Zimmels Johanness Mario

Cilvēks nav vientuļa sala

Johanness Mario Zimmels

Cilvēks nav vientuļa sala

Ir neciešama, pat noziedzīga augstprātība, ja cilvēks apgalvo, ka otra cilvēka eksistencei ir jēga vai ka tā ir bezjēdzīga. Nekad mēs, apjukušās, nevarīgās būtnes, rāpodamas pa šo zemi, nespēsim to izlemt. Un nekad mums nebūs lemts zināt, kāda nozīme r>ar būt cilvēka dzīvei, kāda neaptverama nozīme tai var būt pat — vai tieši!— savā nožēlojamā niecīgumā.

Akts Nr. 5 JS 422/73

I.  APSŪDZĪBAS RAKSTS KRIMINĀLLIETĀ,

KAS IEROSINĀTA PRET

MANKOVU Suzannu, sauktu MORANU Silviju, dzim. 1935. gada 25. maijā Berlīnē, kinoaktrisi, neprecējušos, Vācijas pavalstnieci, dzīv. Mandevilas kanjonā 705, Beverlihilā, Kalifornijas štatā, ASV.

Vecāki: MANKOVS Ērihs, miris.

MANKOVA, dzim. Ostera, Olga, mirusi.

Patlaban apsūdzētā atrodas izmeklēšanas cietumā Nirnbergā.

Uz izmeklēšanā noskaidroto faktu pamata prokuratūra inkriminē apsūdzētajai sekojošo:

Apsūdzētā norunājusi tikšanos ar savu seno paziņu Romero Retlendu, kinoaktieri, dzim. 1912. gada 9. augustā, dziv. Mērtlkrīkā. Oregonas štatā, ASV. Retlends vēlējies runāt ar apsūdzēto, un tikšanās nolikta 1973. gada 8. oktobri pulksten 17.00 Nirnbergā, viesnīcā «Pie baltā riteņa».

Apsūdzētā atsakās atklāt tikšanās iemeslu, kā arī sarunas saturu. No fakta, ka sastapšanās notikusi viesnīcā, kur parasti izīrē istabas uz stundām, kā arī no apstākļa, ka apsūdzētā ieradusies tur nepazīstamā izskatā — tumšās brillēs un parūkā, var spriest, ka tikšanās mērķis bijis pilnīgi privātas un intīmas dabas.

Izmeklēšanas gaitā noskaidrots, ka 1961. gadā Retlends kopā ar toreiz publikai pilnīgi nepazīstamo apsūdzēto, kas vēl saukusies Mankova, ticis angažēts filmai, kura uzņemta Berlīnē. Retlends arī vienmēr apgalvojis, ka esot apsūdzētās vienpadsmit gadus vecās meitas Barbaras («Barbas») tēvs. Pēc liecinieku izteicieniem un preses apgalvojumiem. Barbara atrodas internātā Noristaunas tuvumā, apmēram četrdesmit kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Filadelfijas, Filadelfijas štatā, ASV. Tā kā apsūdzētā iesniegusi oficiālu apliecību, kas izslēdz iespēju, ka bērna tēvs būtu Retlends, bet pati savukārt kategoriski liedzas sniegt jebkādas ziņas par savām attiecībām ar Retlendu un par

1973. gada 8. oktobra sarunas saturu, jāsecina, ka apsūdzētā savas rīcības motīvu noklusē.

No izmeklēšanas materiāliem izriet:

Apsūdzētajai bijusi līdzi Valtera sistēmas pistole, modelis TPH, kalibrs — 6,35 mm. Ar to tika šauts. Šāviens nonāvēja Retlendu. Apsūdzēto atrada viesnīcas «Pie baltā riteņa» 39. istabā. Viņai rokā bija pistole. No tā secināms, ka šāvusi viņa pati. Līķī atrastā lode, pēc ballistikas ekspertu atzinuma, izšauta no iepriekš minētās pistoles. Kā konstatējis tiesas ārsts, Retlenda nāve iestājusies acumirklī.

Pie Retlenda nav atrasts ne ierocis, ne arī kāds personas dokuments. Viņa personību vajadzēja noteikt identifikācijas dienestam. Kabatās atrada tikai trīs gredzenā savērtas atslēgas, 85 dolārus un 30 centus, kā arī divus ceļotāju čekus, katru par 100 dolāriem.

Istabu, kurā noticis noziegums, bija pasūtījusi apsūdzētā.

No šiem apstākļiem secināms, ka Retlendam nav bijušas nekādas aizdomas un viņš nav varējis aizstāvēties.

Tāpēc apsūdzēto apvaino aktiera Romero Retlenda nogalināšanā, ļaunprātīgi izmantojot apstākli, ka upuris neko nav nojautis un nav bijis spējīgs aizstāvēties. Līdz ar to apsūdzētā sodāma par slepkavību saskaņā ar kriminālkodeksa 211. pantu.

5  JS 422/73

PIELIKUMS PIE 1973. GADA 20. DECEMBRA APSŪDZĪBAS RAKSTA KRIMINĀLLIETĀ PRET

MANKOVU Suzannu, sauktu MORANU Silviju.

1. Liecinieki:

a)jozefs kuncingers, viesnīcas «Pie baltā riteņa» šveicars, Nirnbergā, akta 4. lpp.

b) elfija krĀke, profesionāla prostitūta, Nirnbergā, akta 7. lpp.

c)  džo GINCBĒRGERS, amerikāņu filmu sabiedrības «Seven Stars»1 prezidents, Holivudā, akta 47. lpp.

d) rods brekens, apsūdzētās aģents, holivudā, akta 15. lpp.

e)  dr. ruta reinharde, Sofijas slimnīcas virsārste, Nirnbergā, akta 35. lpp.

f)   filips kavens, bez profesijas, patlaban izmeklēšanas cietumā, akta 8. lpp.

g)   vigberts sondersens, virskomisārs, Nirnbergā, akta 10. lpp.

h)  dr. eliots kesners, Santamonikas slimnīcas psihiatriskās nodaļas galvenais ārsts, Beverlihilā, akta 62. lpp.

i)  dr. robērs SIGRAŅS, Sentbernadetes slimnīcas virsārsts, Parīzē, akta 51. lpp.

j) Dr. Klemenss HOLOVEJS, Noristaunas internāta vadītājs, akta 72. lpp.

k) Zans Marī KURTĒNS, Montekarlo drošības policijas galvenais komisārs, akta 81. lpp.

1) Hulio da KAVA, kinorežisors, Madridē, akta 93. lpp.

m) Karlo MARONE, filmu iznomātājs, Romā, akta 97. lpp.

n) Frederiks 2ERĀRS, Montekarlo radio un televīzijas sabiedrības galvenais diktors, akta 76. lpp.

o) Bobs KAMINGSS, «Siranas filmu sabiedrības» ražošanas • procesa vadītājs, Holivudā, akta 100. lpp.

p) Karmena KRUZEIRO, sekretāre svešvalodu pratēja, Madridē, akta 87. lpp.

r) Gerhards FOGELS, galvenais policijas uzraugs, Nirnbergā, akta 13. lpp.

2.  Eksperti:

a)   Dr. Valters LANGENHORSTS — ballistikā, Berlīnē, akta 96. lpp.

b)  prof., dr. med. hanss PRINNERS, tiesu medicīnas institūtā, Nirnbergā, akta 41. lpp.

c) prof., dr. med. vilhelms esenbahs, erlangenas universitātes psihiatriskajā klīnikā, akta 107. lpp.

3.  Lietiskie pierādījumi:

a)  valtera pistole, modelis TPH, kalibrs 6,35 mm,

b)  brilles ar tumšiem stikliem,

c)  gaiša parūka,

d)  atvāžams zelta medaljons ar apsūdzētās meitas krāsainu fotogrāfiju.

4.  Notikuma vietas apskates materiāli.

Saskaņā ar tiesu iekārtas likuma 80. pantu un kriminālprocesu kārtības 7. un 9. paragrāfu tiesas process ietilpst Nirnber-

1 «Septiņas zvaigznes» (angl.). (Seit un turpmāk tulkotājas paskaidrojumi.)

gas — Firtas apgabaltiesas zvērināto tiesas kompetencē. Aizstāvis: advokāts Dr. Oto NILSENS, Nirnbergā, Loblera ielā 126a. Celdams atklātu apsūdzību, es ierosinu

a)  apsūdzību pielaist galīgai iztiesāšanai Nirnbergas — Firtas zvērināto tiesā,

b)  noteikt galīgās iztiesāšanas termiņu,

c)  dot rīkojumu pagarināt iepriekšējo apcietinājumu sakarā ar to, ka joprojām pastāv tā iemesli.

Saskaņā ar kriminālprocesu kārtības 5. panta 117. paragrāfu

apcietinājuma pārbaudes termiņš: ………………..

Kriminālprocesu 2. panta 121. paragrāfā norādītais termiņš beidzas 1974. gada 8. aprīlī.

Nākamais apcietinājuma pārbaudes termiņš pēc kriminālprocesu kārtības 4. panta 122. paragrāfa 1974. gada 8. aprīlis.

d  )……….

Par pierādījumiem minami:

1. Liecinieku izteikumi: ļ

2. Ekspertu atzinumi: l

3. Dokumenti: f Skat. pielikumu

4. Citi pierādījumi: J

I.   Kopā ar aktiem Nirnbergas — Firtas apgabaltiesas krimināllietu nodaļas priekšsēdētāja kungam

Nirnbergā, 1973. gada 20. decembrī

Nirnbergas — Firtas apgabaltiesas prokuratūra

Dr. Gvido Vengers (paraksts) Virsprokurors

\

SIMPTOMS

Sabīne: Mes esam cits pret citu tik ļauni, cik ļauni vispār varam būt.

No Torntona Vaildera «Mēs vēlreiz laimīgi esam tikuši cauri».

1

—  Labdien. Lūdzam jūs pienākt pie matstikla loga vārtu kreisajā pusē. Raugieties, lai seja būtu tieši loga priekšā un attālums no stikla apmēram desmit centimetru! Pateicos.— Zemā, metāliskā sievietes balss, kas atskanēja no hroma plātnes spraugām, kad uzspieda dārza vārtu zvana pogu (droši vien teksts bija' ierunāts lentē), tagad apklusa. Neatslēgtajā vadā šņāca strāva. Es šos kumēdiņus pazinu, iepriekšējā naktī biju jau šeit bijis.

Tātad veicīgi jāpievirzās pie mazā, apjumtā matētā lodziņa vārtu kreisajā pusē. Man vajadzēja mazliet saliekties, jo esmu metru astoņdesmit divus centimetrus garš. Rātni jāpievirzās vajadzīgajā atstatumā. Sai trešdienas vakarā, 1971. gada 24. novembrī, bija neganti auksts, lietus gāza straumēm, turklāt virs Parīzes šņākdama trakoja pretīga vētra.

Lietus pilēja man no mēteļa, ritēja aiz apkakles, spiedās cauri kurpju zolēm. Kopš biju ieradies Parīzē un iekļuvis šai slapjdraņķī, profilakses pēc riju pretgripas tabletes, jo tā tik vēl trūka, lai es tagad saslimtu. Vismīļāk es pietemptos — tik riebīgi un šķebeni es jutos. Taču par pietempšanos nevarēja būt ne runas. Patlaban man vajadzēja īpaši skaidru galvu, kas spētu aukstasinīgi apsvērt. Jo, ja nu gadās vēl kas . . .

