īpaša puse, kas ir pati par sevi, ko sirds ideālisms vispār neņēma vērā un mūzikas gars un skaistums uzvaroši atbīdīja ēnā. Radamesa un Aīdas operas gariem nekas tāds lietišķi reāls nebija gaidāms. Viņu balsis cēlās unisonā pretī svētsvinīgajam oktāvas skanējumam, apgalvojot, ka tagad viņiem atvērušās debesis un viņu ilgas apstaro mūžības gaisma. Tāda izskaistinājuma mierinošais spēks ietekmēja klausītāju sevišķi labvēlīgi un bija galvenokārt par iemeslu tam, ka šis iemīļotās programmas priekšnesums skāra viņa sirdi īpaši tuvu.

No šausmām un apskaidrības viņš mēdza atpūsties, klausoties kādu citu gabalu, īsu, bet burvestības pārpilnu, pēc satura daudz mierīgāku par iepriekšējo: tā bija idille, bet rafinēta idille, gleznota un darināta ar jaunākās mākslas skopiem un reizē sarežģītiem līdzekļiem. Tas bija tīrs orķestra gabals bez dziedāšanas, franču izcelsmes simfoniska prelūdija, kas tika izpildīta mūsdienu izpratnes garā ar samērā nelielu ansambli, bet šķīstīta visos modernās skaņu tehnikas ūdeņos un ar gudru ziņu tā uzbūvēta, lai cilvēka dvēseli apņemtu sapņu dūmaka.

Hansa Kastorpa iztēli, klausoties šo prelūdiju, rosļnāja šāds sapņojums: viņš guļ uz muguras saules piestravotā pļavā, kas gluži kā nosēta ar raibām asterēm, pagalvī mazs pauguriņš, vienu kāju viņš mazliet saliecis, otru pārcēlis tai pāri — tās nebija viņa, tās bija āža kājas, kuras viņš bija salicis krustām. Pļava ir gluži vientulīga, tapec pirksti tikai sava prieka pēc darbojas ap_ svilpīti, ko viņš tur mutē, ap klarneti vai stabuli, izvilinādams no tas rāmās nazālas skaņas — citu pēc citas tādā secībā, kā tām pašām patīk, un tomēr tīkamā secībā, un tā nu bezrūpīga dziesmiņa paceļas koši zilajās debesīs, zem kurām saules staros mirgo un viegli vējā šūpojas atsevišķu bērzu un ošu smalkā lapotne.

Tomēr viņa domīgā, bezatbildīgā, pa pusei melodiskā dūdošana drīz vien nebija vairs vienīgā balss vientulībā. Kukaiņu sanēšana virs zāles vasaras tveicīgajā gaisā, pats saules starojums, vieglais vējš, koku galotņu šūpošanās, lapu mirguļošana — viss maigi virmojošais vasaras miers visapkārt izvērtās par jauktu skanējumu un piešķīra viņa stabules naivajam dziedājumam nemitīgi mainīgu, nemitīgi pārsteidzošu harmonisku skaidrojumu. Simfoniskais pavadījums reizēm atkāpās un pieklusa, bet Hanss Kastorps, tas — ar āža kājām, tikai pūta un ar savas spēles monotono skanējumu no jauna izvilināja dabas smalki kolorēto skaņu brīnumu, kas, beidzot, pēc atkārtotas atelpas, glāsaini sevi pāraugdams, — jo aši cita pēc citas iesaistās arvien jaunas, augstākas instrumentālas balsis, — vairs sevi nevaldīdams, izplūst visā pilnībā, lai arī tikai uz īsu mirkli, bet šī pilnība sniedz svētlaimes piepildītu gandarījumu, jo tanī mājo mūžība.

Ja unais fauns jutas ļoti laimīgs vasarīgaja pļava. Te nebija nekāda «taisnojies!», nekādas atbildības, priesteru karatiesa nedraudēja tādam, kurš zaudējis godu un nonācis strupceļā. Te valdīja lielā aizmirstība, svētlaimīgā nekustība, bezlaika nevainība: tā bija izlaidība bez sirdsapziņas pārmetumiem, pilnīga aktivitātes noliegšana, šīs noliegšanas ideālā apoteoze, tāpēc plates starojošais mierinājums bija par iemeslu tam, ka naksnīgais muzikants deva tai priekšroku daudzu citu vidū.

Bija vēl kāda trešā… īstenībā tās bija vairākas, savā starpā saistītas, saplūstošas, trīs vai četras, jo viena pati tenora ārija, kas tur bija, aizņēma pusi no apļiem noklātās plates. Atkal tas bija kaut kas no frančiem, no kādas operas, ko Hanss Kastorps labi zināja, ko bija vairākkārt redzējis un dzirdējis teātrī un reiz sarunā — turklāt ļoti izšķirošā sarunā — bija to izmantojis, aplinkus norādīdams uz tās saturu… Otrais cēliens: skats spāņu krodziņā, blēžu midzenis, izrotāts ar lakatiem, plaša telpa neīstas mauru arhitektūras stilā. Karmenas siltā, mazliet skarbā, bet ugunīgā temperamenta dēļ aizrautīgā balss paziņo, ka tūlīt kaut ko nodejos seržantam, un jau dzirdama kastaņešu parkšķināšana. To pašu brīdi no tālienes atskan trompešu un ctairons 103 vairākkārtējs militārs signāls, kas puisim liek trūkties. «Pagaidi, Karmen! Paliec uz brīdi!» viņš iesaucās un ausījās kā kaujas zirgs. Un Karmena vaicāja «Kāpēc?» un «Kas noticis?» — «Vai tad tu nedzirdi?» viņš iesaucās gauži pārsteigts, ka viņai tas nav skaidrs. Tās taču esot kazarmas trompetes, kas aicina. «Laiks atgriezties ir tuvu!» viņš dziedāja svinīgi, kā jau operā. Bet čigāniete to nespēja saprast un, galvenais, arī nevēlējās saprast. Jo labāk, viņa pa pusei stulbi, pa pusei nekaunīgi atbild, tad jau varot iztikt bez kastaņetēm, pati debess sūtot viņiem mūziku, lai varētu dejot, un tāpēc: «La-la-la-la!» — Viņš noskaitās ne pa jokam. Paša vilšanās sāpes pierima, jo bija nepieciešams viņai ieskaidrot, ko tas viss nozīmē un ka nekāda mīlestība nekur visā pasaulē nevar sacelties pret šo signālu. Kā viņa nespējot saprast, ka tas ir kaut kas kategorisks, neapspriežams! «Man jātiek prom, uz mājām, kazarmās, uz pārbaudi!» viņš iesaucās izmisumā par Karmenas vieglprātību, un viņam kļuva divtik smaga sirds, nekā jau bija. Bet tad nu vajadzēja paklausīties Karmenā! Viņa bija saniknota, sašutusi līdz sirds dziļumiem, viņas balss bija viena vienīga piekrāpta un aizvainota mīlestība — vai arī viņa tikai izlikās. «Uz kazarmām? Uz pārbaudi?» Un viņas sirds? Un viņas labā, maigā sirds, kas savā vājumā — jā, viņa atzīstas, savā vājumā! — grasījusies viņam ar dziesmu un deju kavēt laiku. «Tra-te-ratā!» Un viņa niknā zobgalībā pieliek pie mutes saliektas plaukstas, atdarinādama clairon. «Tra-te-ratā!» Ar to pietiekot. Muļķa puisis tūlīt lecot kājās un grasoties doties prom. Labi, lai jau ejot ratā! Te ķivere, te zobens, te josta! Nu tik lai taisoties, taisoties, taisoties, ka ātrāk tiekot savās kazarmās! Viņš lūdza pažēlot. Bet viņa, nevaldāmās dusmās zobodamās, tēlo, kā viņš, atskanot taurēm, zaudējis tās pašas saprāta drusciņas, kas viņam vēl bijušas. Tra-tera-tā, spēlē jundu! Žēlīgā debess, viņš vēl nokavēšot! Prom, tik prom, jo spēlējot jundu, un tad jau viņš, protams, kā nelga zaudējis galvu tobrīd, kad Karmena gribējusi viņam dejot. Tad tāda, tāda, tāda esot vina mīlestība! …

Mokošs stāvoklis! Viņa nav sapratusi. Sieviete, čigāniete, nespēja un negribēja saprast. Negribēja, jo nav šaubu — viņas niknumā, viņas izsmieklā jautās kaut kas tāds, kas sniedzās pāri pašreizējam brīdim, pāri personiskajam, naids, sens ienaids pret principu, kurš ar šiem franču clairons vai spāņu taurēm sauca pie kārtības mazo, iemīlējušos zaldātiņu, bet tam pretoties, triumfēt pār šo kārtību bija viņas lielākā, iedzimtā, pārpersoniskā godkāre. Lai to panāktu, viņa izmantoja ļoti vienkāršu līdzekli: apgalvoja — ja viņš aiziešot, tad zināšot, ka viņš to nemīlot; bet tieši to Hozē, dziedādams tur, lādē, nespēja paciest. Viņš lūgšus lūdza, lai Karmena uzklausa viņu. Viņa negribēja uzklausīt. Tad viņš piespieda viņu klausīties — tas bija sasodīti nopietns brīdis. Orķestrī uzradās liktenīgā tēma, drūms, draudīgs motīvs; Hanss Kastorps zināja, ka tas skan cauri visai operai līdz katastrofālajam iznākumam un veido arī ievadu mazā zaldātiņa ārijai, jaunajai platei, kas tagad bija uzliekama.

«Zieds, ko tu man devi …» — Hozē to dziedāja brīnum jauki; Hanss Kastorps bieži klausījās šo plati atsevišķi, bez sakarības ar pārējo, klausījās ar goddevīgu izpratni. Pēc satura nekas liels šī ārija nebija, bet tās lūdzošā jūtu izpausme bija dziji aizkustinoša. Kareivis dziedāja par ziedu, kuru Karmena pazīšanās sākumā viņam pametusi un kurš smagā ieslodzījuma laikā, arestā, kur viņš Karmenas dēļ iekļuvis, bijis viņa vienīgais dārgums. Pagalam satriekts, viņš atzīstas, ka uz mirkli esot nolādējis likteni, ka tas ļāvis viņam ieraudzīt Karmenu. Bet tūdaļ jau viņš esot savus zaimus rūgti nožēlojis un, ceļos nometies, lūdzis dievam jaunu tikšanos. Un te — te nu bija tas pats augstais tonis, ar kuru Hozē bija iepriekš uzsācis savu «Ak, dārgo meiten .. .», — un t e tagad pavadījumā iešalcās visu instrumentu valdzinošā burvība, ar kādu vien iespējams attēlot sāpes, ilgas, zudušo maigumu un mazā zaldātiņa glāsmaino izmisumu, — un te mīļotā nostājās viņa acu priekšā visā savā liktenīgajā daiļumā, tā ka viņš skaidri un gaiši izjuta, ka viņa «ir viņa lieglaime», «ir viņa mokas» («mokas» viņš nodziedāja ar elsojošu pilnskanīgu priekšskani pirms sākuma zilbes), tātad ar viņu ir beigas uz visiem laikiem. «Tu mana lieglaime, tu manas mokas!» — viņš izmisīgi dziedāja to pašu žēlo muzikālo frāzi, ko arī orķestris uz savu roku atkārtoja, tā pakāpās no pamattoņa divus intervālus augstāk un no turienes izjusti pārgāja uz zemāku kvintu. «Karmen, esmu uz mūžu tavs,» viņš turklāt apzvērēja banāli, bet maigi, izmantodams tieši šo figūru, tad izdziedāja toņkārtu līdz sestajam intervālam, lai piebilstu: «Karmen, uz mūžu esmu tavs!» — ļāva balsij noslīdēt par desmit toņiem un satriekts atkal atzinām: «Uz mūžu esmu tavs!» Sī izskaņa sākumā mokoši ieilga ar mainīgi harmonisku aizturi, iekams «tavs» saplūda ar pamatakordu.

— Jā, jā! — grūtsirdīgi un pateicīgi noteica Hanss Kastorps un uzlika finālu, kur visi vēl laimes jaunajam Hozē, jo pēc rencontrem ar virsnieku viņam ceļš atpakaļ nogriezts, tāpēc jākļūst par dezertieri, kā jau Karmena, viņam par sašutumu, bija agrāk pieprasījusi.

«Ak, līdzi nāc uz tālām kalnu grēdām, Svelpj vējš tur mežonīgs bez bēdām …»

dziedāja kontrbandisti korī — viņus varēja gluži labi saprast.

«Ir vaļā cels uz pasauli — un rūpēm gals, Nav tavai tēvuzemei robežu nekādu, Pats dārgākais — kā prieka sauciens spalgs — Sveic brīvība! Sveic brīvība!»

— Jā, jā! — viņš vēlreiz noteica un paņēma kaut ko citu — ceturto priekšnesumu, kaut ko ļoti iemīļotu un labu.

Mēs neesam vainīgi, ka tas atkal bija kaut kas francisks, un vēl jo mazāk jūtamies vainīgi, ka arī šai darbā valdīja militārs gars. Tas bija iestarpinājums, soloārija — «Lūgšana» no Guno operas «Fausts». Uzstājās kāds apbrīnojami simpātisks jauneklis, ko sauca par Valentīnu, bet Hanss Kastorps klusībā viņu dēvēja citādi — tuvā, skumju apdvestā vārdā, kura īpašnieku viņš lielā mērā identificēja ar personu, kas skaļi dziedāja no lādes, lai gan šim bija daudz skaistāka balss. Tas bija spēcīgs, samtains baritons, un viņa dziedājums bija trīsdaļīgs; tas sastāvēja no divām radniecīgām strofām, kam bija svētsvinīgs raksturs gandrīz vai protestantiska korāļa garā, un vienas vidusstrofas — nebēdnīgi bruņnieciskas, kareivīgas un vieglprātīgas, bet tai pašā laikā arī goddevīgas vidusstrofas; tanī tad arī izpaudās franciski militārais elements. Neredzamais dziedāja:

«Jāpamet ir tagad man Zeme dzimtā, miļotā …»—•

un šādos apstākļos sakarā ar aizbraukšanu viņš griezās ar lūgšanu pie debesu tēva, lai tas tikmēr sargā viņa mīļo māsu. Viņš devās karā, ritms pēkšņi apsviedās, kļuva enerģisks, pie velna ar rūpēm un bēdām, viņš, neredzamais, dzīrās mesties ienaidniekam pretī tur, kur kauja būs visnežēlīgākā, briesmas visdraudošākās — braši, godprātīgi un īsti franciski. Bet, ja dievs aizsauks viņu debesu augstumos, tā viņš dziedāja, tad viņš sargādams gribēja no turienes raudzīties uz «tevi». Ar šo «tevi» bija domāta māsa, bet Hansu Kastorpu tas aizkustināja līdz sirds dziļumiem, un šis saviļņojums viņu nepameta līdz pašām ārijas beigām, kur brašais karotājs lādītē dziedāja varenu korāļu akordu pavadībā:

«Ak, uzklausi, ko ludzu, augstais dievs, Jel aizsardzību Margarētai sniedz!»

Vairāk arī šī plate nebija ne ar ko ievērojama. Mums vajadzēja to pieminēt, jo Hansam Kastorpam tā it īpaši patika vēl tāpēc, ka vēlāk sakarā ar savādu gadījumu tai bija sava loma. Tagad mums jāpievēršas piektajam — pēdējam priekšnesumam no Hansam Kastorpam tuvākajām, iemīļotākajām platēm favorītēm: tas nu gan nebija vairs franču izcelsmes, bet īpaši pasvītroti vāciska, arī ne opera, bet dziesma, viena no tām dziesmām, kas pieder tautai un kas tai pašā laikā ir liela meistara šedevrs, tāpēc tā pauž sevišķu apgarotību un vispārinātu pasaules ainu … Bet kam tādi aplinki? Tā bija Šūberta «Liepa», visiem pazīstamā «Pie akas vārtu priekšā».

To dziedāja tenors klavieru pavadījumā, puisim bija takts un gaume, jo viņš izpildīja šo naivo un tai pašā laikā izcili skaisto dziesmu ar gudru apdomību, muzikālu smalkjūtību un labi izstrādātu dikciju. Mēs visi zinām, ka brīnum jaukā dziesma tautas un bērnu mutē skan mazliet citādi nekā mākslinieciskā izpildījumā. Pirmajā gadījumā tā tiek dziedāta vienkāršoti, pants pēc panta vienā un tai pašā meldijā, turpretī Šūberta apdarē tautasdziesmas motīvs astoņu rindu strofā variē minorā, bet it īpaši skaistajā piektajā pantā atkal atgriežas mažorā un tālāk, kur ir par «salto vēju» un par to, ka tas norāvis no galvas cepuri, — dramatiski izbeidzas un atjaunojas tikai trešās strofas pēdējos četros pantos, kas atkārtojas, lai melodija varētu izskanēt pilnībā. Melodijas valdzinošās izmaiņas notiek trīs reizes, proti, divas reizes — tās modulējošā otrajā pusē, trešo reizi — pēdējās pusstrofas «Nu dažu labu brīdi» reprīzē. Melodijas brīnum jaukās izmaiņas, kurām mēs negribētu nodarīt pāri, tās sīki iztirzājot, skar teikumu fragmentus «daudz mīļu vārdu», «šķiet, uzrunāja mani», «klīstu svešā malā», un tenora dzidrā, siltā balss, kas prata mēreni iegrožot elsas, prasmīgi pārvaldīt elpu, dziedāja to ar tik inteliģentu un smalkjūtīgu skaistuma izpratni, ka melodijas izmaiņas katrreiz no jauna neviļus aizrāva klausītāju, turklāt mākslinieks vēl mācēja pastiprināt iespaidu ar īpaši izjustām falseta skaņām tādās rindās kā «Pie viņa, tik pie viņa», «Te mieru atradīsi». Bet, atkārtojot pēdējo pantu, šo «Tur mieru atrastu!»,— viņš dziedāja «atrastu» pirmoreiz ar pilnu krūti, ielikdams dziedājumā smeldzīgas ilgas, un tikai otrreiz atkal kā vismaigāko flažoletu.

Tik daudz par dziesmu un tās izpildījumu. Mēs glaimojam sev, cerēdami, ka iepriekšējās reizēs mums izdevies panākt klausītājos aptuvenu izpratni par tiem dziļi intīmajiem pārdzīvojumiem, kādus Hansā Kastorpā izraisīja viņa naksnīgās programmas iemīļotie priekšnesumi. Bet izskaidrot, ko viņam nozīmēja šī pēdējā, šī senā dziesma «Liepa», ir ļoti delikāts uzdevums, kās prasa ievērot vispiesardzīgāko intonāciju, lai netiktu vairāk sabojāts nekā palīdzēts.

Teiksim tā: garīga, proti, nozīmīga parādība ir ar to «nozīmīga», ka tālu pārsniedz savas robežas, pauž kaut ko garīgi plašāku un vispārēju, ir izteiksme, simbols veselai jūtu un domu pasaulei, kas ar lielāku vai mazāku pilnskanību atradusi mājvietu tajā — tas tad nosaka nozīmības pakāpi. Mīlestība uz tādu parādību arī ir «nozīmīga». Tā liecina par cilvēku, kurš to pārdzīvo, par viņa attieksmi pret vispārējo, pret to pasauli, kas atspoguļojas šai parādībā un kas apzināti vai neapzināti šim cilvēkam ir tuva.

Iespējams, ka lasītājs šaubīsies, vai mūsu necilais varonis pēc vairākiem hermētiski pedagoģiskiem savu iekšējo spēku kāpinājuma gadiņiem būtu tiktāl iedziļinājies garīgajā dzīvē, lai apzinātos savas mīlestības un tās objekta «nozīmību». Mēs apgalvojam un stāstām, ka tā bija. Dziesma par liepu nozīmēja viņam daudz — veselu pasauli, pasauli, kuru viņš nespēja nemīlēt, citādi viņš nebūtu tik neprātīgi iemīlējies tai tēlā, kas bija tās līdzinieks. Mēs zinām, ko sakām, ja — varbūt tas liksies mazliet miglaini — piebildīsim, ka viņa liktenis būtu izveidojies pavisam citāds, ja viņš tik bezgala nepakļautos tiem jūtu sfēras valdzinājumiem, tai visu aptverošai garīgajai pasaulei, kādu ar intīmu noslēpumainību pauda šī dziesma. Tieši tāds liktenis bija gādājis par iekšēju izaugsmi, par neparastiem notikumiem, veicinājis ielūkošanos sevī, izraisījis «vadības» problēmas, kuras viņu savukārt sagatavoja prasmei izjusti kritizēt šo īpašo pasauli, tās apbrīnas cienīgo līdzinieku, kā arī savu mīlestību pret to — un tātad pakļaut visus trīs sirdsapziņas šaubām.

Tas, kurš domātu, ka tamlīdzīgas šaubas nodara mīlestībai pāri, gluži nekā nesaprot mīlestības jautājumos. Gluži otrādi, šaubas piešķir tai īpašu skaudrumu. Tās ir iemesls kaislību dzelonim, tāpēc kaislību pat varētu apzīmēt par skeptisku mīlestību. Kas tad tās bija par sirdsapziņas un «vadības» šaubām jautājumā, vai pieļaujama viņa mīlestība uz brīnumaino dziesmu un ar to saistīto pasauli? Un kāda bija šī pasaule, kurai, ieklausoties sirdsapziņas nojausmā, vajadzēja būt aizliegtas mīlestības pasaulei?

Tā bija nāve.

Bet tas jau nu bija skaidrs neprāts! Tik brlnum skaista dziesma! Patiess šedevrs, kas dzimis tautas visdziļākās un svētākās jūtu dzīlēs; neaptverams dārgums, sirsnīgas tuvības tēls, pati vēlīgā laimība! Kāds nekaunīgs apmelojums!

O, jā, jā, jā, tas bija varen skaisti, tā vajadzētu jebkuram taisnprātīgam cilvēkam teikt. Un tomēr aiz šī skaistā mākslas darba stāvēja nāve. Šo sakarību ar nāvi varētu mīlēt, ja nebūtu nojausmas pilnās «vadīšanas», kas lika apzināties, ka nez vai šāda mīlestība būtu pieļaujama. Pēc pašas sākotnējās būtības dziesmā nevarēja būt simpātiju pret nāvi, bet gan kaut kas dziļi tautisks, dzīvības pārpilns, tomēr garīgās simpātijas pret to bija simpātijas pret nāvi — īsto svētsvinību; visu iejūtīgo, kas bija dziesmas pamatā, protams, nedrīkst ne mazākā mērā apstrīdēt, bet tas bija par iemeslu tumsības izraisītām parādībām.

Ko viņš tur sev iestāsta? — Viņš neļautu sev iedvest citu pārliecību. Tumsības izraisītas parādības. Tumsas parādības. Bendes kalpība un cilvēknaidīgums spāņu melnā tērpā, ar šķīvveida apkakli un miesaskārību mīlestības vietā — liekulīgas svētsvinības rezultāts.

Protams, Hanss Kastorps neizturējās pret literātu Setembrīni ar neierobežotu uzticību, bet viņš atcerējās dažas pamācības, kuras skaidrajam saprātam padevīgais mentors kādreiz, labi sen, viņa hermētiskā dzīves gājuma sākumā, runājot par sliecību uz pagātni, garīgu tieksmi uz pagātni, uz zināmām pasaulēm, bija izteicis, un viņš uzskatīja par lietderīgu šo norādījumu piesardzīgi attiecināt uz atbilstošo objektu. Setembrīni kungs bija tādu tiekšanos pagātnē apzīmējis par «slimību». Pats pasaules skatījums, garīgais laikmets, kurā gribējās atgriezties, droši vien viņa pedagoģiskajam prātam likās «slimīgs». Kā tad tā! Hansa Kastorpa valdzinošā dziesma par ilgām pēc dzimtenes, ar to saistītā emociju sfēra un sirsnīgā tiekšanās uz šo sfēru lai būtu — «slimīgi»? Nekad ar ne! Tas bija pats saprātīgākais un veselīgākais, kas vien var būt. Bet tas bija auglis, kas šobrīd vai arī nesen vēl svaigs un sulīgs brīnumaini sliecās uz sadalīšanos un trūdēšanu, un, ja tas, īstajā brīdī baudīts, sniedza prieku un veldzi, tad nākošajā — neatbilstošajā brīdī izplatīja cilvēces vidū, kas to baudīja, trūdus un iznīcību. Tas bija dzīvības auglis, bet nāves izraisīts un nāvi sevī nesošs. Tas bija dvēseles brīnums — iespējams, pats lielākais negodīga skaistuma priekšā, apveltīts ar tā svētību, tornēr, raugoties no atbildīgi vadošas mīlestības uz dzīvi un organisko sākumu, pret šo brīnumu jāizturas ar pilnīgi pamatotu neuzticību un saskaņā ar galīgu sirdsapziņas spriedumu jāuzskata, ka attiecībā pret to nepieciešams sevi apvaldīt.

Jā, sevis apvaldīšana — tā laikam arī bija šīs mīlestības apvaldīšanas būtība — dvēseles brīnumainā apmātība ar visai drūmām sekām! Hansa Kastorpa domas vai, pareizāk, nojausmu pilnās pusdomas nakts vientulībā, sēžot pie sava niecīgā muzikālā zārciņa, lidoja augstu — tās lidoja augstāk, nekā sniedzās viņa saprāts, tās bija alķīmiski sakāpinātas domas. O, cik varena bija šī dvēseles burvība! Mēs visi bijām tās dēli un spējām pasaulē veikt varenus darbus, kalpodami tai. Nebija nepieciešama nekāda ģenialitāte, tikai daudz lielāks talants nekā dziesmas «Liepa» autoram, lai kā dvēseles burvju mākslinieks dziesmai piešķirtu varenu vērienu un pakļautu tai visu pasauli. Droši vien tā varētu kļūt par ierosmi veselu valstību dibināšanai, pasaulīgu, pārāk pasaulīgu valstību, ļoti skarbu un progresīvu valstību dibināšanai, kur nav nekādu dzimtenes ilgu un kur dziesma tiktu pazemota līdz elektriskā gramofona mūzikai. Bet šīs burvestības labākais dēls laikam būtu tas, kurš, sevi apvaldīdams, aizlaistu savu dzīvi postā un mirtu, uz lūpām nesdams jaunās mīlestības vārdu, ko viņš vēl neprastu izrunāt. Būtu vērts par to mirt — par burvju dziesmu! Bet tas, kurš par to mirtu, nemirtu vairs tās dēļ, bet būtu varonis tāpēc, ka īstenībā mirtu par jauno, par nākotni, par jauno mīlestības vardu sirdī…

Tādas tātad bija Hansa Kastorpa iemīļotās plates.

Visai apšaubamais

Gadiņiem aizritot, Edvīna Krokovska apspriedes pieņēma gluži negaidītu pavērsienu. Viņa pētījumiem par dvēseles analīzi un cilvēka neapzināto dzīvi vienmēr bija piemitis kaut kas no pazemes un katakombu dvakas, bet pēdējā laikā viņš piesardzīgi, auditorijai nemanāmi nosliecās uz maģijas pusi, uz izteikti noslēpumaino, un tagad viņa priekšlasījumi, kas notika ēdamzālē ik pa divām nedēļām reizi, viņa lekcijas, prospekta lepnums un iestādes galvenā atrakcija, kuras viņš lasīja, ģērbies svārkos, ar sandalēm kājās, stāvēdams pie apklāta galdiņa un eksotiski stiepdams vārdus, kamēr sanatorijas iemītnieki nekustīgi sēdēja un klausījās, tagad vairs neskāra dvēseles apslēpto mīlestības sfēru un slimības pārsviešanos uz apzināti izraisītu afektu — tagad bija runa par somnambulisma un hipnotisma neizprotamām dīvainībām, telepātijas fenomeniem, zīmīgiem sapņiem, gaišredzību, histērijas brīnumiem, ko apspriežot filozofiskais apvārsnis tiktāl papletās, ka klausītāju acu priekšā uzradās tādas mīklas kā attiecības starp matēriju un psihiku; pašas dzīves būtības mīklu atrisinājumam, šķiet, varēja cerēt tikt tuvāk pa baisiem, slimīgiem ceļiem nekā ar veselā saprāta palīdzību …

Mēs tā sakām, jo uzskatām par savu pienākumu apkaunot vieglprātīgas aizdomas, ka doktors Krokovskis pievērsies visa apslēptā nozarei tikai aiz tīri emocionāliem iemesliem, lai priekšlasījumos izvairītos no neauglīgas vienmuļības. Tā gan tērgāja ļaunas mēles, kuru nekad nav trūkums. Ir tiesa, ka pirmdienu apspriedēs kungi, vēl cītīgāk ieklausīdamies, purināja ausis, lai tās padarītu dzirdīgākas, un Levi jaunkundze vairāk nekā jebkad likās līdzīga vaska figūrai ar uzvelkamu mehānismu krūtīs.

Bet šādas reakcijas nebija mazāk likumīgas par attīstības ceļu, pa kuru iet zinātnieka gars, — vēl jo vairāk, ja tas notiek ne vien loģiskas secības, bet arī nepieciešamības dēļ. Viņš arī agrāk bija nodevies cilvēka dvēseles noslēpumaino un neizdibināmo pavērsienu pētīšanai, apzīmējot tos par zemapziņu, lai gan varbūt pareizāk vajadzētu runāt par virsapziņu, jo tieši no šīm sfērām reizēm uzrodas zināšanas, kas nesalīdzināmi pārspēj tās, kuras sastopamas atsevišķa cilvēka parastajā apziņas lokā, tāpēc rodas pārdomas, Vai nepastāv sakarība un saistības starp individuālas dvēseles dziļajiem, tumsas apņemtajiem slāņojumiem un visu aptverošu kopdvēseli. Zemapziņas sfēra — «okultā» šī vārda tiešajā nozīmē drīz vien izrādās okulta arī šaurākā nozīmē un veido vienu no avotiem tiern fenomeniem, kurus, citu apzīmējumu nezinot, tā saucam. Tas vēl nav viss. Tam, kurš slimības fiziskajā simptomā saskata dvēseles apzinātas dzīves zuduma izpausmi un histēriska afekta izraisīto rezultātu, tam jāatzīst radošo spēju psihiskā iedarbība uz matēriju — to spēju, kura gribot negribot jāatzīst par maģiskā fenomena avotu. Patoloģijas ideālists, lai neteiktu — patoloģiskais ideālists,

neviļus atradīsies domu gājiena izejas punktā, kas drīz vien novedīs pie esības problēmas vispār, citiem vārdiem — pie problēmas par gara un matērijas savstarpējām attiecībām. Materiālists, kurš balstās tikai uz robustu veselības filozofiju, katrā ziņā apgalvos, ka garīgais ir tikai matērijas fosforescējošais produkts. Ideālists turpretī, balstīdamies uz radušos histērijas principu, noslieksies uz to un drīz vien arī sacīs, ka jautājums par primātu ir jāizlemj gluži otrādi. Visumā te jāizšķir sensenais strīds par to, kas bija vispirms: vista vai ola; jautājumu vēl jo vairāk sarežģī divkāršā patiesība, ka nav iedomājama neviena ola, kuru nebūtu izdējusi vista, tāpat kā nav iedomājama vista, kas nebūtu izšķīlušies no tādas, pieņemsim, esošas olas.

