Moriaks Fransuā

Ceļi pret jūru

Fransuā Moriaks

Ceļi pret jūru

Daudzu jo daudzu cilvēku dzīve ir miris ceļš un neved nekur. Bet citi jau kopš bērnības zina, ka dodas pret kādu nepazītu jūru. Jau rūgtums vēja elpa viņus izbrīni, jau lūpas sajūt sāls garšu, Udz beidzot kad veikta pēdējā kāpa, bangojošā bezmēra kaislība ietriec sejā smiltis un putas. Tad viņiem atliek vai nu pazust bezdibeni, vai griezties, atpakaļ.

I

Deni Revolū izlikās atkārtojam mācības, bet patiesībā vēroja māti, kas nemierīgi staigāja šurp un turp. Revolū kundzes garais tērps, slīdot pa mīksto paklāju, liegi un svinīgi čaukstēja. Kā parasts balles vakaros, viņa izskatījās nopietna un svarīga; tas bija Tardī kunga — Fosē bulvāra friziera nopelns, kura pakalpojumus viņa mēdza izmantot arī tad, kad nācās pozēt fotogrāfam. Smalks tīkliņš saturēja Revolū kundzes sirmās, vietumis iedzeltenās matu cirtas trauslā, torņveidīgā sasukājumā, ko vainagoja smaragda ipusmēness. Arī viņas meita Rozā bija jau safrizēta, bet aizvien vēl rīta tērpā un gaidīja, kad no Habrija darbnīcas pārnesīs balles kleitu, kam bija nepieciešams neliels labojums.

— Ja pēc piecām minūtēm tavs tērps nebūs šeit, es sākšu uztraukties, — teica Revolū kundze.

Denī nepaguva apvaldīt paklusus smieklus.

— Vai tu vēl neguli, Denī?

— Es gaidu 'tērpu, — viņš atbildēja.

Augstās lustras gaisma krita Denī matos, ko kreisajā pusē šķīra celiņš. Viņa platā delna gulēja uz psiholoģijas mācību grāmatas. Aiz Denī galvas, kas šķita pārāk liela, no plīša baldahīna garās krokās nokarājās izbalējis zīda aizkars. Denī nepacietīgi vēlējās redzēt māsas

tērpu, pēc kura uz Habrija darbnīcu bija aizsūtīts mazais sulaiņpuika. Denī domāja, ka šis tērps, kā jau visi balles tērpi, būs ļoti piedauzīgs. Viņš vēroja Rozas bērnišķīgo sejiņu, bet neatbildēja tās smaidam.

Nepaies ne stunda, un Rozā parādīsies uz balles zāles sliekšņa, (audama visiem apbrīnot savu kaklu, atsegtos plecus, muguru un pat savas jaunās, mazliet par daudz izceltās krūtis. Šādā tērpā, gandrīz puskaila, viņa ļaus sevi dejā apskaut jebkuram vīrietim ... Un labi vēl, ka jebkuram! Bet tur taču būs Robērs Kostado . . . Viņi jau ir tikpat kā saderināti un drīz varbūt dzīvos kopā. Vai Rozā nevarētu apprecēt kādu citu, kaut arī nemīlamu cilvēku? Romānos sievietes gandrīz nekad nemīl savus vīrus.. . Precības taču vēl nav notikušas: Robēra Kostado māte liek tām ceļā dažādus šķēršļus un izplata jaunas tenkas par Oskaru Revolū un viņa notariātu, kas ir miljonus vērts un ko var uzskatīt par labāko visā pilsētā. Tādi cilvēki kā viņa allaž rada draudu atmosfēru... «Bet, ja māte tādēļ būtu nobažījusies,» Denī domāja, «viņa nepievērstu tik daudz uzmanības nule pamanītajai nieka pūtītei Rozas sejā virs kreisās nāss.»

— Pūtīte kļuvusi lielāka, — Revolū kundze konstatēja. — Tas tev par mācību! Rij vēl šokolādi un neēd svaigas saknes! (Māte vienmēr un visur noteica vainas cēloni.) Tev ir tāda āda, ka vajadzētu vairīties no visa, kas to kairina. Nesaprotu, no kā tu esi mantojusi tik jutīgu ādu ... — viņa domīgi piebilda.

— Taču ne jau no tevis! — Denī norūca, pukodamies, ka māte, kuras āda ir raupja un poraina, atļaujas nopelt Rozas maigo, trauslo sejiņu, kam pat niecīgākais saviļņojums liek nosarkt.

Revolū kundzē slēpās kāds ļaunuma iedīglis — tieksme skaisties uz meitu un «cirst viņai rūgtu patiesību tieši acīs». Uzbudinājums ātri pārvērtās dusmās, pēc tam negantā niknumā. Ar nežēlīgu dedzību mocīdama Rožu, viņa pati pagalam nomocījās.

— Nabaga Rozā! Cik neglīta tu šovakar izskaties! Pielūko, ka nepaliec visu vakaru sēžam! Tava laime, ka tev ir tik ievērojami vecāki! Kas tad nu? Asaras kā no strūklakas! Та tik vēl trūka! Tagad tava seja kļūs sarkana kā novārīta un deguns kā kartupelis. Ej nomazgā seju ar aukstu ūdeni!

Rozā elsodama devās laukā no istabas. Denī sauca viņai nopakaļ:

— Esi mierīga! Tu šovakar, kā arvien, būsi tur visskaistākā meitene!

Revolū kundze 'paguva iebilst, ka viss, ko viņa teikusi, sacīts meitas labā.

«Dīvaini, kāpēc māte Žiljēnu un mani mīl vairāk nekā Rožu? Žiljēnu, šo idiotu ... un mani . . . mani. .. 'tik nožēlojamu...» domāja Denī, berzēdams maigām pūkām klāto vaigu.

Ienāca sulainis un ziņoja, ka ar kundzi vēloties runāt vecākais darbvedis Landēna kungs. Kundze likās reizē pārsteigta un sašutusi. Pulksten deviņos vakarā? Vai Landēna kungs pavisam sajucis? Vai viņš nezinot, ka Revolū kundze nemēdz iejaukties vīra darīšanās? Rītvakar vīrs atgriezīsies pilsētā, bet, ja Landēnam kas steidzīgi ziņojams, tad Revolū kungu varot satikt Leonjanā. (Leonjanas muiža atradās ap divdesmit kilometru aiz pilsētas robežām.)

Denī gribēja zināt, vai Landēna neparastā rīcība nav māti satraukusi. Pametis psiholoģijas grāmatu, viņš lavījās līdzi sulainim Luijam Larpam un izzagās pa pavērtajām durvīm kā izkāmējis šunelis, kas «saož kaut ko liktenīgu», — tā teiktu viņa labākais draugs Pjers Kostado, Rozas nākamā līgavaiņa jaunākais brālis.

Vestibilā bez mēteļa, samirkušu platmali rokās, pelēkās, melni svītrotās biksēs, kājas mazliet ieplētis, stāvēja Landēns. Mugurā viņam bija šauri, īsi, pārāk apspīlēti svārki. Melnā, biezā bārda, kas sākās turpat zem acīm, nespēja apslēpt vaigu tuklumu. Jaunie Re-volū nebeidza zoboties par viņa slīpajiem kamiešiem, ko Oskars Revolū mēdza salīdzināt ar imperatrises Eiženijas pleciem, par sakumpušo muguru, apaļo vēderiņu un it īpaši par viņa spīdīgo pakausi, kas bija punains un tik nenoteikta, nesamērīga apveida, ka atgādināja vecu, šur tur iedauzītu kastroli. Viņu acīs Landēns bija vispretīgākais radījums pasaulē, varbūt vienīgais cilvēks, pret kuru tēvs, kas parasti bija ļoti laipns ar saviem darbiniekiem, izturējās nepiedodami rupji, it kā pārbaudīdams Landēna pacietību, it kā veca naida urdīts. Tomēr, ja kāds būtu teicis: «Kantorī visus darbus padara Landēns ...» — neviens no Revolū ģimenes neiedrošinātos iebilst vai arī iebildumi skanētu neticami. Pilsētā visiem bija skaidrs, ka darba smagums gulstas uz Landēna pleciem. Bērni bieži dzirdēja, ka tēvs, gausi stiepdams vārdus, saka: «Pajautājiet Landēnam ... Viņam jāzina, kur atrodas šīs aktis . . .» Par Landēnu zināja vienīgi to, ka viņa tēvs bijis durvju sargs filoloģijas fakultātē, ka Landēns reizē ar Oskaru Revolū mācījies licejā un tagad dzīvo kopā ar savu māsu — vecmeitu, kas, pēc Landēna domām, nav cienīga iepazīties ar Revolū ģimenes locekļiem. Neviens no tiem nebija spēris kāju pār vecākā darbveža mājas slieksni. «Landēnam nav personīgās dzīves,» mēdza teikt notārs Revolū, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Visneparastākās jūtas vairs nepārsteidz, tiklīdz tās kļuvušas pierastas. Visi Revolū dzīvoja kādas brīnumainas mīlestības tuvumā, bet vai tas vairs ir brīnums, kas ilgst visu mužu? Varbūt Revolū kunga skarbums pret Landēnu sakņojās īgnumā, ko izjūt ikviens, kurš apzinās, ka izraisa neparastu, pārmērīgu kaislību, turklāt ja tas viņam ir izdevīgi. Revolū neslēpa darbvedim savu nicināšanu, kuras pirmavoti, kas palika nezināmi pārējiem ģimenes locekļiem, droši vien bija meklējami pirms daudziem gadiem drūmajā licejā, kad durvju sarga dēls bija lielā bagātnieka pazemīgs kalps.

— Ja darīšanas ļoti steidzamas, rīt agri tramvajs būs jūsu rīcībā, — ironiski noteica Luijs Larps. Pat apkalpotāji atļāvās runāt ar Landēnu šādā tonī. Kungam gan visai nepatīkot, ja viņu traucējot Leonjanā.

Luijs Larps nenocietās, vēl nepiebildis: — Nabaga Landēna kungs! Ko jūs tagad iesāksiet?

— Un jūs patiesi domājat, ka man nav nekādu izredžu sastapt kundzi? — jautāja Landēns. — Vai esat par to pilnīgi pārliecināts? Ja nu tas nav iespējams ...

Landēnu, likās, atviegloja doma, ka nav viņa spēkos panākt šo sastapšanos. Ar pirmo acu uzmetienu Denī ievēroja to, ko Luijs Larps nebija pamanījis: Landēna kumpainā galvas virsa, kas atspoguļoja griestu lampas mirgu, un ap to retie, zīdainie matiņi, kurus Oskars Revolū mēdza salīdzināt ar sprāgušas žurkas spalvu, bija vienos sviedros. Tā kā mati bija krāsoti, sviedru pilieni, melni kā kafija, atstāja uz tuklajiem vaigiem kastaņbrūnas pēdas.

— Lūkošu sameklēt važoni vai taksometru ... — it kā sarunādamies pats ar sevi, Landēns murmināja. — Tik vēlā stundā tas nenāksies viegli, jo sevišķi tāpēc, ka pie Fredī-Dipona šovakar ir balle ... Gadījumā, ja es kādam būtu vajadzīgs, sakiet, ka esmu aizbraucis uz Leonjanu ...

Tikai tagad viņš ieraudzīja Denī. Varēja likties, ka Landēna skatiens pēkšņi k|uvis vielisks, ieguvis svaru, jo viņš nespēja novērst acis no būtnes, kurā raudzījās. Šajā vakarā Landēns iedrošinājās uzlikt roku uz Denī galvas. Šo allaž mitro roku Revolū ģimenē pieminēja ikreiz, kad bērni grauza nagus. «Piesargies! Tev rokas kļūs tādas kā Landēnam!»

Nepacietībā un riebumā Denī sarāvās:

— Nevajag, Landēna kungs!

Taču svina smagā roka, tāpat kā skatiens, palika uz Denī pieres un šķita zaudējusi spēju kustēties. Landēna blāvi zilās, mūžam asarainās acis pauda nenosakāmas jūtas. Varbūt tas bija žēlums?

— Denī kungs, ejiet pie mātes! — Landēns pēkšņi ierunājās. — Esiet laipns un uzmanīgs .. . Sakiet viņai... Nē, nē, labāk nesakiet neko!

Viņš strauji pagriezās un aizcirta durvis apmulsušā zēna priekšā. Varēja dzirdēt, kā viņš lieliem lēcieniem noskrēja lejā pa kāpnēm. Denī apsēdās vestibilā uz lādes. Senlaicīgā lukturī sīca gāze. Spāniešu spoguļi, mežoņu ieroči, ko no Okeāna salām pārvedis kāds Revolū sencis, gleznojumi uz zīda un gravējumi — tas viss, tā Denī šķita, karājas šeit pie sienām jau simtiem gadu.

Ar kartona kārbu padusē vestibilā aizelsies iesteidzās mazais sulaiņpuika.

— Tērps ir klāt, — zēns, piemiedzis aci, teica un devās uz Revolū kundzes istabu. Denī viņam sekoja.

Kamēr Roza vēra vaļā kārbu, viņš paguva pačukstēt mātei:

— Landēns mēģināšot sameklēt taksometru vai važoni. Viņš tūlīt braukšot uz Leonjanu.

— Lai brauc laimīgs!

Denī noprata, ka šie vārdi neatbilst mātes 'pašreizējam noskaņojumam. Revolū kundze pievērsās Rozai, kas jau bija pārģērbusies.

— Palūkojies manī! Jā, tagad kritums ir labs, — māte teica. — Pagriezies! Tā ir labi. Sakārto matus!

— Kāds zvana! — Denī pēkšņi iesaucās.

No šejienes ārdurvju zvana skaņas spēj.a uztvert tikai viņa asā dzirde.

— Kas gan varētu nākt tik vēlā stundā? — Revolū kundze jautāja.

Jau tobrīd, kā bērni vēlāk atcerējās, mātes balss skanēja pavisam svešādi. Kad Denī iesteidzās vestibilā, Luijs Larps vēra vaļā durvis. Ienāca Leonija Kostado. Karakula puskažokā viņa izskatījās milzīgi liela un drukna. Viņa smagi elsa. Leonija ar Revolū ģimeni bija ļoti tuvās attiecībās, taču tik vēlā stundā šeit ieradās pirmoreiz. Leonija Kostado — Pjera un Robēra māte . . . Sākumā Denī domāja, ka viņa nākusi sakarā ar precībām . . .

— Leonija ir untumaina, — mēdza teikt Oskars Revolū, — bet, tiklīdz viņa izšķirsies, kāzas būs jāsarīko divu nedēļu laikā pa galvu pa kaklu! Es viņu pazīstu!

— Vai māte ir savā istabā? — Leonija vaicāja Denī, tad izgāja cauri priekštelpai un nepieklauvējusi atvēra durvis.

Aplikusi virs vakartērpa skunksa apmetni, Revolū kundze uzpūta pēdējo pūdera mākonīti Rozas degunam.

— Vai tu posies uz balli, manu mīlulīt? — Leonija jautāja Rozai, kas Robēra mātei uzsmaidīja un sniedza skūpstam vaidziņu. Arī viņa iedomājās par precībām. Taču Denī bija pamanījis nelaimes priekšvēstnesi — dzelteno plankumu uz mātes kreisā vaiga, kas 'tur parādījās ikreiz, kad māte uztraukumā nobālēja.

— Skat, kāds pārsteigums! Kādi vēji tad tevi... — Revolū kundze stomījās.

— Vai bērni varētu atstāt mūs divatā? — Leonija jautāja.

Denī ievēroja Rozas mirdzošās acis ... Bet viņš jau nojauta, ka šovakar nebūs runa par māsas kāzām... Nabaga Rozā! Nekad vairs nebūs runa par viņas kāzām .. . Vismaz ne ar Robēru Kostado ... Rozā ievilka brāli savā istabā, kas atradās blakus mātes guļamistabai.

Viņa apsēdās uz gultas. Stāvot ar muguru pret māsu, Denī vēroja to spogulī virs kamīna. Rozas trauslos, mazliet atpakaļ atvirzītos plecus ieskāva plats, vizuļiem nošūts tilla volāns. Sēdot viņa bija nedaudz saliekusies uz priekšu un ņiebura izgriezums atsedza mazās krūtis. Viņas vaigi kvēloja priecīgās cerībās. Denī spogulī redzēja, kā pārvērtās māsas seja, kad atskanēja Leonijas Kostado pirmie skaļie izsaucieni. Leonija allaž un pat bez iemesla runāja ļoti skaļi, tā ka arī sarunu biedram gribot negribot vajadzēja paaugstināt balsi. Viņas pārāk skaļā runa neļāva Rozai un Denī visu skaidri saklausīt, taču ar dzirdēto pietika, lai saprastu, kādēļ Leonija šeit ieradusies.

— Paklau, Lisjēna, lai šoreiz paliek komplimenti! Brīdis ir pārāk nopietns. Vai tu zini, kur patlaban atrodas tavs vīrs?

bērnieм bija grūti ticēt, ka bērnišķīgā, iztapīgā balss pieder māteii: protams! Oskars atrodoties Leonjanā!

Var jau būt, ka viņš vēl tur ir, bet tik tiešām, es tev appalvoju, viņš nevēlētos tur būt.

seKoja neskaidri, nesaprotami čuksti. Tos pārtrauca leonija:

Tu izliecies mani nesaprotam!

•Inu trīs dienas visa pilsētā klīstot baumas. Kā gan I Isjena to nezinot? Tālāk Leonija runāja daudz klusaka balsī. Bērni dzirdēja māti izdvešam: «Ar kādām tiesībām?» Tad Leonija stāstīja par Kostado ģimenes četrsimt tūkstošiem franku, kas ieguldīti Revolū uzņēmumā:

Viņš solīja, ka šis kapitāls nesīšot augļus! . . . «Nav paredzams, kas notiks ar 'privātīpašumiem, visdrošākie tagad ir hipotēku ieguldījumi ...» — tā viņš man daudzkārt apgalvoja. «Pie manis jūsu nauda pataupīsies nebaltām dienām . ..» Viņa paša nebaltajām dienām, protams . ..

No šā brīža Denī uzmanību saistīja māsa, kas elsodama iekrita gultā kā nopļauta. Viņš redzēja to spogulī, bet neiedrošinājās pagriezties. Lēnītēm, atmuguriski atpakaļ kāpdamies, viņš sasniedza gultu un apsēdās māsai blakus. Viņam trūka drosmes aplikt roku ap Rozas kailajiem pleciem.

— Neraudi jel! Nekas nav zaudēts! Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Robērs no tevis nekādā ziņā neatteiksies. Viņa brālis Pjers man to apliecināja vēl pagājušo ceturtdien.

Denī vārdi raisījās viegli, kaut gan viņš pats tiem neticēja. Kas gan nepazina Leoniju Kostado? Viņa bija pilnīga noteicēja par saviem dēliem, it īpaši par Robēru. Ģimenes galvas tiesībās viņa dalījās vienīgi ar savu mīluli, vecāko dēlu Gastonu, ko visi dēvēja par «skaisto Kostado». Mātei glaimoja dēla skaistums, viņa mīļākās un panākumi jāšanas sacīkstēs. Bet ne jau Gastons mīlēja Rožu. Gļēvajam Robēram māte lika dancot pēc savas stabules. Šajā brīdī, kad Revolū bagātībai, sabiedriskajam stāvoklim un varbūt pat godam draudēja sabrukums, Denī prātā bija tikai viena doma: Rozā nebūs Robēra Kostado sieva! Skaidra un noteikta šī atziņa iznira no sabrukušo cerību gruvešiem. Denī neiedrošinājās apsvērt šo domu, viņš to atvairīja, lūkoja jo dziļi a<prakt, lai vēlāk pie tās atgrieztos. Viņš no jauna ieklausījās skaļajas balsis aiz durvīm.

— Bet kur ir pierādījumi? Tev taču nav pierādījumu, Leonij! Tu esi noticējusi tenkām. Tiklīdz runa ir par taviem bērniem, tu zaudē galvu . . . Redzi nu, arī tu sāc šaubīties! Tev vairs nav ko teikt...

— Tāpēc, ka jūtu tev līdz, — Leonija mierīgi pārtrauca savu upuri.

Lai maksātu ko maksādams, viņa bija nolēmusi izklāstīt visu: tas taču skāra viņas bērnu mantojumu! Un Leonija iesāka. Denī un Rozai viņas vārdi skanēja kā dobji sitieni pa nedzīvu miesu. Māte klusēja. Rozā spieda brāļa roku. Viņa vairs neraudāja, tikai čukstēja: — Nabaga māte! Jāiet turp ... — Bet ne viens, ne otrs neuzdrīkstējās piecelties.

— Man bezgala grūti sāpināt tevi, bet par bērniem taču ir jāgādā.. . Mazliet agrāk vai vēlāk — tikpat tu to uzzinātu. Regīna Loratī visu uzticējusi manam dēlam ... Jā, jā, tā baletdejotāja no Lielā teātra .. . Kas viņai daļas gar šo notikumu? Un tu man vēl jautā? Ak nabadzīte! Tu taču neteiksi, ka nekā nezināji... Paklau, Lisjēna, netēlo pārsteigumu! Ak mana nelaimīgā draudzene! Es, protams, tev visu piedodu ... Tu taču labi /ini, ka Oskars Šo dejotāju uztur! Pie tam — ka vēl! Tev tikpat labi kā mums visiem zināms, ka viņai ir villa aiz pilsētas un savrupmāja ar antīkām mēbelēm Pesaka bulvārī. Nē? Vai patiesi tu nekā nezināji? Neģībsti, mana dārgā! Šādā brīdī 'tu nedrīksti zaudēt galvu . . . Ko tu saki? Man neesot pierādījumu? Tu nemitīgi mal vienu un to pašu. It kā es tev vēlētu ļaunu! Ak, nelaimīgā! Es vēlreiz atkārtoju: Loratī deva lasīt tava vīra vēstules manam dēlam Gastonam. Ja vēlies zināt, Oskars piedāvājies braukt viņai līdzi uz Dienvidameriku. Ir sāpīgi to dzirdēt, taču man vēl sāpīgāk tev to atklāt. Tomēr tas jādara. Jā, redzi nu, cik tālu nonācis Oskars! Protams, Gastons ir Loratī mīļākais . .. Tev 'tas šķiet dīvaini? Kas gan tur sevišķs? Mans dēls nav nekāds debesu svētais!

Pieplakuši durvīm, Denī un Rozā klausījās svešādajā, trīcošajā balsī:

— Ej projām, Leonija! Tu mani sāpini par daudz...

Bende bez naida izpildīja savu pienākumu un tagad, pēc cirtiena, norima. Leonija vairs nekliedza, runāja neatlaidīgi, tiepīgi, pacietīgi:

— Es aiziešu no šejienes tikai ar manu dēlu četrsimt tūkstošiem franku ... Jā gan, tas ir tavos spēkos .. . Esmu konsultējusies. .. Tiesības lemt par savu pūru pieder tev pašai. Tavs tēvs zināja, ko darīja . .. Personīgais īpašums ir neaizskarams, un, pa*t ja tas būtu laulības laikā kopīgi iegādāts, tu savas tiesības nezaudē. Tev jāparakstās — manu dēlu labā . . . Akts man ir līdzi. To man palīdzēja sastādīt advokāts Lakosts. Tev atliek parakstīties — šeit ... un šeit... un te uz malas tavus iniciāļus ... Lisjēna, tev šķiet, ka esmu nežēlīga, bet es to daru vienīgi savu dēlu dēļ .. . Ja runa būtu par mani . ..

Bet tā ir manu dēlu nauda . . . Gan tu vēlāk nomierināsies ...

— Pirmkārt, šī nauda pieder manējiem; turklāt tas būs nelikumīgi, esmu par to pārliecināta . ..

— Par to nerūpējies. Advokātam Lakostam apstākļi zināmi; ja vajadzēs tiesāties, es tiesāšos .. . Svarīgākais šeit ir tavs paraksts ... Izlem drīz, nepiespied mani aicināt šurp tavus bērnus par mūsu ķildas aculieciniekiem! Viņi visu sapratīs ... Kā tu teici? Ja tās būtu tikai tukšas tenkas? Pilnīgi iespējams. Tādā gadījumā tavs vīrs atdos naudu, un mēs par to vairs nerunāsim. Bet Gastons ir lasījis vēstules . .. Turklāt arī (pilsētā jau vairākas dienas par to vien runā. Piesēdies! Nav īstais laiks ģībonim! Apsēdies pie rakstāmgalda!

— Man iepriekš jā aprunājas.

— Ar ko tad? Ar vīru? Viņš Leonjanā gaida Loratī, kas neieradīsies, jo atrodas Montekarlo kopā ar Gastonu ... Nekas tevi nekavē doties pie Oskara — tev tur nedraud nepatīkama sastapšanās.

— Tad ļauj jel man apspriesties ar manu dēlu Žil-jēnu! Viņš patlaban ir pie Fredī-Dipona . ..

— Es nevaru gaidīt, kamēr viņš pārnāks! Tev jāparakstās! Stanp citu — ko tas tev var kaitēt? Tikpat Oskars tev šo naudu izkrāptu, es viņu pazīstu! Nauda nonāktu svešās rokās. Labāk lai to saņem mani dēli! Beigās tu tomēr parakstīsies! ... Kāpēc gan velti šķiest laiku?

Leonija ievilka elpu. Viņa vēl vilcinājās izlietot pēdējo ieroci, līdz beidzot, cerēdama varbūt tādējādi glābt Oskara dzīvību, izšķīrās arī par to:

— Tev jau vajadzēja būt ceļā uz Leonjanu. ._. Par ko tu domā, nelaimīgā? Izmisumā cilvēks ir spējīgs uz visu!

Ko tu ar to gribi teikt, Leonij? Ak dievs! Mēs šeit I,lidojamies, kad dārga katra minūte...

I agad DenI un Rozā varēja saklausīt vienīgi šņukstus un šo vārdu, nemitīgi atkārtotu gan maigi un lūdzoši, .in uzstājīgi un pārliecinoši: «Paraksties, 'paraksties 1.u‘ti beidzot, nabaga Lisjēna . . . Paraksties... Pēc tam lu vairs par to nedomāsi... Tu būsi brīva un varēsi leigties uz Leonjanu. Vēl nav par vēlu viņu glābt. . . Hrt vispirms — paraksties ... Šeit ... un šeit... un vēl •'.rit... tikai tavus iniciāļus!»

Šņuksti kļuva retāki. Varēja dzirdēt, kā pa paklāju luīna krēslu, nočīkstēja rakstāmgalds, čaukstēja -papīri. Sekoja klusums. To pārtrauca Leonijas balss:

— Tā, lūk! Gatavs! Protams, 'tas vēl nav viss, bet svarīgākais ir panākts. Kas lai zina, mana mazā Lisjēna, var jau būt, ka esmu maldījusies. . . Var jau būt, ka Oskars tikai pajokojies ar Regīnu Loratī vai arī Regīna Oskaram samelojusi, lai viņu iekvēlinātu un dabūtu savā pavadā ... No šādām viltniecēm visu var sagaidīt! Tādā gadījumā paraksts tevi ne ar ko nesaista ...

Leonija bija nomierinājusies, atslābusi. Viņa noslēpa somiņā aktu, ko vēlāk Revolū kreditori gadiem ilgi velti pūlējās apstrīdēt. Apskāvusi nomocīto Lisjēnu, Leonija teica:

— Manu nabaga draudziņ, ko es varētu darīt tavā labā?

II

Iznākusi no Revolu savrupmājas, Leonija par spīti savam tuklumam, ātrā gaitā devās prom pa tukšo Šaporuža bulvāri. Kā apskurbusi no panākumiem, par ko nemaz nekaunējās, viņa soļoja caur miglu, kāri ieelpodama dzestro gaisu, cieši ipie krūtīm spiezdama somiņu ar iegūto dokumentu. Leonija Kostado bija atkarojusi daļu no savu dēlu mantojuma . . . Kāda uzvara! Viņas rokās ir akts ar visiem nepieciešamajiem parakstiem! Advokāts Lakosts apgalvoja, ka ar šādu dokumentu viņa uzvarēšot visās cīņās. Protams, viņa bija rīkojusies briesmīgi, — tas bija ļoti nepateicīgs uzdevums. . . Nabaga Lisjēna! Cik smagi brīži viņu vēl sagaida!

Bet Leonijai bija grūti atmaigt, iejusties citu ciešanās, kas neskāra viņu pašu. Atcerēdamās, cik jaunības dienās bija jutusies satriekta par to, ka nekļuva Oskara Revolū sieva, Leonija nodrebēja. Šovakar Lisjēnas vietā varēja būt viņa . . . «Tiesa gan, ja es būtu Oskara sieva, es prastu viņu savaldīt un tādas milzu aplamības nepieļautu. Ar mani Oskars neaizietu bojā . .. Tik ģeniāls veikalnieks ... Ne velti es viņam uzticēju savu naudu . . . Viņš gan būtu pratis to apgrozīt, kā nākas . . . Bet, sev par nelaimi, Oskars apprecēja Lisjēnu, Villī-Dirāna meitu, kas ir tik iedomīga, it kā no paša Jupitera cētu-

• irs, un tāpēc neviens viņu neieredz. Patiesībā viņa ir lik garlaicīga, ka vīrs nabadzīti krāpj gandrīz vai no pirmās dienas . . . Nabaga Oskars» . . . Leonija iztēlots, kā viņš Leonjanā gaida Regīnu Loratī, bet sagaidīs savu sievu, kamēr Loratī kopā ar Gastonu jau traucas uz Montekarlo.

Leonija lūkoja atvairīt šīs domas, kaunēdamās, ka tās viņai sagādā prieku. Viņa nicināja sevi, nespēdama pārvarēt lepnumu par to, ka viņas dēlam ir mīļākās. Gastons.. . Lūk, viņš gan šovakar būtu lepojies ar savu māti, apbrīnojis viņas drošsirdību . .. Diemžēl, šo vismīļāko dēlu viņa nesastaps, bet mājās viņu gaidīs abi jaunākie — Robērs un Pjers.

Mazliet aizelsusies Leonija sāka iet lēnāk un, pārdomādama, kā visu notikušo paskaidrot dēliem, mājup vairs tik ļoti nesteidzās. Viņā jau modās sašutums: tas tomēr ir par daudz! Lai glābtu dēlu mantojumu, viņa bija pacietusi tik nepatīkamu izskaidrošanos, bet tagad dēlu priekšā vēl būs jāatvainojas, jātaisnojas it kā par kādu noziegumu! Viņa taču pazīst savus dēlus . .. jeb varbīit arī ne . . . Tik tiešām viņa tos nemaz nepazīst!

Ne jau atšķirība uzskatu ziņā bija par cēloni nesaskaņām mātes un abu jaunāko dēlu starpā. Arī Gastonam par visu bija citādi uzskati, taču viņš ar māti prata rast kopīgu valodu. Sā uzdzīvotāja dzīves veids bija izaicinājums visiem mātes sludinātajiem principiem, taču viņš māti saprata, tāpat kā māte saprata viņu. Turpretī abu jaunāko dēlu izturēšanos Leonija nekad nevarēja paredzēt, lai gan tie bija čakli un nopietni zēni.

Sājā vakarā Leonija savu rīcību atzina par pilnīgi aL taisnojamu: nauda, ko viņa pārnesīs, pienākas dēliem no tēva; svētais mantojums bija atkarots sīvā cīņā, un viņa ar to lepojās. Lisjēna šo naudu zaudētu, tā nonāktu citu kreditoru rokās. «Un tāpēc,» Leonija domāja, «labāk lai šī nauda paliek maniem dēliem ... Es pilnīgi saprotu, cik briesmīgs bija mans apciemojums šādos apstākļos, bet dēliem es gluži vienkārši 'teikšu tīru patiesību, ka esmu varbūt izglābusi Oskara Revolū dzīvību ... Tikai manis pamudināta, Lisjēna aizbrauca uz Leonjanu. Cerēsim, ka viņa tur nebūs nonākusi par vēlu . ..»

Jo vairāk Leonija gudroja, jo mazāk spēja iedomāties, ko par to visu teiks dēli. Viņa nolēma tēlot pārsteigumu: «Kā? Vai tad jūs man nemaz nepateiksities?» Taču nebija šaubu, ka dēli būs sašutuši. .. Par dažiem apstākļiem Leonija apzināti vairījās domāt: par Robēra jūtām ipret Rožu Revolu un par Pjera un Denī draudzību, kas gan šķita mazāk svarīgs apstāklis. «Mazāk svarīgs? To vēl īsti nevar zināt! Robērs ir gļēvs, vājas gribas cilvēks. . . Bet Pjers savā pārejas vecumā — īsts neprātis, kas lāgiem iedveš bailes. Viņa bezjēdzīgie dzejoļi, murgainās fantāzijas, ar kurām viņš pārblīvējis smadzenes... Robēram būtu jāsaprot, ka, visādi apsverot, viņa kāzas ar Rožu Revolū vairs nav iespējamas. .. Pat neņemot vērā varbūtējo Revolū ģimenes negodu un neapšaubāmo izputēšanu, paies vēl daudz gadu, iekāms Robērs nobeigs medicīnas studijas, tiks galā ar praksi, konkursa pārbaudījumiem . . . Patstāvīgi pelnīt viņš sāks ne ātrāk kā trīsdesmit gadu vecumā . . . Tāpēc arī Rozas labā (tieši tas jāuzsver) Robēra pienākums būtu meiteni nekompromitēt un atstāt brīvu.»

Beidzot Leonija sasniedza namu , kurā Kostado ģimene apdzīvoja divus pirmos stāvus. Kāpjot augšā pa kāpnēm, Leonijai pēkšņi ienāca prātā, ka arī Robēram vajag būt balle pie Fredī-Dipona. «Pamanījis, ka Rozas lur nav, Robērs pārnāks .. . Jau dienā viņu satrauca baumas...»

Nē, Robēra mājās vēl nebija. Nenoņēmusi cepuri un nenovilkusi karakula puskažoku, Leonija atvēra rakstāmgalda atvilktni un sameklēja ugunsdrošā skapja atslēgu, kurš, iestiprināts grīdā un, kā Pjers teica, «nomaskēts par naktsgaldiņu», stāvēja viņas gultas galvgalī. Aiz neīstajām atvilktnēm slēpās smagas metālā durtiņas. Salikusi slēdzenē vārdu, kas bija skapīša «sēžams», Leonija atslēdza durtiņas un novietoja plauktiņā Lisjēnas Revolū parakstīto dokumentu. Pēc tam, paņēmusi lamīpu, gāja pa garo gaiteni, kas veda uz dēlu istabām.

Pjera istabā Leonija pamanīja gaismu un, pa paradumam nepieklauvējusi, atvēra durvis. Kā tas bieži mēdza notikt, Pjers, gultā lasīdams, bija aizmidzis. Grāmata bija noslīdējusi uz segas. Viņš gulēja neērtā puszviļus stāvoklī, atpakaļ atliektu galvu un izstieptu kaklu, it kā gaidīdams bendes nazi. Galvgalī — zīmulis, papīra lapas un atvērta glīta burtnīca ādas iesējumā. Zema lampa apgaismoja rūpīgā, skaistā rokrakstā aprakstītās lappuses. Pjers savus dzejoļus kārtīgi pārrakstīja.

Leonija, īgnuma pilna, caur lorneti lūkoja saburtot vārdus, kas gan likās skaidri, bet kuru jēgu viņa tomēr nespēja aptvert: Ķibele vēro guļošo Atidu un domā:

Viņš dus. Es piespiedīšu dievus klusiem būt. Lai pagaist pasaule ap Atidu, kas miegā. Lauž nenomods tev stāvu skaisto, liego,

Un zeme sadalās zem pleciem tev un krūts, Gumst skavu čūskas izgaišanas priekā,

Dreb atstātiba Ķibele līdz pašiem dziļumiem Bez glāsta lieglaimes, bez tumšiem ziegumiem.

«Ko viņš grābstās? Ko tas viss nozīmē?» Leonija neizprata. Kāpēc šie panti viņu tik ļoti kaitināja?

Tev miegu apdvešu ar klusu čalu tagad,

Kas spāru balsīs san, jo zudis nemiers skaļš.

Viņš nejauš dusēdams, cik bula debess smaga,

Kā smaržo sils, kas kļuvis lietū zaļš,

Ne alkas tās, kas izskan pērkonragā,

Ne asaras, kas lapu kausos krīt.

Nāk nimfa Sangaris to sapnī sagaidīt

Un dzīles guldzošās dziļstraumju trauksmei ļaut.

Ak, blakus Sangaris, kas mirdz tā sapņu ostā,

Kas esmu es, kam jūra veidu posta,

Kas esmu es, kam aizliegts otru skaut,

Es, bezgalbagātā, — kā paisumi un bēgums,

Ko aptver medūzas un melno aļģu slēgums?

Kas gan Leonijā izraisīja šīs aklās dusmas, apkaunojošo tieksmi -plēst, saplosīt sīkās driskās Pjera glīto angļu burtnīcu? Viņa pati to nesaprata. Leonija nezināja, ka līdzīgi nevaldāma niknuma uzplūdi palaikam uzbrāzmoja arī Pjerā un ka tieši tai brīdī, kad viņa Pjeru gandrīz vai ienīda, viņa tam visvairāk līdzinājās: ne jau prāta vai jūtu ziņā, bet ar šo neizprotamo postīšanas kāri, kuras dēļ Leonija neuzticējās pati sev. Viņa novērsās no galdiņa un, piegājusi pie loga, uz mirkli piespieda pieri rūtij.

— Kas 'tur ir? — satrūcies iesaucās Pjers.

— Та esmu es . . . Vai Robera vel nav mājās?

— Viņam drīz jāpārnāk . . . Viņš aizgāja tikai uz brītiņu, lai kaut ko uzzinātu .. .

Pjers nožāvājās, atsegdams savus retos zobus.

— Vai uzzināji ko jaunu, mat?

— Jā, nupat nāku no viņiem. . .

— Tu biji Biržas laukumā?

Pilnīgi pamodies, Pjers bargi un neuzticīgi veras mātē.

- Tas bija mans pienākums, — viņa teica.

«Kāda liekule»! Pjers klusībā nodomāja. Tomēr māte patiesi bija dziji pārliecināta, ka izpildījusi savu pienākumu pret dēliem, visaugstāko pienākumu . . . Turklāt viņa bija brīdinājusi Lisjēnu . ..

— Cik labi, ka es turp aizgāju! Iedomājies, nabaga sieviete vēl neko nezināja! Protams, Lisjēna pēdējā laikā dzīvoja vienos satraukumos, taču nespēja ticēt, ka ir tik tuvu katastrofai .. .

— Nu, un ko 'tu viņai teici?

Leonija saskaitās: kā viņš iedrošinoties tādā tonī māti iztaujāt? Patiesi, varot likties, ka viņam ir kādas jaunas aizdomas ...

— Nē, māt, es tikai gribēju uzzināt .. .

— Man tev, tādam draņķa 'puikam, nekas nav jāpa-skaidro! Kad pārnāks Robērs, runāšu ar viņu. Guii, un lai es vairs ne vārda no tevis nedzirdētu!

Paņēmusi līdzi larmpu, Leonija atstāja istabu. Viņas rīcību neizraisīja dusmas, viņa tikai saprata, ka ērtāk būs izrunāties ar Robēru divatā, nevis šā negantā puikas klātbūtnē. Tikko .paguvusi pārģērbties mājas tērpā, Leonija izdzirda pazīstamo nedrošo taustīšanos ap durvīm un Robēra lēno, bailīgo atslēgas pagriezienu. Viņa ieklepojās, lai Robērs saprastu, ka mate vēl nomoda un viņu gaida. Robērs ienaca. Uz rokas viņš turēja mēteli.

Leonija, ka parasts, ievēroja, ka fraka viņam piestāv lieliski, ka slaidais Robērs ir daudz elegantāks nekā druknais Gastons. Kaut gan Leonijai labāk patika Gastona tipa vīrieši, bija taisnīgi jāatzīst, ka Robērs izskatās smalkāks un dižciltīgāks ...

— Protams, Rozas ballē nebija, — viņš teica svārstīgā, nedrošā tonī, kas māti allaž kaitināja. — Ziljēnu Revolū es manīju tikai iztālēm. Viņam piekļūt nebija manos spēkos. Man šķiet, daži draugi Žiljēnam likuši manīt, ka viņa klātbūtne ballē nevēlama . .. Tad es steidzos uz Biržas laukumu . .. Bet viņi bija tikko aizbraukuši ...

Šai brīdī ienāca Pjers — basām kājām, pidžamā un izpūrušiem matiem. Kostado kundze viņam uzsauca:

— Es taču teicu, lai tu guli!

— Manam miegam tu nevari «pavēlēt!

Robērs viņu norāja: — Kāpēc tu kļūsti nekaunīgs, Pjer?

Zēns atkliedza:

— Esmu pārliecināts, ka viņai nebija drosmes atzīties, kur viņa šovakar bijusi, no kurienes nupat pārnākusi ...

— Pjer, es tev aizliedzu, manā klātbūtnē par mani runājot, lietot vārdu «viņa»!

Taču Pjers nerimās: māte, viņiem nezinot, šovakar bijusi Biržas laukumā ipie Revolū! Robērs pievērsās mātei, viņa skaistā seja bija nobālusi:

— Māt, tas taču nav tiesa?

— Kāpēc gan ne? — viņa izaicinoši jautāja.

— Tu satiki Revolū kungu?

— Nē. Viņš bija aizbraucis uz Leonjanu. Es jau to zināju, zināju arī brauciena iemeslus, par ko Lisjēnai nebija ne jausmas . .. Saproti jel! Es brīdināju Lisjēnu.Jņ viņi tagad aizbraukuši uz Leonjanu, tas ir vienīgi mans nopelns. Šādā brīdī, kad Oskaram var ienākt prātā pašnāvības domas. .. Varbūt, ka esmu izglābusi Oskara Revolū dzīvību. Jā gan, pavisam vienkārši!

Robērs nopūtās:

— Bet, ja Revolū kunga nebija mājās, tu nedrīkstēji runāt par mūsu naudu .. .

Leonija klusēja.

— Nedomā, ka viņa nocietās... — Robērs dzirdēja brāli norūcam.

— Pjer, lūdzu, atkārto skaļi, ko tu nupat teici!

— Teicu, ka tu droši vien nenocieties un runāji par naudu . . . Tu tikai tādēļ turp gāji . . .

Viss noritēja tieši tā, kā Leonija bija paredzējusi.

Gastons māti būtu apbrīnojis, viņai pateicies, turpretī šie — Robērs un Pjers — nostājās pret māti kā tiesneši. Izvairīties no cīņas bija neiespējami ... Taču taisnība ir viņas pusē. Un Leonija Kostado metās uzbrukumā:

— Runa nebija par manu, bet gan par jūsu naudu, par jusu tēva atstāto mantojumu! Es varētu tēlot augstsirdīgo, ja nauda piederētu man . ..

— Ja tā ir mūsu nauda, tad mēs varam brīvi no tās atteikties ... — Robērs māti pārtrauca.

— Tu aizmirsti Gastonu. Viņam ir citādi uzskati. .. Tu aizmirsti arī to, ka Pjeram ir astoņpadsmit gadu un ka līdz pilngadībai viņa intereses, vai nu viņš to vēlas vai ne, aizstāvēšu es — viņa māte un aizbildne.. .

— Galu galā tu viņus veltīgi tirdīji, jo Revolū kunga taču nebija mājās, — Robērs neatlaidās.

Leonija ar nožēlu paskatījās dēlā: patiesi, viņš ir liels nejēga! Cik neapbruņoti dzīves cīņai ir šie zēni, kas iedomājas sevi par ērgļiem!

— Nomierinies! — Leonija teica. — Mēs ar Lisjēnu izrunājāmies kā draudzenes.

Robers gribēja zināt, vai arī Rozā bijusi klāt. Māte papurināja galvu.

— Bet Denī? — jautāja Pjers.

— Arī ne. Viņi atstāja mūs divatā.

Leonija lauzīja galvu, kā pastāstīt dēliem par savu veiksmi. Šķita pilnīgi neticami, ka jāievēro tāda piesardzība, lai šiem vientiesīgiem paziņotu: «Mūsu notārs ir bankrotējis, bet es parūpējos, lai jūs neciestu zaudējumus.»

— Man jāsaka, Lisjēna bija ļoti laipna un cēla. Viņa uzreiz saprata, ka pret bāreņiem viņas vīram ir īpaši pienākumi.

— Pret kādiem bāreņiem? Mēs neesam bāreņi! — Pjers iebilda. Kopš bērnības viņš necieta vārdus: «bārenis», «bāreņu nams», «bārenīte».

— Lisjēna man pati teica, ka viņas rīcībā esot tieši tik liela summa, kādu viņi mums parādā: četrsimt tūkstoši franku.

— Kāda sagadīšanās! — Pjers iesaucās.

Māte viņa nekaunīgo piezīmi likās nedzirdam. Leonija sāpīgi apzinājās, ka .pamazām slīgst melos, kas neatbilst viņas raksturam. Taču abi šie «nelgas», kā Gastons saukāja jaunākos brāļus, viņu uz to mudināja.

— Četrsimt tūkstoši franku? — Robērs svešādā balsī atkārtoja. — Vai tad viņai bija klāt tik liela nauda?

Kāds vientiesis! Leonija paraustīja plecus.

— Protams, ne! Lisjēna rokas somiņā tādu naudu neglabā! Bet man pietiks ar viņas parakstu . . .

— Tas nav likumīgi . . .

— Neuztraucies.. . Var jau but, ka bus jātiesājas ar pārējiem kreditoriem, tas ir ļoti iespējams .. . Bet esmu sagatavojusies uz visu, esmu .pārliecinātā par uzvaru.

Dēli klusēja, un Leonija sāka justies neveikli. Viņus šķira nepārejama jūra. Vai bija vērts lūkot sasaukties no viena krasta uz otru? Galvas noduruši, brāļi sēdēja guļamkrēslā pie gultas, un lampas gaisma rotājās viņu gaiši rūsganajos matos: Pjera vijīgās cirtas guļot bija pavisam izpūrušas; Robēra pieglaustos, pakausi mazliet viļņainos matus šķīra taisns celiņš.

— Tikko būšu saņēmis šo naudu, es to atdošu viņiem atpakaļ, — Robērs sacīja.

— Atvaino, -pagaidām jūs esat tikai kapitāla īpašnieki, bet rīkošanās tiesības pieder man, — māte iebilda.

— Skat, kur veikli izkārtots! — Pjers ņirgājās, un Leonija iekaisa dusmās:

— Jauki, mani dārgie dēliņi, patiesi, ļoti jauki, ka jūs nicināt naudu! Bet, ka jums šķiet, no kā jūs dzīvojat? Robēr, vai tu maz zini, cik maksā fraka, kurā tu tik lieliski izskaties? Un tu, Pjer? Tev taču ļoti nepatīk, ja vakariņās jāiztiek ar aukstu gaļu, bet vai tu esi kādreiz painteresējies, kādus rēķinus es maksāju tavam grāmat-veikalam un sietuvei? Arī Gastons man izmaksā dārgi, bet viņš vismaz to apzinās, viņš man atvainojas, pa-, teicas. Gastons neatļaujas mani nicināt un nosodīt, kā to darāt jūs! Pēc jūsu domām es esmu sieviete bez ideāliem, vai ne? Mani interesē vienīgi kuponu nogriešana un īres naudas iekasēšana, kamēr jūs paši dzīvojat pa mākoņiem un par muļķīgu gramatu kaudzēm izšķiežat traku naudu . . . Esmu laba diezgan, lai gādātu jums ēdienu, gaismu un siltumu, lai pati staigātu jūsu novalkātajās skrandas un algotu jums apkalpotājus, bez kuriem jūs neprastu iztikt. Kā jums nav kauna tik augstprātīgi izturēties pret māti, kas pati par sevi nemaz nerūpējas! Vai neesat diezgan ņirgājusies par maniem noplukušajiem kažokiem un mājās darinātajiem tērpiem? Naudu, ko jūs tā nicināt un tomēr izlietojat savā labā, jūsu vectēvi sakrājuši, visu mūžu sūri grūti pūloties, no daudz kā atsakoties. .. Jums tā būtu jācienī kā svētums...

Māte juta, ka ir dēliem pamatīgi atcirtusi un drīkst tādā īpašā garā turpināt. Robērs nomurmināja, ka viņš neesot vainīgs, ja medicīna jāstudē tik daudz gadu. Māte, jau aprimusi, atbildēja, ka viņa Robēram nemaz to nepārmetot. Lai viņš mācoties, cik ilgi vien nepieciešams, galvenais, lai tam būtu 'panākumi.

— Bet, lūk, šis mazais muļķītis vēl ir krietni audzināms! — Leonija pievērsās Pjeram un no jauna iekaisa. — Tā tas nevar palikt!

Pjers zemu nolieca galvu. Māte, juzdama, ka izdevies viņu aizskart, iekarsa vēl vairāk: protams, visu dienu rīmēt pantus esot daudz ērtāk un patīkamāk nekā gatavoties filozofijas eksāmenam. .. Taču ar dzejošanu vien viņš tālu netikšot, ar dzejoļiem, pat ja tie nav slikti, neviens neesot maizi nopelnījis; bet ja -tiem vispār nav nekādas vērtības .. .

Pjers piecēlās un, mātē neskatīdamies, izgāja.

Leonija atjēdzās un mazliet nokaunējusies aprima. Var jau būt, ka viņa pārsteigusies, taču Pjers bija pārāk nekaunīgs ...

— Tā nevajadzēja, — teica Robērs. — Nav jāaizmirst, ka Pjers ir pārejas vecumā . ..

— Kāda tam nozīme? Viņš ir tāds pats kā citi!

— Nē, viņš tomēr nav tāds kā citi.

Māte iebilda: īstā vaina esot tā, ka trūkstot ģimenes galvas, kas spētu zēnu savaldīt. Sirds dziļumos Leonija nešaubījās, ka Pjers tiešām atšķiras no citiem, bet neatzina, ka viņš būtu pārāks par tiem. Leonijas tēvs, vec-levs, kā ari vīratēvs savā laikā bija apkārtnē ļoti ievērojami komersanti, un pēc šo viru parauga viņa bija izveidojusi savu priekšstatu par cilvēka vērtību. Leonijai šķita, ka viņa labi zina, ko nozīmē vārdi: «Tas tik ir varens vīrs . ..»

— Beidzot man atliks vienīgi izlūgties piedošanu par to, ka esmu šovakar jums atnesusi veselu bagātību ... — Leonija secināja. — Tā jau es paredzēju ... un tomēr...

— Saki, — kam man vēl vajadzīga šī naiuda? Es taču visu, it visu esmu zaudējis .. .

Robēra vārdi māti iepriecināja, kaut gan viņai bija dēla žēl: pirmo reizi viņa jutās laimīga, ka Robēram ir tik maz gribas spēka. No Revolū meitas viņš atsakās bez cīņas, tur viņam vairs nav pat ko pārdomāt. Bīdamās konflikta, Leonija izlikās Rožu nožēlojam: «Nabaga upuris... Viņa ir tik pievilcīga, mīļa meitene!» Varētu pat neņemt vērā viņas aptraipīto vārdu, tomēr Robēram jāsaprot, ka apstākļi pašreiz liedz viņiem nodibināt ģimeni. Pirms Revolū katastrofas Rozas vecāki bija likuši manīt, ka jauno pāri uzņems savā pajumtē, bet tagad?

— Vai mēs nevarētu dzīvot šeit? — Robērs vārgā balsī iejautājās.

— Tu esi traks? Kur tad? Tavā istabā? Bet kad piedzims bērns? Turklāt liec vērā, ka visa Revolū ģimene būs uz tava kakla ... Uz tava — tas ir tikpat kā uz mana kakla .. . Pietiek, pietiek! Saņemies, dārgais! — apskaudama savu lielo zēnu, kas raudāja, Leonija noteica. — Es zinu, tev nav viegli!

Robērs saprata, ka māte paļaujas uz viņa vājo raksturu, un zināja, ka tā nepievilsies. Turklāt ko lai viņš mātei saka? Vai teikt, ka Rozas tuvumā viņš kļūst pavisam cits cilvēks — cerību pilns un drosmīgs? Līdzko māte padzirdētu šīs domas, viņa tās acumirklīgi nosodītu un atspēkotu. Ejot uz savu istabu, Robērs vispirms iegriezās pie Pjera. Pjers sēdēja uz gultas. Mazais brālis, neuzlūkodams vecāko, norūca:

— Viņu netīrā nauda ...

— Ar māti grūti saprasties, — Robērs gaudas.

— Nabaga māte domā, ka šovakar paveikusi ļoti labu darbu. Viņa rīkojās ta, ka rīkotos ģimenes galva. Var jau būt, ka viņai ir taisnība un mēs esam nepateicīgi ...

— Ne jau tas ir galvenais! — purinādams galvu un skatīdamies vienā punktā, Pjers teica. — Es dusmojos, ka mātes spriedums par mums ir taisnīgs, vai, pareizāk sakot, — dusmojos, ka man trūka vārdu, ko viņai atbildēt. Es ienīstu naudu, tāpēc ka tā mani tur savā varā. Taču citas izejas nav, esmu visu pārdomājis. Naudas varai neviens nespēj izbēgt. Mēs dzīvojam pasaulē, kur visa pamats ir nauda. Mātei taisnība — sacelties pret naudu nozīmē sacelties pret šo pasauli, pret visu dzīvi. .. Vai «arī. . . ir jāpārveido zemes seja ... Atliek vienīgi ...

— Kas atliek?

— Revolūcija ... vai dievs . ..

Mazajā, mājīgajā, grāmatām, gleznu reprodukcijām un grieķu skulptūru atveidojumiem pārpildītajā istabiņā šie vārdi skanēja nesamērīgi nopietni. Robērs, kājās stāvēdams, pievilka sev klāt brāļa galvu un teica:

— Nerunā blēņas . ..

Paslēpis seju pie Robēra krūtīm, Pjers klusēja. Robērs skatījās uz naktsgaldiņa atvērtajā burtnīcā un lasīja, un pārlasīja to pašu lappusi, ko pirmīt bija centusies izprast māte:

Kas esmu es, kam jūra veidu postā,

Kas esmu es, kam aizliegts otru skaut,

Es, bezgalbagātā, — kā paisumi un bēgums,

Ko aptver medūzas un melno aļģu slēgums?

— Paklau! — Pjers pēkšņi ierunājās un satvēra brāli cieši aiz pleciem. — Saki, — vai tu viņu nepametīsi? Tu taču nepametīsi Roz.u Revolū?

Atbrīvojies no braļa skāvām, Robērs smagi nopūtas:

— Ko lai dana? Tu jau pats nule teici — mēs esam pārāk saistīti.. .

III

К ad Leonija bija atstājusi Revolū namu, kā dārgu trofeju līdzi aiznesdama parakstīto aktu, Lisjēna Revolū iegāja Rozas istabā. Viņas frizūra bija (pilnīgā kārtībā un pakausī, augstā matu sasukājuma virsotnē, aizvien vēl mirdzēja smaragda pusmēness. Dimanta kakla rotu un gredzenus Revolū kundze bijia novilkusi, Denī tos pamanīja pusatvērtajā somiņā, no kuras viņa ik pēc brīža izvilka kabatas lakatiņu un spieda pie acīm. Bērni redzēja, ka viņu visspēcīgā māte raud, bet neiedrošinājās tuvoties un to 'apskaut.

— Vai jūs visu dzirdējāt? — māte jautāja.

Denī beidzot bija atradis īstos vārdus jūtoņai, kas viņu nomāca jau kopš desmit minūtēm, sajūtai, it kā viņš būtu palicis dzīvs zem sagruvuša nama drupām: «Mēs esam dzīvi aprakti!»

Rozā klusi šņukstēja, iespiedusi seju spilvenā. Viņa apraudāja sevi, savu mīlu, laimi, kas nekad vairs neatgriezīsies.

Lisjēna uzrunāja dēlu kā pieaugušu un jautāja, ko tagad iesākt.

— Mums visiem nekavējoties jābrauc uz Leonjanu. Pa ceļam jāiegriežas ipie Fredī-Dipona un jā-paņcm līdzi Žiljēns.

Nē, ne! Tikai ne pie Fredī-Dipona! — māte lū-ilzās. — Tur viss jau būs zināms. . .

Denī solījās ieiet namā .pa sētas durvīm, taču šis pārbaudījums Revolū ģimenei, par laimi, gāja secen. Kad viņi jau sēdās karietē, gluži bāls, ģērbies frakā, piesteidzās Žiljēns. Pie Fredi-Dipona vairāki paziņas viņam bija pačukstējuši: «Šeit tev šobrīd nav ko meklēt! Steidzies mājās!»

Karietē Revolū kundze, cenzdamās pārspēt ratu rīboņu pa akmeņaino bruģi, ska|ā balsī attēloja Žiljēnam briesmīgo izskaidrošanās scēnu. 2iljēns likās esam sliktā omā, un kā gan ne? Viss, kas bija saistīts ar augstāko sabiedrību, šim cilvēkam šķita neapstrīdami vērtīgs. Ne velti sabiedrība cildināja viņa korekto izturēšanos, priekšzīmīgās manieres. Viņš mehāniski spodrināja monokli un lāgiem gausā balsī ar deguna pieskaņu, uzskaitīdams summas, ierunājās.

— Pieļa.usim, — viņš sacīja, lūkodams noteikt Regīnas Loratī budžeta apmērus, — ipieļausim, ka zirgi un livrejas vien viņai maksāja vismaz . ..

Vārds «vismaz» atkārtojās bez gala. Nebeidzamās aplēses reibināja Žiljēnu, viņš nespēja no tām atrauties, jo notikušais bija viņu skāris daudz dziļāk nekā pārējos ģimenes locekļus. Viņš vēl nejuta sāpes, bet apzinājās, ka ir nāvīgi ievainots, viņš — Oskara Revolū dēls, ūnijas loceklis, ko sabiedrībā uzskatīja par apskaužamu partiju, ar ko visi meklēja izdevību sasveicināties, kam vēlējās spiest roku ...

— Mēs katrā ziņā visu samaksāsim, — Žiljens pārliecināti atkārtoja.

Viņš nemitējās žonglēt ar skaitļiem: kāda vērtība

Varētu būt notariātam, kāda Leonjanai un namam Biržas laukumā? . . . Māte neiedrošinājās iebilst, ka viss droši vien ir jau ieķīlāts. Kad neviens vairs 2iljēnam neatbildēja, viņa dedzība noplaka. Ceļa grambās 2iljēna gludā, plāniem matiņiem klātā galva šūpojās šurp un turp. Pēkšņi Revolū kundze skaļi iekliedzās.

— Nē! To viņš man nenodarīs! Nē! Tas būtu par daudz!

Deli saprata, ka mate domā iespējamo Ieva pašnāvību. Vienīgi Rozā vēl aizvien bija sava izmisuma vara. Bet brāļiem domas par varbūtējo pašnāvību ne mirkli neizgāja no prāta. Ziljēns, kā jau augstākās sabiedrības cilvēks, uzskatīja, ka līdzīgos gadījumos varbūt labāk pazust uzreiz, aiziet no dzīves kā no spēļu zāles, kad spēle zaudēta. Arī Denī domāja tāpat, — kā jau jauneklis, ko saviļņo katrs traģisks notikums un neapzināti valdzina katastrofas. Viņš neatvairīja domas par briesmīgo nelaimi, gluži otrādi, ļāvās tām. Viņš bija pārliecināts, ka nelaime, ko iepriekš iztēlojamies, nemaz nevar notikt (lai gan ikdienas fakti liecināja pretējo), viņš ticēja, ka priekšnojautas gandrīz nekad neatbilst īstenībai. Un tā Denī iztēlē radīja veselu inscenējumu ar visām dekorācijām: lielie, režģotie vārti plaši atvērti; pils apkalpotājos valda apjukums; policisti, šurp un turp staigājot, atstājuši^ uz persiešu paklājiem dubļainas pēdas .. .