Man virs galvas iedegās spilgta gaisma. Arī to es jau pazinu. To pazina ikviens, kas šeit ieradās un kam bija

tiesības ieiet šai namā. Par to ikviens tika brīdināts iepriekš, kā tiku brīdināts ari es. Parka vidū uzceltajā, pilij līdzīgajā senajā villā, kuru es tumsā nespēju saskatīt, bija uzstādīta maza iekšēja televīzijas iekārta. Sargs, kas tobrīd dežurēja (viņi mainijās ik pēc astoņām stundām trīsreiz diennaktī — arī tas man bija pateikts), tupēja savā istabā pie televizora ekrāna (tas man gan nebija parādīts, taču aprakstīts bija). Sai ekrānā varēja redzēt vienīgi manu seju. Katrs, kas šeit ieradās un drīkstēja ierasties vēlreiz, tika uz karstām pēdām nofotografēts. Laikam dežurējošam sargam uz galda bija veseli albumi, pilni ar šīm fotogrāfijām. Pašas pēdējās nez vai nemētājās turpat apkārt. Droši vien viņš tagad meklēja manējo, to, kas atbilda sejai televizora ekrānā.— Tagad nosauciet savu vārdu,— atskan a metāliskā sievietes balss.

—  Lūdzu, lēnām un i.

Sis solo atskanēja >,.irtns fra' ski, bet tad tika atkārtots vāciski, angliski un itālis

«Now pronounce your nome. &towly and clearly, please.»

«Adesso dica il suo nonu , per favore. Lentamerite e chiaramente, per j vore . . .»

Sievietes balss visu "iku bija vier… un tā pati. Izglītota dāma.

Lietus strūklas, samērcējušas matus, tecēja acīs: biju noņēmis cepuri.

—  Filips Kavens,— es teicu.

—  And your number, please,' — balss turpināja.

—  Ed il suo numero, per favore.

Vispirms viss noskanēja franciski.

Šoreiz es pārmaiņas pēc atbildēju franciski:—Treize.2

Trīspadsmit bija numurs, ko man iedeva vakarvakarā, kad es šeit ierados pirmoreiz. Mūs sagaidīja šīs iestādes kalpotāji ar milzīgu amerikāņu limuzīnu. Visu garo ceļu no Orlī lidostas līdz šejienei šie divi spēka mitriķi nerunāja ne vārda. Taču arī vienam no viņiem vajadzēja izkāpt un nostāties matstikla loga priekšā — un tikai tad vārti atvērās. Kad vēlāk devos projām, man pavēstīja, ka mans pazīšanas skaitlis esot trīspadsmit.

—  To jūs neaizmirstiet, monsieur Kaven. Trīspadsmit. Bez ši pazīšanas skaitļa jus netiksit iekšā pa vārtiem . . .

1 Un, lūdzu, jūsu numuru (angl.).

2 Trīspadsmit (franc.).

Gauži smalks iestādījums. Pats smalkākais. Un, protams, dārgākais. Parku iejož režģots žogs, cilvēkam nav ko domāt pārrāpties tam pāri, augšā ir asas smailes un stieple, pa kuru tak laikam plūst strāva. Man paskaidroja, ka visur uzstādītas trauksmes ierīces. Praktiski šī ēka līdz ar parku bija nodrošināta apmēram tāpat kā Anglijas bankas galvenā naudas glabatava.

īsajā Kavē ielā pašā Buloņas meža mala dega tikai divas laternas. Tumšs pēc velna. Neko vientulīgāku vispār nevarēja iedomāties. Diez ko viņi te dara dienā, kad ir gaišs, kad nelīst un kad garām iet un brauc cilvēki. Droši vien to pašu, es nospriedu. Satiksme te laikam diez kāda nav. Un nedaudzajiem gājējiem, kas parādās šajā iela ar tās piecām pilīm līdzīgajām villām, tak jau laikam te redzamai? un dzirdamais nav nekas neparasts. Tie, kam tas ir neparasts, jādomā, brīnās — nu, un lai brīnās vien uz veselibam.

—  Mērci',— noteica kairā, skanīgā sievietes balss lentē — acīmredzot tieši šis nokrāsas dēļ izvēle bija apstājusies pie šīs dāmas. Viņa pateicās vēl trijās citās valodās. Tad lente izslēdzās, spilgtā gaisma nodzisa. Abas vārtu puses dūcot atbīdījās pa sliedēm uz sāniem. Pa grantētu ceļu es iesoļoju parkā. Vārti aiz manis tūdaļ atkal noslēdzās. Vai jums tas iedveš cienību? Man iedvesa.

Parku neapgaismoja spuldzes. Tikai pie pašas zemes, dažkārt pa pusei aizsegtas ar košuma krūmu, grantētā celiņa abās malās zibsnīja sīkas gaismas bultiņas, norādīdamas virzienu. Tās vizēja dzeltenas kā medus. Sajā parkā auga visdažādākie koki visdažādākā skaitā: kļavas, dižskābarži, egles, priedes, liepas, sēru vītoli, pat palma! Tā gan šķita panīkusi. Bija arī visvisādi krūmi un dzīvžogi. Pļaviņu nebija, parka bija biezi saauguši koki. Lapotnēs vējš spēlēja ērģeles. Cepuri biju uzlicis atkal galvā un sekoju bultiņām. Pametu skatienu uz rokas pulksteņa spīdošajiem cipariem. Astoņpadsmit trīsdesmit sešas minūtes. Ap pulksten sešpadsmitiem biju devies projām no «Le Monde» viesnīcas. Skaidrs, ka ne Silvijas rolSroisā un arī ne manā maserati ghibli. Protams, neizmantoju arī taksometru no viesnīcas stāvvietas. Aizgāju uz stāvvietu Elizejas laukos, iesēdos tur kādā vāģi un pateicu šoferim, kur braukt, sākumā, zināms, minēdams nepareizu virzienu:—Lūdzu, uz Konkordijas laukumu.

Paldies (fronc.).

—  Klausos, ’sieur.

Šoferis šāvās kā nelabā trenkts. Vai esat kādreiz braukuši ar Parīzes taksometru? Dzīvākās satiksmes stundās? Ar franču šoferi? Jā? Tad jūs jutīsit man līdz. Nē, vēl nekad? Tad jums nav ne jausmas, kāda var būt dzīve. Jums nav ne mazākās jausmas. So robu savā izglītībā jums vajadzētu steidzīgi aizpildīt. Protams, tikai tad, ja jums ir stipri nervi. Ļoti stipri nervi. Ja šis priekšnoteikums pastāv, tad jums tas jādara! Citādi jūsu eksistencē kaut kā trūkst. Un citādi jūs nemūžam neiemācīsities pa īstam pašu francūžu franču valodu.

—  Crevez, salopard.!1

—  — Ta gueule, crapule!2

—  Idiot, foutez le camp!3

—  Bougre de con/4

—  Gueule-de-merde!b

—  Mon Dieu, quel con!r>

—  En foire!1

Un tā tālāk — bez apstājas. Tas viss, protams, top nobērts, ne reizes neizņemot mutes kaktiņā iekniebto cigareti. Turklāt ik brīdi draud briesmas, ka taksometrs sadursies ar citām mašīnām. Bremzējot kauc riepas. Pēc apstāšanās mašīna tik spēji raujas uz priekšu, ka pasažieris ar būkšķi atgāžas atpakaļ sēdeklī. Šoferis tā manevrē, ka iekšā sēdētājam galu galā Dievu lūgt vien gribas. Tikai nesakiet šoferim, lai brauc uzmanīgāk. Viņš to nekādā ziņā nedarīs. Viņš tikai piedāvās pasažierim pašam sēsties pie stūres un vadīt viņa nolāpīto ķerru vai arī — tas ir ticamāk — pasūtīs jūs, pats zināt, kur.

Es to esmu pārdzīvojis tik bieži, ka tobrīd vispār neko nemanīju. Turklāt biju aizņemts. Visu laiku vēros ārā gan pa aizmugures logu, gan pa sānu lodziņiem. Vai kāds no šiem tipiem man seko? Vai seko vairāki? Ja seko, tad man katrā ziņā no šīs astes jāatkratās. Līdz šim tas bija izdevies. Arī vakar Cīrihē pēc preses konferences «Dolderā». Viesnīcā «Le Monde» es biju nokļuvis tikai pusdivos naktī. Tad jau pirmā nelaime bija notikusi.

' Kaut tu nosprāgtu, nejauceni! (Franc.)

1  Riebīgais purns! (Franc.)

' Idiot, pazūdi kokos! (Franc.)

4  Sūdabrālis! (Franc.)

5  Smirdigais purns! (Franc.)

6  Ak Dievs, kāds mēsls! (Franc.)

7  Gatavais tirgus! (Franc.)

Mani gaidīja bērnumeita Klarisa un Brekens — maķenīt iereibis. Viņi gaidīja mūsu apartamentu spoži apgaismotajā salonā — kad Silvija uzturējās Parīzē, mēs allaž apmetāmies šajā apartamentā. Salonā dirnēja arī maza auguma plikpauris ar bezgala sērīgu, bezgala labsirdīgu seju. Viņa acis aizslēpa biezi briļļu stikli. Es šo cilvēku pazinu.

—  Dakter Levi! Ko tad jūs te darāt?

Viņš man pateica, ko darot.

Tas notika šonakt pulksten pusdivos.

Šobrīd — tās pašas dienas vakarā — es sēdēju taksometrā. No pirmā izkāpu Konkordijas laukumā un iesēdos otrā. Braucu pa Kēdorsē gar Sēnas kreiso krastu, tad pa Kēbranlī uz rietumiem pāri Jēnas tiltam atpakaļ uz otru krastu. Pārkāpu atkal citā taksometrā. Sis šoferis lādējās vēl sulīgāk nekā iepriekšējais, viņam bija jāmet līkumi, lai tiktu pāri Trokadero laukumam uz Puankarē avēniju un nogrieztos uz ziemeļiem. Foša avēnijas krustojumā atkal paņēmu citu taksi. Rullējām pa Buloņas mežu līdz Madrides vārtiem. Biju apbraucis lielu loku un jutos mierīgs: man neviens nesekoja. Nu es šai draņķīgajā lietū, spītēdams nejaukajai vētrai, gāju kājām. Līdz Rišāra Valasa bulvārim nav tālu. ko iet. Visapkārt nevienas dzīvas dvēseles. Bet lietus gāza aumaļām, un jau pēc īsa brīža kurpes bija dubļainas, bikšu staras slapjas un mētelis tumšs no lietus strūklām. Kad beidzot iegriezos Rišāra Valasa bulvārī, biju galīgi notašķījies. Ar kažokādu oderētais mētelis spīdēja. No cepures pilēja ūdens. Vienā laidā slīdēja kājas. Lādējos niknāk par visiem taksometru šoferiem, kas mani jebkad veduši.— proti, niknāk par viņiem visiem kopā. Beidzot nokļuvu Kavē ielā. Apstājos pie augstajiem, dzelzī kaltajiem vārtiem un piezvanīju.

Un tad četrās mēlēs no automātiskās iekārtas atskanēja metāliski erotiskā sievietes balss:—Labdien. Jūs tiekat lūgts pienākt pie matstikla loga vārtu kreisajā pusē. . .