Ar šādu problēmu apspriešanu pēdējā laikā arī sāka nodarboties doktors Krokovskis. Gluži organiskā, likumīgā, loģiskā ceļā — mēs to it īpaši uzsveram —, tikai, lai aina būtu pilnīga, piebildīsim, ka viņš ar to sāka nodarboties jau ilgi pirms Elenas Brandas ierašanās, kad notikumi pārgāja empīriski eksperimentālā stadijā.

353

Kas bija Elena Branda? Mēs gandrīz aizmirsām, ka mūsu lasītāji viņu nepazīst, lai gan mums viņas vārds ir labi zināms. Kas viņa bija? Nekas īpašs no pirmā acu uzmetiena. Jauks deviņpadsmit gadus vecs meitēns ar linu gaišiem matiem, iesaukta par Elli, dāniete un pat ne no Kopenhāgenas, bet no Odenzē Fīnas salā, kur viņas tēvam piederēja sviesta firma. Viņa pati jau bija iepazinusi dzīves praktisko pusi, dažus gadus pavadīdama uz grozāmā sēdekļa galvaspilsētas bankas provinces nodaļā, ar uzroci uz labās rokas, pie biezām grāmatvedības grāmatām — tur viņa arī bija dabūjusi paaugstināto temperatūru. Saslimšana bija nenozīmīga, īstenībā tikai aizdomas uz tuberkulozi, kaut arī, tiesa, Elli bija trausls radījums un, jādomā, mazasinīga, turklāt meitene bija ļoti simpātiska, tā vien gribējās uzlikt plaukstu uz gaišajiem linu krāsas matiem, ko hofrāts, ēdamzālē ar viņu sarunādamies, arī pastāvīgi darīja. Viņu apņēma ziemeļzemes vēsums, kristāliskas šķīstības, bērnišķīgi meitenīga atmosfēra, tikpat pievilcīga kā viņas zilo acu atklātais, skaidrais bērna skatiens, augstā, maigā balss un mazliet lauzītā vācu valoda ar nelielām, tipiskām izrunas kļūdām. Sejas vaibstos nebija nekā ievērojama. Zods bija pārāk mazs. Viņa sēdēja pie viena galda ar Klēfeldi, kas par viņu rūpējās.

12 — Burvju kalns

Un tā nu ar šo meitenīgo Brandas jaunkundzi, ar šo Elli, mazo, laipno dāņu riteņbraucēju un kantorī tupētāju, notika kaut kas tāds, ko neviens ne ar pirmo, ne ar otro acu skatienu uz skaidro, vienkāršo meiteni nebūtu ne sapņos varējis iedomāties, bet kas jau pēc viņas pāris nedēju uzturēšanās šeit augšā sāka atklāties un ko pienācīgi iztirzāt kļuva par doktora Krokovska uzdevumu.

Sanatorijas iemītnieku kopīgā izklaidēšanās pēc vakariņām deva mācītajam vīram pirmo iemeslu samulst. Notika dažādas minējumu rotaļas, apslēptu priekšmetu meklēšana ar klavierspēles palīdzību; tiklīdz priekšmetam tuvojās, mūzika kļuva skaļāka, ja attālinājās — klusāka; tad izdomāja vēl ko citu: tam, kurš pa apspriešanās laiku pētīja durvis no ārpuses, ienākot vajadzēja pareizi izpildīt noteiktas, sarežģītas darbības, kā, piemēram, samainīt diviem klātesošajiem gredzenus, trīs reizes palokoties, uzaicināt kādu uz deju, paņemt bibliotēkā noteiktu grāmatu, pasniegt to noteiktai personai un tamlīdzīgi. Jāpiezīmē, ka šāda veida spēles parasti neietilpa sanatorijas iemītnieku paradumos. Kas bijis to ierosinātājs, tā arī neizdevās noskaidrot. Elli, protams, tā nebija. Un tomēr ar to sāka nodarboties tikai tad, kad viņa jau bija ieradusies.

Spēles dalībnieki — to vidū bija gandrīz visi mūsu senie paziņas, arī Hanss Kastorps — mēģinājumos uzrādīja lielākas vai mazākas spējas; daži bija gluži nevarīgi kaut ko uzminēt. Turpretī Elli Branda izrādījās neparasti spējīga, pārsteidzoši, neiedomājami spējīga. Viņas nešaubīgās atrašanas spējas, paslēptos priekšmetus meklējot, izraisīja vispārēju' patiku, apbrīnu un jautrus smieklus; bet, saduroties ar kombinētajām darbībām, pārsteigtie dalībnieki sāka apklust. Viņa precīzi izpildīja visu, ko slepus bija viņai uzdevuši, darīja to tūlīt, bez kavēšanās, ienākot istabā, laipni smaidot un pat bez uzvedinošās mūzikas. Viņa, piemēram, atnesa no ēdamzāles šķipsniņu sāls, uzkaisīja prokuroram Paravantam to uz galvas, tad paņēma viņu aiz rokas, aizveda pie klavierēm, kur ar viņa rādītājpirkstu nospēlēja dziesmiņas «Atlidoja putniņš» sākumu. Pēc tam aizveda viņu atpakaļ vietā, sveicinādama palocīja celi, piebīdīja kājsoliņu un beigās apsēdās tur, pie viņa kājām — tieši tā, kā, ilgi lauzot galvas, bija sadomāts likt viņai darīt.

Tātad viņa ir noklausījusies!

Meitene nosarka, un pārējie, patiesi juzdamies atviegloti, redzot viņu noķaunamies, ņēmās korī viņu bārt; meitene tomēr iebilda: nē, nē, lai taču tā nedomājot! Ne jau laukā — ne aiz durvīm viņa ir klausījusies, patiesi ne!

Ne laukā, ne aiz durvīm?

Ak nē, atvainojiet! Viņa klausoties te, kad ienākot istabā, nevarot neklausīties.

Nevarot? Istabā?

Viņai čukstot pie auss. Pačukstot, kas darāms, klusi, bet skaidri un saprotami.

Tā bija nepārprotama atzīšanās. Elli zināmā mērā jutās vainīga, bija krāpusi. Vajadzēja pateikt, ka viņa šādai spēlei neder, jo viņai viss tiek pačukstēts. Jebkurām sacensībām zūd katra cilvēciska jēga, ja kādam no dalībniekiem piemīt pārdabiskas spējas. No sporta viedokļa Elli tika pēkšņi diskvalificēta, bet tā, ka dažam labam, viņai atzīstoties, auksts pārskrēja pār muguru. Vairākas balsis tūlīt pat sauca doktoru Krokovski. Skrēja viņu meklēt, un viņš nāca: drukns, dzīvespriecīgi smaidīdams, tūlīt pat apjēgdams notikušo, ar visu savu būtību it kā aicinādams pilnīgi uzticēties. Viņam bija satraukti, aizgūtnēm ziņojuši, ka atgadījies kaut kas ārkārtējs, uzradusies kāda visuzinoša jaunava, kura dzird balsis. Tad nu gan — un kas tālāk? Rāmu garu, mani draugi! Paskatīsimies. Tā sfēra bija staigna un grīļīga kā purvs visiem pārējiem — viņš tanī kustējās droši un ar patiku. Krokovskis jautāja, lika stāstīt. Tad nu gan, paskat tik! «Tad redz, kāda jūs esat, mans bērns?» Un viņš, tāpat kā jebkurš, labprāt uzlika meitēnam roku uz galvas. Ir pietiekams iemesls pievērst uzmanību, bet gluži nekāda — šausmināties. Viņš iegremdēja savu brūno, eksotisko acu skatienu Elenas Brandas gaiši zilajās acīs un maigi pārvilka glāstā viņai ar. roku no galvvidus pāri plecam lejup pār visu roku. Meitene padevīgi, arvien padevīgāk atbildēja viņa skatienam, arvien vairāk un vairāk raudzījās no apakšas augšup, jo galva pamazām sliecās uz krūtīm un pie pleca. Kad viņas acis sāka vērties ciet, mācītais vīrs ar nevērīgu kustību gar viņas sejiņu, pasliedams roku augšup, paskaidroja, ka viss ir labākajā kārtībā, un aizsūtīja satraukto sabiedrību uz vakara gulēšanas reizi āra gaisā, izņemot Elli Brandu; ar kuru vēl mazliet «patērzēšot».

12*

355

Patērzēšot! Varēja iedomāties, kas tā būs par tērzēšanu.

Neviens nejutās lāgā, izdzirdis jautrā kolēģa Krokovska iemīļoto teicienu. Ikvienam šķita, ka jūt saltas elpas pieskārienu, arī Hansam Kastorpam, kad viņš ar novēlošanos atgūlās savā lieliskajā guļamkrēslā un atcerējās, kā Elli nepiedienīgās darbošanās laikā un vēlāk, kad viņa nokaunējusies deva paskaidrojumu, arī viņam bija sakustējusies zeme zem kājām, meties nelabi un viņu sagrābušas īsti fiziskas izbailes, kaut kas līdzīgs jūras slimībai. Viņš nekad nebija piedzīvojis zemestrīci, bet nodomāja, ka laikam gan tad rodas līdzīga neattēlojama baiļu sajūta, kaut arī Elenas Brandas fatālās spējas izraisīja arī ziņkāri — tādu ziņkāri, kas bija cieši saistīta ar pilnīgu bezcerību, proti, apziņu, ka garīgā sfēra, kurā ziņkāre taustot tiecas, nav tai sasniedzama, un tāpēc arī jāšaubās, vai tā ir tikai dīka, vai turklāt arī grēcīga ziņkāre, kas tomēr netraucēja tai palikt tādai, kāda tā bija, — proti, ziņkārei. Hansam Kastorpam, tāpat kā jebkuram, gadījās savā mūžā dzirdēt par parādību slepeno vai pārdabisko raksturu; mēs esam jau pieminējuši gaišredzīgo vecvecmāmiņu, no kuras viņš pārguvis melanholisku noslieci. Bet vēl nekad viņš nebija saskāries tik tuvu ar pasauli, kuras esību bija gatavs teorētiski un objektīvi atzīt, nekad nebija praktiski to iepazinis, un arī tagad tam pretojās viņa labās gaumes izjūta, pretojās estētiskā apziņa, pretojās humānais lepnums — ja atļauts tik augstas prasības attiecināt uz mūsu gaužām necilo varoni, pretestība bija tikpat stipra kā satraucošā ziņkāre. Viņš jau iepriekš apjauta, skaidri un gaiši apjauta, ka praktiskā pieredze, lai kā tā vēlāk attīstītos, vienmēr paliks bezgaumīga, neizprotama un cilvēka necienīga. Un tomēr viņš degtin dega ar to iepazīties. Viņš saprata, ka «dīka vai grēcīga» jau tāpat ir diezgan nelāga alternatīva, un nekādas alternatīvas nebija, bija tikai sakritība, bet garīgā bezcerība ir vienīgi izteiksmes veids, kā ārpus morāles apzīmēt aizliegto. Slavenais placet experiri, ko Hansam Kastorpam bija iepotējis kāds, kurš šādus mēģinājumus būtu krasi nosodījis, bija viņā dziļi iesēdies; viņa morāle galu galā saplūda vienkop ar ziņkāri, tā jau laikam bija vienmēr bijis: neapvaldīta ceļotāja ziņkāre, kurš ceļo izglītošanās nolūkā un pieskāries individualitātes noslēpumam, nebija vairs tālu no šeit uzradušās jaunās jomas; šai ziņkārē bija pat kaut kas no militāra rakstura, jo tā nepiekāpās aizliegtā priekšā, ja tas stājās ceļā. Tā Hanss Kastorps nolēma palikt savā postenī un nestāvēt malā, ja ap Elenu Brandu vēl risinātos kādi notikumi.

Doktors Krokovskis bija stingri aizliedzis turpmāk izdarīt jebkādus diletantiskus eksperimentus, kas būtu saistīti ar Brandas jaunkundzes slepenajām spējām. Viņš bija meiteni konfiscējis zinātniskiem pētījumiem, rīkoja ar viņu seansus savā psihoanalītiskajā kabinetā, hipnotizēja viņu, kā tika stāstīts, cenšoties attīstīt un disciplinēt viņā snaudošās spējas, izpētīt viņas agrāko dvēseles dzīvi. Starp citu, to darīja arī Hermīne Klēfelde, meitenes rūpīgā draudzene un aizgādniece, kura, stingri apsolīdamās ciest klusu, izzināja šo to, kas ar tādu pašu klusuciešanas solījumu tika izklāstīts visā namā līdz pat konsjerža istabai. Piemēram, viņa dabūja zināt, ka to, kas meitenei spēles laikā bija pateicis priekšā uzdevumus, sauca Holgers — jauneklis Holgers, meitenei labi pazīstams spirit105 , citā pasaulē aizgājusi ēteriska būtne, tāds kā mazās Elenas sargātājs gars. Tātad viņš bija atklājis norunu par sāls šķipsnu un spēlēšanu uz klavierēm ar Paravanta rādītājpirkstu?

Jā, ar neredzamām lūpām pačukstējis, pieskardamies viņai pie auss, tā ka kutējis un gribējies smaidīt.

Jādomā, tas bijis joti patīkami, ka Holgers viņai skolas laikā teicis priekšā atbildes, kad viņa nav bijusi sagatavojusi mācības? Elena klusēja. To laikam Holgers gan nav drīkstējis, viņa vēlāk paskaidroja. Tik nopietnos jautājumos viņam esot liegts iejaukties, un turklāt viņš jau pats laikam neesot zinājis skolas uzdevumus.

Vēlāk noskaidrojās, ka Elenu no bērna kājas, tiesa, ar lieliem pārtraukumiem apciemojušas gan redzamas, gan neredzamas parādības.

Kā lai to saprot — neredzamas parādības?

Piemēram, tā. Reiz sešpadsmit gadu vecumā viņa sēdējusi viena pati vecāku dzīvojamā istabā pie apaļa galda ar rokdarbu klēpī; bijusi gaiša pēcpusdiena, viņai līdzās uz paklāja gulējis tēva dogs, kucīte Freija. Galds bijis apsegts ar raibu segu — turku šalli, kādas vecas sievietes mēdz trīsstūrī salocītas valkāt ap pleciem; šalle pārklājusi šķērsām galdu, un tās īsie stūri gulējuši uz galda. Un pēkšņi Elena pamanījusi, ka stūris viņai iepretī sācis lēnām ritināties kopā: klusi, rūpīgi un vienmērīgi tas ritinājies labu gabalu līdz galda vidum, tā ka rullis jau iznācis krietni garš, un, kamēr tas noticis, Freija pielēkusi stāvus, atspērusies uz priekšķepām un saceltu spalvu sagumusi, tad kaukdama iemetusies blakus istabā, palīdusi zem dīvāna un vēlāk veselu gadu nav bijusi piedabūjama ieiet dzīvojamā istabā.

Vai tas būtu bijis Holgers, kas saritinājis šalli, apjautājās Klēfeldes jaunkundze.

Meitene to nezināja.

Un kā viņa izskaidrojot šo notikumu?

Nekāds izskaidrojums jau nav bijis iespējams, tāpēc Elli arī nav pūlējusies to darīt.

Vai vina esot pastāstījusi par to vecākiem?

Nē.

Savādi.

Lai gan te gluži nekā slēpjama nebūtu, Elli tomēr bijusi tāda sajūta, ka šai gadījumā un līdzīgos gadījumos par tiem jāklusē un tie jāglabā kā neizpaužams, kauna pilns noslēpums.

Vai tas viņu ļoti nomācis?

Nē, ne pārāk. Un kas tad arī tur varētu būt tik nomācošs, ja saritinās galdauts. Bet bijuši citi notikumi, kas grūtāk paciešami. Tā, piemēram.

Pirms gada — arī vecāku mājā Odenzē — viņa agri no rīta moža un spirgta izgājusi no istabas apakšējā stāvā, lai uzkāptu pa kāpnēm ēdamistabā un, kā parasti, uzvārītu kafiju, iekams vecāki piecēlušies. Viņa jau bijusi gandrīz pie kāpņu laukumiņa, pie pagrieziena, kad ieraudzījusi laukumiņa malā pie paša pakāpiena savu vecāko māsu Sofiju, kas pēc apprecēšanās aizbraukusi uz Ameriku, — māsu gluži kā dzīvu. Viņai bijusi mugurā balta kleita un — dīvaini — galvā vainags no ūdensrozēm, īstām ūdensrozēm; rokas viņa bijusi sakrustojusi uz krūtīm un pamājusi māsai ar galvu. «Bet, Sofij, tu esi te?» pa pusei priecīgi, pa pusei izbijusies jautājusi Elena, kas palikusi stāvam kā zemē iemieta. Tad Sofija pamājusi vēlreiz un sākusi izgaist. Kļuvusi caurredzama, drīz vien izskatījusies tikai kā plūstoša karsta gaisa straume un tad pazudusi pavisam; Elenai ceļš nu bijis brīvs. Un pēc kāda laika noskaidrojies, ka tai pašā rīta stundā māsa Sofija Ņūdžersijā mirusi ar kādu sirds slimību.

Nu jā, piebilda Hanss Kastorps, kad Klēfelde viņam to pastāstīja, tas gadās, ļoti iespējams. Parādība te, nāves gadījums tur — zināma sakarība rodama. Un viņš bija ar mieru piedalīties spiritiskajā spēlē ar glāzes stumdīšanu, ko bija nolemts sarīkot kopā ar Elenu "Brandu paslepenno doktora Krokovska, apejot viņa greizsirdīgo aizliegumu.

Uz šo seansu, kas notika Hermīnes Klēfeldes istabā, bija pieaicinātas tikai zināmas uzticības personas: bez pašas namamātes, Hansa Kastorpa un mazās Brandas vēl bija tikai abas dāmas — Stēra un Levi, kā arī Albina kungs, čehs Vencels un doktors Ting-Fu. Vakarā, kad pulkstenis nosita desmit, visi klusiņām satikās pie Klēfeldes un čukstus aplūkoja, ko Hermīne sagatavojusi seansam: istabas vidū uz neapklāta vidēja lieluma apaļa galda bija nolikta otrādi apgāzta vīna glāze, bet visapkārt galda malai pienācīgā attālumā cita no citas saliktas mazas spēļu markas, parastie spēļu taloniņi, uz kuriem ar tinti uzrakstīti divdesmit pieci alfabēta burti. Vispirms Klēfelde pacienāja visus ar tēju, par ko viesi bija ļoti pateicīgi, jo abām dāmām — Štērai un Levi, neraugoties uz pasākuma bērnišķīgumu, nevaldāmi dauzījās sirds un stinga rokas un kājas. Pēc iebaudītās karstās tējas visi sasēdās ap galdiņu istabas matēti rožainajā gaismā, jo namamāte, lai radītu noskaņojumu, bija nodzēsusi griestu lampu un atstājusi degam tikai apsegtu naktslampiņu, tad katrs viegli pielika vienu labās rokas pirkstu pie glāzes kājiņas. Tāda bija šā pasākuma metode. Visi gaidīja, kad glāze sakustēsies.

Tas varēja ļoti viegli notikt, jo galda virsa bija gluda, glāzes mala labi noslīpēta un spiediens, lai arī cik vāri pieskardamies to izdarīja trīsošie pirksti, nebija vienmērīgs— vienā vietā vertikālā virzienā, citā drīzāk iesānis,— pēc kāda laiciņa ar to pilnīgi pietiktu, lai glāze izkustētos no savas vietas galda vidū. Kustības laukuma malā tai vajadzētu uzgrūsties uz burtiem, un, ja tie, kuriem tā pieskārās, kopumā sastādītu vārdus, kam būtu kaut kāda jēga, tad šīs parādības juceklīgums robežotos ar iekšēju negodīgumu, būtu vissarežģītāko impulsu sajaukums — pilnīgi neapzinīgu un pusneapzinīgu elementu, gribēta un negribēta atsevišķu dalībnieku tieksme pabīdīt glāzi, kā arī kopdvēseles tumšā slāņojuma vienprātība, šķietami sadarbojoties gluži svešu mērķu labad, turklāt šai sadarbībā lielākā vai mazākā mērā piedalījās katra atsevišķa dalībnieka neizdibināmās dvēseles dzīles un laikam gan visvairāk jaukās, mazās Elli dvēseles dzīles.

Tas īstenībā bija visiem jau iepriekš zināms, Hanss Kastorps, kā parasti, kamēr pārējie sēdēja un drebošiem pirkstiern gaidīja, to pat izteica skaļi. Tā jau bija, ka tiklab aukstajām kājām un rokām, dāmu strauji pukstošajām sirdīm un kungu saspringtajai jautrībai par iemeslu bija vienīgi tas, ka viņi to zināja un klusajā nakts laikā apvienojās, lai bailīgi un ziņkārīgi ielūkotos paši savā neiepazītajā daļā, gaidīdami pa pusei māņu vai pa pusei taustāmas parādības, kuras mēdz saukt par maģiskām. Tā vien šķita, ka viņi tikai formas pēc, nosacītības pēc pieļauj tādu varbūtību, ka ar vīna glāzes starpniecību ar viņiem sarunā; sies mirušo gari. Albīna kungs bija gatavs visu vārdā uzstāties un sarunāties ar gariem, jo viņam jau agrāk bija gadījies piedalīties spiritistu seansos.

Pagāja minūtes divdesmit, pat vairāk. Iegansta sačukstēties vairs nebija, pirmais sasprindzinājums bija atslābis. Viens otrs jau atbalstīja ar kreiso roku labās elkoni. Cehs Vencels grasījās snaust. Elena Branda, viegli skardama ar pirkstiņu glāzi, ar lielajām, bērnišķīgi skaidrajām acīm lūkojās pāri tuvajiem priekšmetiem uz degošās naktslampiņas pusi.

Pēkšņi glāze sasvērās un, viegli piesitusies pie galda, sāka slīdēt prom no apkārt sēdošo rokām. Pirkstiem bija grūti sekot. Glāze aizslīdēja līdz pašai galda malai, kādu gabaliņu pašļūca gar to un tad taisnā virzienā devās atpakaļ uz galda vidu. Te tā vēlreiz atsitās pret galdu un palika stāvam.

Visus pārņēma izbailes, daļēji priecīgas, daļēji satraukuma pilnas. Stēra kundze raudulīgi ieminējās, vai nebūtu labāk izbeigt, bet viņai aizrādīja, ka vajadzējis agrāk par to padomāt, tagad lai sēžot rāmi. Nu jau laikam viss sāka risināties. Nolēma, ka, lai pateiktu «jā» vai «nē», glāzei nav jāmeklē atbilstošie burti, pietiek, ja tā piesit pie galda vienu vai divas reizes.

—   Vai te ir klāt kāda intelekts? — bargi apjautājās Albīna kungs, vērsdamies pāri sēdošo galvām tukšumā. Brīdi pavilcinājusies, glāze apstiprinoši piesita pie galda.

—   Kā tevi sauc? — gandrīz skarbi vaicāja Albīna kungs un pastiprināja apņēmīgo jautājumu, papurinot galvu.

Glāze sakustējās. Tā apņēmīgi līkločiem tecēja no spēļu markas uz spēļu marku, pa starpām atgriezdamās gabaliņu atpakaļ uz galda vidu; piesteidzās pie «h», pie «o», pie «1», tad likās pagurusi, samulsusi, kā nezinādama, ko darīt tālāk, bet attapās, atrada arī «g», «e», «r» un «s». Tā jau bija domājuši! Tas bija Holgers pats, spirit

Holgers, tas, kurš zināja par sāls šķipsniņu un visu citu, bet, protams, skolas uzdevumos neiejaucās. Viņš bija te, lidinājās gaisā, planēja virs mazā pulciņa galvām. Ko nu lai ar viņu iesāk? Visi jutās tā kā apmulsuši. Klusi, aizsedzot muti ar plaukstu, sāka apspriesties, ko gribētu no viņa dabūt zināt. Albīna kungs izšķīrās pajautāt, kas Holgers bijis savas dzīves laikā un ar ko nodarbojies. Viņš jautāja tāpat kā iepriekš sarauktām uzacīm, pratinātāja balsī.

Glāze kādu brīdi klusēja. Tad gāzelēdamās un grozīdamās devās pie burta d», pagāja nost un apstājās pie «z». Kas nu būs? Sasprindzinājums bija liels. Doktors Ting-Fu ķiķinādams izteica aizdomas, ka Holgers būs bijis dzērājs. Stēra kundzi sagrāba histēriski smiekli, bet tas netraucēja glāzi darbā, lai arī klupdama un tenterēdama, tā piesteidzās pie «e», pie «j», pieslīdēja pie «n», pieskārās «ie» un tad, kā redzams, kļūdaini izlaizdama vienu burtu, pabeidza ar «s». Bija izboksterēts «Dzejnies».

Pie joda! Tad Holgers būs dzejnieks bijis? Bez īstas vajadzības, tikai aiz lepnības, tā šķiet, un glāze sasvēras un piesita «jā».

— Vai lirisks dzejnieks? — jautāja Klēfelde, izrunādama vārda otro «i» gari, ko Hanss Kastorps ar netīksmi ievēroja. Bet gar tādām specifikācijām Holgers, šķiet, nelikās zinis. Viņš nekā neatbildēja. Vēlreiz salika iepriekšējo vārdu ātri, droši un skaidri, pievienodams iepriekšēja reizē aizmirsto «k».

13 -

361

Burvju kalns

Labi, labi, tātad dzejnieks. Samulsums pastiprinājās — savāds samulsums, ko bija izraisījuši signāli no viņu kontrolei nepakļautām iekšējās pasaules jomām, bet ar savu liekulīgi pusmateriālo dotību tomēr tie bija arī pievērsti ārējai tiešamībai. Pulciņš gribēja zināt, vai Holgers jūtas apmierināts un laimīgs savā tagadējā stāvoklī. Glāze sapnaini savāca pa burtiem vārdu «mierīgi». Ak tā, «mierīgi» tatad. Nu ja, paši viņi nekad nebulu kaut ko tādu iedomājušies, bet, tā kā glāze to salika, tad visiem tas likās gan ticami, gan trāpīgi pateikts. Un cik ilgi Holgers atrodas šai mierīgajā stāvoklī? Tagad atkal sekoja atbilde, kāda nevienam nebūtu ienākusi prātā, kāda sapņaina sevis atdeve. Holgera atbilde bija — «steidzīgs gausums». Ļoti labi! Tā varētu būt ari «gausa steiga»; Hanss Kastorps atzina, ka tas ir vēderrunātāja poēzijas lielisks paradokss, tikai atskanējis no ārienes. «Steidzīgs gausums» bija Holgera stihija, protams, viņam vajadzēja

uz jautājumiem atbildēt ar teicieniem, ar šīszemes vārdiem un mērauklām viņš jau vairs neprata rīkoties. Ko tad vēl gribēja no viņa izzināt? Levi atzinās, ka ir ziņkārīga, kāds Molgers izskatās vai, pareizāk, kāds viņš ir izskatījies. Vai esot skaists jauneklis? Lai jautā pati, norīkoja Albīna kungs, kurš šādu jautājumu neuzskatīja par sevis cienīgu. Tad nu viņa jautāja, vērsdamās pie spirit Holgera ar uzrunu «tu», vai viņam esot gaišas sprogas.

«Skaistas, brūnas, brūnas sprogas,» atbildēja glāze, vārdu «brūnas» rūpīgi sastādīdama divas reizes. Sabiedrība uzjautrinājās. Dāmas klaji izrādīja, ka ir iemīlējušās. Viņas sūtīja ieslīpi pret griestiem gaisa skūpstus. Doktors Ting-Fu ķiķinādams piezīmēja, ka misters Holgers liekoties diezgan godkārīgs.

Tad nu glāze sadusmojās kā negudra! Tā metās it kā bez saprāta un jēgas joņot visapkārt pa galdu, apgāzās un ieripoja klēpī Stērai, kas, šausmās sastingusi, rokas iepletusi, blenza uz to. Piesardzīgi un atvainojoties glāze tika nolikta vietā. Bet ķīnieti sabāra. Kā viņš varējis kaut ko tādu atļauties! Tagad nu viņš redzot, kur tāda vīzdegunība novedot! Un ko tad, ja Holgers dusmās ņems un aizbēgs un vairs nebildīs ne vārda? Glāzi apvārdoja, kā vien prata. Varbūt viņš vēlētos kaut ko padzejot? Viņš taču bijis dzejnieks, kad vēl nav uzturējies un lidinājies «steidzīgā gausumā». Ai, cik ļoti viņi visi ilgojās dzirdēt kādu dzeju! Tas sagādātu neizsakāmu baudu!

Un, paskat, labā vīna glāze piesita «jā». Sajā darbībā bija patiešam jūtams kaut kas labvēlīgi samierinošs. Un tad spirit*Holgers ņēmās dzejot, dzejoja apdomīgi, rūpīgi un bez liekas prātošanas, dievs vien zina, cik ilgi, šķita, ka vispār viņu vairs nevarēs apturēt. Tas&gt; bija caurcaurēm pārsteidzošs dzejolis, ko viņš tikpat kā vēderrunātājs darīja tiem zināmu, bet apkārt sēdošie to jūsmīgi atkārtoja — maģiska improvizācija, bezgalīga kā jūra, par kuru dzejolī arī galvenokārt bija runa: jūras mēsli garās stirpās viscaur gar salas plašā līča šauro krastu ar stāvajām kāpu nogāzēm. Jel paraugieties izzūdošajā tālē — cik mainīgi zaļgana tā izgaist mūžībā, kur plašu miglas autu slēpta vasaras saule, iegrimusi nespodrā karmīnsārtumā, liegi blāvā starojumā, kavējas rietēt. Kura lūpas vērsies stāstīt, kā viļņu sidrabotais virmojums izplūst perlamutra spulgojumā, neaprakstāmā krāsu rotaļā, blāvi raibā opāla vizuļošanā, mēnessakmens blāvumā … Ai, tikpat nemanā

mi, kā uzradusies, klusā burvestība pagaisa. Jūra aizmiga. Un tomēr saules ardievu maigās pēdas vēl šur tur manāmas. Tumsa neiestāsies līdz vēlai naktij. Spokaina pusgaisma valda priežu meža kāpās, un bālās smiltis balsnī kā sniegs. Vai tas nav klusējošs ziemas mežs? Kādas pūces spārnu smagās vēdas svirpstot uz brīdi ielaužas tanī. Esi mūsu patvērums šai stundā! Cik mīksti iegrimst soji, cik varena un maiga nakts! Un dziļi lejā rāmi elpo jūra, kaut ko gari pa sapņiem murminādama. Vai vēlies to atkal skatīt? Tad atnāc pie bālās kāpu nogāzes, tik līdzīgas šļūdoņiem, un kāp bez apdoma mīkstajās smiltīs, tās vēsi tecēs tavās kurpēs. Stāva ir krūmiem apaugusī nogāze virs akmeņainā krasta, un vēl arvien uz gaistošās tāluma robežas vīd aizgājušās dienas pēdas … Apsēdies te augšā, smiltīs! Cik tās ir biedējoši vēsas, cik zīdaini pieglaudīgas! Tās plūst starp cieši saspiestiem pirkstiem bezkrāsainā, tievā strūkliņā, un tev līdzās jau izaudzis sīkumsīks, maigs pauguriņš. Vai atceries šo smalko strūklas tecējumu? Tā nedzirdami birst smiltis pa smilšu pulksteņa šauro kakliņu — svarīgs un trausls ir šis pulkstenis, kas rotā vientuļnieka celli. Atvērta grāmata, galvaskauss uz galda un statīva ietvarā divkāršais, plānais pūsta stikla pūslis, tanī nedaudz smilšu, tās paņemtas mūžībai un plūst kā slepens, svēts un biedējošs laika tecējums …

13*

363

Tā spirit Holgers bija liriskajās improvizācijās, sekodams savādam domu lidojumam, aizklīdis no dzimtās jūras pie vientuļnieka un sava vērojuma objekta un nonācis vēl pie daudz kā, pie cilvēciskā un dievišķīgā, ko pauda sapņaini drosmīgos vārdos, par ko sabiedrība jutās bezgala pārsteigta, burtodama un tikko pagūdama iestarpināt savu jūsmīgo piekrišanu, tik aši tas līkloču traucās uz priekšu un tālāk, ka gals nemaz nebija saskatāms, — pēc vienas stundas dzejošanas beigas vēl nebija ne tuvu manāmas, vēl plaši tika apcerētas mātes skumjas, mīlošo pirmais skūpsts, ciešanu ērkšķu vainags, dieva tēvišķīgā labvēlība un bardzība; dzejnieka gars iedziļinājās dzīvu radību rosībā, aizklīda laiku un zemju tālēs un zvaigžņu izplati jumā, reiz pat tika pieminēti kaldieši un zodiaka zīmes, un droši vien viņš dzejotu visu nakti, ja garu saucēji beidzot tomēr nebūtu paņēmuši pirkstus nost no glāzes un, izjusti pateikdamies, paskaidrojuši Holgeram, ka šai reizei nu pietikšot; tas bijis neiedomājami skaisti, un gaužām žēl, ka neviens neesot neko pierakstījis, tāpēc dzejo

jums neapšaubāmi iegrimšot aizmirstībā, jā, diemžēl lielākā tiesa jau tagad iegrimusi aizmirstībā, jo tas esot nenoturīgs kā jau visi sapņojumi. Nākošo reizi viņi laikus parūpēšoties par pierakstīšanu un tad redzēšot, kā viss izskatīsies saglabāts melns uz balta, noteiktā secībā un sakarībā; bet patlaban, iekams Holgers atgriežoties sava «steidzīgā gausuma» mierā, būtu labāk un katrā ziņā ļoti laipni no viņa puses, ja viņš pulciņam atbildētu vēl uz vienu lietišķu jautājumu — vēl gan nezinot, ko jautāt, — bet vai viņš būtu tik laipns un izteiktu savu principiālo piekrišanu?