Revolū kundze nemitīgi atkārtoja: «Ja nu tiešām viņš to man nodarījis!» It kā nelaimīgais nevis sev, bet pirmkārt tieši viņai būtu gribējis ko nodarīt. Viņa taču bija reiz Oskara Revolū sieva, protams, pavisam īsu laiku .. . Viņa bija Oskaram piederējusi, tiesa, būdama pilnīgi vienaldzīga pret tā glāstiem, vismaz viņai pašai tā šķita. Un nu pēkšņi šajā aukstajā sievietē saviļņojās asinis. Viņa mocījās bailēs, ka vīrs varētu būt miris.

Klausāmajā radziņa Revolū kundze uzsauca kučierim, lai paskubina zirgus.

Kariete brauca pa to pašu ce|u, pa kuru bērni brīvdienās mēdza atgriezties Leonjanā. Zirgu pakavu klaudzēšana un ratu rīboņa iztraucēja snaudošās priekšpilsētas, ko Denī vēl nesen, ,pēc liecības un godalgu saņemšanas, bija vērojis jūlija nakts krēslā. Drēgns vējš piosīja afišas driskās, kas vēstīja par vēršu cīņām. Denī to bija ievērojis jau pagājušajā vasarā. Paretam pamirdzēja kāda krodziņa ugunis; tur ap leti drūzmējās vīri. Denī saņēma māsas roku savējā. Tagad Rozai vairs nekļūt par Robēra sievu . .. Pārliecināts, ka tūlīt redzēs veco pili, snaudā iegrimušu, Denī piesardzības dēļ iztēlotajai pašnāvības ainai pievienoja vēl dažas detaļas.

— Starp citu, Landēnam vajag būt jau tur, — viņš skaļi teica, — Uz Landēnu var paļauties ...

— Ko nu *par to! — māte dusmīgi iebilda.

— Bet protams! Landēns taču visu vadīja, — sacīja Ziljēns. — Tēvs viņam pilnīgi uzticējās . ..

— Vajadzētu noskaidrot, cik godīgu spēli viņš spēlē . . .

— O! Landēns ir viltnieks! Tici man, viņš būs pratis izvairīties no atbildības .. .

— Izvairīties no atbildības? Viņš būs pratis vēl ko vairāk ... Ne jau visus mūsu nelaime izputinās .. .

Bez jebkādiem pierādījumiem, bez pamatojuma māte un dēls nikni uzbruka Landēnam vienīgi tāpēc, ka to neieredzēja. Arī Denī necieta Landēnu, taču viņš, tāpat kā citi zēni šādā vecumā, bija dedzīgs taisnības aizstāvis. Un tomēr šoreiz Denī nekā neiebilda. Kas viņam daļas gar Landēnu! Tuvojās Leonjana. Nāsīs ieplūda neparastās lauku smaržas ziemā. Dzīve tagad kļūs pavisam citāda, nekā Denī to bija iedomājies. Dzīve ... tā tagad būs jāveido pašam. Piepeši Denī uz sava pleca sajuta Rozas galviņu._Viņas asaru krājumi bija izsīkuši, un viņa vairs neraudaja.

Kariete nogriezās pa ceļu, kas veda gar parku un izbeidzās pie saimniecības pagalma vārtiem. Kas to būtu domājis, ka Denī visos sīkumos iztēlotās traģiskās ainas izrādīsies īstenība! Denī neticēja pareģošanas spējām. Tik tuva un pazīstama šķita grants čirkstoņa zem ratu riteņiem, tā izraisīja atmiņas par brīvdienu priekiem. Ja Denī būtu mūziķis, ja viņš komponētu operu, par ko allaž sapņoja Pjers, tad tieši šajā čirkstoņā meklētu motīvu uvertīrai.

Karietes lukturi apgaismoja vietumis sagruvušo parka žogu, par kuru sniedzās melnās zaru rokas. Šur tur kokos plīvoja sausas, vēja plosītas lapas, un zari stiepās pretim it kā lūdzoties vai draudot. Piekļāvis pieri loga stiklam, Denī alkatīgi ieklausījās tumsas mierinošajā liecībā. Apkārtne likās iegrimusi miegā, visu apņēma dziļš klusums un miers. Tādā naktī nekas ļauns nevar notikt. Bet, ak dievs! Jau izdoma sāka pārvērsties īstenībā, jau iztēlē skatītās ainas atausa Denī acu priekšā! Visi pils logi laistījās ugunīs, sākumā likās, ka tā liesmo. Plata gaismas lāma vizēja uz slapjā lieveņa.

— Kaut kas ir noticis ... — Žiljēns murmināja.

Lisjēna Revolū nemitīgi skaitīja vārdus, kas skanēja kā lūgšana: «Kaut jel tas nebūtu noticis! Kaut viņš nebūtu to izdarījis! . ..»

Denī iedomājās, ka tūlīt redzēs mironi, ka viņam būs jāskata tas, ko līdz šim nekad nebija redzējis, par ko domājot vien, šausmas viņu stindzināja. Sastopot ielās bēru gājienu, kur šķirsta vāks un līķauts slēpa kādu neredzamu būtni, Denī ikreiz steidzās nogriezties šķērsielā. Baiļu sajūta bija tik nepārvarama, ka Leonjanā viņš neiedrošinājās viens ieiet neapdzīvotajā istabā, kurā vēl lad, kad Denī gulēja šūpulī, bija miris viņa vectēvs. Reizēm viņš tomēr pavēra durvis un, galvu-pabāzis, ielūkojās istabas puskrēslā, kur smaržoja pēc lakas un krustnagliņām. Denī ilgi vēroja tukšo gultu, kurā bija norisinājies kaut kas drausmīgs un noslēpumains. Tā aculiecinieki bija baldahīna aizkari, it visas istablietas šai telpā to bija redzējušas. Pulkstenis bija apstādināts mirklī, kad beidza pukstēt vectēva sirds. Ar šo agoniju, ar cilvēka aiziešanu nebūtībā bija saistīti visi istabas priekšmeti, un tas tiem piešķīra jaunu, dīvainu nozīmību; tie bija uzņēmuši kādu viešņu. .. Bet nē taču, nē! Nāve ir netverama. Var sarunāties ar dēmoniem, var saprasties un vienoties ar visbriesmīgāko necilvēku .. . Šausmas izraisa tas, ka nāve ir nebūtība, ka tā nepastāv laikā un telpā, bet izpaužas visa iznīcināšanā, visa izdzēšanā. Sai gultai, aizkariem, atzveltnes krēsliem, sienas pulkstenim, spogulim, galdiņam iar zaļo pārklāju — visiem šiem priekšmetiem pāri bija vēlies mūžības vilnis un, -atpakaļ plūstot, atstājis uz tiem nebūtības pēdas.

Nabaga Denī, kam būtu briesmīgs pārdzīvojums tikai ieiet istabā, kur viņa dzimšanas gadā kāds miris, tagad vairs nebija šaubu, ka tūlīt redzēs tēvu vienā no tiem stāvokļiem, kādus braucot bija iztēlojies: sabrukušu, ar seju uz galda ... Ja vien viņš nebūs jau novietot^ gultā ...

Viss, ko Denī iztēlē bija paredzējis, jau sāka piepildīties. Pārvaldnieks Kavaijē viņus sagaidīja un lika kučierim pieturēt pie vārtiem. Kavaije runāja vārdu pa vārdam tā, kā Denī bija iedomājies:

— Leonjanas policijas seržants vēl neļauj mirušajam pieskarties. Vispirms viņš vēlas nopratināt kundzi.. . Iedomājieties — neviens nav dzirdējis šāvienu! Par visu tagad rūpējas Landēna kungs . ..

Visi četri Revolū stāvēja ceļa malā. Mātes un Rozas balles tērpi zem tumšajiem apmetņiem mirka lietus peļķēs.

Karietes laternas un vējlukturis, kas zvārojās Kavaijē rokās, apgaismoja četru cilvēku sejas, atklāja šīs četras sirdis. Lisjēna jau nocietinājās savās bēdās, apjozās ar tām kā ar aizsargmūri: tagad viņa drīkst ne par ko nerūpēties, ļaut vaļu jūtām, būt satriekta, un neviens viņai 'to nepārmetīs. No Žiljēna, kas šķita šai pasaulē zaudējis jebkuru balstu, bija palicis pāri vienīgi nožēlojams, nenosakāma vecuma radījums ar slīpu .pieri, kailu galvvidu un ierautu zodu, tuvredzīgs cilvēks, kas turklāt nozaudējis monokli un tagad iar šausmām klausījās Kavaijē vārdos.

— Jūs, kungs, no šā brīža esat ģimenes galva ... Landēns sacīja, ka bez jūsu ziņas mēs nekā nedrīkstot izlemt . ..

— Nē, nē! — Ziljēns iebilda. — Lai Landēns visu izlemj! Kā viņš darīs, tā būs labi.. .

— Bet, Ziljēn, Landēns nedrīkst rīkoties mūsu vietā! — Ro'za pārmetoši sacīja.

Rozā turēja māti pie rokas un stingrā, noteiktā balsī viņu drošināja. Nekas Rožu vairs neskāra, nekas neaizkustināja, viņa jau bija visu zaudējusi. Aizvadījusi ģimeni uz pili, Rozā lika pārvaldniekam aizvest Denī un nodot Marijas Kavaijē gādībā. (Pārvaldnieka sieva Marija bija Denī zīdītāja.)

Slīgdams pārvaldnieka rokās, Denī varbūt tikai izlikās paģībis. Pārvaldnieks bez pūlēm pacēla un aiznesa lielo, sešpadsmit gadus veco zēnu. Viņš drošiem soļiem šķērsoja puķu dārzu un ar kājas spērienu atdarīja mājas durvis. Vēl acis neatvēris, Denī izdzirda savas bijušās zīdītājas pārsteiguma kliedzienu. Zēnu novietoja gultā un izģērba. Stipra etiķa smarža izraisīja šķavas, karsts sildītājs apsvilināja pēdas. Izstiepies gultā, Denī jutās labi. Marija Kavaijē mainīja viņam uz ipieres aukstus apliekamos. Istabā vēsmoja sīva marinētu augļu smarža. Denī gulēja, galvu atbalstījis Marij'ai pie krūtīm, un, klausoties viņas runas plūdos, snauda. Nabaga saimnieks! Vēl desmit minūtes viņš bijis dzīvs. Viņam pieticis laika izlūgties grēku piedošanu no augstā dieva. Landēns domājot, ka varēšot dzēst visus parādus un varbūt arī Leonjana, vismaz ēkas, būšot glābjamas. Zemi gan vajadzēšot pārdot.

Šis jautājums ļoti interesēja abus Kavaijē. Gadiem ilgi viņi bija lolojuši cerības iegūt savā īpašumā augļu dārzu un sētas mājiņu, kurā dzīvoja. Tad viņi te justos kā īsti saimnieki, taču joprojām kalpotu Revolū ģimenei. Reizēm Kavaijē gandrīz vai atklāja savas ieceres: viņš teica, ka Leonjanas ēkas bez zemes neesot ne plika graša vērtas, jo kam gan tagad vajadzīgas tādas milzīgas barakas! No blakus ienākumiem viņš bija sakrājis nelielu kapitālu, par ko nevienam nejutās parādā: Oskars Revolū viņam bija atļāvis ierīkot vīna pagrabus tuvākajā apkaimē... Turklāt par dažādiem veikalnieciskiem darījumiem ienāca komisijas nauda; viss bija iegūts likumīgā ceļā... Taču Marija Kavaijē nevēlējās izmantot Revolū nelaimi, lai atņemtu «tiem Leonjanu. Kamēr viņa tā runāja, Denī domāja: «Es vairs koledžā nemācīšos .. . Mēs dzīvosim te, kopsim cāļus un audzēsim saknes .. .»

Nenopūtusi sveci, Marija uz pirkstgaliem atstāja istabu. Gulēdams zem mīkstās dūnu segas, Denī domās veidoja nākotni, kas būs īsta paradīze zemes virsū. Ķert strazdus, izlikt murdus — tā būs viņa nodarbošanās. Viņi ēdīs rupju rudzu mai'zi. Rozai par precēšanos vairs nav ko sapņot, vismaz ne tuvākajos gados. Varbūt vēlāk ... daudz vēlāk .. . Katrā ziņā šobrīd šis jautājums jāa'tliek . . . Denī dziļi ievilka elpu un izstaipījās zem segas. «Jā, bet kas notiks ar mirušo?» viņam ienāca prātā. Būs jāiziet cauri dažu briesmīgu dienu tunelim. Ja varētu saslimt! Tad visi teiktu: «Šis zēns ir gan jūtīgs!» Kad mirušie apkopti un kārtīgi novietoti kapu velvēs, par tiem vairs nerunā. Viss nokārtots, viss atkal rit vecajās sliedēs . ..

Šādas juceklīgas domas jaucās Denī galvā. Viņš nebija bezsirdis, zēns tikai vēl ar visu būtību neizjuta., ka ir uz mūžu zaudējis tēvu. Denī gulējia ērtajā, platajā gultā. Kad viņš pagrozījās, matracī iečabējās sausie kukurūzas stiebri. Ādai bija tīkama raupjā palagu drāna. Sveces gaismā, ko Marija Kavaijē nebija nodzēsusi, sākumā varēja saredzēt tikai grīdas sarkanās akmens plātnītes, zilganbaltos kretona palagu rakstus un pie gultas paklājiņā ieausto lauvu. Tad kļuva redzama vēl otra gulta istabas pretējā kaktā, kur zem vatētās segas izciļņiem manīja saritinājušos ķermeni; no turienes plūda kādas noslēpumainās būtnes rāmā elpa.

Istabā vairāk mēbeļu nebija. Vienā kaktā bija sakrauti graudu maisi un vīna pudeļu grozi. Ja Denī šeit atrastos viens, viņu pārņemtu bailes. Bet no otra guļošā, nevarīgā ķermeņa dvesa silta, draudzīga elpa. Denī nezināja, vai rāmi elpojošā, aizmigusi būtne ir viņa piena māsa Irēna Kavaijē, vai kāda kalpone, vai arī tur guļ Izidors, Irēnas brālis, kam gan patlaban jāatrodas karadienesta

Tarbē, bet kas varbūt atbraucis 'atvaļinājumā. Denī pagriezās uz labajiem sāniem un, piespiedis galvu pie spilvena, iztālēm vēroja neskaidri saredzamo tumšo matu mežu, kas iznira starp segas viļņiem kā saliņa, ka kontinents. Iedziedājās gailis. Soļu troksnis, balsis, kņada, vārtu klaudzēšana — viss liecināja, ka ārpusē rit tālāk skumjā cilvēku dzīve.

Ausa rīts. Denī negulēja. Viņā -pulsēja asinis, tā pat kā nezināmās jaunās būtnes ķermenī, kuras miegs piepildīja telpu ar maigu, dzīvniecisku tuvību. Denī neskaidri nojauta, ka viņu ģimenes traģēdija ir pavisam nenozīmīga, ka pasaules kārtībā tā neko nemaina. Un pēkšņi viņam kļuva skumji. Viņam bija nepieciešams domu biedrs. Denī ieklepojās, lai pamodinātu guļošo. «Mans dievs! Kā es ciešu!» viņš skaļi sūdzējās. Bet visvarenais jaunības spēks bija gremdējis nepazīstamo cieša miega dzīlēs, kur Denī vārdi viņu neaizsniedza. Tad Denī piecēlās un kailām kājām pa salto klonu, trīcēdams aiz aukstuma, tuvojās gultai.

Jau pa gabalu viņš uzminēja, ka gulētāja ir meitene. Varbūt viņš to saprata pēc smaržas, pēc kādiem sevišķiem strāvojumiem? Meitene ... Viens no dzīves lielākajiem noslēpumiem . . . Otrs noslēpums — nāve. Denī baidījās, ka meitene viņu nepamana. Viņš kautrējās sava kalsnuma un šauro plecu dēļ. Viņš steidzīgi saģērbās, bet mazgāšanos šoreiz atlika.

Virtuves durvis bij-a vaļā. Droši vien abi Kavaijē nakti bija pavadījuši pilī. No miglas iznira lielas, cirtainas krizantēmu galvas. Alejas smiltīs iezīmējās svaiga ratu sliede. Pēkšņi Denī sajuta sev uz krūtīm suņa dubļainās ķetnas. Lieveņa priekšā viņš ievēroja dažas rīta dzestrumā trīcošas rozes. Vai doties iekšā? Tas rejz ir jāizlemj! Jā, viņš to darīs.

Vestibilā uz apaļa ampīra stila galdiņa bija aizmirsta degoša lampa, kuras liesma rīta gaismā šķita drūma un draudīga. Aiz tēva kabineta durvīm Denī saklausīja klusas balsis, kāds atvēra galda atvilktni. Lielo ādas dīvānu apslēpa milzīga noplukušu filca cepuru un vecu lietus mēteļu kaudze. Denī saprata, ka «viņš» ir jau (pārvietots otrā stāva istabā, kuras logi dārza pusē bija tikai pievērti.

Kāpjot augšā pa kāpnēm, Denī velti pūlējās domāt par tēvu, kas nekad nebija dēlam pievērsis sevišķu uzmanību, nebija interesējies par Denī darbiem, viņa’panā-kumiem; tēva personība Denī likās neizprotama, viņa skopajiem jautājumiem atbildes nebija vajadzīgas. Dažkārt tēvs tomēr bija ievērojis Denī un pievilcis sev klāt. Denī atcerējās tēva kalsno, no nikotīna nodzeltējušo roku, viņa kastaņbrūnās acis zem novītušajiem plakstiem. Tajās palaikam atplaiksnījās jautra, maiga liesmiņa, kad, tēvs lūkojās dēlēnā. Visbiežāk tādi maiguma uzplūdi 'tēvam uznāca pret Rožu. Tad viņš dāvāja meitai puķes, smaržas, sapņoja par jūras braucienu, par ceļojumu uz Parīzi.. .

Vairs ne mirkli nevilcinādamies, neļaudamies pārdomām, Denī iegāja istabā, kur gulēja tēvs. Tie, kas sēdēja ap frakā tērpto marioneti, nemaz nenojauta, ka atausis rīts. Degošās lampas kristālā petrolejas tvertne bija gandrīz tukša. Abās pusēs krucifiksam dega pa svecei, tā priekšā uz apakštases bija nolikts buksa zariņš. Vispirms Denī ievēroja divas taisnas, palagā ietītas kājas. Ķermeņa apveids jau atgādināja sarkofāgu. No pārsēja, ar ko bija notīta galva, gluži kā dzīvas spraucās laukā garās, iesirmās ūsas.

Denī pēkšņi nodrebēja kā koks no galotnes līdz pat saknēm. Nav svarīgi, vai mirušais ir viņa tēvs vai kāds cits.

Tas ir miris cilvēks, kādi reiz būsim mēs visi. Tāda ir vienīgā neapšaubāmā patiesība, vienīgā drošā pārliecība. Kādēļ vēl aizvien brauc tramvaji? Vajadzētu apturēt visus vilcienus, likt cilvēkiem izkāpt un uzsaukt: «Vai patiesi jūs nezināt, ka jums bus jamirst?» Kāpēc ļaudis lasa avīzes? Vai ir kāda nozīme tam, kas notiek pasaulē, ja mēs esam nolemti nāvei? Vai jebkura avīžu ziņa nenobāl šās vienīgās vēsts priekša? Kādēļ vēl kaut ko mācīties, ja jau ri't tu būsi izmests atkritumu kaudzē, satrūdējis, sabiris pīšļos? Та ir vienīga patiesība .. . Mes nezinām, vai pastāv arī kāda cita. Mēs esam droši vienīgi par to, ka ir nāve. Reliģija? Sociālās sistēmas? — Tukšuma priekšā uzslietas kolonas, kas piešķir šķietamu kārtību miglas vāliem un mākoņu sienām ap atvērto bezdibeni.

Denī sāka skaļi vaimanāt — ne jau par tēvu, bet apzinoties šo skaidro, noteikto likumību. Viņš varētu gaudot pret nāvi kā zvērs, kuru maņas neviļ. Kumeļš lopkautuves priekšā saceļas pakaļkājās; jērs saož izlieto asiņu smaku; cilvēkbērnam atvērās acis, un viņš ielūkojās bezdibenī, kas sagaida ikvienu. Ka gan visi pārējie vēl spēj kaut ko darīt — nākt un iet, uztraukties par neskaitāmiem niekiem, pieķerties kādam tikpat nīcīgam radījumam kā viņi paši, noņemties ar mīlestību, lai laistu pasaulē nākamos līķus, vairotu nāves upurus? Ļaudis kaut kam tic, viņiem ir ticība ... Bet nāve neprasa nekādas ticības, jo ar nāvi mēs sastopamies un saskaramies ik mirkli, tās priekšā noņemam cepuri uz ielas .. . Denī sajuta Rozas roku sev uz pleca un pieglauda saraudāto seju meitenes trauslajam kaklam. Pie savas vēl dzīvās un tomēr jau nāvei nolemtās māsas viņš meklēja patvērumu. Tikai akmeņi nemirst. Rozā domāja: «Man nenāca ne prātā, ka Denī tik ļoti pieķēries tēvam . . .»

Deni nojauta, ka Roza maldās, ka viņš to maldina, ka māsa par viņu un viņa sāpēm domā nepelnīti labi. Bet DenI vajadzēja uzturēt Rozā šis ilūzijas, lai Rozā savu dzīvi veltītu tikai viņam, lai rūpētos tikai par viņu. Rozā — Denī vienīgais glābiņš! Māsa nedrīkst uzzināt, kāds Denī ir patiesībā. Lai Rozā brāli iedomājas labāku un vērtīgāku, jo viņš grib iegūt tās mīlestību, lai tā satver un apvij viņu kā efeja, kas ir miruša koka dzīvā rota!

Bezcerības vilnis pamazām aizplūda. Denī pavērās apkārt: tuvumā nebija ne mātes, ne 2iljēna, vienīgi Landēns. Rozā nopūta lampu, atvēra logu un nosēdināja pie tā brāli. Kā izslāpis Denī ieelpoja dzestro, pie-naino rīta gaisu.

No savas vietas Denī sveču un austošās dienas gaismā labi saredzēja Landēna stāvu. Sāpes nebija padarījušas cēlāku viņa seju, kurā nemanīja asaru pēdu. Landēns bija nogrimis mirušā saimnieka vērošanā. Viņš pētīja tā nedzīvos vaibstus ar dīvainu kāri, pamatīgi aplūkodams katru krunciņu, it kā gribēdams tos saglabāt atmiņā uz laiku laikiem. Var būt, ka Landēns, saimniekam dzīvam esot, nekad nebija uzdrīkstējies tieši ieskatīties tam sejā. Nāve deva šo iespēju. Beidzat Landēns varēja apmierināt ziņkāri. Oskara Revolū acis vairs nelika viņam novērsties. Landēns ar baudu skatījās savā atbruņotajā dievā. Viņš it kā uzsūca sevī šo seju. Viņš vāca kopā atmiņas, it kā paredzot, ka ar šo krājumu būs jānodzīvo viss mūžs. Pēc bērēm Landēns varbūt atnāks un nogulsies uz paklāja pie mirušā gultas — runā, ka tā palaikam darot suņi.. .

Šķiet, Landēns bija sajutis Denī skatienu, jo pievērsa viņam savas kapmiršu krāsas acis. Piecēlies un apgājis apkārt gultai, Landēns pateica Rozai kaut ko pie auss, tad pamājia, lai Denī viņam seko, un devās uz durvīm.

— Denī kungs, jūs esat man vajadzīgs! Jūsu brālis Ziljēns ieslēdzās savā istabā. Viņš atsakās nākt ārā, jo gribot nomirt bada nāvē... Tas, iprotams, pāries, bet pašreiz mēs bez viņa nevaram iztikt, jo Ziljēns ir vecākais no jums un vienīgais pilngadīgais. Es nekādi nevaru viņu ietekmēt. .. Ziniet, viņš mani lāgā neieredz ... Lūkojiet jūs ar viņu parunāt, atgādiniet, ka viņš tagad jums ir 'tēva vietā .. .

Dzīvā cilvēka Ziljēna istabā gaiss bija daudz smacīgāks nekā telpā, kur gulēja mirušais. Denī piesteidzās pie loga un atgrūda vaļā slēģus. Virs gultas segas iznira Ziljēna pakausis.

— Mans dievs! Kas tev to atļāva? Tūlīt aizver logu!

Kad, paklausīdams Landēnam, Denī atkārtoja, ka

Ziljēns viņiem lejā ir nepieciešams, plikpaurainā galva atkal pazuda zem segām: lai liekot viņu mierā, lai ļaujot nomirt badā! Viņam tagad viss esot kļuvis vienaldzīgs!

— Bet, Ziljēn, tu taču esi vecākais, tu esi pilngadīgs .. . Tu ...

— Ja es būtu idiots vai prātā jucis, jūs bez manis iztiktu .. . Labi, uzskatiet mani par idiotu vai jukušu, kā jums tīk! Es vairs neatstāšu gultu, vai dzirdi? Es neviena vairs negribu redzēt! Ja man nedos ēst, es nomiršu badā — un, jo ātrāk, jo labāk! Tavā vecumā tu vēl nesaproti, cik zemu esmu kritis ... Tu vēl nespēj to novērtēt ... (Ziljēna balsī skanēja drūms saviļņojums.) Tu nezini, ko sabiedrībā nozīmēja mans vārds — Oskara Revolū dēls ... Tu nezini, kādu vietu es tur ieņēmu .. . Vienu no pirmajām ... Jā, šodien es varu droši to sacīt! .. . Visi čukstēja: «Tas, lūk, ir Oskara Revolū dēls. . .» Vai tu saproti, kādas mocības mani sagaida? Gadījās, ka es dažam labam atteicos sniegt roku, taču manējo neviens neuzdrīkstējās noraidīt. Ļaudis, ko es nesveicināju, tagad varēs izlikties mani neredzam . ..

— Tu varētu dzīvot citā pilsētā! — Denī iedrošinājās iebilst.

— Dzīvot citur? Vai tu esi traks? Nē, nē! Nekādā ziņa! Es nezaudēšu -pašcieņu. Uz klubu jau aizsūtīju izstāšanas paziņojumu. Esmu nesis savu upuri, es pazu-dīš-u. Pazudišu, cik pilnīgi vien iespējams pazust cilvēkam, kura uzskati nepieļauj pašnāvību ... Es nomiršu lēnā nāvē. Lai tas riebeklis Landēns, kas pie visa vainīgs, vērpj intrigas, cik tīk, lai viņš tagad no visa izkuļas pats!

— Bet padomā par māti, par Rožu ...

— Ja es būtu neirastēniķis, jūs atrastu izeju arī bez manis. Bet vai tad manas bailes no cilvēkiem, bailes kādu sastapt, jau nav neirastēnija?

Žiljēns bija līdzīgs putnam, kas vij sev ligzdu, viņš paglābās savā baiļu apsēstībā, ko pats izdomāja, pamazām veidoja, padziļināja, paplašināja, līdz beidzot ērti ieritinājās paša radītajā patvērumā. Pagriezies ar seju pret sienu, Ziljēns apklusa un nebilda vairs ne vārda.

iV

Kad dēli bija aizgājuši, Leonija Kostado, juzdamās pārāk nogurusi, lai spētu izģērbties, vēl ilgi sēdēja uz gultas. Viņa bija gluži satriekta. Nekad Leonija neaizmirsīs, kā pārvērtās Lisjenas seja, kad viņa tai izplēsa savus četrsimt tūkstošus franku! «Varbūt es biju pārāk asa? Nē taču! Es tikai izpildīju savu pienākumu...» Vēl lieku reizi Leonija atskārta, ka viņu satriekuši dēlu argumenti. Tiem allaž izdevās māti samulsināt, pamodināt viņā sirdsapziņas pārmetumus. Leonija dusmojās, ka dēli uztur viņā vainas apziņu. Ja tie nebūtu Leoniju nosodījuši, viņa droši vien šonakt mierīgi gulētu.

Un tomēr viņa bija runājusi patiesību, sacīdama dēliem, ka viņai nauda nav vajadzīga, ka viņa var bez tās iztikt, ka izpriecas viņai vienmēr bijušas svešas; tagad, jau novecojusi, viņa droši vien nomirs, gandrīz nekā no dzīves neredzējusi. Nekad Leonijai nebija ienācis prātā ceļot vai kaut ko iekārot. Kopš vien viņiem piederēja šie nekustamie īpašumi .. . Leonijai nebija pat nevienas dārglietas, bet šajā ziņā viņa kļūdījās: dārglietas vēl arvien ir visdrošākā vērtība.

Nauda, kas nodarbināja Leonijas prātu, nesagādāja viņai tādu baudu kā izšķērdētājiem vai skopuļienu Sekojot savu vecāku paraugam, Leonija dzīvoja pēc jau pārbaudītiem kārtības un taupības principiem: dzīves vajadzībām drīkstēja izlietot tikai «pusi no ienākumiem, atlikums bija jāiegulda kādā izdevīgā pasākumā. Lai ieguldījumi nodrošinātu zināmu ekonomisku līdzsvaru, bija jārīkojas pēc principa: vairīties riska, «neglabāt visas olas viena grozā», paturēt (pie sevis pietiekami lielu skaidras naudas summu, lai, kārtojot mantošanas lietas, varētu veiklāk apspēlēt valsts nodokļu kasi, kas pēdējā laika aizvien grūtāk pieveicama.

Abi jaunākie dēli, šie nelgas, nesaprata, ka māte nedrīkstēja atteikties no spēles. Leonija turpināja vecāku iesākto partiju, tāpat kā viņi, bez pārspriešanas, pieņemdama spēles noteikumus. «Pār mums valda nauda,» Leonija domāja. «Naudai ir savi likumi, un mēs tiem (pakļaujamies, vienalga, vai mums pieder nelieli īpašumi, līdzīgi mūsējiem, vai arī milzīgas, pasakainas bagātības. Man bija jādara viss iespējamais, lai glābtu mūsu četrsimt tūkstošus franku. Citādi es nevarēju rīkoties. Tādas summas dēļ ir vērts apgriezt zemi un debesis otrādi! Ko gan visu naudas dēj nedara! Kad Pjers un Robērs būs saņēmuši mantojumu, gan arī viņi pakļausies visām naudas prasībām! Bet ja nu atdotu viņiem visu, it visu? Tieši tas būs vispareizāk: «tad viņi apdomāsies un ticēs mātes nesavtībai.

— Cik vienaldzīgs man viss ir kļuvis! — Leonija nopūtās, likdamās gultā zem segas. — Nekā, it nekā man vairs nevajag!

Sadalīt mantojumu .. . Sadalīt mantojumu — ne jau pirmoreiz Leonijai ienāca prātā šī doma, bet nopietni viņa nekad nebija tai pievērsusies, jo tādā gadījumā Pjeru vajadzētu atbrīvot no aizbildniecības. Galu galā — kāpēc gan ne? Pjers savas mantojuma daļas pārvaldīšanu noteikti uzticēs mātei vai brāļiem, tātad nekāda riska. Ari par Robēru nav jāuztraiucas: viņš ar savu bailīgo raksturu trīcēs par to, lai naudu nezaudētu, un drīz vien pakļausies tas varai ... Tāpat iarī Gastons .. . Vecākais dēls gan palaikam iekrita nelielos parādos, zinādams, ka māte tos samaksās, taču arī viņš patiesībā nebija nekāds izšķērdētājs. Gastonam pārlieku patika izpriecas, lai viņš ļautu izsīkt to avotam — naudai. Turklāt paliek iespēja griezties aizbildņu padomē . . .

Kas tā būtu par atmaksu, ja Leonija vareitu dēliem sacīt: «Jūs iedomājaties, ka nauda man dārgāka par visu. Lūk, te tā ir! Es atdodu visu jums! Sev paturu tikai visnepieciešamāko, lai nebūtu jāiet ubagot.. .»»

Šī doma Leoniju valdzināja un sajūsmināja. Viņa vairs nejuta nogurumu. Viņai gribējās tūlīt pieklauvēt pie Robēra durvīm un nekavējoties visu izteikt, bet viņa bija pārāk piesardzīga, lai ļautos šim kārdinājumam. Lai paiet nakts un varbūt vēl kādas dienas! Doma par mantojuma sadalīšanu atviegloja Leonijas sirdsapziņu. Viņa kļūs tikpat nabaga kā Lisjēna Revolū, taču nevis apkaunojoša bankrota dēļ, bet labprātīgi un ar cieņu no visa atsakoties.

Līdz pat rītausmai Leonija cilāja un pārcilāja šīs domas, nemaz nejaušot, ka tādējādi viņa neapzinīgi lūko izbēgt sirdsapziņas pārmetumiem par savu rīcību Biržas laukumā un atmaidzināt Revolū ģimenes locekļu drūmās sejas, kuru nepielūdzamie skatieni iekļāva viņu arvien ciešākā lokā.

Leonija nogulēja tikai trīs stundas. Avīzes lapu čaukstoņas pamodināta, viņa atvēra acis un dzirdēja Pjeru sakām: «Viņš šonakt nošāvies . . .» Robērs sēdēja uz krēsla pie gultas un raudāja.

— Pag, ļaujiet pārdomāt! — teica Leonija. — Apmēram pusvienpadsmitos es vel atrados Biržas laukumā. Pašnāvība izdarīta stundas ceturksni vēlāk. Tātad Lis-jenas parakstītajam aktam nav nekāda sakara ar viņas Vira nāvi. Es nesaprotu, kāpēc jūs mani spīdzināt? Kā par nelaimi, es vakar visu dienu nespēju izšķirties — iet vai neiet turp. Ja es būtu izlēmusi iet jau ātrāk — pēcpusdienā, tad Oskars būtu .palicis dzīvs. Nu, ko jūs no manis vel gribat? Ko jūs manī ta skatāties?

— Tas vēl nav viss, — teica Robērs. — Kamēr tu aplaupīji Oskara Revolū sievu un bērnus, mūsu brālis Gastons nolaupījis viņam mīļāko .. .

— Un tad? Vai tu gribi, lai es Gastonu turu piesietu? Turklāt nabaga Oskars nemaz nezināja, ka vainīgais ir Gastons, vismaz man tā šķiet. .. Nebūtu Gastons, gan jau gadītos kāds cits ... Kas nepazīst šīs sievietes? No Oskara taču vairs nekā nevarēja izspiest! Es jūs nesaprotu . .. Ticiet man, tas viss mani apbēdina ne mazāk kā jūs! Bet mēs tur neesam vainīgi .. .

Leonija labāk būtu uzklausījusi pārmetumus un rupjības, bet dēli stāvēja kā mēmi, pat nemēģinādami dalīties ar māti savos pārdzīvojumos. Kādēļ viņi apvaino māti? Kāpēc domā, ka māte nav spējīga saprast viņu ciešanas? Robēra mīlestību .. . Pjera draudzību... Vai tad mātei nav sirds? Vai kādreiz tā nebija pukstējusi mīlestībā uz skaisto, jauno Oskaru Revolū, to pašu, par kuru šorīt ziņo avīzes? Māte lūdzoši skatījās dēlu sejās. Nebija nekādu cerību pārvarēt šo nicināšanas valni. Varbūt vienīgi... Pēkšņi Leonijai prātā ienāca doma, kas viņu bija mocījusi gandrīz visu nakti: sadalīt mantojumu! Kāds vilinājums — iemest šo priekšlikumu dēliem tieši acīs! Nē! Leonija nekad nav kārojusi pēc naudas, varbūt vienīgi dēlu labad. Tagad viņai tā vairs nav vajadzīga. Dzīve ir aizgājusi garām, viņa to ziedojusi dēliem, kas māti nesaprot. Lai -tikai Jauj viņai klusā kaktiņā nomirt! Ja dēli spētu iedomāties, cik maz viņai nozīmē visi šie privātīpašumi! Likumi tagad vairs neatbalsta namīpašniekus ... Privātīpašnieku tiesības kļuvušas par mītu .. . Nē! Leonijai Kostado viss ir vienaldzīgs, viņa tikai vēlas redzēt pārsteigumā atplaukstam savu tiesnešu bargās sejas. Leonija vairs nespeja pretoties vilinājumam.

— Starp citu, bērni, šonakt, vēl nekā nezinādama par Oskara Revolū nāvi, es pieņēmu negrozāmu lēmumu, kas mainīs jūsu domas par mani, vismaz es to ceru. Ļoti vienkārši — esmu nolēmusi sadalīt mantojumu. Jā gan, jūs nepārklausījāties! Pjers būs jāatbrīvo no aizbildniecības, kaut gan viņam ir tikai astoņpadsmit gadu. Es tomēr riskēšu. Ceru, ka viņš būs prātīgs un ļaus man joprojām rūpēties par savu mantojuma daļu.

Leonija jutās vīlusies: dēli nemaz nelikās pārsteigti. Varbūt viņi nebija māti sapratuši vai ari neticēja tās vārdiem? Vai tiešām viņiem nav skaidrs, vai viņi neaptver, cik svarīgs ir šis priekšlikums?

— Sadalīt mantojumu? Vai to, kas mums no tēva (pienākas?

— Kā to, tā arī visu, kas pieder man pašai. Protams, es sev paturēšu nelielu mūža renti. Kaut kā taču būs jā-dzlvo!

No mātes priekšlikuma Pjeram atmiņā iespiedās vienīgi briesmīgie, neskaitāmas reizes atkārtotie vārdi: «vērtspapīri, nomas naudas, privātīpašumi .....» Kaut gan māte gatavojās šīs vērtības sadalīt, Pjera riebums pret tām nemazinājās.

Nevajag, māmiņ! — teica Robērs. — Tavs priekšās

likums nāk tādā sajukuma brīdī... Vēlāk tu padarīto tikai nožēlosi. Saproti, tas nav prātīgi!

Kā apreibusi no vēlēšanās uzupurēties, māte uzstāja:

— Es vēlreiz atkārtoju, ka domāju par to visu nakti, vēl nekā nezinādama par traģisko notikumu Leonjanā. Jūs uzskatāt mani par mantkārīgu. Šī doma jums pārlieku dziļi ieperinājusies smadzenēs. Bet ja nu es jums atdotu visu? Ja nu es sev paturētu vienīgi tik daudz, lai nebūtu jānomirst badā?

Likās, beidzot dēli bija aizkustināti.

Pjers jautāja:

— Bet vai Robērs varēs precēt Rožu Revolū?

Māte nevilcinādamās atbildēja:

— Ja vien viņš to vēlēsies. Tikai neiedomājieties nezin ko: nekādas lielās bagātības jūs neiegūsiet. Nekustamo īpašumu cenas ir samazinājušās uz pusi .. . īres maksas kļūst aizvien zemākas; mūsu īpašumu vērtība ir jau stipri kritusies ... Šie īpašumi, iepriekš atskaitot manu uztura naudu, būs jādala trijās daļās. Nē, Robēr, nelolo veltīgas ilūzijas. Tev nepietiks līdzekļu, lai uzturētu visu Revolu ģimeni .. .

— Tā būs vienīgi viņa paša darīšana! — Pjers pārtrauca māti.

— Protams, vienīgi viņa paša. Pat tad, ja Robērs tomēr nolems bāzt kaklu valgā, es savu priekšlikumu neatsaukšu.

Pjers skumji vēroja brāli, kas stāvēja attālāk un smēķēja, it kā viss notiekošais viņu nemaz neskartu.

— Par ko tu domā, Robēr?

Robērs, kā parasts vilcinādamies, atbildēja, ka pārdomājot, vai braukt uz Leonjanu vai ne.

— Nekādā ziņā! — māte stingri noteica. — Viņiem nebūs patīkami jūs sastapt. Uzraksti vēstuli meitenei, bet Pjers lai parūpējas par Deni. Es pati rakstīšu Lisjē-nai. Paļaujos uz itevi, Robēr, un ceru, ka tu neapdomīgi sevi nesaistīsi, iekāms nebūs skaidri zināms, kādi līdzekļi ir tavā rīcībā. Turklāt, lai izpildītu formalitātes, lai noteiktu visu mūsu īpašumu vērtību un sadalītu tos trijās daļās, ir nepieciešams zināms laiks . ..

— Skaidrs! — Pjers atkal māti pārtrauca. — Pašlaik tās ir tikai tukšas runas. Jānogaida, kamēr nonāksim līdz darbiem!

Leonijai asaras saskrēja acīs. Tas dēlus samulsināja. Pjers noliecās, gribēdams māti noskūpstīt, bet viņa atvairījās:

— Nevajag! Laidiet mani! . . . Jūs esat nepateicīgi. Es darīšu, kā esmu nolēmusi, nelolodama tukšas cerības, ka jūs manu rīcību jebkad atzīsit par pareizu. Pat tad, kad būšu no visa atteikusies, jūs allaž atradīsit ieganstu, lai mani pazemotu un nomelnotu. Es jūs pazīstu: jums nav sirds. Gastons ir vieglprātīgs, viņš ļaujas savām dziņām, bet tīšu prātu nevienam nedara ļaunu. Viņam vismaz ir sirds .. . Nevajag, nevajag! Ejiet projām! Lieciet mani mierā!

Pjers sekoja brālim viņa istabā.

— Visbēdīgākais ir tas, — Pjers teica Robēram, — ka mātes asaras mani neaizkustināja, kaut gan es nekad neesmu varējis paciest, ka otrs raud, citu asaras mani aizvien satriekušas. Cilvēks laikam var būt gan labs, gan ļauns, raugoties pēc tā, ar ko viņš saskaras.

— Un tomēr mātes sirdsmiers ir pagalam, — teica Robērs. — Viņa vairs nepaļaujas uz savu līdzšinējo vērtību mērogu. Tici man, ka viņa mantojumu sadalīs. Tev nu reiz būs laimējies! — viņš pēkšņi iesaucās. — Ķuf tu liksi tik daudz naudas, mazais?

— Es? Vai tad man būs nauda?

— Protams! Tevi taču atbrīvos no aizbildniecības!

Pjers .paskatījās brālī un dedzīgi iesaucās:

— Robēr, es naudu atdošu tev, lai tu varētu apprecēties!

Robērs noglauda brāļa galvu.

— Tu esi neprātīgs, manu zēn!

— Vai tad tu vēlies, lai es astoņpadsmit gadu vecumā . ..

Likās, it kā pēkšņi, pašā dzīves ziedonī, Pjeram gatavotos uzbrukt kāda slimība, kas citādi varētu viņu apdraudēt tikai mūža beigās. Nabaga Pjers! Kāpēc lai viņš būtu stiprāks par citiem? Atlika vienīgi bēgt. .. Būs jānogaida, kamēr sadalīs mantojumu, jāatdod sava daļa Robēram, un, kad beidzot viss būs galīgi nokārtots un Robērs apprecējies, Pjers varēs doties prom. Viņš aizies, vienalga, uz kurieni. Viņam nebūs nekā cita kā vienīgi paša spēcīgās rokas.

V

Tēva bērēm, kas notika gandrīz vai paslepus, sekoja dienas, kuras DenI vēlāk atcerējās bez rūgtuma. Ik ritu, gaismai svīstot, māte, Rozā un Landēns brauca uz pilsētu kārtot darīšanas un atgriezās tikai vakarā. Mājās palika vienīgi Ziljēns, kas neatkāpās no sava nodoma un dzīvoja, ieslēdzies istabā. Denī bija apmeties pie Kavaijē. Bija nolemts, ka, sākot ar o>tro trimestri, Denī atstās koledžu un turpinās filozofijas studijas licejā. Negaidītās brīvdienas viņu iepriecināja. Denī vēl arvien gulēja iepretim Irēnas Kavaijē gultiņai, tikai meitene tagad bija pārcēlusies vecāku istabā. Ik dienas viņa gāja pie ciema šuvējas mācīties šūt. «Ne jau tādē|, ka tas būtu nepieciešams,» Marija Kavaijē teica, «bet |audim liktos dīvaini, ja viņa nemācītos nekādu amatu ...» Irēnai šūšana patika. Gan jau vēlāk vecāki palīdzēs viņai iekārtot savu darbnīcu. Irēna nāca mājās vēlu, un Denī šķita, ka laiks vakaros velkas ļoti gausi.

Kamēr ārā vēl bija gaišs, Denī negarlaikojās. Viņš nekad ziemu nebija pavadījis laukos un tagad brīnījās, ka arī decembrī var būt tik jaukas dienas. Atspiedies dienvidu pusē pret mūra sienu, Denī priecājās par spožo sauli, kas, steidzīgi ritēdama dienas loku, visiem spēkiem centās pārvarēt miglu un savas īsās uzvaras

laikā ieskāva Deni maigu, gurdu staru lokā. Arī ziemā krāsas laukos nemaz nebija tik pelēkas, kā DenI to bija iedomājies; dārzā netrūka vienmēr zaļojošo koku, bet aiz žoga sākās viršiem apauguši klajumi; pa otrā stāva logiem skalam atklājās to tumšzaļais viļņojums. Pārplūdušie strauti mirgoja saulē. Dienvidu pusē vīnogulāji vēl nebija nogriezti, un to kailie, iesarkanie zari pa gabalu šķita zīdaini mīksti kā dzīvnieka spalva. Arī kārkliem līkņas malā bija dzīvas miesas maigais tonis. Šais dienās gaisā vēsmoja daudz noslēpumainākas smaržas nekā vasarā: augu aromātu pārspēja pašas zemes izgarotā iežu un valgo mālu smarža.

Denī domāja, ka nāve, ko viņš tagad pazīst un kas nemitīgi nodarbina viņa prātu, nāve, ko viņš atzinis par vienīgo (patiesību, liedz cilvēkam jebkuru citu prieku, izņemot primitīvo, juteklisko tuvību ar dabu un zemi, kur beigās izirs visi miesas audi. Cik gan īsas bija vārās, allaž apdraudētās pēcpusdienas! Pietika ar niecīgu mākonīti, lai saule vairs nespētu sasildīt sastingušo pasauli.

Tad Denī gāja iekšā un apsēdās pie Marijas Kavaijē pavarda. Marija Kavaijē cenlās izraisīt sarunas. Viņi kopīgi pārsprieda kairu jaunu vēsti. Brīžiem šķila, ka viss laimīgi nokārtosies. Pati Notāru palāta bija uzņēmusies rūpes par Revolū kantora likvidāciju . .. Taču nākamajā dienā dzirdēja runājam, ka dažas Revolū kunga operācijas bijušas īsti blēdīga rakstura. Marija Kavaijē nespēja saprast, kā Revolū ģimene var dzīvot, ne no kā neatsakoties. «Cik dīvaini ir šie bagātnieki!» viņa brīnījās. «Viņi ir izputināti, bet savu dzīves veidu tomēr nemaina!»

Ap sešiem vakarā parasti pārnāca Irēma Kavaijē un tūlīl ķērās pie šuvekļa, bet Denī ļasīja viņai priekšā kādiu grāmatu: «Bez ģimenes» vai «Andromaku», «Fe-nuijāru ģimeni» vai «Fedru». Meitenes tuvums zēnā modināja tīkamu satraukumu, savādu, neizprotamu prieku. Nesteigdamies viņi baudīja ēdienu, kas uz lēnas uguns plīts maliņā bija sutinājies visu dienu. Lāgiem ēdiena smarža aizplūda līdz pat kungu namam. Ap deviņiem vakarā no pavarda izgrāba pelnus un katrs devās uz savu istabu. Pēc kāda laika Denī pirmo snaudu iztraucēja grants čirkstoņa zem karietes riteņiem. (Sākumā kariete vēl bija saglabāta, vēlāk viņi samierinājās ar tramvaju.) Iesteidzās Rozā un noskūpstīja brāli. No viņas dvesa pilsētas miglas dzestrā elpa. Uz Denī jautājumiem Rozā atbildēja neskaidri: «Tas ir 'pārāk sarežģīti ... Es neprotu tev to izstāstīt . .. Gan viss nokārtosies. .. Guli, mīļais!» Vienaldzīgā balsī Rozā apjautājās, vai viņai nav pienākusi kāda vēstule. Denī labi zināja, no kā Rozā gaida vēstuli.

— Nekā ievērības cienīga, — viņš atbildēja.

Tas notika ceturtdienā. Denī stāvēja, atspiedies pret sakņu dārza sētu. Pa siltumnīcas vaļējām durvīm plūda ģerāniju un melnzemes smarža. Stumdams pie rokas divriteni, tuvojās kāds zēns. Denī pazina Pjeru Kostado, kuru nebija saticis kopš viņa mātes liktenīgā apciemojuma tovakar Biržas laukumā. Bēgt bija par vēlu. Tagad Denī saprata brāļa pārdzīvojumus. Viņam uznāca 1ь dzīga vēlēšanās — no visiem noslēpties, pazust! Dažu soļu attālumā Pjers apstājās, un Denī manīja, ka draugs ir dziļi saviļņots. Lūk, otrs, kas savā iztēlē piedēvē viņam dažādas jaukas īpašības un cēlas jūtas! Sen ar to samierinājies, Denī vairs nepūlējās iebilst: «Es nemaz neesmu tāds, kā tu domā ...» Ne jau tie ir mūsu ļaunākie ienaidnieki, kas, mūs pazeminādami, izkropļo mūsu garīgo seju, bet gan tie, kas mīlot to pārrada saskaņā ar savas mīlestības prasībām. Nenovēršamā sastapšanās Denī iedvesa šausmas: būs grūti cīnīties neīstu jūtu biezoknī un tēlot Pjera izveidotajam priekšstatam atbilstošu cilvēku, kas nepavisam nav līdzīgs viņam, Denī.

— Tu taču neatteiksies sniegt man roku? — Pjers bikli jauitāja, piesliedams divriteni pie siltumnīcas.

Astoņpadsmit gadus vecais Pjers augumā nebija garāks par Denī, bet izskatījās jau kā pieaudzis, plecīgs vīrietis; saule zeltīja viņa pavirši noskūtos vaigus. Kaut gan laiks bija vēss, Pjers bija sakarsis, iun viņa strupā, izliektā deguna galā trīsēja sviedru piliens. Kad Denī saņēma sniegto roku, Pjers saviļņots (teica:

— Es zināju, ka -tu būsi augstsirdīgs . . . Mēs jums esam tik daudz pāri nodarījuši. . .

Denī paraustīja plecus.

— Nerunāsim par to! Tu tur neesi vainīgs.

— Tev jāzina, Denī, ka viss notikušais stipri ietekmēs manu turpmāko dzīvi. . .

— Patiesi? — Denī jautāja tik vienaldzīgi, it kā visam, ko Pjers viņam vēlējās uzticēt, nebūtu nekādas nozīmes.

— Es mātei nekad nepiedošu to, ko viņa jums nodarījusi . .. Varbūt tu domā, ka manā dzīvē nekas nemainīsies? Un tomēr! Vai vari zvērēt, ka nevienam neizpaudīsi, ko es tev tagad uzticēšu? Tad klausies: es aizbraukšu!

Denī neizrādīja ne mazāko interesi, pat ne izbrīnu.

— Tu jau sen par to runā, — viņš teica*

Pjers apgalvoja, ka šoreiz tas esot ļoti nopietni. Pagaidām viņu kavējot tikai viens apstāklis, ko Denī droši vien jau būšot uzminējis. Deni papurināja galvu, un Pjers turpināja:

— Man būs grūti no tevis šķirties, vecais ... Un tu par >to tikai pasmējies?

— Ak nē! Es . .. es gaidu, kad tu aizbrauksi, lai varētu к г i sd Izmisumā.

— Paklau, Denī, es domāju .. .

Pienācis tuvāk izklaidīgajam draugam, Pjers pēkšņi jautāja:

— Ja nu mēs abi aizbrauktu?

Pjers bija gaidījis drauga 'pārmetumus, izsmieklu, tikai ne šo vienaldzību, nevērību. Vai Denī vispār Pjera jautājumu bija dzirdējis?

— Es to teicu tikai joka pēc... Es ļoti labi saprotu, ka šobrīd tu nedrīksti pamest savu ģimeni .. .

Denī ar mokām noklusēja jautājumu: «Vai tavs brālis ir atteicies no Rozas?» Bet ja nu Robērs nebūtu atteicies? Neko šausmīgāku Denī nespēja iedomāties. Iestājās neveikls klusums, un, kad mazais Kostado, nevarēdams to izturēt, piekāpīgi sacīja: «Es tagad iešu...» — Denī vilcinādamies viņam sekoja.

Viņi tuvojās šosejai. Pjers stūma divriteni, kas valgajā zemē atstāja zvīņainu, čūskai līdzīgu sliedi. Vai viņi vēl kādreiz redzēsies? Vai viņu draudzība jau zudusi? Un, kad Pjers vairs nešaubījās, ka viņu starpā viss pagalam, Denī gluži negaidot parastajā, draudzīgajā tonī ierunājās.

— Cik tālu tu esi ar savu «Atidu»?

Jautājums nāca :tik pēkšņi, ka mazais Kositado samulsa un nespēja uzreiz rast atbildi. Viņš apstājās ceļmalā pie vīksnas, sacēla svārku apkakli un jautāja:

— Vai patiešām tas tevi interesē?

— It kā tu nezinātu! — Denī 'atbildēja. Un patiesi

Viņam likās, ka Pjers Rostado, poēmas «Atids un Ķibele» autors, dzīvo kādā īpavisam citā pasaulē, ne tajā, kur «mazais Kostado». Denī savu draugu vairāk apbrīnoja nekā mīlējia un nemīlēja tik ļoti, lai tālab zaudētu skaidra sprieduma spēju. Denī bija septiņpadsmit gadus vecs, bet tomēr saprata, ka profesors, kas paslepen bija izvilcis Pjeram dzejoļu burtnīcu un ņirgādamies lasījis tos klasei priekšā, ir itruls nejēga.

— Tagad es saprotu Ķibeles mokas, — Pjers sacīja. — Viņa cieš sava milzīga ķermeņa dēļ, kas nav radīts cilvēka skavām, saproti? To ir ļoti grūti izteikt. . . Vienā vietā viņa saka A'tidam:

Tev smiekli dzirkst starp ūdeņiem, kas palo,

Un manos zaros pārtrūkst palsais miglas plivs,

Tev seja Ķibeli ar lielu mirdzu skalo —

Par zvaigznēm spulgāku, kam skatiens sen nav dzīvs. Tu dusā iegrimis vēl manu strautu lokā,

Kur vēsās straumes dvesma viļņodamās slīd.

Un cauri savas mīlas bezgalīgam mokām Es asi sajūtu, ka sakropļotām rokām Man, Atid, zāļu matus glāsti tu šobrīd.

Un manu sāpju balss, kas celtos pāri jūrai,

Tad liktu tautām pamosties uz krastiem drūmajiem. .. Es, Atid, sadegu no taviem skūpstiem sūriem,

Man roku nav, ko tevi skaut ap kamiešiem.

Svešiniekam Pjera vienmuļā skandēšana un nazālā pieskaņa balsi droši vien liktos smieklīga. Un tomēr Denī nespēja iedomāties, ka šos pantus varētu lasīt citādi, nedz arī, ka tie kādā ci'tā vietā skanētu tikpat noslēpumaini kā tieši šeit — tukšā ceļa malā, ziemas mijkrēsli.

— Ķibelei, kas ir zeme, AI ids nozīmē veselu pā-auli.. . Līdzīgi senajiem grieķiem, kas, pielūdzot dabas spēkus un debesu spīdekļus, piešķīra tiem cilvēka veidolu, Ķibele saskata dievinātajā ganu zēnā nepazītu zemi. Es mēģināju izteikt šo ipretmetu sajaukumu — domājoša būtne un planēta, dzīvs ķermenis, nožēlojams, mirstīgs ķermenis un pati zeme ar okeāniem, ieplakām, kalnu virsotnēm, bezdibeņiem un mežiem . ..

Zib sēkļa smilts, un kāpa augšup tiecas,

Gaišs viļņu putu klaids, un aļģu bārkstis trīs . . . Pār brūno plakstu tev tik liegi uzacs liecas,

Virs skaidrās pieres — cirtu tumšais biezoknis: No tavas sejas mirdz gaišliesmām divi skati,

Un naktīs siltajās, kad blāzmo Greizie Rati Un dusi tu, es eju citur savu mirdzu nest.

Ak Atid mans, es mulsa mocos sapņos kvēlos. Dzeļ sirdī okeāns, un nav, kas mani žēlo.

— Jā, patiesi, — Denī, brīdi klusējis, teica — arī es tagad saprotu, ka Atids ķibelei nozīmē veselu pasauli...

— Tas ir, tā sakot, padarīt vienu būtni par visa centru . . .

Nepabeidzis domu, Pjers apklusa. Tad pēkšņi iesaucās:

— Es nudien vairs necerēju, ka mēs viens otru atkal atradīsim!

Pjers uzkāpa uz divriteņa un, ar vienu roku pieturēdamies pie Denī pleca, sacīja:

— Pirms aizbraukšanas es tev atsūtīšu «Ķibeles» manuskriptu. To saņemdams, tu zināsi, ka esmu izlēmis .. .

Un, pacēlis atvadām roku, Pjers aizbrauca, it kā šī poēma nemaz nebūtu viņa dvēseles, visas viņa būtības neatņemama sastāvdaļa; kā gluži parasts zēns viņš izgaisa vakara krēslā. Tuvojās tramvajs. Denī, nekustīgi stāvēdams ceļmalā, vēroja tramvaja starmeti, kas it kā ciklopa vienīgā acs tuvodamies auga arvien lielāks. Viņam iešāvās prātā kāda dzejnieka vārsmas par to, ka tramvajs, viegli skarot koku pazares, notrauc lapām «miega bruņas» lietus peļķēs . . . Denī zināja, ka lielais, dzeltenais vagons ved mājās māti, Rožu un, bez šaubām, ari Landēnu, kas šonakt pēdējo reizi pārgulēs Leonjanā. Gandrīz viss jau bija nokārtots. Revolu īpašumus pārdos. Revolū kundzei paliks tikai vecā muižas pils un parks.

«Bnaiucot viņi droši vien pārsprieda šos jautājumus,» Denī domāja.

Landēns labi zināja, cik nepieciešams viņš patlaban Revolū ģimenei, un tomēr pazemīgi un bikli soļoja aizmugurē.

— Beidzot viss ir nokārtots, — Revolū kundze sacīja Denī, — drīz mēs tiksim vaļā no šā cilvēka .. .

— Uzmanies! Viņš vēl dzirdēs! — aizrādīja Denī.

— Jo labāk! Lai dzird!

Rozā, kas gāja blakus Landēnam, steidzās panākt māti un brāli.

— Uzmini, kas jauns! — vida čukstēja Denī pie auss. — Es atradu darbu!

— Atvaino! Par to vēl mājās būs kopīgi jāapspriežas, — māte iebilda.

— Tā taču ir lieliska izdevība, mat...

— Lieliska izdevība pazemoties, jā gan! Es jau biju samierinājusies ar domu, ka tu strādāsi, pasniegsi stundas . . .

— Stundas? Bet kādas? Es taču nespēlēju nevienu mūzikas instrumentu un vispār neko nejēdzu!

— Lai mācītu bērnus, katram pietiek zināšanu . . . Iedomājies tikai: tu — Rozā Revolū — pārdevēja kaut kādā bodē!

— Piedod, māt, nevis kaut kādā bodē, bet grāmatvei-kala, tas ir pavisam kas cits. Paklaiu, Denī! Es strādāšu pie Šardona . ..

— Pie Sardona? Mušu grāmatnīcā?

Rozā kūsāt kūsājia dzīvība un prieks. Denī nezin kāpēc šķita, ka viņa ir pārāk līksma. Māsas neapvaldītais prieka uzbrāzmojums viņu kaiitināja, izraisīja viņā sašutumu. Ejot caur vārtiem, Denī negaidot teica:

— Pie manis šodien bija Pjers . . .

— Tā? — Rozia klusi iesaucās.