2

Parks palika aiz muguras. Priekšā slējās kungu māja, celta ap 1880. —1890. gadu. Tas ir laiks, kurā es būtu vēlējies dzīvot. Ekipāžas un gāzes apgaismojums. Oskars Vailds, kas savam «Doriāna Greja portretam» butu varē-

jis smelties dažas ierosmes arī no manis. Kāds laikmets! Kad toreiz nodzisa gaisma, tad iemesls tam nebija enerģētikas krīze, un, kad aizvērās aizkari, tie bija no mīksta zīda, nevis no sintētiska auduma . . .

Devos augšup pa platām akmens kāpnēm. Margas pa labi un pa kreisi greznoja akmens tēli. Žilbinoši kā zibspuldze man virs galvas vēlreiz uzliesmoja gaisma, Tad itin kā neredzama roka atvēra lielos ieejas vārtus. Elektroniska ierīce, te viss bija elektronisks. Es iegāju iekšā. Zināju taču, kas mani sagaida. Turpretī šonakt biju juties varen pārsteigts. Tas, kas no ārpuses izskatījās pēc apburtas Fin de siиcle1 pils, iekšpusē bija ultramoderna klīnika.

Viss balti lakots, no tērauda un hroma. Gaiteņi. Durvis ar uzrakstiem: 1. laboratorija — EKG — Anestēzija —

2. laboratorija — Galvenais ārsts — 1. operāciju zāle — Rentgens— 2. operāciju zāle— Interns— 3. operāciju zāle. Virs triju operācijas zāļu durvīm dienā dega sarkanā gaisma. Tagad tā bija izslēgta. Te, gaiteņos, pa kuriem es jau reiz biju soļojis, atturīgi, visai atturīgi oda pēc slimnīcas. Nesastapu nevienu vienīgu cilvēku, nedzirdēju nevienu vienīgu skaņu. Manā pirmajā apmeklējuma reizē bija gluži tāpat. Tā vien rādījās, ka te vispār nav laužu! Arī tas bija priekšzīmīgi organizēts.

Nu es biju pienācis pie abiem liftiem. Viens bija liels — slimnieku pārvadāšanai, otrs — normāls lifts pasažieriem. Kā jau teikts, es šeit orientējos labi. Iekāpu pasažieru liftā un piespiedu trešā stāva pogu. Lifts dūkdams cēlās augšup. Palūkojos mazajā spogulītī kabīnes sienā. Redzēju savu seju. Slapju. No lietus un sviedriem, zem acīm noguruma loki. (Tā bija otrā nakts, kad gulējis tiku labi ja divas stundas.) Noņēmu cepuri. No tās pilēja ūdens.

Trešais stāvs. Garš gaitenis, ko apgaismoja stipri apslāpēta gaisma. Uz durvīm lieli cipari — vairāk nekas. Te es vēl nebiju gājis, taču zināju, kurp man jāiet.

Vienpadsmitā istaba.

Te jāiet iekšā — to es zināju, jo, kad pēcpusdienā no «Le Monde» zvanīju uz klīniku, man pateica. Atvēru durvis. Aiz tām pletās tumšs priekšnams. Nevarēju sataustīt gaismas slēdzi. Diemžēl ārdurvis biju aiztaisījis un nu neatradu ceļu uz izeju. Gluži vienkārši vairs neatradu šīs

1 Laikmeta nogale. (Franc.)

nolāpītās durvis — jūs jau sapratīsit, kāpēc. Nosvīdis aiz niknuma un nevarības apziņas, aptaustīju sienas.

Pēkšņi durvis! Rokturis! Es to nospiedu. Durvis atdarījās. Gaidīju, ka ieraudzīšu atkal gaiteni. Vīlos. Biju atvēris kādas citas durvis. Ieraudzīju plašu istabu. Arī te neatradu slēdzi, tomēr šo to varēju saskatīt, jo gandrīz pie pašas grīdas, mūrī iebūvēta, aiz bieza dzeltena stikla dega elektriskā spuldze. Tās gaismā es saredzēju istabas vidū slimnieka gultu. Saskatīju to tāpēc, ka ta bija balta. Ārā gaudoja vējš, lietus pātagoja logu rūtis. Tuvojos gultai un iedams gandrīz paklupu pret krēslu. Tad es arī ieraudzīju visu šo daiļumu.

Galva vienos biezos baltos pārsējos. Tikai deguns un mute brīvi. Arī acis pārsietas. Baltā bumba man šķita milzīgi liela un baisma. Cits nekas nebija redzams, to apslēpa sega. Te nu pamatīgi oda pēc slimnīcas. Es šo smaku nespēju paciest. Man sametās šķērmi.

—  Silvi j!— Klusums.

—  Silvij!—saucu krietni skaļāk. Atkal klusums.

Trīsreiz izrunāju viņas vārdu, beigās jau kliegdams.

Nekādas reakcijas.

Sī sieviete vairs neizrādīja ne mazākās dzīvības zīmes. Gluži kā beigta.

Pabāzu roku zem segas un sataustīju viņas delnu. Auksta kā ledus. Paspiedu to, pat paknaibīju. Nekā. Tad pamanīju, ka tur, kur zem apsējiem vajadzēja but Silvijas ausīm, un aizmugurē, pakausī, no baltās bumbas stiepjas ārā tievas plastmasas caurulītes, kas nokarājas uz grīdas novietotā stikla traukā. Tā kā saredzēt bija grūti, es notupos. Traukā bija asinis, ne pārāk daudz, tomēr asinis. Es atkal izslejos. Nosvīdu no galvas līdz kājām. Novilku slapjo mēteli, nosviedu līdz ar cepuri turpat aizmugurē, atpogāju svārkus, saraustīju kaklasaiti — to darot, kreklam iztrūka augšējā poga. Es blenzu uz drausmīgo balto bumbu, kas apslēpa Silvijas galvu. Silvijas, kura nekustīgi gulēja gultā. Tas viesa mani velnišķīgu nemieru. Ja nu kas noticis? Cilvēkam tak galu galā jādomā arī par sevi, vai ne? . . .

Nu labi, visas sievietes ir uz mani kā uzburtas.

Nu skaisti, es esmu viens no tiem zeļļiem, par kuriem sapņo ikviena.

Tātad klausieties patiesību: biju playboy.

Te, šajā izmeklēšanas cietumā, viss ir taisni lielisļts. Omulīgās kameras. Gultu matrači. Psiholoģiskā pieeja. Sanitārās iekārtas. Medicīnas darbinieki un — ja ir tāda vēlēšanās — dvēseļu gana palīdzība. Ēdiens. Iemītnieki un viņu aprūpētāji, sākot ar uzraugu kungiem līdz direktora kungam, izturas cits pret citu tik iejūtīgi un pieklājīgi. Ir iespējas nodarboties ar sportu. Bibliotēka. Tajā atrodami ne vien daudzu zemju klasiķu kopotie raksti, ne vien vesela gūzma daiļliteratūras un citu žanru darbu, kas — jūs sapratīsit, tas ir tikai tāds izteiksmes veids — patlaban atrodas visu mutē. Te ir arī modernākie leksikoni. Piemēram, ceturtais, pārstrādātais Brokhauza izdevums. F. A. Brokhauzs, Vīsbādenē, 1971. Ceturtajā sējumā (no NEF līdz SID) 201. lappusē, vidējā slejā apmēram pusē lasāms: «Piayboy/’pleiboioi/(angl.), vīr. dz., gen.-s, daudzsk. -s — elegants, iznesīgs, lielāko tiesu bagāts dīkdienis; siržu lauzējs.»

Vai esat to pārlasījis, tiesneša kungs? Tādā gadījumā es jūs lūdzu pievērst īpašu uzmanību vārdiņiem «lielāko tiesu». Lai kas bijis redaktors — garā es spiežu viņam roku, kaut arī (taču es no sirds lūdzu neuzskatīt to par matu skaldīšanu, vainas meklēšanu vai pat bāršanos), kaut arī — lai cik pateicīgs es būtu jau par šo «lielāko tiesu»— visatbilstošākais vārds būtu bijis «reizēm».

Playboy — tāds nu ir šis vārds. Jūsu balsī, godātais tiesneša kungs, šo vārdu izrunājot, saklausāma nelabvēlīga pieskaņa — ko tur liegties? Nekas smalks tas patiešām nav. Tikai ieskatieties Brokhauzā: tur rakstīts «lielāko tiesu». Tātad pastāv nianses, vai ne? Un cik tās ir lielas! Playboy, nudien, nav ikreiz «turīgs»: kaut jel tik brīnišķi labvēlīgi noskaņotā sabiedrība beidzot saprastu šo patiesību! Piemēram, es nepavisam neesmu turīgs. Jūs grozāt galvu, tiesneša kungs, ak jā, tā tas ir, es manu — jūs šaubāties. Jūs atminaties manu brāli un labi zināmo kabeļu rūpnīcu, ko mēs esam mantojuši no tēva. Drāma, par kuru jūs mudināt mani stāstīt, bija sensācija pasaules mērogā — jūs zināt, ka šajā ziņā es patiesi neko nepārspīlēju. Mūsu ģimenes vārds miljoniem reižu skanēja gan no televizoru ekrāniem un pa radio, gan arī bija lasāms laikrakstos. Mans nabaga krietnais brālis Kārlis Ludvigs! Cik labprāt es viņam to visu būtu aiztaupījis! Bet vai tas jebkad bijis manā varā? Ne, nudien, ne. Tas

viss nebija un joprojām nav pa spēkam ari pašai varenākajai varai.

Bet, ja nu jūs uzskatāt, ka ir jauki būt tikai tādam piayboy kā man, proti, nepavisam ne turīgam playboy, tad jūs rūgti maldāties. Tas ir draņķīgi. Nolāpīti, nolādēti draņķīgs ir šis darbs, šī eksistence — sauciet to, kā gribat,^— un es izlūdzos piedošanu par stiprajiem vārdiem, kas nupat izlauzās pār manām lūpām. Es ļoti baidos, ka drīz man izlauzīsies vēl stiprāki — nē, ne izlauzīsies, es glūži vienkārši nevarēšu bez tiem iztikt. Es ļoti vēlētos, kaut nebūtu bijis playboy. Tikai — ko lai dara? Es tāds biju. Turklāt kāds! Zināt, tiesneša kungs, dažkārt, nē, diezgan bieži es gauži labprāt būtu sev stundām ilgi zvetējis pa purnu par to, ko darīju, par savu brīnišķo raksturu. Njā, bet tad man tūdaļ atkal iešāvās prātā bezrūpīgā, skaistā dzīve . . .

Starp mums abiem runājot: nebija tak arī pats ļaunākais liktenis būt Grētas Garbo mīļotajam, vai ne? Un jūs man piekritīsit, tiesneša kungs, ja teikšu, ka dāma, kas mīl mani, ir dižāka par Garbo. Viņa ir — un jūs noteikti man arī šoreiz tūdaļ pievienosities — šai rūpniecībā vislielākā, kāda jebkad bijusi.

Silvija Morana — pati lielākā.

Protams, es pats piebildīšu, pirms jūs līdz tam aizdomāsities, protams, mēs dzīvojam tādā laikmetā, kurā Patiesi Lielas Kinozvaigznes — Sievietes jēdziens kļuvis jau gandrīz svešs. So patiesi Lielo ir visai maz — Teilore, Kardināle, Lorēna, Streizande, Sneidere, Liza Minelli, Gārlendas meita ,'un dažas citas, vai ne—, jo šobrīd starptautiskajai filmai arvien vajadzīgākas kļūst vīriešu kārtas kinozvaigznes (tāpēc ka sižeti kļūst arvien vīrišķīgāki) un šobrīd pavisam reti redz pasaulnozīmīgas filmas, kuru centrā būtu liela māksliniece.