«Jā,» — skanēja atbilde. Un te nu radās apjukums, ko lai jautā. Gluži kā pasakā, kad labā feja vai rūķītis ļauj uzdot jautājumu un nu uzmācas bailes reto izdevību izniekot. Daudz kas likās izziņas vērts tiklab pasaulē, kā nākotnē, tāpēc jautājuma izvēle uzlika lielu atbildību. Tā kā neviens neuzdrīkstējās izšķirties par kaut ko, tad Hanss Kastorps, pielicis pirkstu pie glāzes, atbalstījis vaigu kreisajā rokā, sacīja, ka gribot zināt, cik ilgs laiks viņam te būšot visumā jāpavada to triju nedēļu vietā, ko viņš sākumā bija šejienei paredzējis.

Nu labi, ja jau nekas prātīgāks nebija iekritis prātā, tad lai gars atbild no savu zināšanu pārpilnības uz šo pirmo pagadījušos jautājumu. Pēc nelielas vilcināšanās glāze sakustējās. Tā sastādīja no burtiem kaut ko savādu, kā liekas, pilnīgi nesaprotamu, kam nebija nekāda sakara ar jautājumu. Tā salika zilbi «ej» un tad vārdu «šķērsām» — tas nu bija pavisam bezjēdzīgi, tad vēl kaut ko par Hansa Kastorpa istabu, tāpēc visa lakoniskā atbilde bija izskaidrojama tā: lai jautātājs «ejot šķērsām cauri istabai» … Šķērsām cauri istabai? Šķērsām cauri trīsdesmit ceturtā numura istabai? Ko tas lai, nozīmē? Kamēr viņi, galvas šūpodami, sēdēja un apspriedās, pēkšņi atskanēja smags dūres trieciens pa durvīm.

Visi sastinga. Vai uzbrukums? Vai aiz durvīm stāv doktors Krokovskis, lai pārtrauktu aizliegto seansu? Visi apjukuši gaidīja piekrāptā ārsta ierašanos. Tobrīd atkal nodārdēja spēcīgs trieciens pa galdu, it kā lai pierādītu, ķa arī pirmo reizi sitiens nav bijis otrpus durvīm, bet iekšpusē.

Tas nu gan būs bijis Albīna kunga necienīgs joks! Bet viņš to zvērēdams noliedza, un jāteic, ka visi arī bez goda vārda bija tikpat kā pārliecināti, ka neviens no viņu vidus to nav darījis. Vai tad Holgers? Acis pievērsās Elli, kuras nekustība bija visus pārsteigusi. Viņa sēdēja, turēdamās pie galda malas tikai ar pirkstgaliem, atmetusies pret krēsla atzveltni, galvu pieliekusi pie pleca, uzacis uzraukusi, lūpiņas bija sakniebtas un smaidošās mutes kaktiņi viegli noslīdējuši; šai tikko manāmā smaidā jautās kaut kas apslēpts un vientiesīgs, viņa raudzījās ar savām zilajām, nekā neredzošajām bērna acīm tukšumā. Viņai uzsauca, bet viņa palika, kā bijusi. Sai brīdī nodzisa naktslampiņa.

Nodzisa? Štēra kundze vairs nebija valdāma, viņa sāka brēkt pilnā balsī, jo bija dzirdējusi, ka noklikšķ slēdzis. Gaisma nebija nodzisusi, tā tikusi izslēgta, to izdarījusi kāda roka, maigi izsakoties, kāda sveša roka. Vai tā būtu bijusi Holgera roka? Līdz šim viņš bija bijis tik atturīgs, poētisks, disciplinēts, vai tagad būtu sācis dzīt palaidnības, nelāgi jokoties? Kurš varēja galvot, ka tā pati roka, kas trieca ar dūri pa durvīm un galdu un blēņdarīgi nodzēsa gaismu, neķeras kādam pie rīkles? Tumsā tika pieprasīti sērkociņi, kabatas baterija. Levi iespiedzās, ka viņu kāds raustot aiz matiem. Štēra kundze savās izbailēs nekautrējās skaļi lūgt dievu.

— Ak, dievs, vēl šo reizīti! — viņa elsoja un šņukstēja, lūgdama žēlastību taisnīgā soda vietā, kaut arī viņi esot elli kārdinājuši. Doktors Ting-Fu beidzot saprātīgi attapās ieslēgt griestu lampu, un istabā ielija spoža gaisma. Tad visi pārliecinājās, ka naktslampiņa tiešām nebija nejauši nodzisusi, bet izslēgta un ka vajag tikai cilvēka rokai slepus atkārtot kustību, lai tā no jauna iedegtos. Arī Hanss Kastorps klusībā piedzīvoja pārsteigumu, apjauzdams, ka visā, kas te notika — bērnišķīgajā noslēpumainībā, — viņam ir veltīta īpaša uzmanība. Viņam uz ceļiem pēkšņi atradās kāds viegls priekšmets, «suvenīrs», kas reiz bija pārbiedējis viņa tēvoci, kad tēvocis to bija nocēlis no kumodes: stikla diapozitīvs, Klaudijas Sošā iekšējais portrets, un, protams, ne jau Hanss Kastorps bija to atgādājis šai istabā.

Viņš iebāza portretu kabatā, nepievērsdams tam pārējo uzmanību. Visi darbojās ap Elenu Brandu, kura joprojām sēdēja savā vietā iepriekš attēlotajā pozā, nekā neredzošām acīm un savādi gražīgu sejas izteiksmi. Albīna kungs uzpūta viņai dvašu un atdarināja viņai acu priekšā doktora Krokovska roku vēdinošās kustības; tad meitene atžilba un nezin kāpēc mazliet paraudāja. Viņu glāstīja, mierināja, skūpstīja uz pieres un sūtīja gulēt. Levi jaunkundze izteica gatavību pavadīt nakti pie Štēra kundzes, jo aprobežotā sieviete aiz šausmām nezināja, kā varēs apgulties. Hanss Kastorps ar savu saņemto mantu krūškabatā bija ar mieru noslēgt visai neparasto vakaru kopā ar pārējiem kungiem Albīna istabā pie pudeles konjaka, jo secināja, ka šodienas pārdzīvojumi gan neietekmējot ne sirdi, ne garu, bet iedarbojoties uz kuņģa nerviem — iedarbojoties ilgstoši, tāpat kā ar jūras slimību sirgstošie vēl stundām ilgi uz zemes jūt nelabumu izraisošo šūpošanos.

Hansa Kastorpa ziņkārība pagaidām bija apklusināta. Holgera dzeja tobrīd nebija likusies slikta, bet, kā jau sagaidāms, dzejoļa iekšējā bezcerība un banalitāte bija tik nepārprotama, ka viņš nolēma apmierināties ar tiem nedaudzajiem elles uguns zibšņiem, kas bija paguvuši viņu apsvilināt. Kad Hanss Kastorps bija pastāstījis Setembrīni kungam, ko pārdzīvojis un par savu nodomu seansos vairs nepiedalīties, viņš no visas sirds šo nodomu atbalstīja.

—  Tā tikai vēl trūka! — iesaucās itālietis. — Kauns un posts! — Un, daudz nedomādams, viņš nosauca mazo Elli par nekaunīgu krāpnieci.

Viņa audzēknis neteica ne-; jā, ne nē. Kas ir realitāte, viņš paraustīja plecus, neesot vēl precīzi un nepārprotami noskaidrots, tāpēc arī neesot iespējams noteikt, kas ir krāpšana. Varbūt robežas saplūstot. Iespējams, ka pastāvot pāreja starp abām; dabā, kas nepazīst ne terminus, ne vērtības, pastāvot dažādas realitātes pakāpes, un tās nepakļaujoties spriedumam, kam, tā viņam šķietot, mazliet par daudz .piemītot no morāliskā. Un kādas esot Setembrīni kunga domas par tādu apzīmējumu kā «acu apmānīšana», «ilūzija»? Jēdziens, kas apvieno sapņojumu un realitātes elementu maisījumu, kurš varbūt dabai ir tuvāk nekā mūsu raupjajai ikdienas domāšanai. Dzīves noslēpums vārda tiešā nozīmē esot neizmērojami dziļš, vai tad jābrlnoties, ja pie gadījuma tādā veidā uzpeld «acu apmānīšana», kas … un tā joprojām mūsu varonim raksturīgā, laipni piekāpīgā un pietiekami gļēvā runas veidā.

Seteīnbrīni kungs viņam pamatīgi mazgāja galvu un panāca kaut vai īslaicīgu sirdsapziņas nelokāmību un tādu kā solījumu nekad vairs nepiedalīties tamlīdzīgās nejēdzībās.

—   Cieniet sevī cilvēku, inženier! — viņš aicināja. — Uzticieties tikai skaidrajam un humānajam domāšanas veidam, vairieties no smadzeņu mežģīšanas, garīga dūksrtāja! Acu apmānīšana? Dzīves noslēpumi? Caro tnio!106 Ja morālā vīrišķība sāk ļodzīties, nespēj kategoriski izlemt, kā, piemēram, izšķirties starp krāpšanu un patiesību, tad ir beigas visam — dzīvei, spriedumiem, vērtību pārvērtēšanai, labākajiem nodomiem un sākas morālas skepses sairšanas process. — Cilvēks esot visu lietu mērs, viņš vēl piebilda. Viņa neapstrīdamas tiesības ir spriest par labo un ļauno, realitāti un krāpšanu, un lai sargoties tas, kurš uzdrīkstētos iedragāt viņa ticību šīm radošajām tiesībām! Tad būtu labāk, ja viņam uzkārtu kaklā dzirnakmeni un noslidinātu visdziļākajā akā.

Hanss Kastorps piekrizdams pamāja ar galvu un tiešām pagaidām turējās no šiem eksperimentiem pa gabalu. Viņš dzirdēja, ka doktors Krokovskis savā psihoanalītiskajā apakšzemē rīko ar Elenu Brandu seansus, kuros pieaicina tikai īpaši izvēlētus sanatorijas iemītniekus. Bet Hanss Kastorps vienaldzīgi atteicās no līdzdalības, — protams, šo to viņš dabūja zināt par mēģinājumu panākumiem gan no dalībniekiem, gan no doktora Krokovska. Tamlīdzīgi spēka izpaudumi, kādi mežonīgā un nevilšā veidā bija atgadījušies Klēfeldas istabā, piemēram, sitieni pa galdu, pret sienām, gaismas nodzēšana un citi, nozīmīgāki tika pēc tam, kad doktors Krokovskis pēc visiem mākslas likumiem bija nohipnotizējis mazo Elli un viņa nonākusi transa stāvoklī; tāpat sistemātiski un rūpīgi tika pārbaudīts viss, lai nodrošinātu šo parādību patiesīgumu. Noskaidrojās, ka mūzikas pavadījums atvieglo tamlīdzīgus vingrinājumus, tāpēc seansu vakaros gramofons mainīja savu parasto vietu un to savā ziņā pārņēma maģiskais pulciņš. Bet, tā kā čehs Vencels, kurš šādās reizēs to pārzināja, bija muzikāls cilvēks un, protams, nebojātu aparātu, ne arī pavirši ar to apietos, tad Hanss Kastorps varēja mierīgu prātu viņam dārgo mantu uzticēt. Atlasījis no plašu fonda dažas plates, viņš sakārtoja pulciņa vajadzībām albumu, kurā ietilpa viegla mūzika, dejas, mazas uvertīras un tamlīdzīgas spēlmanības, kas pilnīgi atbilda savam uzdevumam, jo Elli nekādu izcilu mūziku neprasīja.

Un tā nu šo skaņu pavadībā, kā Hansam Kastorpam tika stāstīts, mutautiņš pats — vai, pareizāk, paklausot krokās paslēptā «līkā naga» kustībām — pacēlies no grīdas, doktora papīrgrozs uzlidinājies līdz griestiem, sienas pulksteņa vēzekļi «paši no sevis» gan apstājušies, gan atkal

sākuši kustēties, «kāds» paņēmis no galda zvanu un zvanījis un vēl līdzīgas blēņas. Viedajam mēģinājumu vadītājam bija laimīgā iespēja apzīmēt šīs parādības ar zinātniski apstiprinātiem grieķu terminiem. Savās lekcijās un atsevišķās sarunās viņš šīs parādības sauca par «telekinētiskām» vai arī par tālkustības gadījumiem, un doktors tos ieskaitīja fenomenu nozarē, ko zinātne nosauca par materealizāciju; uz to tad arī mēģinājumos ar Elli tika vērstas visas viņa domas un darbošanās.

Viņa valodā tātad te bija runa par zemapziņas kompleksu biofizisko projekciju uz objektīvo pasauli, notika procesi, kam par pirmavotu jāuzskata medija īpašā konstitūcija, viņa somnambulais stāvoklis; tos var uzlūkot par objektivizētiem sapņiem, jo tie uzrāda ideoplastiskus dabas spēkus un domai raksturīgo spēju sev pakļaut matēriju, izpaužoties zināmā efemerā realitātē. Šī matērija izplūda no medija un īslaicīgi ārpus tā pieņēma viņa bioloģiski dzīvo locekļu, tverošo locekļu — roku veidolu, kas tad arī veica visas tās pārsteidzošās, sīkās darbības, kuru liecinieki bija seansu dalībnieki doktora Krokovska laboratorijā. Zināmos apstākļos tie kļuva redzami un taustāmi, to formu bija iespējams saglabāt parafīnā un ģipsī. Bet, palūkojoties tālāk, ar šādām parādībām vien viss neaprobežojās. Galvas, individuālas cilvēku sejas, fantomi visā augumā materializējās eksperimentētāju acu priekšā, un notika zināma ierobežota saskare . .. Bet līdz ar to doktora Krokovska teorija sāka šķobīties un kļuva tikpat nestabila un pārprotama kā viņa spriedelējumi par «mīlestību». Jo tagad vairs nebija runa par medija un viņa pasīvo palīgu subjektīvo pārdzīvojumu atspoguļošanos, Krokovska skaidrojumi zaudēja savu precizitāti un zinātnisko pamatojumu, kaut arī tikai daļēji, kaut arī tikai atsevišķos gadījumos,— tagad norisē sāka iejaukties individualitātes no ārienes un viņpasaules; iespējams — Krokovskis negribēja pilnīgi at„ zīt, ka šajos seansos varētu piedalīties kaut kas nedzīvs, kādas būtnes, kuras, izmantodamas sarežģīto un slepeno labvēlības brīdi, atgriezās matērijā, lai atsauktos tiem, kas viņas aicināja, — tātad spiritiska mirušo garu izsaukšana.

Tādi bija rezultāti, kādus doktors Krokovskis, darbodamies ar savu grupiņu, tiecās panākt. Drukns, smaidošs, ar visu savu ārieni aicinādams uz možu paļāvību, viņš jutās kā savās mājās šai apšaubāmajā zemcilvēka staignājā un tāpēc šai sfēra bija vadonis, kam varēja uzticēties pat

tie, kuri šaubījās un izturējās bikli.. Spriežot pēc tā, ko Hanss Kastorps dabūja dzirdēt, Krokovskis, pateicoties Elenas Brandas izcilajām spējām, par kuru attīstību un slīpējumu viņš ļoti rūpējās, sāka gūt panākumus. Daži seansu dalībnieki bija jutuši materializēto roku pieskārienu. Prokurors Paravants bija no transcendentās pasaules saņēmis pamatīgu pļauku un ar zinātkāru zobgalību to konstatējis, aiz pārliekas uzcītības pat pasniedzis otru vaigu — lai gan kavaliera, jurista un bijušā korporeļa gods būtu prasījis gluži citādu reakciju, ja vien pļauka būtu saņemta no parastas šīszemes būtnes. A. K. Ferge, necilais cietējs, kam visas gudrās runas šķita nesaprotamas, kādu vakaru bija pats ar savu roku dabūjis pieskarties tādai parādībai un ar taustes palīdzību mēģinājis noteikt īstenību un pilnveidību tai parādības daļai, ar kuru saskāries, bet, kaut arī viņa sirsnīgais tvēriens bijis pilnīgi pieklājīgas padevības robežās, pat grūti pateikt, kā, — tā izrāvusies un pagaisusi. Pagāja ilgāks laiks, kādi divarpus mēneši ar diviem seansiem nedēļā, līdz vēl viena viņpasaules izcelsmes roka, kuru apspīdēja sarkana gaisma, jo naktslampiņa bija nosegta ar sarkanu papīru, atklājās visu acīm — tā, šķiet, bija jauna vīrieša roka, kas kustināja pirkstus uz galda virsas un māla bļodā ar miltiem atstāja nospiedumus. Bet tikai nedēļu vēlāk grupa doktora Krokovska līdzstrādnieku — Albīna kungs, Štēra, Magnusu laulātais pāris jau ap pusnakti atskrēja pie svilinošā salā lodžijā snaudošā Hansa Kastorpa un, nepārprotama drudžaina entuziasma un aizrautīgas sajūsmas sagrābti, cits citu pārtraukdami, aizgūtnēm steidzās stāstīt, ka parādījies Elli draugs Holgers — pār somnambulās plecu pasnaikstījusies viņa galva, viņam tiešām esot «skaistas, brūnas, brūnas sprogas»; iekams izgaisis, viņš esot neiedomājami maigi un melanholiski uzsmaidījis.

Kā lai izskaidro, domāja Hanss Kastorps, šīs cildenās skumjas un Holgera gluži citāda veida uzvedību, pastulbo bērnišķību un puiciskās izdarības, piemēram, pavisam nemelanholisko pļauku, ko viņš iecirtis prokuroram? Kā redzams, loģiska rakstura viengabalainības te nebija ko gaidīt. Iespējams, ka tas ir līdzīgs raksturs tam kuprainītim, kurš apdziedāts dziesmā un kurš žēlojas un dusmojas, prasīdams, lai viņu aizstāv. Holgera cienītāji par to galvu nelauzīja. Viņi galvenokārt bija nākuši, lai pierunātu Hansu Kastorpu no jauna piedalīties viņu nodar-

3C9

bībās. Viņam katrā ziņā vajagot ierasties nākošajā reizē, tagad, kad viss tik labi iegājis sliedēs. Elli esot transā apsolījusi izsaukt jebkuru mirušo — kādu vien pulciņa dalībnieki vēlēšoties redzēt.

Jebkuru? Un tomēr Hanss Kastorps izturējās noraidoši. Bet apziņa, ka varēs izaicināt jebkuru no šīspasaules aizgājušo, nodarbināja viņu tik stipri, ka viņš turpmāko triju dienu laikā izlēma citādi. Patiesībā nevis trijās dienās, bet dažās minūtēs viņš grozīja savu apņemšanos. Tas notika, kad viņš reiz vientuļā vakara stundā mūzikas salonā atkal klausījās plati, kurā bija iemūžināts gaužām simpātiskā Valentīna tēls; sēdēdams savā krēslā, Hanss Kastorps klausījās krietnā puiša lūgšanā, kareivja lūgšanā, kuram jādodas uz kaujas lauku; viņš dziedāja:

«Un aizsauks mani dievs, Es sargājot uz tevi lejup raudzīšos, O, Margarēte!»

Un atkal, kā vienmēr klausoties šo dziesmu, Hanss Kastorps jutās aizkustināts, bet šoreiz zināmu iespēju dēļ, kas uzvilnīja arī vēlēšanos tās izmantot, saviļņojums bija sevišķi dziļš, un viņš nodomāja: «Lai arī tā būtu dīka un pat grēcīga nodarbība, tas'"'tomēr būtu apbrīnojams un neiedomājami iepriecinošs notikums. Viņš, uz kuru tas attiecas, es ticu, neņems ļaunā!» Un Hanss Kastorps atcerējās caurskates laboratorijas tumsā vienaldzīgi teikto, rāmo «lūdzu, lūdzu!», ko viņš dzirdēja atbildam, kad lūdza atļauju izdarīt kaut ko optiski netaktisku.

Nākošajā rītā Hanss Kastorps pieteica savu līdzdalību vakarā paredzamajā seansā un pusstundu pēc vakariņām piebiedrojās tiem, kas, nepiespiesti tērzēdami, kā jau pastāvīgi viņpasaules apmeklētāji, devās uz pagraba stāvu. Visi, ar ko viņš sastapās kāpnēs un vēlāk doktora Krokovska istabā, bija sanatorijas ilggadējie un stabilie iemītnieki — doktors Ting-Fu, čehs Vencels, Ferge un Vēzals, vēl arī prokurors, dāmas Levi un Klēfelde, visi, kas viņam bija pastāstījuši par ITolgera galvas parādīšanos, un, protams, vidutāja Elli Branda.

Kad Hanss Kastorps iegāja pa durvīm, kas bija izrotātas ar Krokovska vizītkarti, ziemeļu bērns jau atradās doktora aizbildniecībā. Stāvēdama līdzās Krokovskim, kuram bija mugurā melnais darba virsvalks un kurš bija tēvišķīgi aplicis meitenei roku ap pleciem, viņa sagaidīja nācējus pie kāpnēm, kas veda no apakšstāva vēl zsmāk — uz asistenta dzīvokli, un sasveicinājās ar tiem. Sasveicināšanās notika ar dzīvesprieka un bezbēdības apdvestu sirsnību. It kā tie būtu nolēmuši, ka nepieļaus nekādu nomācošu svinīgumu.

Skaļi jokojās, cits caur citu sarunājās, cits citam uzmundrinoši piegrūda un, kā vien iespējams, parādīja, ka izturas nepiespiesti. Doktors K.rokovskis uzsmaidīja katram ar savu parasto plato, uzticēties aicinošo smaidu, bārdā pavīdot dzeltenajiem zobiem, kamēr viņš teica savu «Bvakar!». Un smaids jo sevišķi platāks kļuva, apsveicot Hansu Kastorpu, kurš klusēja un izskatījās svārstīgs. «Drosmi, mans draugs!» — liekas, teica namatēva augšup pasi ietā un atpakaļ atmestā galva, bet viņa rokas spiediens bija gandrīz vai pārāk spēcīgs. «Deguns nav jānokar! Te nav ne liekulības, ne svētulības, bet tikai no aizspriedumiem brīva, vīrišķīgi jautra pētniecība!» Ar šādu pantomīmu uzrunātajam tāpēc vieglāk nekļuva. Mēs likām viņam tobrīd, kad viņš pieņēma lēmumu, atcerēties gadījumu caurskates laboratorijā, bet ar šo sakarību nemaz nepietiek, lai noraksturotu viņa pašreizējo dvēseles stāvokli. Tas viņam pašam dzīvi atsauca atmiņā dīvaino un neaizmirstamo izjūtu, kad vienviet jaucas pārgalvība un nervozitāte, zinātkāre, nicinājums, svētsvinīgas gaidas, kas viņu bija pārņēmušas pirms daudziem gadiem, kad, viegli apskurbis, viņš kopā ar biedriem bija pirmo reizi nolēmis apmeklēt atklāto namu Sankt-Pauli.

Tā kā visi bija sanākuši pilnā skaitā, tad doktors Krokovskis ar divām asistentēm — šai reizē par tām bija ieceltas Magnusa kundze un Levi jaunkundze ar ziloņkrāsas sejas ādu — iegāja blakus istabā, lai izdarītu medija kontroles apskati; tikmēr Hanss Kastorps ar deviņiem pārējiem seansa dalībniekiem doktora darba kabinetā gaidīja, kad beigsies procedūra, kas regulāri gluži bez jebkādas nozīmes tika atkārtota ar zinātnisku precizitāti. Telpa viņam bija pazīstama kopš tiem laikiem, kad viņš paslepen no Joahima ne vienreiz vien te bija pavadījis dažu labu stundu tērgājot. Tā bija parasta ārsta pieņemamā istaba, tāda pati kā daudzas citas, tanī bija rakstāmgalds ar atzveltnes krēslu un krēslu pa kreisi tālāk pie loga slimniekam, abās pusēs durvīm uz blakus istabu plaukti ar rokasgrāmatām, aizmugurē pa labi ieslīpi nolikta kušete, apvilkta ar vaskadrānu; kušeti atdalīja no rakstāmgalda un krēsliem daudzdaļīgs aizslietnis; turpat kaktā stikla instrumentu skapis, otrā kaktā — Hipokrata krūšutēls, pie labās sienas virs gāzes kamīna Rembranta «Anatomijas» gravīra; tomēr dažas izmaiņas, kā redzams, šādiem gadījumiem iekārtā bija notikušas. Apaļais sarkankoka galds ar krēsliem visapkārt, kurš parasti stāvēja istabas vidū zem elektriskās lustras uz sarkana paklāja, kas bija izplāts gandrīz pār visu grīdu, tagad bija nobīdīts kreisajā — priekšējā kaktā, tur, kur stāvēja krūšutēls; nevis centrā, bet tuvāk degošajam, sausu svelmi dvešošajam kamīnam, stāvēja arī mazāks, ar vieglu galdautu apsegts galdiņš, uz tā ar kaut ko sarkanu aptīta lampiņa, un virs galdiņa no griestiem nokarājās vēl otra spuldze, aptīta ne vien ar sarkanu, bet arī ar melnu, caurspīdīgu drēbi. Uz galdiņa un tam līdzās atradās vairāki aizdomīgi priekšmeti: galda zvans, īstenībā divi dažādas konstrukcijas zvani, viens — rokā šķindināms, otrs — spiedzvans, kam jāuzsit ar plaukstu, lai tas skanētu, tad vēl šķīvis ar miltiem un papīrgrozs. Kāds ducis atzveltnes krēslu un parastu, dažādu krēslu bija nolikti puslokā ap galdiņu, kura viens gals atradās tuvu pie kušetes kājgaļa un otrs — diezgan precīzi nolikts istabas vidū zem griestu lustras. ; Tepat pie pēdējā krēsla pusceļā uz blakus istabu bija paredzēta vieta mūzikas lādītei. Albums ar vieglās mūzikas platēm atradās līdzās uz krēsla. Tāds bija istabas izkārtojums. Sarkanās lampas vēl nebija iedegtas. Griestu lustra pildīja istabu ar spilgtu, gandrīz vai tādu kā dienas gaismu. Logs, pie kura sāniski stāvēja rakstāmgalds, bija aizklāts ar tumšu aizkaru, kam priekšā vēl bija aizvilkts mežģīņveida caurumots krēmkrāsas aizkars — tā sauktā štora.

Pēc desmit minūtēm doktors un visas ttīs dāmas atgriezās no blakus istabas. Elli āriene bija izmainījusies. Viņai nebija vairs mugurā parastā ikdienas kleita, bet īpašs seansu kostīms — rītasvārkiem līdzīgs balta krepa apģērbs, ap vidu saņemts ar auklveidīgu jostu, kalsnās rokas bija kailas. Meitenīgās krūtis zem apģērba izcēlās tik brīvi un maigi, ka likās — zem tā tikpat kā nekā vairs nav.

Viņu saņēma ar možiem izsaucieniem. Hallo, Elli! Cik viņa jauka atkal izskatās! īsta feja! Pacenties, manu eņģelīti Viņa tikai smaidīja, smaidīja par apģērba cildināšanu, jo laikam jau zināja, ka tas labi piedien.

—   Iepriekšējā kontrole negatīva, — paziņoja doktors Krokovskis. — Aši, pie darba, draugi! — viņš piebilda, eksotiski piespiežot mēli, izrunādams burtu «r»; un Hanss Kastorps, kuru šāda uzruna nepatīkami aizskāra, grasījās līdz ar citiem, kas, šo to uzsaukdami, tērgādami, cits citam uzsizdami uz pleca, sāka ieņemt vietas puslokā saliktajos krēslos, sameklēt sev krēslu, kad doktors griezās tieši pie viņa.

—   Jums, mans draugs (daugs), — viņš teica, — jo zināmā mērā esat mūsu viesis un iesācējs, es gribētu šai vakarā piešķirt īpašu goda pienākumu. Uzticu jums kontroli pār mūsu mediju. Tas notiek šādi. — Un viņš pieaicināja jauno cilvēku pie tā pusloka gala, kas bija tuvāk kušetei un aizslietnim un kur Elli jau sēdēja uz niedru krēsla ar seju nevis pret istabas vidu, bet pret durvīm, kuras veda uz kāpnēm; Krokovskis apsēdās uz tāda paša krēsla meitenei iepretī, saņēma viņas rokas un iespieda viņas ceļgalus starp savējiem. — Dariet tāpat! — viņš pavēlēja un lika Hansam Kastorpam ieņemt viņa vietu. — Jums jāpiekrīt, ka uzraudzība ir pilnīga. Turklāt jūs vēl saņemsiet papildspēkus. Klēfeldes jaunkundze, vai drīkstu lūgt? — Tik eksotiski pieklājīgi aicinātā piebiedrojās viņiem un saņēma ar abām rokām Elli trauslās plaukstas locītavas.