Nakts tumsā Rozas seja nebija saredzama, bet viņas balsī Denī samanīja izmaiņu.

— Vai Pjers par Robēru nekā nestāstīja?

— Nē, — atbildēja Denī, kāri elpodams miklo, vēso gaisu.

Kad viņi iegāja vestibilā, Revolū kundze paziņoja:

— Bez Ziljēna mēs neko nevaram Izlemt, viņš ir vecākais dēls ...

Rozā iekaisa meitenīgās dusmās:

— Es nedomāju prasīt Žiljēnam padomu, kur ņemt līdzekļus viņa uzturēšanai!

— Bet Rozā! — spēji pagriezusies pret meitu, Revolū kundze stingri iaizrādīja. — Žiljēns ir tavs vecākais brālis, un ar to pietiek! Turklāt viņš ir slims, nopietni slims!

— Jums taisnība, māmiņ! Labi, iesim tūlīt pie viņa. Rīt man jādod Sardonam atbilde.

Pilī krāsnis nebija kurinātas.

— Šī kāpņu telpa jau ir īsts ledus pagrabs! — nopūtās Revolū kundze, kāpdama pirmā un nesdama lampu. Viņai sekoja Rozā. Denī gāja pēdējais. Kāpņu margās dejoja un lūza visu triju ēnas. Augšējā kāpņu laukumiņā viņi apstājas un Revolū kundze atdeva lampu Rozai:

— Uzgaidiet! Es paskatīšos, vai viņš negu| ...

Denī vēroja māsu. Tikai tagad viņš pamanīja, cik Joti Rozā pēdējā laikā pārvērtusies. Notikumi kā ar veseri bija cirtuši pēdas viņas sejā. Bērnišķīgie sejas vaibsti bija izzuduši, ap acīm, vaigiem un deniņiem liecās tumšas ēnas, deguns šķīta smailāks un garāks. Tas Rozas seju padarīja neglītāku. Apaļīgie, graciozie pleci bija kļuvuši vāji un stūraini. Denī atmaiga. Pietiktu ar dažiem vārdiem, lai Rozas skumjā sejiņa no jauna iekvēlotos priekā: «Pjers bija atnācis, lai apspriestos par tevi un Robēru . . .»

Māte atgriezusies lika saprast, ka viņi drīkst ieiet vecākā brāļa istabā.

Pa pusatvērtajām durvīm pretim plūda dūmu mākonis un tabakas smarža. Virs biezās, zaļās dūnu segas rēgojās Žiljēna kalsnā galva, kas stipri atgādināja noliesējuša putna galvu.

Meklēdams patvērumu slimībā, Žiljēns tagad patiesi bija nonācis tās varā. Paša izvēlētā slēptuve nu kļuva viņam par sprostu. Nenoteiktās bailes un jebkuras rīcības^ nespēja vairs nebija tikai izlikšanās. Žiljēns bija vēlējies aiziet no dzīves, bet nu dzīve pati aizgāja no viņa. Uzmetusi brālim īsu skatienu, Rozā nožēloja savus pirmīt teiktos, skarbos vārdus. Līdzjūtības pārņemta, viņa bez mazākā riebuma noglauda Žiljēna spalvaino roku, kas nokarājās no saplēstā krekla piedurknes.

— Šodien bija jauka diena, Žiljēn ... — viņa teica. — Saule jau silda kā pavasarī. Kaut tu zinātu! Reizēm mums liekas, ka esam visu zaudējuši, bet tad pēkšņi

kļūst skaidrs, ka patiesībā nekas nav zaudēts... Tik liesam! Nekas nav zudis — ne koki, ne saule, ne cilvēki. . .

Nerunājiet! — pagriezis seju pret sienu, Žiljēns īgni norūca. — Es nevēlos, ka ar mani runā . ..

Bet māte neatlaidās:

— Mīļais dēls, mēs tūlīt ļausim tev gulēt... Es tikai gribētu dzirdēt tavas domas . . .

— Tikai ne to! — viņš kliedza. — Es negribu neko zināt! Man vairs nav nekādu domu . ..

— Mēs nerunāsim par veikala lietām, mums tikai vajadzīgs tavs padoms, itu taču esi vecākais... Kā mēs bez tevis lai zinām, vai Rozā drīkst iestāties darbā, ko viņai piedāvā grāmatnīcā pie Šardona . . .

— Lai viņa dara, kā pati vēlas, — Žiljēns murmināja. — Viss ir pagalam ... Tik un tā viss ir pagalam ...

— Paklausies, Žiljēn, — teica Roz»a. — Tu droši vien juTīsies (pārsteigts, bet, ja tu zināitu, cik ļoti mani sajūsmina doma, ka arī es tagad būšu viena no tām daudzajām meitenēm, kuras veikalu slēgšanas laikā pilda ielas... Man sāksies jauna, pavisam cita dzīve... Tātad es būšu dzīvojusi divi dzīves. Varbūt arī tu ... ja vien tu vēlētos ...

Žiljēns Rozā neklausījās. Gaudulīgā balsī viņš lūdzās:

— Žēlojiet mani! Ejiet projām! Kādēļ jūs mani spīdzināt?

Viņš pārvilka segu pār galvu. Revolū kundze klusā balsī teica:

— Veltas pūles, Rozā! Tu viņu tikai nogurdini. Ciet klusu! Skaties — viņš aizbāž ausis! Ejiet pusdienās bez manis! Es palikšu šeit, man negribas ēst, — viņa piebilda.

Revolū kundze apsēdās. Viņa nojauta, ka šī telpa turpmāk kļūs arī par viņas slēptuvi; vēl vairāk — viņa šeit atradīs dzīvei jēgu. Viņa rūpēsies par Žiljēnu. Vairāk no viņas lai negaida. Tas tagad bus viņas uzdevums, viņas dzīves saturs, vissvarīgākais pienākums. Revolt! kundzes pasaule ietversies šajās četrās sienās, ko viņas vecākais dēls bija pārvērtis sev par cietumu. Cilvēki par Revolū kundzi varēs teikt: «Viņa ir apbrīnojama, nekad ne par ko nesūdzas!»

VI

Landēns stāvēja aiz krēsla un gaidīja, kamēr savas vietas pie galda ieņēma Revolū bērni, un tikai tad apsēdās, iesāņus vērodams Rožu. Ap pleciem viņai bija apmesta šalle. Lāgiem, lai paņemtu maizi, viņa piecēlās. Kā brālis, tā māsa vairījās paskatīties uz Landēnu, un Landēns tāpēc jutās neveikli, tāpat kā citi jūtas neveikli, ja viņus pārak cieši uzlūko. Reizēm Denī strauji novērsās — uz galdauta viņa redzes lokā gulēja Landēna stropā, spalvainā roka ar apgrauztiem nagiem, viena no tām rokām, kuras šķiet savu darbu veidotas, uz kurām it kā palikušas pēdas no it visa, ko tās jebkad darījušas.

Lai nebūtu jāpaceļ acis no šķīvja, Landēns cītīgi ēda; sava daļa no katra ēdiena tika ari viņa 'tumšajai bārdai. Kumpainais galvaskauss lustras gaismā laistījās vienos atspulgos. Landēns velējās pēc iespējas drīzāk aiziet, kaut gan viņam bija patīkama Revolū bērnu klātbūtne. Arī viņš redzēja uz galda kādu slaidu roku, vēroja Rozas auss ieloku, kakla muskuļa cīpslu. Sājā itetpā kopā ar viņu vienu gaisu elpoja divi jauni, skaisti radījumi. Landēns viņiem iedvesa šausmas, un tomēr viņi bija šeit. No Rozas krūtīm izlauzās nopūta. Landēns piecēlās.

— Vai nevēlaties sieru, Landēna kungs?

— Nē, pateicos, jaunkundz. Šovakar esmu šeit pēdējo reizi. Man vēl jāpārbauda daži aktu saiņi. Trūkst dažu

dokumentu, bet es ceru tos atrast Oskara kunga kabinetā . . .

— Droši vien tur jau būs iekurts kamīns ... Piemirsu pajautāt, kā klājas jūsu māsas jaunkundzei?

— Pateicos, jūs esat pārāk laipna... Zināt, mana māsa ļoti mocījās ar izsitumiem, bet nu jau viņa atkal ir vesela un, kā parasts, 'par visu gādā un rūpējas ...

Landēna vārdi palika bez atbildes. Rozā bija apvaicājusies tikai pieklājības dēļ un jutās savu pienākumu izpildījusi.

Landēns iegāja kabinetā, kur viņš nu strādās pēdējoreiz, un rūpīgi aizvēra durvis. Tāpat kā katru vakaru kopš trim nedēļām, viņš apsēdās -pie rakstāmgalda un, atbalstījis galvu rokās, baudīja dziļo mieru.

No miruša cilvēka nav ko bīties, no itā nedraud vairs ne rupjības, ne nicināšana; uzticīgu sirdi tam vairs nenoraidīt. Mirušais nespēj aizstāvēties, nedz kā agrāk nožogoties no jūtām, ko izraisījis, dzīvs būdams. Tas vairs nav jāsaudzē, nav arī jākrāpj; un, pat ja nelaiķis ir tik spoža personība kā Oskars Revolū, arī (tad dzīvais cilvēks, kaucu viņa vārds būtu tikai Landēns, var brīvi ļauties savādajai, līdz šim nepazītajai izjūtai — žēlumam. Landēns brīnījās, ka cilvēks, ko viņš bija dievinājis vairāk par visiem pasaulē, tagad liekas tik nožēlojams. Viņš lūkoja iedomāties, kādas šausmīgas dvēseles ciešanas plosījušas Oskaru Revolū mūža pēdējās dienās. Vairāk par nepatikšanām veikala darīšanās te bija vainojama Regīnas nodevība. Droši vien, piedalīdamies riskantā pasākumā, Oskars bijia zaudējis, bet gan jau viss atkal nokārtotos — tādam cilvēkam kā Oskars Revolū to panākt būtu tīrais nieks! Ja viņš tomēr nenoturējās, ja nepatikšanas naudas lietās noveda pie k^ta-strofas, tad tikai tāpēc, ka viņa spējas un domas nomāca un saistīja viena vienīga būtne... Turklāt — kāda būtne! Sī Loratī! «No tās vietas, kur tu tagad mīti,» it kā sarunādamies ar mirušo, Landēns čukstēja, «tu redzi šo netikli tādu, kāda viņa patiesībā ir.»

Landēns nešaubīgi ticēja, ka mirušie spēj ieskatīties dzīvo cilvēku sirdīs. Sī pārliecība viņam deva spēku dzīvot. Tagad Oskars Revolū skaidri redz kā Regīnas Loratī, tā arī Landēna īpatieso seju. Vecākais rakstvedis ticēja gaišredzībai, ko piešķir nāve; šī ticība kļuva par viņa mierinātāju un ceļvedi dzīvē. Tagad Landēns vairs neieraksies darbā, nebūs ne no viena atkarīgs. No daudzajām darba vietām, ko Landēnam piedāvāja, viņš nolēma izvēlēties tādu, kur atliktu visvairāk brīva laika, īsu brīdi viņu vilināja kāda māklera, bijušā Parīzes notāra priekšlikumi, ko bija apžilbinājušas Landēna veikalnieka spējas. Sī māklera veikalnieciskās operācijas savukārt ieinteresēja Landēnu. Taču Landēnam bija grūti šķirties no Oskara Revolū. Mirušais saimnieks aizvien vēl turēja viņu savā varā.

Vispirms bija jānokārto mantojuma lietas un vajadzības gadījumā jāaizstāv Oskara Revolū piemiņa. Bet galvenais — jāpanāk atmaksa. Sī doma Landēnā viesa spīvu prieku. Viņš apzinājās savu uzdevumu attiecībā uz Loratī, kaut gan vēl skaidri nezināja, kā to veikt: līdz šim nebija iznācis laika visu pārdomāt. Gluži vienkārši — viņam bija jānokārto rēķini ar šo sievieti; neiedziļinoties sīkumos, jāpiedzen kāda parāda procenti. Naids, tāpat kā visas citas Landēna kaislības, pārvērtās pienākuma apziņā. Uz šo neapzināto liekulību viņu virzīja tikumības mīlestība. Visas atbaidošās pazīmes, kas būtu varējušas Landēnu brīdināt par to, kas slēpjas viņa dvēselē, diemžēl, bija redzamas tikai citiem: tās atklājās Landēna šaudīgajā skatienā, viņa gaitā un balsī. Landēnam pašam likās, ka viņu rosina tikumiskas jūtas, bet tie bija maldi. Bez šaubām, Landēns manīja, ka cilvēki vairās birt viņa tuvumā, taču domāja, ka tam par iemeslu ir viņa dīvainais izskats un labā sirds, kas atklājās ik uz soļa. Viņš sevī nosprieda, ka pasaule ir ļoti nežēlīga pret pārāk maigām dvēselēm.

Tātad Landēnam bija pienākums izrēķināties ar Regīnu Loratī. . . Turklāt viņš nemaz nesteidzās. Steiga te bija lieka. Gluži vienkārši — sievieti, kas bija vainojama Oskara Revolū nāvē, Landēns neizlaidīs no acīm, šai mātītei viņš sekos pa pēdām!

Klusums bija tik dziļš, ka šķita vielisks: visa pils likās iegrimusi snaudošu ūdeņu dzelmē. Tālu no nelabvēlīgiem cilvēkiem, tālu no naidīgās 'pasaules Landēns pavadīja (pēdējo nomoda nakti kopā ar dievinātā saimnieka ēnu. Labi zinādams, ko jūt pret viņu Revolū mantinieki, Landēns nešaubījās, ka, reiz atstājis šo namu, viņš vairs nekad nepārkāps tā slieksni. «Ak, kaut jel reizi nabaga nelaimīgai dvēselei būtu lemts atgriezties no tumšās aizsaules! Un kaut tas notiktu tieši šonakt!» sapņoja Landēns. Ja nu pēkšņi atvērtos durvis un kabinetā, kā allaž nevaļīgs un norūpējies, iesteigtos Oskars Revolū! Landēnā «pat nepaskatījies, viņš dotu kādu rīkojumu, pēc tam uz brīdi pieietu pie loga un piespiestu pieri rūtij, tad, krūtis izgāzis, žvadzinādams kabatā atslēgu saišķi, apsēstos pie galda, atvērtu atvilktni un rakņātos tajā, velti meklēdams kādu dokumentu, līdz beidzot, gurdi pabīdījis papīru kaudzi sānis, izvilktu no kabatas milzīgu, dārgu cigāru, no kura dūmiem Landēnam vienmēr sāpēja galva. Ja tas notiktu, vecākais darbvedis nemaz nebrīnītos, neko nejautātu. Viņš gaidītu un savām valgajām uzticīga suņa acīm raudzītos nevis saimniekam seja, bet gan uz viņa rokam — rokas nejūt, ka tās novēro, tās neslēpjas un nebēg no uzticīgas būtnes skatiena.

Nekas tamlīdzīgs jau nevarēja notikt un arī nenoliks. Taču, atraisot pēdējo dokumentu saini, Landēnu pārņēma neizprotams saviļņojums, viņa atslābusī uztvere kļuva modra. Sainī atradās ipiezīmju grāmatiņas un pēdējā laika pierakstīti bloknoti, kur bieži vien nesalasāmā rokrakstā bija atzīmēti satikšanās laiki veikala darījumiem, adreses, viens otrs skaitlis vai algebriska formula. Paretam gadījās kādas sievietes vārds, kas Landēnam nekā neizteica, kāds maigs mīlināmais vārdiņš, ar ko viņa atmiņā nesaistījās neviena seja. Landēns šos vārdus lasīja ar sašutumu, jo pēc viņa kodeksa saimniekam likumīgi bija atļauti vienīgi tie prieki, kurus tas neslēpa savam darbvedim.

Pēkšņi vienā no piezīmju grāmatiņām zem kādas puķu pārdevējas adreses Landēns atrada atzīmētas dažas domas. Šķita, ka tepat līdzās, kā parasts, nevēršoties tieši ipie Landēna, ierunātos ipa<ts Oskars Revolū. Vārdu noslēpumaino saturu glabaja nesalasāmais rokraksts: Landēnam, kas pazina katru šā rokraksta vilcienu, tomēr bija jāņem palīgā lupa.

Šis nakts nepazīstamā sieviete sniedza man daudz prieka, jo vairāk tāpēcf ka es viņu nemīlēju. Mokpilnais satraukums, kādu sajūtu Regīnas tuvumā, mani netraucēja. Mīla pret Regīnu atņem man spēku un vārda tiešā nozīmē mulsina. Mīļotās tuvums mani satriec. Patiesībā taču es esmu viņu ieguvis vienīgi iztēlē vai arī — citas sievietes skavās. Es drīzāk mirļu nekā iedrošinātos kādam atklāt šo noslēpumu ... Un tomēr — nupat es to uzticēju šim . ..

Sekoja vārds, ko Landēns nespēja saburtot, kaut gan labi pazina saimnieka rokrakstu. (Dažkārt Oskars Revolū, nespēdams salasīt, ko īpats uzrakstījis, sauca palīgā darbvedi.) Landēns šajā vārdā izšķīra divus burtus — «----b — k---» — «riebeklim»] Jā gan!

Tieši tā itur bija rakstīts: «Nupat es to uzticēju šim riebeklim ...» Landēnam nepakustējās ne vaibsts. Viņš vēl neaptvēra, uz ko vārds «riebeklis» zīmējas. Kā lode tas izurbās viņam caur krūtīm, bet rēta bez asiņošanas a'tkai aizvērās. Landēns, neskaidrākās vietas pētīdams caur lupu, mierīgi turpināja lasīt:

... Kā papīrkurvis, kā pelnu trauks, kājslauķis vai spļaujamtrauks viņš vienmēr atrodas man blakus, un tas ir viņa spēks. Visu to, ko cits nevienam nebūtu uzticējis, ko katrs saka tikai pats sev, vienatnē, ejot pa ielu, vai restorānā pēc paēstām pusdienām trauku šķindoņas un orķestra skaņu virpuli, visas tās atzīšanās, kas nebūtu jādzird nevienai svešai ausij, es iemetu sejā šim riebeklim. Šis cilvēks, šī atkritumu bedre, kuras tuvuma es strādāju, mīlu, līksmoju un ciešu, kuru es neizvēlējos, bet kurš izvēlējās mani, ienāca manā dzīvē jau skolas gados un vairs no manis neatkāpjas ... Un tagad, dzīves lūzuma mirklī, mani pēkšņi sagrābj šausmas, ka manam mūžam uzspiests šis zīmogs, ka manu dzīvi vadījis un virzījis šis radījums, kas izraudzījies mani par savu dievu.. . Vienīgi es zinu, ka viss, ko viņš uzskata par savu dzīves aicinājumu, patiesībā ir noziegums . . .

Landēns abas rokas piespieda pie krūtīm, it ka no tām būtu izšļākušas asinis un sākušas plūst neapturama straumē. Viņš tuvojās spogulim, kas karājās pie sienas virs kamīna, un aplūkoja savu seju. Tā bija līdzīga visu citu cilvēku sejām, radīta «pēc dieva vaiga iun līdzības», un skatiens likās «pat skaidrāks nekā citiem — «acīs bija saglabājies bērnības spožums. Landēns uzmanīgi pē'tīja savu pliko galvu un bērnišķīgo, bārdaino seju. Iespējams, ka viņš Izskatās komisks. Bet kā var noturēt viņu par briesmoni, saskatīt viņa sejā ipilnīgi sveša tēla masku? Kādā vēl nenosauktā traģēdijā viņam būs jāspēlē šī nelaimīgā loma?

Negaidot nakts klusumu pārtrauca it kā dobja paisuma viļņu duna pret krasta smiltīm. Landēnam likās, ka Leonjanas pili ļauni gari pārcēluši okeāna krastā. Tikai pēc brīža viņš atskārta, ka dunoņu rada «paša asiņu pulsācija. Viņš noglauda ar abām plaukstām bārdainos vaigus un skaistās acis, kuras varētu pat iemīlēt. «Nabaga mazulīti!» Landēns nemitīgi čukstēja vārdus, ar kuriem viņu mēdza mierināt vecākā māsa. Viņam kļuva sevis žēl. Ja Landēns šajā brīdī pēkšņi būtu miris un gluži viens un kails stāvētu visaugstākā valdnieka priekšā, tad viņš pats pieprasītu norēķinus savam soģim un pajautātu, kādēļ īsti viņš, Landēns, dzīvojis! Taču jūras bangu triecieni, kas dunēja Landēnam ausīs, nesa^ lauza viņa ķermeņa (pretestību. Padevīgi viņš atgriezās pie neskaidrā rokrakstā aprakstītās lappuses, ko neviens cits nespētu saburtot... Tagad Landēnam nebija vajadzīga 'pat lupa.

Pilsētā runā, ka visus darbus veicot Landēns . . . Visi domā, ka Landēns man kalpo, ari viņš ir par to pārliecināts, taču patiesībā es pats atrodos šā riebekļa kalpībā.

Es viņu saistu ar to, ka esmu trums, ko viņam pētit. Varētu likties, ka Landēna postošo speķu es izmantoju savā labā. Patiesībā es esmu pilnīgi viņa vara. Viņš zina par mani it visu jau kopš liceja laikiem. Atceros sevi divpadsmit gadus vecumā, kad šis riebeklis prata man izvilināt tādas atzīšanās, ko nestāsta pat biktstēvam. Viņš lika uzskatīt par grēku pat to, ko biju izdarījis bez jauna nolūka, bez sirdsapziņas pārmetumiem. So ikviena mana soļa aculiecinieku, kas smalki novērtēja katru manu rīcību un noteica tās īsto, nemainīgo nozīmi, es jau tolaik ienīdu. Un tomēr mans naids pret viņu bija nespēcīgs: to pārspēja un pārplūdināja viņa mīlestība, kas apņēma mani no visām pusēm un ieslēdza ugunīgā lokā, no kura es netiku ārā, lai kur iedams. Jo lielāks un stiprāks es kļuvu, jo plašāks izpletās šis loks. Landēna vara pieauga ar katru manā labā veikto pakalpojumu, ar katru viņam uzticēto noslēpumu. Sākumā, skolas laikā, viņš manā vietā veica uzdotos tulkojumus, izpildīja man uzliktos soda darbus, stundās cītīgi sacīja priekšā. Arī dzīvē es turpināju Landēnam uzkraut visu, kas man nesagādāja baudu vai prieku. Vēlāk viņš kļuva manu ciešanu liecinieks, redzēja manas asaras, kas būtu slēpjamas pat no dieva. Landēna klātbūtnē es nespēju savaldīties un izsūdzēju viņam pat savas greizsirdības mokas, jo viņš bija jau kļuvis daļa no manis paša, manas dvēseles tumsas iemiesojums. Es viņu izsmēju, mīdīju kājām. Visi šie apkaunojumi tikai lieku reizi pierādīja, cik stipras ir nesaraujamās važas, kas mūs saista. Iespējams, ka esmu pasaulē vienīgi tādēļ, lai kļūtu par Landēna dzīves saturu, lai šo riebekli novirzītu no viņa dzīves īstā aicinājuma. Bet ja nu viņš dzīvo ilgāk par mani? Ja viņš grib dzīvot vēl pēc manas nāves? Kas gan tad notiks ar šo tumšo, cilvēku vidū pamesto spēku? Regina man daudzkārt teikusi: «Kāds esi pats, tādi tavi draugi! Nesaprotu, kādi noslēpumi jās saista?» Kādi noslēpumi? Protams, veikala noslēpumi. . . Bet Landēns tos nekad nav izmantojis, lai kaitētu man. Neviens no tiem nav pārvērties ieroci pret mani.

Un tomēr viņš mani pazudinās! Manas dzīves neprātīgais temps, Revolū notariāts, kas jau pārvērties īstā rūpnīcā, — tas viss ir viņa roku darbs. Es prasu no viņa ienākumus. Cik dīvaini, ka viņš pašaizliedzīgi kalpo manām postošajām kaislībām, ko viņam patiesībā vajadzētu ienīst! Droši vien tā ir viņa vienīgā iespēja noturēties šā zirnekļtīkla centrā, kurā esmu sapinies. Viņš mani nogalinās. Ja nebūtu viņa, manī sen jau būtu pamodies pašaizsardzības instinkts, līdz ar gadiem mana iekāre būtu pamazām apdzisuši. Bet šis riebeklis, sakropļodams manu dzīvi, padevīgi atbalsta un uztur manī jaunības kvēles atliekas, par ko ļaudis mani mēdz cildināt. Taču es pats jūtu, ka man trūkst elpas, ka mani spēki ir galā. Riebeklis Landēns aizvien ir manā tuvumā, gatavs visu nokārtot, spējīgs pēdējā acumirklī pagādāt man nepieciešamo naudas summu; viņš cīnās visās frontēs. Dīkā dzīve, ko viņš man uzspiež, mani nobeidz. Ceļu, pa kuru mani dzītin dzen kaislību uzliesmojumi, viņš atbrīvo no visiem šķēršļiem, kas būtu ļāvuši man atvilkt elpu. Es pazīstu daudzus, kas glābiņu atraduši darbā, amata pienākumos, ģimenē. Taču Oskars Revolū savā notariātā vairs nenozīmē neko, turpretī riebeklis Landēns — visu. Mana ģimene? Landēns ir pratis mani no tās atsvešināt . .. Kā viņš to panācis? Nemāku pateikt, taču skaidri izjūtu, ka tā tas ir.. . Varbūt tumsas josla, kas ieskauj mūs ar Landēnu, šķir mani no maniem tuviniekiem. Viņš ir radījis ap mums noslēgtu, noslēpumainu pasauli, nepieejamu tiem, kas mani mil.

Tajā pašā laikā Landēns kā kurmis rakņājas zem mūsu ģimenes pavarda, lūkodams to sagraut. Par spiti viņa pūlēm, es brīžiem tomēr atgriežos pie savējiem . . .

Landēns atbīdīja krēslu un piecēlās. «Nē, nē!» viņš sauca, purinādams galvu un vērsdamies pie tā, kura vairs nebija dzīvo vidu. «Vai tas ir tiesa?» viņš jautāja. «Vai te ir kaut cik patiesības?» Aizklājis acis ar plaukstu, viņš nemitīgi murmināja: «Apdomāsim mierīgi,

apdomāsim ... Nu kaut vai licejā . ..» Tās vairs nebija Landēna asinis, kas tagad šalca, tas bija nakts vējš eglājā. Viņš nespēja sakārtot domas. Uz galda atvērtā piezīmju grāmatiņa vilināja, sauca, kliedza pēc viņa. Landēns neapsēdās, viņš tikai pieliecās un lasīja tālāk.

Vai tad, kad būšu miris, šis riebeklis liks mierā manus bērnus? Vai viņš joprojām turpinās ložņāt pa visām tām vietām, kur manis vairs nebūs, bet viņi vēl dzīvos? Vai kopā ar mani iznīks arī viņa vara? Vai es viņu neaizraušu sev līdzi nebūtībā?

Uzlicis abas delnas uz atvērtās piezīmju grāmatiņas, Landēns ilgi stāvēja kā sastindzis. Aiz tumšajiem logiem viņam tieši pretī mirdzēja Orions: nevienam nebija ienācis prātā aizdarīt slēģus. Beidzot Landēns satvēra piezīmju grāmatiņu, noliecās pie kamīna, kur vēl gailēja apdegušas pagales, un pietupies raudzījās, kā šaudīga liesmiņa, te noplakdama, te no jauna iedegdamās, to pamazam saēd. Lāgiem, saņēmis pusaipdegušo grāmatiņu knaiblēs, viņš papurināja to gaisa, līdz tā atkal uzliesmoja. Viņš ilgi gaidīja, kamēr no grāmatiņas atlika vienīgi pārslainu pelnu kaudzīte.

Rozā pēkšņi uztrūkās no miega. Viņai šķita, ka nočīkst durvis un vestibilā uz akmens grīdas iatskan soļi. Vecā pils uz priekšpilsētas un lauku robežas, kas nekad nebija labi noslēgta un kur ziemu neviens nedzīvoja, pēc Revolū kundzes domām, bija īsti piemērota vieta noziegumiem. Piecēlusies gultā sēdus, Rozā dzirdēja vienīgi eglājā šalcošo vēju . . . «Laikam esmu sapņojusi,» viņa nodomāja. Pulkstenis rādija četri. Līdz modinātāja zvanam varēja vēl gulēt divas stundas. Tad Rozā piecelsies, aši saģērbsies un steigsies uz pirmo tramvaju. Tā sāksies viņas jaunā dzīve, tādas meitenes dzīve, k.as strādā, lai uzturētu savus piederīgos. Viņa droši skatīsies cilvēkiem acīs, gaidīs, kad tie viņai sniegs roku. Viņa ticēja, ka reiz atvērsies veikala durvis un pa tām ienāks Robērs, bet varbūt arī ne, — v<arbūt, klejodams veikala tuvumā, viņš gaidīs Rožu iznākam .. . Sirdī ieplūda prieka vilnis ... Nē, patiesi! Dzīve vēl nav īsti sākusies! Nelaime, kas iedzina nāvē viņas tēvu, skāra vienīgi tos, kas, paši būdami dzīvi miroņi, kā, piemēram, Ziljēns, īsto dzīvi nemaz nepazina. Rozas ceļš tagad ies tikai uz priekšu! Atpakaļ neskatīdamās, viņa vedīs sev līdzi arī mīļoto brālīti Denī. Visu peļņu Rozā atdos piederīgajiem, tā veicot savu vienīgo pienākumu — rūpēties par viņu eksistenci. Bez tam brālītim Denī viņa paglabās vietiņu savā sirdī blakus Robēram . . . Nākamās laimes nojautas turēja Rožu savā varā un neļāva aizmigt.

Viņa iemiga tikai dažus mirkļus pirms modinātāja zvana, kas negaidot atskanēja kā pastardienas bazūne.

Tad sveces gaismā, trīcēdama aiz aukstuma, Rozā steidzīgi saģērbās. Virtuvē, pavarda pelnos, viņa atrada vēl gluži siltu kafijas kannu. Ejot atpakaļ uz savu istabu, Rozā pamanīja gaismu tēva kabineta durvju spraugā. Vai tiešām Landēns visu nakti pavadījis, kārtodams dokumentus? Pieklauvējusi viņa atvēra durvis, bet vilcinājās ieiet. Kabineta neviena nebija, kaut gan apgāztais krēsls, uz grīdas nomestie dīvāna spilveni, sadegušu papīru pelni — viss it kā liecināja par kādu mīklainu notikumu. Pēkšņi Rozā atcerējās, ka nakti bija uztrūkusies no miega . .. Varbūt Landēns ir nogalināts? Viņa neiedrošinājās pakustēties, nedz pārmeklēt istabas tumšos kaktus . . . Vajadzētu palūkoties zem dīvāna, aiz portjerām . . . Varbūt tur paslēpts līķis? Bet iespējams, ka Landēns, gulēt ejot, aizmirsis nodzēst gaismu.

Atstājusi lampu degot, Rozā cauri pagalmam steidzās uz Kavaijē māju un pieklauvēja pie virtuves loga, aiz kura manīja gaismu. Marija Kavaijē pavēra logu. Viņas vārdi Rožu nomierināja. Nakts vidū, nodomājis kājām doties atpakaļ uz Bordo, Landēns lūdzis atvērt vārtus. «Lai velti nezaudētu laiku ...» viņš teicis un aizsteidzies kā uz ugunsgrēku.

«Kādēļ viņam bija tā jāsteidzās? No kā viņš bēga?» domāja Rozā. Rīta dzestrumā viņa sabozusies stāvēja šosejas un lauku ceļa krustojumā. «Nabaga Landēns! Ar ko viņš bija cīnījies? Cik briesmīgi būtu atrasties viņa vietā!» Rozā vēroja pirmā tramvaja ugunis, kas iznira no miglas plīvura un tuvojoties kļuva aizvien lielākas.

Pārpildītajā tramvajā Rozā, noguruma pārņemta, atmiņās kavējās pie tiem pasakainajiem Laikiem, kad rītos

viņu vēl gultā modināja saules stari un apteksne pienesa klāt kūpošu kafijas tasi. Grauzdētu maizīšu smarža sajaucās ar kamīnā sprēgājošo skaidu sveķaino aromātu. Tagad Rozas liktenis kļūs tāds kā vairumam pūļa cilvēku. Rūpnīcu sirēnu skaņas rīta krēslā vairs neļaus Rozai, domājot par «nabaga strādniekiem», ieritināties siltāk segās. Šis signāls turpmāk attieksies arī uz viņu. Nē, viņa vairs nestāvēs nomaļus no pārējiem cilvēkiem! Šī doma Rožu nenomāca, gluži otrādi — tā aizrāva, mudināja traukties pa jauno ceļu uz priekšu.

VII

-Mēs esam visvecākie iedzīvotāji šaja namā,

Žozefas kundze, — Felicija Landēna teica vārtniecei, bālai sievietei, kas, spiezdama pie krūtīm savu pēdējo mazuli, iznira viņas priekšā no pagraba dzīvokļa. — Es jus uzskatu drīzāk par labu paziņu nekā par vārtnieci, un tadeļ jums tūlīt kaut ko pastāstīšu. Es nemaz nedusmotos, ja jus to atstāstītu tālāk, gluži otrādi, es par to tikai priecātos: trešā stāva iedzīvotāji runā, ka mans brālis esot aizbraucis Revolū bankrota dēļ, lai izvairītos no tiesas. Jā gan, tādas valodas klīst mūsu namā, bet jums, Žozefas kundze, es to nepārmetu. Vai tad jūs varat atbildēt par visām nelietīgajām tenkām, kas še izplatās? Par vienu gan katrs var pārliecināties: manam brālim mūsu pilsētā ir tik laba slava, ka visi notariāti plēsdamies gribēja dabūt viņu ipie sevis. Pirms dažām dienām pat Bosta notariāta vecākai^ darbvedis man teica: «Oskars Revolū nekādā ziņā n'čbūtu gadiem ilgi tik plaši dzīvojis, nekaitējot savam notariātam, ja nabaga Landēns patiešām nebūtu ģeniāls veikalnieks.» Varat man ticēt, ka tiesas un biržas darbinieku aprindās neviens par Landēna godīgumu nešaubās!

Viņam jau vajadzēja stāties darbā pie Malburgē, viss bija norunāts. Brālis tikai lūdza pagaidīt, kamēr viņš

palīdzēs tikt gala ar Revolū notariāta likvidāciju. Viņš novārga, strādādams augām naktīm, un šie Revolū pat paldies viņam nepateica. Es no viņiem ir labdienu neesmu saņēmusi! Bet mans brālis, par nelaimi, ir padevīgs kā suns. 2ozefa kundze, lūdzu, nedomājiet, ka gribu viņu lielīt! Kaut arī es brāli mīlu, ‘taču nekad nepiedošu, ka viņš nonicinājis savas asinis, uzupurēdamies tādu cilvēku labā, kas mūs uzskata par atkritumiem, lai gan stāv daudz zemāk kā goda, ticības un likumības ziņā, tā arī visās citās lietās. Nudien! Mēs esam diezgan noskatījušies viņu skandālos!

Un ko viņi brālim nodarīja tajā vakarā, kad viņš Leonjanā pēdējo reizi pārbaudīja dokumentus? Ja jūs būtu redzējusi, kāds viņš rītausmā pārnāca mājās! Naktī, vēl pirms tam, kad sāk iet tramvaji, viņš bija aizgājis no Leonjanas un visu garo ceļu veicis kājām. Liktos neparasti, ja to darītu kāds cits, bet jūs taču pazīstat brāļa dīvainības; katram cilvēkam jau piemīt savs Irakums! Nu, un viņam patīk staigāt: viņš var iet un iet, līdz gāžas no kājām. Viņš klejo arī naktīs un it sevišķi naktīs, aizklīzdams pa visklusākajiem kvartāliem līdz pat ostai. Es nesaprotu, kā viņam nekad neviens nav uzbrucis! Droši vien tāpēc, ka viņš izskatās tik nabadzīgs un nevainīgs . .. Starp citu, man šķiet, ka reiz viņu to-mēr bija piekāvuši, bet viņš tikai neiedrošinājās man to stāstīt. Visu mūžu es to vien daru kā līņu viņa bikšu galus no dubļiem un piešuju notrūkušās saitītes. Ja kāds zinātu, cik milzīgus ceļa gabalus šis vīrs spēj nostaigāt bez noguruma! Nogurums viņu pārņem pēkšņi; esmu redzējusi, visbiežāk naktīs no sestdienas uz svētdienu, kā viņš ar visām drēbēm smagi iegāžas gultā un noguļ divpadsmit stundas no vietas.

Tāpēc es nemaz nebrīnījos, kad viņš to rit pārnāca vienos sviedros — īai gan ārā taču ir auksts, — notašķījies dubļiem līdz jostas vietai. Seja viņam bija īpavisam trula, kā jau .pagalam pārgurušam cilvēkam. Redzēdama, ka viņš neliekas vis gulēt, kā parasts, es sāku ausīties . . . Man jāsaka, šādos brīžos viņam nekā nedrīkst aizrādīt ... Ikdienas dzīvē nav mierīgāka cilvēka par viņu, bet, kad viņš atgriežas no savām trakajām pastaigām, 2ozefa kundze, man taču jums nav ko slēpt: jūs pati šais ipiecpadsmit gados ne reizi vien esat viņu redzējusi briesmīgāku par briesmīgāko nezvēru. Tas gan negadās bieži, taču es viņam vairs neuzticos... Tātad viņš nelikās vis gulēt, bet sacīja man: «Felicij, uzsildi kafiju!» Un, kamēr kafija sila: «Felicij, paņem suku un notīri manas drēbes!» — «Vai «tu gulēt neiesi, Luī?» es jautāju. «Nē, Felicij,» viņš atbildēja, «man šodien būs daudz darba.»

Viņš likās drūms, bet ne dusmīgs un bieži šņauca degunu. Paēdis un padzēris — par laimi, man netrūka ne maizes, ne sviesta — viņš uzrakstīja kaut ko uz papīra lapas, lika man to aiznest uz pasta nodaļu Senprožē laukumā un nosūtīt telegramu ar apmaksātu atbildi. «Labi,» es teicu, «es to izdarīšu, tikai vispirms novākšu traukus.» — «Nē, Felicij, tev jāiet tūlīt! Tu drīksti izlasīt, kas tur rakstīts.»

Viņš runāja 'tik lēnīgi, ka es nobijos. Biju tik satraukta un tā trīcēju, 2ozefa kundze, ka nekā nespēju salasīt. Beidzot sapratu, ka telegrama adresēta Edgaram Salema kungam Parīzē, Senlazāra ielā. Tajā bija rakstīts: «Piedāvājumu pieņemu. Telegrafējiet galigo atbildi. Nekavējoties ieradīšos.» Sis Salems, 2ozefa kundze, ir ievērojams biržas mākleris, kas Luijam piedāvāja lieliskas darba iespējas. Bet jūs taču zināt, ka mans brālis necieš pārmaiņas. Nekādā ziņā viņš nebūtu ar mieru mainīt dzīvokli, kaut arī šī māja ir viena no sliktākajām visā pilsētā un tajā dzīvokļos nav pat udensvada. Protams, jūs tur neesat vainojama.

«Ko tas nozīmē, Luī?» es vaicāju. «Jautāt varēsi vēlāk, tagad ej nosūti telegramu!» Viņš neizskatījās ļauns, tikai ļoti nopietns. Es, protams, nespurojos pretī un tūlīt gāju. Atzīstos, es biju aplam priecīga, ka beidzot redzēšu Parīzi. «Luī,» es teicu, «esmu gluži satriekta, bet tas ir aiz laimes...»— «Kādēļ velti uztraucies, Felicij? Tavā dzīvē nekas nemainīsies. Tu paliksi šeit.» — «Viena pati? Bet Luī!» Varat iedomāties, 2ozefa kundze, kā es jutos! Sacīju viņam, ka tas nav iesipējams, ka mēs taču vienmēr esam dzīvojuši kopā, un, ja tagad mums jāšķiras, tad droši vien .par to atkal jāpateicas Revolū ģimenei.. . «Ne jau viņu dēļ esmu spiests aizbraukt, Felicij, bet viņa dēļ ...» — «Kāda viņa?» — «Oskara dēļ ...»

Starp mums runājot, Žozefa kundze, mēs taču zinām, ka manam brālim, lai cik viņš ir spējīgs cilvēks, piemīt dažas īpatnības. Kādreiz es jums jau stāstīju, ka mūsu māte bija neirastēniķe. Tēvu viņa briesmīgi neieredzēja. Nabaga nelaimīgais tēvs kādu dienu man teica: «Nesaprotu, kā gan tas gadījies, ka jūs ar Luiju esat nākuši pasaulē!» Jā, bet kur tad es paliku? Ak tā — jā! Varat iedomāties, kas ar mani notika, kad dzirdēju Luiju tik dīvaini runājam! «Ko tu runā, Luī!» es teicu. «Tavs Oskars taču ir miris, tu to labi zini!» — «Neviens nezina, cik liela ir mirušo vara. Ja mirušais gribēs dzīvo par kaut ko brīdināt, viņš izspēlēs ne vienu vien numuru,» sacīja Luijs un skaļi iesmējās. Jūs zināt, kā viņš dažkārt mēdz smieties. Es tad esmu spiesta uzkliegt: «Luij, beidz smieties, tā tu vari saslimt!» Tad es viņam teicu: «Mans nabaga brāli, tu laikam esi sajucis 'prātā!» Viņš

kļuva atkal nopietns un skatījās manī ar savām skaidrajām bērna acīm. Redzot šo vārgo, noguruma un rūpju nomākto seju, man kļuva brāļa ļoti žēl. «Ja jau esmu sajucis prātā, tad arī dzīvošu tā, kā sajukušam pieklājas!» viņš teica. «Zaudēt prātu un tomēr dzīvot, kā dzīvo prātīgie, ir neprāts, Felicij!»

Šajā brīdī Zozefa kundzes mazulis sāka brēkt. Viņa to pašūpoja un jautāja, vai Landēna jaunkundze neesot manījusi, ka Landēns reizēm iedzer?

— Ko jūs! Mans brālis ir vislielākais atturībnieks, kādu jebkad esmu redzējusi! Arī man nereti gadījies ievērot, ka viņš izskatās gluži kā iereibis, lai gan patiesībā nav dzēris ne pilītes. Luijam ir kāda iedzimta kaite, tāpēc viņam uznāk tādi skurbuļi. Tur vainīgi nervi, manuprāt. Tātad, atgriežoties pie ļaunajām valodām, ņemiet vērā, Žozefa kundze, ka mans brālis nav pārtraucis sakarus ar cilvēkiem, kas kārto Revolū mantojuma lietas, un arī pats no tālienes vēl arvien par tām rūpējas. Viņš man atstāja dzīvokļa iekārtu un vērtspapīrus, turklāt katru mēnesi sūtīs man trīssimt franku. Tas ir pat vairāk, nekā man nepieciešams, lai dzīvotu. Un tomēr man bez viņa būs skumji. Tiesa, mēs abi reti redzējām mies — dienu viņš strādāja kantorī, nakti kā žurka klejoja apkārt, bet galu galā tomēr pārradās mājās, un tad mans darbs bija rūpēties par viņu. Gadījās jau arī gaišas dienas, kad viņš izskatījās apmierināts, atpūties un gandrīz vai laimīgs. Jā, ko lai dara! Viņš apsolīja, ka es šad tad varēšot viņu apciemot Parīzē. Es tikai nezinu, ko lai augām dienām sadaru, kad man nebūs neviena, ko gaidīt!

— Klausieties, Felicijas jaunkundzi Vai tad jūs nevarat atrast sev kādu tuvu cilvēku? Jums taču ir nauda, vērtspapīri, dzīvoklis ar iekārtu ..,

- Kādas šausmas! Par ko jūs mani turat, Zozefa kundze!

— Nekā šausmīga tur nav, — vārtniece aizvainota atcirta. — Četrdesmit piecu gadu vecumā dzīve vēl nav galā.

Felicija Landēna noskatīja no galvas līdz kajam bālo, vārgo Zozefa kundzi, kurai jau atkal bija gaidāms bērns, un norūca:

— Pat iedomāties pretīgi.. .

— Jūs šķebināties tikai tāpēc, ka nekā nesaprotat, Landēna jaunkundzi

VIII

А г laiku Revolū dzīve nokārtojās, ieguva savu noteiktu ritmu. Katru rītu, gaismai austot, Rozā, ko tagad pavadīja Denī, gaidīja pirmo tramvaju. Ziema bija sausa. Gandrīz arvien tramvaja spožā ciklopa acs iznira no biezas miglas. Vagonā Denī, atbalstījis galvu māsai uz pleca, gulēja un arī Rozā snauda. Viņi brauca līdz bulvāriem. Tad Denī kājām turpināja ce|u uz liceju, bet Rozā uz grāmatnīcu, kas atradās Sv. Katrīnas ielas pasāžā. Šo veikalu kā māsa, tā brālis pazina labi vēl kopš tiem laikiem, kad viņiem netrūka kabatas naudas un viņi ceturtdienās tur kavējās stundām ilgi, izrakņādami citu pēc cita visus grāmatplauktus.

Denī domās varēja sekot māsai veikalā aiz letes vai uz kāpnītēm pie grāmatplaukta, un tas šais garajās, drūmajās ziemas dienās viņam bija liels mierinājums. Pusseptiņos vakara viņi atkal satikās pie tramvaja piestātnes. Denī allaž sagaidīja māsu ar vienu un to pašu jautājumu: «Vai šodien kāds pircējs lūdza tavu padomu?» Kopš tās dienas, kad Rozā bija sākusi strādāt grāmatveikalā un pirmajā sajūsmā iedomājusies, ka tagad viņa varēs vadīt savus līdzpilsoņus lasāmvielas izvēlē un pievērst tos lieliem, vērtīgiem darbiem, šis jautājums bija kļuvis par tradīciju. Taču pirmais, kas vēlē-

jās dzirdēt Rozas spriedumu, lūdza ieteikt kādu amizantu grāmatu:

— Vai tā ir pikanta? Vai jūs noteikti zināt, ka «Blondā nēģeriete» ir pikanta grāmata? Bet ja es ņemtu šo — «Man būs krāšņas bēres»? Kā jums šķiet, vai tā mani uzjautrinās?

— Dažus tā uzjautrina, citus ne. Tas ir atkarīgs no temperamenta, — Rozā bija atbildējusi.

— Bet šī te? Vai tā ir mazliet .. . saprotiet pati, ko es gribu teikt... Ne jau tāpēc, ka man patiktu jēlības grāmatās; lai kairinātu fantāziju, var iztikt bez citu palīdzības . .. vai ne?

— Kā viņš iedrošinājās tev to teikt! — Denī saniknots iesaucās. — Cik dzejoļu krājumus, strādājot šajā veikalā, tu jau esi pārdevusi?

— Vienu «Infantes dārza» eksemplāru, ja neskaita tos, kurus tavs draugs Pjers lika izrakstīt no «Merkū-rija».

— Kādēļ tu man slēpi, ka esi tikusies ar Pjeru?

Pa dienu, kad Denī un Rozas nebija mājās, pils bija pilnīgi Žiljena rīcībā. Tad viņam labpatika atstāt savu istabu, kamēr māte to izvēdina un saklāj gultu. Ja lauka nelija, viņš iedrošinājās pat pastaigāties dārzā, iepriekš pārliecinājies, vai tuvumā nav manāms kāds no pārvaldnieka ģimenes. Ziljēns nevēlējās sastapt nevienu dzīvu dvēseli. Ap pieciem vakarā viņš atkal likās gultā. Māte viņam atnesa launagu, un viņš turpināja lasīt kādu iesāktu kriminālromānu.

Ar abiem jaunākajiem bērniem Revolū kundze tikās vienīgi pie vakariņu galda. Viņa šķita nokāpusi no kādas tālas, neaizsniedzamas planētas un atstāstīja bērniem visu, kas noticis Žiljēna istabā tā, it kā niecīgie starpgadījumi šās istabas šaurajā lokā būtu tikpat svarīgi kā lielie pasaules mēroga notikumi. Ja reizēm 2il-jēns atļāvās pavērt muti, māte atstāstīja un paskaidroja katru viņa teicienu, ziņoja tāpat par Ziljēna apetīti un kuņģa darbības traucējumiem.

Kādu dienu, visiem <par lielu pārsteigumu, Ziljēns izteica vēlēšanos palasīt -avīzi. Kā par nelaimi, viņš tajā uzdūrās uz kādu kāzu aprakstu. Visi pieminētie uzvārdi 2iljēnam bija labi pazīstami. Līdz ar to viņa stāvoklis pasliktinājās. Revolū kundze nespēja sev piedot tādu nevērību — viņai pašai vajadzēja avīzes izskatīt, pirms deva tās 2iljēnam; bet tagad — sāc nu visu no gala!

Vairāk par visu Revolū kundzi apbēdināja tas, ka vēl nesen tik izsmalcinātais 2iljēns tagad vairs nemazgājās.

— Jūs taču atceraties? 2iljēns gāja vannā pa divi lāgi dienā, nagi viņam vienmēr bija labi kopti ... Bet tagad? Man ar mokām izdodas uzturēt kaut cik tīru viņa seju, rokas, kājas. .. Bet viss pārējais?

Denī centās neklausīties mātes stāstos, kaut gan ārēji izrādīja šķietamu uzmanību un interesi. Viņš vēroja Rožu, kuras domas arī kavējās citur. «Esmu līdz nāvei nogurusi,» Rozā teica. Un patiesi, darbs veikalā viņas vaigus bija īpadarījis bālākus, zem acīm bija radušās tumšas ēnas. Labi, ka vēl vecais Šardons, kad veikalā nebija pircēju, aiz cieņas pret savu bijušo klienti neliedza viņai apsēsties. Taču Rozā nelikās nožēlojama: viņas sirds kvēloja laimē, kuras siltie stari skāra arī Denī. It kā nezinādama, kur likt savu laimes un prieka pārmēru, Rozā smējās par katru brāļa teikto nieku. Tik sirsnīgi viņa pret brāli vēl nekad nebija izturējusies.

Taču Denī sūdzējās, ka māsa viņam gandrīz neko nejautājot:

— Tu par mani nemaz vairs neinteresējies!

— Vai vēlies, lai jautāju, kā tev iet ar mācībām? Paldies dievam, tās mums nekad nav sagādājušas rūpes. .. Turklāt tev ir jau septiņpadsmit gadu .. .

— Es nerunāju par mācībām, bet par sevi, Roza, par sevi pašu, tavu septiņpadsmitgadīgo brāli.

— Tu labi zini, ka es allaž tevi uzklausu. Es tik to vien daru kā klausos tevī. .. Patiesībā tu pats man vairs nekā nestāsti .. .

— Pieaugušai jaunavai, turklāt vēl māsai, neko nemēdz stāstīt.

— Par ko tad tu, niekkalbi, sūdzies?

— Es jau teicu: tu par mani nemaz vairs neinteresējies, es tev liekos pārāk garlaicīgs .. .

— Ko tu neteiksi!

— Tev liekas, ka es neesmu tik gudrs kā Pjers Kosta^

do . ..

— Tādu spēju kā viņam tev, protams, nav .. . Vakar es Pjeru satiku: nākamajā ceturtdienā viņš tevi apciemošot. Viņš gribot parādīt dažus savas poēmas fragmentus.

— Tu viņu satiki? Par ko jūs runājāt?

Rozā stāstīj_a, ka runājuši par Pjera dzejām, bet viņš drīz vien aizgājis. Denī domāja, ka arī viņš kādu ceturtdienu, Rozai nezinot, varētu aizbraukt uz pilsētu un pats par visu pārliecināties ... Dienas vidū bija laika sprīdis, kas Denī modināja bažas: pusdienu pārtraukums, divas brīvās stundas, ko Rozā ikdienas pavadīja ārpus veikala. Sešos vakarā, pēc veikala slēgšanas, viņa, protams, steidzās un tramvaju . .. Denī vilcinājās Rožu izsekot nevis aiz smalkjūtības, bet gan aiz bailēm no tā,

ko viņš varētu atklāt, turklāt viņam diez kā negribējās tikties ar Pjeru Kostado.

Tomēr kādā aukstā, lietainā ceturtdienā, kad DenI jau bija sācis cerēt, ka Pjers neatbrauks, mazais Kostado ar divriteni ieradās Leonjanā. DenI ieveda Pjeru mazajā viesistabā, aiz kuras logiem laukos pludoja kūstošā sniega ūdeņi, un tūda| uzsāka sarunu par «Ķibeli». DenI labi noprata, ka Pjeram ir kas sakāms, ka viņš tikai ar mokām spēj paturēt pie sevis kādu svarīgu, jaunu vēsti, kas viņu pagalam satrauc. Taču Denī nelikās par to ne zinis un virzīja sarunu tikai uz poēmu, kas viņam patiesi patika.

— «Ķibele» nav necik tālu pavirzījusies uz priekšu ... — Pjers teica. — Manu prātu pašreiz nodarbina kas cits ... Vai tu katrā ziņā gribi, lai es tev stāstu par «Ķibeli»? (Pjers likās aizkustināts un glaimots.) Esmu nonācis līdz tai vietai, kur Atids piekrāpj Ķibeli un viņa pārsteidz to ar Sangarisu. Jau otro nedēju es noņemos gar kādām divdesmit rindām...

— Vai tu zini tās no galvas?

— Vai tiešām tu vēlies tās dzirdēt?

Pjers nometa aizsmēķēto cigareti;

— Protams, tā atkal būs Ķibele, kas sarunajas pati ar sevi . ..

Un balsī ar dīvaino deguna pieskaņu, kas Denī todien nemaz nelikās valdzinoša, Pjers sāka skandēt:

Koku galotnēs skanēja šalkas no jūras.

Vētra, kas plandīja zaļās lapotnes buras t Uzšķīla zibeni divu pasauļu mulsā,

Salejot abas vienā veselā pulsā.

Atids un Sangaris, mirdzoši zibeņu klaidā,

Dvēselē manā uz mirkli izdzēsa naidu,

Lauzīju pāri tiem tūkstoš brāzmainu roku,

Ēdenē tajā, kur tie no manis izbēga klusi,

Prieks nu tiem noņēmis vienalgas žņaudzošo moku. Zibens, kas ugunis iekūra spilgtas un kaismas,

Aptvēra spožos un jaunos sānus ar plaismu.

Klusumā ietinu laimi, kas pieder tiem abiem.

Rasu es purinu zariem zaļajiem, labiem,

Divkāršā miegā no jauna lai grimst tie un zūd.

Smaržu no valganās zemes pat tālās debesis jūt.

Denī noņēma plaukstas no sejas un, brīdi klusējis, teica:

— Vientulība iepretim citu mīlai.. . Vai zini, kas īstenībā ir tava Ķibele? Būtne, kura noliekusies pār viņai nepieejamu baudu bezdibeni un pazīst mīlestību tikai kā vientuļu liesmu, kas deg viņā pašā, nevienu neapgaismojot, nevienu nesildot .. .

— Bet, Denī, tas taču neattiecas uz mums ... Vai tev prāts! Mēs vēl nemaz neesam sākuši mīlēt. . . Mēs neesam «pa īstam» mīlējuši, kā tu kādreiz teici . . .

Noliecies *pie uguns, Denī nekā neiebilda, un mazais Kostado turpināja:

— Pagaidām priecāsimies par citu mīlestību ... Es tev nekā neteicu, kamēr nebija noteikti zināms .. . Negribēju neko izpaust, iekāms viss nav pilnīgi nokārtots . . .

Denī pacēla galvu un uzmanīgi pavērās draugā. Viņam bija pretīga Pjera pietūkusī seja ar pirmās bārdas pūciņām uz degošajiem vaigiem, kas bija sakarsuši, braucot ar divriteni un tagad sēžot pie uguns.

— Tas notika tik negaidīti! Mēs ar Robēru esam bijuši nepareizās domās par mūsu nabaga māti. Patiesībā jūsu nelaime viņu dziļi satrieca. Beidzot viņa ir pieņē-ttiusi galīgo lēmumu, uz ko mēs lāga necerējām; es ilgi nespēju tam ticēt, kamēr pats savām acīm par to nepārliecinājos; esmu atbrīvots no aizbildniecības, veco zēn! Mūsu īpašumus sadalīs, ne tikai tēva atstāto mantojumu, bet arī visu, kas pieder mātei .. .

— Bet kas man tur daļas? — Denī nepacietīgi pārtrauca Pjeru.

— Mīļais Denī, vai tad tu nesaproti? Robērs tagad būs neatkarīgs. Viņš varēs dzīvot patstāvīgi un pabeigt medicīnas studijas arī tad, ja apprecētos . .. Nu, ko tu tagad teiksi?

Denī bija piecēlies kājās. Pagriezis Pjeram muguru, viņš stāvēja pie krāsns un, raudzīdamies ugunī, mierīgi atbildēja:

— Neaizmirsti, ka Rozai tagad ir citas rūpes, cita dzīve, kas bijis, tas pagājis un aizmirsts. Rožu tas vairs neinteresē .. . Kāpēc tu smejies kā idiots?

— Nē taču! Nekas nav aizmirsts . .. Rozā tev nekā nestāstīja tikai tāpēc, ka, tāpat kā mēs, šaubījās, vai māte savu lēmumu īstenos ... Nebija vērts tevī modināt veltas cerības!

— Tā? Es saprotu! Tātad viņi tomēr reizēm satikās? — Denī vienaldzīgā balsī jautāja.

— Viņi satiekas jau kopš trim nedēļām un ik rītu brokasto mazajā kafejnīcā iepretim medicīnas fakultātei... Ceturtdienās arī es tiem pievienojos. Es karsti vēlējos tev visu izstāstīt, bet Rozā neļāva. Nu, vecais, ko tu par to teiksi?

Pjers abām rokām apskāva Denī plecus:

— Atzīsti jel, ka esmu sācis kaut cik izlabot . . .

Denī nogrozīja galvu: viņš lāgā nesaprotot, kāda esot

Pjera loma šai gadījumā.

— Milzīga, ievērojama loma, dārgais! Starp mums runājot, māte rīkojas pareizi, sadalīdama mantojumu, taču viņa nemitīgi apgalvo, ka mūsu īpašumi dodot aizvien mazākus ienākumus, ka remonti izmaksājot neiedomājamas summas, ka nodokļi pieaugot, bet ienākumi samazinoties un ka Robērs nespēšot uzturēt veselu ģimeni ... Tu jau pazīsti mūsu māti!

— Vari savu māmiņu nomierināt: mēs viņas dēliņam nelūgsim ne sū! — Denī beidzot pievērsa savu bālo, šauro seju Pjeram. Pjers samulsa.

— Piedod, Denī, es esmu īsts lopiņš! Jau atkal mēs sāpināmies tik zemiskos jautājumos. Tam visam nav nekādas nozīmes. Jāpaciešas tikai daži gadi, un Robērs pats sāks 'pelnīt . . . Starp citu, es visu savu naudu atdošu Robēram . .. Svarīga ir vienīgi Rozas laime, ko nedrīkst izpostīt. .. Pārējais — nieki . ..

— Tu tātad spried, ka Rozā ar lavu brāli būs laimīga? Vai esi īpar to pilnīgi pārliecināts?

— Ne tev, ne man tur vairs nav ko spriest, — mazais Kostado apvainots spītīgi atcirta. — Par to lai spriež viņi paši! Bet man šķiet .. . Zini, Denī, katru ceturtdienu mēs kopā brokastojam, un es viņus novēroju. Robērs beidz darbu klīnikā vēlāk un parasti ierodas pēdējais. Ja tu redzētu, kā staro Rozas seja, kad viņš ienāk! Patiesi, vecais draugs, man allaž tad gribas atkārtot nule tev skandēto «Ķibeles» rindu: «Klusumā ietinu laimi, kas pieder tiem abiem.» Ķibele neatšķir baudu no laimes, taču mīlestība, liela un pilnīga, pastāv jau tad, kad vīrietis un sieviete vēl nav apmainījušies ne visniecīgākajiem glāstiem .. .