Kas īsti noticis? Vai zūd interese par sievišķīgo? Vai vīrieši apzināti vai neapzināti jau nolēmuši vispār vairs neizrādīt nekādu patiku pret pretējo dzimumu un vienojušies arī to nokārtot savā starpā? No kurienes cēlusies šī pēkšņā (tikai šķietamā?) vienaldzība pret to, kas visos laikos allaž šķitis visinteresantākais? Vai mūsu zeme kļūst auksta, impotenta, homoseksuāla, lezbiska? Ja tā — tad kāpēc? Vai nākamībā cilvēks saņems bargu sodu par to, ka būs līdzīgs izraktenim, proti, normāls?

Kinorūpniecība nerada laikmeta izjūtas, tā seko tām pa pēdām, pielāgojas tām. Kinorūpniecība • rīkojas pareizi,

bet nezina, kāpēc. Džordža Orvela «1984»1 nav vairs tālu. Sakiet man jel, tiesneša kungs, no kurienes ceļas šī vispārzināmā nepatika pret visu sievišķīgo, šī vispārzināmā vīrišķības apjūsmošana, tā teikt, jo brutālāk, jo jaukak. Protams, daudziem kungiem tas ir zelta laiks — bet jūs taču piekritīsit, ka tādam kā man šādas perspektīvas ir nomācošas, vai ne? Bailes no kastrācjjas, Edipa komplekss, asinsgrēka ’aizliegums, regresija, simptomu izstumšana. instinktu izraisītās briesmas, priekšmetu mīlestība, interjekcija, substitūcija un tā tālāk, un tā tālāk — arī tas viss nepalīdz atrisināt šo problēmu. Kur tas laiks, kad šajās jomās nikni rakās Zigmunds Freids! Šodien? Freidam vieta atkritumu kaudzē! Sic transit yloriu mundi.’ Sieviešu godība gan nav gluži pagājusi. Kaut arī starptautiskajās filmās varoņa lomā arvien biežāk redz vīrieti, kas vai plīst aiz speķa pārpilnības, tomēr — jā, jā, tomēr — ik pa brīdim rodas pasaulnozīmīgi darbi ar kinozvaigzni sievieti, un no manis pieminētajām nedaudzajām lielajām aktrisēm visdižākā ir Silvija Morana — ne vien pašreizējās attīstības ietvaros, kas sola mums tik bēdīgas izredzes (mēs, nudien, dzīvojam drūmā laikmetā, tiesneša kungs!), nē, ne vien šo nožēlojamo laiku ietvaros, bet arī atskatoties uz pašiem kinematogrāfijas sākumiem — viņa ir pati,lielākā aktrise.

Un tagad nekas nelīdzēs. Jau pašā sākumā man jākļūst indiskrētam (drīz vien es savā atzīšanās runā būšu spiests kļūt par vēl ko ļaunāku): tātad šī vislielākā aktrise itin kā ieguvusi mani savā īpašumā. Ak Dievs! Ieguvusi uz mūžīgiem laikiem — tādu kā es te stāvu. Es biju viņas īpašums. Viņas vīrietis, viņas miesa. Tā viņa domāja. Es labprāt būtu domājis citādi, taču nekādi nejaudāju vairs izkļūt no šī velnišķīgā loka. Nu jā, un tāpēc es dragāju tādā pašā garā tālāk. Tomēr man jums tūdaļ jāpaskaidro, ka es negrasos pārklāt savu rīcību ar glītu ētikas plīvuriņu. Tam es esmu jau sen pāri. Es vairs nevienam netēloju supervaroni, kāds savu mūžu neesmu bijis. Es esmu tīrais mēsls. Jums te savu dzīvesstāstu klāsta visriebīgākais nelietis, tipisks cuka. To sauc Filips Kavens.

1 Džordžs Orvels romānā «1984» (1949) tēlo sabiedrības un personības attīstības perspektīvas. Tajā parādīta nespēja radīt līdzsvaru starp personību un romānā attēloto valsti.

1 Tā paiet pasaules godība (iot.).

Ar šo vārdu mani pazist visa pasaule (un es ar to nebūt nelepojos!). Ar vārdu «Filips Kavens» un kā Silvijas Moranas pastāvīgo pavadoni. Kad es ar viņu iepazinos, biju divdesmit septiņus gadus vecs, viņai toreiz bija trīsdesmit trīs, un kopš tā laika pagājuši jau pieci gadi. Nākamnedēļ es te, šajā ērtajā kamerā, nosvinēšu savu trīsdesmit otro dzimšanas dienu, un Silvijai, šai — nē, par to patiešām nav ko strīdēties, tā domā visi — šai pašai dievišķīgākajai starptautiskajai kinozvaigznei, kas reizē, protams, ir arī pati neapvaldītākā, pati nesātīgākā, pati neprātīgākā zvaigzne,— uņ kas par to?— patlaban ir trīsdesmit astoņi gadi. Tagad ir tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada novembris. Kopš tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotā gada esmu dzīvojis uz viņas, vienīgi uz viņas rēķina. Pirms tam playboy Filipam Kavēnam klājās sūdīgi, un, ja es saku «sudigi», tad izsakos vēl nepieļaujami pieklājīgi, tiesneša kungs. Es atceros Brokhauzā atrodamo «playboy» definīciju un vārdus «lielāko tiesu».

Jā, piecus gadus es dzīvoju vienīgi,uz Silvijas Moranas rēķina, tagad tas viss atklāsies, man žēl mana brāļa Kārļa Ludviga, ši krietnā vīra, žēl arī kabeļu rūpnīcas; taču pēc šī cilvēka nošaušanas viss apgriezies ar kājām gaisā. Es dzīvoju uz Silvijas Moranas rēķina. Un nedzīvoju šauri. Pēc pasūtījuma šūtos uzvalkus, zīda kreklus, pulksteņus ar platīna rokassprādzēm, visu manu garderobi, maserati ghibli markas mašīnu (tā maksāja 130 000 franku — jaunums!— un ātrumu es patiešām vienmēr kā rotaļādamies uzdzinu lidz 290!)— šo visu man deva viņa un deva vēl daudz ko citu. Viņa man visu pirka un par to maksāja. Jo viņa — man nav, ak, man nebūt nav nodoma šobrīd šajos apstākļos ar to vēl lielīties — jo viņa bija uz mani kā uzburta. Es allaž darīju visu, lai viņa justos apmierināta. Biju viņas rīcībā dienu un nakti, vienmēr. Es izpildīju ikvienu uzdevumu, ikvienu vēlēšanos, un viņai allaž bija neskaitāmas vēlēšanās, to jūs varat man ticēt, tiesneša kungs. Protams, viņa bija arī greizsirdīga. Kā ārprātīga. Tieši, kad sākās tas, kas tagad novedis pie slepkavības, viņas greizsirdība bija tik briesmīga, ka man pašam arvien biežāk uzmācās sajūta — nupat es kļūšu traks.

Kopā ar Silviju Moranu es pēdējos piecos gados esmu redzējis tik daudz valstu un pilsētu visos piecos kontinentos, pavadījis tik ilgu laiku visgreznākajos hoteļos, kopā ar Silviju drāzies tik daudzu gaisa satiksmes līniju transatlantiskajās lidmašīnās no uzņemšanas vietas uz

uzņemšanas vietu, ka te nu mana atmiņa daļēji atsakās klausīt. Taču šajos piecos gados, kurus es nekad neaizmirsīšu, kuri uz visiem laikiem iespiedušies man atmiņā, es esmu smēlies iespaidus un pārdzīvojumus arī citur: esmu iepazinies ar tādiem vīriem un sievām, par kuru eksistenci nekad agrāk nebiju nojautis, par kuru eksistenci nojauš tikai nedaudzi,— tie ir vīri un sievas bez vārda, par viņiem skaļi nebazūnē kā par asinīs mirkstošajiem briesmoņiem — ļaužu pavedējiem un iznīcinātājiem, šos vīrus un sievas negaida neviens apbalvojums, pat ne vismazākais, nekas, vienīgi uzupurēšanās, atteikšanās, darbs līdz pilnīgam spēku izsīkumam, allaž jaunas vilšanās, allaž jauns izmisums, bet arī allaž jauna cerība, allaž jauna drosme, ko sniedz nemūžam neizsīkstoši avoti; tie ir vīri un sievas, kas atrodas ārpus manas un — jā gan — arī ārpus jūsu pieredzes loka, tiesneša kungs, tā ka man, ar viņiem iepazīstoties, sākumā likās, ka esmu nokļuvis uz citas planētas — un tā gan ari tiešām bija —, uz citas, ļoti mazas un skaistas planētas, kas atrodas uz mūsu tik lielās, tik briesmīgās planētas.

«Un vieni ir tumsā, bet otri — gaismā. Taču redz tos, kas ir gaismā, un tos, kas tumsā, neredz.» Brehts, tiesneša kungs. Par spīti visai cieņai, es iebilstu arī pret ģeniālo Brehtu. Es, kas esmu nulle: es iebilstu, jo gluži vienkārši zinu labāk, jo es esmu redzējis tos, kas tumsā! Vēl vairāk: tos, kas ir gaismā, gandrīz vai nav vērts redzēt, pēc visa, ko esmu piedzīvojis uz šīs otrās dīvainās un brīnumainās planētas, tiesneša kungs, es to šodien apzinos. Nē, tādam kā man vērts vēstīt vēl vienīgi par tiem, kas mīt tumsā, ja jau nu viņi paši negrib, lai viņus redzētu.

Sastapšanās ar šiem cilvēkiem bija vissatriecošākais, ko es jelkad esmu piedzīvojis, un" es nekad un nemūžam neaizmirsīšu pat pašu sīkāko sīkumu. Mans pienākums ir pastāstīt par visu labo, ko esmu skatījis un kas paradoksāli, baismi un pretdabiski izaudzis no visļaunākā ļaunuma, visnelabākā nelabuma, vissliktākā sliktuma un vispār par savu rašanos var pateikties tieši šai nejaucībai; mans pienākums ir pavēstīt to, jo tas jādara zināms ļaudīm, tas aizkustinās viņu sirdis, aizkustinās tik spēcīgi, ka es patlaban nevaru pārredzēt sekas,— mans pienākums ir pastāstīt šajās lappusēs vienīgi jums, tiesneša kungs, un vēlāk, prāvas laikā, daudziem, tik daudziem, cik vien iespējams. Jā, tam es esmu izvēlēts — kas mani izvēlējis, tiesneša kungs?— tieši es, pats necienīgākais,

kādu vien var iedomāties. Un tā nu es esmu izlēmis (tas jūs nomierinās): es nekad nemelošu. Ne jau kaut kādu sirdsapziņas pārmetumu dēļ, ak kungs, es un sirdsapziņas pārmetumi! Nē, nē, patiesība, proti, ir tā: pēc visa, ko esmu pārdzīvojis kopā ar tiem, kas mīt tumsā, ar tiem, kam nav vārda, ar vārgajiem, kas tomēr sava šķīstuma un bezgalīgā cilvēciskuma dēļ galu galā ir stiprāki par stiprākajiem, es vairs nevaru melot. Es gluži vienkārši to vairs nevaru! Protams, es varētu klusēt. Taču es jūtu nepieciešamību runāt, dot liecību, sakot patiesību, patiesību un neko citu kā patiesību. Pretīgi, vai ne, tiesneša kungs, ar kādu nekaunību es pat tagad vēl pastāvu uz šo greznību — greznību teikt patiesību . . .