Nemaz citādi nevarēja, Hanss Kastorps bija tik cieši piesaistīts pie meitenes, pie brīnumbērna, viņu sejas atradās tik tuvu viena otrai pretī, ka viņam vajadzēja tanī ielūkoties. Viņu acis sastapās, bet Elli skatiens paslīdēja aiz samulsuma garām, lejup, kas šādos apstākļos bija saprotams, un, pieliekusi galvu, nedaudz pastiepusi lūpas, viņa klīrīgi pasmaidīja, tāpat kā bija smaidījusi seansā ar' vīna glāzi. Redzot šo rāmo, koķeto smaidu, meitenes uzraugam paplaiksnījās atmiņā kāda senāku dienu aina. Apmēram tā bija smaidījusi Karena Karsteta, kad viņa kopā ar Hansu Kastorpu un Joahimu bija stāvējusi ciemata kapsētā pie savas iespējamās kapa vietas …

Visi bija sasēdušies pusaplī. Pavisam trīspadsmit ciivēku, neieskaitot čehu Vencelu, kas bija uzņēmies apkalpot mūzikas lādīti un, sagatavojis aparātu, nometies uz soliņa aizmugurē seansa dalībniekiem, kuri sēdēja ar seju pret istabas vidu. Viņam līdzi bija arī ģitāra. Apļa otrā malā zem lustras apsēdās doktors Krokovskis, iepriekš ar ašu rokas kustību iedegdams abas sarkanās lampiņas un tikpat veikli nodzēsdams griestu lampu. Tagad istabā valdīja

nespodrs, sārts mijkrēslis, tālākie priekšmeti un nostūri vispār vairs nebija saskatāmi. Patiesībā vāji sārtenā gaismā atradās tikai galdiņa virsa un vistuvākā apkārtne. Pirmajā brīdī tikko varēja saskatīt savu kaimiņu. Tikai pamazām acis aprada ar tumsu un pamanījās izmantot vājo gaismu, ko nedaudz pastiprināja liesmu lāktīšanās kamīnā.

Doktors veltīja dažus vārdus apgaismojumam, atvainodamies par tā zinātnisko nepilnvērtību. Lai tikai nedomājot, ka tas ir apslāpēts mistifikācijas dēļ vai lai radītu noskaņojumu. Diemžēl pagaidām nekādi neesot iespējams gaismu padarīt spilgtāku. Tāds jau esot to spēku raksturs, ar kuriem iznākot saskarties un kurus jāpētī, pie parastās, baltās gaismas tie nespējot ne attīstīties, ne darboties. Tā esot neapstrīdama patiesība, ar ko pagaidām jāsamierinoties. Hansam Kastorpam tas bija pa prātam. Tumsa darīja labu, tā mazināja visa notiekošā neparastību. Turklāt, lai attaisnotu šo izjūtu, viņš atcerējās tumsu caurskates telpā, savu goddevīgo koncentrēšanos, kad ar tumsu «izmazgā» dienas redzi, iekams sāk «skatīties».

Medijam, tā doktors Krokovskis turpināja savu ievadu, kas acīmredzot bija galvenokārt domāts Hansam Kastorpam, vairs neesot nepieciešams, lai to iemidzinātu ārsts. Kā jau kontrolieris manīšot, viņa pati iekritīšot transā, un tad ar viņas muti sākšot runāt viņas sarggars, pazīstamais Holgers, pie kura tad — un nevis pie viņas — jāgriežoties ar savām vēlmēm. Starp citu, esot maldīgi domāt — un tas varot sagādāt neveiksmi —, ka par vari jāsasprindzinot griba un domas ap uzdoto jautājumu. Gluži otrādi, esot pat vēlams šai laikā pa pusei izklaidīgi un nevērīgi sarunāties. Hansam Kastorpam galvenokārt uzmanīgi jāsekojot medija roku un kāju kustībām.

—   Izveidot ķēdi! — nobeidzot lika doktors Krokovskis, tā arī visi darīja un smējās, kad tumsā nevarēja tūlīt atrast kaimiņa roku. Doktors Ting-Fu, sēdēdams blakus Hermīnei Klēfeldei, uzlika labo roku viņai uz pleca, bet kreiso pasniedza Vēzala kungam, kurš atradās viņam otrā pusē. Līdzās doktoram sēdēja Magnusa kungs un Magnusa kundze, aiz viņiem A. K. Ferge, kurš, ja Hanss Kastorps tumsā pareizi saskatīja, labajā pusē turēja roku Levi, dāmai ar ziloņkaula krāsas seju, un tā tālāk.

—  Mūziku! — noskanēja doktora Krokovska pavēle, un čehs viņam un viņa līdzās sēdētājam aiz muguras iedarbināja gramofonu un uzlika adatu. — Saruna! — Krokovskis nokomandēja atkal tobrīd, kad atskanēja pirmās Milekera uvertīras taktis, un visi paklausīgi sarosījās un uzsāka tukšu sarunu; tā neskāra neko īpašu — runāja par sniegu, kāds šoziem uzkritis, tērgāja par sanatorijas ēdieniem, par kāda atbraukšanu, kāda atjautu vai neatļautu aizbraukšanu, saruna, pa pusei mūzikas apslāpēta, brīžiem aprāvās, brīžiem atsākās, tika mākslīgi uzturēta. Tā pagāja dažas minūtes.

Plate vēl griezās, kad Elli spēji sarāvās. Pār viņas stāvu pārskrēja trīsas, viņa nopūtās, auguma augšdaļa saguma uz priekšu, tā ka viņas piere pieskārās Hansa Kastorpa pierei un rokas kopā ar uzraudzītāja rokām vienlaikus izdarīja savādas, šurp turp velkošas kustības.

—   Transs! — lietpratīgi ziņoja Klēfelde. Mūzika apklusa. Sarunas pārtrūka. Negaidītajā klusumā atskanēja doktora stieptais baritons:

—   Vai Holgers ir te?

Elli notrīsēja no jauna. Viņa saļodzījās uz krēsla. Tad Hanss Kastorps juta, ka viņa aši un cieši paspieda viņa rokas.

—   Viņa spiež man rokas, — viņš ziņoja.

—   Viņš, — Krokovskis pārlaboja. — Viņš ir paspiedis jums rokas. Tātad atrodas te… Mēs sveicam tevi, Holger, — viņš pieglaimīgā balsī teica. — No visas sirds tevi sveicam, puis! Un ļauj tev atgādināt: kad tu pēdējo reizi mūs apciemoji, tad apsolīji izsaukt jebkuru no mirušajiem, kāda cilvēka brāli vai māsu, un padarīt mūsu mirstīgajām acīm skatāmu to, kuru te kāds no sēdošajiem nosauks. Vai esi ar mieru un jūties spējīgs šodien pildīt savu solījumu?

Eili atkal notrīsēja. Viņa nopūtās un vilcinājās atbildēt. Gausi viņa cēla rokas reizē ar līdzās sēdētāju rokām pie pieres, kur tās kādu brīdi paturēja. Tad cieši pie Hansa Kastorpa auss dedzīgi pačukstēja: «Jā!»

Elli iedvesa to viņam tieši ausī, un mūsu draugam šermuļi pārskrēja pār kauliem, kā tautā tādās reizēs mēdz teikt: uzmetās zosāda, parādība, ko viņam reiz bija izskaidrojis hofrāts. Mēs runājam par šermuļiem, lai atšķirtu fiziskās izjūtas no garīgajām, jo par «bailēm» gan laikam nevarēja būt ne runas. Viņš domāja apmēram tāj «Jā, viņa jau nu gan aizmirstas pamatīgi!» Un tai paša laikā bija aizkustināts, pat satriekts, juta mulsinošu aizkustinājumu un satraukumu, ko izraisīja apjukums, jo jaunā būtne, kuras rokas viņš turēja savējās, bija izdvesusi viņam pie auss tādu «jā».

—  Viņš teica «jā», — Hanss Kastorps ziņoja, un viņam sametās kauns.

—   Nu tad labi, Holger! — sacīja doktors Krokovskis. — Mēs turam tevi pie vārda. Mēs visi ticam, ka tu godīgi izpildīsi visu, kas tavā varā. Tūlīt tev tiks pateikts tā dārgā nelaiķa vārds, kuru mēs vēlētos izsaukt. Kolēģi, — viņš pievērsās pārējiem, — runājiet nu! Kam ir kāda vēlēšanās? Kuru lai mūsu draugs Holgers mums parāda?

Iestājās klusuma brīdis. Katrs gaidīja, ka ierunāsies kāds cits. Droši vien ikviens bija pēdējās dienās sev jautājis, kur, pie kā viņa domas kavējas; un tomēr mirušo atgriešanās, tas ir, vēlēšanās, lai atgrieztos, aizvien paliek tumšs un kutelīgs pasākums. īstenībā, runājot pēc patiesības, tādas vēlēšanās nemaz nav, tā ir maldīšanās, jo, lūkojoties skaidrām acīm, jāteic, ka tā ir tikpat neiespējama kā pati atgriešanās, tas pierādītos, ja daba padarītu atgriešanos par iespējamu; un tas, ko mēs saucam par skumjām, nav varbūt tik daudz skumjas par to, ka nevaram mūsu mirušos atgriezt dzīvē, bet gan tas, ka mēs to nemaz nespējam vēlēties.

Visi to neskaidri apjauta un, kaut arī šeit nebija runa par īstu, faktisku atgriešanos dzīvē, bet vienīgi par sentimentālu un teatrālu pasākumu, kur mirušo paredzēts tikai skatīt, tātad nekas tāds, kas apdraudētu dzīvi, — tomēr baidījās sastapties ar to, par kuru domāja, un katrs labprāt būtu atkāpies par labu kaimiņam no savām tiesībām nosaukt nelaiķa vārdu. Arī Hanss Kastorps, lai gan viņam joprojām ausīs skanēja labsirdīgi iecietīgais «lūdzu, lūdzu!», neko neteica un tāpat bija ar mieru pēdējā brīdī atkāpties par labu kādam citam. Bet klusums pārāk ieilga, tāpēc viņš, pagriezis galvu pret seansa vadītāju, teica aizsmakušā balsī:

—   Es gribētu redzēt savu mirušo brālēnu Joahimu Cīmzenu.

Visi izjuta milzīgu atvieglojumu. No visiem klātesošajiem tikai doktors Ting-Fu, čehs Vencels un pats medijs nebija Joahimu pazinuši. Pārējie — Ferge, Vēzals, Albīna kungs, prokurors, Magnusa kundze un kungs, Štēra, Levi, Klēfelde — skaļi un priecīgi izteica savu piekrišanu, un pat doktors Krokovskis apmierināti pamāja, lai gan vienmer bija izturejies pret Joahimu ar atturīgu vēsumu, jo tas psihoanalīzes jautājumā neļāva sevi ietekmēt.

—  Ļoti labi, — teica doktors. — Vai tu dzirdi, Holger? Dzīvē tev minētā persona bija sveša. Vai tu viņu pazīsti viņpasaulē un esi gatavs atvest pie mums?

Visi saspringti gaidīja. Aizmigusī Elli sakustējās, nopūtās un nodrebinājās. Šķita, ka viņa kaut ko meklē, ar kaut ko cīnās, šurp un turp līgodamās, te Hansam Kastorpam kaut ko neskaidru čukstēdama pie auss, te Klēfeldei. Beidzot Hanss sajuta viņas abu roku spiedienu, kas nozīmēja «jā». Viņš to pateica un . ..

—   Nu tad labi! — iesaucās Krokovskis. — Pie darba, Holger! Mūziku! — viņš pavēlēja. — Sarunas! — Un vēlreiz piekodināja, lai nekādā gadījumā krampjaini nesasprindzina domas, ka panākumus gūs, ja izturēsies nepiespiesti, ar vieglu uzmanību.

Tad sekoja visneparastākās stundas, kādas mūsu jaunais varonis līdz šim savā mūžā nekad nebija pieredzējis, un, lai gan viņa turpmākais liktenis mums nav gluži skaidrs, lai gan mēs kādā noteiktā stāstījuma vietā pazaudēsim viņu no acīm, esam pārliecināti, ka tās arī vispār palika, visneparastākās visā viņa mūžā.

Tās bija — teiksim tūlīt — vairāk nekā divas stundas, ieskaitot īsu pārtraukumu Holgera «darbā» vai, pareizāk, meitenes Elli darbā, kas bija tik neciešami ieildzis, ka beigās visi bija gatavi pakļauties šaubām, vai kādi panākumi vispār ir gaidāmi, un turklāt ne vienreiz vien juta kārdinājumu aiz līdzjūtības seansu pārtraukt un no visa atteikties, jo darbs bija tiešām nežēlīgi smags, tas sniedzās pāri trauslās meitenes spēkiem, kurai tas bija uzkrauts. Mēs, vīrieši, ja vien nevairāmies cilvēcisku jūtu, zinām pēc noteiktiem dzīves apstākļiem, kad rodas neciešams žēlums, tikai nezin aiz kādiem aplamiem apsvērumiem negribam to atzīt, un laikam jau ir nevietā sašutuma pilnais «diezgan!», kas lauztin laužas ārā no mūsu krūtīm, lai gan «to» nevar pārtraukt, nav arī vajadzīgs pārtraukt un, lai vai kā, tas jānoved līdz galam. Lasītājam jau ir skaidrs, ka mēs runājam par vīra un tēva jūtām, par dzemdību norisi, kam Elenas pūliņi tik nepārprotami, tik pārliecinoši bija līdzīgi, ka to varēja noprast pat tāds, kuram ar to vēl nekad nebija iznācis saskarties, kā, piemēram, jaunajam Hansam Kastorpam, kam tāpat nebija lemts izvairīties no dzīves īstenības: arī viņš iepazina organiskās mistikas pārpilnu dzemdību norisi, iepazina šādā tēlā — turklāt vēl kādā tēlā! Un kāda uzdevuma dēļ! Kādos apstākļos! Nekā citādi kā vien par skandalozu to visu varēja nosaukt — gan atsevišķās izdarības un detaļas rosīgajā nedēļnieces istabā ar sarkano gaismu, gan arī pašu meitenīgo dzemdētāju glītajos rītasvārkos, ar kailajām rokām un to, kas norisinājās apkārt, nepārtrauktā vieglā gramofona mūzika, tērzēšana, ko puslokā sēdošie, paklausot pavēlei, centās mākslīgi uzturēt, jautri, uzmundrinoši uzsaucieni, kuri vienā laidā tika raidīti moku pārņemtajai Elli: «ITallo, Holger! Drosmi! Nupat jau iet uz labo pusi! Neatkāpies, Holger, dari, kas jādara, gan tiksi galā!» Un nevaram arī visā šai norisē pamest bez ievērības «vīra» stāvokli — ja drīkstam par tādu uzskatīt Hansu Kastorpu, kurš bija šādai lomai devis piekrišanu, — tie bija viņa ceļgali, kas spieda kopā «mātes» ceļgalus, tās bija viņa rokas, kas saturēja Elli miklās rociņas, kuras bija tāpat nosvīdušas kā savā laikā mazajai Letlai, tāpēc viņam pastāvīgi vajadzēja tās pārtvert no jauna, jo tās slīdēja no viņa rokām laukā.

Gāzes kamīns aizmugurē dvesa sēdošajiem virsū karstumu.

Mistika un svinīgums? Ai nē, sarkanīgajā nokrēslā, ar kuru acis bija tiktāl saradušas, ka spēja saskatīt istabā gandrīz visu, valdīja troksnis un pliekanība. Mūzika un uzsaucieni atgādināja «Pestīšanas armijas» uzmundrinošās metodes, atgādināja to arī tādam kā Hansam Kastorpam, kas nekad nebija piedalījies šo pacilāto fanātiķu dievlūgšanas svētkos. Notiekošais neizraisīja nekādu mistisku vai noslēpumainības pilnu pārdzīvojumu, nemodināja godbijības jūtas, tanī; nebija nekā no spokainības, tas lika domāt vienvienīgi par dabisko, organisko, intīmi tuvo un radniecīgo parādībai, par kuru jau runājām. Elenas pūliņi, tāpat kā dzemdību sāpes, nomainījās ar atelpas brīžiem, kad viņa pilnīgas atsvešinātības stāvoklī ļengani sāniski noslīga no krēsla; Krokovskis to apzīmēja par «dziļa transa» stāvokli. Tad viņa pēkšņi no jauna uztrūkās, vaidēja, svaidījās no vienas puses uz otru, cīnījās ar saviem uzraugiem, čukstēja tiem dedzīgi pie auss kaut ko bezjēdzīgu, metās sāniski, kā pūlēdamās kaut ko dabūt no sevis prom, šņirkstināja ar zobiem un vienreiz pat iekodās Hansa Kastorpa piedurknē.

Tā tas turpinājās kādu stundu vai'vēl ilgāk. Tad seansa vadītājs visu klātesošo labā uzskatīja par pareizu izdarīt pārtraukumu. Cehs Vencels, kurš atpūtas nolūkā un ari pārmaiņas pēc, pietaupīdams mūzikas aparātu, bija veikli izvilinājis uz ģitāras smeldzīgus un melodiskus motīvus, tagad nolika instrumentu sānis. Atviegloti nopūzdamies, visi atlaida vaļā rokas. Doktors Krokovskis piegāja pie sienas, lai ieslēgtu griestu lampu. Baltā gaisma iedegdamās apžilbināja pie tumsas pieradušās acis, tās neviļus vajadzēja samiegt. Elli snauda, noliekusies tālu uz priekšu, ar seju gandrīz vai skardama ceļgalus. Viņa bija iegrimusi savādā nodarbībā, kas acīmredzot pārējiem bija pierasta, bet Hanss Kastorps pārsteigts uzmanīgi viņu vēroja: kādu brīdi viņa ar plaukstu braucīja sev gūžas no augšas uz leju, cēla roku no sevis prom un tad ar smeļošām vai rausošām kustībām atkal pievilka klāt, it kā savākdama, savilkdama kaut ko. Tad vairākkārt saraudamās, attapās un neizpratnē paraudzījās, mirkšķinādama miegainām acīm gaismā, un pasmaidīja.

Viņa smaidīja — smaidīja piemīlīgi un atturīgi. Tiešām šķita, ka līdzjūtība viņas grūtībām lieka. Viņa neizskatījās sevišķi pārguruši. Varbūt viņa neko vairs neatcerējās. Elli sēdēja ārsta apmeklētāju krēslā rakstāmgalda aizmugurē pie loga; krēslu viņa bija nolikusi tā, lai varētu atbalstīt roku pret galdu un raudzīties istabā. Tā viņa tur klusēdama sēdēja visu pārtraukuma laiku, kas ilga piecpadsmit minūtes; pārējie veltīja viņai aizkustinošus skatienus, šad tad uzmundrinoši pamādami ar galvu.

Tas bija vēlams pārtraukums, atslogojošs maiga gandarījuma brīdis, atskatoties uz jau paveikto darbu. Vīrieši klikšķināja portsigāru vākus. Ar patiku aizsmēķēja un, šur tur sastājušies grupiņās, pārrunāja seansa īpatnības. Vēl ir pāragri zaudēt cerības un domāt, ka nekādi panākumi vairs nav gaidāmi. Esot pazīmes, kas norādot, ka šāda mazdūšība nav vietā. Tie, kas sēdēja pusapļa pretējā galā, līdzās Krokovskim, visi vienā balsī apgalvoja, ka vairākkārt nepārprotami jutuši vēsu dvesmu, kāda vienmēr, kad fenomeni grasoties parādīties, vēdījot no medija kādā noteiktā virzienā. Citi sacīja, ka redzējuši gaismas parādības, baltus plankumus, klīstošus spēka čumurus, kas daždažādi rādījušies uz aizslietņa fona. Vārdu sakot, neatkāpties-! Nekāda gurdenuma! Holgers vārdu devis, un nevienam nav tiesību šaubīties, ka viņš to neturēs.

Doktors Krokovskis lika seansu atsākt. Viņš pats, pagūstījis Elli galvu, pavadīja viņu līdz moku krēslam, arī pārējie atkal ieņēma savas vietas. Viss norisinājās tāpat kā iepriekš; Hanss Kastorps gan lūdza atbrīvot viņu no pirmā uzrauga pienākumiem, bet seansa vadītājs to atteica. Esot ļoti svarīgi, viņš paziņoja, lai tas, kurš bijis ar mieru būt par uzraugu, gūtu pārliecību, ka nekādas maldinošas medija manipulācijas praktiski neesot iespējamas. Un Hanss Kastorps apsēdās no jauna pretī Elli, ieņemdams visai dīvaino stāvokli. Gaisma nodzisa, valdīja sārti tumša krēsla. No jauna atskanēja mūzika. Pēc brīža Elli atkal sāka spēji drebēt, atjaunojās sūknējošās kustības, un šoreiz jau Hanss Kastorps paziņoja, ka iestājies «transs». Skandalozās dzemdības turpinājās.

Cik smagi un mokoši tas viss norisinājās! Šķita, ka tam nekad nebūs gala — un vai tad arī varēja būt? Kāds neprāts! Kā varētu būt grūtniecība? Dzemdības? Kā tas iespējams? «Palīdziet! Palīdziet!» vaimanāja nabaga meitene, bet dzemdību sāpes draudēja pāriet tajos bīstamajos, ilgstošajos krampjos, ko mācīti akušeri dēvēja par eklampsiju. Laiku pa laikam viņa sauca doktoru, lai viņš pieturot viņu. To viņš arī, mundri mierinādams, darīja. Magnetizēšana, ja tāda bija, stiprināja turpmākajām mokām.

Tā pagāja otrā stunda, kuras laikā pārmaiņus trinkšķēja ģitāra vai arī gramofons raidīja vieglas mūzikas skaņas; istabas mijkrēslim acis bija atkal kaut cik pielāgojušās. Tad notika starpgadījums, kura izraisītājs bija Hanss Kastorps. Viņš deva ierosinājumu, izteica vēlēšanos, par ko jau labu laiku bija domājis, īstenībā apsvēris no paša sākuma, un iespējams, ka viņam būtu vajadzējis par to ieminēties jau agrāk. Elli nupat ka bija iegrimusi «dziļajā transā» un sēdēja, pieliekusi seju pie rokām, ko turēja uzraudzītāji, bet Vencela kungs patlaban dzīrās vai nu apmainīt plati, vai uzlikt tās otru pusi, kad mūsu draugs apņēmīgi ieminējās, ka viņam esot kāds priekšlikums — gan nenozīmīgs, bet tas varētu izrādīties noderīgs. Viņam esot… pareizāk — plašu krājumā esot ārija no Guno operas «Pausts», Valentīna lūgšana, ko orķestra pavadībā izpildot baritons, ļoti jauks gabals. Un viņš domājot, ka vajadzētu reiz izmēģināt ar šo plati.

— Un kāpēc tad to? — no sarkanās tumsas atskanēja doktora balss.

—   Noskaņojuma, jūtu pārdzīvojuma dēļ, — atbildēja jaunais cilvēks. Sīs ārijas noskaņa esot ļoti savdabīga un specifiska. To varētu izmēģināt. Neesot izslēgts — pēc viņa domām —, ka ārijas noskaņa un raksturs varbūt saīsināšot to procesu, kāds šeit norisinās.

—   Vai plate ir te? — apjautājās doktors.

Nē, plates te vis nebija. Bet Hanss Kastorps varot to tūlīt atnest.

—   Vai nu prāts! — Krokovskis šo priekšlikumu kategoriski noraidīja. Kā? Hanss Kastorps dziroties iet un nākt, kaut ko atnest un tad pārtraukto darbu atsākt no jauna? Viņš tā runājot aiz pieredzes trūkuma. Nē, tas esot pilnīgi izslēgts. Tad viss tiktu izjaukts, vajadzētu atkal sākt no gala. Arī eksperimenta zinātniskā precizitāte aizliedzot pat domāt par tādu šurpu turpu staigāšanu. Durvis aizslēgtas. Atslēga esot viņam, Krokovskim, kabatā. Vārdu sakot, ja plates neesot pie rokas, tad vajadzēšot… Viņš nepaguva pabeigt, kad čehs, sēdēdams pie gramofona, ieminējās:

—   Plate ir te.

—   Te? — Hanss Kastorps jutās pārsteigts.

—   Jā, te. «Fausts», Valentīna lūgšana. Te, lūdzu.

Tā bija izņēmuma kārtā iekļuvusi albumā ar vieglas mūzikas platēm, nevis zaļajā āriju albumā numurs divi, kur tai pēc norādītās kārtības vajadzēja atrasties. Gadījuma pēc, kāda nevīžības pēc laimīgā kārtā tā bija ielikta pie vieglā žanra mūzikas platēm, un to vajadzēja tikai uzlikt.

Ko tad par to teica Hanss Kastorps? Neteica neko. Tas bija doktors, kurš teica «jo labāk», un vairāki no dalībniekiem tam piekrita. Adata klusiņām sāka skrapstēt, vāku nolaida. Un vīrišķīga balss dziedāja korālim līdzīgu āriju: «Man tagad jāpamet…»

Neviens nebilda ne vārda. Visi klausījās. Elli, tikko atskanēja dziesma, atsāka savu darbu. Viņa bija saslējusies, trīsēja, elsoja, sūknēja ar rokām, no jauna cēla tās glumi miklas pie pieres. Plate griezās. Nonāca pie vidējās daļas, ritms mainījās, Valentīns dziedāja par kauju un briesmām draiski, goddevīgi, īsteni franču mūzikas garā. Sai daļai sekoja fināls, orķestris atkārtoja sākumu, pastiprinādams to ar visu instrumentu balsīm: «Ak, debesu valdniek visuspēcīgais, jel uzklausi, ko lūdzos es …»

Hansam Kastorpam bija ko noņemties ar Elli. Viņa izslējās, smagi vilka elpu, tad, gari izelpodama, sabruka un aprimusi palika mierā. Viņš norūpējies noliecās pār to un tobrīd izdzirda Štēras pīkstošo, smilkstošo balsi:

—  Cīm-zensI…

Hanss Kastorps nepacēla galvu. Mutē bija rūgtums. Viņš dzirdēja kādu citu — zemu balsi, kas vēsi noteica:

—   Es jau sen viņu redzu.

Plate beidzās, pēdējais pūšamo instrumentu akords izskanēja. Bet neviens gramofonu neapturēja. Tukšgaitā, klusumā skrapstot, adata riņķoja pa diska vidu. Tad Hanss Kastorps pacēla galvu, un viņa acis tūlīt pat nemeklējot atrada īsto virzienu.

Istabā bija par vienu vairāk nekā iepriekš. Tur pa gabalu no pārējiem, istabas dziļumā, kur sārtā gaisma izdzisdama gandrīz saplūda ar nakti un skatiens tikai ar grūtībām aizsniedzās, starp rakstāmgalda gareno pusi un aizslietni, uz doktora apmeklētāju krēsla, kurš bija pagriezts pret istabu un uz kura pārtraukuma laikā bija sēdējusi Elli, sēdēja Joahims. Tas bija Joahims ar iekritušajiem vaigiem, ar viņa pēdējo dienu karavīra bārdu, kurā lepni izcēlās pilnīgās lūpas. Viņš sēdēja, atslējies pret krēsla atzveltni, pārmetis vienu kāju pār otru. Noliesējušajā sejā, kaut arī to aizēnoja galvassega, bija manāma ciešanu, kā arī nopietnības un stingrības izteiksme, kas piešķīra viņam vīrišķīgu skaistumu. Starp acīm, kas gulēja dziļi dobumos, uz pieres bija divas stāvas grumbas, tās tomēr nemazināja skaisto, lielo, tumšo acu lēnprātību; tās rāmi un laipni pētoši vērās Hansā Kastorpā, viņā vien. Atkaru ausis, kas pastāvīgi bija viņu sarūgtinājušas, arī tagad bija manāmas zem galvassegas visai dīvainas galvassegas, grūti bija pateikt, kas tas īsti ir. Brālēns Joahims nebija civilā, zobens likās piesliets pie kājas, kas pārlikta pāri otrai, rokas viņš bija uzlicis uz zobena roktura, pie jostas karājās kaut kas līdzīgs pistoles makstij. Tas nebija arī īsts mundieris, kas bija viņam mugurā. Neredzēja neko spožu, ne krāsainu, apkakle kā svārkiem, krūškabatas un zemāk kāda godazīrne — krusts. Joahima pēdas likās lielas un kāju stilbi ļoti kalsni, cieši aptīti, drīzāk tā kā sportistiem, nevis militārajiem. Un kas tā par galvassegu? Izskatījās, it kā Joahims būtu uzmaucis galvā karavīra katliņu un piestiprinājis to ar siksnu zem zoda.

Tomēr savādi — tas atstāja veclaicīgu iespaidu, atgādināja algotņus, bet viņam nezin kāpēc labi piestāvēja.

Hanss Kastorps juta Elenas Brandas elpu uz savām rokām. Līdzās strauji elpoja Klēfelde. Citādi nebija dzirdama ne skaņa, vienīgi jau izspēlētās plates šņākoņa — tā zem adatas turpināja griezties, un to neviens neapturēja. Viņš neatskatījās ne uz vienu, negribēja nevienu redzēt, ne dzirdēt. Ieslīpi pāri Elenas rokām un galvai, kas gulēja viņam uz ceļgaliem, stipri noliecies uz priekšu, viņš raudzījās sārtajā tumsā uz krēslā sēdošo viesi. Brīdi viņam šķita, ka iekšā viss sagriežas. Rīkle aizžņaudzās, un viņš iekšķīgi kādas četras vai piecas reizes krampjaini ieelsojās. «Piedod!» viņš sevī nočukstēja, un tad acis pārplūda asarām un viņš vairs, neredzēja nekā.

Viņš izdzirda čukstus: «Uzrunājiet viņu!» — dzirdēja doktora Krokovska baritonu svinīgi un moži saucam sevi vārdā un atkārtojam uzaicinājumu. Bet viņš nepaklausīja., izvilka rokas Elli no sejas apakšas laukā un piecēlās.

Doktors Krokovskis atkal nosauca viņa vārdu, šoreiz stingrā, brīdinošā tonī. Bet Hanss Kastorps ar pāris soļiem atradās pie ieejas durvju pakāpieniem un vienā rāvienā ieslēdza balto gaismu.

Branda bija sabrukusi smagā šoka stāvoklī. Viņa raustījās Klēfeldes rokās. Tas krēsls bija tukšs.

Krokovskis, piecēlies kājās, izteica savu sašutumu, Hanss Kastorps piegāja pie viņa tuvu klāt. Viņš dzīrās runāt, bet no lūpām neraisījās ne skaņa. Spēji un uzstājīgi atmetis galvu, viņš pastiepa roku. Saņēmis atslēgu, viņš vairākkārt, cieši raudzīdamies doktoram sejā, draudīgi pamāja, krasi apgriezās un izgāja no istabas.

Strīdi un aizvainojumi

Citam aiz cita gadiņiem aiztekot un mainoties, sanatorijā «Berghof» uzvēdīja kaut kas no tā gara, kura dēmonisko izcelsmi Hanss Kastorps bija nojautis un kura biedējošo vārdu esam jau pieminējuši. Ar tāda cilvēka, kurš ceļo pašizglītošanās nolūkā, bezatbildīgu ziņkāri viņš bija šo dēmonu pētījis un pat atklājis sevī apšaubāmu noslieci ņemt rosīgu dalību milzīgajā pakalpībā, ko šim dēmonam veltīja visa. tuvākā apkārtne. Kļūt par vergu noskaņojumam, kāds tagad sāka pieņemt arvien plašākus apmērus, kaut arī tā iedīgļi, tāpat kā iepriekšējam, šur tur jau vienmēr bijuši sastopami, viņš pēc sava rakstura nebija spējīgs. Un tomēr Hanss Kastorps ar izbailēm pamanīja, ka vajag tikai nedaudz ļaut sev vaļu — un tūlīt pat sejas izteiksmē, runā un uzvedībā izpaudās tā pati infekcija, no kuras nespēja izvairīties neviens visapkārt.