— Vai viņi skūpstās? — jautāja Denī.

Pjers iesmējās mazliet par skaļu:

— Tu gribi zināt pārāk daudz, draudziņ!

Piegājis pie loga, Denl teica:

— Tev laiks braukt mājās, Pjer! Nupat sāk snigt pa īstam. Tūlīt satumsīs. Tad mūsu ce|š vairs nebūs lietojams ... Un tev taču vairs nevajag radināties pie klaidonības . . . Tagad tev attālumi vairs grūtības nesagādās, vai ne? Drīz varēsi nopirkt auto . . .

— Nerunā tā, Denī! Tas mani apbēdina, ievaino . . .

Viņi nokāpa pa kāpnēm, kas veda uz virtuvi, kur

Pjers bija atstājis divriteni.

— Nesaprotu, kas tevi tā apbēdina? Vai tas, ka tev bankā būs pašam savs konts un tu varēsi parakstīt čekus? Tur nav ko kautrēties! Turpmāk tas būs tavs pienākums, vissvarīgākais pienākums. Beidzot tu kļūsi līdzīgs savai mātei. Starp citu, tu jau tagad viņai stiipri līdzinies. Tev ir tieši tāda pati balss. Un ja tu vēl uzbarotos . . .

Abi draugi stāvēja šaurā, patumšā priekštelpā starp kāpnēm un virtuvi. Vājā lampas gaisma neļāva saskatīt Pjera sejas izteiksmi, bet, kad mazais Kostado ierunājās, Denī gandrīz vairs nepazina viņa svešādo balsi:

— Ko es tev esmu nodarījis, Denī?

Klusums. Dzirdama vienīgi Denī smagā elpa. Plauktos virs draugu galvām spīdēja nospodrinātie katliņi un kārtīgi sarindotie ievārījumu podi. Oda pēc veļas ziepēm un garšvielām. Denī ātri elpoja, it kā pēc skrējiena, tad, pagriezies pret sienu, pēkšņi sāka raudāt, atbalstījis galvu sakļautajās rokās.

— Ko es tev esmu nodarījis, Denī? — Pjers vēlreiz jautāja.

Viņš apskāva drauga plecus, bet Denī sarāvās.

— Kāpēc tu negribi paskaidrot, ko es tev esmu nodarījis? — Pjers neatlaidās.

— Es pats to nezinu. Ja zinātu, pateiktu ... Es nesaprotu, kāpēc man tā jācieš ...

Tovakar Denī sūdzējās par galvas sāpēm un vēl pirms vakariņām likās gulēt. Ienāca Rozā un apsēdās pie viņa gultas. Denī nekas nebija vajadzīgs, viņš vēlējās vienīgi mieru. Māsa vaicāja, vai nepalikt kādu laiciņu pie viņa, klusām nepalasīt grāmatu? Denī piekrita. Rozā slepus vēroja brāli. Viņa zināja, ka pēcpusdienā Denī apciemojis Pjers. «Denī apbēdina tas, ka es viņam neuzticējos, ka mānīju viņu,» Rozā domāja. Un Denī noģida, kāpēc māsa sēž te, gultas galā. Tam vajadzēja nozīmēt: «Es lūdzu — piedod!» Taču abi nolēma, ka vienkāršāk ir neteikt ne vārda.

IX

Dārza terasē pie Jaunekļa un himēras skulptūras Robērs arvien atnāca pirmais — sešos pēcpusdienā. Viņš zināja, ka šajā bridi Rozā atstāj Šardona grāmatnīcu un jau pēc desmit minūtēm starp saulē vizuļojošām dārza laistītāja ūdens strūklām parādīsies viņas stāvs. Gaisā juta putekļu, mitrā mauriņa un solu krāsas smaržu. Robērs gaidīja Rožu, alkdams jo drīzāk pārliecināties, ka viņa aizvien vēl ir līdzīga tās meitenes tēlam, ko viņš glabā sirdī, ka tā vēl aizvien ir tā pati Rozā Revolū, ar kuru viņš pagājušo ziemu un vēl šogad dejoja ballēs, meitene ar starojošo, izklaidīgo sejiņu, kuras ■pievilcību allaž pasvītroja gaumīgie tērpi .. . Tolaik viņas debešķīgo nevērību pret dzīves sīkumiem nereti atklāja kāds nieks: mazliet redzama krekla lencīte, notrūcis āķītis, kāda nerātna matu šķipsna, kas jauca Tardī kunga veidotās frizūras stingro kārtību . . . «Rozā ir ļoti nekārtīgā,» mēdza teikt Kostado kundze. Taču Robēru aizkustināja trauslas, pārpilnībā un greznībā dzīvojošās būtnes nevērība, kas nekad nenoslīdēja līdz netīkamai nevīžībai.

JPa to laiku Rozā veikala blakustel.pā steigšus nomazgāja rokas, atvadījās no Sardona un, kāri ieelpodama svaigo gaisu, ātrā gaitā devās prom pa Intendantūras

bulvāri. Rietošās saules gaismā Rozas noputējušais tērps, svina pelēkā sejas krāsa un nespodrie mati ikva-karu modināja Robērā vilšanos un sapīkumu, tik ļoti viņa tagad atšķīrās no agrāk dievinātās meitenes tēla. Vienīgi acis bija skaistākas nekā jebkad. Tās pauda, cik tāla Rozai šī pasaule, kur bez mīlestības viss pārējais ir vienīgi ciešanas.

Rozā neievēroja, ka viņas vienkāršo sēru tērpu klāj putekļi, ka kurpēm ir nomīti papēži. Viņa steidzās, lidoja, nevienā neskatīdamās un neviena nepazīdama, šķērsoja apstādījumus, līdz Gurga ielas galā kļuva redzami dārza žoga melnie, apzeltītie režģi.

Tad arī Robērs pamanīja tuvojamies meiteni, kuras īsto seju pēdējo divdesmit četru stundu laikā bija paguvis aizmirst. Saņēmis Rozas rokas savējās, Robērs noliecās un ieelpoja viņas liegi rūgtenās smaržas; Rozā atraisījās, un viņas skatiens alkatīgi ieurbās Robēra acīs. Viņa raudzījās Robērā kā izslāpusi, it kā gribēdama lieliem malkiem veldzēt slāpes pēc garās, nogurdinošās dienas. Taču Rozas acis bija aklas: viņa nemanīja, ka Robērā pamodusies vilšanās, ka Robēra mīlestība pēkšņi pārvērtusies žēlumā, žēlumā pret meiteni, kas nejēdzīga darba dēļ sevi pazudināja, un žēlumā pašam pret sevi, kura dzīve turpmāk ritēs zem trukuma un nabadzības zīmes šaurā, noteiktā gultnē. Tai pašā laikā Robēru slāpēja kauns par šīm jūtām, un tas deva viņam spēku runāt un rīkoties tā, lai meitene nomierinātos, ja tai būtu radušās kaut niecīgākās šaubas. Bet Rozā Robēra jūtas vērtēja pēc savējām. Dažkārt viņa sacīja:

— Tu izskaties noguris un bēdīgs, tu laikam pārāk daudz strādā .. .

Nekad viņa nespētu iedomāties, ka Robērs jutās vīlies. Par spīti briesmīgajiem notikumiem, kas izputināja un gandrīz vai apkaunoja Revolū ģimeni, Robērs bija lūdzis viņas roku un izcīnījis sīvu cīņu pret savu bargo māti. . . Kāpēc lai Rozā šaubītos par Robēra mīlestību?

Rozā parasti aizvilka Robēru līdz iemīļotajam soliņam uz salas aiz estrādes. Ja sols izrādījās aizņemts, viņi sameklēja divus krēslus. Rozā runāja maz. Robēra tuvumā viņa atpūtās. Dīķī ap maizes druskām, ko tur svieda kāds bērns, cīnījās pīles un lielas, rūsganas zivis. Rozā beidzot bija atradusi savu miera ostu. Kad Robērs runāja par to, ka vajadzēs sameklēt dzīvokli, iegādāties mēbeles, viņa klausījās un atbildēja izklaidīgi. Kā Robērs darīs, tā būs labi. Viņa jau iepriekš bija iemīļojusi telpas, kurās tie dzīvos, istabu, kur tie pavadīs naktis viens otra skavās. Neko jaukāku par šo atpūtu divatā Rozā nespēja iedomāties. Viņa iztēlē vija sev ligzdiņu, kur varēs patverties pie mīļotā krūtīm. Rozā vairs nestrādās. Robērs jau tagad ieteica pamest darbu pie Šar-dona, bet viņa iebilda, ka negribot kļūt Robēram par nastu vēl pirms kazām.

Bez šaubām, viņa būtu piekāpusies, ja Robērs būtu neatlaidīgāk uzstājis; pārāk ātri viņš bija (padevies Rozas argumentiem, it kā (tā Robēram pašam likās) viņš baidītos, ka Rozā varētu zaudēt peļņas avotu. Vai tik viņam nebija kāds slepens nolūks? Varbūt viņš domā, ka vēl ir laiks atkāpties no tā, kas nolemts? Mazā, paļāvīgā galviņa gurda atdusējās uz Robēra pleca. Viņa vaigam viegli pieskārās blāvie, putekļainie mati ... Nē, nē! Tas ir neiedomājami! Neiespējami!

— Iesim! — viņš teica. — Līdz pēdējam tramvajam atlikusi tikai stunda .. .

Viņi iegāja kādā kafejnīcā, kur viņiem pasniedza pāris olu un pa tasei šokolādes. Rozā pat neievēroja, ko viņa ēd. Nevīžīgi nomazgātā tase, nekārtīgi noslaucītie galdiņi, uz kuriem vēl bija palikušas glāžu pēdas, — visi šie nepatīkamie sīkumi, par kuriem Robērs uztraucās, Rožu neskāra. Pretīgo pasauli, kurā spiesti dzīvot tie, kam nav naudas, viņa izslēdza no savas mīlestības loka. Tajā vakarā Robērs teica:

— Nemaz nevar ticēt, ka tu esi dzīvojusi vienā no pilsētas greznākajiem namiem. Nepilnos divi mēnešos tu jau esi paguvusi atradināties no greznības un bagātības ...

Rozā pievērsa Robēram savu nogurušo sejiņu. Viņš ievēroja tumšus punktus uz meitenes nāsīm un tievo kaklu.

— Pasaulē ir tikai viena bagātība .. .

Viņš saprata, ka Rozā grib teikt — «mūsu mīlestība» ... un saņēma Rozas roku ar aplūzušajiem nadziņiem savā lielajā delnā. Viņai nekas nav jāzina! Lai viņa nekad to nenojauš! Visu mūžu viņš Rožu krāps: apmānīt šo mazo, aklo būtni nebūs grūti.

Robērs pavadīja Rožu līdz bulvārim, kur piestāja Leonjanas tramvajs.

— Parīt ir sestdiena, — Rozā teica, — atbrauc uz Leonjanu un paliec pa nakti! Mūsu rīcībā būs viss vakars un nakts. Arā var palikt līdz vēlai tumsai: dārzā nav ne mazākās vēsmiņas.

Robērs nodomāja, ka ar to viņš pievienos savai važai vēl vienu gredzenu. Sestdien viņš ieradīsies Leonjanā kā Rozas līgavainis, un visi to uzzinās. Bet Rozā jau stāvēja uz tramvaja platformas. Ielas laterna apgaismoja nodok|u pārvaldes sludinājumus. Robērs atvadoties māja ar roku, un Rozā līdz pat pirmajam ceja pagriezienam nenovērsa acis no līgavaiņa. Tad viņa apsēdās vagonā uz sola un iegrima laimīgos sapņos.

Rozai nemaz nebija jāatver acis, lai noģistu, ka tu* vojas lauki: pilsētas smacīgajam gaisam piejaucās vīģes koku un kūts smaržas.

Un, kamēr Rozā traucās aizvien tuvāk lauku klusumam un mieram, Robērs, gurdi soļodams gar saulē sakarsušajām namu sienām, tuvojās tveicīgajam pilsētas centram. Vietvietām dārzi pārplūdināja ielu ar reibinošu liepziedu smaržu. Namu logi bija .plaši atvērti; aiz tiem tumšajās istabās kā bāli plankumi vīdēja cilvēku sejas.

Robērs nevarēja iet uz savu istabu, pirms nebija redzējies ar māti: tāda nu reiz bija noteiktā kārtība. Vakaros mMe neiemiga, iekāms dēli nebija pārnākuši mājās un viņu noskūpstījuši. Turklāt patlaban pulkstenis rādīja tikai deviņi, un Robērs zināja, ka māte, neiedegusi gaismu, sēž savā istabā pie atvērta loga. Viņš bijās no šīs tikšanās un reizē vēlējās to, it kā tā viņam solītu glābiņu. Pēkšņi neiespējamais sāka likties iespējams. Bieži pat vissarežģītākajos apstākļos māte mēdza mierīgi sacīt: «Gan jau mēs izeju atradīsim!»

Un patiesi, viņa allaž prata rast izeju. Robērs, tāpat kā bērnībā, arvien paļāvās uz māti. Ja vien māte būs ar viņu, viņš nekā nelabojama neizdarīs.

Taču māte tagad likās samierinājusies ar Robēra precībām un nekā pret tām neiebilda. Robērs ievēroja vienīgi to, ka viņa nemitīgi pārceļ kāzu dienu no viena datuma uz otru. «Un, tā kā arī Rozā, zinādama, ka Robē-ram vēl jānokārto konkursa eksāmeni, kāzas nebūt ne-steidzināja, tad jau...» Kāpdams augšā pa kāpnēm, Robērs dzina prom šīs riebīgi uzmācīgās domas. «Rozā būs viņa sieva!» Un Robēra atmiņā atkal iznira senais tēls; meitene, ar kuru viņš pērnajā ziemā bija dejojis ballēs, aizēnoja mazo, nogurušo, nekārtīgi ģērbto pārdevēju, kas vairs nedzīvoja mātes uzraudzībā.

X

Kostado kundze nesēdēja vis istabā pie atvērta loga, bet pie rakstāmgalda, uz kura dega zema lampa. Logi bija aizdarīti moskītu dēļ. Uz naktsgaldiņa, ka parasts, reibinoši smaržoja lavandas ziedi. Robērā neskatīdamās, māte sniedza viņam pretī pieri skūpstam.

— Es nupat apskatīju Gurga ielas remonta tāmi, — viņa teica.

Savus namus Kostado kundze allaž apzīmēja ar tās ielas nosaukumu, kurā tie atradās. «Martinika bulvārī visā drīzumā jāuzliek jauns jumts», «Palidata krastmalā jāapmaina novadcaurule» — viņa mēdza teikt.

— Ak mani nabaga bērni! — Kostado kundze nopūtās. — Tieši šogad, kad jums jāpārņem visi īpašumi, nemaz neveicas! Varbūt man vajadzētu tekošajiem izdevumiem izsniegt jums avansu ... Jā, bet kur šo naudu ņemt? — viņa domīgi piebilda.

Robērs klusēja. Māte noprata, ka viņas vārdi dziļi skāruši mazdūšīgo dēlu. Viņa juta, ka Robērs svārstās, taču vēl nezināja, kā tālāk rīkoties. Varbūt nogaidīt? Jā, bet Robērs ar katru dienu vairāk sapīsies melos. Beidzot viņa nolēma tiešu uzbrukumu neuzsākt, iekāms kāzu diena nebūs galīgi nolikta. Tomēr katrs viņas vārds, pašai to skaidri neapjaušot, trāpīja mērķī. Robērs

domīgi vēroja lampas gaismas lokā māti, rakstāmgaldu, atzveltnes krēslu, kas viss kopā veidoja it kā vienā akmens bluķī cirstu masīvu skulptūru. Un tad Robērā ierunājās viņa gļēvā sirds, no jauna pievērsdamās trauslajai meitenei, kas tobrīd četrus kilometrus aiz pilsētas robežām pievērtām acīm ļāva seju pirmajai vēja pūsmai, kurā jau juta sveķu un viršu smaržu.

Tramvajs piestāja. Meitene, uzsaukusi konduktoram: «Līdz rītam!» — izkāpa.

— Nē, rīt no rīta es nebūšu ... Rīt strādās Lavo! — atbildēja konduktors.

Bērnībā šis cilvēks bija pārcietis skrofulozi, arī tagad viņš vēl atgādināja slimīgu bērnu, kaut gan pirkstā viņam laistījās plats laulības gredzens. Novēlējusi konduktoram labu nakti, Rozā devās prom pa tumšo parka celiņu. Viņa labprāt būtu noglāstījusi ik zariņu, kas liecās pāri zemajam žogam, ap kuru vijās tīteņaugi. Koki labāk par cilvēkiem pazina Rozas mīlestību, vēl vairāk — arī tie bija tajā iesaistīti, arī tiem piederēja daļa no Rozas slepeno prieku pasaules; koki klāja tai pāri savas šalcošās lapotnes. Koki nezināja, ka Rozas tērps ir vienkāršs, ka viņas miesa un mati nav rūpīgi kopti, jo, kā jau trūcīga meitene, viņa ceļas agri pirms gaismas un viņai nav pat silta ūdens, ar ko nomazgāties. Koki izpleta pār viņas galvu zaļos lapu vēdekļus tāpat kā senajās dienās, kad viņa, trauslā meitene, jauna un ziedoša, gaišās, puķu vītnēm līdzīgās kleitiņās pastaigājās pa parka alejām.

Ēdamistabā Rozā vienmēr atrada kaut ko «uzkodai». Arī tovakar, tāpat kā citus vakarus, viņa redzēja istabas tumšākajā kaktā stāvam Denī. Šoreiz Denī nesteidzās māsai pretī un viņu nenoskūpstīja. Rozā pati tuvojās brālim un uzlika roku uz pieres.

— Tev katrā ziņā jāapgriež mati, — viņa teica.

Pinkaino matu dēļ Deni galva izskatījās vēl lielāka.

Vērīgi palūkojies māsā ar savām skaistajām pūces acīm, Denī jautāja:

— Kā klājas Robēram?

— Labi, — Rozā atbildēja. — Zini, sestdien viņš būs pie mums vakariņās un paliks pa nakti.

Denī gribēja zināt, kurā istabā Robērs pārgulēs.

— Zaļajā.

— Nekādā ziņā! Tur ir caurs jumts .. .

— Laiks tagad ir jauks .. .

— Un ja nu uznāk negaiss? Vai tad nav labāk istabā ar neļķēm?

— Jā, varbūt patiešām labāk tur . ..

Savā iztēlē Rozā Robēram allaž bija ierādījusi zaļo istabu. Tagad viņai Robēra tēls bija jāpārceļ citā, daudz šaurākā telpā, kur sienu kretons bija kā nosēts gaiši un tumši sārtām neļķēm. Denī jautāja, vai māsa nevēlētos pirms gulēt iešanas mazliet pastaigāties. Rozā labprāt izietu dārza alejās, kur zemās koku galotnes neaizsedza zvaigžņotās debesis, taču kājas vairs nejaudāja; droši vien pat lūgšanu viņa nespēs līdz galam noskaitīt, kad jau iegrims ciešā miegā. Ejot garām Žiljēna istabai, Rozā izdzirda mātes balsi:

— Vai tu tā esi, Rozā? Nenāc iekšā: tavs brālis patlaban apkopjas! Vai ir kas jauns?

— Nē, nekā jauna nav. Tikai sestdien pie mums atbrauks Robērs.

— Cik jauki! Tieši sestdienas vakarā Robēru sagaida kāds pārsteigums.. . Jā, jā, liels pārsteigums! — māte bērnišķīgā intonācijā apgalvoja. — Gan tu redzēsi!

Rozā necieta, ka māte runā tādā tiepīgas meitenes balsī. Izģērbdamas un likdamās gulēt, viņa domāja: «Nabaga mate! Cik ļoti viņa nogājušies ...»

Denī viens klejoja pa tumšajām alejām, kur valdīja tikpat dziļa tumsa kā viņa dvēselē. Zeme bija vienīgā planēta, kas naktī trīsēja no cikādu dziesmām. «Vēl pēc desmit divdesmit gadiem es atcerēšos šo vakaru un savas mokas,» domāja Denī. Viņš jutās pilnīgi viens ne tikai pļavas vai dārza vidū, bett viens visā izplatījumā, kur virmo neskaitāmas pasaules. Parīt šajā pašā laikā te būs Robērs ... Un pēkšņi Denī juta naktī iesmaržojamies liepas ... tieši tāpat, kā sestdienas vakarā tās smaržos saderinātajiem — Rozai un Robēram .. . Denī jau tagad uztvēra mīlnieku čukstus, kās iztraucēs nakts klusumu. Pēkšņi virs galvas iešalcās koku lapotne, it kā kokus jau tagad saviļņotu kaisle, kas tiem būs jāaizsedz. «Varbūt sestdien uznāks negaiss . ..» Denī iedomājās un acumirklī iztēlojās mitrās zemes smaržu un smagos, pielijušos koku zarus. Viņš šķita sajūtam vēsās lietus lāses uz pieres, kā tās sajutīs Rozā un Robērs . . . Denī šo nakti uztvēra vienīgi ar citu acīm, caur citu pārdzīvojumiem; viņu pašu tā tieši neskāra.

Viņš griezās atpakaļ uz māju pusi, domādams par to, ko šādā naktī izjustu Pjers Kostado, kurš pretēji viņam spēja tuvoties cilvēkam vienīgi caur dabu. Pjers gandrīz pastāvīgi dzīvoja tik ciešā saistībā ar dabu, ka visi cilvēki bija viņam sveši un tāli. Viņš nekad nespēja atraisīties pats, nedz nošķirt citus — un pat ne dievu — no šīs pasaules, kas viņu tik ļoti saistīja. Denī lūkoja atcerēties tās dīvainās vārsmas, kuras Pjers reiz vienā mirklī bija sacerējis Rozai, ko tolaik dievināja. Viņam prātā bija tikai divas pirmās strofas, un viņš tās pusbalsī noskandēja:

Vēl manus plakstus miega valgi žņaudz,

Kad jaunā sapni grimstu es,

No kura prāts mans aiziet nevarēs,

Pār kuru tava ēna mūžam augs.

Es manu vēl — tavs augums mirdz Tai gaismā, kuru zūdot meti tu.

Vien tad, kad naktsvējš mani apdveš spirgts,

Es tavu stāvu redzu vienotu.

Vai Pjers vēl arvien mīl Rožu? Vai viņš tās dēļ nav greizsirdīgs uz brāli? Visas Pjera kaislības norima viņa pielūgsmes pilnajā dabas parādību apcerē. «Turpretī man nav nekādas saskares ar dabu,» Denī domāja. «Ko gan man var nozīmēt zeme, zāle — viss, kas ir akls, kurls un nejūtīgs?»

Vestibilā uz galdiņa dega atstāta svece. Kad Denī bija uzkāpis otrajā stāvā, viņam pēkšņi iegribējās ieiet «neļķu istabā», kur nakti pavadīs Robērs. Par godu kādam no senčiem, kas bija miris vēl otrās Impērijas laikā, šo istabu dēvēja arī par «tēvoča Devīza istabu». Tā nebija iekārtota kādam īpašam nolūkam, un Revolū bērni tajā ielauzās tikai tais reizēs, kad spēlēja paslēpes pa visu māju.

Svečturi Denī nolika uz kumodes. Istaba bija restaurācijas laika mēbeles. Denī atcerējās, ka vāzēm, kas stāvēja uz kamīna zem stikla kupoliem, vienā pusē ir uzgleznoti apskāvušies ganiņi, bet otrā — divi eņģeļi pie svētā biķera; tāpēc šīs vāzes noderēja gan altāra, gan istabas rotai. Viņš atcerējās arī to, ka reiz bērnībā blēņodamies bija lūkojis sašūpot palodzi. Atgrūdis slēģus un atdarījis logu, aiz kura atvērās vēsais, smaržu pilnais bezdibenis, Denī pārliecinājās, ka palodzi patiešām var izkustināt. Denī no visa spēka velti pūlējās to nolauzt. Viņš iztēlojās, kā pret palodzi atspiežas Robērs... Robērs ar savu lielo, atlētisko augumu, kas tomēr nebūt nelikās spēcīgs, jo puiša sejā atspoguļojās mīkstčaulība un kustības bija nedrošas un tūļīgas ... Vai tad Rožu nemaz nekaitina un neatbaida tāda nesaskaņa? Denī iztēlojās, kā Robēra plecīgais stāvs atbalstās pret aizlūzušo palodzi un tad... Viņš atvairīja iztēles ainu ar krītošo ķermeni un aizvēra logu.

XI

Sestdien, sešos vakarā, Rozā, Robērs un Denī iekāpa tramvajā. Denī palika uz priekšējās platformas, bet Rozā, būdama nogurusi, kopā ar Robēru iegāja vagonā un apsēdās. Rozā neskatījās Robērā, viņa to juta sev blakus; Robēra uzvalka audums skāra viņas kailo roku. Viņi pavadīs kopā divas dienas! Rozai tā šķita neizsakāma laime. Bet vai šīs nedaudzās stundas var salīdzināt ar 'tām laimes pilnajām dienām un naktīm, kas viņus sagaida nākotnē? Dzīve ir brīnišķa! Robērs klusēja. Roz,a zināja, ka Robēra domu pasaulei piekļūt nav viegli . .. Bet tagad viņai būs ļoti daudz laika un viņa mācīsies tās uzminēt.

Tramvajs traucās garām velosipēdistiem, parastajiem sesitdienas braucējiem. Skanēja zvaniņi un jauniešu smiekli. Pa izkaltušajām norām klīda govis, meklējot šur tur palikušos retos zāļu kušķus. Pa laidaru atvērtajām durvīm plūda asa smaka.

«Tas ir pēdējais solis», domāja Robērs, «visiem mūsu saderināšanās tagad kļūs zināma, pat kalpotājiem . .. Jo labāk! No tā; kas reiz nolemts, atkāpties par vēlu.»

Robērs bija mierīgs un lepns, apzinādamies, ka sagādā Rozai prieku.

Denī pat nepaskatījās uz māsu un viņas līgavaini, kas

sēdēja vagona viens otram blakus. Tramvajam traucoties aizvien ātrāk, viņš, atliecis galvu, aizvērtām acīm baudīja pretim plūstošās gaisa strāvas vēsumu. Denī iztēlē veidojās neskaidras un pat visai piedauzīgas ainas, ko viņš lūkoja atvairīt. Neviens nekad neuzzinās, par ko viņš domā. Vai arī citos cilvēkos slēpjas šāda noklusētu domu pasaule, ko nenodod neviens viņu vārds? Vai it visos pastāv atšķirība starp to, ko viņi izpauž citiem, un to, ko noklusē? Vai ikvienā cilvēcīgā būtnē dievs atklāj tādu mulsu domu mudžekli? Ko nozīmē — aizdzīt ļaunās domas? Neapzināties to, kas tikpat mūsos slēpjas . . .

Pēkšņi Denī izdzirda Rozas balsi:

— Denī, paņem Robēra somu!

Kad tramvajs apstājās krustojumā, kur sākās lauku ceļš, pēkšņi kļuva dzirdama sienāžu zizināšana un dobjā bišu dūkšana liepā.

Kamēr Rozā pārģērbās, Denī ieveda Robēru tēvoča Devīza istabā.

— Šī istaba atrodas ziemeļu pusē, tev nebūs karsti. Šonakt gan moskītu dēļ, gulēt ejot, neiededz gaismu!

Aiziedams Denī vēlreiz pavēra durvis un piebilda:

— Pielūko, neatbalsties pret palodzi! Tā ir aizlūzusi . . . Eka ir ļoti veca ...

— Es domāju, tavs tēvs te daudz ko licis salabot. ..

— Protams, ir izdarīti daudzi nenozīmīgi labojumi, bet ne jau visdārgākais remonts, — Denī teica bez īpaša nolūka. Robērs jautāja:

— Un kas pēc tavām domām ir šis «dārgākais»?

Denī vērīgi viņā paskatījās.

— Pirmkārt — jumts, — viņš atbildēja. — Tev_ierādīja šo istabu ziemeļu pusē tikai tāpēc, ka tanī telpā, kas tev bija paredzēta, griestiem cauri sūcas ūdens. Negaisa

laikā bēniņos no vienas vietas jāizliek 'toveri un bļodas. Griesti ir gandrīz viscaur satrunējuši. Vari iedomāties, cik izmaksātu jauns jumts visai milzīgajai ēkai! Pat sava notariāta uzplaukuma laikā tēvs šos izdevumus atlika no gada gadā. Bet tagad vairs ilgāk nedrīkst vilcināties.

— Ko tad jūs iesāksiet?

Denī pēc īsa brīža atbildēja:

— Man šķiet, ka māte grib lūgt tavu padomu ...

— Es viņai nevaru nekādu padomu dot, — Robērs pēkšņi ierunājās ļoti stingrā, noteiktā tonī. — Tas uz mani neattiecas. Jau pašu nami mums sagādā bezgala daudz rūpju . ..

— Tādā gadījumā ēkas būs jāpārdod, — Denī nopūtās, — jāatdod gandrīz vai par velti. . . Tikai nesaki to mātei un Rozai. Tas viņām būtu smags trieciens... Saproti, viņas dzīvo ilūzijās un iedomājušās, ka tu šeit par visu gādāsi. . .

— Labi. Es ar viņām pats izrunāšos, — Robērs strupi noteica. — Esmu nolēmis būt kategorisks. (Viņš runāja tieši tā kā māte, atdarinot pat balss intonāciju.) Es negribu, lai rastos kādi pārpratumi.

— Vai tu esi šeit, Robēr?

Ienāca Rozā. Viņai mugurā bija balts, pēc angļu modes izšuvumiem rotāts tērps. Rokas un kakls bija kaili. Šķita, ka viņa tikko bijusi vannā, jo izskatījās svaigāka un smaržoja pēc odekolona. Neraugoties uz vājo sejiņu un pārāk redzamajām muskuļu cīpslām uz kakla, Rozā atkal līdzinājās pievilcīgajam tēlam, kas Robēram bija tik dārgs. Robērs piekļāva meiteni sev klāt un klusu ieelpoja viņas smaržas. Viņa par to nedusmojās, tikai nobijās, ka varētu saburzīties greznais, izšūtais tērps.

Mazliet atvirzījusies, Roza pārlaida roku pār Robēra aso vaigu, rūsganajām ūsām un skaisto muti. Robērs saņēma viņas roku un koda tai pirkstu galiņos. Te pēkšņi noskanēja dobjš troksnis: kāds priekšmets, smagi atsitoties pret zemi, nokrita acāliju dobē. Rozā iekliedzās.

— Palodze nokrita, — teica Denī, — es gandrīz novēlos tai līdz.

Rozā saspieda Robēra roku:

— Un ja nu tu šovakar būtu pret to atbalstījies...

Denī gluži bāls vērās viņos.

— Te, lūk, ir mans pārsteigums!

Elegantā smokingā, bālu, pietūkušu seju, bet gandrīz vai majestātisks Revolū kundzei blakus stāvēja Žiljēns, labi apzinādamies, kādu svinīgumu šim vakaram piešķir viņa klātbūtne. Pašapzinīgs smaids bija sastindzis viņa trulajā sejā bez skatiena.

— Robēr, jūs esat izdarījis brīnumu, īstu brīnumu! — apgalvoja Revolū kundze mazliet mākslotā tonī, kā viņa parasti mēdza runāt sabiedrībā.

— Es neaizmirstu, ka esmu Revolū ģimenes galva, — teica Žiljēns. — Mans pienākums ir uzņemt tevi Leon-janā, un tādēļ es apņēmos .. . Protams, šī neapdomība man dārgi maksās ... Bet tur neko nevar darīt . ..

Māte aiz sajūsmas staroja, klausīdamās Žiljēna un Robēra sarunā.

— Jāšanas sacīkstes šajā sezonā laikam norit spīdoši, vai ne? Kas ieguva kausu? Kastelbažaks? Nu protams! Uz Favorita II? Cik interesanti! Pagājušajā gadā es šo zirgu gandrīz nopirku! Tu to nezināji? Es acumirklī ievēroju, ka tas ir lielisks zirgs! Viņa māte ir Stella . . . Vai atceries Stellu?

Robērs vēroja Rožu. Viņa vēl arvien atgādināja meiteni, ar kuru viņš bija dejojis ballēs. Rozā bija izdzērusi glāzi šampānieša, un viņas vaigi kvēloja. Ar lepnumu Robērs domāja par to, ka laimes liesma Rozas acis deg viņa dēļ. Viņš dzirdēja Denī sakām:

— Māt, vai zini, kas notika tēvoča Devīza istabā? Atlūza palodze . ..

Revolū kundze skumji nopūtās:

— Jā, sājā mājā viss brūk kopā ... —un, skatīdamās Robērā, piebilda: — Tas mums sagādā lielas rūpes.

Noliecies pār šķīvi, Robērs klusēja, un Revolū kundze turpināja:

— Pārdot Leonjanu? Bet par kādu cenu? Turklāt mums šeit ir dzīvoklis, saimniecība, dārzs, uzturs, piens un malka ... Ja tā visa nebūs, kas ar mums notiks? Es tiešām nesaprotu .. .

Jautājumi bija domāti Robēram, kas centās noslēgties no visa aiz biezas vienaldzības sienas. Skaidri kā modinātāja zvans viņam ausis nemitīgi skanēja mātes padoms: «Izliecies nekā nedzirdam, izliecies nekā nesaprotam . ..»

Kad vakariņas tuvojās beigām, visi sāka justies mazliet neveikli. Bija jau satumsis. Krēslainajā istabā, kur dienas gaisma vēl kavējās vienīgi uz baltā galdauta un Žiljēna iestīvinātā virskrekla, Rozā neskaidri nojauta, ka viņas laime ir apdraudēta. Viņa ieveda Robēru vestibilā un, aplikusi ap pleciem virs baltā tērpa vecu apmetni, sacīja:

— Kamēr viņi dzer kafiju, iziesim dārzā! Nāc ātrāk! Laukā ir tāds miers! Tieši par tādu vakaru es sapņoju . . .

Robērs saņēma viņas kailo elkoni un maigi saspieda.

— Es drīkstu domāt vienīgi par šo roku, — viņš sev iegalvoja, — vienīgi par šo augumu, kas jau pieder man.. . Lai viņi pārdod savu Leonjanu! Mums pilsētā būs pašiem savs dzīvoklītis .. . tad gan vajadzēs gādāt dzīvokli arī viņas ģimenei . .. Bet varbūt es varēšu maksāt tikai daļu? Viņi taču nav pilnīgi bez līdzekļiem ...

Rozā sāka iet ātrāk, steigdamas drīzāk sasniegt jau iepriekš šim vakaram izvēlēto solu zem liepām. Viņu aizrāva, nesa un dzina uz priekšu kāds nepazīts spoks, kas šajā naktī pat pļavām lika trīsēt dzīvības skurbumā. Rozas un Robora priekšā ceļu šķērsoja divi eži.

— Nāc šurp! — Rozā sauca.

Liepu lapotņu ēnā, kur tumsa šķita melnāka par nakti, Rozā, pieplakusi pie Robēra krūtīm, sāpīgi izjuta, kā cits pēc cita aizrit laimes mirkļi un nav viņas spēkos tos paildzināt. Bet kādu mierinājumu deva apziņa, ka viņa stāv vēl tikai pie savas laimes upes iztekas! Tās ūdeņi, kuru veldzi Rozas lūpas vēl nebija baudījušas, pārvērtīsies plata, dziļā straumē un neizsīks nekad, nekad. Kāpēc uztraukties? Šie mirkļi nebūt nav tik vērtīgi, kā viņa iedomājusies. Rozā juta, kā elpojot cilajās Robēra krūts, un uzticīgi ļāvās šiem viļņiem, lai tie viņu aizšūpo vienalga kurp. Lai mēnešiem un gadiem ilgi, līdz pat mūža galam, viņu šūpo un nes viņas mīļotā, viņas vienīgā sirdspuksti! Rozā juta, ka Robēru viņas tuvums satrauc. Nekas neliecināja, ka cilvēks, kam viņa piekļāvusies, ir zemisku domu, šaubu un aprēķinu pilns. Meitenes aicinājumam atsaucās vienīgi Robēra lielais, spēcīgais ķermenis, kura dziņām viņš nepretojās, bet ļāva vaļu kā mednieks, kas izklaidīgi seko savam sunim un neskatīdamies redz, ka suns, jaušot medījumu, ošņā zāli un kārpa mitro zemi.

Biljarda istabas uz lieveni atvērtajās durvīs stāvēja Revolū kundze un teica Žiljēnam:

— Viņi vēl nenāk. Negaidi viņus! Pirmajam vakaram tu par ilgu paliec nomodā. Protams, saderinātiem viss ir piedodams, taču jāatzīst, ka viņi tev slikti atlīdzina par tavām pūlēm ... Tā aizbēgt, nesakot neviena atvainošanās vārda!

— Es neesmu pelnījis nekādu atlīdzību. Mans pienākums šovakar bija uzņemt māsas līgavaini, un tādēļ es nolēmu sakopot visus spēkus un būt šeit. Sados gadījumos nedrīkst domāt par savu nožēlojamo miesu. Protams, man tas dārgi maksās ... Es jau paredzu, ka šonakt nespešu aizmigt.. .

— Vai tev nevajadzētu ieņemt allonālu?

— Tā tik vēl trūka! Vai tiešām tu vēl neesi iegaumējusi, ka manas aknas nepanes allonālu? Tās nepanes nekādas narkotiskas vielas . . . Denī, es tevi lūdzu, nesmēķē šeit, ej dārzā!

Denī piecēlās, pagājās dažus soļus pa lieveni, tad apsēdās pītajā atzveltnes krēslā. Kaut kur netālu kāds krupis, pārspēdams lakstīgalu, ik pēc brīža raidīja gaisā augstu, dzidru toni. Nedzirdami šurp un turp šaudījās sikspārņi. Vardes, sikspārņi, lakstīgalas, zvaigžņu caurumotās debesis, ziedošās liepas — kāda gan Denī daļa gar visu to? It nekas šai pasaulē nespēj remdēt viņa ciešanas, dzesēt viņa slāpes. Viss viņā bija tukšs un sauss. Rūgtuma pilns viņš vērīgi ieklausījās nakts klusumā. Nē, nekur nebija dzirdams soļu troksnis, tikai pļavas klusi sanēja . . . Kāpēc viņam bail no nāves? Un pa paradumam Denī ļāvās iztēlei: viņš noguļas gultā, atver miega zāļu kārbiņu un sadzird sevī šausmu kliedzienu ... Nē, nē, viņš grib dzīvot! Viņam ir tikai septiņpadsmit gadu! Denī noliecās un aizskāra saulē sasilušā lieveņa akmens plātnes. Istabā skaļi runāja māte:

— Mani tas tomēr uzitrauc! Viai viņš nevarēja pateikt kaut dažus vārdus un mūs nomierināt? Nē, viņš gribēja likt manīt, ka viss, kas attiecas uz Leonjanu, viņu neskar ... Kā to izskaidrot — ar apdomību vai vienaldzību?

— Šos jautājumus mums vēl vajadzēs pārrunāt, — teica 2iljēns. — Manā istabā griesti ir briesmīgā stāvoklī — kādā jaukā dienā tie uzkritīs man uz galvas.. .

— Šķiet, ka vajadzēs atgriezties pie mūsu agrākā plāna . ..

— Kas tas par plānu? — 2iljēns žāvājoties jautāja.

— Es Leonjanu atdošu Rozai pūrā ar noteikumu, ka viņa ļaus mums šeit dzīvot līdz mūža beigām. Par ēkām un saimniecību lai gādā viņa, mēs maksāsim par dzīvokli un uzturu. Protams, Robēram būs jādod paraksts, ka Leonjana netiks pārdota . . . Pretējā gadījumā mēs atgūstam īpašuma tiesības .. .

Brīdi klusējusi, Revolū kundze piebilda:

— Jā, bet Leonija nekādā ziņā neļaus Robēram pieņemt šos noteikumus . ..

— Robēram ir vairāk gribas spēka, nekā jūs domājat! — no lieveņa atskanēja Denī balss. — Viņam taču pietika drosmes lūgt Rozas roku.

— Beidz smēķēt un nāc šurp! — māte uzsauca.

Denī ienāca un apsēdās mātei blakus. Viņš dzirdēja

pliķi: 2iljēns, iesitis sev pa vaigu, pukojās:

— Ak, šie negantie moskīti!

— Kādas ir tavas domas, Denī? — vaicāja māte.

— Manuprāt, Rozai vispirms jāizdibina, kas viņam aiz ādas . . .

— Rozā nekādā ziņā nepiekritīs... Tas varētu būt arī bīstami. ..

— Ai nē! Robērs Rozai ļoti pieķēries . .. Vajag tikai atrast īsto pieeju .. .

— Patiešām! Viņa varētu Robēram teikt: «Manējie grib pārdot Leonjanu, un mani tas ļoti sāpina. Es vienmēr sapņoju, ka mēs abi tur dzīvosim . ..»

— Turklāt Robēram jāpaskaidro, — piebilda Žiljēns,

— ka, ieguldot Leonjanā zināmu kapitālu, var gūt ienākumus . . . Piemēram, ja sāktu nodarboties ar lopkopību ...

— Jā, jā, teikt jau viņam to var ... — māte sacīja,

— bet ipēc kāzām gan mēs viņu atturēsim no tamlīdzīgiem pasākumiem .. . Tur aizietu visa viņa bagātība ... Taču iestāstīt, ka Leonjanā var izdevīgi ieguldīt kapitālu, nemaz nebūtu tik muļķīgi: varbūt tas atbruņotu Leoniju.

— Tātad jūs piekrītat, ka man jārunā ar Rožu?

Tajā pašā laikā uz soliņa zem liepām Rozā klusu

lūdzās:

— Laid mani vaļā! Ej projām!

Meitene pārvilka tērpu ceļgaliem, sakārtoja matus. Viņa jautāja, vai Robērs nedusmojas. «Nē taču!» viņš atbildēja, izvilkdams no kabatas cigarešu etviju. Mazliet atjēgusies no sapņiem, Rozā lūkoja uzminēt, ko slēpj šī seja, kas mirkli pavīdēja sērkociņa gaismā, kura liesmu Robērs sargāja abām plaukstām. Robērs viņai nekā nebija nodarījis un, bez šaubām, arī negribēja nodarīt nekā tāda, kas nebūtu atļauts jebkuram jauneklim līgavainim viņa vecumā. Rozai tomēr kļuva skumji, viņš bija to pamodinājis no sapņiem, un tagad tā uzmanījās no viņa svešādās balss, no viņa kustībām un pat klusēšanas... Šim cilvēkam nebija līdzības ar to tēlu, kas pastāvīgi mita Rozas sirdī. Viņa karsti vēlējās to atgūt un piekļāvās Robēra plecam. Robērs atvirzījās.

— Tu dusmo? — viņa vēlreiz jautāja.

— Nē jel! ... Tu gan it nekā nesaproti! Ak svētā nevainība! Glausties man klāt un tad pēkšņi vairīties — tas tev šķiet tik vienkārši ...

Robērs runāja īgni un mazliet vulgāri. Rozā jutās vientuļāka nekā tajās dienās, kad viņi nebija ko-pā.

Kaut tikai Robērs nemanītu, ka viņa raud! Lai sevi nenodotu, Rozā neiedrošinājās pakustēties. Nenoraustās asaras sastinga uz vaigiem. Rozai likās, ka viņas sāpes var Robēru apvainot. Kad Robērs nometa zemē izsmēķēto cigareti, Rozā saņēma viņa roku un pazemīgi pie-kļāva sev pie lūpām. Viņš roku neatrāva, bet izlikās nemānām, ka Rozas seja ir saraudāta gluži slapja. Viņš neskaidri atcerējās citas sievietes, ko bija pametis un kas tāpēc nebūt nebija nomirušas .. . Bet Rozā ... Tas nozīmētu saņemt viņas trauslo putna kaklu divos pirkstos un uzreiz nožņaugt. Žēluma, iekāres un kauna pārņemts, Robērs atkal «pievilka Rožu cieši klāt. Rozā, bīdamās pakustēties, trīcēja viņa rokās. Viņa nesaprata, ko Robērs īsti grib. Viņš ātri elpoja.

— Pia aleju kāds nāk! — Rozā teica un, pazinusi Denī, iesaucās: — Mēs esam šeit, zem liepām!

Denī pienāca dažus soļus tuvāk:

— Laiks doties mājās! Žiljēns pieprasa, lai noslēdz durvis.

Robērs un Rozā iznira no tumsas starp liepām. Aleja tiem tagad likās jo gaišāka. Klusējot visi trīs soļoja mājup. Biljarda zāles spilgtajā gaismā viņiem apžilba acis. Pārlaidis ašu skatienu abiem mīlētājiem, Denī uzreiz ievēroja Rozas saburzīto tērpu, asaru pēdas uz vaigiem un Robēra apmulsušo izskatu.

— Sveces ir tur, — Denī parādīja, — bet Robērs drīkst ņemt lampu!

Atbalstījusies ar elkoņiem uz palodzes, Rozā sēdēja savā istabā pie loga. «Mēs taču nekā [auna nedarījām,» viņa domāja. «Tas notika tikai tāpēc, ka viņš mani mīl.» Taču vārds «mīl» Rožu vairs nereibināja. Cauri asiņu šalkām viņa uztvēra ... Vai tā bija kāda balss, kas viņā ierunājās? Vēlāk Rozā jautāja pati sev, vai 'tieši tovakar viņai nebija radusies priekšnojauta. Tikko jau* šami viņā bija ieskanējusies kāda stīga. «Rīt no rīta es atkal būšu laimīga. Nesaprotu, kas ar mums šovakar notika .. .» Kaut ātrāk pienāktu rīts un viņa ieraudzītu Robēra seju. Jaunās dienas gaismā Rozā ielūkosies Robē-ram acīs, un tas viņu nomierinās.

Robērs bija aizmirsis aizvērt logu; viņš pamanīja vienu moskītu, tad otru, bet nu jau bija par vēlu. Viņš gan steidzīgi nodzēsa gaismu, tomēr moskīti nelika viņu mierā visu nakti. Aiz loga ar nolūzušo palodzi vīdēja tumšo koku biezās lapotnes, starp kurām kā robots līcis iezīmējās debesu maliņa. Ļodzīgais loga četrstūris radīja Robērā nepatīkamu sajūtu, it kā viņš gulētu pussagruvušā ēkā. Varbūt viņam bija ierādīta šī istaba tādēļ vien, lai modinātu viņā vēlēšanos veco ēku izremontēt? Atgaiņājis visas aplamās domas, Robērs nolēma domāt vienīgi par Rožu. Vai tad Rozā šovakar viņam nelikās mīļa un iekārojama? Pārējais nebija svarīgs. Viņi abi aizbrauks no šejienes. Kas viņam daļas gar Rozas piederīgajiem? Tagad galvenais — pirms kāzām par visu skaidri norunāt. Robērs aizmiga tikai uz rīta pusi, kad moskīti, papilnam asiņu piesūkušies vai arī sastinguši austošā rīta dzestrumā, beidzot norimās.

Kad otrā rītā Robērs satika Rožu ēdamistabā, viņš bija pārliecināts, ka uzveicis sevī visas zemiskās domas. Rozā bija jau saģērbusies, lai dotos uz mesu. Viņai mugurā bija muslīna kleita, saglabājusies vēl no tiem

Laikiem, kad «Revolū dāmām» tērpus darināja tikai Hāb-rija darbnīcā. Brauoct lielajā karietē, kurā bija iejūg'ts parastais darba zirgs, ko vadīja Kavaijē, Robērs jutās kā Revolū ģimenes loceklis. Kopā ar Denī un Rožu viņš smējās par pārvaldnieku, kas, labprātīgi uzņēmies kučiera pienākumus, tomēr atteicās ģērbties livrejā un bija uzlicis galvā uz vienas auss atbīdītu zaļu katliņu. .. Baznīcā Robērs nokļuva visu uzmanības centrā: ļaudis sačukstējās, bet Rozas seja staroja lepnumā un priekā. Tās no.jauna viņā viesa sliktu omu. Viņš necieta, ka viņu uzskata par saderināto. Vai patiesi viņš vēl nebija galīgi izlēmis? Vai arvien vēl loloja kādu slepenu nodomu? Robērs negribēja nojaukt aiz sevis visus tiltus. Un tomēr viņš saprata, ka atpakaļ ceļa vairs nav.

īsi pirms sprediķa baznīcēni, krēsliem klaudzot, apsēdās, un, izmantodami šo brīdi, pagriezās, lai nekautrīgi aplūkotu līgavaini. Robērs jutās ļoti neērti. Viņam gribējās mierināt Rožu: «Mans samulsums vēl neko nenozīmē ...» — un tai pašā laikā viņš skaitās uz meiteni. Viņam likās, ka Rozā iekšēji triumfē: «Par spīti mūsu likstām, es tomēr dabūju vīru!» Un viņš, neveiklais, bija iekritis slazdos, noķerts cilpās. Vai gan viņš nevarētu apprecēt, ko vien vēlētos? Ļaudis droši vien domā: «Un tā ir viņa izredzētā? It kā pasaulē būtu jaunu, skaistu meiteņu trūkums, turklāt ar bagātu pūru...»

Rozā bija nometusies ceļos. Salmu cepures platās malas aizēnoja viņas seju. Viņas pakausis un vājais kakls Robēram vairs nelikās tik trausls un maigs kā agrāk. Vakarnakt zem liepām šī meitene spēja viņu satraukt tikai tāpēc, ka bija tumšs . .. Vākdama maksu par krēsliem, starp dievlūdzējiem staigāja baznīcas uzraudze. Viņai sekoja mācītājs. Slaucīdams sviedrus no pieres un caur zobiem izsvilpdams: «Paldies, paldies, paldies...» — viņš sniedza trauku ziedojumiem. Zēni, kas baznīcā gāja katķisma mācībā, nemierīgi rosījās uz krēsliem un meitenēm īp.ar prieku dažādi šķobīja sejas. Pēc pēdējā evaņģēlija lasījuma |audis lauzās uz izeju; durvis, pūļa spiedienu neizturējušas, atsprāga vaļā uz abām pusēm.

Laukums baznīcas priekšā bija saules pielijis. Robēru apstāja ziņkārīgas vecenes. Viņš patvērās ratos, gaidīdams, kad no veikaliem atgriezīsies Revolū kundze un Rozā.

— Ko tie idioti blenž uz mani? — viņš .pukojās.

— Viņi apbrīno Rozas jaunkundzes līgavaini, — viltīgi smīnot, atbildēja Denī.

— Es cerēju, ka mūsu saderināšanās pagaidām paiiks noslēpums ...

— Tas vairs nav iespējams! Kavaijē un viņa sieva ir ļoti pļāpīgi, tas tev pašam jāsaprot.

— Bet kāpēc tad jūs man solījāt un zvērējāt, ka šogad to vēl nevienam neizpaudīsiet?

— Vai tiešām tas tev ir tik nepatīkami? — Denī gluži nevainīgi iejautājās.

— Atzīstos, ka mani it īpaši kaitina, ja cilvēki dod solījumus, skaidri zinādami, ka nevarēs tos izpildīt . .. Tā kā mums vēl ilgāku laiku nebūs iespējams apprecēties, es domāju, ka labāk būtu bijis.. .

— Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tu negaidīsi, kamēr beigsies tava prakse, — Denī Robēru pārtrauca. — Mūsu mājās visi tā domā . . .

Robērs dusmās pietvīka.

— Vai patiesi? Nu labi! To mēs vēl redzēsim! Pirmajā vietā man, protams, prakse .. .

Denī kā līdzzinātājs piemiedza aci un iebilda, ka viņš jau nu pazīstot mīlētājus. .. Robērs nepaguva atbildēt, jo atgriezās Rozā :ar māti.

— Uzmanīgi, nesaspiediet torti! — Revolū kundze piekodināja. — 2iljēnam mēs nomirkām vafeles ar krēmu.

Atceļā saule nežēlīgi svilināja. Robērs, gluži sarkans, pagriezis galvu pret karietes durtiņām, izlikās neredzam, ka Rozā cenšas notvert viņa skatienu.

Viņš aizbrauca no Leonjanas ap pieciem, kā bija norunāts, jo vakarā viņam vēl bija jāgatavojas grūtam eksāmenam. Karstais laiks atbrīvoja viņu no pastaigas ar Rožu. Viņi apmetās biljarda zālē un šķirstīja vecus «Monde illustre» komplektus. Rozā pavadīja Robēru līdz 'tramvajam un norunāja satikšanos nākamajā dienā skvērā. Robēra izturēšanās_ Rožu mazliet pārsteidza. Meitene neatskārta, ka Robērs ir atsalis pret viņu, bet domāja, ka tas jūtas neērti par savu vakarējo uzvešanos uz soliņa zem liepām. Bez žēluma un skumjām Rozā noskatījās, kā Robērs iekāpj tramvajā. Pa ceļu ‘traucās velosipēdistu rindas; saceldamas putekļus un skaļi taurēdamas, garām drāzās kravas mašīnas. Palikusi viena, Rozā jutās gandrīz vai priecīga.

Negribēdama atgriezties mājās, viņa klejoja parkā zem kokiem. Vēl arvien bija stipri tveicīgs. Leonjanā nevarēja sadabūt neviena pļāvēja; tāpēc alejas bija aizaugušas ar garu zāli. Negaidot Rozas priekšā iznira Denī. Viņš tuvojās māsai, kas šobrīd gan labāk būtu vēlējusies palikt viena, un klusēdams sāka soļot tai līdzās. Denī audekla veste un brezenta kunpes bija notraipītas zālē. Pēkšņi viņš ierunājās:

— Tev katrā ziņā labāk patiktu, ja manā vietā būtu kāds cits . ..

Rozā aplika roku ap brāļa pleciem un iesaucās:

— Kāds tu esi muļķītis! Neviens manā sirdī neieņems mana mazā brālīša vietu.

Denī gaja, galvu nodūris, plūkdams un košļādams zāles stiebrus.

— Ir taču kaut kas tāds, ko saprotam tikai mēs abi, — Rozā piebilda, — ko neviens cits nekad nesapratis.

Denī pacēla galvu.

— Vai tu patiesi tā domā, Rozā? Tu nejoko?

— Nē taču! Lai kā es mīlētu savu līgavaini, bet dievs vien zina . .. (Viņa instinktīvi aprāva teikumu.) Lai cik stipri mēs viens otru mīlētu, manā dvēselē tomēr būs vietiņas, kurām viņš tik drīz un varbūt arī nekad 'nepiekļūs .. .

— Bet es?

— Mēs abi daudz ko uztveram līdzīgi un vienā laikā .. . Mēs saprotamies bez vārdiem .. .

— Jā, kā mēs šeit dzīvojām! Te ir pagājusi mūsu bērnība . .. Bet, kad es iedomājos, ka Robēram Leonja-na nozīmē tikai ēkas, no kurām jātiek vaļā ...

Denī apklusa, brīdi nogaidīja. Taču Rozā jau noskaitās:

— Liec Robēru mierā! Neuzplijies viņam ar Leonjanu!

— Bet Rozā! Mums un galvenokārt tev pašai tas ir svarīgi! Tu tikai neesi apdomājusi . . . Protams, Robēru vajadzētu likt mierā, bet man ir kāda ideja, kam arī māte piekrīt, un es gribētu dzirdēt tavas domas.

Klāstīdams rūpīgi pārdomātos plānus, Denī klausījās pats savos vārdos. Revolū meita nedrīkst apprecēties bez pūra. Viņa saņems pūrā Leonjanu, kas atrodas izdevīgā vietā — četru lielu ceļu krustojumā, pilsētas tuvumā un ir vismaz miljonu vērta. Robērs tad, bez šaubām, piekritīs, ka Leonjana nav jāpārdod, un uzņemsies visas rūpes par to. Tādā veidā Revolū ģimenes eksistence būs nodrošināta. Ja pārvaldniekam Kavaijē uziteiks darbu un dzīvokli, tad šeit pietiks vietas visiem, kur dzīvot, netrūks arī uztura un kurināmā. Rozai būs jāsaimnieko un jāpārzina putnu un lopu kūtis, viņas rīcībā būs trušu sprosti un sakņu dārzs. Tā kā pilsēta nav tālu, tur varēs pārdot sviestu, olas, saknes un augļus.

Denī par šiem nākotnes nodomiem runāja ar īstu degsmi, jo vairāk tāpēc, ka viņam, tāpat kā māsai, tie bija tuvi kopš bērnības. Viņi tomēr bija jūsmojuši par lauku dzīvi. Bērnībā Rozā un Denī bieži spēlēja «fermeri un viņa sievu».

— Es domāju, ka tas tev būs patīkamāk nekā augu dienu nīkt Sardona veikalā, — teica Denī.

— Un tad mēs varētu palikt kopā un nekas nemainītos!

— Nekas nemainītos, tu saki? '— Denī nesavaldīgi iesaucās. — Bet viņš taču būs šeit.. .

— Tu viņu nepazīsti.. .

— Pazīstu gan. Es zinu, kāpēc viņš tev patīk, — Denī nikni piebilda, — zinu labāk nekā tu pati. Gan redzēsi, kāds viņš būs pēc tam, kad ...

Rozā ar plaukstu aizspieda brālim muti. Viņš to atvairīja:

— Tu labi zini, ka Pjerā ir sakopots viss Kostado ģimenes saprāts. Pārējiem nekas nav atlicis. Lūk, Pjers, viņš gan būtu tevis vērts . ..

Rozā sapieda Denī roku.

— Atzīsties, ka tu arī Pjeram nepiedotu, ja viņš nebūtu tikai zēns un ja es viņā iemīlētos . ..

— Protams, nē! — norūca Denī. — Jau tagad es viņam nepiedodu ...

— Ko tad viņš, nabadziņš, tev nodarījis?

Denī skaļi nopūtās un pārlaida delnu pār nosvīdušo pieri:

— Muļķības! Piedod man. . . Pjers man ir mīļš, es iemīlēšu arī Robēru, es mīlēšu jūs visus, lai tikai man nebūtu jāšķiras no tevis. Mī|o māsiņ, Leonjana ir ja-glābj! Ja Robērs piekristu! Vai tiešām viņam būs tik grūti pieņemt šo dāvanu?

Rozā solījās izdevīgā brīdī ar Robēru parunāt.

— Vai jūs vakar vakarā šeit sēdējāt? — Denī negaidot iejautājās. Apstājies pie mazās alejas, kas veda uz liepu lapeni, viņš skatījās uz tukšo solu.

— Jums nepietika ar to, ka ir nakts, jums vēl vajadzēja noslēpties, — viņš rūgti teica.

Mazas, aizvainotas meitenes balsī, kā bērnībā, kad viņi ķīvējās, Rozā atcirta, lai viņš nejaucoties citu darīšanās. Denī iebilda, ka tagad, kad tēvs ir miris un Ziljēns nav ņemams par pilnu, viņa pienākums esot māsu uzraudzīt. Paraustījusi plecus, Rozā atstāja aleju un skriešus metās pāri pļavai.

— Man pietiek! — viņa sauca. — Es aizliedzu tev man sekot!

Bet Denī skrēja Rozai pakaļ. Zem viņu soļiem no zāles pacēlās zilgani tauriņi. Sienāži bija apklusuši.

— Varbūt tu iedomājies, ka neesi tāda kā citas? — Denī aizelsies sauca. — Nabaga Rozā! Visas meitenes ir vienādas. Viņas aizstāvas tikai pret tiem pielūdzējiem, kas viņām nepatīk, un arī tad ne vienmēr!

— Nožēlojamais niekkalbi, kur tu esi salasījies tādas gudrības?

— Neesmu neko salasījies. Es pazīstu dzīvi labāk, nekā tu domā. Protams, varbūt ne gluži tik labi kā tu kopš vakar vakara .. .