4

Un nu turpināsim tādā pašā garā. Silvija deva man visu. Gandrīz visu. Savu čeku grāmatiņu vai bankas pilnvaru viņa nedeva nekad. To nu ne. Vispār nekad nedeva skaidru naudu. Tikai kabatas naudu, ne pārāk lielu. Viņa bija tūliņ sapratusi, ka citādi es viņu pievilšu vai aizlaidīšos līdz ar visu viņas mantu, vai arī izdarīšu gan vienu, gan otru. Sai sievietei, tiesneša kungs, ir neticami smalks instinkts. Nu jā, un tad vēl bija arī Barbara, viņas meita. Es nebiju viņas tēvs, bet Barbara prasīja no manis bezmaz triju tēvu pienākumu pildīšanu!

Šobrīd meitenītei ir gandrīz vienpadsmit gadi. Kad es viņu pirmoreiz ieraudzīju, viņai bija seši. Barbīte iemīļoja mani jau pirmajā tikšanās mirklī. Pieķērās man. Pat dadzis nespēj tā pieķerties. Man jau pirmajā mirkli sametās šķērmi. Es nevarēju viņu ciest. Es vispār nevarēju ciest bērnus. Es nīdu — ja tas nav pārāk spēcīgs izteiciens, runājot par tādiem nenozīmīgiem niekiem,— es nīdu bērnus, visus kā vienu. Bet Barba nu reiz bija pasaulē, un. tā es sēdēju uz dibena peļķē.

Kas notika?

Notika tas, ka es raustījos kā suns saitē.

Vai jūs esat satriekts, tiesneša kungs?

Jūs, tāpat kā visi pārējie, gadiem ilgi esat dzirdējis, redzējis, lasījis pavisam ko citu par šo aizkustinošo trijstūri Silvija Morana — Barbīte — Filips Kavens, par šo «Tūkstoš un vienas nakts pasaku», par šīm gadsimta cildenākajām mīlas saitēm, tās tak pazīst pat eskimosi

viņā pasaules malā. Un nu ar šiem nupat uzrakstītajiem teikumiem es satriecu ne vien jūs, tiesneša kungs, ar tiem es satriektu visus pasaules ļaudis līdz pat eskimosiem viņā pasaules malā.

Jūs un visa pasaule jau sengadus uzskatāt (jo to jums sengadus kaļ galvā), ka dievišķīgajai Silvijai Moranai gan ir meita, bet precējusies šī dievišķīgā nav. Viņa allaž liegusies — un liegusies sekmīgi — nosaukt bērna tēva vārdu. Jūs zināt, tiesneša kungs, kāds kūmosiņš tas gadiem ilgi bijis starptautiskajai raibajai presei. Ilgotais bērns, mīlā ieņemtais bērns Barbara. Burvīgi jauka jau zīdaiņa vecumā, ar gadiem vēl piemīlīgāka. The World’s Greatest Little Sunshine-Girl — Pasaules burvīgākais mazais saulstariņš — tā viņu sauc vēl šobaltdien. So izteicienu izdomājis Rods Brekens, Silvijas aģents. Viņš noteikti izdomājis arī «mīlā ieņemto bērnu» un noslēpumu, kas tin tēvu. Varbūt tēvs ir viņš. Tas būtu pilnīgi iespējams. Ak, tagad tas ir gluži vienalga.

Tomēr viss turpinās!

Pirms pieciem gadiem Silvija Morana sastapa savas dzīves lielo mīlu. (Mani.) Mēs esam kā radīti viens otram. (Par tekstu un formulējumu atbildīgs Rods Brekens.) Silvija ir emancipēta sieviete, kas patiešām jebkurā nozīmē ieguvusi brīvību. Silvija Morana jau toreiz — un pēc tam miljoniem reižu — skandinājusi šādu gudrību: «Es mīlu Filu. Un viņš mīl mani. Mēs nekad neprecēsimies. Tieši tāpēc, ka mēs viens otru mīlam, ka tā ir tik ideāla mīla, mēs nekad neprecēsimies. Jo, lai arī laulības saites būtu nez cik pilnīgas, tās ļoti drīz liek mīlai mirt.» (Par šiem vārdiem atbildīga ir Silvija Morana. Tas patiesi ir viņas uzskats.)

Patlaban to pārdomājot, es secinu, ka laikam šis uzskats ir zināmā mērā pareizs. Ar to, protams, nav teikts, ka Silvijai, tāpat kā mums visiem, netrūktu kādas skrūves. Es, protams, es būtu viņu precējis. Jel padomājiet, tiesneša kungs, cilvēks kļūst vecāks, nav vairs spirgts kā rīta rasa, cilvēks domā par nākotni, par vecumdienām, drošība ir svarīgāka par visu, svarīgāka par itin visu pasaulē! Bet te nu iznāca čiks. Silvija turējās pie iepriekšminētajiem uzskatiem. Nu, un, lai tas vismaz tādā garā turpinātos, es, skaidrs kā diena, šiem uzskatiem pievienojos. Tā kā man nekad nebija pašam savas pārliecības, es nekad nevairījos pasludināt citu cilvēku pārliecību par savējo.

Tātad mēs esam divdesmitā gadsimta ideālais pāris, Silvija un es, patiesi moderni cilvēki, apbrīnas cienīgi, jo sargājam savu mīlu, uzspļaudami nolāpītajam gredzenam pirkstā un nolādētajiem parakstiem uz papīra, kā arī formulai: «Līdz nāve jūs šķirs.» Traki, vai ne? Un vēl trakāka par šo mīlu divatā bija mīla trijatā! Mēs abi mīlējām Barbu, sevišķi es!

Jūs saprotat: nepārtraukti ceļā, nepārtraukti kameru un mikrofonu priekšā, prožektoru gaismā, man vajadzēja, lai cik grūti tas ari būtu, vienādvien meistarīgi izlikties un tēlot, ka es šo mazo sīkaliņu Barbuku mīlu tikpat stipri kā viņa mani. Allažiņ tak bija klāt reportieri un fotogrāfi, un televīzija, un nedēļas apskatu Operatori un radiovīri. Jo šis plukata Rods Brekens bija izplānojis pašu velnišķīgāko un, protams, tāpēc arī pašu efektīgāko reklāmas triku: jūs zināt, lai kur Silvija lidoja vai brauca filmēties, vienmēr mēs ar Barbu bijām pie viņas, vienmēr, vienmēr mēs bijām trijatā! Un vienmēr tika sacerētas jaunas pasaciņas par brīnišķīgo mīlestību, kas mūs saista.

Cik bieži, tiesneša kungs, es pēdējos piecos gados domāju: ņemšu un Barbu nožmiegšu. Un māti arī. Viltīgi. Protams, gauži viltīgi. Tas būs pilnīgi neatklājams noziegums. Lai tiktu atkal brīvībā. Brīvībā! Skaidrs, ka tā bija tīrā histērija. Pirmkārt tādai rīcībai es esmu krietni par gļēvu. Un tad — lūdzu, tiesneša kungs, apsveriet: ja tādam, kāds biju es, uzķērusies uz makšķeres tik jauka zelta zivtiņa kā šī sieviete, tad tāds cilvēks nesit viņu nost, tāds cilvēks nesit nevienu nost, vai ne? Ko viņš dara? Zvēr, ka šo sievieti mīl! Un mīl arī viņas mazo knīpu! Vispār nav nekā, ko neapzvērētu tāds cilvēks, kāds es toreiz biju.

Piedodiet, tiesneša kungs.

Es zinu, ka jums nav vajadzīgi mani dvēseles izvirdumi. Jums jāzina patiesība par visiem tiem notikumiem, kuru gala iznākumā šis cilvēks saņēma sirdī tērauda lodi.

Patiesību, ak jā . . .

Sī patiesība nav nekāda skaistā. Sī patiesība ir briesmīga. Man šķiet, ka patiesība tāda ir vienmēr. Pirms es tagad sāku to klāstīt — un tā būs nelāga, baisma, atbaidoša, tā izraisīs jums šaušalas —, pirms tam man vajadzēja tikt vaļā no tā nelabuma, ko jūs nupat izlasījāt, citādi tas būtu mani nosmacējis . . .

Tātad tā viss sākās. Trešdienas—1971. gada 24. novembra vējainajā, lietainajā vakarā Parīzē. Tad, kad es, gribēdams atkratīties no sekotājiem, braukāju krustām šķērsām pa pilsētu, lai nokļūtu pie minētās, ar tādiem drošības līdzekļiem apgādātās mājas Kavē ielā, pavisam netālu no Buloņas meža. Tad, kad es pēc tam stāvēju trešajā stāvā vienpadsmitajā istabā pie gultas un redzēju visu šo daiļumu. Galva vienos biezos baltos pārsējos. Tikai deguns un mute brīvi. Plastmasas caurulītes, kas stiepās ārā no pārsējiem, nokarājās uz grīdas novietotā stikla traukā, kurā krājās lēni pilošās asinis. Tad, kad nekustīgi guļošā Silvija neatbildēja uz^ manu saucienu. Istabā valdīja gandrīz pilnīga tumsa. Ārā gaudoja vējš, lietus sitās pret rūtīm.

—  Silvij!— es visai skali iesaucos.

Nekādas reakcijas.

Sī sieviete vairs neizrādīja ne mazākās dzīvības zīmes. Gluži kā beigta.

Tas viesa manī lielu nemieru. Ja nu kas noticis? Cilvēkam tak galu galā jādomā arī par sevi, vai ne? . . .

5

Tāpēc es iztaustījos ārā, slimnieces istabas durvis atstādams vaļā, lai priekštelpā drusku iespīdētu gaisma un es varētu atrast otrās durvis. Tad izgāju krēslainajā gaitenī. Devos lejup uz māsu istabu. Durvīm priekšā bija aizvilkts aizkars, man to vajadzēja pabīdīt sānis. Spilgta gaisma! Pie zāļu devu trauciņiem apkrautā rakstāmgalda, virs kura karājās plaukti ar komprešu sainīšiem, sēdēja baltā uzsvārcī ģērbusies jauna mūķene lielām raga brillēm uz acīm; turpat viņai blakus atradās sterilizācijas aparāti ar injekciju adatām. Ko tu neteiksi! Kur te gadījusies mūķene? Tikpat neiedomājami būtu sastapt šādu garīgu dāmu ar visām ērtībām iekārtotā masāžas iestādījumā. Patiešām mūķene. Garš, balts uzsvārcis, ne jau nu mūķeņu tērps, kur nu, un tā īpašā galvassega, nezinu, kā to sauc. Jūs gan zināt, tiesneša kungs.

—  Bonsoir, chиre soeur1 . . .— Cerams, ka šāda uzruna bija pareiza.

Likās, ka ir pareiza.

1 Labvakar, dārgā māsa (franc.).

Viņa pacēla acis. Tavu glītumu! Un tāda kļuvusi par debesbrūti. 2ēl gan! Kāda šķiešanās ar kārumiem! It kā tādus varētu mest pār bortu! Es gluži vai noskumu. Glīta? īsta skaistule! Šķista un tikumīga. Ja bija iespējams izvēlēties, es gan devu priekšroku pavedinošajām. Taču, sastapdams šķistās un tikumīgās, es allaž tūdaļ domāju par to. Raksturīgs trūkums. Man varēja rādīt, ko grib,— baltas, melnas, dzeltenas, maigas, šķīstas, pavedinošas, pērkamas, nevainīgas, mietpilsoniskas — visas, kam tik brunči mugurā: katrā ziņā es vienmēr tūdaļ domāju par to.