Kas tad tas bija? Kas piesārņoja gaisu? Ķildošanās gars. Viegla uzbudināmība. Satraucoša neiecietība. Vispārēja nosliece uz indīgu vārdu maiņu, uz dusmu uzliesmojumiem, jā, pat uz kautiņu. Nežēlīgi ķīviņi, nevaldāma rāšanās izraisījās katru dienu gan starp atsevišķiem cilvēkiem, gan starp veselām grupām, un raksturīgi, ka stāvoklis, kādā šie cilvēki patlaban atradās, nemaz ar neatbaidīja pārējos, kas strīdā nebija iejaukti, viņi arī necentās strīdu izšķirt, bet ar aizrautību metās vidū un iekšķīgi pakļāvās tam pašam skurbumam. Viņi nobālēja un trīsēja. Acis nikni zalgoja, mutes krampjaini viebās. Daži apskauda patlaban aktīvos un viņu tiesības, ieganstu klaigāšanai. Tos sagrāba nepārvarama vēlēšanās darīt tāpat, šī vēlēšanās nomāca miesu un dvēseli, un, kam nepietika spēka bēgt un patverties vientulībā, tas neglābjami tika ierauts šai mutulī. Dīkdienīgie konflikti, savstarpējie apvainojumi uzvirmoja priekšniecības acu priekšā, tā pūlējās strīdniekus nomierināt, bet ar atbaidošu vieglumu pati pakļāvās strīda atmosfērai, ņēmās rupji un aizvainojoši bļaustīties; tādas sadursmes sanatorijā «Berghof» notika arvien biežāk, un tie, kas to uz laiku pameta samērā ciešamā garīgā noskaņā, vēl nezināja, kāda tā būs, kad tie atgriezīsies. Slimniece no «labā» krievu galda, eleganta dāma no Minskas, vēl jauna un tikai viegli slima, — viņai te bija noteikts ārstēties ne vairāk par trim mēnešiem, — kādu dienu devās lejā uz kūrortu iepirkties franču modes veikalā. Tur viņa bija tik ļoti sastrīdējusies ar pārdevēju, ka atgriezās mājās bezgala uztraukusies, viņai sāka plūst pa muti asinis, un kopš tā laika slimība vairs nepadevās ārstēšanai. Viņas ataicinātajam vīram tika paziņots, ka sievai būs te jāpaliek uz visiem laikiem.

Tas bija viens piemērs no tā visa, kas te notika. Ar nepatiku pieminēsim vēl citus. Dažs labs no lasītājiem atcerēsies skolnieku ar brillēm, pareizāk, bijušo skolnieku, kurš sēdēja pie Zālamana kundzes galda, — nīkulīgo jauno cilvēku, kuram bija paradums visu, kas uz šķīvja, sagriezt un sajaukt, un tad, atbalstoties pret galdu, locīt iekšā; laiku pa laikam viņš iegumzīja s'alveti aiz biezajiem briļļu stikliem un izslaucīja acis. Tā šis skolnieks vai arī bijušais skolnieks bija visu laiku te sēdējis, mielojies un slaucījis acis, ne ar ko nepievērsdams sev īpašu uzmanību, — labi, ja tikai garāmejot kāds pavirši uzmeta skatienu. Tad kādu rītu pirmo brokastu laikā gluži pārsteidzoši, kā zibens no skaidrām debesīm viņam uzbruka tāda trakuma lēkme, ka viņš satrauca un sacēla kājās visu ēdamzāli. Tai ēdamzāles galā, kur viņš sēdēja, sākās tracis, viņš nobālis kliedza uz pundurīti, kas stāvēja līdzās.

— Jūs melojat! — viņš kliedza, balsij aizraujoties. — Tēja ir auksta! Tā, ko jūs man atnesāt, ir tik auksta kā ledus, es to negribu, pagaršojiet labāk pati un tad melojiet, šīs remdenās samazgas neviens godīgs cilvēks neliks pie mutes! Kā jūs uzdrīkstējāties man nest ledusaukstu tēju, kā jums varēja galvā ienākt doma uzdrošināties man pasniegt tādu suslu, pieļaut tādu iespēju, ka es to dzeršu?! Es to nedzeršu! Es negribu! — viņš spiedza un ar dūrēm dauzīja pa galdu, tā ka trauki sāka šķindēt un lēkāt. — Es gribu karstu tēju! Verdošu tēju, man ir šīs tiesības dieva un cilvēku priekšā! Negribu tādu, gribu verdošu, lai tad uz vietas mirstu nost, ja kaut vienu malku … Sasodītā krople!! — viņš pēkšņi griezīgi iekliedzās, vienā rāvienā zaudēdams pēdējo savaldību un ar sajūsmu ļaudams vaļu trakošanas kārei. Viņš pacēla dūres pār Emerenciju un vārda tiešā nozīmē atieza putām pārklātos zobus. Tad atkal dauzīja ar dūrēm, ar kājām un rēca: «Es gribu!» — «Es negribu!» Tikmēr zālē norisa tas pats, kas parasti tādās reizēs. Trakojošais skolnieks izraisīja saspringtu līdzjūtību. Daži, pielēkuši kājās, raudzījās uz viņu tāpat sažņaugtām dūrēm., sakostiem zobiem un zvērojošām acīm. Citi sēdēja nobāluši, nolaistiem plakstiem un trīsēja. Viņi trīsēja arī vēl tad, kad skolnieks, jau sen pārguris, sēdēja pie nomainītās tējas tases un nepieskārās tai.

Ko tas nozīmēja?

Sanatorijas «Berghof» iemītnieku vidū uzradās kāds gadu trīsdesmit vecs izbijis tirgotājs, ko jau labi sen bija kratījis viegls drudzis un kas jau gadiem ilgi braukājis no vienas ārstniecības iestādes uz citu. Tirgotājs bija ebreju ienaidnieks, antisemīts; tāds viņš bija principiāli un aiz sporta interesēm, viņam piemita it kā priecīga apsēstība — tāds pārliecinošs noliegums bija viss viņa dzīves saturs un lepnums. Agrāk viņš bija tirgotājs, tagad vairs

tas nebija, nebija vispār nekas, bet ebreju ienaidnieks tomēr kā bijis, tā palika. Tirgotājs bija nopietni slims, smagi klepoja, un reizēm šķita, ka viņš ar plaušām šķauda, spiedzīgi, aprauti, nedzirdēti, atbaidoši šķauda. Bet viņš nebija ebrejs, un tā bija viņa rakstura pozitīvā iezīme. Viņa uzvārds bija Vīdemanis, kristīgs uzvārds, nevis kas netīrs. Viņš sev pasūtīja žurnālu «Āriešu gaismeklis», un viņa runāšana bija aptuveni šāda:

— Es aizbraucu uz A, uz sanatoriju X… nupat kā gra-I sos iekārtoties guļamhallē — bet ko redzu sev pa kreisi guļamkrēslā? Hirša kungu! Kas guj pa labi? Volfa kungs! Protams, es tūlīt pat braucu prom.

«Tā tev arī vajag!» nodomāja Hanss Kastorps ar nepatiku.

Vīdemanim bija šaudīgs, glūnošs skatiens. Radās iespaids, it kā viņam deguna priekšā karātos pūslītis, uz kuru viņš nikni šķielē un aiz kura neko citu neredz. Vīde-f mani apsēdusī ideja izvērtās par nerimstošu neuzticību, nemitīgu vajāšanas māniju, kas viņu dzina citus izsekot, vilkt gaismā un naglot pie kaunastaba visu, kas vien ne| tīrs viņam likās slēpjamies vai maskējamies tuvākajā ap-1 kārtnē. Kur tik vien varēja, viņš zobojās, turēja aizdomās un spļāva baltu. Viņa dzīves saturs bija pienaglot pie kaunastaba visus, kam nlbija tāda pārliecība kā viņam.»

Šie iekšējie apstākļi, kurus mēs nupat pieminējām, ārkārtīgi pasliktināja viņa veselības stāvokli; un, tā kā ari te viņam iznāca sadurties ar cilvēkiem, kam piemita tas trūkums, no kura viņš, Vīdemanis, bija brīvs, tad tamlīdzīgu apstākļu ietekmē notika pretīga scēna, kurā bija klāt Hanss Kastorps un kura ari turpmāk noderēs kā paraugs tam, ko esam nodomājuši aprakstīt.

Jo te atradās vēl kāds cilvēks — atmaskot viņu nebija vajadzības, viss bija skaidrs. Šā cilvēka vārds bija Zonnenšeins, un, tā kā atbaidošāku vārdu būtu grūti sameklēt, tad Zonnenšeins kopš pirmās ierašanās dienas kļuva par pūslīti, kurš karājas Vīdemaņa deguna priekšā, uz kuru viņš šaudīgu skatienu nikni šķielēja un pa kuru sita ar ; roku ne vien tāpēc, lai aizdzītu, bet lai sašūpotu un tas . j viņu vēl vairāk kaitinātu.

Zonnenšeins, tirgotājs tāpat kā Vīdemanis, arī bija no1 pietni slims un slimīgi jūtīgs. Viņš bija laipns, saprātīgs, ļ pat ar humora dzirksti; drīz vien viņš sāka Vīdemani par viņa dzēlībām un par pūslīti ienīst līdz nāvei, un kādu pēcpusdienu visi saskrēja hallē, jo Vīdemanis un Zonnenšeins neprātīgi un zvērīgi bija viens otram ieķērusies matos.

Nožēlojams un atbaidošs skats. Viņi plūcās kā puikas, bet ar pieaugušu vīriešu izmisumu, kuri tiktāl nonākuši. Skrāpēja viens otram ar nagiem seju, sizdami grāba viens otru aiz deguna vai pie rīkles, saķērušies valstījās ar ne'gantu un traku nopietnību pa grīdu, spļāva, spēra, murdzlja, grūda, raustīja, sita un vai vārījās aiz dusmām. Saskrējušais personāls tikai ar grūtībām izšķīra kaušļus, kas bija ar zobiem un nagiem ieķērusies viens otrā. Vīdemanis spļāva siekalas un asinis, viņa seja aiz niknuma izskatījās trula, un mati bija sacēlušies stāvus. Hanss Kastorps nekad neko tādu nebija redzējis un neticēja, ka kaut kas tāds iespējams. Vīdemaņa mati stīvi un taisni bija sacēlušies gaisā, un viņš aizmetās prom, bet Zonnenšeins, kam viena acs bija sasista zila un aiztūkusi un sprogaino, melno matu vainaga apņemtajā, plikajā galvvidū rēgojās asiņojoša brūce, tika aizvests uz kantori, kui, atkritis krēslā, aizklāja seju ar rokām un rūgti raudāja.

Tā tas bija ar Vīdemani un Zonnenšeinu. Tie, kas to visu bija redzējuši, drebinājās vēl stundām ilgi. Pretstatā šim bēdīgajam notikumam ir patīkami pastāstīt par īstu strīdu goda lietās, kurš notika tai pašā laikposmā un kurš formālā svinīguma dēļ, ar kādu tas nor .inājās, līdz smieklīgumam atbilda savam apzīmējumam. Hanss Kastorps nebija klāt tā atsevišķajās fāzēs, bet iepazinās ar sarežģīto un dramatisko norisi tikai pēc dokumentiem, paskaidrojumiem un protokoliem, kuru kopijas izplatīja ne tikai sanatorijā «Berghof» un ārpus tās, proti, ne tikai apkārtnē, kantonā, Šveicē, bet arī ārzemēs un Amerikā un tika piesūtītas iepazīties arī tādām personām, par kurām droši sakāms, ka tās nevar veltīt un neveltīs šim notikumam ne mirkli uzmanības.

Tas bija gadījums, kurš attiecās uz poļiem, — jezga ap goda jautājumu, kas izcēlās poļu grupas vidū, kuri nesen bija sanatorijā sastapušies: vesela, maza kolonija, kas aizņēma «labo» krievu galdu. (Jāpiebilst, ka Hanss Kastorps tur vairs nesēdēja, bet ar laiku bija pārgājis pie Klēfeldes galda, vēlāk pie Zālamanes un beidzot pie Levi jaunkundzes galda.) Poļu sabiedrība bija tik eleganta un bruņnieciski izsmalcināta, ka atlika tikai pabrīnīties un būt gatavam uz visu. Tur bija precēts pāris un kāda jaunkundze, kas bija draudzīgās attiecībās ar vienu no kungiem, pārējie — tikai kavalieri. Viņu vārdi bija — fon Zutavskis, Cežinskis, fon Rosinskis, Mihails Lodigovskis, Leo fon Azarapetjans un vēl citi. Un tā «Berghof» restorānā, dzerot šampanieti, kāds Japols, diviem citiem kavalieriem dzirdot, bija atļāvies pateikt kaut ko nepiedienīgu par fon Zutavska kunga sievu, kā arī par Lodigovska kungam tuvo Krilovas jaunkundzi. Tas tad izraisīja turpmākos notikumus, formalitātes, kas veidoja izdalāmo un izsūtāmo dokumentu saturu. Hanss Kastorps lasīja: «Paziņojums, tulkots no poļu oriģināla

27. martā 19 .. gadā Staņislavs fon Zutavska kungs griezās pie doktora Antonija Cežinska un Stefana fon Rosinska kungiem ar lūgumu doties viņa uzdevumā pie Kazimira Japola kunga un saziņā ar noteikto goda kodeksu pieprasīt gandarījumu par smago apvainojumu un neslavas celšanu, kādu Kazimirs Japola kungs sarunā ar Janušu Teofilu Lenartu un Leo fon Azarapetjanu sagādājis viņa sievai Jadvigai fon Zutavskai.

Kad fon Zutavska kungs dabūja zināt par novembra beigās notikušo minēto sarunu, viņš nekavējoties darīja visu, lai iegūtu pilnīgu pārliecību par izteiktā apvainojuma lietas būtību un raksturu. Vakar, 27. martā, 19.. gadā, sakarā ar Leo fon Azarapetjana, kas ir tiešs liecinieks minētajai sarunai, kurā tika izteikti apvainojoši vārdi un insinuācijas, paskaidrojumu kontastēts neslavas celšanas un apvainojuma nodarījums; tas pamudināja Staņislavu fon Zutavski nekavējoties griezties pie šā paziņojuma parakstītājiem un pilnvarot viņus saskaņā ar goda kodeksu pieprasīt Kazimiram Japola kungam gandarījumu.

Zemāk parakstījušies sniedz sekojošu paskaidrojumu.

1.  Pamatojoties uz 9. aprīlī 19.. gadā Ļvovā Zdislava Ziguļska kunga un Tadeuša Kodi kunga Kazimira Japola kunga lietā sastādīto protokolu, kā arī pamatojoties uz 18. jūnijā 19.. gadā Ļvovā tai pašā lietā notikušās goda tiesas slēdzienu, izdarīts secinājums, ko abi viens otram atbilstošie dokumenti konstatē, proti, ka šis Kazimirs Japola kungs savas atkārtotās rīcības dēļ, kura ir pretrunā ar izpratni par godu, nevar tikt uzskatīts par džentlmeni.

2.  Zemāk parakstījušies no iepriekš teiktā izdara pilnos apmēros secinājumu un konstatē, ka šis Kazimirs Japola kungs nekādā gadījumā nav spējīgs sniegt gandarījumu.

3. Tās pašas personas uzskata par neiespējamu prasīt gandarījumu vai arī būt par vidutājiem goda lietās personai, kas stāv ārpus goda izpratnes.

Ņemot vērā šos apstākļus, zemāk parakstījušies vērš Staņislava fon Zutavska kunga uzmanību uz to, ka nav nozīmes prasīt goda kodeksā paredzēto gandarījumu no Kazimira Japola kunga, un ieteic viņam griezties tiesā, lai nepieļautu Kazimiram Japola kungam, kurš nav spējīgs sniegt gandarījumu, turpmāku goda aizskarošu rīcību. (Datums un paraksti.)

Dr. Antonijs Cežinskis Stefans fon Rosinskis.»

Hanss Kastorps lasīja tālāk: «Liecinieku protokols par notikumu, kas norisinājās kūrmājas bārā D. 2. aprīlī 19 .. gadā starp pulksten 7.30 un 7.45 vakarā ar Staņislavu fon Zutavska kungu, Mihailu Lodigovska kungu — no vienas puses un Kazimiru Japola kungu, Janušu Teofilu Lenarta kungu — no otras puses.

Staņislavs fon Zutavska kungs, pamatodamies uz savu pārstāvju doktora Antonija Cežinska kunga un Stefana fon Rosinska kunga ziņojumu attiecībā uz incidentu ar Kazimiru Japola kungu 28. martā 19 .. gadā, pēc rūpīgām pārdomām secinājis, ka tiesas izmeklēšanā par smago apvainojumu un neslavas celšanu viņa sievai Jadvigai Kazimirs Japola kungs nespēs nekādu gandarījumu dot, jo:

1)   pastāv pamatotas aizdomas, ka Kazimirs Japola kungs norādītajā laikā tiesā neieradīsies un viņa tālākā saukšana pie atbildības sakarā ar to, ka viņš ir Austrijas pavalstnieks, būs ne vien apgrūtināta, bet pat neiespējama;

2)   tiesas uzliktais sods Kazimiram Japola kungam par apvainojumu un neslavas celšanu, ar kuru Kazimirs Japola kungs dzīrās nomelnot Staņislava fon Zutavska kunga un viņa sievas Jadvigas labo slavu un ģimeni, nespēs nomazgāt smago apvainojumu.

Staņislavs fon Zutavska kungs, netieši dabūjis zināt, ka Kazimirs Japola kungs grasās nākošajā dienā no šejienes aizbraukt, izvēlējās pēc savas pārliecības pašu tiešāko un pašreizējiem apstākļiem visatbilstošāko ceļu gandarījuma gūšanai un 19.. gadā 2. aprīlī starp pulksten 7.30 un 7.45 vakarā, savai sievai Jadvigai, kā arī Mihailam Lodigovskim un Ignatijam fon Mellina kungam klāt esot, vairākkārt iepļaukājis Kazimiru Japola kungu, kurš

American bārā Januša Teofila Lenarta kunga un divu nepazīstamu meiteņu sabiedrībā dzēris alkoholiskus dzērienus.

Tūlīt pat Mihails Lodigovska kungs savukārt cirtis Kazimiram Japola kungam pļauku, piebilzdams, ka tā esot par Krilovas jaunkundzes un viņa smago apvainošanu

Pēc tam Mihails Lodigovska kungs izpļaukāja Janušu Teofilu Lenarta kungu par fon Zutavska kundzes un kunga apvainošanu un pāri nodarījumu viņiem, tad Staņislavs fon Zutavska kungs, nezaudēdams ne mirkli, arī vēlreiz vairākkārt iepļaukāja Janušu Teofilu Lenarta kungu par neslavas celšanu viņa sievai, kā arī Krilovas jaunkundzei.

Kazimirs Japola kungs un Janušs Teofils Lenarta kungs pa aprakstītā notikuma laiku izturējās pilnīgi pasīvi. (Datums un paraksti.)

Mihails Lodigovskis, Ignatijs fon Mellins.»

Senāk Hanss Kastorps būtu pasmējies par oficiālo pļauku birumu, bet tagad iekšējie apstākļi viņam neļāva to darīt. Viņš notrīsēja, lasīdams par nevainojama goda kodeksa ievērošanu, no vienas puses, un nelietīgu un gļēvu bezgodu, no otras puses, kā tas, pētot dokumentus, kļuva skaidrāks par skaidru; tie dziļi satrauca ar savu pārsteidzošo pretišķību, kaut arī bija tālu no īstenības. To pašu izjuta visi. Jo plaši visapkārt tika lasīti materiāli par šo poļu aizskartā goda jautājumu, tos aizrautīgi studēja un iecirtīgi, neatlaidīgi pārsprieda. Mazliet atskurbinoši iedarbojās Kazimira Japola kunga pretsparam izplatītā skrejlapa, kurā tika paskaidrots, ka fon Zutavskim bijis pilnīgi skaidri zināms, ka viņu, Japolu, savā laikā Ļvovā kādi uzpūtīgi ģeķi izziņojuši par nespējīgu dot gandarījumu un visa Zutavska ātrā un neapvaldītā izrīcība bijusi visīstākā komēdija, jo viņš no sākta gala zinājis, ka nevajadzēs duelēties. Un tiesā Zutavskis neesot iesūdzējis Japolu vienvienīgi tāpēc, ka, tāpat kā visi citi, ļoti labi zinājis, ka viņa sieva Jadviga apgādājusi vīru ar veselu ragu kolekciju; viņš, Japola, būtu bez grūtībām savācis neapstrīdamus pierādījumus, tāpat arī Krilovas uzvedība, ja to iztirzātu tiesas procesa laikā, viņai godu nedarītu. Starp citu, apstiprinājusies tikai viņa paša — Japola, nevis viņa sarunu biedra Lenarta nespēja dot gandarījumu. Zutavskis patvēries aiz pirmā, lai tikai nepakļautu sevi dueļa briesmām. Par Azarapetjana lomu visā šai notikumā viņš nevēloties runāt. Kas attiecoties uz sadursmi bārā, tad viņš, Japols, kaut arī valodīgs un labprāt dzenot velnu, taču ārēji esot vārgs cilvēciņš; Zutavska draugiem un neparasti spēcīgajam Zutavskim bijusi liela fiziska priekšrocība, turklāt abas dāmiņas, kas sēdējušas kopā ar viņu, Japolu, un Lenartu, bijušas gan jautri radījumi, bet bailīgas kā vistas, tāpēc viņš, lai izbēgtu no mežonīga kautiņa un atklāta skandāla, pierunājis Lenartu, kurš dzīries aizstāvēties, izturēties mierīgi un dieva vārdā paciest fon Zutavska kunga un Lodigovska kunga nevīžīgo augstākas sabiedrības pieskaršanos, kas sāpēt nesāpēja un ko pārējie bija uztvēruši par draudzīgu niekošanos.

Tādā veidā taisnojās Japols, kura stāvoklis bija visai apšaubāms. Viņa korektīva spēja vienīgi nedaudz izjaukt skaisto kontrastu starp godu un negodu, kādu bija radījuši pretējās puses sniegtie konstatējumi, turklāt viņam nebija tādas attiecīgo dokumentu izplatīšanas tehnikas kā Zutavskim un viņa partijai, bet tikai daži ar rakstāmmašīnu uzdrukāti iebildumi. Turpretī iepriekš minētos protokolus, kā mēs jau teicām, saņēma visi, pat cilvēki, kam ar to nebija ne mazākās saskares. Tā, piemēram, tie atradās arī pie Naftas un Setembrīni — Hanss Kastorps pats redzēja šos dokumentus viņu rokās un pārsteigts ievēroja, ka arī viņi nikni un aizrautīgi tos pētī. Viņš bija gaidījis, ka Setembrīni kungs reaģēs ar jautru izsmieklu, uz kādu viņš pats sava iekšējā noskaņojuma dēļ nebija spējīgs. Bet, liekas, arī brīvmūrnieka skaidro prātu bija skārusi Hansa Kastorpa pamanītā, plaši izplatītā infekcija, proti, vara, kura liedza smieties un izraisīja viņā nopietnu interesi par dvēseles sensāciju, ko sagādāja notikums ar pļaukām; turklāt Setembrīni, kas bija cieši saistīts ar dzīves īstenību, nomāca apziņa par veselības stāvokli, kurš uz laiku maldinoši uzlabojās, bet visumā arvien vairāk pasliktinājās; viņš lādēja savu slimību, no kuras īdzīgi, sevi nicinādams, kaunējās, bet kura pēdējā laikā ik pēc pāris dienām piespieda viņu palikt gultā.

Arī Naftam, viņa kaimiņam un pretiniekam, neklājās labāk. Arī viņa organismā progresēja slimība, kas bija fizisks iemesls vai, pareizāk, iegansts tam, ka viņa Jezuītu ordeņa locekļa karjera tik ātri pārtrūka, pat kalnu retinātā gaisa apstākļi, kādos viņš dzīvoja, nespēja aizkavēt slimības progresu. Arī viņam vajadzēja reizēm palikt gulta;

viņa aizlūzusī balss runājot aprāvās it bieži, bet, kad temperatūra bija paaugstināta, viņš runāja vēl dedzīgāk, skarbak, dzēlīgāk nekā parasti. Pretošanās slimībai un nāvei, kādu ar ideju palīdzību veica Setembrīni, un viņa smagais pārdzīvojums, redzot, ka nicināmā daba gūst uzvaru, mazajam Naftam bija sveša, un fiziskā stāvokļa pasliktināšanos viņš uztvēra nevis ar skumjām un sarūgtinājumu, bet ar zobgalīgu kaujinieciskumu, tiecoties izraisīt strīdu, visu apšaubīt, noliegt, sarežģīt, un tas vēl jo smagāk skāra itālieša melanholiju un ar katru dienu vairāk saasināja viņu intelektuālos strīdus. Hanss Kastorps, protams, varēja spriest tikai par tiem, kas notika, viņam dzirdot. Bet viņš bija gandrīz vai pārliecināts, ka nav palaidis garām nevienu, jo, būdams pedagoģiskais objekts, viņš bija nepieciešams, lai sāktos tik nozīmīgie kolokviji. Un, kaut arī viņš, apbēdinādams Setembrīni, teica, ka ir vērts paklausīties Naftas ļaunprātīgajos prātojumos, viņam vajadzēja atzīt, ka tie bieži pārkāpj veselā saprāta robežas.

Šim slimniekam nepietika spēka un labas gribas uzveikt slimību, viņš visu pasauli redzēja tikai tās apdvestu un apzīmogotu. Par lielu sašutumu Setembrīni, kurš būtu labprāt izraidījis no istabas audzēkni, kas kāri klausījās, vai vismaz aizbāzis viņam ausis, Nafta paziņoja, ka matērija ir pārāk nederīgs materiāls, lai tanī iemājotu gars. Tiekties pēc tā esot lielākā aplamība. Kāds tad esot rezultāts? Grimase! Pēc izslavētās franču revolūcijas īstenošanas radusies kapitālistiski buržuāziskā valsts — neko teikt, jauks pārsteigums! Un, to cerot izlabot, padarot pretekli universālu. Vispasaules republika — tā tik gan būs laime! Progress! Ak, tas esot tas pats visiem zināmais slimnieks, kurš, pastāvīgi grozās no vieniem sāniem uz otriem, cerēdams, ka tā viņam kļūs vieglāk. Gala iznākums būs visu slepeni ilgotā, bet skaļi neizteiktā vēlēšanās, lai izceltos karš. Un šis karš izcelsies, un labi vien ir. Lai gan tā sekas būs pavisam kas cits, nekā iedomājas tā izraisītāji. Nafta nicināja buržuāzisko valsti ar tās drošības garantijām. Viņš izmantoja gadījumu un ierunājās par to, kad reiz rudenī, pastaigājoties pa ciemata galveno ielu, sāka līt un visi kā pēc komandas pēkšņi izpleta pār galvām lietussargus. Nafta saskatīja šai parādībā civilizācijas radītu gļēvulības un vulgāras izlutinātības simbolu. Tāds starpgadījums un brīdinājums kā kuģa «Titanic» bojā eja iedarbojoties atavistiski, bet patiesi atspirdzinoši.

Vēlāk saceļot brēku pēc lielākas «satiksmes» drošības. Vispār katrreiz, tiklīdz šī «drošība» tiek apdraudēta, rodas negants sašutums. Tas viss esot diezgan nožēlojami un savā humānistiskajā vārgulībā labi saderot ar plēsoņas nešpetnību un nekrietnību, kāda valda buržuāziskās valsts ekonomiskajā kaujas laukā. Karš, karš! Viņš tam piekrītot, un vispārējā kāre pēc tā viņam liekoties visai cienījama īpašība. Bet, tiklīdz Setembrīni kungs iebilzdams pieminēja vārdu «taisnīgums» un ieteica šo cēlo principu kā aizsarglīdzekli iekšējām un ārējām politiskajām katastrofām, tā Nafta, kurš nupat vēl apgalvoja, ka gars ir pārāk izcils, lai tam vajadzētu izpausties zemes pasākumos, sāka apšaubīt šī paša gara vērtības un tiecās tās nomelnot. Taisnīgums! Vai tas ir pielūgsmes cienīgs jēdziens? Dievišķīgs? Augstākas izpratnes jēdziens? Dievs un daba esot netaisni, tiem esot savi mīluļi, tie savu labvēlību dāvājot tikai izredzētiem; daži tiekot bīstami iegrožoti, citi apveltīti ar vieglu, parastu likteni. Un gribas cilvēks? Tam taisnīgums, no vienas puses, bija paralizējošs vājums, pats šaubu iemiesojums, bet, no otras puses, — fanfara, kas aicina uz izšķirošu darbību. Un tāpēc, ja cilvēkam, lai paliktu morāles robežās, pastāvīgi jālabo «taisnīgums» šajā nozīmē ar «taisnīgumu» citā nozīmē, — kur tad paliek šī jēdziena kategorisms un radikālisms? Cilvēki jau ari ir vai nu «taisnīgi» pret vienu redzesviedokli, vai pret otru. Viss pārējais ir liberālisms, un mūsdienās neviens muļķis uz šīs makšķeres neuzķersies. Taisnīgums, protams, ir tikai tukšs zvārgulis, noderīgs buržuāziskajai retorikai, un, lai darbotos, vispirms svarīgi zināt, par kādu taisnīgumu ir runa — vai par to, kas katram grib dot savu, vai to, kurš visiem gribot dot vienu un to pašu.