Rozā gāja ātri, un Denī sekoja viņai soli solī. Te Rozā spēji pagriezās un jautāja, ko Denī ar to gribot teikt. Gluži bāls aiz dusmām Denī nenovērsa acis no māsas:

— Es gribu teikt, ka, sākot ar pagājušo vakaru, tādas lietas tev vairs neliksies tik noslēpumainas ...

Viens pec ātra noskanēja divi pliķi pa abiem Deni vaigiem.

— Nu, zeņķi, tu atļaujies par daudz . . .

Rozā skriešus devās mājup. Kā sastindzis, nolaistām rokām un degošiem vaigiem, Denī palika stāvam.

Visapkārt pļavās no jauna cēlās liega sanēšana, ko bija iztraucējušas viņu balsis, ap viņu viļņoja vasaras vakara klusa dziesma, kas skan mums dvēselē, kad atceramies skumjo bērnību. Sāpju svelts, Deni stāvēja kā zemē ieaudzis, un pat kukaiņi viņu neatšķīra no apkārtējās augu pasaules. Kāds ta sauktas «adatu sugas» tauriņš, uzmeties viņam uz pleca, plivināja spārnus. Skudras rāpās augšā pa viņa kājām kā pa drēbēs ģērbtu stumbru. Vaboles dobji dūca ozola lapās, ko sārtoja rietošā saule. Nekustēdamies Denī gaidīja norimstam sāpes. Droši vien tā varētu nomirt, aiziet nāvē, mierīgi sastingstot! Just, ka asinis lēnām pārvēršas zemes sulās un pamazām iesūcas augu pasaulē, pāriet no vienas valstības otra, no mīlas un sāpju valstības miega valstībā, kas arī tomēr ir dzīve!

Zvans vēstīja vakariņu laiku. Pļavmalā atkal parādījās Rozā un tuvojās Denī. Pienākusi klāt, viņa apvija rokas brālim ap kaklu un piedūrās ar lūpām pie viņa aizvien vēl degošajiem vaigiem.

Denī ļāva māsai to darīt, taču nepakustējās un neatbildēja uz skūpstiem.

— Neskaties manī tik pūcīgi! — Rozā iesmējās.

Lai māsu sabiedētu, Denī jokodamies izlikās vēl vai-, rāk sastindzis un, acis nepamirkšķinot, raudzījās viņā. Noplūkusi smilgu, Rozā kutināja Denī degunu un lūpu kaktiņus, līdz beidzot, neizturējis viņš iesmējās skaļi un bērnišķīgi.

Tai pašā vakarā Kostado mājā pēc vakariņām Pjers, kā parasts, pazuda savā istabā, bet Robērs, pirms ķērās pie mācībām, kādu brīdi pasēdēja mazajā salonā. Māte viņam nekā nejautāja, tikai reizēm ar kādu repliku vai skatienu palīdzēja izteikt to, kas viņu nospieda. Kad Robērs izstāstīja, kā Rozā savas ģimenes interesēs centusies ietekmēt viņu Leonjanas lietā, Kostado kundze sašuta.

— Vai 'tas var būt, mīļais? Nē, -to es no Rozas negaidīju! Es taču viņu pazīstu! Protams, man par šo meiteni nekad nav bijis tādu ilūziju kā tev, to tu no manis nevari prasīt. Taču es nekad nespēju iedomāties, ka Rozā ir sieviete ar tik viltīgu aprēķinātājas galvu. Cerēsim, ka tie izrādīsies maldi. Tiesa, viņa ir uzņēmīga un drosmīga, taču labās īpašības nespēj atsvērt visus trūkumus. Starp citu, nabaga meitene ir ļoti novārgusi. Nebiju viņu redzējusi kopš bēdīgajiem notikumiem Revolū mājās; todien, kad jūs abi bijāt šeit, es Roziu gandrīz vairs nepazinu . .. Viņai vajadzētu aizbraukt kaut kur atpūsties, protams, ne jau pirms kāzām! Tu nekādā ziņā nedrīksti pieļaut, ka Rozā zaudē darbu — tā taču ir viņas maize! Gan jau vēlāk ... Lai dievs dod, ka pārāk agri nerastos bērni! Ir gan tie vīrieši dīvaini! Es nesaprotu, kā var patikt tik slimīgi vāja meitene. . . Bet, neko darīt, — tev viņa patīk, un nav vērts par to runāt. Es tomēr neticu, ka Rozā spēj piedalīties sīkās intrigās, lai piespiestu tevi pakļauties.. .

Robērs apgalvoja, ka tādas aizdomas viņam nekad neesot radušās. Viņam tikai liekoties, ka Rozā pakļaujas piederīgo ietekmei.

— Paklau, manu zēn! Ja Rozā vēlreiz mēģinās ierunāties par šo jautājumu, tu nekavējoties sarunu pārtrauc! Ir divi meiteņu tipi: vienas apprecas, atstāj savējos un par 1iem vairs nedomā, pilnīgi saistot savas intereses ar vīra interesēm. Otras ar sirdi paliek savējo vidū un vīra ģimenē jūtas svešas. Ja tava Rozā piederētu šai pēdējai gruipai, atliktu vienīgi nožēlot kā tevi, ta visus mus. Mūsu stāvoklis nemaz nav tik spožs ... Arī tavas precības pašā karjeras sākumā var uzskaitīt par pietiekami lielu postu .. .

Robērs piecēlās.

— Kādēļ tu lūko mani musināt? — viņš gaudās. — Vai itiešām tas tev sagādā prieku?

— Vai tad es tevi musinu? — māte iebilda.

Robērs pienāca tuvāk un jautāja:

— Ko tu ceri ar 'to panākt? Manas precības ir galīgi nolemtas. Vai tad nav iespējams šai nodomā saskatīt arī kaut ko labu?

Māte bija nepielūdzama.

— Nekā laba »tur nav, — viņa atteica.

— Kaut arī tā! — Robērs iecirtās. — Es taču Rozai esmu devis vārdu.

— Vārdu tu viņai dosi pie mēra un pie mācītāja. Pagaidām jūs saista tikai solījumi. Nē, nē! — viņa spēji iekliedzās. — Tu vari uz mani ļaunoties, un tomēr — es kā māte, kuras dēls uz nāvi notiesāts, līdz pēdējam mirklim cerēšu, ka notiks kaut kas negaidīts — varbūt slimība, varbūt zemestrīce — un šīs precības izjuks . ..

Viņa gaidīja sašutuma vētru. Bet Robērs cieta klusu.

— Tas Rožu nogalinās ... — viņš beidzot izdvesa.

Leonija norija siekalas, gausi piecēlās, uzlika abas rokas Robēram uz pleciem un, cenzdamās ielūkoties dēlam tieši acīs, teica:

— Manu nabaga zēn, tu esi zaudējis savas ilūzijas, tu visu skaidri redzi un saproti un tomēr apzinīgi liec sev kaklā cilpu .. .

Robērs gurdi iebilda, ka viņš taču mīlot Rožu; turklāt atkāpties jau esot par vēlu. Viņš atkārtoja, ka Rozā tā-pēc varētu nomirt.

— Trieciens Rozai, protams, būs smags, bet vēl smagāk viņai būtu dzīvot ar vīru, kas tai nekad nepiedotu savu neizdevušos dzīvi.

Leonija Kostado juta, ka pagaidām jāpārtrauc, ka vēl nav īstais brīdis paturēt virsroku. Taču, nespēdama pretoties kārdinājumam, viņa izņēma no rakstāmgalda atvilktnes Robēram labi -pazīstamos dzeltenos aktu vākus ar mantojuma sadalīšanas dokumentiem.

— Vakar es saņēmu aptuvenus datus par summām, kas skaidrā naudā paliks pāri pēc tam, kad viss būs nokārtots nodok|u pārvaldē, pie notāra un ekspertiem. Katrs no jums saņems desmit tūkstošus franku rentes, ne vairāk .. .

— Bet ienākumi no namiem?

— Kas nu tie par ienākumiem! Tie nesedz pat izdevumus.

— Tu domā vienīgi par naudu, — Robērs trīcošā balsī teica, — bet šeit ir runa par dzīvu būtni, par mazas, neaizsargātas meitenes likteni!

Viņa pievilka Robēru sev klāt:

— Es domāju par tevi, dārgais! Tu nedrīksti uz mani dusmoties itāpēc, ka es pirmām kārtām domāju par savu dēlu. Es negribu, lai tu kļūtu nelaimīgs.

— Es būšu laimīgs tikai tad, ja arī viņa būs laimīga! — Robērs kvēli apgalvoja. — Es nespēju iedomāties, ka viņai manis dēļ jācieš!

— Es tevi ļoti labi saprotu! Tev jārīkojas tā, lai vēlāk nav jāsarkst.

— Tātad tu pati atzīsti, ka nav citas izejas?

Jauzdama Robera balsī vilšanos, māte uzmanīgi piebilda:

— Izeju var atrast vienmēr .. . Tikai ne vienmēr to tūlīt var saskatīt. ..

Durvīs Robērs pagriezās un teica:

— Nedomā, ka tev izdosies mani atrunāt!

— Es neko nedomāju, mans dārgais. Nestrādā pārāk ilgi, liecies gulēt!

XII

Jau divas dienas pār Bordo ducināja pērkons un plosījās negaisi. «Ja līs, gaidi mani konditorejā pretī skvēram,» Rozā bija teikusi Robēram. «Jā, jā — «pie Jēgera! Sešos vakarā tur neviena nav.»

Kad pulkstenis nosita ceturksni pēc sešiem, Robērs bija paguvis apēst «trīs kūkas; tās viņam jau likās pretīgas. Loga rūtīs sitās lietus šaltis. «Ja pēc piecām minūtēm Rozas vēl nebūs, es iešu prom,» Robērs nodomāja. Negaisa laikā viņš bija sevišķi nervozs un to apzinājās; viņš zināja, cik aplam ātri tādās reizēs uzbudinās, un baidījās no tā. Piesipiedis pieri loga stiklam, viņš kā bērnībā vēroja sīkās lietus lāses, kas lēkādamas atsitās pret slapjo ietvi.

Robērs bija pārliecināts, ka Rožu aizkavējis lietus. Lietussarga viņai droši vien nav līdz. Par tādām lietām Rozā nekad nepadomā. Kāda gan viņa izskatīsies, ierodoties šeit? . .. Robērs palūkojās uz abām meičām, kas nupat viņu bija apkalpojušas un tagad aiz letes klusi sačukstējās. Viņš mēģināja uzminēt, ko tās nodomās par Rozas izskatu. Un tad Robērujpārņēma kauns par to, ka viņš kaunās savas līgavas dēļ. Viņš ipiecelās, uzmeta uz galda naudas gabalu ... un ieraudzīja Rožu, kas stāvēja ārpusē pie durvīm un pūlējās aizvērt ērmotu vīriešu lietussargu; acīm redzot, to viņai bija aizdevis Šardons. Slaipjie, salijušie brunči vējā lipa ap viņas gurniem. Viņa ienāca un nezināja, kur likt pilošo lietussargu, līdz beidzot viena no meičām izņēma to viņai no rokam. Tad Rozā apsēdās pie galdiņa pretī Robēram.

— Kā es skrēju! — viņa teica.

Robērs Rožu greizi uzlūkoja:

— Kāda tu izskaties! Tu taču tā saaukstēsies!

— Ak nē! Es esmu Joti izturīga! Mani svārki ir pielijuši gluži smagi, kājas galīgi samirkušas, bet pārģērbties varēšu ne ātrāk kā pēc pāris stundām. Un tomēr tas ir nieks, ja tu esi ar mani!

— Tu nemaz sevi nesaudzē, Rozā. Pret sevi tu izturies pārāk nevērīgi.. .

Uztverdama Robēra vārdus kā uzslavu, Rozā viņu pārtrauca:

— Nē, nē. . . es nemaz neesmu vīrišķīgāka par jebkuru citu meiteni. Par to, ka es tādus sīkumus neņemu vērā, nav vērts mani slavēt. Man svarīga tikai mūsu mīlestība, — viņa klusu piebilda un pielika pie lūpām ma-lagas glāzi.

— Bet tev jāpadomā arī par. mani, — Robērs teica, — un tpar to mazo Rožu, ko es tik ļoti mīlēju .. .

Rozā izbrīnījusies paskatījās Robērā. Viņš turpināja:

— Manai mazajai Rozetai nebija lietū samirkušas drānas, pielijušas kurpes un slapjas, salipušas matu cir^ tas zem pavalkātas cepures ... Es tev nepārmetu, — viņš spēji aprāvās, — bet, piedod man, bieži vien man ir grūti sevi pārvarēt. . .

Rozā klausījās Robērā, nenovērsdama no viņa acis. Viņš samulsa:

— Es tikai gribētu, lai tu par sevi vairāk rūpētos ... es domāju . . . par savu seju, rokām, ķermeni. ..

Roza ātri noslēpa rokas zem galda. Viņa bija nobālusi.

— Es tev vairs nepatīku?

— Nē, Rozā, to es negribu teikt. Es tikai lūdzu, lai tu sevi saudzē. Tu esi vienīgā man pazīstamā sieviete, kas neskatās spogulī. Ja tu kaut reizi tajā paskatītos, tu saprastu, ko es gribu sacīt.

Konditorejā valdīja puskrēsla; gaismu slāpēja biezie lietus mākoņi un Gurga ielas lielo vīksnu ēnas. Rozā sēdēja, zemu noliekusi galvu pār savu ruma kūku. Robērs saprata, ka Rozā raud, taču tas viņu neaizkustināja, bet, gluži otrādi, sakaitināja un iesvēla viņā nevaldāmas dusmas, kas izpaudās tikko dzirdami izdvestajos vārdos: «Tā tik vēl trūka! Asaras. ..»

Galvu nepacēlusi, Rozā teica:

— Protams, mīļais, es esmu pelnījusi ipārmetumus! Bet es tev tūlīt visu paskaidrošu: saproti, es taču kopš bērnības esmu pieradusi, ka mani apkalpo. Par mani vienmēr kāds gādāja, gatavoja man vannu, sasildīja rīta tērpu. Kalpones mani masēja un safrizēja. Iedomājies, līdz pat pēdējam laikam es sev pat kurpes nesapo-gāju! Bet tagad — es atgriežos mājās vēlu, ceļos agri. .. Un tā es kļūstu aizvien vienkāršāka . . . Protams, esmu vainīga, ka pārāk nevērīgi izturos pret sevi .. . Bet es domāju, ka mūsu mīlestība stāv pāri tādiem sīkumiem ... Es domāju, ka mūsu mīlestība .. .

Rozā nespēja turpināt. Viņu slāpēja asaras. Robērs neteica neviena mierinoša vārda. Viņš nogaidīja, neskaidri jauzdams, ka nezināmais ceļš, pa kuru viņi sākuši iet, var novest daudz tālāk, nekā viņš, Robērs, drīkstēja cerēt. Pēkšņi Rozā saņēma Robērā roku savēja. P'avisam tuvu viņš redzēja bālo, saraudāto sejiņu, juta rūgto elpu.

— Bet sestdien zem liepām es taču tevīpatiku? — viņa jautāja.

Izvairīdamies viņš gurdi atbildēja: — Protams, protams!

— Robēr! — viņa to sauca. Viņai likās, ka Robērs pamazām attālinās, ka tas jau ir pārāk tālu, lai sadzirdētu viņas balsi. Nē, nē, tas nav tiesa! Viņš taču sēž tepat -pretī, viņus šķir tikai galdiņš. Tas ir viņas saderinātais, un oktobrī viņi svinēs kāzas. Tai īpašā mirklī arī Robērs nojauta Rozas bažas un apsvēra, kā triecienu mīkstināt.

— Tu saaukstēsies, — Robērs teica. — Iesim uz manu māju, iekursim kamīnu!

Rozā bikli pateicās. Viņi ienira lietu un visu ce|u līdz Robera mājai nerunāja ne vārda. Robērs zināja, ka šovakar mate no dāmu labdarības biedrības sanāksmes pārnāks veļu. Savā istabā viņš Rožu neveda. Viņi iegāja mazajā salonā. Robērs uzdeva kalponei atnest iekuram no virtuves sausas vīnogulāju stīgas. Rozai viņš ieteica novilkt kurpes. Viņa nosarka:

— Atvaino, šķiet, ka man caura zeķe ...

Robērsmazliet novērsās. Siltumā no Rozas mitrā

tērpa pacēlās garaiņi. Pēkšņi kamīna sīpogulī viņa ieraudzīja sevi tādu, kādu viņu redzēja Robērs. Noņēmusi cepuri, Rozā lūkoja sakārtot izjukušās cirtas. Robērs paņēma viņas kurpes un_, aplūkojis mitrās pazoles, nolika pie kamīna. Viņš sēdēja, mazliet atvirzījies no uguns; Rozā, kājās stāvēdama, noliecās pār viņu un, saņēmusi rokās Robēra galvu, lūkoja pievērst tā skatienu sev.

— Tu esi labs! — viņa sirsnīgi teica.

— Nē, Rozā, nedomā tā! Es neesmu labs, — Robērs gandrīz dusmīgi meiteni atvairīja.

Negaidot Robēram paspruka vārdi, kurus viņš nemaz nebija gatavojies teikt. Šī doma, kas, radusies pašam nezinot, atraisījās no viņa lupām, izšļācās ka spļāviens, kā simtu vai asiņu strūkla:

— Piedod, bet es tevi vairs nemīlu.

Rozā neiekliedzās. Nekas neliecināja par viņas sāpēm vai pārsteigumu. Klusēdama viņa domāja. «Tātad viss pagalam! Ja viņš to saka, tās ir beigas.» Bet tai pašā laikā meitenē modās cerība: «Nē, vēl nekas nav zudis! Robērs ir šeit, kopā ar mani.» Viņa var pieskarties Robēra matiem, vaigiem, skaistajai, bērnišķi kaprīzajai mutei. Kamēr viņš vēl ir šeit, Rozā var cīnīties, pretoties, pārliecināt. Kā zibens atmiņā pavīdēja Robēra kaisle parkā zem liepām. Un pēkšņi Rozā saklausīja sevī kādu tālu balsi, kas teica to, ko mēdz sacīt daudz piedzīvojušas meičas: «Ar vīriešiem vajag ... vislabākais līdzeklis, kā tos piesaistīt ...» Arī Robērs taču bija vīrietis, tikai vīrietis ar miesu un asinīm. Vēl ir laiks viņu saguslīt, ievilināt tumšajā viltus, glāstu un sievišķīgo intrigu pasaulē. Rozā nomierinājās — gan viss atkal nokārtosies. Runājot viņa ieklausījās savā balsī, kas skanēja gandrīz priecīgi:

— Dārgais, tavu sarūgtinājumu rada tikai acumirkļa noskaņojums, tas drīz pāries. Es tūlīt jutu, ka šovakar neesmu 'tev mīļa. Tā ir mana vaina, es patiešām izskatos briesmīga, īsts putnu biedēklis! Bet, sākot ar rītdienu, tu redzēsi, es kļūšu pavisam citāda!

Un sazvērnieces tonī piebilda: «Tovakar taču es tāda nebiju, atceries?» Atkal saņēmusi Robēra galvu rokās, Rozā velti pūlējās notvert tā izvairīgo skatienu. «Viņa mani no jauna sagūstīs,» domāja Robērs. «Es nedrīkstu sapīties viņas tīklos. ..» Viņš trīcēja kā cilvēks, kurš, pārcietis kuģa bojā eju, vilcinās atgrūst divas mazas rokas, kas, iznirušas virs viļņiem, izmisumā krampjaini ķeras pie viņa laivas malas, draudot to apgāzt un ieraut līdzi dzelmē viņu īpašu. Rozā neatlaidās:

— Atceries sestdien parkā zem liepām ... Tad es neizskatījos kā nobridusies un pārsalusi ubadze. Es atkal biju tava mazā meitene. Man mugurā bija Hābrija darinātais tērps... Tu biji pavisam neprātīgs, atceries? Vēl tagad, kad es iedomājos tavu satraukumu ... Tu degi kā drudzī... Tas taču nebija sapnis... Tu vari sacīt, ko gribi, bet tā taču tas bija!

Robēru pārņēma bailes: nē, nē! No viņas jātiek vaļā!

— Tas vēl neko nepierāda, — viņš teica, — tu pati nezini, ko runā. Katrs vīrietis jūt satraukumu, ja naktī jauna meitene glaužas tam klāt .. . Par to nemaz nav vērts runāt... Gluži tāpat kā tu, mani būtu satraukusi jebkura cita sieviete ...

— Bet tā taču nebija neviena cita, tā biju es, es — tava Rozā!

Kaut viņa būtu varējusi aizbāzt ausis, lai nedzirdētu Robēra nekaunīgo atbildi, ka zem liepām bijis tumšs, ka viņš Rožu nemaz neesot redzējis, bet, ja būtu, tad . ..

— Ne, — viņa iekliedzās, — nē, nē!

Piespiedusi roku pie krūtīm un atbalstījusi galvu pret kamīna dzegu, Rozā apklusa. Vai tā varēja runāt cilvēks, no kura pecviņa nelaimīgās ģimenes katastrofas bija labprātīgi atteikusies, bet kurš pats bija viņu atkal uzmeklējis? Rozā nekā vairs nesaprata. Robērs gaidīja, ka Rozas vārdos izpaudīsies pazemotas sievietes niknums, bet viņa klusēja. Uz apvainojumu varētu atbildēt ar apvainojumu. Viss beigtos ar briesmīgu cīņu, un tad viņš vairs nejustos gļēvs mazas, neaizsargātas meitenes slepkava. Bet Rozā klusi cieta savas sāpes un joprojām mīlēja Robēru. Cik viņa bija stipra savā bezpalīdzībā! Ja Robērs ļautos iežēlai, viss būtu pagalam, viņa atkal tp saistītu un šoreiz uz visiem laikiem. Vēl tikai niecīgu grūdienu, un sprosta durvis atvērsies! Smagākais trieciens jau bija garām, sāpīgākais jau bija paveikts...

— Es tev liekos ļauns, kaut gan patiesībā rūpējos tikai par tevi ... Es neesmu pārliecināts, ka tu būsi ar mani laimīga. Es nespēju vairs būt pret tevi tāds kā agrāk, jo arī tu esi mainījusies, un tur nelīdz īpat tavi agrākie tērpi... Tu nekad vairs nebūsi tā Rozā, ko es mīlēju pagājušajā gadā ...

Kamēr Robērs lūkoja uzsākt strīdu, meklēja pierādījumus, Rozā modās jauna cerība:

— Nav tiesa, es vēl aizvien esmu tā .pati Rozā! Labi — jau rītdien es aiziešu no Šardona, un tu atkal pazīsi savu mazo Rozetu. Es dzīvošu Leonjanā, sākšu noīpietni vadīt saimniecību, audzēšu putnus un lopus, kopšu sakņu dārzu un nopelnīšu daudz vairāk...

— Tu nemaz nezini, — Rozā uz mirkli a-pklusa, tad, kā pēkšņas iedvesmas pārņemta, turpināja: — Tavai līgavai būs arī pūrs! Māte un brāļi gatavojas man atdot Leonjanu. Vai tā nav laba kāzu dāvana? Kā tev šķiet? Protams, izdevumi būs nepieciešami, lai savestu to kārtībā, toties mums būs pašiem sava saimniecība, mums nekas nebūs jāpērk. Pat uz gaļas veikalu nebūs jāiet biežāk kā reizi nedēļā!

Robērs ļāva Rozai runāt, juzdams, ka necerēti tuvojas glābiņš. Tūlīt viņš varēs ļaut vaļu dusmām, kas viņā pamazām auga. Bet Rozai likās, ka viņa Robēru jau iekārdinājusi.

— Cik liela vērtība varētu būt tādam īpašumam ka Leonjana? — viņa turpināja. — Varbūt kāds miljons ...

Robērs Rožu spēji pārtrauca:

— Patiesi? Tad jau vislabākais to pārdot. ..

— Aķ nē! Mums nebūs tiesībp tp darīt, .,

— Vai tad Leonjana nebūs mūsu Tipašums?

Uzskatīdama to par pilnīgi saprotamu, Rozā vientiesīgi atbildēja, ka Leonjanu viņiem atdodot tādē|, lai to nevajadzētu pārdot. . . Robērs .piecēlās un skarbi teica:

— Tavi piederīgie notur mani par lielāku muļķi, nekā es patiesībā esmu. Viņi grib atdot man izīputējušu muižu, lai es tajā ieguldu savu kapitālu un piedevām vēl uzturu tās iedzīvotājus!

Ak dievs! Viņa laikam bija sākusi iet nepareizu ceļu!

— Kādus iedzīvotājus? — Rozā stomījās.

— Tavu māti, Žiljēnu, Denī. . . Man šķiet, viņi taču nedomā no Leonjanas aiziet un atstāt 'to mums!

— Bet Robēr! Leonjanā ir tik plašas 'telpas! Vietas tur pietiks visiem .. .

— Nu, protams, visiem ... — Robērs skaļi, māksloti iesmējās.

Rozā saprata, ka Robērs atradis ieganstu pretenzijām, ka tagad viņam ir uz ko balstīties. Viņa juta, ka cīņa zaudēta.

— Es par to nekad netiku domājusi, — viņa pazemīgi atzinās, — pareizāk sakot, es šādas domas vienmēr atvairīju. Protams, es paredzēju, ka mums būs jāsa-stopas ar grūtībām, bet domāju, ka 'tu ar tām pratīsi tikt galā. Man bija tāda paļāvība uz tevi, ka visas rūpes par mūsu nākotni es uzticēju lev... Es ticēju, ka tu mani mīli, — Rozā raudot turpināja, — un es taču zinu, kas ir mīlestība. Ja mīl, tad nedomā par lo, vai nākotnē ies grūti, jo mīlai nav nepārvaramu šķēršļu, gluži otrādi — ja mīl, tad visas nākamās rūpes šķiet dārgas un svētas ... Tevis dēļ es būtu varējusi paciest it visu ... Un tāpēc man likās, ka arī tu ...

Robērs stāvēja pie atvērtā loga. Rozā saprata, ka viņš gaida, kad tā aizies. Nu tikai viņa pilnīgi aptvēra, ka laimei beigas, ka vairs nekad . . . Bet vēl taču viņi bija kopā, vienā telpā! Vēl Rozā varētu pieskarties Robēra cirtainajam pakausim.. . Viņa spēra dažus soļus uz durvju pusi.

«Tas nu reiz būs galā!» Robērs nodomāja un atviegloti nopūtās. Bet Rozā apstājās un, nākdama atpakaļ, vēlreiz ierunājās:

— Uzklausi mani, Robēr! Esmu ar visu mierā. Es nekļūšu tava sieva. Tikai, lūdzu, nepamet mani pavisam, atstāj man mazu vietiņu savās domās .. . Varbūt tu mani mīlēsi, zinot, ka mums nav jāprecas ... Es vismaz palaikam gribētu tevi redzēt . . .

Robērs pat nepaskatījās.

— Tu varēsi darīt ar mani, ko vēlies ... — Rozā tikko dzirdami piebilda.

Viņam kļuva kauns tās dēļ.

— Kāpēc tu sevi tā pazemo? — viņš jautāja. — Pārnākusi mājās, tu atjēgsies un nekad man to nepiedosi... Uzskati, ka tavus vārdus neesmu dzirdējis un nepiešķiru tiem nekādu nozīmi. . .

— Bet, Robēr, es nemaz nepazemojos, — viņa aizlauztā balsī pretojās. — Es tevi mīlu. Es esmu tava un tava palikšu, vai tu to vēlies vai ne. Nekāda vara pasaulē nespēs man aizliegt tevi mīlēt. Tu mani atstum, bet es tomēr esmu tava.

Robēru pārņēma zemisks uzbudinājums, dusmas, kādas izjūt vīrietis, kam neatlaidīgi pieķērusies izmisusi, atraidīta sieviete, viņā modās tēviņa nežēlība pret uzmācīgu mātīti, kuru tas vairs nevēlas iegūt.

— Tu man -piedāvā pati sevi? — viņš šņāca. — Vai, gribēdama mani piesaistīt, nevarēji izdomāt vēl ko riebīgāku? Tagad patiešām visam beigas ... Tu manī iznīcini un nomelno visas atmiņas par sevi.

Robērs pats sajuta, cik pliekani un tukši skan šie vārdi. Viņš zināja, ka Rozā stāv pāri jebkuram zemis-kumam; taču, galvenais, viņš atskārta, ka ce|š līdz sevis atbrīvošanai jau gandrīz noiets. Vēl nedaudz pūju — un viņš būs brīvs. Cik tad viņš jauki iekārtosies! Viņš gandrīz nedzirdēja Rozas čukstus:

— Iznīcinu? . .. Nomelnoju?

Rozā vairs nekā nesaprata. Skaļi, teatrāli vārdi, kam nav pamatā īstu jūtu, īpatiesas kaislības, Rozai bija sveši. Visā mūžā viņa laikam ne reizes nebija runājusi to, kas nenāca no sirds, un vismazāk šajā brīdī. Rozā vienmēr asi uztvēra mazāko nesaskaņu starp cilvēku vārdiem un domām. Citādi tas bija ar Robēru. Viņa to nepazina. Pati Rozas mīlestība viņus attālināja. Tā viņus šķīra kā okeāns. Bet šajā vakarā Rozas ilūzijas iz-kliedēja naids, kas iekvēlojās cilvēkā, kuru viņa mīlēja; abi okeānā krasti spēji satuvojās — negaidot Robērs nostājās viņai tieši pretī, un viņi ielūkojās viens otra sejā. Pavisam tuvu Rozā redzēja viņa acis, skaidri izjuta, cik melīgus, nelietīgus vārdus dveš viņa lūpas. Beidzot viņai atklājās Robēra dvēsele visā kailumā — tāda, kādu viņš to Rozai nekad nebūtu gribējis rādīt un kādu Rozā to būtu atteikusies redzēt savā labprātīgajā apmātībā, kurā allaž paglābjas garīgi pārāki cilvēki, kas pieķērušies zemāk attīstītam raksturam. Tagad Rozā saprata, ka gaidīt no šā cilvēka «patiesus, sirsnīgus vārdus ir veltīgi, ka šeit, šajā istabā, viņa dzirdēs vairs tikai melīgas izdomas. Vēl nespērusi soli pāri istabas slieksnim, nenokāpusi pirmo pakāpienu, Rozā atskārta, ka ir sākusi iet pa bezgala vientuļu, tuksnešainu ceļu. Viņa juta, ka ātrāk jātiek projām no šejienes. Asaras darīja aklas viņas acis, viņa nespēja atrast durvis. Robērs stāvēja, pagriezies pret logu? uņ nelikās gar viņu

Пе zinis. Durvis, ko viņa beidzot atgrūda, neveda uz kāpnēm, bet uz lielo viesistabu. Te viņa uzdūrās kādam druknam, nekustīgam stāvam, kam galvā bija cepure ar melnu vīnogu ķekaru.

— Es tikko (pārnācu no dāmu labdarības komitejas,— Leonija Kostado steidzīgi paskaidroja, — un nupat uzzināju, ka jūs esat šeit.

Kā labi audzināta meitene Rozā ar vieglu reveransu Leoniju sveicināja un mierīgā, skaidrā balsī teica:

— Neraizējieties, Kostado kundze, es jau aizeju. Baidos nokavēt tramvaju. Robērs palika mazajā salonā.

— Uz redzēšanos, Rozā. Es ceru, ka pie jums Leon-janā viss kārtībā? Pasveiciniet, lūdzu, māti. Viņa savu veco draudzeni nemaz vairs neatceras . ..

Leonija sekoja Rozai lejā pa kāpnēm līdz pat pirmajam stāvam. Viņa juta, ka meiteni, kaut vai notālēm sekojot, vajadzētu pavadīt. Leonija stāvēja, nespēdama izšķirties, ko darīt; kad aizveroties noklaudzēja durvis, viņa atspiedās pret sienu, pati nesaprazdama savu satraukumu. Pirmo reizi vienu savas rīcības upuri Leonija bija sastapusi vaigu vaigā. Ne jau vienmēr mūsu rīcībai ir seja. Nāvīgi ievainota bērna izskatā mūsu noziegumi parādās reti.

Vēl durvīs stāvēdama, Leonija sauca Robēram:

— Ātrāki Skrien viņai pakaļ!

Purinot galvu, viņš iebilda, ka ir jau par vēlu.

— Nē, nē! Ja tu skriesi, tu viņu vēl panāksi!

Neiedrošinādamies māti uzlūkot, Robērs klusēdams

slaucīja kabatas lakatā rokas.

— Paklau, māt! Padomā pati... Protams, tas bija briesmīgi, bet grūtākais jau ir garām.

Leonija nesaprata, kā Robērs spēj būt tik mierīgs.

Nevar būt, ka viņš nav redzējis Rozas seju! Vai tad viņš Rozā nav pat paskatījies?

Robērs tuvojās mātei.

— Es tiešām tevi nesaprotu, māt, — viņš teica. — Vai tad tu neesi apmierināta?

Nē, Leonija nebija apmierināta. Protams, Rozas un Robēra laulībām viņa nepiekrītot, bet negribot arī, ka viņas dēls izturas kā neģēlis. Sarkt par saviem dēliem viņai neesot patīkami.

— Loģika nekad nav bijusi tava stiprā puse, māt. Tu taču pati mani sakūdīji, lūdzu, nenoliedz to! Tu allaž man pārmeti gribas trūkumu, bet kad es reiz saņēmos...

Leonija pārtrauca Robēru: vai tad pašsavaldīšanās trukums vien jau neliecinot par gribas spēka trūkumu? Tik cietsirdīgi padzīt nabaga neaizsargātu meiteni spējot vienīgi vāja rakstura cilvēks. Pavisam viegli būtu bijis no viņas atbrīvoties palēnām.

Robērs novērsās.

—Var jau būt, ka tev taisnība, — viņš svešādā balsī piekāpās, — es devu viņai triecienu pēc trieciena, kā pagadījās, lai tikai ātrāk visu izbeigtu. Vai tu dzirdēji, ko es viņai sacīju?

— Dzirdēju tikai pēdējos vārdus, ar tiem man pietika .. . Bet es Rožu redzēju ...

Mirkli abi klusēja. Tad Leonija jautāja, vai Rozā aizbraukusi uz Leonjanu viena pati. Jā, viņa aizbraukusi viena, par to Robērs neesot padomājis .. .

— Baidos, ka šonakt mēs mierīgi gulēt nevarēsim ... — Leonija Kostado nomurmināja.

Robērs brīdināja māti, ka šonakt viņš došoties pie miera, cik iespējams vēlu. Kur viņš iešot un ko darīšot, lai māte nejautājot. Tagad viņš esot brīvs. Par spīti visam, tas esot lieliski! Brīvs . . .

Parasti paklausīgais un klusais Robērs bija atradis vislabāko veidu, kā māti uztraukt. Viņš smējās. Viņš nebija dzēris, bet dažkārt cilvēku apskurbina viņa paša rīcība. Pēkšņi Robēra skatiens sastinga, viņš pieminēja Pjeru:

— Par viņu es nemaz nepadomāju ... Kur viņš ir?

— Šovakar Pjers vakariņo kopā ar draugiem. Tu taču zini, viņš mani nemaz vairs neklausa.. . Pat atjauju nelūdz ...

Robēra nožēlojamais izskats māti kaitināja:

— Bet kā lai viņam to paskaidro? — Robērs atkārtoja.

— Klausies, Robēr, tu taču esi vecākais, un tev Pje-ram nekādi paskaidrojumi nav jādod!

Robērs papurināja galvu. Māte Pjeru nepazīstot, nezinot, uz ko viņš spējīgs.

Kad Robērs bija aizgājis, Leonija pat neiedomājās noņemt cepuri. Melnās vīnogas pie tās viegli trīcēja. Skaitāmā mašīna Leonijas galvā pēkšņi bija apstājusies. Tāmju summas vairs nekrustojās savā starpā. Viņas iztēlē vairs neslējās namu fasādes ar savām neapliekamajām prasībām; neatjaunoto apdrošināšanas polisi un kādu dokumentu, kas par katru cenu bija jāsameklē aplēšu norakstu kaudzē, viņa šķita piemirsusi.

Bet jūtu uzplūdums ilga tikai mirkli, Leonija to ātri pārvarēja, un no jauna viņu sagrāba instinktīva tieksme «gūt virsroku».

«Robēru vajadzētu steidzīgi izprecināt,» viņa domāja. «Pietiek, ja mūsu ģimenē Gastons dara blēņas. Vienu līgavu esam zaudējuši — desmit radīsies vietā. Šoreiz izvēlēsimies tādu, kam nav jārūpējas par ģimeni, turklāt ar bagātu pūru. Pag, jāpadomā, kura no mums pazīstamajām pieklājīgajām partijām būtu vispiemērotākā . . . Nevar gan teikt, ka tādu mūsu pilsētā ir daudz. Katrā ziņā meitene nedrīkst nākt no augstprātīgas ģimenes. Bet kāpēc viņa nevarētu būt no laukiem? Teiksim, kaut vai no Landas departamenta? Priežu mežu vērtība ceļas, tur ir paredzama nākotne. Labāk ne pārāk spoža, bet droša partija. Piegriezusi nu esmu, tagad tikai jāšuj kopā.»

XIII

P jērs vakaru nepavadīja kopā ar draugiem, kā bija teicis mātei: izņemot Denī, viņam taču nebija neviena drauga, kura sabiedrībā varētu pavadīt vakaru restorānā. Iegājis kādā ostmalas krodziņā, Pjers viens pats apsēdās pie galdiņa, lika pasniegt jūras gliemenes, zuti, salātus un rokfora sieru; to visu viņš notiesāja un apslacīja ar glāzi armanjaka, bet pēc tam vēl vienatnē iztukšoja pudeli baltvīna.

Viņš bija jau iereibis, taču vieglais, pacilājošais skurbums darīja galvu brīnum skaidru, un viņš klusi dudināja dzejas vārsmas un rindas. Žilbinošas domas kā meteorīti šaudījās smadzenēs; prātam atklājās tūkstošiem iespēju, radās neparasti salīdzinājumi, spriedumi īpar literatūru. Pjers nekā nepiezīmēja, juzdamies pārāk bagāts, lai uzlasītu domas kā no kabatām izbirušus dimantus. Viņš bija pārliecināts, ka to viņam nekad netrūks.

Visgrūtākais bija saskaitīt naudu, samaksāt par vakariņām, piecelties, noiet taisni līdz garderobei un ne-grījojoties sasniegt durvis, lai uz ielas atkal sastaptu dziju vientulību, parasto ikdienas vientulību, šo veco apnikušo sievu, kas, gaidīdama vīru, glūn aiz dzertuves loga.

Pjers lēnām virzījās cauri ļaužu drūzmai, kas no nabadzīgā Senmišela kvartāla plūda uz ostmalu; viņš soļoja, sagumis zem bagātību nastas, kurās ne ar vienu nespēja šai pūlī dalīties. Ak, ja te būtu Denī, Denī ar apaļajām pūces acīm, kas nekad neprata atlīdzināt par vērtībām, ko guva no drauga . . . Denī viņam ir vienīgais . . . Protams, ir vēl arī Rozā, kas drīz kļūs viņa māsa, — tatad nepieejama būtne .. .

Pec pērkona negaisa vēl dūmakainajās debesīs kliedza svīres. Vientulīgā upe vēla uz okeānu duļķainus ūdeņus. Ostmalai cieši piekļāvušās, zvārojās dažas melnas bar-kas. Jauni, spilgti zaļi dzinumi rotāja nogāzes. «Dabas skaistums attaisno pasauli,» domāja Pjers.

Skatīdamies tālumā, pāri visiem šiem ļautiņiem, kas, kreklos izmetušies, bija sakņupuši uz namu sliekšņiem, Pjers gāja pa Fosē bulvāri. Līdzīgi svīrēm, kas krustu šķērsu lidinājās debesīs, viņa smadzenēs te pavīdēja, te zuda iepriekšējā vakarā uzrakstītie panti, kurus Pjers nepacietīgi vēlējās atkal ieraudzīt uz lapu malām savā dabaszinātņu burtnīcā. Viņš neatlaidīgi pūlējās atcerēties šīs vārsmas, līdz beidzot visi vārdi bija atkal sagūstīti un ieslēgti atmiņā kā meža baloži sprostā, kur tie vēl nebeidz sisties spārniem. Nemaz neievērodams kādu meiču, kas, ietves malā apstājusies, ar smīnu viņā nolūkojās, Pjers klusā, dziedošā balsī stomīdamies deklamēja kādu no Ķibeles žēlabu pantiem:

Urgas, kas aizšalc, kā bēgdamas projām no dzīves, Strauti, kam ūdeņi krāčainie, saulainā priekā Plūstot pār foreļu bariem pusdienas miegā,

Saviļņo matcirtas nimfām kā putainus plivus, —

Ko gan tas vērts, ja mani tu zaudējis esi,

Mani, katri seja mūra putekļos rūs,

Cena ja visam asaras, tevim kas plūst,

Notraucot pīšļus, kurus skropstās sev nesi.

Aizrāvies ar savu poēmu, kas duča viņa dvēselē ka bišu strops, Pjers sasniedza katedrāli un laukumu ar bronzas pieminekli kritušajiem 1870. gada karā. No šejienes vairs nebija tālu līdz mājām. Uz soliņa pie tramvaja konduktoru paviljona sēdēja kāda sieviete, kas likās līdzīga Rozai. Pienācis dažus soļus tuvāk, Pjers Rožu pazina, bet, gribēdams pilnīgi pārliecināties, vai tā patiesi ir viņa, sauca to vārdā. Viņa satrūkās.

— Man uznāca reibonis, — Rozā teica, — droši vien tur vainīgs negaiss. Es laikam izskatos briesmīga. . . Nupat nāku no jūsu mājas . . . Jutos jau labāk, bet pēdējo tramvaju esmu nokavējusi. .. Nē, Robēru nevajag traucēt! Starp citu, viņa nemaz nav mājās, viņš aizgāja pie draugiem mācīties. Vai tu man nevarētu sameklēt važoni?

Pjers atcerējās, ka Truakonila ielā ir ormaņu stāvvieta. Viņš devās turp, bet Rozā piegāja pie Vallasa strūklakas un, saslapinājusi kabatas lakatiņu, atsvaidzināja seju, acis un noskaloja rokas.

Pjers atbrauca veclaicīgā, vaļējā karietē.

— Es tevi katrā ziņā pavadīšu. Vai tu domā, ka tik vēlā stundā, turklāt ja tu nejūties labi, ļaušu tev braukt vienai? Šis brauciens naktī man būs ļoti patīkams. . .

Rozā pretojās veltīgi, viņai trūka spēka celt iebildumus. Pjers jau sēdēja viņai blakus, un vecie rati dārdēdami kratījās uz priekšu pa akmeņaino bruģi. Lai Pjers nekā nemanītu, Rozā daudz runāja, apgalvoja, ka šī jau neesot pirmā reize, kad viņa nokavē pēdējo tramvaju, un tādēļ Leonjanā neviens neraizēšoties. Pjers klusu un nepareizi dungoja Vāgnera āriju «Ak vakarzvaigzne mūžīgā . ..».

— Vai tu jūti, ka esmu mazliet iereibis? — viņš jautāja. Un tūlīt piebilda: — Lūdzu, nedomā, ka esmu daudz dzēris .. . Tikai mazdrusciņ, īpavisam, pavisam maz .. . Sis brauciens ir tik necerēts ... Esmu par to ārkārtīgi priecīgs ... Uz laukiem pēc lietus būs brīnišķi smaržīgs gaiss .. .

Pjera roka bikli pieskārās mazajai rociņai, kas gulēja uz karietes mīksta sēdekļa. Rozā neatrava savu roku. Sākumā viņa ar šausmam domāja, ka līdz pat Leonja-nai nāksies paciest Pjera sabiedrību, bet tagad tā tuvums Rožu nomierināja. Viņa pat nedomāja atstumt Pjera lielo roku, lai gan juta to kļūstam mazliet miklu. Meitenes paļāvība Pjeru nepārsteidza. Atliektu galvu viņš vēroja debesis, ko vairs neaizsedza namu jumti; tās plašas pletās pār lietus atsvaidzināto apkārtni. Virs Ra-bata muižas ēkām no mākoņiem iznira mēness. Pjers juta sevī uzplūstam seno maigumu un līdzi tam labsirdību un mieru, kas darīja viņu stipru. Turot mazo, paļāvīgo rociņu savā lielajā ķepā, viņš taču brālim nekā nenolaupīja... Pēkšņi, it kā skaļi domājot, viņš iejautājās:

— Rozā, kā tev šķiet, vai arī bērni spēj mīlēt? Pa īstam mīlēt?

— Nezinu, — viņa atbildēja un saknieba lūpas.

— Tu nemaz nezini, cik ļoti es esmu tevi mīlējis . .. Un es mīlēšu tevi vienmēr... Nezobojies par mani... Lūdzu, runā, ko vien vēlies, tikai nesmejies! Protams, man ir tikai astoņpadsmit gadu . .. Neskaties manī, Rozā, aizmirsti manu seju!

— Kāpēc aizmirst? Tavs tēls ir dzīvs manā sirdī un allaž tads paliks. Vēlāk, kad būsi kļuvis slavens un tavu vārdu pazīs visā pasaulē, es joprojām tevi atcerēšos tādu, kāds tu esi šodien, kāds tu biji te — man blakus — šajā vakarā ... Jā, tieši šajā vakarā, ko es nekad neaizmirsīšu ...

Rozā nespēja runāt tālāk. Neatturamas kā krampju lēkme viņu sagrāba brāzmainas sāpes. Par laimi, ceļš tai vietā bija bruģēts, un ratu rīboņa un vecas karietes kratīšanās ļāva Rozai pamazām nomierināties, pirms Pjers ko pamanīja. Viņš sēdēja, galvu atbalstījis pret mīksto ādas atzveltni.

— Vai atceries pludmali Ponteijakā? — viņš jautāja. — Kopš tā laika pagājuši divi gadi... Mēs kopā sauļojāmies ... Tu apvainojies par dzejām, kuras es veltīju tev, jo nesaprati, k*a es tajās nerunāju par tevi vien . . . Pēc tavas līdzības es biju izveidojis mitoloģisku tēlu ... Un tu aizvien vēl mani iedvesmo . ..

Rozā juta uzplūstam jaunu sāpju vilni, tas kāpa uz augšu un draudēja izlauzties no krūtīm. «Kaut viņš sāktu skandēt savas vārsmas!» tā domāja. «Tad es varētu nomierināties .. .»

Pjers iesmējās un teica:

— Dīvaini.. . mani iedvesmoja pat saules radītie apdegumi uz tavas ādas! Vai atceries?

Es tevi meklēju tās pēdas, ko min citi.

Tu saki: «Saule tā, kas mani liesmām skauj. ..»

Tu saki: «Krūtis tagad bula bultām ļauj

Pār sevi lit, lidz asins stājas ritēt. ..»

Un tevi, rūsganā kā tuksnesis bez malas,

Kaist pēdas, atstājis ko mednieks dīvains, svešs.

Tās pēdas vijas līkločos bez gala;

iVo ugunskura dziestošā vējš rūgtus pelnus nes .

— Bet tālāk sekoja vārsmas, kas tevi aizvainoja, — Pjers smiedamies stāstīja. — Tev likās, ka tanīs es atkal runāju par tevi . ..

— Mīļais Pjer, šovakar tās mani vairs neaizvainos . ..

«Kaut viņš turpinātu, kaut nepārtrauktu . ..» Rozā domāja. Ka bērns, kas aizrautīgi klausās pasakā, viņa ar vienu elipas vilcienu izdvesa:

— Un tālāk?

— Tālāk? Neatceros . . .

Pūlēdamies atcerēties, Pjers apklusa un pēkšņi šķita sadzirdam elsas. Viņš pagriezās pret Rožu. Tā sēdēja, atpakaļ atmestu galvu. Pjers redzēja tikai viņas izstiepta kakla un zoda līniju. Viņa likās mierīga.

— Es neguļu ... — Rozā teica. — Runā... Es klausos .. .

Pjcru pārsteidza viņas it kā aizlūzusī balss. Viņš nodomāja, ka meiteni saviļņojis vēlais brauciens naktī, pielijušie lauki, pār kuriem slīdēja mēness, un varbūt pat viņa dzeja ... Viņa taču pati bija saņēmusi Pjera roku un to cieši saspiedusi. ..

— Runā taču, runā! — Rozā nerimās. — Sāc no tās vietas, ko atceries!

Viņš tikko paguva norunāt vēl kādas vārsmas:

Ak saldums mūžīgais, ko tavā ceļā alkstu Lidz vietai tai, kur valdnieks — mīlas bads!

Tās — tavas asinis, ko savās dzīlēs salkstu Kā svešu upi, slīks kur katrs gads . ..

Šoreiz nevarēja būt šaubu — trīcēja ne tikai delna, ko Pjers turēja savējā, bet visa roka un ķermenis.

— Beigas, beigas! — viņa neskaidri izdvesa,

Sākumā viņš nesaprata, ko tā saka. Pievilcis Rožu sev klāt, viņš jautāja:

— Kādas beigas?

— Viņš mani pameta, viņš mani vairs nemīl, viss pagalam!

Tikai pēc mirkļa Pjers aptvēra, par ko viņa runā, un skaļi iesaucās:

— Viss pagalam? Nu, to mēs vēl redzēsim! Rīt pat es viņu atvilkšu pie tevis, viņš rāpos uz ceļiem tavā priekšā! Dzirdi? Uz ceļiem!

Rozā purināja galvu un vaidēja:

— Tu tur nekā nevari līdzēt, ne tu, ne cits kāds. Ari Robērs tur nekā nespēj darīt, ja viņš mani vairs nemīl. Miroņus nevar atmodināt. Ja tu viņu būtu redzējis, ja tu būtu dzirdējis .. .

Reti, ļoti reti cilvēks skaidri zina to dienu un stundu, to ceļa pagriezienu, kad no viņa pēkšņi atšķēlusies daļa viņa paša, kad viņa vēl bērnišķīgi maigā seja kļuvusi tvirta un katrs vaibsts sastingstot ieguvis savu nemainīgo līniju. Uzkalniņu pirms ceļu krustojuma, kur pajūgam vajadzēja nogriezties un zirgs pats no sevis sāka iet soļiem, Pjers Kostado atcerēsies, cik ilgi vien dzīvos, varbūt pat līdz pēdējam elpas vilcienam. Pjera acu priekšā vienmēr rēgosies vecās karietes un kučiera pa nogāzi slīdošās ēnas, ausīs vienmēr skanēs vētrainās, pielijušās nakts šalkas un Rozas balss, kas aizstāvēja viņa brāli un, mēģinādama to attaisnot, patiesībā smagi apsūdzēja.

Pjers klausījās, zobus sakodis; nepatika un riebums viņā sakusa vienā vienīgā nicinājumā. Iekšējais lūzums Pjerā bija tik varens, ka viņa sirds tobrīd it kā pamira: viņš nejuta žēlumu pret kādreiz tik dārgo meiteni, kas, slacīdama asarām viņa. drēbes, rūgti raudāja. Arī viņa'pieder pie pasaules, no kuras Pjers grib izrauties, zirneklis nav šķirams no mušas; visus — kā bendes, tā upurus — vajag atstumt no sevis, iznīcināt! Viņam jālūko izkļūt no šīs pasaules, viņš tai negrib piederēt! Pjeru atkal pārņēma pirmītējā vieglā skurbuma radītā pacilātība. Rozas skaudrās sāpes, kas tiecās viņa mierinājuma, Pjeru netraucēja. Tikpat skaidri kā ce|u mēness gaismā viņš saskatīja divas iespējas, bet aizvien vēl šaubījās, kuru no tām izvēlēties: mainīties pašam vai (pārveidot (pasaules iekārtu? Iedziļināties sevī un meklēt ceļu uz dievu vai, atsakoties no sevis pilnveidošanas, visus spēkus ziedot postīšanai un, atpakaļ neskatoties, ar trieča sitieniem graut sabiedrības vecos mūrus un pieteikt karu uz dzīvību un nāvi visiem pasaules Kostado, lai viss sabrūk un jūk? . ..

— Man nevajadzēja ieminēties viņam par remontu,— Rozā centās runāt klusu un mierīgi, lai nepievērstu važoņa uzmanību. — Robērs droši vien nodomāja, ka mēs esam sazvērējušies, varbūt viņam likās, ka man padomā viltus .. . Turklāt, strādājot veikalā, man vajadzēja jo vairāk rūpēties par savu izskatu ... Tas viņam godu nedarīja .. .

— Pietiek! Klusē, lūdzama! — Pjers Rožu pārtrauca. — Tas vairs nav ciešams!

Rozai likās, ka Pjers aiz žēluma vairs nespēj tālāk klausīties. Patiesībā viņš domāja: «Par katru tādu izjūtu vajadzētu sodīt ar nāvi. Ir jārada jauna taisnība. Pasaule jāpārveido tā, lai nebūtu iespējami šādi aprēķini.»

Uzkāpis kalnā, zirgs atkal sāka rikšot. Tālumā, ceļu krustojumā, Pjers pamanīja nekustīgu stāvu. Ak dievs! Viņš bija pavisam piemirsis Denī!

— Tur, ceļa malā, viņš stāv un gaida .. , Kas nu ПО’ tiks? Kā mēs viņam vjsu paskaidrosim?.

Kā par brinumu, Roza savādi iesmējās:

— Nomierinies! Gan tu redzēsi, ka DenI īpar šo šķiršanos nemaz nebēdāsies! Ļoti iespējams, ka tā viņu pat nepārsteigs. Es kaut ko nojaušu ... — viņa klusi piebilda.

— Nē, mana mazā Rozā, nevar būt! — Pjers mēģināja iebilst.

Tātad viņš to bija sapratis, ari viņam bija kāda nojauta .. . Rozā lūdza važoni tālāk nebraukt, bet pagaidīt uz lielce|a, jo baidījās uzmodināt mājiniekus. Denī steidzās viņiem pretī.

— Vai kas noticis? — viņš jautāja.

— Jā, kaut kas ir noticis.. . Gan mēs tev paskaidrosim ... — Pjers atbildēja, palīdzēdams Rozai izkāpt no karietes.

Pazinis Pjeru, Denī viņam roku nesniedza, bet satraukts dusmīgi jautāja:

— Kā tad tu te gadījies? Pavadīji Rožu? Jūs braucāt divatā?

Šai mirklī mazais Kostado it kā ieraudzīja, aiztika un pat pasvārstīja rokās to šķautnaino akmeni, «pret kuru aizvien bija atdūrusies viņa draudzība, sagruvušas sirsnīgās jūtas, ko Denī viņā izraisīja. Tā gan! Izraut no sirds arī tās, sadedzināt, iznīcināt! Arī tās taču bija daļa no pasaules, kas jāsagrauj. Visi vienā rindā viņi soļoja pa ceļu. Rozā gāja starp abiem zēniem.

— Kāpēc tu pavadīji Rožu? Vai tad Robērs ... — Denī vēlreiz ievaicājās, bet, izteicis ienīsto vārdu, apklusa. Pat tad, ja viņš pirmajā acumirklī, ieraugot māsas līdz nepazīšanai pārvērsto seju, ko tā sniedza pretī skūpstam, nebūtu visu uzminējis, viņam pietiktu ar šo vienu skūpstu, ar sūro asaru garšu uz pietvīkušā vaiga, lai visu saprastu.

— Nejautā man par Robēru nekad vairs! — Roza vienaldzīgā balsī atbildēja. — Viss ir gaužām vienkārši: viņš mani nemīlēja 'tik stipri, lai spētu uzņemties un panest visas grūtības un rūpes, ja mēs apprecētos. Tādē| mēs vienojāmies par šķiršanos. Ar to esmu tev pateikusi visu.

— Labi, pagaidām lai paliek, — norūca Denī, — bet, kad būsim divatā, es ceru, ka tu man atbildēsi vēl uz dažiem jautājumiem.

Rozā nopūtās:

— Jautā tūlīt, un ar to lai pietiek!

— Nē, es nevēlos runāt svešu klātbūtnē.

Viņi bija sasnieguši vārtus. Spēcīgi kā spīlēs Pjers saspieda Denī roku virs elkoņa.

— Laid vaļā, nelieti! — Denī iekliedzās.

Pjers saspieda roku vēl ciešāk.

— Klausies, — viņš teica, — no šā brīža tu man patiešām esi kļuvis svešs. Bet, tev klātesot, es Rozai vēlreiz gribu atgādināt, ka nododu pilnīgi viņas rīcībā pats sevi, kā_ arī visu, kas man šai pasaulē ipieder .. . Lai kur es paslēptos, Rozai vienmēr būs mana adrese, viņa zinās, kur mani a'trast.

Kā pamirusi, ne dzirdēdama, ne manīdama, kas ap viņu notiek, Rozā nekustīgi stāvēja ceļa vidū.

— Lieciet Rožu mierā! Tas ir viss, ko 'tu un tavējie varat darīt viņas labā! Jūs vienmēr esat bijuši tikai par postu kā viņai, tā mums.

— Bet arī tu, Denī, esi viņai savā ziņā par postu .. . Ja Rozai kādreiz apniktu tava aizstāvniecība, ja viņai būtu vajadzīga mana palīdzība, lai atbrīvotos no tavas aizbildniecības ...

Denī spēji atvēzējās, bet Pjers veikli satvēra drauga kalsno roku. «Denī!» Pjers iesaucās, un viņa balss skaņa neatbilda straujajai kustībai. Viņš mierīgi izturēja Denī skatienu, šo stingo ievainota, plēsīga putnēna skatienu. Varbūt šajā mirklī Pjers atvadījās no drauga sejas, kas viņam bija .tik tuva un tagad raudzījās nevarīga, apjukusi, neiziprotamu, neskaidru izjūtu pārņēmta, ko cilvēki nespēj izteikt vārdos.

— Paliec sveiks! — Pjers uzsauca un skriešus devās uz lielceļu, kur tumsā spīdēja karietes lukturi.

— Kāds nelietis! — berzēdams saspiesto roku, teica Denī. — Ko es gribēju tev jautāt ... — sekodams Rozai pa lieveņa kāpnēm, viņš lūkoja atcerēties. — Ak jā! Kā Pjers gadījās ipie tevis karietē?

Uz biljarda zāles sliekšņa Rozā apstājās un, pagriezusies pret Denī, teica:

— Pietiek, Denī! Nesaprotu, kā es vēl turos kājās .. . Brīnos, ka mana sirds vēl sitas ... Ej projām, atstāj mani vienu! Rīt, kā parasts, man agri jāceļas, jāsteidzas uz darbu . . . Protams, es to katrā ziņā darīšu! Bez manis jums tagad neviena cita nav, un tāpēc man jābūt stiprākai nekā jebkad. Nezinu, kā jutīšos rīt no rīta, zinu vienīgi to, ka parastajā laikā man jābūt tramvaja piestātnē .. .

Nespēdama turpināt, Rozā apklusa. Viņa šķērsoja zāli un iegāja vestibilā, kur dega sveces. Denī viņai sekoja, neatkāpdamies ne soli, un nemitīgi atkārtoja:

— Rozā, bet es? Es taču vienmēr esmu ar tevi ...

— Tu?

Rozā paraustīja plecus un pieķērās kāpņu margām . . . Vai tad ģimene ir glābiņš, ja cilvēks nelaimīgi mīl? Te nespēj līdzēt ne tēvs, ne brālis, ne §īs moku elles: lokā tiem neiekļūt. Ari Deni nespēja sniegt Rozai ne mazāko veldzi, kaut gan Rozā juta pret brāli dziļu sirsnību. Tikai tagad DenI saprata, ka lūzums māsas un Robēra attiecībās Rožu viņam netuvinās, gluži otrādi — tā kļūs viņam vēl tālāka. Sālpes, kam par cēloni bija Robērs, ieskāva meiteni kā nepārejama joma: izmisums izpletās ap viņu kā jūra. Denī atlika vienīgi nogulties krasta smiltīs un noskatīties māsas ciešanās.