—  Labvakar, monsieur . . .— Viņa jautājoši pavērās manī.

—  Trīspadsmit,— es sacīju.

—  Ā, trīspadsmit.— Viņa palūkojās plānā, kurā bija redzams slimnieku izvietojums pa istabām.— Lūdzu, piedodiet, ka jūs tūliņ nepazinu.

—  Mēs taču vēl nekad neesam redzējušies, māsa.

—  Es gan arī te, šinī nodaļā, nekad nestrādāju, monsieur.— Viņa piecēlās.— Te šodien nevarēja ierasties divas laicīgās māsas. Es viņas aizstāju. Mans vārds ir Helēna.

—  Ļoti priecājos ar jums iepazīties, māsa Helēna.

—  Parasti es strādāju pagrabstāvā. Protams, arī tur izdara plastiskās operācijas. Bet tikai tad, ja cilvēki ievainoti, apdedzinājušies vai sakropļoti nelaimes gadījumos . . . visiem šiem nabaga nelaimīgajiem. Te nekad, nē.

—  Protams, ne, to es varu iedomāties.

—  Pateicos par jūsu iejūtību, monsieur … Es esmu šo . . . šo skaistuma operāciju pretiniece … Es zinu, ka man tā neklājas runāt. . . Taču Visuvarenais apveltījis mūs ar seju un izskatu pēc savas gribas, savā neizdibināmajā gudrībā, un . . .

—  Un te nu cilvēki jaucas viņa darīšanās, es jūs ļoti labi saprotu.

—  Vai varu jums kaut kā pakalpot, monsieur?

—  Kundze vienpadsmitajā istabā. . . nupat biju pie viņas. Viņa nekustas. Viņa guļ kā bez dzīvības . . .

—  Ai, nē, monsieur, nē, ar kundzi viss ir kārtībā! Es tikai dzirdēju, ka operāciju zālē viņu nekādi neesot varējuši nomierināt. Jutekļi neparko neesot bijuši nomērdējami. Tāpēc injicēts ļoti daudz anestēzisku līdzekļu. Un, kad kundze atmodusies, viņa bijusi visai nemierīga un

cietusi stipras sāpes. Tāpēc profesors Delamars pirms stundas lika injicēt vēlreiz.

—  Ko?

—  Domopānu. Piecus kubikcentimetrus. Tagad viņa, protams, ir mierīga.

—  Domopānu?

—  Jā gan, monsieur.— Uz Helēnas krūtīm smalkā ķēdītē karājās melns koka krustiņš. Es pēkšņi kļuvu sentimentāls. (Sāda sentimentalitāte piemīt vilkiem.) Nodomāju, ka droši vien ir patīkami diendienā viegli un laimīgi, brīvam no visiem netikumiem un ļaunumiem, ticot Dievam, rimti paļaujoties uz viņu, vienā mierā klusi un pazemīgi darīt savu darbu. Jā, tas katrā ziņā ir patīkami.— Redzat, kundze tak pārcieta ļoti smagu operāciju — pilnīgu sejas — pat plakstu — un kakla ādas pacelšanu. Un visu uzreiz!

—  Nu jā, bet vai nu vajadzēja tūlīt domopānu . . .

—  Es taču jums teicu, ka kundze bija visai nemierīga.— Redzēju, kā cēlās un grima koka krustiņš uz neapšaubāmi skaistajām, jaunavīgajām krūtīm. Aši novērsu skatienu.— Jūs patiešām varat būt pilnīgi bez rūpēm. Bet jūs laikam raizējaties?

—  Jā.

—  Es redzu.— Kāda maiga, labsirdīga balss! Es, kā jau teicu, kaut ko iztēlojos. Kā jau minēju, ja sastapos ar sievieti — ar jebkuru svešu sievieti it visur plašajā pasaulē jebkuros apstākļos —, es visādā ziņā allaž kaut ko iztēlojos. Sī dīvainība var sagādāt mokas, ticiet man, tiesneša kungs!

—  Profesora Delamāra slimnīcā vairs nav. Bet es labprāt savienošu jūs ar viņa dzīvokli.

—  Dariet gan to, māsiņ, lūdzu.

Viņa lēni, ar cieņu un grāciju piegāja pie rakstāmgalda un uzgrieza numuru. Izdzirdu klausulē profesora Maksa Delamāra balsi.

—  Priecājos, ka man piezvanījāt, monsieurl— Profesors Delamārs, kam te, NeijI, piederēja šī ārpilsētas klīnika, bija viens no trim labākajiem plastisko operāciju ķirurgiem pasaulē. Pie viņa nāca restaurēties ķeizarienes, karalienes, aktrises un dziedātājas, augstākās sabiedrības pirmās dāmas (vienalga, kas bija noticis, Delamārs saveda visu atkal kārtībā — krūtis, kājas, vēderus, pēcpuses, gurnus, kaklus, degunus, ausis, plakstus, sejas to kopumā, gluži vienkārši visu!), pie viņa griezās plaši pazīstami

*                                                              I

sacīkšu braucēji, kuri tik tikko dzīvi bija izvilkti no savām degošajām braueamkastēm, miljardieri, kuriem ļauni ļaudis bija savainojuši žokļus vai ko citu, mūrnieki, kas bija nokrituši no sastatnēm, turklāt nedzēstu kaļķu kublā, pie viņa nāca ari sekretāres ar neglītiem deguniem—tas ir gauži nepatīkami, upuris ir pilnīgi nevainīgs, it just happens'. «Mazos ļaudis» Delamars dziedēja par velti. Viņam bija sirdsapziņa. Ja arī no bagātajiem viņš plēsa nežēlīgi, nabadzīgajiem viņš par operācijām neprasīja neko. Tāds es nemūžam nebušu, es nodomāju. Viņš mani samtainā balsī nomierināja:—Monsieur, mēs operējām trīs stundas un četrpadsmit minūtes. Cik labi, mīļais draugs, ka slimnieci iepriekš bijām tik pamatīgi izmeklējuši. Viss noritēja nevainojami, goda vārds. Izdevās apbrīnojami, viss izdevās.

—  Bet mēs taču norunājām, ka es vakarā ieradīšos ar kundzi parunāt. Jūs zināt, cik ļoti viņa to vēlējās.

—  Zinu. Tomēr ticiet man — domopāns bija pilnīgi nepieciešams. Kundzi vajadzēja nomierināt, lai tur vai kas. Protams, tagad, monsieur, gan laikam nav nekādas jēgas iet pie viņas . . . viņa tik cieši guļ . . .

—  Vai man pagaidīt?

—  Iespējams, ka tas vilksies stundām ilgi, monsieur. Protams, ja gribat, varat pavadīt klīnikā arī visu nakti. Māsa Helēna nodos jūsu rīcībā brīvu istabu. Tomēr es, patiesību sakot, esmu tam pretī.

—  Kāpēc?

—  Pirmais laiks arvien ir visļaunākais. Man būtu patīkamāk, ja jūs atkal ierastos tikai rītvakar . . .

Jutu tīkamu siltumu. Tad tik jālasās lapās! Atstāt Silvijai vēstuli? Nav nekādas vajadzības. To tak viņa ar aizsietām acīm tik un tā nevarēs izlasīt.

—  Saprotu, profesora kungs. Tātad iegriezīšos rītvakar.

—  Dariet tā, monsieur. Ar labu nakti.

—  Ar labu nakti, profesora kungs. Un liels, liels paldies.

—  Ko jūs! Tas man bija bezgalīgs pagodinājums,— viņš atteica, un es nodomāju, ka būs visai interesanti redzēt rēķinu.

—  Vai nomierinājāties, monsieur?— Helēnas briļļainā, maigā sejiņa smaidot nolūkojās manī, kad biju nolicis klausuli.

1 Tā gluži vienkārši notiek (angl.).

—     Jā, neapšaubāmi. Tad nu es iešu. Ai, izdariet man kādu pakalpojumu . . .

—  Labprāt, monsieur.

—. . .kad kundze pamostas, pasakiet viņai . . .

—  Jā, monsieur?

Tagad cēli un nopietni, Kaven! Kvēli un patiesi!

—. . .ka biju te, ka mīlu viņu neizsakāmi un ka atgriezīšos rītvakar.

—To es pateikšu. Un lūgšu par jums abiem Dievu.

—  Ko jūs darīsit?

—     Lūgšu Dievu,— viņa klusi noteica.— Tas bija lasāms avīzēs, bet tam jau netic. Nu to redz savām acīm . . .

—  Ko tad?

—     Tik lielu mīlestību,— sacīja māsa Helēna.— Dievam tīk, ja mēs cits citu mīlam. Es lūgšos, lai viņš jūs sargā.

—  Jā,— es piekritu,— lūdzu, mīļā māsa Helēna.

—. . .un lai viņš dāvā jums vēl daudz skaistu gadu un novērš visas nelaimes,— viņa teica, un viņas acis gaiši iemirdzējās. Visu vēlāko notikumu gaitā līdz pat šai stundai, tiesneša kungs, man allaž bijis jādomā, ka šī māsa Helēna gribēja aizlūgt par mūsu mieru un par to, lai Dievs dāvā mums daudz skaistu gadu un novērš visas nelaimes.

6

Es paspiedu māsai Helēnai roku un devos pa gaiteni uz liftu. Nu tik prom — un labi veicīgi. Tad es vēl viegli nokļūšu pie Sizī. Un pie Sizī varēšu vienā mierā pavadīt pāris jauku stundiņu bez kādas steigas un trauksmes.

Redzat, tiesneša kungs, es sacīju, ka Silvija bija neprātīgi greizsirdīga. Tā tiešām arī bija. Bet cilvēks var būt greizsirdīgs, cik tīk, un tomēr nemūžam nespēt partnerim kaut ko pierādīt, ja šim partnerim, uzsākot romānu, piemīt vajadzīgā veiklība. Pilsētās, kur mēs ieradāmies, es biju vienmēr sastapis meitenes vai jaunas sievietes, pie kurām patvēros, kad stress — lūdzu, nesmejieties, tas ir tieši īstais vārds!— kad stress gluži vienkārši vairs nebija panesams, kad Silvija galīgi zaudēja sajēgu. Tas nozīmē, ka pat tādas profesijas cilvēks kā es īpaši nedzenas iedzīvoties sirds infarktā. Nevar taču gaidīt, lai es katrā ziņā alktu pēc infarkta, vai ne?

Un tā nu, lai paliktu formā un jaudātu visu izciest, man, dabiski, par spīti grūtībām, bija atkal un atkal izdevies izdarīt sāņlēcienus un, lai kur mēs arī būtu, sameklēt kādu jauku skuķīti: patiesībā tas viss notika Silvijas labā, jo tikai tāpēc es, līdzsvarots un savaldīgs, varēju balstīt viņu sarežģītās un bīstamās situācijās.