393

Mēs tikai uz labu laimi izvēlējāmies vienu piemēru no bezgala daudzajiem, ar kuriem Nafta centās sarunu biedriem sajaukt galvu. Bet vēl ļaunāk bija tad, kad viņš ņēmās runāt par zinātni, kurai neticēja. Viņš tai neticot, paziņoja Nafta, jo cilvēkam esot dota brīva izvēle ticēt tai vai neticēt. Zinātne esot tāda pati ticība kā jebkura cita, tikai sliktāka un muļķīgāka par jebkuru citu, un pats vārds «zinātne» esot visaprobežotākā reālisma izteiciens, kas nekaunoties it īpaši apšaubāmos objektu atspoguļojumus cilvēka intelektā ņemt par pilnu vai arī uzdot par skaidru patiesību un, pamatojoties uz tiem, veidot pašu seklāko un izmisīgāko dogmatisko sistēmu, kādu vien cil-

14 — Burvju kalns

vēce jebkad radījusi. Vai tad jēdziens par patstāvīgi eksistējošu jūtu pasauli neesot pati smieklīgākā no visām iekšēji pretrunīgām izpratnēm? Bet mūsdienu dogmatiskās dabas zinātnes pastāvot, vienīgi balstoties uz metafizisko priekšnoteikumu, — ka cilvēka izziņu formas — telpa, laiks un cēlonība —, kurās noris mūsu jūtu pasaules parādības, ir reāli apstākļi, kas eksistē neatkarīgi no mūsu atziņas. Šāds monistisks apgalvojums esot vislielākā nekaunība, ar kādu jebkad gars ticis apveltīts. Telpa, laiks un cēlonība monistu valodā nozīmējot — attīstību, kas noder par . galveno dogmu brīvdomātāju ateistiskajai viltus reliģijai, ar kuras palīdzību cenšas apgāzt Mozus pirmo grāmatu un šķietami muļķīgajai fabulai pretstatīt apgaismības zināšanas, it kā ITekels būtu bijis klāt Zemes rašanās laikā. Empīrisms! Vai tad pasaules izplatījums ir izpētīts? Vai atoma, šī jaukā matemātiskā jociņa — «pašas mazākās, nedalāmās daļiņas» pastāvēšana ir pierādīta? Un mācība par telpas un laika bezgalību, protams, dibinās uz pieredzi? Vajadzētu tikai mazliet ņemt palīgā loģiku, lai izdarītu visai savdabīgu secinājumu un atklājumu sakarā ar dogmu par telpas un laika bezgalību un realitāti, — proti, atklājumu par «nekā» un secinājumu, ka reālisms ir pats īstākais nihilisms. Kāpēc? Gluži vienkārši tāpēc, ka jebkura lieluma attiecība pret bezgalību ir līdzīga nullei. Bezgalībā nav lielumu, un mūžībā nav ne ilguma, ne izmaiņu. Telpiskajā bezgalībā, kur jebkurš attālums matemātiski ir tas pats, kas nulle, nevar būt līdzās divu punktu, nemaz nerunājot par ķermeņiem un vēl jo vairāk par kustību. To viņš, Nafta, konstatējot pretstatā tai pārdrošībai, ar kādu materiālistiskā zinātne savas astronomiskās blēņas, tukšās tērgāšanas par «Visumu» uzskatot par pierādītām. Nožēlojamā .cilvēce, kam ar plātīgu, bezjēdzīgu skaitļu demonstrēšanu tiekot iedvesta niecības apziņa un laupīta patētiskā apziņa par pašas nozīmību! To vēl va# rētu atzīt, ja cilvēka prāts un izziņa paliktu zemes pētniecības robežās un tikai šinī sfērā uzskatītu savu pieredzi ar subjektīvi objektīvo par reālu. Bet, tiklīdz šīs robežas tiekot pārkāptas un ieejot mūžīgo noslēpumu jomā, radot tā saucamo kosmoloģiju, kosmogoniju, tā lieta kļūstot nopietna un pašpārliecinātība zaudējot jebkuru mēra un saprāta. sajūtu. Kāda zaimojoša nejēdzība — aprēķināt zvaigznes «attālumu» no Zemes triljoniem kilometru vai ar gaismas gadiem un iedomāties, ka šāds skaitļu murgo

jums varot pavērt cilvēka garam ieskatu bezgalības un mūžības būtībā, lai gan bezgalībai neesot nekā kopēja ar lielumu un mūžībai ar ilguma mēru un laika distanci; tie ne tuvu neesot dabas zinātnes jēdzieni, bet drīzāk, tieši otrādi — anulējot to, ko mēs saucam par dabu. Nudien bērna vientiesīgā pārliecība, ka zvaigznes ir caurumiņi debesu velvē, pa kuriem spīd mūžīgā debesu gaisma, esot viņam, Naftam, tūkstoškārt tīkamāka nekā visa tukšā, bezjēdzīgā, uzpūtīgā tērgāšana, ko monistiskā zinātne dēvējot par «visumu»!

"Setembrīni jautāja, vai viņš arī ticot tam — par zvaigznēm? Nafta atbildēja, ka paturot sev brīvību uz pazemīgu skepticismu. Tas lieku reizi pierādīja, kā viņš saprot jēdzienu «brīvība» un kurp tāda jēdziena izpratne var novest. Tas viss nebūtu nekas, ja vien Setembrīni kungam nebūtu bijis pamats baiļoties, ka Hanss Kastorps to visu uzskatīs par ievērības cienīgu.

Nafta ļaunprātīgi tvērās pie katras iespējas uzglūnēt dabas pakļaušanas procesa progresa vājajām vietām, pieķert tā paudējus un pionierus cilvēkam raksturīgā tieksmē reizēm atgriezties iracionālajā. Aviatori, lidotāji, pēc Naftas pārliecības, esot lielākoties nelāga apšaubāmi indivīdi, galvenokārt māņticīgi. Ņemot līdzi lidmašīnā laimes cūciņas, vārnu, trīs reizes nospļaujoties pār vienu, pār otru plecu, maucot rokā veiksmīgu pilotu cimdus. Kā esot iespējams tik primitīvu nejēdzību apvienot ar pasaules uzskatu, kas veido viņu profesijas pamatus? — Uzrādītā pretruna viņu ielīksmoja, sagādāja gandarījumu, viņš gari un plaši to apcerēja … Bet mēs esam aizrāvušies, iztverdami no Naftas bezgalīgās naida plūsmas šur tur pa paraugam, lai gan mums ir stāstāms kaut kas ļoti reāls.

14*

395

Kādu februāra pēcpusdienu mūsu paziņas vienojās doties uz Monšteinu, uz apvidu, kas atradās pusotras stundas kamanu brauciena attālumā no sanatorijas. Tie bija Nafta un Setembrīni, Hanss Kastorps, Ferge un Vēzals. Viņi devās ceļā divējās vienjūga kamanās; Hanss Kastorps kopā ar humānistu, Nafta ar Fergi un Vēzalu, kas sēdēja līdzās kučierim, un pulksten trijos, silti ievīstījušies, viņi izbrauca no ārpus sanatorijas dzīvojošo mājas; zvārguļi sniega apņemtās apkārtnes klusumā patīkami skanēja, viņu ceļš liecās gar kalnāja labo nogāzi garām Frauenkirhei un Glarisei uz dienvidiem. No tās puses šurp ātri virzījās sniega mākonis, un drīz vien vēl tikai virs

Retikona kalnu grēdas bija redzama gaiši zila debesu svītra. Stipri sala, kalni tinās dūmakā. Ceļš, pa kuru viņi brauca, bija bez margām — šaura platforma starp klinšu sienu un bezdibeni; tas krauji veda augšup egļu meža biezoknī. Zirgi gāja soļiem. Bieži ceļā gadījās lejup braucošie bobslejisti; satiekoties tiem vajadzēja izkāpt. Aiz pagrieziena reizēm maigi un brīdinoši ieskanējās sveši zvārguļi, tuvojās kamanas ar diviem viens aiz otra aizjūgtiem zirgiem, bija nepieciešama liela piesardzība, lai nesadurtos. Netālu no brauciena mērķa pavērās skaists skats uz Cīgena ceļa kalnaino daļu. Monšteinā, atbrīvojušies no segām, viņi izkāpa pie mazas viesnīciņas, tā sauktās «Kūrmājas», un pagāja vēl gabaliņu tālāk kājām, lai paraudzītos dienvidaustrumos uz Štulcergratu. Trīstūkstoš metru augstā klints bija paslēpusies dūmakā. Tikai kaut kur tālumā kā no citas pasaules, it kā Valhalla — tāla un nepieejami svēta no miglāja slējās debesīs kāda milzum augsta klints šķautne. Hanss Kastorps to apbrīnoja, jūsmoja un aicināja arī pārējos to darīt. Viņš bija tas, kurš ar pazemību izteica vārdu «nepieejams», kas pamudināja Setembrīni kungu uzsvērt, ka šajā klintī, protams, ir ne vienreiz vien kāpts. Vispār diezin vai vēl esot kaut kas dabā nepieejams, kaut kas, kur cilvēks nebūtu kāju spēris. Tas izklausoties mazliet pēc pārspīlējuma un lielības, atteica Nafta. Viņš minēja Everestu, kurš līdz šim cilvēku pārdrošībai atbildējis ar ledainu noraidījumu un, kā redzams, vēl ilgi saglabāšot savu nošķirtību. Humānists pukojās. Kungi atgriezās «Kūrmājā», kuras priekšā bez pašu kamanām bija piebraukušas vēl citas; zirgi bija izjūgti.

Šeit varēja apmesties. Augšstāvā bija hoteļa istabas atbraucējiem. Turpat bija arī ēdamistaba, iekārtota pēc zemnieku māju parauga un labi izkurināta. Atbraucēji pasūtīja pakalpīgajai saimniecei kafiju, medu, baltmaizi un bumbiermaizi — šī apvidus specialitāti. Kučierim izsūtīja ārā sarkanvīnu. Grupa šveiciešu un holandiešu sēdēja pie citiem galdiem.

Mēs labprāt teiktu, ka pie mūsu piecu draugu galda garastāvoklis tika pacilāts ar karstu, lielisku kafiju un drīz vien sāka raisīties sarunas par svarīgiem tematiem. Tas tomēr nebūtu gluži pareizi teikts — valodas, kas te atskanēja, nevarēja saukt par sarunām, bet par Naftas monologu, jo pēc dažiem vārdiem, kurus pateica citi, viņš runāja viens pats; tas bija diezgan dīvains monologs, kas noritēja pat nepieklājīgā veidā, jo eksjezuītš, laipni instruēdams, vērsās tikai pie Hansa Kastorpa, pagriezis muguru Setembrīni, kurš sēdēja viņam otrā pusē, tāpat nelikdamies zinis par abiem pārējiem kungiem.

Būtu grūti ar vārdiem apzīmēt viņa runas improvizācijas tēmu, kurā Hanss Kastorps klausījās, nenoteikti šad tad pamādams ar galvu. Tai nebija vienotības, tā brīvi peldēja garīgajā sfērā, pieskardamās te šim, te tam, galvenokārt cenzdamās pasvītrot garīgās dzīves parādību divdomību un no šīm parādībām radušos cildeno jēdzienu mānīgumu, kā arī nederību cīņai; satriecoši pierādīt, cik maldinošā, spīguļojošā maskā absolūtais uzrodas Zemes virsū.

Lai vai kā, viņa priekšlasījums drīzāk bija spriedelējums par brīvības problēmu, ko viņš izskaidroja kā jēdzienu sajaukumu. Starp citu, viņš runāja par romantismu, šīs kustības žilbinošo divdabību, par to, ka romantisms radies deviņpadsmitā gadsimta sākumā un romantisma gaismā reakcijas un revolūcijas jēdzieni zaudējuši savu nozīmi, neapvienodamies nekam cildenākam. Protams, esot smieklīgi revolūcijas jēdzienu saistīt tikai ar progresu un apgaismības uzvaras gājienu. Eiropeiskā romantika pirmām kārtām bijusi atbrīvošanās kustība: antiklasiciska, antiakadēmiska, vērsta pret vecfranču priekšstatu par gaumi, pret saprāta veco skolu, kuras aizstāvjus romantisms izsmējis, saukdams par nopūderētām tukšgalvām.

Un Nafta uzbruka atbrīvošanās kariem, Fihtes sajūsmai par apskurbušās, dziedošās tautas sacelšanos pret neciešamo tirāniju, kura diemžēl, he-he, iemiesojusi brīvību, tas ir, revolūcijas idejas. Jauki gan: skaļi dziedādami, atvēzējušies sitienam pret revolucionāro tirāniju par labu vācu augstmaņu reakcionārajam jūgam, un tas viss darīts brīvības vārdā!

Jaunais klausītājs, protams, saskatīšot atšķirību vai arī pretrunu starp ārējo un iekšējo brīvību — un reizē ar to apjautīšot kutelīgo jautājumu, kura nebrīvība visvairāk, he-he, vismazāk saderoties ar nācijas godu.

Brīvība gan esot īstenībā vairāk romantisks nekā apgaismojošs jēdziens, jo romantismam to vienlaikus tuvinot neatšķetināmā pretruna starp cilvēka tieksmi izplesties un aizrautīgā sava šaurā «es» uzsvēršanu. Individuālistiskā tiekšanās uz brīvību radījusi vēsturisko un romantisko nacionālisma kultu, bet tas esot kareivīgs, un humanitārais liberālisms to saucot par drūmu, lai gan tas tāpat

mācot individuālismu, tikai nedaudz citādi. Individuālisms ar savu pārliecību par katras atsevišķas būtnes kosmisko nozīmību esot romantiski viduslaicīgs, te arī radusies mācība par dvēseles nemirstību, ģeocentrismu un astroloģiju. No otras puses, individuālistam arī esot sakars ar humānismu, kas stāvot tuvu liberālismam, sliecoties uz anarhijas pusi un katrā ziņā gribot dārgo indivīdu pasargāt no upurēšanas vispārībai. Tas arī esot individuālisms, kā viens, tā otrs — vārds, kas noder dažu labu reizi.

Tomēr nevarot neatzīt, ka atbrīvošanas patoss cīņā ar nežēlīgi demoralizējošo progresu radījis visspožākos brīvības ienaidniekus, visasprātīgākos pagātnes aizstāvjus bruņiniekus. Un Nafta nosauca Arndtu, kurš nolādējis industrializāciju un cildinājis muižniecību, minēja Geresu, kas uzrakstījis grāmatu par kristīgo mistiku. Un vai tad mistikai neesot nekā kopīga ar brīvību? Vai tā neesot antisholastiska, antidogmatiska, antipriesteriska? Nevarot neredzēt, ka arī hierarhijā pastāv atbrīvojoša vara, jo tā aizlikusi neierobežotai monarhijai šķēršļus ceļā. Viduslaiku beigu mistika saglabājusi savu atbrīvošanās būtību, kas bijusi reformācijas vēstnese — reformācijas, he-he, kurā savukārt kā neatšķetināms murskulis savijusies brīvība un atgriešanās viduslaikos …

Lutera darbošanās … nu jā, viņam bijusi priekšrocība ar visrupjāko uzskatāmību demonstrēt pašas darbošanās vispār apšaubāmo būtību. Vai Naftas klausītāji zinot, kas ir darbošanās? Darbošanās esot, piemēram, valsts padomnieka Kocebū nogalināšana, ko izdarījis korporelis Zands. Kas tad, runājot kriminālistu valodā, «iespiedis jaunajam Zandam ieroci rokā»? Protams, jūsma par brīvību. Bet, tuvāk ielūkojoties, atklāšoties, ka nevis tā, bet drīzāk morālais fanātisms un naids uz prettautisko frivolitāti. Savukārt jāņemot vērā arī tas; ka Kocebū bijis krievu dienestā, Svētās alianses dienestā, tāpēc Zands tomēr darbojies brīvības vārdā, kas atkal neatbilstot patiesībai, jo viņa * tuvāko draugu vidū bijusi jezuīti. Vārdu sakot, vienalga, kāda arī būtu darbošanās, tā esot nederīgs līdzeklis aizstāvēt savus uzskatus, tāpat arī ļoti maz spējot līdzēt garīgo problēmu noskaidrošanā.

— Vai drīkstu jautāt — jūs drīz beigsiet klāstīt savas jēlības?

To jautāja Setembrīni kungs un jautāja skarbi. Viņš bija sēdējis,' bungājis ar pirkstiem pa galdu un plūkājis

ūsas. Nu viņam pietika. Pacietība i&gt;ija galā. Setembrīni sēdēja, taisni izslējies, pat vairāk nekā taisni; viņš bija ļoti bāls, likās, it kā sēdēdams būtu pacēlies pirkstgalos, vairs tikai mazliet pieskardamies sēdeklim, un, zibsnīdams ar savām melnajām acīm, viņš raudzījās pretī ienaidniekam, kurš ar liekuļotu izbrīnu atskatījās uz viņu.

—   Kā jums labpatika izteikties? — Nafta atbildēja ar jautājumu.

—   Man lapbatika … — sacīja itālietis un norija siekalas, — man labpatika tā izteikties tāpēc, ka nejaušu jums turpmāk apgrūtināt neaizsargātu jaunatni ar savām divdomībām.

—   Cienījamais kungs, ieteicu jums uzmanīgāk izvēlēties izteicienus!

—   Tāds padoms, cienījamais kungs, man nav vajadzīgs. Esmu pieradis lietot atbilstošus vārdus, un tie precīzi atbilst faktiem, ja es sacīšu, ka jūsu veids mulsināt jau tāpat svārstīgo jaunatnes prātu, pavest un morāli novājināt to ir zemiski, un ar vārdiem vien nepietiek, lai to pienācīgi nosodītu …

Sakot vārdu «zemiski», Setembrīni uzsita ar plaukstu pa galdu un, atbīdījis krēslu, piecēlās pilnīgi; tūlīt pielēca kājās arī pārējie. Pie citiem galdiem sēdošie ieklausīdamies raudzījās šurp — īstenībā tikai pie viena galda sēdošie, jo šveicieši jau bija aizbraukuši un tikai holandieši samulsuši vēroja te notiekošo vārdu maiņu.

Un tā nu visi mūsu paziņas stāvēja, taisni izslējušies pie sava galda: Hanss Kastorps un abi pretinieki galda vienā pusē, Ferge un Vēzals — otrā pusē. Visi pieci bija nobāluši, plati ieplestām acīm, trīsošām lūpām. Vai trīs pārējie, kas tieši strīdā nebija iesaistīti, nevarēja pamēģināt strīdniekus nomierināt, ar kādu joku izkliedēt sasprindzinājumu, ar samierinošu vārdu visu vērst par labu? Viņi to nemēģināja. To nepieļāva iekšējie apstākļi. Viņi stāvēja, trīsēja un neviļus sažņaudza dūres. Pat A. KFerge, kuram, kā zināms, viss cildenais bija pilnīgi nepieejams un kurš jau no paša sākuma necentās iedziļināties strīdā, ne izprast tā nozīmīgumu, bija pārliecināts, ka te vairs nekas nav līdzams, pat tad, ja mestos vidū, neko nevarētu panākt, tāpēc jāļauj notikumiem iet savu gaitu. Viņa labsirdīgo ūsu kušķis spēji noraustījās.

Valdīja klusums, un tāpēc skaidri varēja dzirdēt, ka Nafta griež zobus, Hansam Kastorpam tas atsauca atmiņā pieredzēto ar VIdemaņa matiem, kas sacēlās stāvus gaisā. Līdz šim viņš bija domājis, ka tas ir tikai tāds runas veids un patiesībā nekas tamlīdzīgs nemēdz notikt. Bet patlaban Nafta patiesi klusumā grieza zobus — tā bija ārkārtīgi nepatīkama, mežonīga un satraucoša skaņa, kas tomēr izrādījās neiedomājamas pašsavaldības rezultāts, jo viņš nekliedza, tikai klusi, kā elsojot, kā iesmejoties sacīja:

—   Zemiskums? Nosodīt? Vai tiklības ēzeļi sāk spārdīties? Vai mēs būtu pedagoģisko civilizācijas policiju noveduši tiktāl, ka tā ķeras pie ieročiem? To es saprotu, tas ir panākums — sākumam viegli sasniegts, varu to ar nicinājumu piebilst, jo pietika paviršas paķircināšanas — un modrais tikumības gars spļauj baltu! Tālākais sekos, mans kungs. Arī nosodījums, arī tas. Ceru, ka jūsu civilā pārliecība nekavē jums saprast, ko jūs man esat parādā, citādi es būtu spiests šo pārliecību pakļaut tādai pārbaudei, kas …

Setembrīni strauji sakustējās, un Nafta turpināja:

—   Ā, es redzu, ka tas nebūs vajadzīgs. Es stāvu jums ceļā, jūs — man, labi, tad novedīsim mūsu nelielās domstarpības līdz galam tai vietā, kur nākas. Patlaban vēl tikai viens. Jūs savās svētulīgajās bailēs par jakobīņu revolūcijas radītās valsts izpratni saskatāt manā nostājā — pamodināt jaunatnē šaubas, izmest mēslainē jūsu kategorijas un atņemt idejām akadēmiski ētisko cildenumu —, redzat pedagoģisku noziegumu. Jūsu bailes ir pamatotas, jo ar jūsu humānismu ir beigas, varat par to būt pārliecināts, beigas un pagalam. Jau šobaltdien tas ir tikai pagātnes atlieka, klasiska banalitāte, garīga ennui107 , kas izraisa neapturamas žāvas, un ar to, cienījamais kungs, grasās tikt galā mūsu — jaunā revolūcija! Ja mēs kā audzinātāji sējam dziļākas šaubas, nekā jūsu pieticīgajai apgaismībai jebkad sapņos rādījies, tad mēs gan zinām, ko darām. Vienīgi no radikāla skepticisma, morāla haosa rodas neapstrīdamais, svētais terors, kas mūsu laikam

»nepieciešams. Tik daudz man par attaisnojumu un jums par pamācību. Pārējais ir citas dabas jautājums. Es jums došu par sevi ziņu.

—  Jūsu ziņa tiks uzklausīta, cienītais kungs! — Setembrīni iesaucās nopakaļ Naftam, kurš aizskrēja no galda pie drēbju pakaramā, lai paņemtu savu kažoku. Tad brīvmūrnieks smagi atkrita krēslā un piespieda rokas pie sirds.

—  Distrutiore! Cane arrabiato! Bisogna ammazzario!108 — viņš, aprauti elpu vilkdams, iesaucās.

Pārējie vēl arvien stāvēja ap galdu. Ferges ūsas joprojām raustījās. Vēzala apakšžoklis bija sasvēries greizi. Hanss Kastorps, atdarinādams vectēvu, balstīja zodu apkaklītē, jo viņam trīsēja galva. Visi domāja vienu un to pašu — ka, dodoties izbraukumā, nevienam ne prātā nebija tāds nobeigums. Visi — arī Setembrīni kungs — tūlīt iedomājās, cik laimīgi sagadījies, ka viņi atbraukuši divējās kamanās, nevis vienās kopējās. Tas tagad atviegloja atgriešanos mājās. Bet kas būs vēlāk?

—   Viņš jūs izaicināja, — nomāktā balsī ieminējās Hanss Kastorps.

—   Protams, — atsaucās Setembrīni un pameta mirkli uz līdzās stāvošo jauno cilvēku, taču tūlīt novērsās un atbalstīja galvu rokā.

—   Pieņemsiet uzaicinājumu? — apjautājās Vēzals.

—   Un jūs vēl jautājat? — atbildēja Setembrīni un brīdi pavēroja ari viņu. — Mani kungi! — Viņš, jau atguvies, pilnīgi valdīja pār sevi. — Man ļoti žēl, ka mūsu izpriecas brauciens beidzies šādi, bet uz tādiem starpgadījumiem jābūt vienmēr gatavam. Teorētiski es neatzīstu dueli, esmu likuma pusē, kas to aizliedz. Bet praksē tas tomēr ir citādi, un gadās situācijas … pretrunas, kas … vārdu sakot, esmu šī kunga rīcībā. Labi, ka jaunībā mazliet nodarbojos ar paukošanu, pāris stundu treniņa, un mana rokas locītava atkal būs kārtībā. Iesim! Par turpmāko sarunāsim. Droši vien viņš būs licis iejūgt.

Braucot mājās un arī vēlāk Hansam Kastorpam, brīžiem iedomājoties atbaidošo nejēdzību, kas gaidāma, sāka galva reibt, it īpaši, kad noskaidrojās, ka Nafta ne dzirdēt negrib par rapieriem, bet pieprasa divkauju ar pistolēm, un viņam arī tiešām bija tiesības izvēlēties ieročus, jo, pēc goda kodeksa, viņš bija apvainotais. Brīžiem, kad Hansam Kastorpam izdevās līdz zināmai robežai atbrīvoties no visiem samudžinājumiem un miglainības, viņa domas noskaidrojās, viņš apjauta, ka tas ir neprāts, kas jānovērš.

—   Ja vēl būtu bijis īsts apvainojums! — viņš iesaucās sarunā ar Setembrīni, Fergi un Vēzalu, kuru Nafta jau atceļā bija aizrunājis par karteļa aiznesēju un starpnieku abām pusēm. — Ja būtu atklāti — sabiedrībā notikusi nolamāšana, aizskarts pilsoņa gods! Ja viens būtu otra godīgo vārdu noķengājis, ja runa bijusi par sievieti, par konkrētu dzīves jautājumu, kur nekāda samierināšanās nav iespējama! Nu labi, tādos gadījumos duelis ir vienīgais atrisinājums, gods tiek gandarīts, viss beidzas samērā labi, pretinieki izšķiras izlīguši, tad varētu pat teikt, ka tas ir apsveicams pasākums, svētīgs un dažos sarežģītos gadījumos pat pieņemams. Bet ko Nafta ir izdarījis? Es nedomāju viņu aizstāvēt, es tikai prasu — kā viņš jūs apvainojis? Viņš teica, ka laiks kategorijas izmest mēslainē. Atņēmis, kā izteicās, jēdzieniem akadēmisko cieņu. Jūs tāpēc jūtaties apvainots — pieņemsim, ka pamatoti …

—   Pieņemsim? — atkārtoja Setembrīni kungs un uzlūkoja viņu.

—   Pamatoti, pamatoti! Viņš jūs ar to aizvainoja. Bet viņš jūs nenolamāja! Atjaujiet — tā taču ir starpība! Runa ir par abstraktiem jautājumiem, garīgiem jautājumiem. Ar saviem uzskatiem par garīgiem jautājumiem var aizvainot, nevis apvainot. Tā ir aksioma, ko atzīs jebkura goda tiesa, varu par to galvu likt ķīlā. Tāpēc arī tas, ko jūs viņam atbildējāt par «infamie» un «stingru nosodījumu», nav nekāds apvainojums, jo arī tas bija teikts garīgā nozīmē, viss attiecas uz garīgo sfēru, un ar personisko tam vispār nav nekāda sakara, vienīgi varētu būt runa par aizvainojumu. Garīgais nekad nevar būt personisks, tas paskaidro un papildina -aksiomu un tāpēc …

—   Jūs maldāties, mans draugs, — iebilda Setembrīni, aizvēris acis. — Maldāties vispirms, jau pieņemot, ka garīgajam nevarētu būt personiskas dabas raksturs. Jums nevajadzētu tā domāt. — Viņa sejai pārslīdēja viegls un rūgts smaids. — Pirmām kārtām jūs vispār kļūdāties savā garīgās sfēras vērtējumā, kuru, kā redzams, uzskatāt par tik nenozīmīgu, ka tā nespēj izraisīt tādus konfliktus un jūtu izpaudumus, kuri rodas reālās dzīves ietvaros un kuru atrisināšanā citas izejas nav kā vien ķeršanās pie ieročiem. All' incontro! 10f9 Abstraktais, skaidrais, ideālais ir tai pašā laikā arī absolūtais, stingrais, un tanī slēpjas daudz dziļākas un radikālākas naida iespējas, neierobežotākas un nesamierināmākas pretišķības nekā sabiedriskajā dzīvē. Vai gan jābrīnās, ka tad pat tiešāk un nežēlīgāk nekā sabiedriskā dzīvē var nonākt šādā situācijā, — vai nu tu, vai es, — patiesi radikālā situācijā, piedalīties divkaujā, fiziskā cīņā? Divkauja, mans draugs, nav tāds «pasākums» kā jebkurš cits. Tas ir pats pēdējais, tā ir atgriešanās pie dabas pirmsākumiem, tikai nedaudz mīkstināta ar dažiem bruņnieciskuma noteikumiem, kas gan ir loti nenozīmīgi. Būtiskais tanī ir pirmatnīgums, fiziskā cīņa, un katra vīrieša gods prasa, lai arī cik tālu viņš būtu no pirmatnīgā, prast šādā situācijā pienācīgi izturēties. Un tādā var nokļūt kuru katru brīdi. Tas, kurš nav spējīgs aizstāvēt savus ideālus, ziedojot pats sevi, savu roku, savas asinis, tas nav to cienīgs; svarīgi, lai visā savā apgarotībā spētu palikt drosmīgs un vīrišķīgs.

Tā Hanss Kastorps saņēma rājienu. Ko viņš būtu varējis atbildēt? Nomākts viņš domīgi klusēja. Setembrīni teiktajos vārdos bija gan savaldīgums, gan loģika, un tomēr viņa mutē tas skanēja svešādi un nedabiski. Šīs domas nebija viņa domas, tāpat kā divkauju ierosināja nevis viņš, bet terorists Nafta; tāds bija iznākums tam iekšējo impulsu vispārējam gūstam, kurā bija nonācis Setembrīni kunga gaišais saprāts, kļūdams par to kalpu un ieroci. Kā, vai tad tiešām garīgajam tāpēc vien, ka tas ir nelokāms, nenovēršami jātop zvēriskam, vai strīds jāizšķir fiziskajam pārspēkam? Hanss Kastorps pretojās tam vai arī mēģināja to darīt, bet ar izbailēm secināja, ka arī viņš neko nespēj. Arī viņā šie iekšējie impulsi bija stingri iesēdušies, viņš nebija tas •— arī viņš ne —, kurš varētu no tiem tikt vaļā. Ar draudīgu bezcerību uzvēdīja atmiņas, kā Vīdemanis un Zonnenšeins nejēdzīgā, zvēriskā kautiņā valstījās pa grīdu, un viņš ar šausmām apjauta, ka pats galvenais ir un paliek fiziskais spēks — nagi un zobi. Jā, jā, laikam jau vajag gan cīnīties divkaujā, jo tā iespējams saglabāt kaut jel kādu pirmatnējo instinktu regulēšanu… Hanss Kastorps piedāvājās bū* par Setembrīni kunga sekundantu.

Šis priekšlikums tika noraidīts. Nē, tas nederot, tas neesot ērti, tā viņam vispirms atbildēja Setembrīni, rūgti un atturīgi smaidot, un pēc īsām pārdomām arī Ferge un Vēzals — arī viņi bez īpaša pamatojuma apgalvoja, ka tas neesot iespējams, Hanss Kastorps nevarot piedalīties divkaujā par sekundantu. Kā neitrāla persona gan — jo arī tāda bija paredzēta bruņnieciskajos priekšrakstos, lai mīkstinātu zvēriskumu, — viņš varēja atrasties kaujas arēnā. Pat Nafta ar sava goda pienākumu kārtotāja Vēzala starpniecību bija izteicies šādā garā, un Hanss Kastorps jutās apmierināts. Vienalga, liecinieks vai neitrāla persona, bet katrā ziņā viņam būs iespēja ietekmēt noteikumus, kādi tiks izstrādāti divkaujai, un tas izrādījās diemžēl ļoti nepieciešams.

Jo Nafta, kā bija manāms no viņa izteikumiem, vairs

nemaz pār sevi nevaldīja. Viņš pieprasīja piecu soļu distanci un, ja būtu vajadzīgs, trīs šāvienus. Par šīm ārprātīgajām prasībām viņš paziņoja vēl tai pašā vakarā pēc strīda ar Vēzala starpniecību, kurš bija pilnīgi kļuvis par viņa domu paudēju un pārstāvi un daļēji viņa uzdevumā, daļēji pēc paša ieskatiem ļoti uzstājīgi pieprasīja šādus noteikumus. Setembrīni, protams, neiebilda, bet Ferge kā sekundants un Hanss Kastorps kā neitrāla persona jutās sašutuši, un Hanss Kastorps pat rupji uzbruka nožēlojamam Vēzalam. Vai viņam neesot kauna nākt klajā ar tik mežonīgām bezjēdzībām, kad runa esot par gluži abstraktu divkauju, kam pamatos neesot nekāda apvainojuma? Vai tad ar pistolēm jau nebūtu gana, nē, vēl tādas slepkavnieciskas detaļas! Te jau nu vairs nevarot ne runas būt par bruņnieciskumu, tad jau labāk tūlīt pat šauties caur mutautiņu! Uz viņu, uz Vēzalu, jau nešaušot no tik niecīga attāluma, tāpēc viņš tik viegli aizstāvot tādu asinskāri, un joprojām tādā pašā garā. Vēzals raustīja plecus, klusējot norādīdams, ka situācija tomēr izveidojusies visai kritiska, un tā kaut cik atbruņoja pretējo pusi, kas tiecās to aizmirst. Tomēr nākošajā dienā pēc neatlaidīgām pārrunām viņam izdevās panākt, ka Nafta atsakās no trijiem šāvieniem, piekrītot vienam, tāpat distanci starp duelantiem viņš ļāva nospraust piecpadsmit soļu attālumā ar tiesībām pirms šāviena paspert piecus soļus uz priekšu. Bet arī to panāca tikai ar norunu, ka netiks izdarīti nekādi samierināšanās mēģinājumi. Starp citu, pistoļu nebija.