Atceļā Pjers iztēlojās nākamo izskaidrošanos ar brāli. Tai jānotiek šonakt pat. Līdz rītam viņš negaidīs. Viņš ieies šā zemiskā cilvēka istabā, izraus to no gultas un sacīs .. . jā, bet ko lai viņš saka? Ak, gan vēl pagūs apdomāti Un, atliektu galvu raugoties debesīs, kur rietēja mēness un bālēja pēdējās zvaigznes, Pjeram šķita, ka brauciens naktī nekad nebeigsies. Bet riteņu rīboņa jau modina snaudošo priekšpilsētu. Lukturu blāvajā gaismā iznirst veci, nabadzīgi nameļi, kuru iemītnieki vēl grimst dziļā miegā, šur tur iezīmējas atvērta loga melnais četrstūris. Atkritumu kaudzes pie namu durvīm gaidīt gaida «zelta vedēja» ierašanos.

Parādījās Kostado nama drūmā fasāde. Tūlīt šeit, kur Pjers bija dzimis, viņš izpildīs, ko nolēmis. Bez pieklauvēšanas Pjers iegāja Robēra istabā, bet, nepaguvis aizdegt sveci, jau saprata, ka tā ir tukša. Robēra gulta bija uzklāta, galds priekšzīmīgā kārtībā. Te valdīja Pjeram tik pazīstamās Robēra tabakas un odekolona smaržas un kāda īpatnēja, Pjeram kopš bērnības pretīga, dzīvnieciska smaka. Taču, lai kur šis dzīvnieks šonakt medīdams neklejotu, beidzot viņš atgriezīsies atpakaļ savā alā.

Kaut gan Pjeram ļoti nāca miegs, viņš nolēma brāli sagaidīt tepat. Dziļi iegrimis mīkstajā atzveltnes krēslā, kurā viņš agrak tik bieži mēdza ieritināties, Pjers, lai neaizmigtu, skaitīja aiz spoguļa ietvara aizbāztās ielūgumu kartes, pēc tam pūlējās vārdu pa vārdam atkārtot savu brālim sagatavoto runu. Bet nē! Labāk viņš ļausies acumirkļa iedvesmai.. . Cik grūti noturēt acis vaļā! Palaikam uz ielas dzirdēja soļus, šķita, ka tūlīt pie durvīm tie apklusis, bet nē — neviens neapstājas. Tuvojās kāds pajūgs; likās — tas tūlīt apturēs ... Bet rati smagi aizripoja tālāk. Pjeram aizmirsās, ka viņš kādu gaida, atmiņā iznira «Atida» vārsmas. Vai jaunā doma, kas viņam iešāvās prātā, nebija pārāk zemiska? Ķibele pārvērš Atidiu jaunā priedes kokā ne tādēļ, lai atriebtu viņa neuzticību, bet gan lai iegūtu viņu uz mūžu un pati viņam piederētu, lai viņi paliktu vienoti kā koks ar zemi ...

Pjers ļāvās sapņiem, kas viņu aizvien vairāk attālināja no Atida, Robēra, Ķibeles un Rozas.

Aiz durvīm atskanēja lēni, nenoteikti soļi. Pjers tos uzreiz būtu pazinis, bet viņš nekā vairs nedzirdēja. Atvēris durvis un pamanījis jaunāko brāli, kas gulēja, labo vaigu atbalstījis uz krēsla atzveltnes, Robērs grasījās bēgt. Bet kāpēc bēgt? Agri vai vēlu — no vētrainas izskaidrošanās neizvairīties! Kā gan Pjers visu uzzinājis? Robērs jau izstiepa roku, lai brāli pamodinātu, bet tad vilcinādamies atrāva to atpakaļ. Skapja spogulī viņš guļošā zēna aizmugurē saskatīja savu seju. Nekas tajā neliecināja, kur un kā viņš pavadījis šo nakti. Pat acis nebija aiztūkušas vairāk, nekā parasts. Ko sauc par atklātu pieri? Viņam tāda bija. Rita blāzmas stari, izlauzušies cauri logu aizlaidnēm, dzirkstīja viņa tumši rūsganajos matos. Uz skursteņa malas dūdoja balodis. Peiberlāna skvērā visi reizē sāka čiepstēt zvirbuļi. Pjers gulēja pavērtu muti un vienmērīgi elpoja. Vai Rozā šajā stundā gulēja? Vai viņai bija «pieticis spēka izģērbties un likties gultā? Varbūt Pjers no Denī uzzinājis ko jaunu par meiteni? Varbūt notikusi nelaime?

— Pjero! — Robērs spēji iesaucās. — Kas noticis?

Zēns atvēra acis, samiegojies paskatījās brālī un sirsnīgi viņam uzsmaidīja, tad, ipēkšņi visu atcerējies, iesaucās:

— Neģēlis!

Robērs izlikās to nedzirdējis un jautāja Pjeram, ko viņš zinot par Rožu. Pjers uzšāvās kājās.

— Es viņu satiku, — viņš teica, — un pavadīju līdz māj ai. Neuztraucies, viņa ir sveika un vesela un bija gandrīz pilnīgi nomierinājusies. Bet es, pirms aizeju, gribu 'pateikt, ka nicinu tevi un neuzskatu vairs par savu brāli!

— Cik skaļi vārdi, manu mazo Pjer! — gluži neviļus, varbūt aiz 'pašaizsardzības, Robērs bija sācis runāt tai grūtsirdīgajā un reizē sirsnīgajā balss noskaņā, kas allaž visus atbruņoja. Arī Pjers jutās nevarīgs sava lielā brāļa priekšā. «Es pateikšu savam lielajam brālim, lai viņš tevi piekauj.. .» Pjeram ienāca prātā šie vārdi, ko viņš, vēl piecgadīgs knēvelis, tik bieži bija atkārtojis, kad uzbruka vecākie zēni. «Es pateikšu savam lielajam brālim, lai viņš tevi piekauj .. .» Par «lielo brāli» Pjers tolaik uzskatīja Robēru un nevis Gastonu, to pašu Ro-bēru, kura lūdzošo skatienu viņš šobrīd nespēja izturēt. Kopš tiem laikiem Robērs nav daudz mainījies. Jau piecu gadu vecumā Pjers brāli dievināja. Tas viņam šķita ļoti liels, ļoti stiprs un ļoti skaists. Tāpat kā bērnība Robēram vel šodien ir pievilcīgs, mazliet gurdens skatiens un samtaina, pieglaudīga balss.

— Kāpēc tu tā darīji? — Pjers skumīgi jautāja.

Vainīgais mazliet paipleta rokas, viņa lūpas sakustējās, un, kad Pjers izdvesa vienu vienīgu vardu: «Nauda . . .» — viņš paraustīja plecus un teica:

— Nē, Pjer .. . Tev jāsaprot.. .

Bet kā lai astoņpadsmitgadlgais Robēra soģis saprot divdesmit 'trīs gadus vecā brāļa likstas, viņa garīgo nespēku, kas slēpās aiz šķietama līdzsvara un spēka maskas? Ka viņam to ieskaidrot?

Visu nakti Robērs bija to apsvēris: zināmās vietās un zināma sabiedrībā viņa domas darbojās skaidrāk. Padibeņu vidū zuda jebkura piespiestības sajūta, un šis gļēvais, vājais cilvēks jutās brīvs vienīgi tādu sieviešu tuvumā, kas neko vairs nevēro un nemēģina atšķirt savus nejaušos klientus citu no cita.

Tātad Robērs par nodarīto bija domājis vairākas stundas no vietas. Brālim viņš būtu varējis atbildēt šādi: «Protams, nauda bija tā, kas šo jautājumu izšķīra galīgi. Es nevēlējos uzkraut sev uz pleciem viņas ģimeni . .. Taču ne jau naudai vien te ir svarīgākā loma. Par visu spēcīgākas izrādījās manas zemās iekāres. Es baidījos, ka 'tās nāksies apspiest, apvaldīt, ja manā dzīvē ienāks tik tīra būtne kā Rozā. Kamēr es Rožu mīlēju un iekāroju kā parastu sievieti, es spēju sevī uzveikt balsi, kas šo meiteni ar šausmām atvairīja. Bet, kopš nabadzība un darbs Rožu pārvērtuši vienkāršā, nevīžīgā pārdevējā, viņa mani vairs nekārdina. Manī ir uzvarējusi slepenā, grūti apslāpējamā balss — ja tev blakus vienmēr būs tik cēla, godīga būtne, nodoties baudām un ļauties kārdinājumam mēs varēsim tikai slepenībā, kas vairs nebūs visai ērti un par ko būs jākaunas. Tu nespēsi izvairīties no Rozas labvēlīgās ietekmes uz tavu dzīvi. Tu būsi spiests nest upurus, paciest nabadzību, izturēties augstsirdīgi ... Tu it labi zini, ka mani nevar lēti apmierināt, bet tev taču pieder pārāk maz, lai tu spētu izpildīt visas manas prasības. Turklāt tev nekad vairs nebūs tik daudz brīvības, lai, dzirdot manu balsi, tu acumirklī spētu visu pamest un man sekot.»

— Par ko tu domā, Robēr? Vai tev nav nekas man sakāms?

Robērs sarāvās, mirkli izturēja Pjera vērīgo skatienu . .. Nē, tas nebija vārdos izsakāms. Viņš nespēja parunai

— Manai rīcībai nav nekāda attaisnojuma, un es arī nemaz negribu taisnoties, — viņš beidzot izdvesa. — Es tikai lūdzu tevi man piedot. Bet tev, vai tev ir man kas sakāms?

— Tūlīt pēc eksāmeniem — vienalga, vai es tos būšu izturējis vai ne — es no jums aizbraukšu. Tu laikam to jau paredzēji?

Robērs zemu nodūra galvu. Jā, tā tam bija jānotiek.

«Bet tas taču ir lieliski!» atkal ierunājās viņa iekšējā balss. «Arī šis otrs liecinieks, tavs neuzpērkamais soģis, kas tevi pārlieku mīl un pārāk daudz no tevis prasa, vairs nestāvēs mums ceļā. Arī viņš, tavs jaunākais brālis, mani traucēja. Varbūt pat vēl stingrāk nekā Rozā viņš prasītu no tevis cēlsirdību, vismaz šķietamu, ārēji izrādītu cēlsirdību. Ja jau Rozā aiziet no tavas dzīves, lai labāk pazūd arī viņš, — lai viņš neredz, kā mēs slīdam aizvien zemāk, kā bēgam un meklējam patvērumu pazemes ejā! Viss nokārtojas mums labvēlīgi: viņš būtu varējis tevi pierunāt, lai tu nepamet nabaga meiteni. Tu esi tik vājš! Tevi pārliecināt nebūtu grūti. Taču viņš pat nemēģina to darīt. Šķiet, viņš saprot, kāda vara spiež tevi atteikties, viņš tevī it kā nojauš manu spēku. Raudi! To es tev neliedzu, jo savu mīļoto jaunāko brāli tu zaudē uz visiem laikiem. Bet esi līksms, ka tagad taviem, tas ir, mūsu priekiem līdz pat nāvei vairs nebūs neviena liecinieka!»

Robērs sēdēja, atbalstījis elkoņus pret krēsla atzveltni, aizklājis seju rokām. Kad viņš tās nolaida, Pjera istabā vairs nebija. Cauri logu aizlaidnēm lauzās pirmie saules stari. To gaismā skaidri saskatāmi k|uva visi baismīgās istabas un bojā ejošās sirds slēptākie kaktiņi.

XIV

— Bet, protams, Landēna jaunkundz, — teica vārt-niece, — es uznesīšu augšā jūsu ce|a somas. Esmu taču spēcīgākā un vairāk pieradusi. ..

—2ozefa kundze, jums ir kaitīgi runāt, kāpjot augšā pa kāpnēm un it īpaši nesot tik smagu nastu! Parasti gan es pati sevi apkalpoju un nemaz tāpēc nesarkstu. Tiesa, kamēr ciemojos pie brāļa, viņš man neļāva ne pirkstiņa pakustināt. Iedomājieties, viņam ir sulainis un virtuvene ... Jūs nespējat saprast, kā viņš četros mēnešos paguvis tik lieliski iekārtoties? Redziet, mans brālis vada debates pie Edgara Salema kunga. Tik sarežģītas lietas, mums, vienkāršām sievietēm, ir grūti saprotamas. Salema kungs izdod vairākus laikrakstus ar augsti morālu nostāju. To uzdevums, mans brālis saka, ir šaustīt mūsu laikmeta ierašas un tikumus, kas nebūt nav nevainojami, varat man ticēt! Salema kungs laikrakstos aizstāv dažādus virzienus, lai būtu drošs par to, ka neatbalsta vienu vairāk par citiem. Viņš nebīstas ne no kā. Viņš uzbrūk pat mūsu varas vīriem, kuru pusē, protams, ir likumi — viņi paši taču šos likumus izdod, vai nav tiesa? Un tā šeit, pie Salema kunga, Luijs pierāda savas ģeniālās spējas likumu un tieslietu zināšanās. Salems nav tik nepateicīgs, kā Oskars Revolū. Viņš brāļa pakal-

pojumus prot novērtēt. «Ak, ko gan es bez jums iesāktu, Landēn!» viņš brālim bezgala bieži saka.

— Jā, (pilnīgi ticams, ka Landēns ar savu viltību prot saimnieku turēt rokās ... — Žozefa kundze Feliciju pārtrauca.

— Ar viltību? — Felicija satrūkās. — Jūs taču viņu nemaz nepazīstat! Nabaga Luijs — viltīgs? Pat nieka puika spētu Luiju piešmaukt, tur šaubu nav! Es bīstos, ka viņš nomirs galīgā -trūkumā. Vai jūs zināt, kur viņš liek savu pārpalikušo naudu? Vai jūs domājat, ka viņš savas zināšanas izlieto sevis labā? Kur nu! Parīzē viņš nodibinājis un pats ar saviem līdzekļiem uztur patversmi iebraucējiem — ārzemju jauniešiem — ne vecākiem par divdesmit pieciem gadiem. Saprotiet — vecuma ziņā taču bija nepieciešams kāds ierobežojums. Protams, ne jau bagātnieki tur apmetas, bet lielāko tiesu nabadzīgie iebraucēji, no kuriem pat atkauties nav iespējams. Ja kāds zinātu, cik ļoti Landēns mīl vienkāršo tautu ...

— Bet kādēļ viņš atbalsta tieši ārzemniekus, Lan-dēna jaunkundz? Vai tad tie mūs par maz vēl izmanto? Vai nebūtu labāk palīdzēt saviem tautiešiem?

— Šai ziņā es gandrīz jums piekrītu. Reiz ieminējos par to arī Luijam, bet viņš no saviem uzskatiem neatkāpjas. Pēc viņa domām, franču jaunatne ir ļoti izlaidīga, neaudzināta, neprot uzvesties, bet, varat man ticēt, tas Luiju nekavē interesēties arī par mūsu jauniešiem. Par ko gan viņš neinteresējas! Kaut jūs dzirdētu, ko par manu brāli stāsta viņa mājas vārtniece! «Tas tik ir cilvēks, kas nemaz nav iedomīgs!» viņa man saka. «Viņš labprāt uzklausa visu, ko es stāstu, un allaž apjautājas par maniem dēliem — vecāko, kurš dien armijā, un jaunāko, kas drīz iesvētīsies. Jūsu brālim taču ir tik daudz darba, dažādu rūpju, uztraukumu, bet ja es viņam no rīta līdz vakaram stāstītu par saviem sīkajiem ikdienas rūpestiem, viņš manī klausītos un klausītos ar tādu sajūsmu, ka taisni prieks viņam uzticēties, jo šķiet, ka viss viņu interesē. Viņš man vienmēr dod vislabākos padomus. Manam vīram, kas mēdz iedzert, Landēna kungs arvien .pārmet šo netikumu. Jūsu brālis ir eņģelis, ne cilvēks! Viņam ir taisni debešķīgas acis...» (Man jums jāsaka, arī izskata ziņā Luijs stipri pārvērties. Viņš nodzinis bārdu un kļuvis īsts skaistulis.) «Pašā sākumā, kad es ar jūsu brāli iepazinos,» vārtniece vēl stāstīja, «man ar meningītu nomira bērniņš . . . Bērna slimības laikā jūsu brālis mūs bieži apmeklēja un, acis nenovērsdams no manis un nelaimīgā bērniņa, stāvēja blakus šūpulim . .. Nevaru sūdzēties, tolaik visi pret mums izturējās ļoti laipni — ienāk, pasaka dažus līdzjūtības vārdus un aiziet, bet tas arī bija viss. Taču jūsu brālis vienmēr nāca pie mums un redzēja mūsu ciešanas . ..»

Landēna jaunkundze beidzot noņēma cepuri un, izliekusies pa logu, vēroja trokšņaino ielu agrajā jūlija rītā. Naktī bija nolijis pērkona lietus. Uz ietves mirdzēja vēl nenožuvusi peļķe.

— Mani tomēr pārsteidz tas, — grasīdamās vērt dur-, vis un iet projām, teica Žozefa kundze, — ka viņš, tik labs un līdzjūtīgs cilvēks, spēj nodarboties ar tādu amatu, kur vajadzīga īsta vilka daba . . .

Landēna jaunkundze gatavojās atbildēt, bet, pamanījusi 2ozefa kundzes viltīgās žagatas acis, laikā aprāvās. Šī nelabojamā vājība, nepieciešamība izraisīt apbrīnu zemāk stāvošos ļautiņos, liedza viņai ieturēt piedienīgu atstatumu. Brālim, paldies dievam, nekādu noslēpumu nav, bet, ja reiz viņš māsai stingri piekodinājis nevienam nekā -par viņa dzīvi Parīzē nestāstīt un ja māsa to apsolījusi, vai tad ir labi, tikko pārbraukušai un pat vēl ar cepuri galvā, lauzt solījumu?

— Vai jūs jau aizejat, Žozefa kundze?

Felicija centās vārtnieci aizturēt, cerēdama, ka jaunas ziņas, kuras viņa tai grasījās uzticēt, dzēsīs nelāgo iespaidu, ko vienkāršajā un ļoti iztapīgajā, bet, kas zina, varbūt arī ļaunprātīgajā sievietē bija radījuši viņas pirmītējie vārdi. . .

— Kā redzat, 2ozefa kundze, es varētu līdz pat rītam runāt par savu brāli. Viņam ir -tik iežēlīga daba! Viņš domā tikai par citiem. Ja jau toreiz, dzīvodams nabadzībā, viņš sitās vai nost šo Revolū dēļ, tad varat iedomāties, cik daudz viņš dara citu laba tagad, kad viņam naudas ir vai cik!

— Naudas vai cik! — 2ozefa kundze izbrīnā sasita plaukstas. — Tad nu gan viņš ir laimīgs! Citiem tā kaut kas ne sapņos nerādās!

— Nē, mans brālis ir pārāk jūtīgs, lai būtu laimīgs. Visi nemitīgi sagādā viņam ciešanas. Viņš nepanes ļaunumu. Viņa dvēsele ir kā viena vienīga asiņojoša vāts; viņam ir pārāk cēla daba, lai viņš spētu samierināties ar dzīves nejēdzībām, un tāpēc viņa ciešanas ir nebeidzamas. «Tagad taču tev ir viss, ko cilvēks var vēlēties; kāpēc tu arvien vel esi bēdīgs?» es viņam jautāju. Viņš man atbildēja: «Cilvēks allaž ir vientuļš.» Ja, un tas ir tiesa, taču to saprot vienīgi izredzētie . ..

— Manuprāt, — 2ozefa kundze iebilda, — cilvēkam nevajag pārāk censties pēc pilnības. Ja Landēna kungs kauču reizi mēnesī kārtīgi izpriecātos, ta sakot, šķīstīšanās labad . ..

— Atļaujiet 'teikt, 2ozefa kundze, ka jums trūkst takta izjūtas . . .

— Vai tad jūsu brālis ir kāds svētais, vai?

Felicija atbildēja, ka viņas brālis, protams, neesot nekāds svētais, arī viņam piemītot savas vājībiņas.( Felici-jai likās, kā viltīgajās žagatas acīs iedzirkstas ziņkārība.) Gribēdama uzzināt, kādas vājības var būt tik cēlam cilvēkam, Zozefa kundze vairs ij nedomāja aiziet.

— Interesanti zināt, kādas ir viņa vājības? — viņa nelikās mierā. — Landēna jaunkundz, nosauciet man kaut vienu! Redzu, jums kjūst neveikli ...

— Ko jūs! Ja vēlaties — lūdzu! Ļaujiet padomāt. .. Gadās (ak, bet ļoti reti), ka Luijs ir pilnīgi pārliecināts par savas rīcības taisnīgumu, kad viņš domā, ka rīkojas, pienākuma apziņas mudināts, kaut gan patiesībā viņu vada atriebības kāre. Jūs droši vien esat dzirdējusi par Regīnu Loratī? Vai tad jūs nepazīstat baletdejotāju no Lielā teātra, to 'pašu, kuras dēļ Oskars Revolū aizgāja bojā? Pēc Revolū bankrota viņa kopā ar Kostado vecāko dēlu aizbēga uz Parīzi.. . Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik briesmīgu mans brālis padarīja viņai dzīvi tur! Visas Salema avīzes viņu vajāja, un viņa bija spiesta aiziet no Komiskās operas un vēlāk arī no Olimpijas teātra .. . «Nē, Luij, tu nerīkojies taisnīgi,» es brālim teicu, «tu aizvien vēl atrodies sava mirušā saimnieka varā, viņš tevi kūda uz šo atriebību.» Bet brālis manī pat neklausījās. No vienas puses — viņu vadīja cēlas jūtas, ja uzticību sava ekspluatatora piemiņai var nosaukt par cēlām jūtām ... Es jums to stāstu, lai jūs saprastu, ka Landēnam, tāpat kā citiem, piemīt savas kļūdas, bet viņš tomēr ir un paliek nepārspējams cilvēks.

— Es pilnīgi ticu, ka viņš ir nepārspējams. Kur gan citādi viņš ņemtu tik daudz naudas!

Zozefa kundze izteica savas domas un, veikli saspiedusi izstieptajā rokā viena franka monētu, atvadījās un aizgāja.

Piemirsusi izkravāt ceļa somas, Felicija Landēna staigāja pa istabām un izmisīgi pūlējās atcerēties visu, ko runājusi. Vai tad tā ir viņas vaina, ja visu mūžu nav bijis neviena, ar ko parunāties, ja viņa «izkratīja sirdi» pirmajam, kas ceļā pagadījās? Dievs zina, ka viņa nevēlas Luijam kaitēt. Visam, ko viņa, īstenību krietni izpušķodama, stāstīja, bija viens nolūks — vairot brāļa slavu. Lai dievs dod, ka Luija Parīzes dzīvē nebūtu nekā peļama! Bet, kas zina, vai muļķīgi uzticēdamās šai necienīgajai un varbūt pat bīstamajai vārtniecei, viņa šādā vai tādā veidā nebija atklājusi, ka brāļa dzīves veids vieš viņā bažas? Felicija bija ļoti līdzīga brālim: ne pārāk lepna, allaž draugos ar vienkāršo tautu. Taču viņa to nemīlēja tik ļoti kā Luijs un vienmēr cerēja, ka brālis viņu iepazīstinās ar labāko aprindu cilvēkiem. Bet Landēnam nerūpēja Felicijas sabiedriskais stāvoklis. Un kāpēc viņš Parīzē bija izturējies pret māsu tik nevērīgi? Pēc vienas nedēļas ciemošanās Landēns lika Felicijai aizvākties un pārcelties uz viesnīcu ... Kā tas viņu bija aizvainojis, kā viņa bija uztraukusies! Viņai taču nebija neviena, ar ko parunāt, kam uzticēties. Viss, ko viņa, ipie brāļa ciemodamās, bija novērojusi, tagad rūga viņā un lauzās uz āru. Kopš Felicija piedalījās draudzes labdarīgajos pasākumos, viņa zināja, ko nozīmē darīt labu. Un viņai šķita, ka brālis, pildīdams savus aipustu]a pienākumus, rīkojas ļoti neuzmanīgi. 2ozefa kundzei Felicija noklusēja to, ka pēc vētrainas izskaidrošanās viņa brālim bija pateikusi visu patiesību tieši acīs un ka Luijs viņu bija aiztriecis uz viesnīcu. «Tu laikam domā, ka visi cilvēki ir līdzīgi tev?» viņa brālim bija teikusi. «Tev šķieĻ ka visādi ubagi un salašņas kļūs tev padevīgi kā jēriņi, ja tu būsi laipns pret tiem? Uzklausi mani un piemini manus vārdus — reiz viņi tevi apzags un-nogalinās!» Aizspiedis ausis abām rokām, Luijs jzdrāzās no istabas. Felicija dzirdēja, kā viņš sulainim Ādolfam uzsauca: «Gādā, lai viņa pievāc savas lupatas un pazūd no šejienes!» Tā viņš bija māsu pazemojis sulaiņa priekšā! Taču tādas lietas Felicija prata paglabāt pie sevis: tās viņa nemūžam neuzticētu ne 2ozefa kundzei, nedz arī kādam citam.

XV

— Izkritu! — Deni uzsauca māsai, kas lūkoja izlauzties cauri jauniešu drūzmai pie eksāmenu rezultātu saraksta.

— Vai patiesi? Tas nevar būt.. .

Denī jau vilka māsu uz izeju. Viņa tikko jaudāja tam sekot.

— Paklau, Deni, vai tu nevēlies braukt mājās ar karieti? Es izmaksāšu.

— Ak nē! Tā tik vēl trūka! — Denī īgni pretojās.

Rozā vairs nepūlējās brāli pierunāt. Uz Kirsola ielas

stūra viņi gaidīja tramvaju. Pilsētā bija neciešami tveicīgs. Negaisa padebess aizklāja sauli, kas nežēlīgi svilināja. No tuvējās slimnīcas plūda nepatīkama karbola smaka. Visā Sv. Eilālijas kvartālā gaiss šķita ar to piesātināts. Rozā lūkoja uznirt no savu sāpju dzelmes un kā drosmīga peldētāja straujiem vēzieniem tuvoties brālim. «Kopš trim nedēļām māsa pirmoreiz veltī man uzmanību,» domaja Denī. Bet Rozā, nespēdama sameklēt īstos vārdus, gluži nevietā iejautajās, vai Pjers eksāmenus nokārtojis . . .

— Domāju gan . .. — Denī atteica.

Denī brīnījās un nesaprata, kāpēc neveiksme eksāmena viņam šķiet tik smaga, tik -pazemojoša . . . Viņš atcerējās, cik Labās domās par viņu kādreiz bija skolotāji koledžā un vēlāk ari licejā, kur viņš beidza filozofijas kursu. Bet kāda tam visam galu galā nozīme? Tikpat tālāk mācīties viņš vairs nevarēs — Leonjanu pārdos, viņam būs jāmeklē darbs . . .

— Protams, ja tas bija eksāmens matemātikas rakstos ... — Rozā mēģināja izdibināt. Bet brālis nekā nepaskaidroja. Atbildēdams uz jautājumiem pēc savas izpratnes, viņš bija izkritis filozofijas eksāmenā. Nobraukuši līdz bulvārim, viņi pārsēdās citā tramvajā. Rozā jau atkal bija iegrimusi sevī un aizmirsusi Denī, domas no jauna ipievērsās viņas dzīves liktenīgajam brīdim, un nekas cits nespēja saistīt uzmanību. Nenokārtots eksāmens nav liela bēda .. . Taču septiņpadsmitgadīgam jauneklim pirmā neveiksme šķiet dzi|i nozīmīga. Pirmoreiz sirdī iezogas šaubas par savām spējām, bažas par to, ka tu neesi tik veikls un varbūt arī ne tik vērtīgs kā citi, pēkšņi rodas pārliecība, ka nekad nepiederēsi pie dzīves uzvarētājiem.

Ja Rozā būtu saņēmusi Denī roku savējā, ja viņa kā senāk veltītu brālim ilgu, sirsnīgu skatienu, kas tam bija tik dārgs, ja Denī varētu dalīties ar māsu savās bēdās, kopā izraudāties, tad varbūt šis vakars neliktos tik smags ...

Vai patiesi Rozā visu mūžu paliks savu sāpju šaurajā sprostā — cietumā, ko viņai sagādājis Robērs, nožēlojamais, necienīgais cilvēks?

Māti dēla neveiksmīgais eksāmens, acīm redzot, sarūgtināja daudz vairāk, nekā Denī to bija gaidījis. Visām viņas līdzšinējām nepatikšanām pievienojās šī vilšanās. Leonjana būs jāpārdod vēl pirms ziemas, jo jumta sala-bošanai trūkst naudas. Ja Denī butu ieguvis beigšanas atestātu, viņš daudz vieglāk iekārtotos darbā ... Ja nu arī rudenī Denī eksāmenu nesipēs nokārtot? Vai viņam maz ir vērts mācības turpināt? Pēc izjukušajām Rozas un Robēra precībām visas Lisjēnas Revolu neveiksmes kā sīkas upītes satecēja vienā lielā gultnē — smagajā briesmu nojautā, kuras cēlonis bija Leonjana. Dzīvojot Leonjanā, Lisjēna nemanītu, ka viņu dzīve ir izpostīta, bet, iedomājoties mazo dzīvoklīti, kas par divsimt frankiem būs jāsameklē pilsētā, Lisjēna nojauta nenovēršamu nabadzības un posta tuvošanos. Turklāt, pamanījusi kādas ļaundabīgas, slepenas kaites simptomus, par ko tā nevienam nestāstīja, Lisjēna bija nobažījusies par savu veselību. Kas gan notiks ar Žiljēnu, ja viņas vairs nebūs? Arī 2iljēna veselības stāvoklis ir «pasliktinājies, viņš savu istabu nemaz vairs neatstāj. Māte, sevi nesaudzēdama, darīja dēla labā visu, ko spēja, nesaņemot neviena pateicības vārda. Ziljēns vairs negulēja kluss un sevī ierāvies kā slimības sākumā. Nepārtrauktos monologos viņš apsūdzēja Rožu, kas vienīgā esot vainojama visās likstās. Viņa palaidusi garām nedzirdētu izdevību! Robērs, bagātais Kostado dēls, pēc viņu ģimenes katastrofas tomēr lūdzis Rozas roku! Bet Rozā nepratusi Robēru paturēt. Lūk, pie kā noved izlikšanās par gudru, inteliģentu jaunavu — jebkuram tāda apniktu, jebkurš būtu spiests bēgt. . . Bet šāda izdevība otrreiz mūžā neatkārtosies! Tā patiesi būtu bijusi nedzirdēta, necerēta laime! ... «Bet par saplēstajiem traukiem maksājam mēs pārējie . ..»

Rozā piedāvāja mātei saldo ēdienu.

Piedāvājumu neievērojusi, māte salocīja servjeti un piecēlās.

— Nezinu, kā jauno ziņu par tavu neveiksmi, Denī, uzņems 2iljēns, — viņa teica. — Man viņš būs iepriekš jāsagatavo.

Arī Denī piecēlās — viņš nespēja vairs ne kumosa norīt un aizgāja no galda. Rozā viņam sekoja un, viņu panākusi, teica:

— Bēdīgi! Tagad tavs brīvlaiks bus sabojāts . . .

Denī klusēja. Viņš ilgojās pēc maigāka varda, siltākā

skatiena, kas liecinātu, ka Rozā jūt viņam līdzi, ka māsa saprot viņa — «caurkrituša» studenta nožēlojamo izmisumu. Bet Rozai Denī likās sabozies un īgns kā visu pēdējo laiku pēc viņas izjukušajām precībām.

— Oktobrī tu pārbaudījumus noteikti izturēsi . ..

— Kas zina ... Un vai maz ir vērts? Vienīgais, kas man atliek, — visu mūžu kādā kantorī čirkstināt spalvu.

Rozā labi saprata, ka ar brāli vajadzētu parunāt īsti sirsnīgi, ka viņam ir nepieciešams mierinājums, kas «nāk no sirds» . . . Bet Rozā pašreiz vēlējās pavisam ko citu: drīzāk nokļūt savā istabā un vienatnē vēlreiz pārlasīt iepriekšējā vakarā saņemto vēstuli.

— Es jutu, ka tu labprāt paliktu viens ... — viņa negaidot teica.

— Nē, nē, Rozā, neaizej! — Denī izdvesa, bet šie vardi māsu vairs neaizsniedza: viņa traucās uz savu istabu, kur viņu gaidīja liels prieks, liela veldze viņas ciešanās — Robēra vēstule, vēstule, kuru Rozā atturējās lasīt un pārlasīt bez gala, lai neizsmeltu visu tās labdarīgo ietekmi. Vēstule nedeva ne mazako cerību, ka Robers atgriezīsies, taču viņš tajā vismaz atvainojās par saviem nežēlīgajiem vārdiem šķiršanās dienā:

Es meklēju vārdus, lai izteiktu to neizlabojamo, kas mūs šķir . . . Man vajadzēja Jās no sevis atbrīvot. . .

Visa tālākā vēstule paskaidroja šo teikumu, kas sākumā likās mīklains. Rozā ilgi domāja, līdz beidzot aipjauta kādu sakarību starp šiem vārdiem un dažām Robēra rakstura iezīmēm. Neviļus Rozas atmiņā bija iespiedušies ari tā Robera vaibsti, kuru viņa savas laimes dienās gandrīz nemaz nebija ievērojusi, jo tad viņas sirdi majoja un skaidro skatu aiziplivuroja iedomātais līgavaiņa tēls. Taču daži Robera — reālā cilvēka rakstura vilcieni bija saglabājušies viņas iprāitā. Šis cilvēks, no kura Robērs gribēja Rožu atbrīvot, bija nepazīstams vīrietis bez savas sejas, bīstams svešinieks, no kura rokām viņa bija vairījusies tovakar zem liepām; bet šis cilvēks taču bija viņš pats — Robērs, un Rozā viņu mīlēja.

Kad pirmajās dienās pēc viņu šķiršanās mate pie 'pusdienu galda dusmas un sašutumā stāstīja no Ziljēna saklausītās'tenkas par Kostado dēlu dēkām, Rozā, negribēdama nekā dzirdēt, piecēlās no galda un aizgāja. Un tomēr viņa uzzināja, kā dzīvo cilvēks, par ko māte stāstīja tik daudz ļauna. Šis svešais taču bija tas 'pats Robērs, ko viņa mīlēja. Vai tad ir iespējams izvēlēties mīļota cilvēka īpašības? Rozā domaja, ka 'tas japieņem un japacieš tads, kāds viņš ir un kādu to dievs sūtījis. Viņa ticēja dīvainām, apslēptām saitēm, kas cilvēkus saista ciešāk par asins radniecību.

Ja vien Jums pietiek spēka un drosmes, neatstumiet mani, rakstīja Robērs, man sagādātu prieku apziņa, ka, nepakļaudams Jūs savas nožēlojamās eksistences kalpībā, tomēr saglabāju zināmu vietu Jūsu dzivē un domas ...

Tatad Rozā vēl varēja ko darīt Robēra labā; šī pārliecība viņa nostiprinājās ik dienas vairāk, jo vairāk viņa lasīja un .pārlasīja Robēra vēstuli. Kaut gan Rozā nebija dievticīga un izturējās samērā vienaldzīgi pret tīri for mālo reliģiju, ko vienīgo pazina un mācīja viņai māte, viņa saka lūgt dievu. Tas bija jauns veids, kā domāt par Roberu, — Rozā atklāja, ka vislabāk to darīt kāda cita, neredzama liecinieka klātbūtnē.

Bezgala ilgi Rozā varēja nostāvēt piegultas uz ceļiem, galvu iespiedusi spilvenos. Mīļotā cilvēka pamesta, viņa varbūt ne Tik daudz meklēja ceļu uz dievbijīgu dzīvi kā tuvību ar kādu augstāku būtni, kuras esamībai viņa tagad ticēja, pie kuras viņa, Robēra Kostado pievilta meitene, tagad meklēja glābiņu un patvērumu.

Patlaban Rozas prieka ekstāzi, kas mijās ar asarām un lūgšanām, traucēja bažas par Denī. Nevajadzēja šovakar brālīti pamest vienu. Viņam ir tik jūtīgs raksturs. Ne velti Pjers Kostado mēdza teikt, ka Denī piemīt tieksme sevi mocīt. «Aizbildināties ar lūgšanām un pamest brāli vienu tik smaga brīdī ir grēks,» Rozā domaja un spēji pietrūkās kājās. Sirdsapziņas mocīta, viņa aši noskrēja lejā pa kāpnēm un izsteidzās dārzā.

«Šīs neveiksmīgās dienas vakarā māsa mani pamet vienu,» domāja Denī. «Vai ir vēl vientuļāks cilvēks par mani?» Ar neizmērojamas pārestības sajūtu Denī domāja par māsu. Viņa to atstāja vienu — vai tas bija piedodams, attaisnojams? Tik vienaldzīgi Rozā vēl nekad nebija pret brāli izturējusies. Denī nemitīgi atkārtoja divas Korneija rindas, kas viņam šķita vērtīgākas par visu Pjera Kostado dievinātā Rasīna dzeju:

Mas lielas bēdas māc, tik ciešas ir to skavas. Es tajās lūkojos, bet baiļu matiim nava.

Denī skandēja šīs rindas, kārtīgi ievērodams ceziiru, un kauns par izgāšanos eksāmenā, sāpes par Rozas nevērību, apziņa, ka tagad viņam draud rupju pilna, nabadzīga dzīve, sa'pluda vienā vienīgā visu aptverošā sarūgtinājuma izjūtā. Apreibinādamies pats ar savām bēdām, Denī soļoja pa tumšo aleju uz pagalma vārtiem.

Tumsā iekvēlojas un nodzisa cigarete. Denī izdzirda Irēnas Kavaijē smieklus. īsu mirkli venēciešu luktura zaļganaja gaismā pavīdēja viņas seja. Pa ceļu ar velosipēdu aizbrauca miesnieka dēls.

— Ā! Nu es tevi pieķēru, Irēna! — Denī iesaucās.

— Vai, kā jūs mani nobiedējāt! Pieķērāt? Ko gan jūs par mani īsti domājat? Vai tad parunāties nav brīv? Tas bija miesnieka Parāža dēls. Viņš bija atbraucis pēc pasūtījumiem.

— Nespēju ticēt, ka miesnieks vēl joprojām tā par mums rūpējas... — Denī iesmējās. Irēna juta vaigos sakāpjam asinis.

— Piedodiet, — viņa stomījās.

Denī atcirta, ka viņai neesot par ko atvainoties.

— Un tomēr, — viņa teica, — es jutu, ka esmu jūs apbēdinājusi.

Denī nomierināja meiteni: ne jau tāpēc viņš esot

bēdīgs; viņš izkritis rakstu eksāmenā, tas gadījies tik negaidīti...

— Jūs izkritāt? — Irēna iesaucās. — Vai tas var būt? Jūs taču esat tik gudrs! Acīm redzot, kāds tīšu prātu gribējis jūs izgāzt. . . Varbūt jūsu mātes dēļ? Cilvēki ir tik ļauni! . . .

Denī gribēja iebilst, bet Irēna viņu apsauca:

— Pietiek! Ko jūs! Jūs zināt vairāk nekā visi citi kopā!

Deni jutās neveikli, ka Irēna viņu ar tik muļķīgu ap* jusmošanu mēģina uzmundrināt. Viņš «piegāja tai tuvu klāt un teica:

— Nomierini mani! Man ir skumji.

— Nē, — viņa čukstēja — tā nedrīkst. . .

— Ak tā? Bet ar miesnieka dēlu drīkst?. . .

Irēna apgalvoja, ka nedrīkstot ne ar Paraža dēlu, nedz ar kādu citu. Ko gan Denī iedomājoties! Galu galā viņš vēl esot gluži zaļš puika! Jā gan, Denī viņas acīs esot tikai bērns.

— Maigs kā firziķis! — Irēna teica, vilkdama rādāmo pirkstu pār Denī vaigu.

Denī aipgalvoja, ka skujoties vismaz divas reizes nedēļā.

Biezajos krūmos atspīdēja gaisma. Uz sliekšņa, pavērusi virtuves durvis, stāvēja Marija Kavaijē un sauca:

— Irēna, kur tu esi?

— Esmu šeit, māmiņ, kopā ar Denī kungu!

— Nāc tūlīt mājas, es slēgšu durvis ciet!

— Liec viņu mierā! — ierunājās tēvs, kas sēdēja uz sola durvju priekšā. — Es gribu kādu laiciņu vēl pasēdēt svaigā gaisā, izkūpināt pīpi.

— Man nepatīk, ka viņi tumsā paliek divatā.

— Denī taču ir Irēnas piena brālis.

— Brālis, brālis ... — Marija norūca.

— Liec tu viņus mierā! Vai dzirdi?

«Kas gan vīram prātā?» Marija jautāja pati sev.

Kavaijē lūkoja ievilkt dūmu, bet pīpe bija izdzisusi. Uzrautā sērkociņa gaismā pavīdēja viņa cepures nags, lielais deguns, milzīgās, pēc imperatora Vilhelma parauga uzskrulletas ūsas, līdz elkoņiem kailās, spalvainās rokas. Neraugoties uz karsto laiku, pārvaldnieks valkāja adītu kamzoli, kas nebija sapogājams uz resnā vēdera. Kavaijē nekad nemēdza prasīt sievai padomu. Viņas spriedums pārvaldniekam bija pilnīgi vienaldzīgs. Sieva allaž bija centusies vīram pakalpot un iztapt un darīja to joprojām, tikai ne gultā. Savā laikā Leonjanā nebija nevienas strādnieces, kuru Kavaijē nebūtu ieguvis. Bet tagad viņa vienīgais gaišums bija Irēna; ar meitu viņam vienmēr bija ko pārrunāt, viņi apklusa tikai tad, kad istabā ienāca māte.

— Nē, nē! Es negribu iet tumsā zem liepām, Denī kungs! — Irēna čukstēja. — Kas jūs tur vilina? Tur ir tik smacīgs — visa dienas tveice sakrājusies. Turklāt tādā 'tumsā neko nevar redzēt. Apsēdīsimies labāk tepat uz soliņa, te mēs daudz labāk varēsim parunāties.

Denī teica, ka viņš nevēloties runāt, ka viņam nepieciešams mierinājums.

— Kas tur ko mierināt, kas tur ko skumt! Nav jau notikusi nekāda nelaime.

Brīdi abi klusēja. Tad Denī Irēnai pačukstēja:

— Cik tu esi resna, Irēna!

— Nav tiesa, es neesmu resna! — viņa apvainojās.

— Tas taču ir kompliments, ko es teicu! Resnas meitenes ir ļoti jaukas.

Mazliet atvirzījusies, Irēna turpināja savas pārdomas:

— Izkritis eksāmenā? Nu, kas tur liels? Kādēļ tādi eksāmeni vispār vajadzīgi?

— Nav vajadzīgi, protams! — Denī piekrita, labi zinādams, ka pēc Leonjanas pārdošanas viņam būs jāstrādā un mācīties vairs nevarēs ...

— Cik labi būtu, ja jūs varētu palikt šeit un kopā ar manu tēvu saimniekot! . ..

Denī pārtrauca Irēnas prātošanu, jo par tamlīdzīgām iespējām viņa ģimene negribēja ne dzirdēt.

— Nesaprotu, kāpēc jūsu ģimene mums neuzticas?

Ja Leonjanu ieķīlātu manam tēvam, viņš saimniecību savestu pilnīgā kārtībā. Jūsējie, tāpat kā agrāk, dzīvotu šeit bez rupem un maksatu tēvam procentus no ienākumiem. Revolū kundze netic, ka mēs jums esam ļoti pieķērušies, mēs par jums esam gatavi iet kaut vai ugunī. . .

— Māte varbūt tam piekristu, bet Žiljēns un Rozā nekad.

— Rozas jaunkundze ir ļoti lepna, — Irēna teica, — kaut gan viņa tagad strādā un ne ar ko neatšķiras no citām meitenēm.

Denī atvilka roku, ko bija aplicis Irēnai ap vidu.

— Tev tātad liekas, ka Rozā neatšķiras no citām meitenēm? Tu mani smīdini. Protams, Rozā strādā. Tikpat labi viņa varētu stāvēt uz ielas un ubagot, taču katrs uzreiz noprastu, ka viņa nav tāda kā citas, ka viņā ir kaut kas pavisam sevišķs.

— Redziet nu, arī jūs esat lepns!

— Tā? Par ko gan? — Denī smagi nopūtās un atbalstīja galvu uz «resnās meitenes» pleca.

Viņa to neatstūma, bet glaimota un mazliet satraukta ar cienīgu žestu noglāstīja Denī pieri un matus. Irēnai nebija ne jausmas par to, cik smaga vilšanās un sarūgtinājuma nasta nospieda šo galvu. Denī šai brīdī domāja: «Tad tāda ir dzīves man lemtā daļa! Tas ir viss, ko esmu šajā sagrāves un pazemojumu vakarā atradis . ..»

Lai arī tā ... Ja jau viņš nav spējīgs cīnīties, ja viņš drīzāk ir līdzīgs kukainim, kas briesmu brīdī izliekas miris, kāipēc nemēģināt saprasties ar Kavaijē, kāpēc nelūkot patverties šajā spraugā? Šādas nākotnes izredzes viņam agrāk likās briesmīgas, jo arī Rožu tās šausmināja; bet tas nebija prātīgi — Rozas ieskatus nevajadzēja ņemt vēra. «Būtībā es taču Rožu neieredzu...» Denī, pats to nemanīdams, bija sācis runā! ska]i.

— Ko jūs teicāt? — Irēna jautāja.

Denī neatbildēja. Viņš piekļāvās ciešāk meitenei un aizvēra acis. Viņam patika tādas tumšas naktis bez zvaigznēm, bez mazākās vēsmiņas. Tāluma atbalsojās tikko dzirdami dobji dardieni. Varbūt tas bija pērkons, varbūt šāvieni Senmedāra nometnē ... Nē, tik vēlā stundā tas varēja būt vienīgi pērkons. Bet šeit negaiss paies garām. Ne zemei, ne koku saknēm nav cerību saņemt veldzi; arī lapas un zāli spirdzinās vienīgi rīta rasa. Bet viņam neiegūt pat ne tā niecīgā spirdzinājuma, ko sniedz rasa. Viņa dzīvei trūkst mērķa, kas spētu iedegt liesmu sirdī, viņam nav neviena, kam steigties pretī.

Pēkšņi Denī izdzirda Rozas balsi, kas viņu sauca.

— Klusu! Nekusties! — viņš Irēnai čukstēja.

— Denī, kur tu esi?

— Viņa nāks mums tieši garām, — klusu izdvesa Irēna. — Labāk atsauksimies. Ja nu viņa mūs šeit atrod . ..

— Ciet klusu!

Rozā vilcinādamās tuvojās. Tumsā Denī drīzāk uzminēja nekā saredzēja viņas stāvu. Kad Rozā bija pienākusi tiem gluži klāt, Denī aprauti iesmējās. Rozā iekliedzās:

— Kā tu mani pārbiedēji, Denī! Vai tas tiešām esi tu? Kur tu paliki?

— Mēs te ar Irēnu sēžam uz soliņa.

Irēna piecēlās kājās, lai sasveicinātos ar jaunkundzi.

Sausi atņēmusi labvakaru, Rozā pievērsās Denī un Irēnu vairs nelikās manām.

— Vai tad tu nezini, ka māte vēlas, lai pēc desmitiem durvis būtu aizbultētas? Laiks doties mājās ...

— Šovakar atstāj durvis vaļā! Es pats .tās aizbultēšu.

Rozā jautāja, cikos DenI pārnākšot.

— Kad ienāks prātā.

— Tev te laukā nav ko darīt. Pēc tik smagas dienas tev nepieciešama atpūta.

— Nē, man nepieciešama izklaidēšanās. Irēna, iesim! — viņš spēji iesaucās. — Palūgsim tavai mātei plumju šņabi un, ja tavi vecāki vēl neguļ, sarīkosim mazas dzīres!

— Tikai tad ar māti izskaidrojies pats! — Rozā teica nedabiski spalgā balsī. — Un nebrīnies, ja durvis atradīsi aizbultētas.

— Nu, un tad? Es pārnakšņošu pie Kavaijē, tāpat kā pašā sākumā, kad mēs uz šejieni pārcēlāmies. Irēna, vai atceries? Pirmo nakti es pārgulēju tavā istabā. Es nemaz nezināju, ka otrā gultā guli tu ... Tā bija smaga nakts mūsu ģimenei, bet tavs nopelns, Irēna, ja man par to palikušas vel citas — patīkamas un neparastas atmiņas ...

Varēja likties, ka Rozā aizgājusi, taču starp visām nakts skaņām — lapu čabēšanu, kukaiņu sīkšanu — Denī atšķīra māsas nevienmērīgo elpu.

— Durvis būs vaļā, — viņa beidzot teica un, neizprotama īgnuma pārņemta, satraukta pazuda tumsā. Dusmas un neskaidra greizsirdība Rozas sirdī jaucās ar sirdsapziņas pārmetumiem par to, ka viņa šīs nelaimīgās dienas vakarā bija pametusi brāli vienu. Tam pievienojās nemiers un bailes no «Kavaijē projekta», kā mēdza sacīt Revolū ģimenē. Labāk dzīvot nabadzībā, tikai ne Kavaijē atkarībā! Lai pārvaldnieks pērk Leon-janu, lai viņš šeit iekārtojas, ja ir sakrājis tik daudz naudas, ka var to atļauties, taču saistīties ar viņu — nekādā ziņā! «Bet tagad Kavaijē iedzīs Denī galvā diezin ko!»

Noraizējusies Rozā pieklauvēja pie Žiljēna istabas durvīm un klusā balsī sauca māti. Ģērbusies naktskreklā, uz sliekšņa pārādījās Revolū kundze. Viņas sirmie mati bija sapīti biezā bizē. Nakts tērpā māte izskatījās ļoti resna. «Mūsu māmiņa briesmīgi aptaukojusies ...» Rozā nodomāja. Viņai vajadzēja ievērot mātes ipelēkos, iekritušos vaigus, sajust žēlumu, padomā't, kāpēc mātei ir tik slimīgs izskats. Taču meita, ko nomāc pašas sāpes, reti kad vērīgāk ieskatās mātē. Un tomēr nāve jau (priekšlaikus aipzīmogo mūs ar tikpat redzamu zīmi kā iededzinātie krusti uz aitu villainajām mugurām.

— Māt, esmu nobažījusies: Denī atrodas pie Kavaijē. Dievs vien zina, ko tie pūlēsies viņam iestāstīt.

— Lūdzu, runā klusāk! Par ko tu uztraucies? Nekas taču nenotiks bez manas ziņas.

— Jā, bet Denī ieņēmis galvā neprātīgu ideju — saimniekot ko>pā ar Kavaijē .. . Iedomājies, kā tas būs! Mēs visi nonāksim Kavaijē atkarībā.

Revolū kundze centās meitu nomierināt: Kavaijē taču nemaz neesot slikts cilvēks . .. Nedrīkstot aizmirst arī to, ka Žiljēns ir smagi slims un arī viņu, māti, sākot nomākt gadu nasta.

— Es varu negaidot no jums aiziet... Bet Kavaijē un viņa ģimene ir ļoti padevīgi, uzticami cilvēki. Viņi mūs mīl un godā . ..

— Tā viņi tikai runā .. .

— Nav tiesa! Ja arī manis šai pasaulē vairs nebūs, Kavaijē joprojām uzskatīs Ziljēnu par Revolū ģimenes galvu ...

No istabas atskanēja neskaidra murdoņa: 2iljēns

miegā kaut ko murmināja.

— Ej projām, Rozā! Tu dzirdi — Žiljēns kļūst nemierīgs. Ja viņš pamodīsies, man līdz rītam būs jālasa viņam priekša gramatas.

Rozā neatgriezās savā istabā, bet atkal izgāja dārzā. Tumsa aiz sausseržu krūmiem iezīmējās Kavaijē atvērto virtuves durvju gaišais četrstūris. Pie galda, uz kura bija noliktas glāzes un atkorķētas pudeles, sēdēja tēvs, meita un Denī. Kavaijē kaut ko stāstīja, bet tik klusā balsī, ka Rozā nekā nespēja saklausīt. Viņi saskandināja glazes. Denī teica īsu runu. To pārtrauca smiekli. Tad viņš noskūpstīja Mariju, pēc tam Irēnu, kas, koķeti smiedamās, viegli vairījās.

Kad Denī gāja prom, Marija ar augstu paceltu lampu pavadīja viņu līdz slieksnim. Denī sauca, ka ceļu uz mājām zināšot atrast, un vēlreiz visiem novēlēja labu nakti. Kavaijē durvis aizvērās, noklaudzēja bulta. Aleju Denī priekšā ietina necaurredzama tumsa. Uz matiem uzpilēja dažas smagas lietus lāses. Viņš atlieca atpakaļ galvu, lai lāses kristu arī sejā. Izdzertais degvīns nebija Denī apreibinājis, taču sāpes un nemiers bija rimies. Koku lapās čabēja lietus lāses. Denī jauta, ka tūlīt viņu pārsteigs spēcīga lietus gāze.

Izdzirdis alejā soļus, viņš iesaucās:

— Kas tur nāk?

— Tā esmu es, Rozā.

— Vai tu sāc mani izspiegot?

Nespēdami tumsā nekā saskatīt, viņi stāvēja viens otram blakus un juta viens otra elpu. Nē, Rozai nenākot ne prātā izspiegot Denī, viņa tikai baidoties no Kavaijē intrigām. No šiem cilvēkiem viņa nevēloties aizņemties ne santīma, arī tad ne, ja tiem nebūtu nekādu ļaunu nolūku.

— Mēs nedrīkstam izturēties tik augstprātīgi, — Denī mierīgi teica.

Vajagot prātīgi 'par visu apspriesties. Ja Leonjanu ieķīlātu pārvaldniekam, rastos līdzekļi, ar kuriem izdarīt nepieciešamākos remontus. Kavaijē Leonjanā ieguldītu savu kapitālu un sāktu intensīvi saimniekot — iegādātos govis, iekoptu dažādas sakņu un dārzāju kultūras . «Kavaijē domā, ka mēs bez viņa šeit aiziesim galīgā postā, turpretī ar viņa palīdzību gūsim tādus ienākumus, ka neticēsim paši savām acīm. Viņš saka, ka procentus nomaksāt mums nenākšoties grūti, bet pārējo naudu mēs varēšot izlietot mierīgai, bezrūpīgai dzīvei, turklāt nezaudējot savu sabiedrisko stāvokli, kas, pēc Kavaijē domām, mums katrā ziņā jāsaglabā. Tu nemaz nevari iedomāties, ar kādu cieņu viņš runā par mūsu ģimeni.»

— Bet Irēna? Ko tad viņa saka par šiem jaukajiem plāniem?

Denī nebija gaidījis māsas dzēlīgo toni; tas viņu reizē kaitināja un iepriecināja, jo viņš juta, ka māsu moka nemiers un aizvainojums. Denī atjautāja, kāda gan tur Irēnai esot daļa. Rozā teica, ka, bez šaubām, arī Kavaijē meita lolojot slepenas cerības.

— Un ja arī tā būtu? Man par savu rīcību nav tev jāatbild. Tas nu, manuprāt, ir par daudz, ka tu iejaucies un neļauj man meklēt glābiņu . ..

Rozai uz lūpām dega jautājums: «Vai tad es neesmu tavs glābiņš?» To dzirdot, Denī droši vien kristu māsai ap kaklu, bet viņa šo jautājumu paturēja pie sevis, jo kaunējās par savām jūtām: tāda kautrība mūsu dzīvē dažkārt ir daudz bīstamāka par jebkuru netikumu. Māsu un brāli vēl nešķīra naids, tikai sapīkums, ļauns prāts par nodarīto pārestību, ko viegli spētu izkliedēt viens rokas spiediens, viens sirsnīgs atvainošanās vārds. Bet Rozā ieslēdzās sevi un klusēja. Viņas klusēšana, kas DenI šķita naidīga, patiesībā bija tikai liekuļota kautrība, bērnišķīga iecirtība nespert pirmo soli uz samierināšanos. Pietika ar īso klusuma brīdi, lai Denī ierautos sevī un atkal attālinātos no māsas.

Labāk nekā citkārt Rozā šobrīd saprata, ka nedrīkst izturēties pārāk nevērīgi pret mazā, ērcīgā zēna dvēseles pārdzīvojumiem, kas varbūt bija ļoti nopietni; varbūt pašreiz izšķiras Denī liktenis, viņa turpmākā garīgā dzīve. Tagad Rozā pret brāli pamodās tās pašas jūtas, ko viņa jau kopš nedēļas juta pret Robēru. Mūžīgais jautājums: «Ko tu esi izdarījis ar savu brāli?» — kuru izraisīja pirmā slepkavība zemes virsū, izlauzies cauri gadsimtu biezajai tumsai, sasniedza trauslo meiteni Bordo apkārtnes laukos vasaras naktī.

Rozā meklēja vārdus, kas atslēgtu durvis, aiz kurām Denī vientulībā cieta savas mokas. Kamēr viņa vilcinājās un pārdomāja, Denī atkal sāka māsu dzelt ar zobgalībām un neizprotamiem draudiem: nevienam viņš

neprasīs padomu, kā dzīvot! Muļķīgai, tukšai augstprātībai viņš sevi neziedos. Rozā klusēdama brālim sekoja. Vestibilā, kur dega divas viņiem atstātas sveces, Rozā apskāva brāli un tiecās noskūpstīt, bet bija jau par vēlu. Nupat vēl tik ļoti pēc tā ilgojies, Denī tagad iecirtās un ar spēju galvas pagriezienu atvairīja māsas skūpstu.

Rozā jau bija noskaitījusi vakara lūgsnu, bet vēlreiz nometās ceļos. Viņa negribēja atkārtot tos pašus parastos vārdus. No viņas atklātās sirds plūda līdz šim nepazīta lūgšana. Viņa piesauca Mīlestību, runāja ar kādu bezpersonisku būtni, i't kā tās vārds nebūtu vis dievs, bet vienkārši — Mīlestība. Rozā beidzot bija tikusi pāri pēdējam grāvim, pēdējai tranšejai un dzeloņstiepļu žogam. Sarūgtinājums, pamestas līgavas sāpes, raizes par ģimeni vairs neieslēdza Rožu ciešā lokā, tās viņu pavadīja kā klusas šalkas, ko aip mums rada ikdienas dzīve, skanēja kaut kur no tālienes, un Rozā juta, ka ir pacēlusies tām pāri.

«Tagad es zinu, ka neesmu apmaldījusies mežā,» Rozā čukstēja, «zinu, ka esmu atradusi īsto ceļu, kaut gan ērkšķi un dzeloņi mani sadurstījuši līdz asinīm .. . Bet es nesaprotu, kāpēc eju pa šo ceļu viena? Ik brīdi es taču dzirdēju Tavu balsi, kas man vēlēja iet kopā ar tiem, kuru likteņi bija doti manās rokās. Es nesaprotu, kāpēc nespēju palīdzēt tiem, kurus Tu uzticēji manai gādībai? Man vajag ticēt un es no visas sirds ticu, ka tā ir tikai šķietamība, ka reiz pienāks brīdis, kad, tāpat kā bērnībā, es atkal redzēšu Denī skrējām man pakaļ, dzirdēšu, kā viņš sauc manu vārdu, un kādā jaukā dienā šā paša ceļa pagriezienā ceļmalas dubļos ieraudzīšu sēžam svešinieku un pazīšu viņā to cilvēku, ko Tu man sūtīji, bet kas mani atraidīja. Viņš būs steidzies man pretī pa visīsāko ceļu, ko Tu viņam būsi norādījis, pa ceļu, ko nepazīst tie, kuri grēciniekus nicina. Varbūt viņš būs gaidījis mani ilgus gadus, līdz beidzot mēs raudot viens otru apskausim, un, kas zina, varbūt tas būs manas dzīves pēdējais mirklis ...»