Nedošu jums nekādus padomus, tiesneša kungs, varbūt jūs dzīvojat laimīgā laulībā, to es nezinu, man tikai jāpaskaidro: tādā stāvoklī kā manējais, zināms, ir ārkārtīgi svarīgi — tas vispār ir conditio sine qua non1 —, lai tādam skuķītim neiešautos prātā kolosālā ideja sākt tevi, cilvēku, izspiest, pārdot savus piedzīvojumu aprakstus kādam ilustrētam žurnālam vai ari tikai palielīties ar tiem draudzenēm. Kā no tā izvairās? No tā izvairās pavisam vienkārši. Sāk romānu vienīgi ar tām jaukajām mazulītēm, kas ir vai nu labi apprecējušās — ja iespējams, ar bagātiem vīriem —, vai saderinājušās ar kādu naudasmaisu un grasās doties laulība. Tas arī ir viss. Tā rīkojoties, varēsit mierīgi gulēt. Viens pats. Vai kopā ar kādu no minētajām dāmām. Garantēju, ka tad nekas nenotiks. Es vienmēr esmu gulējis mierīgi.

Te, Parīzē, man pirms gada sākās romāns ar kādu kosmētiķi. Traks skuķis, tā mana Sizī. Oficiāli saderinata ar kāda grāfa dēliņu — vēl nepilngadīgu puiku, papiņam piederējušas vairākas lielas tekstilfabrikas Rube, Ziemeļfrancijā, bet kā papiņš, tā māmiņa jau miruši. Maigais zēniņš — vienīgais mantinieks, miljonārs. Testamentā papiņš noteicis, ka dēliņa pilngadības dienā fabrikas, divas vai trīs pilis, vīnadārzi, zemes gabali un meži — viss, kas tur piederas, pāries tieši jaunā rokās. Tad viņš varēs darīt ar tiem, kā ienāks prātā. Līdz tam mirklim jāklausa aizbildņiem, advokātiem, īpašuma pārvaldniekiem. Tani dienā, kad Sizī salonā viena no viņas darbiniecēm bija taisījusi man manikīru, pati Sizī bija apkopusi nadziņus jaunajam zēnam. Gribi vai negribi — un es gribēju!— frizētavās un skaistumkopšanas salonos dzird katru vārdu, kas tuvumā tiek runāts. Nu, īsi sakot, kad manas rokas bija kļuvušas skaistas kā bilde, man viss bija skaidrs. Sizī, protams, zināja, kas es esmu — manu daiļo ģīmi redz ik dienas (tagad, protams, it īpaši!)—uz dobspieduma papīra vara grebumā, uz rotācijas papīra, uz pastkartēm, televizoru un kino ekrānos. Manikīru man taisīja pēcpusdienā.

: Nosacījums, bez kura nevar iztikt lat ).

Pārējais norisinājās vakarā. (Silvijai bija nakts filmēšanās.)

Kad vien ierados Parīzē, es katrā ziņā izmanījos sastapties ar Sizi. Viņas dzīvokli. Tad nu gāja tik augsti, ka mums abiem beigās allažiņ trīcēja ceļgali. Iedomājieties, * pat manējie! Jums šķiet, ka tas ir pārāk nogurdinoši? Zināt, tiesneša kungs, šai jomā — lai arī tā varbūt būtu vienīgā!— es, nemaz nelieloties, esmu visai izdevies dabas radīts eksemplārs.

Ak jā, vēl kas.

Saviem skuķīšiem es vienmēr tūliņ pateicu, ka Silviju nekad neatstāšu un viņas neprecēšu. Un ka vispār tādas laulības būtu neprāts, jo es esmu galīgs tukšinieks, man nepieder pat ne tik daudz, lai dāvātu viņām kaut ko vairāk par dažiem ziediem vai konfekšu kārbu. Dīvaini, visi mani skuķīši vienmēr ar to tūdaļ samierinājās. Viņas zināja, ka, brīdinādams, lai viņas uz mani necer, es saku patiesību. Bet tik un tā! Kā trakas, tiesneša kungs, kā trakas! Dīvaini, kā mani apmirdzēja Silvijas slavas saule!

Sai Sizī biju pa tālruni paziņojis par savu ierašanos jau no Cīrihes — zināms, no galvenā pasta, ne no viesnīcas, tik daudz prāta man ir! Viņa bija svētlaimē, sevišķi, kad pateicu, ka šoreiz manā rīcībā būs divi trīs mēneši. Tad viņa sāka raudāt. Sinī reizē man patiešām vajadzēja palikt Parīzē tik ilgi, jo bija paredzēts, ka Silvija atstās profesora Delamāra klīniku tikai tad, kad uztūkums būs atslābis, visi diegi izvilkti un operācijas pēdas izzudušas, vai ne? Jā, un tā nu Sizī aiz laimes raudāja . . .

Cauri gaitenim biju izsoļojis ļoti ātri. Tagad nospiedu pogu, izsaukdams liftu. Priecājos, ka sastapšos ar Sizī. Redzēju viņu kailu, viņai ir satraucošs . . .

—  Monsieur! Monsieur!

Apgriezos.

Man pakaļ steidzās māsa Helēna.

—  Kas noticis, māsiņ?

—  Kundze nupat zvanīja,— Helēna pagrozīja brilles. Krustiņš uz krūtīm strauji cēlās un grima, viņa bija skrējusi gaužām ātri.— Kundze uzmodusies . . . Viņa vaicāja, vai jūs esat te, vai esat bijis, monsieur . . .

—  Nu, un?

—  Protams, es teicu, ka esat.

Ak, tu dievbijīgais mūlāpiņš!

—  Skaidrs, māsiņ.

Teicu, ka jūs nule kā aizgājāt. . .— Lifts dūkdams tuvojās un apstājās,—. . .bet ka es palūkošos, vai nevaru jūs vēl noķert.

—     Ļoti laipni no jums, mīļā māsiņ Helēna.— Cerēju, ka mans saverkšķītais ģīmis šķiet savilkts smaidā. Kāds laikam kaut kur citur bija nospiedis izsaukuma pogu. Gaišā lifta kabīne aiz matētā stikla durvīm pazuda. Līdz ar to pazuda arī mans mundrums.

—  Par laimi, jūs noķēru!— Helēna staroja.

—  Jā,— es sacīju.— Par laimi!

—  Kundze katrā ziņā grib ar jums runāt! Lūdzu, nāciet!

Viņa jau steidzās pa priekšu.

Dimbā gan.

Vai redz&t, kas viss vēl varēja gadīties? Vai nu esat guvis pirmo paviršo priekšstatu par manu dzīvi?

Jā?

Vai zināt ko? Jūs varētu man, nudien, mazliet just līdzi.

7

—  Vilciņ …

—  Jā, manu burvīt.

—  Dod man . . . roku . . .

Silvija taustījās ar labo roku pa segu, palātā tagad dega stāvlampa, bet mana burve tak neko nevarēja redzēt. Pārsēji padarīja viņu aklu. Gaismā viss izskatījās vēl pretīgāks. Baltā apsaitētā galva likās uzpūšamies kā no salmiņa atrāvies ziepju burbulis, kā balons, kurā pārāk daudz gaisa. Es noskurinādamies domāju: tas labi nebeigsies, baltā bumba noteikti pārplīsīs, kopā ar Silvijas galvu pārsprāgs tūkstoš gabaliņos un izkaisīsies pa istabu!

—     Dod jel . . .roku!— Tagad viņa runāja franciski. Pirmos teikumus bijām pārmijuši vāciski. Tālāk viss risinājās trijās valodās, pievienojās vēl arī angļu. Iemesls bija domopāns. Silvija bija atguvusies, tomēr tikai uz dažiem mirkļiem, tad skaidrais saprāts atkal aptumšojās. Valodas, laiki, situācijas sajaucās kopā.

—     Te tak ir mana roka!—(Franciski.) Biju to iedevis Silvijai. Viņas delna pēkšņi nosvīda un kļuva pavisam karsta. Virs neapsaitētās mutes zilajām lūpām ņipri plīvoja daži apsēja diedziņi, kolīdz Silvija ierunājās, starp citu. galīgi svešādā balsī, es to nemūžam nepazītu, ja man ni'bulu sacīts, ka mana dāma guļ vienpadsmitajā palātā.

2—62

33

Laikam vēl žvingulī no narkotikas. Vai arī — es nodomāju— māsa Helēna kaut ko sajaukusi un^te guļ cita? Blēņas! Kā lai cita zinātu, ar kādiem mīļvārdiņiem mani apvelta. Nē, nē, tā bija viņa, tā bija Silvija Morana, ko mīlēja visa pasaule. Redzēju, kā asinis lēni iesūcas plastmasas caurulītēs, kas stiepās ārā no bumbai līdzīgā apsēja tur, kur vajadzēja būt Silvijas ausim,— plikš, plikš, pliks, asinis, gaisa burbulītis, asinis. Tālāk viss ritēja pa tievajām caurulītēm dziļi lejup traukā zem gultas — plakš, plakš, plakš.

—  Bija . . . briesmīgi . . . vilciņ . . .

—  Mana nabaga burvīte,— es teicu, elpodams, cik sekli vien iespējams, jo tagad, viņai runājot, slimnīcas smaka man šķita simtreiz spēcīgāka. Kuņģis pacēlās uz augšu. Tad atslīdēja atpakaļ. «Jā, mīla, jā, mīla — tā debesvara ir.»

Viņa mani sauca par vilciņu. Es viņu — par burvīti, abus vārdus mums bija izmeklējusi Silvija. Viņa uzskatīja to par burvīgu. Jo mīlnieki tak saucas mīļvārdiņos. Tā viņa apgalvoja. Iemīlējušās dāmas bija dēvējušas mani pavisam citos vārdos, un es, arīdzan iemīlējies, biju saucis šīs dāmas citādi. Tomēr es, protams, tūdaļ biju paklausīgi piekritis Silvijai.

—  Pavisam . . . briesmīgi . . .— Tas atkal tika sacīts vāciski.— Narkoze . . . neparko neiedarbojās . . . gluži vienkārši . . . neiedarbojās . . .

Njā, es nodomāju, ja kāds pieradis pie tādiem alkohola daudzumiem kā tu, tad ārstu kungiem klājas grūti.

—  Vēl arvien, vēl arvien … es sajūtu . . . man bail . . . neej prom . . . neej prom . . . vēl, vēl . . .— Tiktāl viņa murmulēja vāciski. Tad spēji iesaucās franciski:—Noņemiet šampanieti! Kāda nekaunība . . . Tur tak ir korķis . . . Korķis!—Un atkal vāciski:—…pārāk maz narkozes… nebija iespējams . . . asinsrite . . .

—  Manu nabaga burvlt!

Vai esat kādreiz sarunājies ar baltu bumbu, kurā ir divi caurumi degunam un mutei? Tā ir s. . ., tā ir gaužām bēdīga situācija.

Vāciski:—Nabaga burvīte? Vai es esmu tava nabaga burvite?

—  Protams!

—  Un kas vēl?— Plakš. Vēl viena asins pile.

Plakš.

Vēl viena.

Mana nabaga mīļotā burvīte.

Tikai mīļotā?

Mana nabaga neprātīgi mīļotā burvīte.— Nebija paklausīgāka cilvēka par mani. Atkarīgāka arī ne. (Tālabad.)

Sacīdama priekšā, Silvija joprojām runāja vāciski: Ko es mīlu vairāk nekā . . .

Ko es mīlu vairāk par visām, ko jebkad esmu mīlējis, vairāk par visu citu pasaulē,— es izjusti sacīju. Sēdēt uz cietā krēsla bija neērti. Patlaban es stipri svīdu, lai gan atgriezdamies mēteli tiku uzkarinājis priekštelpā. Sēdēju ar miklo cepuri galvā. Viņa tak neredzēja.