Tās dabūja no Albīna kunga, Bez mazā, spožā revolvera, ar kuru viņam patika biedēt dāmas, viņam vēl bija pāris vienādu virsnieka pistoļu kopējā samta futrālī; tās bija beļģu pistoles — automātiski brauniņi ar brūniem koka rokturiem, tajos atradās magazīna — zilgani tērauda mehānismi ar spožiem stobriem un precīzi pielāgotiem tēmēkļiem. Hanss Kastorps bija kādreiz tās redzējis pie šī * vējgrābšļa un pretēji savai pārliecībai, aiz tīras objektivitātes piedāvājās tās no viņa aizņemties. Tā viņš arī darīja, neslēpdams, kādam nolūkam tās vajadzīgas, taču paturēdams to kā personīgu goda noslēpumu un viegli gūdams panākumu, vēršoties pie vējgrābšļa bruņnieciskuma. Albīna kungs pat pamācīja, kā ieročus pielādēt, un brīvā dabā, vairākkārt izmēģinādams, izšāva no abām pistolēm.

Tam visam bija nepieciešams laiks, tāpēc līdz divkaujai pagāja divas dienas un trīs naktis. Satikšanās vietu izraudzijās Hanss Kastorps; tas bija viņa iemīļotais, gleznainais, vasarā vienos zilos ziedos slīgstošais nostūris, kur viņš mēdza vientulībā pavadīt savus «vadības» brīžus. Te trešajā rītā pēc strīda, tiklīdz būs pietiekami gaišs, ķilda tiks novesta līdz galam. Tikai iepriekšējā vakarā stipri vēlu Hanss Kastorps, kurš bija ļoti uztraucies, attapās, ka uz divkaujas vietu nepieciešams ņemt līdzi arī ārstu.

Viņš tūlīt pat apspriedās par to ar Fergi, bet izrādījās, ka tas ir ļoti smags jautājums. Radamants bija gan bijis korporelis, bet nevarēja taču gaidīt, ka ārstniecības iestādes galvenais ārsts atbalstīs tādu nelikumību, vēl jo vairāk tāpēc, ka runa bija par viņa pacientiem. Vispār nebija nekādu cerību, ka atradīsies ārsts, kurš būtu ar mieru izpalīdzēt pistoļu divkaujā diviem smagiem slimniekiem. Tika padomāts arī par Krokovski, bet par šo spiritistu nevarēja pat droši zināt, vai viņš vispār jēdz pārsiet brūces.

Kad par to ieminējās Vēzalam, tas paziņoja, ka Nafta jau pateicis savas domas šai jautājumā — viņš ārstu negribot. Viņš neejot turp, lai tiktu ziests un tīstīts, bet lai cīnītos un cīnītos visai nopietni. Gar to, kas būšot pēc tam, viņam neesot nekādas daļas, gan jau tad redzēšot. Tā bija drūma ziņa, ko Hanss Kastorps centās iztulkot tā, ka Nafta klusībā droši vien cerot, ka ārsts nemaz nebūšot nepieciešams. Vai tad Setembrīni tāpat nebija pie viņa atsūtītajam Fergem pateicis, lai ar šo jautājumu nenoņemoties, jo tas viņu neinteresējot? Nemaz jau nebija tāds neprāts cerēt, ka pretinieki klusībā nolēmuši līdz asinsizliešanai nenonākt. Kopš nelaimīgās vārdu maiņas jau bija divas naktis nogulētas un nogulēs vēl trešo. Tas atvēsina, visu noskaidro, laika tecējumā garastāvoklis nevar palikt nemainīgs. Rīt no rīta ar ieroci rokā neviens no strīdniekiem nebūs vairs tāds, kāds bija nesaskaņu vakarā. Varbūt viņi darbosies vienīgi neapzināti, par vari cenšoties saglabāt savu prestižu goda jautājumā, nevis pēc pašreizējās brīvās gribas, — kā būtu rīkojušies toreiz, pakļaudamies dusmu uzliesmojumam un pārliecībai, — un vajadzētu viņus kaut kādā veidā pasargāt no tādas sevis noliegšanas par labu tam, kas viņi kādreiz bijuši.

Hansam Kastorpam, šādi spriedelējot, bija zināmā mērā taisnība, tikai diemžēl tādā nozīmē, par kādu viņš ne sapņos nevarēja iedomāties. Viņam pat bija pilnīga taisnība, ciktāl tas attiecās uz Setembrīni. Bet, ja vien viņš būtu varējis nojaust, kādā virzienā līdz izšķirošajam brīdim Nafta grozīs savus nodomus vai ari tieši šobrīd grozījis, tad pat iekšējie impulsi un iemesli, kas to visu izraisīja, nebūtu spējuši viņu aizkavēt un viņš nebūtu pieļāvis to, kas notika.

Pulksten septiņos saulei vēl nebija ne prātā rādīties aiz sava kalna, bet, kad Hanss Kastorps pēc nemierīgi pavadītās nakts iznāca no sanatorijas «Berghof» un devās uz satikšanās vietu, cauri dūmakai pamazām ausa diena. Apkopējas, uzposdamas halli, pārsteigtas raudzījās viņam nopakaļ. Galvenie vārti bija jau atslēgti, Ferge un Vēzals — katrs atsevišķi vai arī abi kopā, jādomā, bija jau aizgājuši: viens, lai pavadītu uz divkaujas vietu Setembrīni, otrs — Naftu. Hanss Kastorps gāja viens, jo viņam kā neitrālai personai neklājās pievienoties kādai pusei.

Viņš devās uz divkaujas vietu automātiski, pildīdams pienākumu, apstākļu piespiests. Protams, atrasties tur bija nepieciešams. Ne domas, ka varētu stāvēt nomaļus no šiem notikumiem un, gultā guļot, gaidīt, kāds būs iznākums, pirmkārt, jau tāpēc… Bet šo «pirmkārt» viņš līdz galam neizprātoja un tūlīt pārgāja pie «otrkārt», proti, ka nevar notikumus pamest pašplūsmei. Vēl, paldies dievam, nekas ļauns nebija noticis, un nekam ļaunam arī nav jānotiek, tas pat likās neiespējami. Vajadzēja celties vēl tumsā, iztikt bez brokastīm un saltā rīta agrumā tikties zem klajas debess, kā nu reiz bija norunāts. Bet tad viņa — Hansa Kastorpa ietekmē, viņam klāt esot, neapšaubāmi viss kaut kādā veidā nokārtosies labi un mierīgi — kā īsti, to iepriekš nav iespējams paredzēt un labāk arī necensties uzminēt, jo„ pieredze māca, ka pat visnenozīmīgākie notikumi noris citādi, nekā tos iepriekš mēģina iedomāties.

Un tomēr šis bija pats nepatīkamākais rīts viņa mūžā. Gurdens un neizgulējies Hanss Kastorps aiz nervozitātes gandrīz vai klabināja zobus un, pat neko daudz neiedziļinādamies, juta stipru kārdinājumu pārāk neuzticēties nomierinošajai pārliecībai. Bija dīvains laika posms… Kašķīgā dāma no Minskas, kas iedzina sevi postā, trakojošais skolnieks, Videmanis un Zonnenšeins, poļu skandāli ar pļaukām—-tas viss juku jukām plaiksnījās viņa domās. Viņš nespēja ticēt, ka viņa acu priekšā divi cilvēki viens uz otru šaus, varbūt asiņaini viens otru sakropļos. Bet, atceroties, kas viņa acu priekšā notika ar Videmani un Zonnenšeinu, viņu sagrāba šaubas pašam par sevi un visu pasauli un metās auksts ar visu kažokādas jaku, kaut ari stāvokļa patētika un neparastība, "kā arī dzīvinošais agrā rīta gaiss spirdzināja un pacilāja. Tādu — tik pretrunīgu un mainīgu domu un izjūtu varā viņš pamazām kāpa rīta krēslu kliedējošā gaismā augšup pa šauru nogāzes taciņu, kas sākās ciematā no bobsleja ceļa gala, sasniedza dziļi piesnigušo mežu, pārgāja pāri koka tiltiem, zem kuriem lejup vijās kamanu ceļš, un brida starp kokiem tālāk, kur taciņu nebija vis nošķūrējusi lāpsta, bet ieminušas cilvēku pēdas.

Viņš gāja ātri, tāpēc drīz vien panāca Setembrīni un Fergi, kurš zem apmetņa pieturēja ar roku pistoļu kasti. Hanss Kastorps nelikās zinis par spēles noteikumiem, piebiedrojās viņiem un, tiklīdz atradās līdzās, tā ieraudzīja arī Naftu un Vēzalu, kas nedaudz aizsteigušies priekšā.

—   Kāds auksts rīts, vismaz grādu astoņpadsmit, — viņš ierunājās ar vislabākajiem nodomiem, bet pats iztrūkās par tik vieglprātīgiem vārdiem un piebilda: — Kungi, esmu pārliecināts …

Pārējie klusēja. Ferges labsirdīgās ūsas raustījās. Pēc brīža Setembrīni palika stāvam, saņēma Hansa Kastorpa roku, apsedza to ar savas otras rokas plaukstu un teica:

—   Labais draugs, es negalināšu. Es to nedarīšu. Es nostāšos viņa lodei pretī, tas ir viss, ko mans gods var no manis prasīt. Bet es negalināšu, uz to jūs varat paļauties!

Viņš palaida Hansa Kastorpa roku vaļā un devās tālāk. Hanss Kastorps jutās dziļi aizkustināts, paspēris dažus soļus, viņš sacīja:

—   Tas ir brīnum jauki, Setembrīni kungs, tikai, no otras puses … Ja viņš savukārt…

Setembrīni pašūpoja galvu. Hanss Kastorps apsvēra, ka tādā gadījumā, ja viens nešauj, arī otram tas nebūs iespējams, un secināja, ka viss beigsies laimīgi un viņa cerības sāk piepildīties. Ap sirdi kļuva vieglāk.

Viņi pārgāja pāri tiltiņam, kas veda pār aizu, kurā vasarā gāzās tagad sastingušais ūdenskritums, padarīdams ainavu pievilcīgi gleznainu. Nafta un Vēzals staigāja šurp un turp gar baltiem sniega spilveniem apkrauto solu, uz kura reiz sēžot Hansam Kastorpam, neparasti dzīvu atmiņu satrauktam, vajadzēja nogaidīt, kamēr pārstās tecēt pa degunu asinis. Nafta smēķēja cigareti, un Hanss Kastorps sev jautāja, vai viņš arī to gribētu, taču zināja, ka viņam nav ne mazākās vēlēšanās to darīt, un saprata arī, ka Naftam tā ir tikai afektācija. Ar labpatiku, kādu

Hanss Kastorps te pastāvīgi izjuta, viņš pameta skatienu uz savu drosmīgi intīmo pārdzīvojumu nostūri, kas arī tagad saltajā nekustībā bija tikpat skaists kā zilajā ziedēšanas laikā. Slīpai priedei, kas šķērsoja ainavu, uz zariem un stumbra smagi gūlās sniegs.

—   Labrīt! — viņš moži sveicināja, vēlēdamies no sākta gala radīt sanākušo vidū nepiespiestību un dabiskumu, kam vajadzētu palīdzēt izkliedēt ļaunumu, tomēr viņam nelaimējās — neviens neatbildēja. Savstarpējā sasveicināšanās aprobežojās ar klusu palocīšanos, kas bija tik stīva, ka gandrīz nebija pamanāma. Tomēr viņš palika pie savas apņemšanās, lai visu to, ar ko bija te atnācis — ar satrauktās elpas siltumu, ko šai ziemas rītā izraisīja ātrais nāciens, — liktu lietā labam nodomam, un uzsāka:

—   Kungi, esmu pārliecināts …

—   Varēsiet savu pārliecību kādu citu reizi klāstīt, — Nafta vēsi attrauca. — Ieročus, ja drīkstu lūgt, — viņš tikpat augstprātīgi piebilda.

Un Hanss Kastorps, izsists no sliedēm, noskatījās, kā Ferge izvelk no apmetņa apakšas liktenīgo futrāli, kā Vēzals, piegājis pie viņa, saņem vienu pistoli, lai nodotu to tālāk Naftam. Setembrīni saņēma no Ferges rokas otru. Tad vajadzēja atkāpties; Ferge, paklusu nomurminādams, to palūdza un sāka soļiem mērīt distanci, ar papēžiem iespiezdams īsas līnijas, bet kā iekšējās barjeras nolika divus spieķus — savu paša un Setembrīni.

Labsirdīgais cietējs — ar ko viņš noņemas? Hanss Kastorps neticēja savām acīm. Fergem bija garas kājas, un soļus viņš spēra krietni platus, tāpēc vismaz tie piecpadsmit soļi izvērtās par pienācīgu atstatumu, kaut arī tur vēl bija sasodītās barjeras, kas tiešām atradās netālu viena no otras. Protams-, viņš gribēja būt godīgs; Un tomēr kādā dvēseles aptumsumā viņš darbojās;' veikdams visus šos priekšdarbus, kuru jēga bija tik baismīga?

Nafta, tiklīdz bija ar papēdi novilkta ārējā līnija, nometa kažoku sniegā ar ūdeļādu oderi uz āru un, turēdams pistoli rokā, nostājās uz vienas no ārējām līnijām, kamēr vēl Ferge izdarīja pārējās atzīmes. Kad viņš to bija pabeidzis, arī Setembrīni, atpogājis apdilušo kažokādas jaku, ieņēma savu vietu. Tad Hanss Kastorps izrāvās no sastinguma un steigšus vēlreiz panāca uz priekšu.

—   Mani kungi, — viņš nomākti ierunājās, — nepārsteidzieties! Neraugoties uz visu, mans pienākums…

—   Klusējiet! — Nafta skarbi uzsauca. — Dodiet zīmi!

Neviens zīmi nedeva. Par to nebija norunāts. Laikam

vajadzēja teikt «Sākt!», bet par to, ka atbaidošo aicinājumu būtu jāizsaka neitrālajai personai, nebija padomāts, ne arī pieminēts. Hanss Kastorps klusēja, un neviens viņa vietā neko neteica.

—   Sākam! — paziņoja Nafta. — Uz priekšu, godājamais kungs, un šaujiet! — viņš uzsauca savam pretiniekam un pats devās uz priekšu, turēdams pistoli izstieptā rokā un mērķēdams Setembrīni krūtīs, — neticams skats. To pašu darīja Setembrīni. Pie trešā soja, — Nafta, vēl arvien nešaudams, bija jau pie barjeras, — Setembrīni pacēla pistoli ļoti augstu un nospieda gaili. Spalgais šāviens daudzkārtēji atbalsojās. Kalni vēl un vēl sasaucās, visa ieleja bija skaņu pārpilna, un Hanss Kastorps nodomāja, ka kuru katru brīdi šurp saskries cilvēki.

—   Jūs šāvāt gaisā, — Nafta sacīja savaldīgi un nolaida roku ar pistoli.

—   Es šauju, kur man patīk.

—   Jūs šausiet vēlreiz!

—   Pat nedomāju. Jūsu kārta.

Un Setembrīni paceltu galvu, raudzīdamies debesīs, nostājās pret otru mazliet sāniski, ne gluži pretī, kas bija aizkustinoši. Kā redzams, viņš bija dzirdējis, ka nevajag pretiniekam griezt pretī visā platumā krūtis, un viņš ievēroja šo norādījumu.

—   Zaķpastala! — iekliedzās Nafta, ar tādu cilvēcisku izsaucienu atzīdams, ka vairāk vīrišķības nepieciešams, lai šautu pats, nekā lai ļautu otram šaut uz sevi, pacēla pistoli tā, kā divkaujā nav pieņemts, un iešāva sev galvā.

Nožēlojams, neaizmirstams skats! Kamēr kalni svaidījās, atbalsodami Naftas ļaundarības skarbās skaņas, viņš, augstu cilādams kājas, paspēra dažus soļus atpakaļ, krasi pasviedās pa labi un iekrita ar seju sniegā.

Visi palika kādu brīdi stāvam kā sastinguši. Setembrīni, aizmetis pistoli tālu prom, piegāja pie viņa pirmais.

—   Infelice! — viņš iesaucās. — Čhe cosa fai per l'amor di Dio!

Hanss Kastorps palīdzēja Naftas ķermeni apgriezt. Viņi ieraudzīja līdzās deniņiem melnsārtu caurumu. Ielūkojās tā sejā, ko labāk bija tūlīt pat apsegt ar zīda mutautiņu, kura galiņš rēgojās laukā no Naftas krūškabatiņas.

Pērkona grāviens

Septiņus gadus Hanss Kastorps bija pavadījis šeit, augšā, — nav jau nekāds apaļš skaitlis tiem, kam patīk decimālā skaitīšanas sistēma, un tomēr labs, savā ziņā parocīgs skaitlis, mistiski gleznains laika mērītājs, varētu teikt, sirdij tīkamāks nekā tāds sauss pusducis. Viņš bija sēdējis pie visiem ēdamzāles septiņiem galdiem, pie katra apmēram gadu. Beigās viņš sēdēja pie «sliktā» krievu galda kopā ar diviem armēņiem, diviem somiem, vienu buhārieti un vienu kurdu. Tur viņš sēdēja, apaudzis ar nelielu bārdiņu, kuru pa šo laiku bija paguvis uzaudzēt, ar diezgan nenoteiktas formas salmu krāsas bārdiņu; esam spiesti šai apstāklī saskatīt liecību par zināmu filozofisku vienaldzību pret savu ārieni. Jā, mums jāiet tālāk un jāatzīst, ka šī tieksme — nevērīgi izturēties pret sevi — ir saistīta ar tādu pašu ārpasaules tieksmi — nevērīgi izturēties pret viņu. Priekšniecība pārstāja gudrot viņam ārstniecības diversijas. Bez ikrīta jautājuma, vai viņš «jauki» gulējis, kas drīzāk bija retorisks un ko uzdeva visiem, hofrāts tikai paretam aprunājās ar viņu, un arī Adriatika fon Mīlendoka (ap to laiku, par kuru mēs runājam, viņai jau bija pie acs pilnīgi nobriedis miežagrauds) to nedarīja katru otro dienu. Ja palūkojamies uzmanīgāk, tad jāteic, ka tas notika reti vai pat nekad. Viņu lika mierā — apmēram tā, kā liek mierā skolnieku, kuram ir savdabīgi patīkama priekšrocība, ka nav vairs wekas jādara, jo palikšana uz otru gadu ir jau nolemta, un tāpēc ar viņu vairs nerēķinās, — orģijas veida brīvība, un mēs sev jautājam, vai brīvībai iespējama vēl kāda cita forma un veids nekā šis. Lai vai kā, te bija kāds, kuram priekšniecībai nevajadzēja sekot ar modru aci, jo tā bija drošā, ka viņa krūtīs vairs nedzims mežonīgi un spītīgi nodomi, — drošs slimnieks, uz kuru var paļauties, kurš nemaz īsti nezina, kur citur vēl varētu dzīvot, kurš vispār nemaz nespēj iedomāties, ka iespējams atgriezties līdzenumā… Vai tā arī nebija zināma bezrūpība, kas izpaudās attieksmē pret viņu, kaut vai tai apstāklī, ka viņš bija nosēdināts pie «sliktā» krievu galda? To sakot, mums nav ne prātā kaut kas pazemojošs pret «slikto» krievu galdu! Nebija gluži nekādas jūtamas starpības, priekšrocības vai pāri nodarījumu nevienam no visiem septiņiem galdiem. Drosmīgi sakot, te bija goda galdu demokrātija. Tie paši bagātīgie ēdieni tika pasniegti kā uz šī, tā uz visiem citiem; Radamants rindas kārtībā sēdās pie tā, saņemdams savas lielās rokas šķīvja priekšā; un dažādo tautību pārstāvji, kas pie tā ēda, bija godājami cilvēces locekļi, lai gan ari viņi nezināja latīņu valodu un ēdot neldīrējās.

Laiks — ne tāds, kādu to rāda staciju pulksteņi, kam lielais rādītājs grūdieniem pārsviežas no piecām minūtēm uz piecām minūtēm, bet drīzāk tāds kā gluži mazajiem pulkstentiņiem, kam rādītāju kustības vispār nav manāmas, vai kā zāle, kuru neviena acs nevar saskatīt augam, kaut arī tā slepus aug, jo kādu dienu tas tomēr kļūst skaidri redzams; laiks — šī līnija, kas sastāv no vienlaidu satuvinātiem punktiem (grēcīgi mirušais Nafta laikam jautātu, kā var vienlaidu satuvināti punkti veidot līniju), •— tātad laiks savā zaglīgajā, nemanāmā, slepenajā un tomēr darbīgajā veidā radīja pārmaiņas. Piemēra pēc, zēns Tedijs vienu dienu — protams, ne «vienā dienā», bet gluži nenosakāmi, ar kuru dienu, — vairs nebija zēns. Dāmas nevarēja viņu vairs sēdināt sev klēpī, kad viņš reizēm piecēlās no gultas un, nomainījis pidžamu pret sporta uzvalku, nonāca lejā. Nemanot apstākļi bija mainījušies, viņš pats tādās reizēs sēdināja tās sev klēpī, un tas sagādāja abām pusēm tikpat daudz prieka, pat vēl vairāk. Viņš bija — neteiksim, ka uzziedējis, bet izstīdzējis gan par jaunekli. Hanss Kastorps to nebija manījis un tad pēkšņi ieraudzīja. Jāteic gan, ka ne laiks, ne ātrā augšana nenāca par labu jauneklim Tedijam, viņš nebija tam radīts. Laiks nenesa viņam svētību — divdesmit viena gada vecumā viņš nomira no slimības, pret kuru bija uzņēmīgs, un viņa istabā, kā parasti tādās reizēs, tika kopts un tīrīts. Mēs to stāstām tik mierīgi tāpēc, ka nekādas lielas atšķirības nebija starp viņa jaunajiem un līdzšinējiem apstākļiem.

Bet bija arī nopietnāki nāves gadījumi, līdzenuma gadījumi, kas mūsu varoni skāra tuvāk — vai senāk būtu skāruši tuvāk. Mēs domājam par nesen mūžībā aizgājušā vecā konsula Tīnapela — Hansa vectēvoča un audžutēva padzisušo piemiņu. Viņš bija rūpīgi sargājies no kaitīgiem atmosfēras spiedieniem un ļāvis tēvocim Džeimsam blamēties, bet galu galā tomēr nebija varējis izvairīties no triekas, un īsā, bet saudzīgi un delikāti sastādītā telegramma, kas ziņoja par viņa zemes gaitu izbeigšanos, — saudzīga un delikāta, drīzāk respektējot aizgājēju nekā ziņas saņēmēju, — nonāca kādu dienu rokās Hansam Kastorpam, kurš tobrīd gulēja lieliskajā guļamkrēslā; viņš tūlīt nopirka pastpapīru ar melnu maliņu un aizrakstīja tēvočiem; viņš, divkārtējs bārenis, uzskatot, ka tagad esot trešo reizi kļuvis bārenis un vēl jo vairāk jūtoties noskumis, tāpēc ka nevarot vectēvoci pavadīt pēdējā gaitā, jo viņam esot noliegts pārtraukt savu uzturēšanos šeit.

Runāt par sērām būtu īstenības izskaistināšana, tomēr Hansa Kastorpa acīs šajās dienās uzradās domīgāka izteiksme nekā parasti. Šis nāves gadījums, kas arī agrāk nebūtu izraisījis sevišķi lielu jūtu pārdzīvojumu, — pēc fantastiskajiem, tālu no dzimtenes pavadītajiem gadiņiem tāda pārdzīvojuma iespēja bija tikpat kā pilnīgi izzudusi, — tomēr šis nāves gadījums pārrāva vēl vienu saiti ar lejā dzīvojošajiem un piešķīra tam, ko Hanss Kastorps pamatoti sauca par brīvību, galīgo pilnveidojumu. Tiešām pēdējā laikā, par ko mēs runājam, viņam bija zudusi jebkura saskare ar līdzenumu. Ne viņš rakstīja turp vēstules, ne arī pats saņēma tās no turienes. «Maria Mancini» viņam vairs netika sūtīti. Viņš bija atradis te citu cigāru marku, kura viņam patika un kurai viņš tagad bija tikpat uzticīgs kā iepriekšējai, — tādu marku, kas pat potārpētniekiem ledus valstībā līdzētu tikt pāri visbargākajiem pārbaudījumiem; apgādājies ar šo mantu, cilvēks tikpat kā gulēja jūras malā un spēja daudz ko paciest, — rūpīgi izgatavots smalklapains cigārs, tā sauktais «Rītlī zvērests», mazliet resnāks par «Maria», pelēks, ar zilganu gredzenu, ļoti maigs un pakļāvīgs pēc rakstura, tik vienmērīgi degošs, pārvēršas sniegbaltos pelnos, kuros saglabājas pat seglapu dzīslas, tā ka baudītājam varēja noderēt smilšu pulksteņa vietā un reizēm noderēja arī, jo kabatas pulksteni viņš vairs nelietoja. Tas negāja, kādu dienu bija nokritis no naktsgaldiņa, un viņš neparūpējās, lai tās atsāktu laiku mērījošo skrējienu pa apli — tā paša iemesla pēc, kādēļ neiegādājās kalendāru, lai būtu — vienalga — vai nu ik dienas ko noraut pa lapiņai, vai tāpēc, lai iepriekš zinātu, kura diena ir vai kādi svētki paredzami: tātad «brīvības» dēļ, pastaigu dēļ jūras krastā, par godu vienmēr un mūžīgi pastāvošajam, pret kuru no visa aizgājušais Hanss Kastorps kļuva tik atsaucīgs un kura apslēptā, hermētiskā burvība izvērtās par viņa dvēseles dzīves nozīmīgāko notikumu, un šinī sfērā risinājās mūsu varoņa pieticīgo dvēseles spēku alķīmiskais piedzīvojums.

Tā viņš atkal gulēja savā lodži]ā„ vasara bija pašā plaukumā, tāpat kā toreiz, kad viņš atbrauca, nu jau septīto reizi — viņš gan to nezināja — gads noslēdzās sevi.

Pēkšņi nogranda …

Bet kauns un satraukums nejauj mums plātīgi attēlot to, kas tur granda un notika. Nekādu dižošanos, ne mednieku stāstus! Balsi apvaldīdami, darīsim zināmu, ka atskanēja tas pērkona grāviens, kuru mēs visi bijām paredzējuši, — apdullinošā, ilgi krātā, postošā truluma un naida detonācija — vēsturisks pērkona grāviens, ar mērenu cieņu izsakoties; tas satricināja zemes pamatus, bet mums šis pērkona grāviens uzspridzināja Burvju kalnu un mūsu snauduli nesaudzīgi izmeta aiz sanatorijas vārtiem. Apjucis viņš sēž zālītē un berzē acis, jo nebija klausījis brīdinājumus un nokavējis laikus ieskatīties laikrakstos.

Viņa Vidusjūras draugs un audzinātājs bija nemitīgi centies kaut ko darīt lietas labā un galvenajos vilcienos ziņojis savam audzināmajam rūpju bērnam par notikumiem pasaulē, bet audzēknis klausījās tikai pa ausu galam, jo, kaut arī viņš «vadīdams» šo to domāja par priekšmetu garīgajām ēnām, taču pašiem priekšmetiem nepievērsa nekādu uzmanību aiz augstprātīgas noslieces uzskatīt ēnas par priekšmetiem un priekšmetus par ēnām, par ko viņu nevar pat asi nosodīt, jo šī attieksme nav vēl līdz šim pilnīgi noskaidrota.

Tagad nebija vairs tā kā senāk, kad Setembrīni kungs, pēkšņi visu atskārzdams, sēdēja pie horizontāli gulošā Hansa Kastorpa gultas un centās viņu pamācīt un ietekmēt dzīvības un nāves jautājumos. Tagad, iespiedis delnas starp ceļgaliem, Hanss Kastorps sēdēja pie humānista gultas mazajā guļamistabā vai arī līdzās viņa atpūtas guļvietai dienā — atsevišķajā mājīgajā mansarda studijā ar karbonāru krēsliem un ūdens karafi, izklaidēja viņu un pieklājīgi klausījās viņa spriedumos par starptautisko stāvokli, jo nu jau Lodoviko kungs reti bija uz kājām. Naftas briesmīgā nāve, dziļi izmisušā strīdnieka teroristiskais solis bija viņa jūtīgajam raksturam smags sitiens; viņš nespēja no tā atgūties, kopš tā laika pastāvīgi jutās vārgs un nespēcīgs. Viņa darbošanās «Socioloģiskajā patoloģijā» bija pārtraukta, vārdnīca, kurā jāietilpst visiem daiļliteratūras darbiem, kas atspoguļo cilvēku ciešanas, tālāk nevirzījās, šī izdevuma līga veltīgi gaidīja savas enciklopēdijas nākamo sējumu; Setembrīni bija spiests savu līdzdalību progresa organizācijā turpināt vienīgi ar mutvārdiem, un Hansa Kastorpa draudzīgie apciemojumi sagādāja viņam šo iespēju, citādi būtu jāatsakās arī no' tās.

Gan vārgā balsī, bet raiti, skaisti un dedzīgi viņš runāja par cilvēka pilnveidošanos sabiedriskajā dzīvē. Viņa runa plūda līdzīgi baložu spārnu vēdām, bet, tiklīdz viņš pieskārās jautājumam par visu atbrīvoto tautu apvienošanos kopīgai, laimīgai nākotnei, tūlīt viņa vārdiem piejaucās — viņš to droši vien ne zināja, ne gribēja — kaut kas no ērgja spārnu šalkoņas, un tas laikam gan bija politikas iespaids, mantojums no vectēva, kas līdz ar humānistisko mantojumu no tēva bija viņā, Lodoviko, apvienojies mīlestībā uz daiļo literatūru — gluži tāpat kā humanitāte un politika apvienojās cildenā un svinīgam tostam līdzīgā civilizācijas idejā, kur saliedējās baloža lēnprātība ar ērgļa drosmi un gaidīja savu stundu, tautu atmodas rītu, kad sastinguma princips tiks satriekts un pilsoniskās demokrātijas svētā alianse ievadīta pareizās sliedēs… Te bija manāma zināma nesaskaņa. Setembrīni kungs bija humānists, bet reizē ar to un tieši tāpēc — viņš par to runāja tikai aplinkus — arī kareivīgs. Divkaujā ar skarbo Naftu viņš bija izturējies kā krietns cilvēks, bet, ja vien cilvēciskais jūsmīgi saistījās ar politiku, ar ideju par civilizācijas uzvaru un kundzību un pilsoņa šķēps tika iesvētīts uz cilvēcības altāra, tad bija jāšaubās, vai viņš atturēs savu roku no asinsizliešanas; jā, iekšējie apstākļi sekmēja to, ka Setembrīni kunga cildenajā domu gaitā ērgļa drosmes elementi arvien vairāk un vairāk atbīdīja malā baloža lēnprātību.