Rozas vaigi mirka asarās. Viņa pati nezināja, vai tāpēc, ka sirds dega sāpēs par tiem, kas viņai bija dārgāki par dzīvību, vai tāpēc, ka viņa sarunājās ar Kādu, kura vārds varbūt ari nebija dievs.

Patiesi, Viņu taču sauca arī vēl cilvēka vārdā! Kā }oza to agrāk nebija iedomājusies? Šis pa paradumam

bieži lietotais vārds nebija tuvs ne Rozas sirdij, ne prātam, tas atkārtojās senās, tukšās, reliģiskās formulās, novecojušās ceremonijās, klusā pātaru skaitīšanā, kas Rožu allaž garlaikoja . .. Pēkšņi tas atdzīvojās Rozas sirdī un lēja rāmu gaismu viņas dvēseles tumsā. Viņš bija šeit, tuvu . . .

Lietus, kas joprojām šalca pār laukiem, nesdams zemei veldzi, palīdzēja rast mieru un atraisīties no visām ciešanām Rozas dvēselei. Dīvaini sajaukdamies ar sapem, Rožu pildīja dziļš prieks. Vajadzēja likties gulēt, bet viņa baidījās, ka miegs varētu laupīt neatkārtojamās stundas, ka viņai varbūt nekad vairs neatskanēs šī balss. Meklēdama kādu priekšmetu, ko saņemt rokā, kam pieskarties, Rozā raudzījās apkārt. Pie sienas karājās ģipša krucifikss, ko Rozā agrāk nemaz nebija ievērojusi, kas nemodināja viņā nekādu saviļņojumu. Skapja atvilktnē, starp iesvētīšanas dienā dāvātajām rotas lietām, viņa sameklēja kastīti ar lazurīta rožu kroni, kuru nekad vēl nebija lietojusi. Šis rožu kronis viņai allaž šķita kā «īsta dārglieta, no kuras varētu pagatavot lielisku rokas sprādzi . . .» Viņa aplūkoja zeltā iestrādāto gaišzilo graudiņu kaudzīti uz savas plaukstas un saspieda to saujā: te bija tas, ko šī mazā, mirstīga būtne meklēja, — noslēpumam, kas sāka atklāties viņas acīm, bija nepieciešama kāda uzskatāma zīme.

— T agad, kundze, pate svarīgākais — nezaudēt laiku! — jauns ķirurgs teica dāmai melnā tērpā, pētīdams tās seju, kas šķita kaut kur redzēta. Viņš velti pūlējās atcerēties dāmas uzvārdu. Lai slimniece piekristu operācijai, jaunais ārsts rīkojās pēc sava skolotāja metodes: no vienas puses — centās iebaidīt, no otras — neatņemt pēdējo cerību uz izveseļošanos. Pūlēdamās atšķirt, kuriem ārsta vārdiem ticēt, kuriem ne, Lisjēna Revolū nenovērsa acis no jaunā cilvēka sejas, kas vēl nebija iemācījies labi melot. Lisjēnas ķermenis juta, ka tam draud bojā eja, un pretojās prāta slēdzieniem ar svešādām bailēm, gurdumu, kas nebija līdzīgs parastajam nogurumam. Aizklājusi muti ar cimdoto roku, viņa ieklepojās un jautāja:

— Tā kā mūsu pašreizējie apstākļi nav spoži, es vēlē-tos_ zināt, cik tāda operācija varētu maksāt?

Ārsts apgalvoja, ka viņš arvien ņemot vērā slimnieka materiālās iespējas . ..

— Jā, bet klīnika? Tie, šķiet, būs pārāk lieH izdevumi. Rentgena uzņēmums vien jau maksāja ļoti dārgi. . . Es nevēlētos, ka maniem bērniem .. .

— Ja jūsu līdzekļi neatļauj, tādā gadījumā .. . Arī pilsētas slimnīcā mums ir ļoti ērtas palātas, — nosark-

darns teica jaunais cilvēks. — Tiesa, tās gan nav pilnīgi atsevišķas, bet savienotas ar kopējo palātu, taču katra no tām domāta tikai vienam slimniekam . . .

— Par ipilsētas slimnīcu nevar būt ne runa, — dāma ārstu spēji pārtrauca un, lai šo izskaidrošanos ātrāk nobeigtu, piebilda:

— Es esmu Oskara Revolū sieva.

Ķirurgs palocījās un nomurmināja.

— Jūtos pagodināts.

— Ārsta kungs, es vēlreiz atkārtoju, ka vēlos dzirdēt visu patiesību. Man ir svarīgi zināt, vai tās nebūs veltas pūles. Vai man ir cerības uz izveseļošanos?

Redzēdama, kā ārsts vilcinās, viņa piecēlās. Nē, nav vērts izdot tādu naudu. Kad jau mirt, tad mirt, bet bērniem viņa neatstās tik lielu nenomaksātu parādu. Jaunais ārsts saprata, ka viņam pietrūcis aukstasinības. Viņš zināja, ka dāmas slimība aizgājusi pārāk tālu, taču likās savādi, ka ekonomisku apsvērumu dēļ viņa atsakās no vienīgās iespējas izveseļoties.

«Nolemts! Es neļaušu sevi sagraizīt!» pogādama cimdus, Revolū kundze domāja. Viņa neteica sev: «Man

jāmirst, pie tam ļoti drīz.» Domas par aiziešanu mūžīgās tumsas valstībā viņu nenomāca. Viņa mierināja sevi ar to, ka ir ieguvusi divus labumus reizē — izbēgusi šausmīgajam ķirurga nazim un lieliem izdevumiem par veltīgu operāciju.

«Tā taču ar ārstiem mēdz būt — sākumā viņi nosaka cenu, bet nekad nav paredzams, cik tālu tā pieaugs, jo nāk klāt aizvien jauni izdevumi.»

Vispirms bija jānokarto dvēseles paradi. Un Lisjena devās uz jezuītu baznīcu Margo ielā, kur katrā laikā <pie viena no daudzajiem biktskrēsliem varēja izsūdzēt grēkus. Biktskrēslos sēdēja cits citam līdzīgi veci mācītāji, kas vienādi oda pēc šņaucamās tabakas. Visas grēku sūdzētājas viņi uzrunāja vienā vārdā — «mana meita» un dažkārt uzdeva tām negaidīti asus jautājumus, kas sāpīgi skāra kādu slepenu rētu un lika notrīcēt.

Lisjēnai todien gadījās mācītājs, kas apgalvoja, ka kristīga cilvēka sirdsapziņa neuzliek par pienākumu operēties, ja operācijas iznākums apšaubāms, un ka dievs no viņas iprasa vienīgi bērnišķīgu uzticēšanos un paļaušanos visaugstākā gribai. Mācītājs jautāja, vai viņas dzīvē neesat bijuši kādi sevišķi grēki, kas nedod miera dvēselei un ko viņa vēlētos vēlreiz izsūdzēt? Lisjēna iegrima pārdomās ... Viņa nebija pietiekami stingri raudzījusies, lai kalpotāji izpildītu visus reliģiskos pienākumus . .. Bet vai viņa kādreiz neesot rīkojusies netaisnīgi? Sā jautājuma jēgu Lisjēna lāgā neaptvēra un atbildēja: «Nē, mans tēvs.»

Lisjēna jutās pat mazliet neveikli, ka viņai nav grēku, ko sūdzēt. Viņas dzīve līdzinājās baltai lapai, kam pāri kāds nezināms skolotājs dusmās uzrakstījis: nebūtība.

Lisjēna nožēloja grēkus, izvēlējās savā lūgšanu grāmatiņā 'psalmus un gandarīšanas lūgsnas, par kurām tiek dotas vislielākās atlaides, un beidzot, tikusi uz ielas, sajuta, ka nejaudā paiet aiz elpas trūkuma un noguruma, ko radīja slimība, kuru viņa nesa savā klēpī, kas bija iznēsājis viņas bērnus. (Sāpes bija līdzīgas grūtniecības laika sāpju lēkmēm, un šķita, ka tagad viņa staigā grūta pati ar savu nāvi.) Un tāpēc Lisjēna nolēma atļauties neparedzētus izdevumus un braukt mājās ar karieti.

Truakonila ielā viņa salīga karieti. Tā bija tā pati vecā kariete, kas reiz, kratīdamās fpa nelīdzeno bruģi, bija vedusi mājās Lisjēnas izmisušo meitu. Braucot cauri priekšpilsētai, ko bija jau skāris rudens, Lisjēna domās atkal pievērsās savas dzīves tukšajai lappusei, kam nupat Margo ielas kapelā bija pārlaidusi acis. Nekā ievērojama ... Un tomēr — viņa bija izaudzinājusi trīs bērnus, viņai bijis daudz labu paziņu, daudz kalpotāju, mājas rūpes, sabiedriskais stāvoklis, sava personīgā dzīve... Tad nāca pēdējie nemierpilnie gadi: Leonijas Kostado apciemojums, Oskara pašnaviba, 2iljēna slimība, Rozas izjukušās precības, Denī neveiksmīgais eksāmens un beidzot. ..

Kariete brauca pa saules izdedzinātiem laukiem, kur no pļavām jau pacēlās pirmā rudens migla. Vīna pagrabus jau sāka vēdināt, un to durvis stāvēja plaši atvērtas. Pie zemnieku māju sliekšņiem bija grēdās sakrauti vīnogu grozi, vēl gluži violeti no pērnā gada sulām. Sasaukdamās no vīna dārza uz vīna dārzu, sievietes ievāca jauno ražu. Lisjēnai atkal uznāca sāpju lēkme, un viņa lūkoja ērtāk iekārtoties karietē. Cik ilgi viņa vēl iztiks bez citu palīdzības? Kam uzticēties? Tikai pēc iespējas mazāk apgrūtināt bērnus! Visvairāk Lisjēnu uztrauca 2iljēna liktenis, bet tad viņai ienāca prātā laba doma ... Un kas notiks ar Denī? Mazais Denī, par viņu tiešām jābaiļojas! Cik jauks un mīlīgs viņš bija līdz četrpadsmit gadu vecumam! Lisjēna atcerējās, kā viņa tolaik ar lepnumu paziņam atstāstīja Denī asprātīgos izteicienus. Tagad Denī ir jau gandrīz pieaudzis. Rozā apgalvo, ka viņam ar Kavaijē meitu sācies romāns, ka viņš atļaujoties ļoti daudz — «vairāk pat nevar iedomāties»! Taču Lisjēna jutās pārāk vārga, lai to nopietni pārdomātu. Visus spēkus viņa ziedoja 2iljē-nam un, ieslēgdamās istabas četrās sienās, jau it kā pakļāvās nepieciešamībai, nāvīgi ievainota dzīvnieka prasībai — ierauties kaktā un savilkties čokurā. Taču arī tas Lisjēnai sāka kļūt par smagu; nāvei nepietiek at vienu vārdu «jā», lai tā liktu mūs mierā. Nepretošanās ļaunumam nespēj glābt mūsu aklās miesas, šo audu un asinsķermenīšu pasauli, kas pakļaujas saviem likumiem un, nebūdama aitkarīga no mums, mūsējos nepazīst.

Pa mazo lauku ceļu karietei garām padrāzās Denī un Irēna ar velosipēdiem. Viņi Lisjēnu sagaidīja pievērtiem.

— Pasaki tēvam, lai viņš pēcpusdienā atnāk pie manis! — Revolū kundze pieteica Irēnai. — Es viņu gaidīšu kabinetā.

Kad kariete attālinājās, Denī un Irēna saskatījās. Viņi soļoja blakus, stumdami divriteņus. Strauji satumsa. Strazdi bariem nometās kokos uz naktsguļu, to vidū bija arī citi gāju putni.

Denī tos pazina pēc dziesmas. Parasto, dabas zinātnēs pieņemto nosaukumu vietā viņš tiem deva citus: «Šis, lūk, ir vivlts, bet tas tirilits,» viņš teica.

— Šovakar būs pārāk vēss, lai paliktu ārā ... — Irēna klusu ieminējās.

Denī nodeklamēja:

Vairs nav kur apsēsties, jau mitrums solus klāj,

Jau mitrums solus klāj un kokos rudens māj.

— Ko tu tur runā? — Irēna jautāja.

Viņš pārspīlēti svinīgi turpināja:

No stāva licejā, kas guļamtelpām posts,

Skan kāss un visu lielpilsētu posts!

«Kāds tu gan esi muļķis!» Irēna dudināja, taču patiesībā viņa Denī apbrīnoja par to, ka viņš var sarunāt tik daudz dīvainu, vienkāršiem ļautiņiem_ nesaprotamu aplamību. Denī domāja, cik sašutusi būs Rozā, kad pēcpusdienā ieradīsies Kavaijē un kopā ar māti ieslēgsies tēva kabinetā.

— Šķiet, ka viss laimīgi nokārtosies ... — Denī klusu teica. Irēna jautāja, kur viņiem šovakar satikties.

— Manā istabā ... Tu nāc pa virtuves durvīm, pa kalpotāju kāpnēm! Bet nē, — kāpēc? Nāc vien droši cauri biljarda zālei!

— Jaunkundze pamanīs . . . Viņa allaž mūs izspiego, — Irēna naidīgi iebilda.

— Nu, un tad? Lai pamana! Viņai būs pie tā jāpierod!

Irēna skaļi iesmējās. Dem pārņēma šausmas. Šī meitene pat nenojauta, ka Denī sirds vai lūza, tā runājot par Rožu!

Revolū kundze kārtoja Žiljēna istabu. Viņa izlikās nedzirdam rūgtos pārmetumus, kas skanēja no nišas sienā, kur atradās Ziljēna gulta. To viņš vairs necietīšot, māte nedrīkstot veselu dienu pamest tik smagu slimnieku bez uzraudzības istabā, kur nav pat zvana! Kādas briesmīgas stundas viņš pārdzīvojis! Gan pienākšot diena, kad māte viņu atradīs gārdzam, tāpat kā tēvu. .. Pamanījis, ka māte apsēžas uz krēsla un noņem cepuri, Ziljēns jautāja:

— Kas tev kaiš?

Māte neatbildēja.

— Tu laikam tīšām gribi mani uztraukt?

Klusēdama Lisjēna piecēlās un devās nomazgāt rokas;

tad, vēlreiz iedama cauri Ziljēna istabai, paziņoja, ka tūlīt likšot ienest viņam vakariņas, un nokāpa lejā. Ēdamistabā pie saviem krēsliem māti gaidīja Rozā un Denī. Sekojot tradīcijai, viņi nedrīkstēja apsēsties, pirms māte nebija ieņēmusi savu vietu pie galda. Denī ar vilka ēstgribu notiesāja viru. Viņš bija kļuvis plecīgāks, seja vairs nebija tik bāla. Taisni pāršķirto celiņu matos uzturēja kārtībā bagātīgi lietotā ziede. Apkalpotāja ienesa krēmu un paziņoja, ka Revolū kundzi kabinetā gaidot pārvaldnieks Kavaijē. Lisjēna izdzēra glāzi ūdens, tad, balstīdamās pret galda malu, piecēlās un aizejot teica:

— Ēdiet saldo ēdienu bez manis. Es nekā vairs nevēlos.

Pie galda iestājas klusums. Dzirdēja tikai Denī karoti vienmērīgi šķindam ipret šķīvi. Rozā iejautājās, vai varbūt Denī zinot, ko vēlas Kavaijē?

— Māte lika viņam atnākt, — Denī negribīgi paskaid-roj а.

Roza .piecēlās un devās uz tēva kabinetu. Izdzirdusi aiz durvīm Kavaijē klusināto balsi, viņa uzmeta uz pleciem apmetni un ienira miklajā dārza tumsā. Šodien viņa nebija pārdevusi nevienu grāmatu, tikai rakstāmlietas. Nezinādama, ka dažas aploksnes kļuvušas dārgākas, Rozā tās bija pārdevusi par veco cenu, un tāpēc Šardons no viņas mēneša izpeļņas atvilka divdesmit franku. Rozai stipri sāpēja kājas, taču patlaban viņa nespēja mierīgi nosēdēt. Nebija viņas spēkos pārvarēt nicināšanu pret Irēnu Kavaijē, šo izlaidīgo skuķi, nedz derdzīgumu, ko izraisīja Denī dzīvnieciskā sejas izteiksme. Rozā tagad bez mērķa taustījās uz priekšu, sagumusi zem savas smaguma nastas, tālu prom no tiem laimīgajiem krastiem, kurus viņa šķita sasniegusi kādā vakarā, kad prieka ekstāze mijās ar asarām. Lūgšanas Rozai atkal nozīmēja tikai tukšus vārdus, frāzes, formulas. Bet dievs? Pieci burti . . . Kas aiz tiem slēpjas — nav zināms ... Un Robērs? Jauns vīrietis, kam viņa sākumā bija likusies valdzinoša, vēlāk apnikusi. Cilvēkus Rozā tagad redzēja tādus, kādi tie bija īstenībā, vārdiem vairs nebija citas nozīmes kā tīri burtiskā. Šardona grāmatnīcas pārdevēja Rozā Revolū tagad, kaktiņā ierāvusies, vilka savas dienas šajā namā, ko atjaunos par Kavaijē naudu un kur beigu beigās par galvenajiem noteicējiem kļūs Kavaijē ar visu ģimeni.

Rozā pa aleju gāja atpaka] uz mājām. Pēkšņi viņa pamanīja Denī iznākam no biljarda zāles un kādu brīdi gaismas lokā stāvam uz terasas. Tad viņš kādam pamāja un iegāja iekšā. Viņam pa pēdām sekoja Irēna Kavaijē. Sveces gaisma biljarda istabā sakustējās un pazuda.

Rozai uzmācās nejaukas aizdomas, tēlojās neķītras ainas, ko viņa mēģināja atvairīt. Viņa devās atpaka] dārzā un nogriezās pa mazo aleju, kas veda uz liepu lapeni. Tur viņa apsēdās uz soliņa, atspiedās pret atzveltni un, paslēpusi seju rokās, rūgti raudāja. Biezā, pavītusī lapotne ilgi dzirdēja elsas un apslāpētus vaidus. Taču Rozas 'apziņa palika skaidra. «Redzi nu!» viņa teica sev. «Viņus tu nicini, bet pati esi viņiem līdzīga,’ no tās pašas sugas. Tu neesi labāka .. .»

Tad viņa piecēlās un steidzās mājup.

Kad Rozā tuvojās lievenim, uz tā parādījās māte ar lampu rokā. Viņa pavadīja pārvaldnieku.

— Uzmanieties, Kavaijē! Šeit ir pakāpieni... — māte teica.

— Klausiet manam padomam, kundze! Aizbrauciet uz Gazinē pie vārdotājas. Par pieciem frankiem viņa jums parādīs visu savu mākslu. Vārdotāju burvestībām es, pro>tams, neticu, bet ticu zālītēm, ar ko viņas dziedina.

— Gan jau redzēsim, Kavaijē. Tātad nolemts: sākot ar rītdienu, Marija rūpēsies par Ziljēnu ...

Kundze varot būt mierīga: Marija Ziljēnu kops un lolos.

— Kavaijē, vai es jums iedevu jaunā jumta tāmi? — māte sauca aizejošajam pārvaldniekam nopakaļ.

Roza stāvēja tumsā kā sastingusi, kamēr Kavaijē bija aizgājis. Pārliecināta, ka ari māte jau bus savā istabā, viņa ātri iegāja biljarda zālē. Taču nē — vecā dāma nekustīgi sēdēja pie apa|a galdiņa, uz kura dega lampa.

— Es ceru, ka tu bez mana padoma vēl neko neesi izlēmusi? — Rozā iejautājās. — Man šķiet, ka šajā jautājuma ari man ir tiesības teikt savu vārdu. Tas nu tomēr būtu par traku! ...

— Nomierinies, mīļais bērns! Bez tavas piekrišanas nekas netiks izlemts.

Māte sen nebija Rožu saukusi par «mīļo bērnu»...

— Tiesa, mēs ar Kavaijē norunājām, ka par Ziljēnu turpmāk rūpēsies Marija. Es jutos pārāk nogurusi... Varbūt to nevar manīt.. . bet es patiesi esmu sagurusi . . .

— Tieši ar tāda veida pakalpojumiem viņi mūs pakļaus sev, Lai realizētu savu plānu ... — Rozā risināja tālāk aizsākto domu.

— Tu viņus nepareizi novērtē, Rozā! Kavaijē plāns ir ļoti prātīgs. Viņš ir viens no labākajiem pārvaldniekiem apkaimē, turklāt teicams sakņkopis. Nav šaubu, ka viņš saimniekotu ar panākumiem. Tajos gados, kad saimniecība ciestu zaudējumus, viņš solās no mums procentus nepiedzīt. Viņš domā, ka arī tu šeit būsi nepieciešama,— tu būsi galvenā saimniecības pārzine. Kad līgums būs parakstīts, tu no Šardona varēsi aiziet.. .

— Kāpēc tu man tūlīt neatzinies, ka viss jau ir norunāts? Kam vajadzīga vēl šī komēdija? — Rozā nikni pārtrauca māti. — Tieši tagad es nevaru aiziet no Sardona. Es negribu zaudēt savu neatkarību. Ja būs nepieciešams, pārcelšos uz pilsētu un dzīvošu viena pati Bordo.

— Rozā, bērns, žēlo mani!

Meitene palūkojās mātē. Tādus vārdus tik izmisīgā balsī viņa no mātes dzirdēja pirmoreiz.

— Mīļais bērns, kādi šie Kavaijē ir, tādi viņi arī paliks, un varbūt mums daudz ko nāksies paciest, it īpaši tev. Bet jums vismaz būs atbalsts. Pilnīgi dabiski, ka tu par to uztraucies, jo esi jauna un ātri iekaisti. Bet es tagad visu redzu gluži citādā gaismā ... Tā kā man vairs nav daudz atlicis . ..

Rozā apmulsusi vēroja blāvās gaismas lokā šo dzīvo, runājošo ēnu. Cik bieži viņa vēlāk domās atgriezās pie šā septembra vakara, atcerējās mātes roku, uz āru izspiedušās, pietūkušās pirkstu locītavas. Rozā māti neapskāva, nepiekļāva sev pie krūtīm veco, sirmo galvu, kuru nomāca naudas rūpes, ko nāves tuvošanās neizgaisina, bet vēl vairāk saasina. Dusmīgi Rozā jautāja mātei:

— Vai tu zini, ar ko Denī nupat ieslēdzās savā istabā, kamēr tu ļāvi šim Kavaijē piemelst sev pilnu galvu? Vai vari iedomāties, ko mēs šobrīd atrastu viņa sabiedrībā?

— Saudzē mani, mīļais bērns! — māte lūdzās un it kā aizsargājoties pacēla rokas. — Nestāsti man vairs neko!

Vecā sieviete runāja bērnišķīgi raudulīgā tonī, ko Rozā necieta, jo tas šķita apstiprinām viņas pārliecību, ka «nabaga māte pagalam nogājušies». Rozā noliecās, lai māti aši noskūpstītu, bet Lisjēna, aplikusi rokas meitai ap kaklu, padarīja šo skūpstu neparasti ilgu.

XVII

Šķiet, ka nabaga Lisjēna ir stipri sagurusi. ..» Ja Leonija Kostado kādu no saviem paziņām atzina par ļoti sagurušu, tas nozīmēja, ka drīzumā gaidāmas bēres. Leonija īpar katru cenu, «kamēr vēl nav par vēlu», vēlējās satikt nabaga Lisjēnu. Ziemu viņa vairākkārt bija pūlējusies izdibināt apstākļus, bet tikai aprīļa sākumā noteikti uzzināja, ka tiks uzņemta Leonjanā. Nepilnas stundas laikā savā milzīgajā «Delonē-Belvila» automašīnā Leonija nokļuva Leonjanā. Motora troksnis iztraucēja Lisjēnu no snaudas, ko radīja pēdējā laikā pastāvīgi lietotais morfijs. Rozā piegāja pie loga.

— Tā ir Leonija, — viņa teica, — es viņu ievedīšu un atstāšu jūs divatā. .. Tas ir pāri maniem spēkiem .. .

— Bet ne ilgāk par desmit minūtēm! — slimniece lūdzās.

— Tu nemaz slikti neizskaties! — aši noskūpstījusi Lisjēnu uz abiem pelnu krāsas vaigiem, Leonija skaļi iesaucās.

Lisjēna nopūtās; viņas mokas pārāk ieilgstot . . .

Cerēsim, ka tu izveseļosies, mīlulīt, — Leonija teica. — Tev jāgrib kļūt veselai! Mēs nedrīkstam zaudēt cerības, kamēr vien esam dzīvi . . . Bet, ja nu dievs tevi

tomēr aizsauc, es nevēlotos, ka tu aizej, man nepiedevusi ...

— Tu tikai izpildīji savu pienākumu, citādi tu nevarēji rīkoties ... — Lisjēna tikko dzirdami izdvesa.

— Protams, pienākums pret bērniem ir pirmajā vietā! Mēs taču atbildam par viņu mantojumu. Ja tas vēlreiz atkārtotos, es rīkotos tieši tāpat, bet. . . es jau nekad neesmu pratusi izturēties pieglaimīgi. Vai atceries, ko par mani skolas laikā teica Langalerī klostera māte?

Pat nepaskatījusies Leonijā, slimniece runāja:

— Par mani nekas . . . Bet mana Rozā? Viņa taču jums nekā nebija nodarījusi! — Lisjēna pēkšņi izkliedza. — Vai pēc mūsu briesmīgās nelaimes tavs dēls pats nenāca lūgt viņas roku? Un kā dēļ pēc tam viņš to pameta?

Lisjēna pacēla briesmīgo galvu, kuras vaigus virs bezzobu mutes nāve jau bija pārvērtusi divos tumšos dobumos.

— Ej projām, Leonij!

Taču Leonija, tieši tāpat kā Frcdī-Dipona balles vakarā, ij nedomāja aiziet, iekāms nebūs panākusi savu.

— Vispirms tev man jāpiedod, — viņa stūrgalvīgi uz-pli’a. — Tagad nelaime piemeklējusi mūs. .. Kāda nelaime, tu jautāsi. Es nerunāšu par Gastonu, kurš Loratī deļ sevi pilnīgi izputina, droši vien galu galā viņa to apprecēs. Arī ne par Robēru ... Tas viss ir nieks, salīdzinot ar mana jaunākā dēla neprātīgo soli! Jā, jā, es runāju par Pjeru . . .

— Viņš raksta Rozai, ka esot iestājies Āfrikas strēlnieku pulkā ...

— Bet kāpēc viņš to darīja? Viņš aizbrauca, neatvadījies un mani nenoskūpstījis. Tas ir noziegums, ka es viņu atbrīvoju no aizbildniecības! Lūk, kā viņš tagad izmanto savu brīvību! Bet kāpēc? Vai jūs man varat paskaidrot — kāpēc? — Leonija kliedza, kaut gan slimnieci traucēja skaļas balsis. — Viņš taču ir īsts anarhists un nepakļaujas nekādai autoritātei! Varbūt Rozai zināmi viņa rīcības cēloņi?

Nē, Rozai tie nebija zināmi. Pjers viņai uzdevis savu jauno adresi bez jebkādiem tuvākiem paskaidrojumiem. Ienāca Rozā.

— Kundze, jums laiks doties projām. Māte pārāk ātri nogurst.

Leonija noliecās pār Lisjēnu, lai viņu noskūpstītu, un klusā balsī turpināja:

— Saki, ka tu man piedod! Nu, saki taču, saki!

Cīņā nogurusi, Lisjēna palocīja galvu, izstiepās zem

segām, aizvēra acis un domāja: «Kaut viņa aizietu, kaut viņa drīzāk aizietu!»

— Vai tava Rozā tagad uz Bordo vairs nebrauc?

Saņēmusi visus spēkus un atguvusi savu agrāko, skanīgo balsi, slimniece atbildēja:

— Nē, Rozā tagad strādā šeit, grāmatvedībā .. . Le-onjana izveidojusies par ļoti plašu un ienesīgu saimniecību .. . Mums pat uzkrājies savs kapitāls ...

Ziņkārīgi skatīdamās Lisjēnā, Leonija atgriezās pie gultas un jautāja:

— Pilsētā klīst baumas, ka Denī ik rītu braucot uz tirgu pie uzpircējiem, vai tiesa?

— Uz pilsētu viņš brauc tikai pāris reižu nedēļā. Ka-vaijē viņam uzticējis augļu dārzu, bet pats nodarbojas ar piensaimniecību un sakņkopību. Pilsētas tuvumā audzēt vīnogas neatmaksājas ... Jā, mums ir ļoti lieli ienākumi, — Lisjēna apgalvoja, — mani bērni tagad materiālā ziņā ir pilnīgi nodrošināti. Piecdesmit hektāru zemes pilsētas tuvumā, četru lielu ceļu krustojumā, — tas ir ko vērts! Nav nemaz izsakāms, cik daudz pateicības parādā mēs esam Kavaijē! Kaut kāds vēja grābslis to visu būtu aizlaidis postā!

Šī bulta Leoniju trāpīja, kad viņa jau gāja laukā pa durvīm.

— Tā, nu viņa dabūja, ko pelnījusi! — dziļi apmierināta noteica slimniece un aizvēra acis.

Kastaņu bāli rožainajos ziedos dūca maijvaboles. Leonija Kostado sprieda, ka šogad vajagot būt labai vīnogu ražai. Lai Rozā apsolot ikreiz, kad pienāks vēstule no Pjera, viņai to paziņot. Ap vīnogu novākšanas laiku Pjeram būšot pirmais atvaļinājums. Beidzot Leonija smagi ierausās automobilī; tas aizripoja pa ceļu, atstādams gaisā stipru benzīna smaku, kas uz brīdi noslāpējā ziedošo ceriņu smaržu.

Nākamajā dienā pēc šā apciemojuma Leonijai uznāca pirmā sirds lēkme. Viņa nodzīvoja tikai vienu mēnesi ilgāk par draudzeni, kas viņai šķita «ļoti sagurusi». Nāves mirklī pie mātes atradās vienīgi Robērs. Līdz pēdējam elpas vilcienam Leonija runāja tikai par Gastonu un Pjeru.

XVIII

— Ра domāsim! — Pjers Kostado pie vientuļām vakariņām mēdza teikt pats sev. Kad Pjers bija daudz dzēris, viņa domāšana kļuva sevišķi asa, viņā pamodās tieksme klejot bez noteikta mērķa, viņu vilināja visi ceļi, tomēr neviens nesaistīja līdz galam. Tad Pjeram vēl nebija ienākusi prātā doma par iestāšanos Āfrikas brīvprātīgo leģionā. Taču, pašam nezinot, viņā jau brieda šis neprātīgais nodoms.

Kopš diviem mēnešiem Pjers dzīvoja Parīzē. Savu biežo uzkavēšanos Rojāla ielas restorānā, kur orķestris spēlēja modernas Vīnes dziesmiņas, Pjers uzskatīja ne tikai par gļēvulību, bet vēl vairāk — par galīgu krišanu. Pjers skaidri apzinājās, kas viņam būtu darāms: jāiestājas kaut kur par mācekli un jāapgūst amats, lai varētu strādāt. Viņš nevarēja aizbildināties, ka šāds nodoms ir utopisks un nerealizējams, jo pazina kādu jaunu amerikāni, kas, aizbēdzis no savas bagātās ģimenes, tagad strādāja rūpnīcā. «Un man nav tiesību,» Pjers sprieda, «taisnoties ar dažādiem argumentiem, kaut arī tajos būtu daļa patiesības. Es nevaru sacīt — cilvēka pirmais pienākums ir pēc iespējas lietderīgāk izmantot savas dabiskās dotības vai arī — palikdams tas, kas esmu, es strādnieku šķiras labā veikšu daudz vairāk. Es nevaru

atsaukties uz tādiem argumentiem, lai ari tie būtu pamatoti, jo patiesībā taču mani nevada tamlīdzīgi uzskati, bet es vienkārši ļaujos sava rakstura tieksmēm un ieradumiem — esmu radis dzīvot ērti un grezni (kamēr tas netraucē manu garīgo attīstību un veicina domu darbību), es nespēju pretoties savai neatkarības dziņai: paklausīt rupjām pavēlēm, paciest saimnieka vai vecākā meistara lāmāšanos ir pāri maniem spēkiem, kamēr es esmu materiāli nodrošināts un varu jebkuru priekšnieku sūtīt pie velna. Pēc divi gadiem es aiziešu karadienestā un būšu spiests pacietīgi panest visas seržanta rupjības .. . Bet tagad — ik mēnesi es saņemu čeku, pat nezinot, kas tā par naudu: vai tā ir īre, rentes procenti vai kādas rūpniecības uzņēmuma akcijas .. . Realizējis čeku, es dzīvoju ...»

Jā, bet vai tad viņam, Pjeram, nav talanta? Būtu smieklīgi pašam to neatzīt. Izlasījis poēmu «Atids un Ķibele», Pjera jaunais paziņa — amerikānis bija sajūsmināts stāstījis par to draugiem. Ar to pietika, lai Pjera darbs radītu sabiedrībā zināmu interesi. Pjers nemitīgi sev iegalvoja, ka viņam ir tikai viens uzdevums, viens pienākums — atraisīt savas spējas, atbrīvot ceļu dziesmai, šai bezveida lavai, kas līdzīgi varenam pazemes spēkam laužas no krūtīm. Tas viņu nekavēs turēties nabadzīgo pusē .. . Muļķīga doma! Tādas nabadzīgo puses nemaz nav. Ir tikai divi nabadzīgo ekspluatācijas veidi — labais un kreisais. Vai ļaut sevi ekspluatēt, lai pašam nav jākļūst par ekspluatatoru? Nē, to viņš nespēj . .. Ticīgajiem gan paliek vēl viena iespēja: mācītāja sutana vai mūka baltais vai brūnais tērps. . . Bet vai kaut kur pasaulē pastāv kāds īsts nabadzīgo ordenis vārda tiešajā nozīmē? Kāda jēga dot nabadzības svētsolījumu, ja iestājies varenā, bagātā kopienā? Turklāt mūkiem jābūt tikumiski tīriem ... Kā šai ziņā ir ar Pjeru? Lāgiem viņš sevi tiesāja kā noziedznieku, lāgiem, gluži pretēji, nožēloja, ka vājie juteklības uzplūdi ir tik nenozīmīgi. Pjers nespēja pretoties tieksmei uzmanīgi vērot visu, kas ar viņu šai ziņā notika: gadījās tumšas, it kā aptraipītas dienas, ko apkaunoja kāds netīrs, slepens sakars, kaut gan no sabiedriskā viedokļa tam nebija vērā ņemamu seku. Taču viens šāda vājuma mirklis pazudināja ilgās pūles un centienus pēc garīga cēluma. Neskaitāmās iekšējās cīņās Pjers gan bija uzcēlis sevī aizsprostu, kas aizturēja visus duļķainos ūdeņus, taču uzkrājušies tie plūda pāri ar tik varenu spēku, ka tos savaldīt vairs nebija ne cilvēku, ne dievu varā. Pjers mēģināja sevi pārliecināt, ka uzskatīt šādus nejaušus gadījumus par svarīgiem ir neprāts, bet tai pašā laikā nešaubīgi apzinājās, ka viņam tie īstenība ir gaužām nozīmīgi: pat visniecīgākā apgrēkošanās atbalsojās dziļi Pjera dvēselē. Viņš atzina par pareizu, ka citi tādiem sīkumiem nepievērš vērību, un priecājās par tiem, kas to spēj, turpretī sevi pēc paša noliktajiem likumiem stingri nosodīja.

Kad Pjers šķērsoja Madlēnas laukumu, kur bezgalīgā straumē virzījās karietes un taksometri, sāka līt lietus. Pjeram nebija lietussarga, bet atgriezties viesnīcā un ieslēgties istabā trūka drosmes. Kā viņu pazemoja šī nespēja atrast dzīvē jaunas sejas, aizmirst tos, no kuriem viņš bija atteicies! Tagad uz mātes un Robēra lūdzošajām vēstulēm Pjers atbildēja daudz sirsnīgāk. Ar Denī visi sakari bija pārtraukti, vienīgi no Rozas vēstulēm Pjers uzzināja, kā klājas bijušajam draugam.

Ja Pjers šajā vakarā būtu atgriezies Turnona ielas viesnīcā, tad, iedams gar Luksemburgas dārzu, viņš katrā ziņā būtu apstājies pie režģainā žoga un, iespiedis galvu starp stieņiem, kāri ieelpotu mitrās zemes smaržu. Atids un Ķibele vairs neskraidīja pa purvainām pļavām kā bērnībā, tie tagad cieta vecā Latīņu kvartāla dārza gūstā, kur celiņus bija mīdījušas neskaitāmu paaudžu jauno «viendieņu» kājas.

Lietus sāka līt spēcīgāk, un Pjers iegāja «Olimpijā», pirmajā muzikholā, kas pagadījās ceļā. «Lietus man liek meklēt pajumti,» viņš nosprieda, bet tūlīt atzinās: «Tā ir tikai tukša aizbildināšanās, jo man gribas paklejot, pavērot sevi un visu, kas notiek ap mani, gribas paklausīties, kā bārā, sēžot uz augstajiem krēsliem pie bufetes, sasaucas sievietes .. . Bet alkohola šovakar vairs ne lāses . ..»

Ieeja parterā Pjeram maksāja divus frankus. «Šī vieta man nemaz nav piemērota,» viņš nodomāja. Sienas spo^ guļi atainoja Pjera lielo, spēcīgo stāvu un sārto seju ar sasarkušajām ausīm, kas krasi atšķīrās visu pārējo bālo seju vidū. Tabakas dūmu pārpilnajā telpā orķestris sāka spēlēt dziesmiņu, kuras vārdus pūlis dungoja līdz. Labi pieguļošā frakā, ar ziedu pogcaurumā, nobarojies kā sivēns, parādījās dziedonis. Mākslīgo matu cekuls pagarināja viņa balto, apaļam sieram līdzīgo seju, kurā acis bija tikko jaušamas un plakanais deguns atgādināja к apaun a pakaļpusi. Viņa seja pilnīgi atbilda resnā ķermeņa apakšdaļai. Satvēris frakas garās stērbeles, it kā tās būtu dāmas vakartērps, viņš tēloja dāmu, kas nes cepures kārbu, un izlikās velkam no matiem neredzamas matadatas. Visas dziesmiņas beidzās ar vārdiem: «Un pēc deviņiem mēnešiem ...» — vai divdomīgiem norādījumiem uz slepeniem aptiekāra rēķiniem. Ikreiz, kad dziedonis nozuda aizkulisēs, publika sajūsmā recā, aplaudēja, saukdama savu elku atpakaļ, un katrs pieprasīja savu iemīļoto dziesmiņu. Pjeram likās, ka nav būtiskas atšķirības starp šo pliekano pantu neķītrību un viņa Atida un Ķibeles iekārēm. Pēkšņi sajuzdams uz sevi vērstu skatienu, Pjers nedaudz pagrieza galvu. Kur bija redzētas šīs gaišās kapmiršu krasas acis?

— Vai jūs mani vairs nepazīstat, Kostado kungs? Varbūt tāpēc, ka esmu noskuvis bārdu, 'turklāt Parīzē drēbnieki šuj labāk nekā Bordo . . .

«Tas taču ir Landēns!» Pjers pārsteigts nodomāja. «Šis kungs, no kura dvesmo tik patīkamas muskusa smaržas, ir Landēns! Šī mazliet iepūderētā seja ar smailo zodu un acis, ko apēno mīkstās filca platmales noliektā apmale, pieder Landēnam . . .» Un, kamēr Pjers iesmaržotajā frantā pulējās pazīt bārdaino rakstvedi, kas ceturtdienās, satiekoties uz kāpnēm Revolū namā, mēdza zemu palocīties viņa priekšā, Landēns viņu apbēra jautājumiem: vai Kostado kungs tikai garām braucot esot Parīzē? Ak nē? Tātad viņš palikšot šeit pavisam? Cik interesanti! Varbūt lai nodarbotos ar rakstniecību? Landēns jau esot šo to dzirdējis par Pjera poēmu, tā saukto «Atidu un Ķibeli» . ..

— Es jums liekos netaktisks, vai ne? — pamanījis Pjera sejā bažu pilnu, iecirtīgu izteiksmi, Landēns piebilda. — Bet, redziet, es tagad strādāju žurnālistikā, pārbaudu dažus laikrakstus, kaut gan, man jāsaka, tie dzejai tikpat kā nepievēršas . . . Taču nebūtu par vēlu tajos ierādīt vietu ari dzejai . . .

Pēkšņi ieinteresēts, Pjers jautāja, kas tie esot par laikrakstiem. Landēns dažus nosauca; no tiem Pjers pazina tikai vienu — «Greizo Žagatu», ko tam dažkārt bija gadījies pārlapot, sēžot pie friziera.

— Ticiet man, Kostado kungs, katra avīze ir jāuzskata savā ziņā par tribūnu, vienalga, kāds tās saturs. Ziniet, nokāpsim labāk bārā, šeit nav visai ērta vieta sarunām: ipārāk daudz trokšņa, turklāt a>p mums grūstās aizdomīga publika.

Pa šaurām kāpnēm viņi nokāpa lejā bārā, kur ap bufeti bija sarindojušās pērkamās sievietes. Starp tām Pjers ievēroja kādu padzīvojušu, spalvām izgreznotu nēģerieti.

— Ko jūs dzersiet: «Mumm’u» vai «Kordon-Ružu»?

Landēna uzmanība Pjeru aizkustināja, un viņš neuzdrošinājās aitzīties, ka ir jau šovakar parak daudz dzēris. Landēns ar alkatīgu nepacietību gaidīja Pjera atbildes uz saviem jautājumiem, šķita tveram tās vēl neizteiktas. Kā Pjeram Parīzē klājoties? Pirmās nedējas laikam gan neesot bijušas vieglas? Viņš, Landēns, allaž jūtot līdzi Parīzē iebraukušajiem provinces jauniešiem. Cik vientuļi un apjukuši tie izkāpjot Orsē krastmalas stacijā! Kostado kungs savu draugu Denī laikam bieži atceroties. . . Nē? Un pat nepieminot? Jā, jā, tā jau viņam licies .. . Ak, šie Revolū bērni! Neviens tos nepazīstot labāk par Landēnu, kas redzējis tos piedzimstam un uzaugam, vai ne? Dievs vien zinot, cik daudz Landēns par tiem varētu pastāstīt! Bet kā domājot Kostado kungs? Droši vien arī viņam esot izveidojušies savi uzskati par bērnības draugiem... Atklāti runājot, jāat-zīstot iedzimtības loma . . .

Pjers drīz vien ievēroja, ka Landēns viņu vairs neiz-taujā. Pašam nemanot, Pjers bija sācis runāt, atslogodams sevi no divu mēnešu ilgās, nomācošās vientulības. Landēns prata iemantot uzticību, atraisīt valodu. Viņš lieliski mācēja klausīties, viņš bija pati uzmanība. Landēns vēlējās zināt īsto iemeslu, kādēļ Pjers ieradies

Parīzē. īstais iemesls bija Rozas izjukušās precības un Robēra neattaisnojamā rīcība —tur Pjeram nebija ne ko ļlēpt, ne par ko kautrēties.

— Cik žēl, ka neieradāties Parīzē kādu mēnesi agrāk! — Landēns Pjeru pārtrauca. — Tad jūs būtu sastapis šeit savu vecāko brāli Gastonu un Loratī jaunkundzi. Vai jūs pazīstat šo dāmu? Tagad tie abi dzīvo Briselē .. . Loratī esot tur angažēta, šaubos tikai, vai uz ilgu laiku . . .

Pjers sašutis apgalvoja, ka, satikdams Gastonu Parīzē, viņš to nevēlētos pazīt. Ieliedams Pjeram vīnu, Landēns apbrīnoja viņa nesamierināmību,bet brīdināja, ka viņam no tās drīz vien būšot jāatsakās: Parīzes dzīve kavējot iepriekš pieņemto noteikto lēmumu izpildi. Agri vai vēlu Pjers <par to pārliecināšoties pats, ja vien tas neesot jau noticis. Manīdams, ka Pjers nosarkst, Landēns iegavilējās:

— Tātad tas ir noticis! Vai nav tiesa? Atzīstieties, ka tas jau ir noticis! Ja nu esam sākuši par to runāt, izstāstiet man visu!

Landēns lūkojās jauneklim acīs, kas, šampanieša aizmiglotas, neredzēja izdzimumu savā priekšā. Tuvojās Landēnam tik nozīmīgais brīdis, kad pavērās, kā viņš mēdza sacīt, «vaļsirdības dziļumi», no kuriem varēja pacelties visslepenākās atzīšanās, kas ļāva Landēnam ieņemt attiecīgu nostāju pret «jaunatgriezto».

Šis puisis nelika ilgi lūgties un labprāt atklāja sirdi, taču viņa stāstījums bija nesakarīgs. Landēnam pat sākumā šķita, ka muļķa puika viņu izsmej. Pjers stāstīja, ka gribējis pamest savu šķiru, atteikties no naudas, no visiem labumiem un priekšrocībām, tā sakot, izrauties no pastāvošās sociālās iekārtas ietvariem. Lūkodams šai ziņā spert pirmos soļus, viņš iestājies kādā tipogra-fijā par mācekli, bet jau pirmajā dienā jutis riebumu pret tāda veida nodarbošanos. Pjeram netrūcis attaisnojošu iemeslu, lai šo nodomu atmestu: piemēram, nav nekādas nepieciešamības mocīties smaga darba apstākļos, ja pats esi gatavojies pret tiem cīnīties; dzejniekam nav jānotraipa rokas melnajos darbos, viņu gaida citi, svarīgāki pienākumi. Taču Pjers negribējis sevi mānīt un mierināt ar šādiem ieganstiem, jo skaidri zinājis, ka viņa nodomu izgāšanas īstie cēloņi esot paša slinkums, tieksme labi paēst, juteklība un augstprātība.

Lāgu lāgiem apklusdams, lai iedzertu vīnu, mazais Kostado turpināja runāt. Landēns klausījās, nenovērsdams no viņa savu aso skatienu, un, aizklājis mutei priekšā lielo, lāpstveidīgo plaukstu, klusibā vīpsnāja.

— Jusu dzīve tikko sākas, jums vēl daudz būs jāpieredz, Kostado kungs ... — Landēns teica. — Bet es ticu, ka tagad jūs milzu soļiem virzīsities uz priekšu . .. Šobrīd, atskatoties atpakaļ, jums droši vien liekas dīvainas tās trīs dienas, ko jūs, Kostado dēls, nostrādājāt tipogrāfijā. Starp mums runājot, strādnieki taču ir diezgan tādi .. . Vai nav tiesa? Varu iedomāties, ko jūs tur pieredzējāt! Viņi laikam par katru cenu mēģināja jūs aizvilkt uz publisko namu? Nē? Vai patiesi viņi jums to neuzspieda? Tad gan jums laimējies, jums ir bijusi darīšana ar neparastiem eksemplāriem. Bet vispārējai apskatei jūs noteikti neizbēgāt! Tomēr? Ko jūs sakāt! (Landēns aizelsdamies smējās.) Jūsu tipogrāfijā taču bija ari sievietes. Vai tiešām viņas nekā neuzsāka? Jus mani pārsteidzat. . .

Par sevi Landēns varot teikt, ka viņš vairs nevēloties pašaizliedzīgi kalpot tautai. Neesot vērts atdot sirdi ļaudīm. Viņš esot jau diezgan vīlies.

• Pagaidiet vien, Kostado kungs, nepaies ne trīs mēneši, un jūs piedzīvosit to -pašu, ko es . . .

— Landēna kungs, jūs vienkārši tēlojat ciniķi, — Pjers spēji iebilda. — Bet manis deļ jūs velti pūlaties. Nupat jūs ieminējāties — atdot sirdi .. . Jūsu sirdi es labi pazīstu.

— Manu sirdi? Ka tad jūs to pazīstat?

Landēna seja šajā mirklī pauda neuzticību un -piesardzību.

— Vai jūs mani izsmejat, Kostado kungs?

— Nē, mēs ar Denī bieži spriedām par jūsu likteni..

Landēns nobāla.

— Par manu likteni?

— Vai jūs zināt, kā mēs jūs dēvējām? Tikai, lūdzu, nedusmojieties! Mes jūs saukājām par upuri...

— Par upuri? Vai tiešām? — Landēns iesmējās. Viņa ausīs, komiski sajaukdamies, skanēja divi vārdi: upuris, riebeklis, upuris, riebeklis . ..

— Vecais Revolū pret jums izturējās zemiski, — Pjers dedzīgi turpināja, — pret jums, kas allaž bijāt viscēlākās padevības paraugs! Pēc Oskara Revolū nāves jūs ziedojat visus spēkus, lai Revolū bērni ciestu pēc iespējas mazāk zaudējumu. Vai varat to noliegt? Es nekad vēl nebiju redzējis, ka tik vienkārši var aJmaksāt jaunu ar labu. Varat man ticēt, ka to saprot ari Rozā un Denī. Ja viņi to ne vēstulēs, ne vārdos nav jums apliecinājuši, kaut gan es to ļoti lūdzu darīt, tad vienīgi tāpēc, к-a jau kopš bērnības pieraduši pie jūsu pašaizliedzīgajiem pakalpojumiem. Mate man bieži stāstīja, cik bezgala daudz darba jums jāveic Revolū kantorī, turklāt par smieklīgu atlīdzību. Viņa apgalvoja, ka jūs Oskaru būtu vēlreiz izglābis no draudošās katastrofas, ja vien viņš nebūtu, kā māte saka, «tik muļķīgā veidā» nonāvējies ...

— Kostado kungs, es lūdzu, runāsim par ko citu, — Landēns Pjeru pārtrauca. — Es tikai veicu savus amata pienākumus, ne vairāk. . .

Mirdzošām acīm skatīdamies Landēnā, Pjers sirsnīgi turpināja:

— Jūsu apjukums jūs nodod, Landēna kungs. Kādreiz es varbūt šaubījos, vai jūs esat tik apbrīnojams cilvēks, tagad esmu par to pilnīgi pārliecināts. Manus ieskatus par jūsu dzīvi, kas bijusi viena vienīga ziedošanas citu labā, nemaina pat tas, ka jūs beidzot esa't nolēmis atgūt nokavēto un mazliet izklaidēties . . .

Landēns neiedrošinājās neko iebilst. Parasti viņš pats mēdza stāstīt par savu krietno sirdi. Šoreiz viņš samulsa, klausoties jauneklī, kas pietvīcis, koši sarkanām ausīm un vīna aizmiglotām acīm sēdēja viņam iepretim (palaikam netīrā kabatas lakata noslaucīdams sviedraino pieri) un bērnišķīgā nevainība idealizēja viņa tēlu.

Landēns nepaguva uzsākt viltus spēli, gluži pretēji, pašam par lielu pārsteigumu viņam izspruka vārdi:

— Kostado kungs, jūs nepazīstat manu dzīvi. Jūs taču mani vispār nepazīstat.

Pjers neuztvēra šo vārdu skumjo noskaņu, taču nojauta, ka aiz tiem slēpjas kas neparasts.

— Protams, visu jūsu dzīvi es nepazīstu, bet man pietiek ar to, ko esmu gadiem ilgi novērojis .. .

Landēns pārtrauca Pjeru, lai piebilstu, ka arī šā viņa dzīves posma darbība izrietot no Kostado kungam nezināmiem avotiem. Pjers bez mazākā riebuma satvēra Landēna roku.

— Mūsu darbībai ir daudz izcelšanās avotu, Landēna kungs, — Pjers teica. — Vai jūs man nepiekrītat? Tie, i kas visu izskaidro vienīgi ar savtību, ir aprobežoti cilvēki. Mūsu rīcības izriet no neskaitāmiem avotiem, to ir

tikpat daudz, cik strautu mūsu zeme. Jums taču arī gadījies redzēt, vai ne? Purvainas pļavās ik pēc pāris soļiem burbuļo kāds avots, bet to ūdeņi, kas, kopā saplūzdami, rit gar «alkšņu saknēm, «paliek vienmēr tīri, dzidri un atspulgo debesu zilgmi . . . Landēna kungs, es jūs pazīstu kā cilvēku, kas visu mūžu pašaizliedzīgi kalpojis bagātniekam, kura vienīgā nodarbošanās bija savu kaislību apmierināšana .. . Tas ir viss, ko es par jums zinu, un man ar to pietiek .. .

— Jā, iespējams . .. Bet kopš ta laika .. .

Landēns spēji aprāvās, tad piebilda:

— Esmu daudz cietis ...

Landēns juta, ka Pjera uzmanību saista nupat ienākušais pāris, kas apmetās pie blakus galdiņa. Dāma likās ļoti jauna. Landēns sprieda, ka tā ir «iesācēja» vai arī kāda pārdevēja, kam viņas cienītājs nolēmis sagādāt mazu izpriecu. Dāmas pavadonis bija drukns kungs ar īsu, resnu kaklu, «ezītī» apcirptiem matiem, lielām, spalvu pieaugušām ausīm. Pētīdams vīnu karti un iztaujādams viesmīli, viņš nemaz nemanīju, ka jaunās dāmas katra kustība jau bija slepens mājiens pretī sēdošajam jauneklim. Landēna smalkajai uztverei nepagāja secen slepenie aicinājumi, ko jaunieši raidīja viens otram, sasaukdamies kā putni no zara uz zaru. Landēns saprata, ka viņam atliek tikai šajā rotaļā noraudzīties un, ja būtu piemērots noskaņojums, uzjautrināties par to vai arī piecelties un aiziet no bāra vienam lietainajā naktī. Viņš atskārta, ka grūti būs bez cīņas atteikties no cerības pirmoreiz mūžā pilnīgi uzticoties un atklāt sirdi nevis kā-, darn līdzzinātājam, vecam, rūdītam izvirtulim, bet šim jaunajam, tīrajam radījumam, kas vēl nesen bija bērns, taču, kā par brīnumu, mācēja otru uzklausīt un, ja arī Landēnu pilnīgi nesaprata, tad vismaz spēja viest viņa

mūža tumsā negaidītu gaismas staru, saskatot Landenā dzīve citu jēgu tā šausmīgā izskaidrojuma vietā, kas neatvairāmi uzmācās pats no sevis.

Protams, mazais Kostado nav parasts cilvēks: viņš gan prastu Landēnam pasacīt, kas notiktu ar ļaudīm, ja tiem atņemtu dīvainības, paradumus, kaislības. Landēns atcerojas, ka Oskars Revolii bija licis nogriezt visas efejas, kas apvija kokus Leonjanas parka, neaizskarot tikai dažas vecas vīksnas, kam efejas drīz vien aizstāja lapotni. Kas gan paliktu ipāri no šiem kokiem, ja tiem atņemtu ari efejas? Kas paliktu pāri no Luija Landēna, ja . . . Ne, šovakar Pjers Kostado šo jautājumu nespēs izskaidrot! Lai gan jauneklis sēž tepat blakus Landēnam, viņa domas klīst kaut kur tālumā. Resnais kungs no blakus galdiņa bija aizgājis meklēt tualetes istabu. Viņa dāma un Pjers uzsmaidīja viens otram. Kāda gan nozīme vārdiem? īstā asiņu balss divos jaunos radījumos atskan kā negaidīts sauciens, un tie, kas nekad agrāk viens otru nav redzējuši, pēkšņi liekas tik pazīstami, kā tas droši vien bija pirmajās naktīs pēc pasaules radīšanas, kad cilvēkbērni, jau iztālēm viens otru jauzdami, pēkšņi iznira no ērkšķainā krūmāja un sīkiem soļiem kaili steidzās viens otram pretī.

Šī Landēnam tik parastā aina šovakar nemodināja viņā dusmas, sarūgtinājuma pilnu, bezcerīgu sašutumu kā citkārt. Landēns domāja: «Laime tomēr pastāv, dievs ir labs. Jaunām, skaidrām dvēselēm viņš dod savu svētību.»

Juzdamies kā radības pabira iepretim šim dabas brīnumam, abiem bērniem, kas, stāvot uz jaunības sliekšņa,

savaldzināti raudzījās viens otrā, Landēns nolēma paciesties. Ja gadīsies vēl kādreiz sastapt mazo Kostado, viņš tam visu atklās ... Bet šovakar lai jauneklis netraucēti jaujas laimei. Samaksājis tēriņu, Landēns piecēlās.

— Atvainojiet, — viņš teica, — mani gaida.

Pjers pēkšņi atjēdzās. Domādams, ka Landēns sadusmojies, viņš teica, ka negribot palikt bārā viens. Meiča pavadīja Pjeru ar skatienu, kas pauda vilšanos.

Lija lietus. Landēns apturēja kādu divvietīgu fiakru un pateica važonim savu adresi Fontēna ielā. Pjeram šķita, ka Landēns vēl aizvien dusmojas. Viņš piedāvājās to pavadīt. Landēns piekrita, svešādā balsī piebilzdams, ka mājās viņu kāds gaidot.

— Es jūs pavadīšu līdz durvīm, — Pjers teica.

Pārliecināts, ka Landēna klusēšana ir īgnuma pazīme,

Pjers lūkoja izkliedēt viņa slikto omu. Dziļi ievilcis nāsīs gaisu, Pjers ierunājās, ka šīs karietes smarža atsaucot viņam atmiņā vecāku ekipāžas, bērnību laukos un brīnišķīgos ceļojumus vecajās karietēs, kas stāvējušas pamestas ratnīcas vistumšākajā kaktā. Viņš atcerējās arī to karieti, kurā bija pavadījis Rožu uz Leonjanu . . . Landēna kungs droši vien Rožu labi pazīstot? Bet protams! Kā lai viņš Rožu nepazītu! Viņa taču allaž apjautājusies par Landēna māsas jaunkundzes labsajūtu. Viņa bijusi ļoti laipna, Landēns to nekad neaizmirsīšot.

— Ak jā! — Pjers teica. — Es mīlēju Rožu. Jums, vienīgi jums, Landēna kungs, es atzīstos: es viņu mīlu vēl tagad un mīlēšu vienmēr.

Landēns domāja: «Un tomēr ir kāda dzīves patiesība, ir īsta dzīve.» Kariete sāka braukt lēnāk, tad apstājās.

Jā, nu mēs esam atbraukuši... Es jums pateicos,

Kostado kungs, — Landēns aizsmakuša balsi teica. Pjers grasījās iebilst, bet Landēns turpināja:

— Jus ar mani runājāt atklāti un sirsnīgi, bet ja jūs tikai zinātu . ..

Viņš apklusa, jau pielika roku pie zvana un mirkli kavējās, jo Pjers, stāvot ietves vidu un miglainu skatu raugoties tālē, viņa nemaz neklausījās.

— Esmu priecīgs, ka atrodos tik tālu no savas viesnīcas, — Pjers teica. — Atpakaļ došos kājām cauri visai Parīzei. Lietus vairs nelīst, un pastaiga mani atskurbi-nas. Šonakt es gulēšu kā nosists.

Kariete jau bija projām. Landēns atvadoties pamāja ar roku un nozuda atvērtajās nama durvīs. Pjeram uzmācās kārdinājumus atgriezties «Olimpijā». Viņu atbaidīja vienīgi jaunas meitenes druknais pavadonis. Turklāt bija jācenšas palikt tikumiski tīram . .. Pjers sev jautāja, vai ir daudz tādu jaunekļu, kas cieš tapat ka viņš un svārstās starp divi pretējām tieksmēm — juteklību un atteikšanās dziņu. Sīs pretrunas atbalsojas arī Pjera poēmā, padarot Atida teļu gandrīz vai neizprotamu; savas poēmas risinājumā viņš jau bija nonācis tik tālu, ka Ķibeles uzskati sadūrās ar tikumīgā Atida nesatricināmo ticību kādam nezināmam dievam. Soļojot pa slapjajām, dubļainajām ietvēm, gar melnajiem namiem, kuru tumsu vietumis šķēla apgaismotie krodziņi, kur staigules, cieši piekļāvušās saviem pavadoņiem, kaut ko dudināja, Pjers pusbalsī deklamēja sarūgtinātās Ķibeles žēlabas par grēku nožēlnieku Atidu.

Es raudu, ka man lemts tik trauslu tevi skatīt Un spēcīgu. Vai dusi tu? Tev zāle pāri klāj Zeltnektāru, un putni trilllēt stāj.

Ar tavu sirdi cikāde dzied viena takU<

No juras krasta, kur kaist bulā priedes slaidas, Tev dienvidvējš, kas liepu lapās mirst,

Nes smaržas tās, ko dvašo Sangaris;

Ko gaidu pailgā, to nīstu aukstā naida . ..

Lai sapnis tev, ka mīļš tu, acis nirst,

Ar bezgalīgu kvēli apņemšu tev prātu . . .

Bet velti! Ceļgaliem, kas māla pīšļiem klāti,

Tu celies straujāks vēl kā vētras brāziens ass.

Vēl nezināju es, ka Atids varenāks Par vareniem! Viņš sapņa spozmei dzīvo,

Pie sapņa atgriežas, un sapnis viņu brīvo Tai burvībai, kas slēpta Ķibelei.

Nu siliem drūmajiem un jūrai zilajai Būs sveša tava asins, tavas raudas.

Ne paisumi, ne bēgums nemāks tevi,

Un straumēm šalcošām vairs Atids neļaus sevi. Sis kalsnais bērns zin tagad citas baudas Un citu nāvi nekā nāvi to,

Kas bangās aprij stāvu drūpošo.

««Bus sveša tava asins» . . . Ne, tas skan briesmīgi!» Pjers sevī nosprieda. «Šī rinda jāpārveido.»

Pats lāgā nemanīdams, pa kādu ceļu iet, kā zvērs, kas instinktīvi atgriežas savā alā, Pjers, pusbalsī meklēdams citus saskanīgus vārdus, pārsoļoja pāri Sēnas tiltam un beidzot sasniedza Turnona ielas viesnīcu. Pārguris viņš izģērbās un tūlībaizmiga. Otrā rītā viņu modināja nevis ēstgriba, kā parasts, bet stipras galvas sāpes un nelaba dūša. No pieredzes zinādams, ka diena būs drausmīga, Pjers atkal apgūlās. Ap septiņiem vakarā viņš piecēlās, ātri nomazgājās, saģērbās un devas uz kafejnīcu, kur no rītiem mēdza dzert kafiju ar krējumu, piekožot radziņus. Sājā vakarā tās bija viņa pusdienas. Pēc tam Pjers atkal likās gulēt.

Atspīdēja saule — neparasti spoža šim gadalaikam, «neparasti karsta, lai sildītu ilgi», — un Pjerā, pēc trīsdesmit sešu stundu trula miega no jauna atgriezās dzīves prieks. Ap pusdienlaiku Pjers nokāpa lejā un izgāja uz ielas. Nopircis jaunāko «Preses» numuru, ko, skaļi klaigādami, piedāvāja avīžnieki, viņš iegāja «Pan-teona» bārā un apsēdās pie galdiņa. Jau otro dienu Pjers gandrīz neko nebija ēdis un jutās stipri izsalcis. Pasūtījis bifšteku, viņš atšķīra laikrakstu un ieraudzīja Landēna attēlu pirmajā lappusē. Virs tā trekniem burtiem bija rakstīts: «Slepkavība Fontēna ielā», bet apakšā: «Nozieguma upuris».

Vēlāk, atceroties šā drausmīgā mirkļa pārdzīvojumus, Pjers saprata, ka tobrīd neapzināti bija izturējies tā, it kā pats būtu Landēna slepkava. Izlikdamies pilnīgi vienaldzīgs, Pjers lasīja briesmīgo ziņojumu un, kad viesmīlis pasniedza bifšteku, pat nepacēla galvu. Pjeru māca šaubas par savu nevainību Landēna nāvē. Pārtraucis lasīšanu, viņš visos sīkumos pūlējās atcerēties aizvakardienas vakaru. Protams, viņi bija šķīrušies pie Landēna mājas durvīm. Lai arī stipri iereibis, Pjers tomēr nebija Landēnam sekojis... Pēkšņi viņš avīzē ievēroja šādu rindkopu:

Policija meklē kādu jaunu cilvēku, ko Landēns ap desmitiem vakarā sastapis muzikholā «Olimpija». Abi redzēti nokāpjam lejā bārā un iztukšojam pudeli šqm-panieša. Vēl pirms vienpadsmitiem Landēns pieprasījis rēķinu. Uz bulvāra viņš apturējis karieti Nr. 2021 un lūdzis svešo jaunekli viņu pavadīt. Važonis tos aizvedis līdz Landēna mājai, bet nav redzējis, ka tie abi tur ieiet. Viņam pat licies, ka jaunais cilvēks viens pats aizsoļojis tālāk. Sā cilvēka ārējo pazīmju apraksts, ko devis važonis, pilnīgi saskan ar muzikhola kasieres izteicieniem, kura Landēnu labi pazīst un ievērojusi ari jauno cilvēku, kas aizgājis kopā ar viņu. Uz līdzīgām ārējām pazīmēm norāda ari bāra viesmīlis. Vienīgi lieciniece Ivēlīna Sabra jaunkundze, kas sēdējusi pie pretējā galdiņa, devusi gluži citādu Landēna pavadoņa ārējo aprakstu. Izmeklēšanu sarežģī tas apstāklis, ka tā norit īpašā vide, kur daudziem izdevīgāk ir klusēt nekā runāt. Turklāt visi liecinieki apgalvo, ka jauneklis nepieder parastajiem «Olimpijas» apmeklētājiem, neviens viņu agrāk nav redzējis; droši vien viņš tur ieradies pirmoreiz.

Nodalījumā «Pēdējās ziņas» bija ievietota Landēna mājas vārtnieces liecība, kas izmeklēšanas policiju novirzīja uz citām pēdām. Ap deviņiem vakarā kāds vīrietis uzkāpis līdz Landēna dzīvoklim, atslēdzis durvis, kā šķiet, ar Landēna paša iedotām atslēgām un iegājis iekšā. Landēns pārradies ap vienpadsmitiem. Vārtniece apgalvo, ka pie durvīm viņš atvadījies no kāda jauna cilvēka, kas pēc tam aizsojojis «tālāk.

Iztukšojis vienā rāvienā savu glāzi, Pjers atviegloti nopūtas un palūkojās visapkārt. Neviens viņam nepievērsa uzmanību. Aizvērtātn acīm viņš klusi nomurmi-naja lūgšanu un pec tam piecas sešas reizes parlasīja vārtnieces liecību. Viņš bija glābts!

Vai rakstīt izmeklētājam? Nē, tas būtu mujķīgi ... Protams, viņi to meklēs visās viesnīcās starp profesionāliem— gan Monmartrā, gan Republikas laukumā. Taču nav nekādā pamata domāt, ka tie nāks un apcietinās jaunekli no labas ģimenes, par kuru viņa istabas saimnieki var sniegt tikai labas atsauksmes. Pjers ilgi klejoja pa Luksemburgas parka alejām, gaidīdams vakara avīzes, bet tajās viņš neatrada neko jaunu. Nakti, «trešo nakti pēc nozieguma», Pjers pavadīja ļoti nemierīgi. Apgūlies ar visām drēbēm, viņš ik mirkli trūkās augšā, lai tūlīt atkal grimtu miegā. Septiņos no rīta Pjers jau bija kājās. Izgājis laukā, viņš steidzās uz kiosku pēc avīzes. Avīze ziņoja, ka izmeklētājs ilgi pratinājis Landēna sulaini. Par noslēpumaino «Olimpijas» bārā redzēto jaunekli joprojām nebija nekādu ziņu, kaut gan šā cilvēka liecība izmeklēšanai bija |oti nepieciešama. Maz ticams, ka meklētais atradīsies, jo šķiet, ka «šai lietai ir savas piedauzīgās puses».

Tai dienā, .pašaizsardzības instinkta vadīts, Pjers pārģērbās tumšā uzvalkā un lika frizierim, cik iespējams, īsi apgriezt matus. Pjeru nomāca dīvaini baiga sajūta. Tās pamatā nebija bailes no pratināšanas, bet skaidra pārliecība, ka viņam patiesi bijusi sava loma baismīgajā notikumā, ka viņš tajā iejaukts, it kā viņam būtu kāds licis tovakar pavadīt Landēnu pēc iespējas tālāk, līdz tai robežai, aiz kuras nabaga upurim vairs nebija nekādas palīdzības, nekāda glābiņa ne debesīs, ne virs zemes. Ak dievs, šī avīze par dažiem sū, baidoties laupīt cerību jaunām, nevainīgām būtnēm, dod rokās jebkuram garāmgājējam vienu no tam daudzo vārtu atslēgām, kas ved uz cilvēcisko pekli, uz elli šepat zemes virsū, kura, tāpat kā debesu valstība, slēpjas mūsos pašos.

Tas, kas allaž bija Pjera mokpilno bažu degpunktā, tagad ieguva noteiktu apveidu, sāka īstenoties. Naudas dievs Mamons nemaz nebutu briesmīgs, ja pats nekalpotu kadam daudz varenakam dievam. Kāda jēga runāt par pārvērtībām, revolūcijām? Tas allaž cietīs neveiksmi: izsalkums un slāpes pēc taisnības sadursies ar cita veida slāpēm un izsalkumu — ar vispretīgākajām iekā-rēm. «Vispirms jātiek galā ar brūcēm, kas slēpjas pašā cilvēkā, ar to, kas cilvēkā kroplīgs, novecojies,» domāja Pjers. Taču cilvēces garīgais kroplums un slepenās brūces, kas mazā Kostado dievbijīgajam raksturam būtu likušas meklēt atrisinājumu mistikā, tagad Pjcram, gluži pretēji, lika no tās novērsties: viņš bija pārāk vājš teologs, lai viņu apmierinātu prātojumi, kas attaisno tik neķītras pasaules radītāju. Turpmākajās dienās Pjeram vairākkārt it kā izdevās pārspēt šaubas, patverties lūgšanās un aklā ticībā, bet šie mirkļi bija saistīti ar zināmu dvēseles noskaņojumu, ko nevar radīt pēc p'aša vēlēšanās. Visu pārējo laiku Pjeru plosīja iekšējas pretrunas, kas neiekļāvās abstraktu teoriju jomā. Viņam taču bijis lemts būt Landēna pēdējam ceļa biedram, kas to pavadīja līdz mūžības slieksnim. Pjerā Landēns redzēja pēdējo cilvēcisko seju, pēc tam nelaimīgais skatījās vie^ nīgi sava slepkavas nežēlīgajās acīs. Bez šaubām, tas bija ārkārtējs gadījums, taču tajā atklājās patiesība, ikdienas dzīves apslēptās šausmas, kas izpaužas neskaitām mos veidos, kopš vien uz zemes mīt cilvēki. Teologi spriež, ka tiem, kas kopš dzimšanas vai dažkārt pat pirms dzimšanas nolādēti, mūžīga elle sakas jau šeit, zemes virsū. Ceļš, pa kuru gāja jaunais dzejnieks, bū-dams pilnīgi sava Лtida un Ķibeles teļu varā, pēkšņi izbeidzās turpat, kur Landēna liktenis, — Mirušās jūras krastā.

Vairākas nedēļas Pjers izturējās kā vājprātīgais. Viņš gāja dievnamos, sūdzēja grēkus. Pjeram atbildot, mācītāji lietoja vai nu parastās katķisma frāzes, vai ari ieteica grāmatas, kas iztirzā un atspēko visus neticīgo iebildumus. Viņš uzklausīja tiklab nogurušo, skeptiķu spriedelēšanas apnikušo baznīckungu neskaidros izteicienus, kā aicinājumus no visa pašaizliedzīgi atteikties un «paļauties uz dieva mīlestību un uz brīdi guva mieru lūgšanā, nometies ceļos sv. Sulpīcija dievmātes kapela.

Pamazam Pjera speķi izsīka. Tuvojās brīdis, kad šāda rakstura jaunekļa likteni izšķir nejauša sastapšanās. Pjeram bija nepieciešama kāda būtne, kas negaidot stātos viņa ceļā, satvertu viņu aiz pleciem un dotu viņa dzīvei jaunu virzienu. Par šo būtni kļuva nevis labs draugs, mācītājs vai svētais, bet sieviete.

Vienā no jaunajiem divstāvu autobusiem, kas nesen bija parādījušies Parīzē un uzturēja satiksmi starp operu un Senžermendeprē, Pjers nejauši sastapa «Olim-pijas» bārā redzēto jauno meiču. Sākumā, viņu nepazīdams, Pjers apsēdās viņai blakus. Drīz vien tie sāka sarunāties un nākamajā piestātnē izkāpa. Pjers meitenes priekša centās taisnoties.

— Vai tiešām jums šķiet, ka es jūs turu aizdomās? — viņa jautāja. — It kā jūs pēc tāda izskatītos! Tos jau uzreiz var pazīt!

Par Pjera izskatu viņa izmeklētājiem tīšām bija sniegusi aplamas ziņas. Pjeru tas aizkustināja. Meiča strādāja kādā Rivoli ielas kafejnīcā.

Viņu tuvībai, kas sākās kopš tās dienas, Pjera liktenī nebija tik ievērojama nozīme kā jaunajam dzīves vei-dam, pie kura viņš ātri vien pierada. Saņemot katra mēneša beigās naudas .pārvedumu, Pjers nejuta nepieciešamību strādāt regulāru darbu. Viņš sāka uzdzīvot, klejot pa naktslokāliem. Tagad Pjers varēja teikt: «Esmu Kostado dēls.» Līdzīgi brāļiem viņš tagad bija uzsācis tādu dzīvi, kas agrāk viņam būtu iedvesusi šausmas. Taču brāļi nekad nebija tiekušies pēc dvēseles cēluma vai nosodījuši citus, viņi neiedomājās esam pārāki par visiem kā Pjers. Tā nu mazais Kostado, tapat ka vecākie brāļi, gulēja uz sēkļa, pakļauts juteklības paisuma un bēguma viļņiem, un varbūt viņa kaislības bija pat daudz tumšākas un vētrainākas, taču nemodināja viņā tikai rupju iekāri kā brāļos. Pjers juta sevī saplūstam visas zemes smaržas, viņa asiņu bangojums saskanēja ar zemes sulu strāvojumu kokos un augos, tikai viņam vienam cilvēku sejas un ķermeņi atklājās savā baismīgajā skaistumā: viņš redzēja to, ko citi neprot saskatīt.

Pjers skaudri izjuta visas radības varu pār sevi un reizē saprata, ka nespēj bez izmisuma tai pakļauties. Visi, kas bija ap viņu, sekoja dabas likumiem, nesaskatīdami kaislību apmierināšanā nekā traģiska. Kauna jūtas par savu krišanu šiem cilvēkiem bija svešas, pārmērīgā baudkāre viņus nepazemoja. Taču Pjerarn likās, ka viņš slīgst arvien zemāk. Nekādi prāta slēdzieni nespēja kliedēt stingro pārliecību, ka visas šīs izpriecas viņu nāvē. Duļķainie kaislību ūdeņi ieplūda Pjerā pa acīm, nāsīm, ausīm un muti. Kādas mokas! Pjers vairs nespēja paciest dzīvi, kas pagāja vienīgi baudās un izpriecas, kuras viņam bija kļuvušas nepieciešamākas par maizi un vīnu.

Dzīve Pjeram bija pretīga, un tomēr viņš nevelejas mirt. Pjerā virmot virmoja prieks par to, ka viņš ir dzīvs, un pat tad, ja Pjers zaudētu acu gaismu, viņam pietiktu dzirdēt, ka trako vētra, kā lietus čab koku lapās, pietiktu sajust smaržas, kas plūst no mitrās zemes, lai sirds no jauna pieķertos šai pasaulei. Šī lielā griba dzīvot, alkas pazīt paša sirdi, vērība pret katru tās puk-stienu viņā nezustu pat tad, ja visi jutekļi pamirtu.

Taču Pjeram bija bail no ta, kas būs pēc nāves. Viņš ticēja visam, kam bija mācīts ticēt. Citi cilvēki ar vienu vienīgu plecu kustību atbrīvojās no smagās ticības nastas, bet Pjera dvēselē uzdīga ikviena 'tās sēkla. Meklējot jūnija biezaja pļavu zālē Atida un Ķibeles pēdas, Pjers koku šalkās allaž saklausīja eņģeļu balsis un pa atvērtajām kūts durvīm redzēja smaržīgajos salmos sēžam jaunavu ar bērnu, kam bija lemts kļūt par krustā sisto. Jau koledžas laikā Pjers katrā pastaigu pagalma balstu stabā saskatīja krustu, no kura viņā raudzījās kāda noliekta galva. To pašu viņam atgādināja arī klases lielie logu rāmji, aiz kuriem platānu lapotnēs trokšņoja zvirbuļi. Bet drūmais karātavu tēls neliedza Pjeram saskatīt pasaules skaistumu.

Ne mazāk baiļu jaunajam grēciniekam iedvesa doma, ka nomirstot būs jāšķiras no visiem pasaulīgajiem priekiem. No mācītājiem Pjers mēdza izvairīties, kaut arī viņš tos cienīja. Viņš bijās no šiem dvēseļu medniekiem, kuru tīklos sapinās daudzas skaidras sirdis. Pjers klejoja ap tiem kā jauns, līdz nāvei izbadējies lapsēns, kas labi zina, ka asiņainā ēsma ir māneklis, aiz kura slēpjas slazds . . . Reiz Pjers nejauši izlasīja kādu jauniz-nākušu Renāna mazdēla grāmatu un Šarla Pegī «2an-nas d’Arkas cilvēkmīlestības noslēpumu».

Dzīves norietā mums grūti ticēt, ka grāmata spēj ietekmēt cilvēka likteni. Taču tā ir patiesība, ikdienišķa dzīves patiesība. Pjers bija pārliecināts, ka viņa dzīvē šķēpa un krusta zīme ienākusi no ārpuses, bet īstenībā (kā tas mēdz būt gandrīz ar visiem viņa laika un līdzīga rakstura jauniešiem) tā neapjausta slēpās viņā pašā: viņam tā nebija tālu jāmeklē.

Beidzot viss atrisinājās gluži vienkārši. Šādā vecumā cilvēku reibina iespēja ar vienu parakstu, ar vienu vienīgu spalvas vilcienu izšķirt visus dzīves konfliktus. Pjers parakstīsies, un ar to viss būs izbeigts — beigas viņa Parīzes dzīvei, attiecībām ar mīļāko, apkaunojošam dzīves veidam, sakariem ar ģimeni (viņš aizbrauks ne no viena, pat no mates neatvadījies). Pjers parakstījās, un viss tagad bija atkarīgs tikai no citiem, no kāda Cita — no tā, kas viņam bija lēmis tonakt nejauši iegriezties «Olimpijā», kas ne bez nolūka bija viņam licis sastapt nāvei nolemtu cilvēku tā dzīves pēdējā pagriezienā. Pjers ticēja, ka visas tikšanās mums ir noliktas pēc nopelniem. Tās sūta liktenis, bet to slepenā nozīme jāuzmin mums pašiem. Cik lieliski nomierina doma, ka tagad būs jāpakļaujas vienīgi citu pavēlēm! Jā, tā tas bus līdz pat šīs pārbaudes beigām . . . līdz 1915. gada pavasarim, kad viņam būs pilni divdesmit trīs gadi un viņš no karadienesta atbrīvosies. Pjers ticēja, ka tad, kaut arī par dārgu maksu, viņš beidzot būs atklājis to noslēpumaino avotu, kur cilvēks smeļ prieku dzīvei.

XIX

мātes slimības laikā, līdz pat tai decembra dienai, kad viņa izdzisa, Žiljēns kā slimnieks vairs nebija uzmanības centrā. Viņš labprātīgi atkāpās otrajā vietā un samierinājās ar Marijas Kavaijē retajiem pakalpoju-» miem. Taču tūlīt pēc mātes nāves Žiljēns atguva savas līdzšinējā smaga slimnieka tiesības. Kaut gan viņa organisma funkcijas nebija traucētas, viņš stipri novājēja. Žiljēnam nebija nepieciešama sevišķa kopšana, un Rozā, brāli uzraudzīdama, mierīgi varēja nodoties savam darbam, kas bija vienīgā izklaidēšanās viņas dzīvē: viņa pārzināja saimniecības grāmatas, jo rēķinvedība, Leon-janas saimniecībai uzplaukstot, kļuva ar katru dienu sarežģītāka.

Lai gan Žiljēns nekad neatstāja savu istabu un satikās vienīgi ar Mariju Kavaijē un Luiju Larpu (Luija Larpa atgriešanās Revolū namā liecināja par Revolū labklājības atjaunošanos), viņš zināja Rozai izklāstīt visu muižas notikumu hroniku. Žiljēns atklāja Rozai arī to, kas skāra Denī personīgo dzīvi. Denī joprojām dzīvoja pārvaldnieka mājā. Žiljēnam nebija ne mazāko šaubu, ka Denī un Irēnas starpā jau sen pastāv intīmi sakari. Ne velti meitene veselu mēnesi nogulēja uz gultas: Leon-janā visi zināja, ka viņai bijis aborts. Kavaijē ģimene

gaidīja, kamēr Denī bus pilni divdesmit gadi. Kad arī karadienesta briesmas būs laimīgi novērstas, Kavaijē noteikti pieprasīs, lai Denī ar viņa meitu precas. Pārvaldnieks solīja karadienesta lietu nokārtot — viņam taču netrūka labas pazīšanās, turklāt Denī bija tik kalsns un šauriem pleciem .. .

Rozā izlikās, ka netic tenkām, un ar mēmu sašutumu klausījās Žiljēna vārdos. Tā kā Denī pilī vairs nedzīvoja. Rozā viņu satika reti un tikai lai pārrunātu saimnieciskus jautājumus. Ar laiku atsvešināšanās padziļinājās. Denī, reizē ļoti rosīgs un dīvaini miegains, šķita pārslogots ar darbiem, bet visu darīja mehāniski, kā transā.

Pavasara sākumā, drīz pēc mātes nāves, Žiljēnam uz lūpas uzmetās pūtīte. Pirmajā laikā Rozai tā likās nenozīmīga. Tāds jau ir šādu slimnieku liktenis — viņu sūdzībām mēs, diemžēl, pievēršam pārāk maz uzmanības. Dažās stundās Žiljēna plānās lūpas satūka, mute kļuva līdzīga cūkas šņukuram. Viņš cieta stipras sāpes, bet panesa tās ar vīrišķīgu izturību kā īsts dižciltīgais. Žiljēna pēkšņā nāve Denī un Rozā iedvesa šausmas, un sākumā abi šķita par to dziļi satriekti. Patiesībā viņi bija sajutuši iznīcības salto elpu, kas reiz skars ari viņus.

Drīz Rozā ievēroja, ka atkārtotā bēru ceremonija atstāj viņu vienaldzīgu; jau agrāk, stāvēdama pie lēva un vēlāk pie mātes zārka, viņa nebija jutusi saviļņojumu. Šoreiz viņai par to bija kauns. Kā viņa pārvērtusies! Pēc trim gadiem Rozā beidzot saprata, ko viņai nodarījis kāds nožēlojams cilvēks tai drūmajā dienā, kad plosījās negaiss un lietus šaltis pārplūdināja parka celiņus. Vēl ilgi pēc ‘tam viņa palika tā pa'ti agrākā meitene ar maigu, kvēlu sirdi; viņa meklēja mierinājumu lūgšanās, upurējās savējo labā; taču dvēseles rētas dzija lēnām, un nemanot sirds degsme un maigums bija izsīkuši.

Trīs gadi! Kā tie viņu pārvērtuši! Kāds sirds sausums, kāds tukšums! Trīs gadus viņa bija nodzīvojusi kā mātes un vēlāk kā 2iljēna kopēja. Vienīgo prieku viņai sagādāja apziņa, ka mājās atgriežas labklājība, taču par šo laimi maksāja Denī ar savu likteni, kas bija ieķīlāts Kavaijē: tādējādi viņi bija norēķinājušies. Rozā nezināja, kā nosaukt jūtas, ko viņā izraisīja Kavaijē ģimene, it īpaši Irēna. Meiča tagad bija kļuvusi ļoti resna, sārtiem, tukliem vaigiem, lielām, augstam krūtīm un piepampušiem plakstiem. Rozā nespēja atzīties: «Tas ir

naids, ko es jūtu.» Mēs reti kad savas kaislības saucam īstajā vārdā.

Rozā nerunāja greizsirdība vai jaunas, atraidītas meitenes jutekliska atriebības dziņa. Rozā šai ziņā nevienu neapskauda un neko nekāroja. Sastapusi Žiljēna bērēs pirmoreiz pēc trim gadiem Robēru Kostado, viņa izjuta vienīgi skumju ziņkāri. Upurēšanas ceremonijas laikā, kad pilsētas iedzīvotāji lēnām plūda gar kanceli, Robē-ram nācās ilgi gaidīt savu kārtu un Rozai netrūka laika aplūkot bijušo līgavaini. Viņa vaibsti bija jau nedaudz izplūduši, matu līnija atvirzījusies atpakaļ, taču piere tālab nelikās dižciltīgāka. Garās skropstas bija kļuvušas retākas un vairs neaizēnoja vēl arvien skaistās acis, kuru plakstiņi bija apsarkuši. «Lūk, manu lielo ciešanu cēlonis! Viņa dēļ manī viss izdedzis!» ar šausmām un dīvainu bijību skatīdamās Robērā, domāja Rozā.

Tās dienas vakarā Denī bija ar mieru vakariņot kopā ar Rožu. Viņa jautāja brālim:

— Vai tagad tu nāksi dzīvot lielajā mājā? Tu taču nepametīsi mani šeit vienu?

— Roza, man tev jāsaka ... Es ceru, ka tu man pie-

dosi... — Deni runāja, zemu noliecis galvu. — Irēna un es — mēs esam apprecējušies . . . Mums tas bija jādara slepenībā. Saproti, viņa gaida bērnu . .. šķiet, augustā ...

Šie vārdi Rožu nepārsteidza. Viņa jau to bija paredzējusi. Sākumā viņa runāja mierīgi, bet pamazām iekaisa. Tieši tāpat kā agrāk māte, viņa sprediķoja aizvien niknāk un dedzīgāk. Tad, lūk, ar ko Denī nodarbojies brīvajā laikā, kamēr viņa savus spēkus ziedojusi, strādādama brāļu labā. Un tas noticis ar Kavaijē ziņu!

Mierīgā balsī Denī pārtrauca māsu, lai aizstāvētu Kavaijē:

— Vai tad mums nav jābūt pateicīgiem Kavaijē? Pirms trim gadiem Irēnas tēvs riskēja ar visu, kas viņam pieder. Salnā vai vienā spēcīgā krusas brāzmā viegli varēja aiziet bojā visu mūžu krātie ietaupījumi. Kaut gan tavās rokās ir saimniecības rēķinu grāmatas, tu tomēr nesaproti, cik daudz Kavaijē šais trijos gados paveicis!

Rozā klusēja, un Denī, viņā neskatīdamies, piebilda:

— Protams, savas sievas sabiedrību es tev neuzspiedīšu. Mēs paliksim dzīvot pie Kavaijē. Esam nolēmuši, ka bez taviem ienākumiem arī šis nams piederēs tev . . . Vai tiešām tu varēji iedomāties, ka es likšu tev dzīvot kopā ar Irēnu?

Denī pat iesmējās: vai tiešām Rozā būtu pieļāvusi tādu varbūtību, ka viņam radies tik zaimojošs nodoms? Bet Rozā pēkšņi nokaunējās par to, ka brālis viņu vērtē tik augstu. Dusmas aprima, sirdi apņēma dziļš miers un klusums. Neko neapsvērusi, viņa sāka brāli pierunāt:

— Kā tu varēji iedomāties, ka es nepretošos un ļaušu jums ar bērnu dzīvot pārvaldnieka mājā? Denī, lūdzu, aizmirsti visu, ko es tev sarunāju: tavas sievas vieta ir šeit, šajā namā, kas ir pietiekami liels, lai tajā bez kādām ķildām sadzīvotu mēs visi. Man nevajag vairāk par divām istabām.

— Nē, nē, tas nav iespējams, — Denī iebilda, — tev tas nepatiks.

Taču, jo vairāk Denī pretojās, jo neatlaidīgāk Rozā gribēja izrādīties pašaizliedzīga un jo mazāk viņu biedēja šī iespēja. Viņai ienāca prāta, ka Irēna varētu tam nepiekrist, celt iebildumus.

— Iebildumus? — iesmējās Denī. — O, nē! Irēna būs pārlieku laimīgai

— Un tomēr, — Rozā maigā balsī pārmeta, — es nesaprotu, kā tu to spēji...

— Vai nav vienalga — šī vai kāda cita? — Deni izdvesa.

Rozā izlikās šos vārdus nedzirdējusi. Pašai par brīnumu, šai mirklī viņa Irēnu neienīda. Viņa lāvās cēlsirdīgas uzplūdiem, juzdama dziļu atvieglojumu: viņas dvēsele šķita atraisījusies no jebkura zemiskuma.

Luijs Larps, ģērbies frakā, atvēra divviru durvis un pavēstīja jaunkundzei, ka galds klāts. Brālis un māsa apsēdās viens otram pretī svinīgi uzpostajā ēdamzālē, kur kamīnā dega vīnogulāju stīgas. Uz baltā galdauta mirdzēja Revolū ģimenes veclaiku sudrabs. Lakstīgala pogāja salstošā ceriņkrūmā. Denī teica, ka patlaban esot jauns mēness, tāpēc nakts būšot auksta un vajadzēšot dedzināt darvu, lai apdūmotu vīnogulājus un augļu kokus. Pamanījis, ka Rozā ironiski vēro servjeti, ko viņš pēc Kavaijē parauga bija aizspraudis aiz vestes, Denī nosarka un uzklāja to uz ceļiem. Kādus šausmīgus paradumus viņš bija ieguvis! Rozai kā bērnībā vairākkārt nācās atgādināt: «Nesit karoti pret šķīvi! Skaties, kur tu liec elkoni!»

Viņi vienaldzīgi runāja par Žiljēnu, tēvu, mati, izbrī-.nljušies, ka atrodas vieni paši ēdamzālē, kur vēl nesen bija valdījis Oskars Revolu. Tie visi bija miruši. Pusiz-dzisušajā kamīnā vīnogulāju stīgas savijās kvēlojošu čūsku kamolā. Saltā īpavasara nakts draudīgi ieskāva brāli un māsu savā tumsa. Pa reizei viens vai otrs •pieminēja tos, par kuriem agrak vairījās runāt — Pjeru un nogalināto Landēnu. Tagad viņiem vairs nebija aizliegtu tematu. Beidzot Rozā piecēlās un teica:

— Es iešu tev līdzi pie Kavaijē, viss jānokārto pēc iespējas drīz . . .

Cik Rozai viegli likās būt augstsirdīgai! Viņa noskūpstīs Irēnu. Rozā dega nepacietībā piepildīt šo cēlo apņēmību. Denī stingu skatu raudzījās māsā, un viņa apaļajās nakstputna acīs sariesās asaras. Viņš saņēma māsas roku, bet nenoskūpstīja to. Viņi devās laukā, un pirmoreiz mūžā Rozā dzirdēja dzeguzi kūkojam naktī — trīs dzidrus toņus, kam sekoja dīvaina, nikna šņākšana.

XX

— Nu, protams, Irēna! Turpmāk veļu pārzināsiet jūs.

Rozā pirmoreiz manīja atplaukstam Irēnas sārto, allaž saīgušo seju. Marijas Kavaijē meitu bija apžilbinājuši milzīgie palagu un servješu kalni lielajā skapī. Viņa bija atgriezusies ar bērnu no slimnīcas un tikai kopš dažām dienām dzīvoja kungu mājā.

Tā Rozā atteicās no savām pēdējām priekšrocībām. Viņa darīja 'to ar vieglu sirdi. Svarīgākais šķita — būt pēc iespējas augstsirdīgākai pret Irēnu. Rozā nemaz nepadomāja, kāpēc viņai šie sīkie upuri bija tik viegli. Droši vien viņa visām mājas lietām bija daudz mazāk pieķērusies, nekā pašai likās.

— Skaties, Irēna! Šie palagi austi vēl tajos laikos, kad dzīvoja mušu abu vecmāmiņas un, blakus sēžot, pie kamīna vērpa.

— Jā, mūsu Kavaijē dzimta ir ļoti veca, — ierunājās Irena.

— Protams, ļoti veca un krietna dzimta, — piekrita Rozā un klusībā domāja: «Beidzot viņa sāk pierast.»

Paņēmusi atslēgas, jaunā saimniece aizslēdza skapi un, atpogādama blūzi, teica, ka bērns droši vien esot izsalcis.

— Bet Irēna! Ko jūs darāt! Vai aizmirsāt, ko lika

ārsts? Paulam drīkst dot vienīgi rīsa novārījumu . . . Šorīt viņam atkal bija caureja.

— Jūs laikam domājat, ka es savu bērnu badā mērdēšu?

— Denī būs dusmīgs. Tik karstā laikā bērnu pārbarot ir bīstami, — Rozā lūkoja Irēnu pierunāt.

Bet Irēna nikni atcirta, ka atbildēšot par to tikai vīram.

— Turklāt, sākot ar rītdienu, es Paulam sakšu dot viru! — viņa izaicinoši piebilda.

— To mēs vēl redzēsim! — sakaitinata iesaucās Rozā.

- Vai tas galu galā ir mans vai jūsu bērns? — Irēna

atjautāja.*

— Tas ir Denī dēls, inusu — Revolu ģimenes atvase, un es nepieļaušu, ka.. .

Irēna izdrāzās no istabas, ar troksni aizcirzdama durvis. Kādu brīdi Rozā stāvēja veļas istabā, kur bija neciešami karsts. Nē, Rozā nespēs sagaidīt Denī mājās. Viņa tūlīt pat ar tramvaju brauks uz Bordo un uzmeklēs brāli tenisa klubā, kur viņš pēc kantora slēgšanas parasti mazliet izklaidējās. (Pēdējā laikā «Leonjanas fermai» pilsētā Senžāna ielā bija sava noliktava un kantoris.) Atpakaļ Denī viņu pārvedīs savā jaunajā «Der-rak’ā». Šonedēļ pat bērnam jāsameklē laba aukle, runa taču ir par bērna veselību un varbūt pat dzīvību.

Iegājusi savā istabā, Rozā uzlika galvā glītu salmu cepurīti (galva tajā izskatījās ļoti maza) un aplūkoja sevi spogulī; vai tērps pietiekami pauda viņas sēras? Iešuves baltais zīds likās pārāk spožs. Viņa noņēma ari pie jostas piesprausto rozes pumpuru. Saules svelme Rožu nebiedēja. Viņa sasniedza piestātni, kur reiz agrajos, krēslainajos rītos bija gaidījusi pirmo tramvaju. Debesis bija blāvās. Ceļmalā pie apputējušas vīksnas, kam bija nobirušas gandrīz visas lapas, čirkstināja vientuļš sienāzis. Labu laiku pirms tramvaja parādīšanās Rozā dzirdēja tā zvaniņa šķindas.

Rozas rokassomiņā kopš iepriekšējā vakara mētājās Pjera Kostado vēstule. Viņa to nebija pat atvērusi. Tagad Rozā atplēsa aploksni un steigā pārlaida acis dažām rindām:

Karstums sasniedz piecdesmit grādu ... Tev droši vien tas šķiet neticami, bet es šo svelmi panesu bez sevišķām grūtībām. Brīdī, kad es Tev rakstu, visapkārt valda dziļš klusums ... Un tomēr neviens neguļ . ..

Rozā pašķira nākamo lappusi:

Viss, ko es še stāstu, Tev varbūt liksies muļķīgs: esmu laimīgs un tomēr ciešu. Man nav neviena, kam es varētu uzticēt savas domas, kaut gan šeit netrūkst cilvēkut kas mani mīl un, paši to neapzinoties, spēj būt labi un patiesi sirsnīgi... Es esmu te visvājākais, un viņi dara visu, lai man palīdzētu...

Iebāzusi vēstuli atpakaļ somiņā, Rozā izņēma pūder-kārbiņu un nopūderēja pietvīkušos vaigus. Kaut gan pulkstenis rādīja jau seši, slīpie saules stari nežēlīgi dedzināja pat caur vagona logu audekla aizkari-ņiem.

Izkāpusi no tramvaja, Rozā salīga važoni un brauca tālāk uz klubu. Atvērtais saulessargs slēpa viņas seju, tomēr Deiiī māsu acumirkli pazina un, atstājis tenisa spēlētājus, nāca pretī. Denī vēl nebija sācis spēlēt un ieteica braukt tūlīt mājās. Vakara vēsumā viņi varēšot mazliet pavizināties.

Roza vilcinājās uzsākt sarunu par darba piedāvājumu biroju un aukli. Pašreiz labāk brāli neuztraukt. Nepār-ģērbies, nenovilcis baltās tenisa bikses un kurpes, Denī sēdās automobilī. Mašīnu vadot, viņa seja k|uva dīvaini neizteiksmīga. Apaļās pūces acis raudzījās tālumā »pāri laikam un telpai. Viņš klusēja, un likās, it kā viņš /pie stūres snaustu. Neprātīgā ā'trumā mašīna traucās uz priekšu, bet Rozā nejuta baiļu. Arī lamu vārdi, kas tos 'pavadīja, Rožu neskāra. Pēkšņi viņu bija pārņēmusi pilnīga vienaldzība pret visu. Pasaule aiz viņiem tinās putekļu vērpetē. Rozā domāja par nāvi, kas bija tik tuvu — tiklab viņai, kā šim velosipēdistam, ko, drāzdamies garām priekšā braucošajai mašīnai, viņi biezajā putekļu mākonī nebija pamanījuši. .. Tikai pēdējā acumirklī Denī ar strauju stūres pagriezienu novirzīja automobili sāņus .. . Putekļi ietriecās viņiem sejās un palika uz vaigiem ...

— Denī, brauc mājās! Mēs nokavēsim vakariņas.

— Es nogriezīšos pa tuvāko ceļu caur Maršprimu.

Mājas priekšā dārza luktura gaismā pārvaldnieks ar sievu ēda vakariņas.

Irēna teica:

— Es paēdīšu kopā ar jums. Viņi vēl aizvien nav pārbraukuši.

— Nē, pagaidi! Tas nebūs pieklājīgi, — iebilda māte. Irēna noraidoši purināja galvu: nē, viņa paēdīs kopā

ar vecākiem, pabaros bērnu un liksies gulēt. Marija piecēlās, sameklēja šķīvi un ielēja meitai viru. Pārvaldniekam tagad bija arī kalpone, bet viņš nevarēja mierīgi paēst, ja šī meiča rosījās ap galdu.

Bija jau dziļa nakts, kad Irēna pamanīja automašīnas starmešus, kas pēkšņi apgaismoja kokus lielceļa malās. Neiedegusi gaismu, Irēna steigā izģērbās un apguļas. Kad ienāca Denī, viņa izlikās aizmigusi.

— Irēna, vai tu jau guli? Vai nejūties vesela?

Sabozusies viņa neatbildēja. Denī tik tikko saskatīja

tumšo blāķi gulta zem segām. Viņš lūkoja Irēnu pierunāt nākt leja vakariņās. Irēna spītīgi klusēja.

Tad Denī teica:

— Šovakar ir ļoti karsts ... Es pārgulēšu kabinetā uz dīvāna . . . Divatā gulēt būs grūti. . .

Viņš paņēma pidžamu un nonesa to istabā, kur Lan-dēns kādu nakti bija sarunājies ar sava saimnieka ēnu. Pēc tam Denī devās uz ēdamistabu, kur to gaidīja Luijs Larps. Ģērbies frakā, it kā pašreiz būtu ziemas vidus, sulainis stāvēja pie Rozas krēsla:

— Vienu šķīvi es noņēmu, — viņš ziņoja. Luijs Lar-ps nemūžam nespētu izteikt: «Es noņēmu jūsu kundzes šķīvi.. .»

Ienaca Rozā, paguvusi jau pārģērbties. Viņi dzēra sauso baltvīnu, kas bija vēss un skābs. Melones smarža pildīja telpu, kur pustumsā neredzami šaudījās naktstauriņi. Tālumā klusu ducināja pērkons.

— Pauls jūtas labāk, bet Irēna tomēr viņu par daudz baro. Viņa nekādā ziņā negrib ieturēt diētu un ēdināt bērnu ar rīsa tumi.

— Pavisam piemirsu! Klubā es satiku Luizi Pifeto. Viņai aukle vairs nav vajadzīga; tā esot tiešām priekšzīmīga. šonedēļ Luize to atsūtīs pie mums. Un Irēnai būs jāsamierinās ar notikušo.

Rozā tikko spēja apvaldīt gandrīz vai mežonīgu prieka uzplūdumu. Pie galda viņi vairs nesarunājās. Skumjā augusta nakts ar tāliem pērkona grāvieniem

Ш iemidzināja pasauli. Ēdamistaba bija pilna plīvojošu •spārnu, kas no tumsas traucās uz gaismu. Rozā un Denī piecēlās no galda.

— Ja Irēna aizvien vēl dusmosies, es likšos gulēt uz dīvāna.

— Nē, nē, Denī! Tā nevar! Tev jābūt pacietīgam, mai-'gam, tas ir tavs pienākums ... — Rozā teica, pati kaunēdamās par savu ļaunvēlīgo prieku.

— Pirms gulētiešanas es vēl mazliet paelpošu svaigu gaisu, — viņa piebilda.

Izgājusi tumšajā dārzā, Rozā apsēdās uz soliņa un atliektu galvu raudzījās debesīs. Tāpat kā bērnībā viņa vēroja krītošās zvaigznes. Tumsā iezīmējās Irēnas atvērto logu melnie četrstūri. Rozā izdzirda Denī paskarbo balsi, kam neviens neatbildēja. Istabas durvis aizcirtās. Pēc brīža Denī iznāca dārzā un apsēdās māsai blakus.

— Irēna vēl aizvien skaišas. Par aukli es neiedrošinājos ieminēties.

Rozā teica, ka šovakar krītot neparasti daudz zvaigžņu. Denī aizsmēķēja cigareti.

— Vai tu atceries Pjera vārsmu par krītošām zvaigznēm?

Un Denī dziedošā balsī nodeklamēja:

Planētu pulku un bangas, kas niknumā dun,

Zvaigznes, kas iekrit jūrā kā zaļzilā saujā,

Atid, man nevajag vairs, ja pazūd acis tev guns,

Kuru mans skūpsts izdzer, sūrumu piejaucot skaujam,

— Jā, bet kā tālāk? Kā bija tālāk? Esmu aizmirsis .. .. Rozai ienāca prātā nākamā rinda:

— Vai tālāk nebija tā:

Dziļdzelmju skatiens tavs kā okeāns, grauz un dzeļ. • •

— Cik mu|ķlgi, ka nevaru atcerēties!

Ak, ši mirstīgā seja, kuru piens un asinis krasot Mani mūžīgu salkumu sveļ.. .

Tā ir nokritis auglis, manās delnās kas lāso.

— Vakar es saņēmu vēstuli no Pjera, — brīdi klusējusi, Rozā ieminējās.

— Vai viņš ir vesels?

— Šķiet, ka jā .. . Neesmu vēl līdz galam izlasījusi.

— Nabaga Pjers, — teica Denī, — viņš mani ļoti mīlēja, bet es izturējos rupji. Kad viņš atgriezīsies, es būšu pret viņu ļoti labs, ļoti uzmanīgs. Kaut gan tad viņam tas būs vienalga, jo viņš mani vairs nemīlēs.

Virs abu sēdētāju galvām atskanēja pakluss troksnis. Šķita, ka Irēna, atspiedusies ar elkoņiem pret palodzi, skatās dārzā.

Rozā viņu uzrunāja:

— Beidzot vismaz var elpot, vai ne, Irēna?

Atbildes vietā noklaudzēja logu žalūzijas.

Rozā ieteica brālim doties mājās:

— Pamēģini vēlreiz, esi prātīgs! .. .

Denī atsacījās: divas reizes viņš velti pūlējies sievu nomierināt, lūdzis, bet viņa spītīgi klusējusi.

— Kaut vienu nakti varēšu mierīgi izgulēties uz dīvāna, esmu to godīgi nopelnījis, tici man.

— Bet Denī! — Rozā, izlikdamās sašutusi, iesaucās un apspieda smīnu.

Neapdzīvotajās istabās krakšķēja mēbeles. Ar vienu roku pieķērusies bērna šūpulim, Irēna raudot bija iemigusi un klusu krāca. Rozā savā istabā jau stundas ceturksni stāvēja, nometusies ceļos pie gultas, galvu iespiedusi segās. Dievu lūgt viņa nespēja: prātā šaudījās dažādas domas. Denī, izstiepies uz dīvāna, bez šausmām domāja par to, ka šai istabā nošāvies tēvs. Adas dīvāns vēl tagad oda pēc tēva cigāru dūmiem. Denī vairs nebaidījās miroņu. Kāda bauda būt vienam! Sākot ar rītdienu varēs sūtīt uz tirgu ienākušās agro vīnogu šķirnes. Kaut tikai strīds ar Irēnu nesabojātu attiecības ar Kavaijē! Irēnas vecāki šais muļķīgajās nesaskaņās nav jāiejauc. Tikko bērns būs aukles gādībā un tādējādi paglābts no Irēnas treknajām virām, Denī, izmantojot -pirmo ķildu, pāries uz atsevišķu istabu. Bet vai tas būs viegli izdarāms? Šķiet, ka Irēna viņu patiesi mīl .. . Taču nē, tikai viņas pašmīlība ir aizskarta . . . Denī domāja, ka viņš sievietēm nepatīk. Pret sevi viņš izjuta dīvainu fizisku riebumu. «Irēnai tagad ir Revolū uzvārds, viņa dzīvo lielajā ēkā, viņa ir Paula Revolū māte ... Ko viņai vēl vajag? Bet cik Rozā var būt pacietīga! Taču drīz viņai tas apniks, viņa nespēs panest tādu dzīvi. Rozai ir jau divdesmit divi gadi ... Neviens vairs viņai nopietni nepatīk . . . Bet kā es varu tik droši teikt, ka neviens? Varbūt tomēr kāds .. . Rozas vientulība ir gandrīz vai baiga... Dažkārt pietiek ar vienu sastapšanos. Cik briesmīgi, ka dzīvē nav nekā pastāvīga, — viss rit, mainās, nevar apturēt laika plūsmu, nevar apstādināt to brīdi, kad kaut kas šķiet sasniegts, kad dzīve liekas kļuvusi ciešama un neprasa no cilvēka vairāk, nekā ir viņa spēkos.»

Rozā klausījās, kā lietus lāses čab koku lāpās. Cik jauki! Lietus bez negaisa un krusas! Neciešamais karstums bija mazinājies. Paulam tagad būs vieglāk, it īpaši, kad viņu vairs neaudzinās pēc mātēs- laucinieciš-k'ajām ierašām... Vai pašas dēls Rozai- būtu biji§ mī|āks par šo? Droši vien ne — viņas dēlam nebūtu Revolū uzvārda. Dīvaini, ka viņai šis apstāklis pēkšņi likās svarīgs! Pusmiegā Rozā sapņoja. Smadzenēs pavīdēja kaut kur lasī-ts teiciens: «Lai glābtu bērnu, jāziedo māte . . .» Lietainās naktīs Rozā bieži atcerējās mirušos tuviniekus. Viņa tos neapraudāja, bet drīzāk gan nožēloja, ka, gujot kaipenēs, tie zaudē priekšrocības, kas ir nabadzīgajiem ļaudīm, kurus aprok zemē, — viņu mirstīgās atliekas savienojas ar zemi, un debesu valgme viņus sasniedz caur zāli, koku saknēm un smiltīm.

Nākamās dienas vakarā, izkāpjot no au>to, Denī jautāja māsai:

— Vai tu Irēnu brīdināji, vai viņa jau zina, ka atbrauks aukle?

Rozā atbildēja, ka neesot ar svaini likusies. Tā likusi pasniegt brokastis guļamistabā.

— Es lūdzu Irēnas māti, lai mēģina meitu pārliecināt, — Marija man piekrita; viņa pati redz un saiprot, ka Irēnai šādās lietās nav'pieredzes un ka tā neņem vērā nekādus padomus.

Ar nelielu aizkavēšanos vakariņās ieradās Irēna sasarkušām, aiztūkušām acīm. Denī runāja ar māsu par cilvēkiem, ko Irēna nepazina. Viņa klusēdama sēdēja pie galda, pat nepieskardamās tukšajam šķīvim savā priekšā. Rozā apjautājās, kas viņai kaitot, vai viņa nejūtoties labi.

— Vajag piespiesties un kaut drusku ieēst, tas nepieciešams bērna dēļ .. .

Irēna piecēlās un elsodama izskrēja no ēdamistabas. Rozā pamāja Denī, lai viņš sievai seko. Denī piecēlās. Viņš šķita pārguris. «Tā, beidzot sākusies krīze,» Rozā domāja. «Kad tā būs pāri, viss atkal ieies savās sliedēs.» Nevarēdama brāli sagaidīt atpakaļ, Rozā devās augšā,

Apstājusies otrā stāva kāpņu telpā, viņa izdzirda saucienus, kas mijās ar elsām:

— Es taču esmu ar mieru pieņemt šo aukli ... Ne jau tāpēc es raudu, tu pats to labi saproti... Esmu ar mieru darīt visu, ko tu liksi, tikai ne to, ko pavēlēs tava māsa... Kadē| viņa jaucas mūsu dzīvē? Kāpēc viņa neapprecas kā citas sievietes? Kāpēc viņa te tup un kūda tevi pret mani? Lai viņa nedomā atņemt manu bērnu! Citādi es viņu nogalināšu! Jā, jā, nogalināšu! Liec to vērā! Notiks nelaime . . .

Denī ierunājās dīvaini rāmā balsī, centās sievu nomierināt, lūdza viņu būt prātīgai. Taču Irēna sāka kliegt vēl skaļāk. Rozā nokāpa lejā. Viņa izgāja uz lieveņa, atspiedās ar muguru pret sienu un palika tā stāvam.

Laiks bija nomācies. Šajā naktī neviens pie debesīm nespētu saskatīt krītošas zvaigznes. Pa atvērto logu, Rozai virs galvas, skanēja brāļasievas kliedzieni — 'tur plosījās sāpju un naida negaiss. Vārdu saturu Rozā nespēja saprast, bet ne jau vārdi bija svarīgi: viņa zināja, ka Irēnas izmisuma cēlonis un visu nesaskaņu avots ir viņa — Rozā. Kāpēc viņa iejaucās, kāpēc aizsargāja bērna veselību? Nē 'taču, ne jau bērna veselība bija galvenais. Rozā saprata, ka šī ir pavisam parasta sadursme, kādas mēdz būt visās ģimenēs, — cīņa sievas un māsas starpā par ietekmi uz Denī.

Bet kāpēc viņai tik ļoti sāp sirds šai naktī, kad necaurredzamajā tumsā nav iespējams atšķirt pat rēgaino koku stumbrus? Rozas sirds bija pilna rūgtuma . . . Kaut varētu spert soli, aizbēgt, pazust tumšajās alejās! Taču viņa stāvēja kā pienaglota, un viņas kājas trīcēja.

— Vai tu esi šeit, Rozā?

Rozā pazina Denī tabakas smaržu.

— Beidzot Irēna nomierinājās, — Denī teica. Esmu ievērojis, ka, pamatīgi izraudājusies, viņa guļ kā nosista. Ko lai dara, šī histērijas lēkme bija jāpacieš.. gan jau beidzot viss izlīdzināsies. Būtībā te vainojama audzināšana. Viņa ir nepareizi audzināta un tāpēc nespēj iztikt bez šiem briesmīgajiem skandāliem. Bet ne tev, ne man tas nav svarīgi. Liekas, it kā tas viss notiktu kaut kur tālu no mums un mus nemaz neskartu. Man nav grūti no tā aizbēgt, ieslēgties savā pasaulē. Man šķiet, arī tev tas nenākas grūti. Bet Irēna kā nožēlojama muša sitas pret loga rūti, aiz kura atrodas mūsu pasaule, kur elpojam mēs, tu un es. Mūs saista ne tikai kopējā bērnība un atmiņas, nē! Arī tad, ja mēs būtu dzīvojuši šķirti, mus vienotu mūsu asinis, neredzamā straume, kas plūst tevī un manī... Nabaga muša drīz vien pagurs, aprims un liksies gulēt . .. Vai tad viņai trūkst savu prieku? Neraugoties uz visu, viņas sapnis ir piepildījies, viņa ieguvusi vairāk, nekā drīkstēja cerēt. Es tev apsolu, Rozā, ķa viņa 'tevi nekad vairs neuztrauks. Bet tev jāpadomā par sevi, par savu laimi.

— Man laimes vairs nebūs ... — Rozā klusu teica.

Denī noprata, ka māsa runā par Robēru, un jautāja,

vai Rozā vēl arvien viņu mīlot. Rozā dziļi nopūtās un iesmējās:

— Ak dievs, nē!

Rozā nevienu nemīlot un nekad vairs nevienu neiemīlēšot. Viss esot galā .. . Denī tam nepiekrita.

— Ļoti vienkārši, cilvēki man vairs neeksistē, — Rozā apgalvoja. — Tie man šķiet kā bezseju tēli, kuru valoda man paliek nesaprotama. Tie nāk it kā no citas planētas.

— Arī es izjūtu to pašu, — teica Denī. — Augu dienu es kaut ko daru, kaulējos, tirgojos, parakstu vēstules. Bet tikai pēc sešiem vakarā, sēdēdams mašīnā pie stūres., ēS-a-tkaī. kļūstu es pats, atkal esmu Denī,'tavs brālis.

Kas gan šais vienkāršajos vārdos bija tik nomācoši smags? Jau izteikti un apklusuši — tie aizvien vel valdonīgi skanēja ausīs. Rozā domāja, ka būtu neprāts padoties negaidītajai šausmu izjūtai.

Denī atkal ierunājās:

— Rozā, es tev tūlīt pateikšu kaut ko pavisam ārkārtīgu. Man šķiet, ka šovakar es pirmoreiz dzīvē esmu lamīgs. Jā, jā, — viņš atkārtoja, — es esmu laimīgs.

Biljarda zālē atskanēja soļi. Tur kāds nāca, uzgrūdās mēbelēm. Uz sliekšņa paradijas Irēnas stāvs. Aizsmakuša balsī viņa sauca:

— Denī, vai tu drīz nāksi gulēt?

Viņš atbildēja, ka palikšot vēl kādu laiciņu dārzā. Ka par nelaimi, Rozā meģinaja brāli pusbalsī pierunāt, lai viņš paklausa sievai.

— Klusējiet, neliete! — Irēna pēkšņi iekliedzās.

Rozā sastinga, piespiedusies pie sienas. Viņu aizsargāja dzelzs galdiņš. Pār viņu saka gāzties riebīgu lamu vardu straumes. Denī ar roku aizspieda sievai muti, lai vismaz daļu no tiem apslāpētu. Kā viņa iedrošinājās kliegt? Kā šī neprātīga drīkstēja apvainot Rožu? Tas viss ilga tikai dažas sekundes. Taču viens vienīgs zibens uzliesmojums vismelnākajā naktī spēj atklāt skatam neierobežotus tālumus. īsā mirkļa pietika, lai Rozā ieraudzītu līdz šim nepazītas kaislības, drūmu, izdzisušu vulkānu krāteriem izrobotu bezgalīgu tuksnesi.

Daudzu jo daudzu cilvēku dzīve ir miris ceļš un neved nekur. Bet citi jau kopš bērnības zina, ka dodas pret kādu nepazītu jūru. Jau rūgtums vēja elpā viņus izbrīni, jau lupas sajūt sāls garšu, līdz beidzot, kad veikta pēdēja kāpa, bangojošā bezmēra kaislība ietriec sejā smiltis un putas. Tad viņiem atliek vai nu pazust bezdibenī, vai griezties atpakaļ.

Deni pūlējās aizvest ireful, vilka viņu uz kāpņu pusi, bet viņa likās spēcīgāka par viru. Denī izdevās sievu satvert un noturēt tikai tāpēc, ka viņa bija gandrīz paģībusi. Viņa atguvās tikai tad, kad jau stāvēja uz pirmā kāpņu pakāpiena. Denī aizvadīja sievu līdz istabai.

— Neatstāj mani vienu, neej atpakaļ lejā! — viņa vaidēja. — Ja tu iesi atpakaļ, es izlēkšu pa logu . ..

— Es taču palieku pie tevis, vai tad tu neredzi? Es gulēšu pie tevis . . .

— Tu paliksi pie manis visu nakti?

Jā, jā, protams, viņš paliks visu nakti . . . Denī turēja Irenas roku. Viņam likās, it kā lejā aiz loga dzirdētu Rozas elpu, bet tās bija tikai vēja šalkas koku lapās. Viņš dzirdēja, ka Rozā aizbultē durvis. Un tagad viņa droši vien jau ir savā istabā.

Kā sastingusi Rozā sēdēja uz gultas malas.

Uz cinkotā skārda jumta smagi krita pirmās, retās lietus lāses. Rozā ņems līdzi vienīgi savus apzeltīta sudraba tualetes piederumus, bet nepieciešamo veļu nopirks Bordo. Drēbes viņai varēs atsūtīt vēlāk uz norādīto adresi. Gan viņa pagūs apdomāt, uz kurieni doties. Tagad galvenais — aizbraukt no šejienes, bēgt, kur acis rāda, tikai nepalikt šeit! Bēgt... Dem saņems kantorī nomierinošu vēstuli, kurā būs rakstīts, ka Rozā aizbraukusi uz neilgu laiku . . . Cik bezgala tālu viņa novirzījusies no tā ceļa, kas šķita atrasts kādā vakarā pirms trim gadiem, kad Denī izkrita eksāmenā! Rozā nevar paredzēt, kas viņu nākotnē sagaida, bet šis ceļš viņai ir atkal jāatrod. Vai meklēt to lūgšanās? Rozā nespētu atbildēt noteikti, bet droši vien tā bija lūgšana, kuras gaismā viņa skaidri saredzēja, kas tagad darāms. Viņa domāja vienīgi par to, kā jārīkojas šobrīd un nekavējoties. Viņa zināja vienīgi to, ka rīt no rīta, vēl pirms ‘sešiem, steigsies uz piestātni un jau no tālienes dzirdes tramvaja zvana šķindas. Sešos no rīta droši vien būs jau gaišs, un, ja nebūs biezās miglas, viņa neredzēs, kā tuvodamās aizvien lielāka aug ciklopa ugunīga acs — tramvaja starmetis. Bet, tāpat kā seno dienu agrajās krēslas stundās, šī milzīgā acs joprojām dega Rozas dvēselē.

ФРАНСУА МОРИАК

«ДОРОГА В НИКУДА»

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

FRANSUA MORIAKS

CEĻI PRET JORU

Redaktore M. Silmale. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore M. Krasovska. Korektore A. Buša. Nodota salikšanai 1961. g. 9. februāri. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 18. martā. Papīra formāts 70Xl08'/»2. 7,63 fiz. iespiedi.; 10,46 uzsk. iespiedi.; 10,03 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 15558. Maksā 60 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 14085-D1865. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 635.

A (Fr)

Content

Moriaks Fransuā Ceļi pret jūru