Bieži viert viņa attieksme pret lielajām pasaules konjunktūrām bija pretrunīga, to ietekmēja šaubas un nenoteiktība. Vēl nesen, pirms diviem vai pusotra gadiņiem, viņa runa pauda nemieru par savas tēvzemes sadarbību ar Austriju (Albānijā); savā ziņā šāda sadarbība viņu » iedvesmoja, jo bija vērsta pret nekulturālo, pusaziātisko valsti, pret pātagu un Sliselburgu, bet tai pašā laikā arī nomāca, jo tā bija necienīga savienība ar mūžseno ienaidnieku, ar sastinguma principu un tautu verdzināšanu. Līdzīgas pretrunīgas jūtas iepriekšējā rudenī bija izraisījis Francijas lielais aizdevums Krievijai — aizdevums dzelzceļa tīkla būvei Polijā. Jo Setembrīni kungs piederēja pie frankofilu partijas savā zemē; tas nevarētu pārsteigt, ja zina, ka viņa vectēvs Jūlija revolūcijas dienas pielīdzināja

pasaules radīšanas dienām; bet apgaismotās republikas saprašanās ar Bizantijas skitiem viņu morāliski mulsināja, nomāca viņa prātu, un, tikai domājot par dzelzceļa tīkla stratēģisko nozīmi, šīs izjūtas nomainīja sirdi priecējoša cerība. Tad notika grāfa nogalināšana, kas ikvienam, izņemot vācu snauduļus, noderēja par trauksmes signālu, par norādījumu notikumu sapratējiem, pie kuriem ar pilnām tiesībām varam pieskaitīt Setembrīni kungu. Hanss Kastorps gan redzēja viņa cilvēcisko šausmināšanos par tādu vardarbību, bet redzēja arī viņa priecīgo satraukumu, aptverot, ka tā ir tautas un atbrīvošanās kustība, kas vērsta pret naida cietoksni, lai gan nedrīkstēja aizmirst, ka šis akts ir maskaviešu grūti gūtais panākums, un tas viņu gan ļoti nomāca, bet nekavēja pēc trim nedēļām monarhijas ultimatīvās prasības Serbijai nosaukt par cilvēces apvainošanu un atbaidošu noziegumu, ņemot vēra sekas, kuras viņam nebija nekāds noslēpums un kuras viņš, aizgūtnēm vilkdams elpu, apsveica.

Vārdu sakot, Setembrīni kunga izjūtas bija loti sarežģītas, tāpat kā liktenīgais notikums, kuru viņš vēroja un, redzēdams ātri nobriestam, mēģināja ar aplinku mājieniem atvērt savam audzēknim acis, jo nacionālā pieklājība un žēlums neļāva viņam par šiem jautājumiem izteikties bez aplinkiem. Pirmās mobilizācijas laikā, tais dienās, kad tika pieteikts karš, viņš bija pasācis Hansam Kastorpam sniegt pretī abas rokas un spiest viņa rokas tā, ka mūsu nejēgam tas aizkustināja gan sirdi, bet ne prātu.

— Mīļais draugs] — sacīja itālietis. — Šaujampulveri, iespiedmašīnu — to jūs neapšaubāmi esat kādreiz izgudrojuši! Bet ja jūs domājat, ka mēs stāsimies pretī revolūcijai … Caro …

Nomācošo gaidu dienās, kad Eiropas nervi tika raustīti kā uz moku sola, Hanss Kastorps neredzēja Setembrīni kungu. Laikrakstu satraucošās ziņas tagad tiešā ceļā iespiedās no līdzenuma dzīlēm pie viņa lodžijā, tās satricināja visu namu, piepildīja ar sēra dvaku ēdamzāli un pat smagi slimo un moribundu istabas. Tie bija brīži, kad snaudulis, neapjēgdams, kā tas noticis, ka viņš izsviests laukā, zālītē, pamazām sāka slieties augšā, tad apsēdās un izberzēja acis … Pabeigsim šo ainu, lai atbilstoši attēlotu viņa dvēseles stāvokli. Viņš pievilka kājas, piecēlās un paraudzījās visapkārt. Saprata, ka burvība beigusies, ka ir atbrīvots, glābts — ne paša spēkiem, kā viņam ar kaunu vajadzēja sev atzīties, bet elementāra, ārēja vara bija izmetusi viņu laukā no iepriekšējās dzīves, tā vara, kurai viņa atbrīvošana bija mazsvarīga, jo tā notika vienīgi starp citu. Kaut arī viņa necilais liktenis nebija saskatāms uz vispārējā lielā fona — vai tanī neizpaudās kaut kas no viņam vien domātā, tātad no dievišķīgās labdarības un taisnīguma? Vai dzīve nepieņēma atkal savu grēcīgo rūpju bērnu, nevis solot lētu labklājību, bet nopietni un bargi, grūtu pārbaudījumu ceļā, kas varbūt nemaz arī nenozīmēja dzīvi, taču tieši šai gadījumā trīs goda zalves viņam, grēciniekam? Un tā nu viņš noslīga ceļos, pacēlis rokas un seju pret debesīm, kas pletās kvēpaini tumšas, bet ne vairs kā velve virs Grēcīgā kalna alas.

Tādā pozā viņu atrada Setembrīni kungs, — protams, stipri tēlaini runājot, jo īstenībā, kā mēs jau zinām, mūsu varoņa klīrīgā atturība nekad neatļautos tādu teatrālu uzvedību. Klīrīgā īstenībā mentors viņu sastapa kravājot ceļasomas, jo kopš savas atmošanās Hanss Kastorps izrādījās ierauts trauksmainas prombraukšanas virpulī un kņadā, ko bija izraisījis visu satriecošais pērkona grāviens līdzenumā. «Dzimtene» atgādināja iztraucētu skudru pūzni. Pa galvu pa kaklu te, augšā, dzīvojošā tautiņa metās piectūkstoš pēdu dziļumā, pārbaudījumu līdzenumā, apkārusies ap mazā, pārpilnā vilcieniņa pakāpieniem, ja bija vajadzīgs, arī bez bagāžas, kas kaudzēm krājās uz stacijas perona, kur ļaužu bija kā biezs un līdz kurienei, šķiet, no lejas — no līdzenuma jau kāpa augšā smacīgs kaujas smārds, — un Hanss traucās līdzi. Drūzmā un kņadā Lodoviko viņu apskāva — apskāva abām rokām un noskūpstīja kā dienvidnieks (vai arī kā krievs) uz abiem vaigiem, mūsu patvarīgo ceļinieku ne vien saviļņojot, bet arī stipri samulsinot.-Taču viņš gandrīz vai zaudēja savaldību, kad Setembrīni kungs pēdējā mirklī nosauca viņu par «Džovanni» un, nelikdamies zinis par civilizētajos Dienvidos pieņemto uzrunas formu, sacīja «tu».

— E cosi in giu, — viņš teica, — iri giu finalrņente! Addio, Giovantii mio! Es būtu gribējis redzēt tevi citādi aizceļojam, — ko lai dara, dievi nosprieduši tā un ne citādi. Biju cerējis, ka tu brauksi strādāt, tagad tu cīnīsies savējo vidū. Mans dievs, tev tas ir nolemts un nevis mūsu leitnantam. Kā dzīve ar mums rotaļājas … Cīnies drosmīgi tur, kur tava tauta cīnās! Vairāk patlaban nespēj neviens. Bet man piedod, ja es savus atlikušos spēkus ziedošu tam, lai ari mana zeme iesaistītos cīņā tai pusē, kuru tai norādīs gars un svētās intereses. Addio!

Hanss Kastorps izbāza galvu starp desmitiem citu galvu, kas piepildīja lodziņu. Viņš māja pāri citu galvām. Arī Setembrīni māja ar labo roku, bet ar kreisās zeltnesi viegli pieskārās acs kaktiņam.

* * *

Kur mēs esam? Ko tas nozīmē? Kur mūs ir aiznesusi sapņa vara? Mijkrēslis, lietus un dubļi, ugunsgrēka atblāzma drūmajās debesīs, kur vienā laidā smagi dārdina pērkons, — tas viss piepilda miklo gaisu, kuru pārplēš spalgi svilpieni, mežonīga, arvien pieaugoša ellišķīgā gaudošana, kas, izsvaidot pa gaisu šķembas, šļakatas, liesmu mēles, beidzas ar vaidiem, spalgiem brēcieniem, apdullinošu taurēšanu un bungu rīboņu, kura dzīšus dzen uz priekšu aizvien ātrāk, ātrāk… Tur ir mežs, no tā grūst ārā pelēki bari, tie skrien, krīt un lec. Tur, uz tāla ugunsgrēka fona, kura kvēle reizēm uzpland plīvojošās liesmās, redzama pakalnu rinda. Mums visapkārt nelīdzens tīrums — izvandīts, izārdīts. Gar mežmalu ved dubļains ceļš, noklāts ar zaru lauzmām, no tā, mezdams līkumu pret pakalniem, nogriežas lauku ceļš, izvagots, neizbrienams, saltajā lietū rēgojas kaili koku stumbeņi bez zariem… Te ir ceļrādis — veltīgi to saskatīt, tumsa aizklātu uzrakstu pat tad, ja šāviņš to nebūtu caurumu caurumiem izrobojis. Austrumi vai rietumi? Tas ir līdzenums, tas ir karš. Un mēs esam tramīgas ēnas ceļā, kaunīgi slēpjamies ēnu drošībā, un mums nav ne mazākās tieksmes uz dižošanos, bet mēs esam atvesti šurp ar mūsu vēstījumu garu, lai vienam no pelēkajiem, skrejošajiem, krītošajiem un ar bungu rīboņu uz priekšu doties mudinātajiem karavīriem, kas traucās laukā no meža, tam, kuru mēs pazīstam, — daudzu gadu ceļabiedram, labsirdīgajam grēciniekam, kura balsi tik bieži esam dzirdējuši, vēlreiz ielūkotos vaļsirdīgajā sejā, iekams viņš pazūd no mūsu redzesloka.

Viņi atgādāti šurp, lai beidzot gūtu vēlamos panākumus kaujā, kura ilga jau visu dienu un ar kuru vajadzēja atkarot pozīcijas uz pakalniem un aiz tiem degošos ciematus, kas pirms divām dienām bija krituši ienaidnieku rokās. Tas ir brīvprātīgo pulks, jaunas asinis, lielākoties studenti, kas frontē ieradušies nesen. Viņus naktī bija piecēlusi trauksme, viņi brauca ar vilcienu līdz rītam un soļoja lietū pa izdangātajiem ceļiem līdz pēcpusdienai — soļoja ari bez ceļiem, ja tie bija aizsprostoti, septiņas garas stundas gāja pāri staignājiem un tīrumiem samirkušos šineļos, ar pilnu uzkabi, un tā nebija vis nekāda pastaiga; ja negribēja pazaudēt zābakus, tad ik uz soļa bija jāpieliecas, jāiebāž pirksts zābaka cilpiņā un jāizvelk kāja laukā nošļakstošā muklāja. Pagāja vesela stunda, kamēr viņi tika pāri mazai pļaviņai. Un nu viņi ir te, jaunība pārvarējusi visu, satrauktos un pārgurušos augumus sasprindzinājumā uztur pašas dziļākās dzīvības alkas, jaunība neprasa ne miega, ne ēdiena. Slapjās, dubļiem aptašķītās, siksniņām aptvertās sejas zem pelēkajām, atpakaļ atbīdītajām ķiverēm kaist. Tās kaist aiz piepūles un aiz zaudējuma, ko, ejot cauri slapūksnim mežam, bija cietuši. Jo ienaidnieks, dabūjis zināt par viņu tuvošanos, bija uz viņiem ceļā atklājis šrapneļu un lielkalibru granātu ugunis, kas, jau mežā visu izšķaidot, skāra viņu vienības un kaucot, šļācot, liesmojot tagad pātago plašo uzarto papuvi.

Viņiem, šiem trim tūkstošiem drudžaini satraukto zēnu, jātiek cauri, viņi ir papildinājums, ar saviem durkļiem viņiem jādod izšķirošais trieciens ierakumiem šaipus un otrpus pakalniem, jāpalīdz triecienā izlauzties cauri degošajiem ciematiem līdz noteiktai vietai, kura atzīmēta pavēlē, kas atrodas komandiera kabatā. Viņu ir trīs tūkstoši, — lai arī paliktu tikai divi tūkstoši, kad tik sasniegti pakalni, ciemati, — kāda nozīme viņu daudzumam. Viņi ir — viena miesa, aprēķināts, lai, ciešot arī lielus zaudējumus, viņi vēl spētu cīnīties un uzvarēt, vēl sveikt uzvaru ar tūkstošbalsīgu «urā», neņemot vērā tos, kas atpalikuši, izgājuši no ierindas. Dažs labs tika zaudēts jau forsētajā pārgājienā, jo bija pārāk jaunš un trausls. Tācls jauneklis kļuva arvien bālāks, sāka grīļoties, par vari piespiedās būt vīrišķīgs un beigu beigās tomēr atpalika. Kādu laiku viņš vēl vilkās līdzi gājiena kolonnai, rota aiz rotas viņu apsteidza, un beidzot viņš pazuda, palika guļam, kur pagadās. Un tad klāt sakapātais mežs. Bet no tā nāk vēl daudzi, trīs tūkstoši spēj izturēt asins nolaišanu, un arī tad vēl paliek vīriem pārpilna karaspēka daļa. Nu viņi pārplūdina nemitīgā lietus pātagoto apvidu, šoseju, ceļu, slīkšņainos laukus; mēs, redzošās ēnas, esam viņu vidū. Mežmalā ar iedīdītām kustībām tiek uzsprausts durklis, dobji rībinādamas, dārdina bungas, un viņi brāžas uz priekšu cik spēdami — kliegdami, balsīm aizraujoties, kā murgos cilādami smagās kājas, jo kukuržņi kā piķis pielīp pie lumzīgajiem zābakiem.

Viņi metas zemē, kad kaucot lido šurp šāviņi, tad no jauna lec augšā un traucas tālāk ar zēniskiem, uzmundrinošiem saucieniem, jo nav trāpīti. Viņiem trāpīs, viņi kritīs, savēcinādami rokas, ievainoti pierē, sirdī, vēderā. Viņi guļ ar sejām dubļos un vairs nekustas. Viņi guļ ar kūkurnainām mugurām — uz tām ir uzkabes, guļ, ar pakausi ierakušies zernē, un drudžaini tvarsta rokām gaisu. Bet mežs sūta laukā citus, kas metas zemē, lec augšā, kliedzot vai klusējot steidzas un klupdami iet uz priekšu starp tiem, kuri izkrituši no ierindas.

Zēni ar mugursomām, ar durkļiem, dubļainiem šineļiem un zābakiem! Varētu ar humānistisku skaistuma izjūtu ļauties citādu sapņu ainām. Varētu iztēloties, ka šie jaunekļi iejāj zirgus, peldina tos jūras līcī, pastaigājas ar mīļoto gar krastmalu, kāds kaut ko čukst piekļāvīgajai līgavai ausī, lūk, tur jautri un draudzīgi cits citu apmāca šaušanā ar loku. Bet viņi guļ, iekrituši ar sejām dubļos un pelnos. Viņi to dara, kaut arī neizturamu baiļu mākti, kaut aiz neciešamām ilgām pēc mājām, tomēr dara to apņēmīgi, tas ir cildinoši un tas ir apkaunojoši, nedrīkstētu būt nekāda iegansta, lai viņi nonāktu tiktāl.

Tur ir mūsu paziņa, tur ir Hanss Kastorps! Jau no tālienes esam viņu pazinuši pēc bārdiņas, ko viņš bija ataudzējis, sēdēdams pie «sliktā» krievu galda. Viņam kaist seja tāpat kā visiem, viņš izmircis slapjš tāpat kā visi. Viņš skrien ar svina smagajām kājām, iežmiedzis durkli gar sāniem nolaistajā dūrē. Vai redzat, viņš uzkāpis kādam no ierindas izgājušam biedram uz rokas — uzkāpis uz tās ar nagloto zābaku un dziļi ieminis to dūksnainajā, zaru lauzmām noklātajā zemē. Un tomēr — tas ir viņš. Ko tad viņš dzied? Tā mēdz dziedāt, pašam neapzinoties, stingā bezdomu satraukumā, pusbalsī; elpai aizraujoties, viņš paklusu dzied:

Daudz mīļu, labu vārdu Es iegriezu tās mizā …

Viņš krīt. Nē, viņš metas guļus uz mutes, jo pretī traucas ellišķīga kaukoņa, liela brizantā granāta, pretīga, pašas pekles sūtīta cukurgalva. Viņš guļ ar seju vēsajos dubļos, izplestām kājām, pēdas izvērsis, ar papēžiem atspēries pret zemi. Kādas mežonīgas zinātnes produkts, pielādēts

ar pašu ļaunāko, soļu trīsdesmit ieslīpi no viņa kā pats nelabais ietriecas dziļi zemē, tur, lejā, ar atbaidošu spēku sprāgst un uzsviež augstu gaisā zemes, uguns, dzelzs, svina un gabalos saraustītu cilvēku fontānu. Un tur guļ divi — tie bija draugi, briesmu brīdī tie bija nogulušies blakus: tagad tas, kas no viņiem palicis pāri, ir sajaucies kopā un pazudis.

O, kāds kauns — šī mūsu ēnu drošība! Prom! To mēs neatstāsim! Vai mūsu paziņam trāpīts? Uz brīdi viņam likās, ka tā būtu. Liels kukurznis ķēris apakšstilbu, tas bija gan sāpīgi, bet nieks vien. Viņš uzraušas augšā, grīļodamies klibo ar svina smagajām kājām tālāk un, neko neapzinādamies, dzied:

Un iešalkdamies zari, Šķiet, uzrunāja mani…

Un mudžeklī, lietū, mijkrēslī viņš pazūd no mūsu acīm.

Dzīvo vesels, Hans Kastorp, mūsu sirsnīgais dzīves rūpju bērns! Stāsts par tevi ir beidzies. Esam izstāstījuši to līdz galam, laiks tanī nebija nedz īss, nedz garš, tas bija hermētisks stāsts. Mēs to stāstījām paša stāsta labad, ne tevis dēļ, jo tu biji vientiesis. Bet beigu beigās tas tomēr bija stāsts par tevi, un viss, kas tanī pateikts, notika tieši ar tevi, tad jau laikam tevī kaut kas ir slēpies, un mēs nenoliedzam savu pedagoģisko pieķeršanos tev, kas vēstījuma laikā bija radusies un kas varētu mūs pamudināt viegli ar pirkstgalu pieskarties acs kaktiņam, domājot par to, ka turpmāk mēs vairs neko par tevi ne dzirdēsim, ne redzēsim.

Laimīgu ceļu — vai nu paliksi dzīvs, vai kritīsi kaujas laukā! Tavas izredzes nav spožas, negantā nāves deja, kurā tu esi ierauts, ilgs vēl dažu labu grēcīgu gadiņu, un mēs nevaram likt galvu ķīlā, ka tu atgriezīsies. Godīgi sakot, mēs diezgan bezrūpīgi atstājam šo jautājumu atklātu. Tavas miesas un gara piedzīvojumi, kas padziļi* nāja tava rakstura vienkāršību, ļāva tev garā pārdzīvot to, ko diezin vai īstenībā būs lemts pārdzīvot. Bija brīži, kad nāves jausmas un alkatības dēļ tavā iztēlē un «vadībā» dzima sapnis par mīlestību. Kas zina, vai arī no šīm vispasaules nāves dzīrēm, no bargiem ugunsgrēka murgiem, kas uzliesmojuši visapkārt naksnīgajās debespusēs, kādreiz dzims mīlestība?

Finis operis

TULKOJUMI NO DAžĀDĀM VALODĀM UN PASKAIDROJUMI

1. «Jaukais buržuā ar miklo perēklīti» (fr. vai).

2.  Leitnant (it. vai).

3.  Sauszemes (it. vai.).

4. Augstprātība (gr. vai).

5.  Patika uzzināt (it. vai).

6.  Protams (it. vai).

7. Piemēram (it. vai).

8.  Jā vai nē? (It. vai)

9. Augstais dievs (it. vai).

10. Nekaunīgs (lat. vai).

11. Ūdensvīrs (lat. vai).

12.Ievērojamākais sholastikis (lat. vai), domāts Akvīnas Toms (1225—1274).

13. Itāliešu dzejnieks, dramaturgs, satīriķis (1492—1557).

14. Aristotelim parasts tiekties pēc cīņas (lat. vai).

15. Nu (it. vai).

16. Dieva cilvēks (lat. vai).

17. Apaugs ar spalvām kā ērgļi… (Lat. vai)

18. Dievišķo tipsību (lat. vai).

19. Sevi zaudēt vai aiziet bojā (fr. vai).

20. Visās malās (fr. vai).

21. Nāvi nesošā pazīme (lat. vai).

22. «Par cilvēces nožēlojamo stāvokli» (lat. vai).

23. Velns parāvis! (It. vai)

24. Tas tik ir gadījums! (It. vai)

25. Kas arī bija jāpierāda (lat. vai).

26. Lieliski! (Ii vai)

27. Roma locuta -causa finita — Roma runājusi, lieta izbeigta. (Lat. vai)

28. Ardievu, padre! (It. vai.)

29. Smuks jezuīts ar mazu, miklu perēklīti (fr. vai)

30. Loti iespējams, ka viņš nomirs (fr. vai).

31. Džentlmeņi (angļu vai).

32. Dzimumdziņa (lat. vai).

33. Brāļadēlu (fr. vai).

34. Garīgi vingrinājumi (lat. vai).

35. Rīta zvaigzne (lat. vai).

36. Ko tu par to teiksi? (Lat. vai)

37. Vienmēr uzbrūciet! (Fr. vai)

38. Vājprātīgo (it. vai).

39. Cūcība (it. vai).

40  Vēl kas! (It. vai.)

41 Jaukais jezuīt ar mazo perēklīti! (Fr. vai.)

42. Nudien tas ir noziedzīgi! (It. vai.)

43. Diplomēts lidotājs un vācu flotes leitnants (fr. vai).

44. Ei, inženier, vai zināt, derētu mazliet saprāta!. (It. vai.)

45. Izzūd šīs pasaules veidols (lat. vai.).

46. To vajag, vai zini, skrūvēt (fr. vai).

47. Saprāts (it. vai).

48. Sajaukums (it. vai.).

49. Karogs (sp. vai.).

50. Miesas dumpošanās (lat. vai.).

51. Eņģeliskais doktors (lat. vai).

52. Mistiskā fizika (gr. vai.).

53. Dzīvības eliksīrs (zelta dzēriens) (lat. vai).

54. Filozofu akmens (lat. vai.).

55. Divkārša lieta (lat. vai.).

56. Pirmreizējā matērija (lat. vai.).

57. «Itālijas masonu žurnāls» (it. vai).

58. Ko tas nozīmē! (It. vai.)

59. Saminiet nekrietnību! (Fr. vai.)

60. Dārgais draugs! (It. vai.)

61. Viduslaiki (it. vai).

62. Kultivēta stila (it. vai).

63. Balsenes iekaisums (gr. vai.).

64. Balsenes tuberkuloze (gr. vai).

65. Vieglākās pretestības vieta (lat. vai).

66. Tik simpātisks, tik cildens jauneklis! (It. vai)

67. Loti labi! (Angļu vai)

68. Divdesmit viens (fr. vai).

69. Kādas muļķības! (Fr. vai)

70. Vai tas ir mājiens? (Fr. vai)

71. Tas tik ir mežonis! (Fr. vai.)

72. Tas ir jauki. (Fr. vai)

73.   … ar savu pļāpīgo draugu no Vidusjūras krastiem, savu lielo nātnīgo skolotāju… (Fr. vai)

74. «Sarkanā lenta», ļoti sauss (fr. vai).

75. Divkārša moka (fr. vai).

76. Smadzenes (lai. vai).

77. Pasaule grib, lai to krāpj. (Lat. vai)

78. Pastmarka (fr. Vai).

79. Jo ļaunāk jums. (Fr. vai)

80. Tā tas ir. (Fr. vai)

81. Paklausieties, drauds! (Fr. vai)

82. Kuģu būvētavā (fr. vai).

83. Visur (fr. vai).

84. Kāda cēlsirdība! O, jā, patiesi (fr. vai).

85. Ģēnijs (fr. vai).

86. Kā filozofs (fr. vai).

87. Tieši tā (fr. vai).

88. Vai saproti… (fr. vai) 80: Vārdu sakot… (fr. vai)

90. Iepirkšanās (angļu vai).

91. Iespraudums (fr. vai).

92. Pašnāvība? (Lat. vai)

90. Tā ir atsacīšanās (fr. vai.).

91. Vai esat kādreiz redzējis velnu naktsmicē? (Angļu vai.)

92. Nē, es nekad neesmu redzējis velnu naktsmicē. (Angļu vai.)

93. Pie velna! (li. vai)

94. Šodieniga (angļu vai).

95.      Te viņš ir, bārddzinis. Sava darba pratējs. Figaro šurp, Figaro turp, Figaro, Figaro, Figaro! (It. vai.)

96. Rečitatīvs (it. vai).

97.  Sniedz man roku, mazulīt (it. vai.).

98.  Tu — šai kapā?! (It. vai.)

99.  Nē, ne, tu esi pārāk skaista! (It. vai.)

100.    Taure (fr. vai).

101.    Saskriešanās (fr. vai).

102.    Gars (angļu vai).

103.    Mans dārgais! (It. vai)

104.    Apnicība (fr. vai).

105.    Ārdītājs! Traks suns! Nogalināt tādul (It. vai)

106.    Tieši otrādi! (It. vai)

SATURS

Priekšvārds……………………………………………………… 5

Pirmā nodaļa

Ierašanās Ј ………………………………………………….. 7

34. numurs ……………………………………………………. * • '4

Restorānā……………………………………………………….. 13

Otrā nodala

Par kristību trauku un divējāda izskata vecotēvu . … 25 Dzīve pie Tīnapeliem un Hansa Kastorpa garīgā pasaule 35

Trešā nodaļa

Saprotama nomāktība……………………………………….. 45

Brokastis………………………………………………………… 48

Ķircināšanās. Pēdējā svaidīšana. Pārtraukta jautrība . . 55

Sātans . . *………………………………………………………. 65

Domas skaudrums……………………………………………. 75

Lieks vārds…………………………………………….. 80

Protams, sievišķis ………………………………………….

Albīna kungs…………………….. …………….. 90

Sātans izsaka godu aizskarošus priekšlikumus……….. 93

Ceturtā nodaļa

Nepieciešamais pirkums…………………………………… 106

Ekskurss laika jēdzienā…………………………………… 116

Viņš mēģina sarunāties franču valodā…………………. 120

Poiitiski neuzticama!……………………………………….. 125

Hipe :…………………………………………………………… 130

Psihoanalīze…………………………………………………… 141

Šaubas un apsvērumi'………………………………………. 147

Saruna pie galda………………………………………… ,151

Uzrodas bailes Par abiem vectēviem un par" izbraucienu ar

laivu krēslas stundā …. ……………………… 159

Termometrs ………………………………………… , . . 181

Piektā nodaļa

Mūžības zupa un pēkšņa apskaidrotība……………… 206

Dievs debesīs, es redzu!……………….. 229

Brīvība . . ……………………………………………… . • 247

Merkurija untumi ………………………………………….. 253

Enciklopēdija…………………………………………………. 265

Humaniora38 . . . ……………………………….. . , . . 282

Pētījumi ……………………………………………………….. 299

Nāves deja…………………………………………………….. 320

Valpurģu nakts …….. ………………………………….. 3o8

Tulkojumi no dažādām valodām……………………. . 383

Sestā nodaļa

Pārmaiņas……………………… *………………………….. 5

Vēl kāds…………………….. . . . …………………………… 31

Par dieva dibināto valsti un par nelāgu paglābšanos . . 51

Niknums. Un vēl kaut kas gaužām nomācošs…………….. 79

Atsists uzbrukums……………………………… . . . * 94

Operationes splrituales……………………… .no

Sniegs …»…………………………………………………. 141

Kareivīgi un braši…………………………………………….. 175

Septītā nodaļa

Pastaiga krastmalā……………………………………………. 222

Mynheer Pēperkorns…………………………………….. . 229

Vingt et un……………………………………………………… 239

Mynheer Pēperkorns (turpinājums) ………………….. . 260

Mynheer Pēperkorns (beigas)………………………………. 305

Truluma dēmons………………………………………………. 319

Daiļskanības pārpilnība……………………………………… 331

Visai apšaubāmais……………………………………………. 351

Strīdi un aizvainojumi……………………………………….. 383

Pērkona grāviens …………………………………………….. 410

Tulkojumi no dažādām valodām un paskaidrojumi , . . 421

Tomass AI auns BURVJU KALNS Romāna II grāmata

Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore

L. Engere. Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1976. g. 10. martā. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 24 maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāt.s 84X108/32. 13.25 fiz. iespiedi.; 22,26 uzsk. iespiedi.; 25,95 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksa 1 rbl. 54 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. '381/27962/D-653. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību. poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40 Pašūt. Nr. 874-Ļ.

Content

Manns Tomass Burvju Kalns 1.2

Romāna I grāmata

PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ NODAĻA Ierašanās

34. numurs

Restorānā

OTRĀ NODAĻA Par kristību trauku un divējādā izskata vectēvu

Dzīve pie Tinapeliem un Hansa Kastorpa garīgā pasaule

TREŠĀ NODAĻA Saprotama nomāktībā

Brokastis

Ķircināšanas. Pēdēja svaidīšana. Pārtraukta jautrība

Sātans

Lieks vārds

Protams, sievišķis!

Albina kungs

Satans izsaka godu aizskarošus priekšlikumus

CETURTĀ NODAĻA Nepieciešamais pirkums

Ekskurss laika jedzienā

Viņš mēģina sarunāties franču valodā

Politiski neuzticama!

Hipe

Psihoanalīze

Šaubas un apsvērumi

Saruna pie galda

Uzrodas bailes. Par abiem vectēviem un par izbraucienu ar laivu krēslas stundā

Termometrs

PIEKTĀ NODAĻA

Mūžības zupa un pēkšņa apskaidrotība

Dievs debesis, es redzu!

Brīvība

Merkurija untumi

Enciklopēdija

Humaniora38

Pētījumi

Un savu mīlu nesu Sev visur līdz …

Valpurģu nakts

TULKOJUMI NO DAŽĀDĀM VALODĀM

Romāna II grāmata

SESTĀ NODAĻA Pārmaiņas

Vēl kāds

Par dieva dibināto valsti un par nelāgu paglābšanos

Niknums. Un vēl kaut kas gaužam nomācošs

Atsists uzbrukums

Operationes spirituales34

Sniegs

Kareivīgi un braši

SEPTĪTĀ NODAĻA

Pastaiga krastmalā

Mynheer Pēperkorns

Truluma dēmons

Daiļskanības pārpilnība

Visai apšaubamais

Strīdi un aizvainojumi

Pērkona grāviens

TULKOJUMI NO DAžĀDĀM VALODĀM UN PASKAIDROJUMI

SATURS