Ko es mīlu vairāk par visu citu pasaulē,— lēni un neskaidri svešādā, aizsmakušā balsī teica baltā bumba, kuras apmēri pa šo laiku manā iztēlē bija baismi palielinājušies. Bez kādas pārejas bumba turpināja angliski:—Atbrīvojieties no tām . . . Mister Džois, atbrīvojieties . . . Trīs punkti par daudz . . . Jūs esat. . . mans . . . mākleris . . . Ko tas nozīmē . . . Canuks . . . pie aparāta? . . . Transatlantiska saruna . . . muļķa zoss . . .— Pēkšņi vāciski:—. . .tā nav, mammīt. . . akā . . . katru dienu ieplūst svaigs ūdens. Neviens tur nečurā . . . kas . . . aizvedis . . . visas mēbeles. . .— Balss bija kļuvusi arvien lēnāka, arvien klusāka. Tagad tā apklusa pavisam.

—  Burvīt?

Klusums.

—  Burvīt!

Nekā.

Nu tad varbūt. . .

Ar brīvo roku piesardzīgi mēģināju atraisīties no viņas plaukstas.

Atkal ātrā tempā vāciski:—. . ja tu mani kādreiz atstāsi, ja tu mani kādreiz pievilsi, es tevi nogalināšu . . .— Viņas delna sažņaudza manējo.

—  Kādas muļķības, burvīt! Es nemūžam nespētu tevi atstāt … Es nemūžam nespētu tevi pievilt!— Pie Sizī es drīkstēju ierasties kaut nakts vidū, viņa nedusmojās.

Vaidi. Tad angliski:—Cikreiz es neesmu teiksi… man riebjas tas jaunais, draņķīgais grims . . . kCKt jebkurā . . . Keita, lūdzu, mazliet uzmanīgāk!— Ilgs klusums. Dziļi elpas vilcieni. Narkozes tvaiki sitās man tieši nāsīs. Sākšu vēl vemt.

Klusu, franciski:— Jauna jahta . . . Elizabete . . . Ričards … Es . . . tev nopirkšu . . .

—  Negribu nekādu jahtu.

—  Ko’tad?

—  Tevi. Vienīgi tevi.

—  Ai, cik burvīgi…— Vāciski:—Tu esi visjaukākais vilciņš no . . .— Tūdaļ angliski:—. . . prom ar . . . IBM . . . Mister Džois . . . atgādiniet. . . Unilever'. . . ari tikai trīs punkti . . . zaudēti . . . zaudēti . . . zaudēti . . .— Ilgs klusums. Dziļi elpas vilcieni. Operāciju zāles smirdoņa. Ak tu tētīt! Tagad gan laikam drīz varēšu kātot pie SizI . . .— Atkal sāp…— Pavisam skaidri vāciski:—Sāp drausmīgi, vilciņ . . . sevišķi aiz ausim . . .

—  Manu burvit, manu nabaga, nabaga burvit.— Cerams, Sizi vēl negulēs, kad beidzot es ieradīšos, un nebūs ari nogurusi.

—  Mon petit loup2 . . . — Un neapstādamās tālāk angliski:—. . .es tak tev tūlīt sacīju, Džek . . .izļodzījies, viss dibenplāns izļodzījies . . . viss jāfilmē no jauna . . . Kāpēc pa ceļam vēl kur jānolaižas? . . . Uzņemt degvielu! . . . Tagad . . . pietiks! . . . Nākamo reizi ar SAS3 tieši pāri polam . . . Tokija . . . zagt manu laiku nedr . . .

Nu viņa sāka ik pēc mirkļa zaudēt apziņu, apklusdama pusvārdā. Sajēga pavisam izslēdzās! Viņa gulēja uz muguras un tāpēc skaļi krāca. Nu, es spriedu, varbūt laimēsies. Mana roka izslīdēja no viņas plaukstas. Lēni, lēni, sargādamies sacelt troksni, pieslējos kājās. Paspēru soli uz durvju pusi. Vēl vienu . . .

Žēlabains sauciens vācu valodā:—Vilciņ!

Laimējās gan. Kā laimējas kapsētai, kad izceļas mēris.

—  Oщ es tu, mon petit loup?4 — viņa satraukti iesaucās.

Viņas rokas drudžaini vēzējās gaisā.

Nu tik atpakaļ — un veikli! Un uz krēsla. Un vienu viņas roku savējā.

—  Ici, ma petite sorciиre, ici, voilа5 . . .

Viņa nošņācās kā pneimatiskā riepa, kad no tās izplūst gaiss. Atkal ierunājās vāciski:—Piedod, vilciņ…— Tad izgrūda angliski:— Lielisks . . . gobelēns . . . patiesi lielisks/ Sofij . . . Karlo . . . brīnišķīgs vīrietis … Es tik labi saprotu, ka tev neviens cits nekad…— Vāciski: — Tu

1 Akciju sabiedrības nosaukums.

2 Manu vilciņ . . .(Franc.)

3 Skandināvijas aviolīnijas sistēma (angl.).

' Kur tu esi, manu vilciņ? (Franc.).

5 Te, manu burvit, te, rau . . .(Franc.)

iomēr dusmojies, vilciņ! Es turēju tevi aizdomās … ka tu mani atstāsi vienu . . .

—  Vienu? Es—tevi? Es taču tevi mīlu!

—  Tu mani mīli, vilciņ! Ai, cik tas ir brīnišķīgi . . . skaisti . . .— Ar otru roku paplikšķināju viņas plaukstu, kas turēja manējo. Un atkal viss sākās no gala. Cik ļoti viņa mani mīlot. Es mīlēju viņu gluži tāpat. Viņa nevarot vairs bez manis dzīvot. Es arīdzan vairs nevarēju bez viņas dzīvot.

Tomēr, tiesneša kungs, es neizlikšos labāks, nekā biju, tā ir tikai faktu konstatācija,— tomēr tovakar melot nedevās tik viegli kā citreiz. Varbūt tāpēc, ka bija tik karsts. Bet drīzāk, domājams, gan tā iemesla dēļ, ka es nekādi nevarēju tikt pie Sizī.

Pašreiz Silvija atkal turēja manu roku cieši jo cieši. Tikt ārā? Nebija cerību paspert ne divus soļus! Ja arī mana mīļotā burvite zaudēja sajēgu, tūdaļ viņa to atkal atguva! Ne, nebija ne mazākās šanses pazust, ja negribēju apdraudēt savu eksistenci — šo žurkas eksistenci.

—  Nevienam vīrietim . . . nevienai sievietei . . .— tas tika sacīts vāciski,— es neļautu skatīties, kā es te guļu . . . Tikai tev! Tikai tev! Tāpēc ka esmu mīlējusi tikai vienu vienīgu vīrieti savā mūžā . . . tevi, manu vilciņ . . .

—  Un es — tikai vienu vienīgu sievieti, tevi, manu burvīt.

Da capo.'

8

Mazliet jūs painformēšu, tiesneša kungs.

Ir visai neparasti, ka vēl samērā tik jaunai sievietei jāizšķiras par komplekso sejas ādas pacelšanas operāciju. Redziet, Silvijai tā bija profesionāla nepieciešamība, kino kameras un televīzijas kameras ir nepielūdzamas. Gadiem ilgā grimēšanās, gadiem ilgā ikdienejā masku veidošana (bieži ar ļoti riskantiem sejas ūdeņiem un līmējumiem, piemēram, ja atbilstoši filmas sižeta risinājumam Silvijas jauno seju vajadzēja pārveidot par vecas sievietes viepli, teiksim, tā saucamajās kavalkādes lentēs), piedūmotos restorānos un nejēdzīgi nogurdinošās ballēs pavadītās neskaitāmās naktis bez miega, bet ar milzīgiem alkohola

1 No sākuma (itdf.).

un cigarešu daudzumiem, nepārtrauktā slodze, steiga, ārkārtīgi smagais darbs (tas turpinājās jau ilgus gadus)— tas viss, protams, neuzlaboja Silvijas ādu. Turklāt viņas epiderma no dabas bija ārkārtīgi jutīga. Sevišķi skaista un tāpēc ari sevišķi apdraudēta. Nebūtu Silvija strādājusi šai profesijā, nebūtu ari ne mazākās vajadzības pēc kosmētiskās operācijas. Turpretī tagad tā bija absolūti nepieciešama. To zināja viņa, to zināja viņas Holivudas filmu sabiedrības «Seven Stars» dūži. Pēdējā filmā, kur viņas partneris bija vecais, slavenais itāliešu aktieris Alfredo Bianki — filmēšana notika tieši Romā, tikai nedaudzus uzņēmumus izdarīja Šveicē —, abiem viņas grimētājiem Keitai un Džo Petersoniem, laulātam pārim, kas veidoja Silvijas maskas jau gadiem ilgi, radās lielas grūtības. Un Silvijas karjerai taču vajadzēja turpināties. Runa bija par neskaitāmiem miljoniem dolāru, ko šī karjera ienesa kinorūpnieclbai. Silvija, tā teikt, bija prece, ko izsniedz uz kartītēm. «Lucky Strike» vai «WeiЯer Riese»' ari ik pa laikam saņem jauna parauga iesaiņojumu. Tāpēc Silvija gulēja te. Un turēja manu roku kā vanaga nagos.

Angliski, grūdieniem, naidpilni:— Liec mani mierā . . . Romero! Vācies pie velna, kraupainais suns . . .— Un nākamajā mirklī viņa atkal zaudēja samaņu. Iegrima nemaņā — bet mana roka palika viņas nagos.

Atceros, manas domas aizklīda nez kur.

Njā, tiesneša kungs, tagad, kad ir par vēlu, man atkal nāk prātā, ka viņa toreiz lādēja šo Romero, sūtīja pie velna šo kraupaino suni. Tajā vakarā es tāpat vien nodomāju, ka tas ir Romero Retlends, aktieris. Lāgā pat neieklausījos. Nepavaicāju par šo Romero. Arī vēlāk ne reizes to nedarīju. Bet vajadzēja. Tad varbūt viss — ak, vēlāk cilvēks allaž kļūst gudrs un saprātīgs.

Tātad es nepievērsu šim Romero uzmanību, nepadomāju par viņu ne toreiz un diemžēl arī ne vēlāk. Nē, es sēdēju cepuri galvā, mans rokas pulkstenis rādīja deviņpadsmit četrdesmit septiņas minūtes, mana delna šobrīd bija tikpat karsta un nosvīdusi kā Silvijas, un es atcerējos— atcerējos, kas bija noticis dienu iepriekš, 1971. gada 23. novembrī, un, domās kavēdamies, aizvēru acis . . .

' Cigarešu šķirnes, tulkojumā «Negaidīti laimīga veiksme» (angl.) un «Baltais milzis» (tide ).

9

Fil!

Kad ienācu salonā, kas ietilpa Barbas un bērnumeitas apdzīvotajās istabās, meitēns pielēca kājās un metās man proti. Viņa bija ģērbusies zilos džinsos, dzeltenā džemperi un maziņos dzeltenos, pavisam mīkstos mokasīnos. Zilmelnie mati noplīvoja gaisā. Barbuks man uzsmaidīja. Mātei ar meitu bija vienādi mati, vienādas garas skropstas, vienādas lielas, zilmelnas acis, vienāda balta sejas āda. Viņai bija gandrīz deviņi gadi, bet garumā viņa pārsniedza sava vecuma bērnus, un, tā kā izskatījās brīnumjauka, visa pasaule veltīja viņai savu mīlestību, tikai man pēkšņi uznāca tādas kā grēmas, kad mazā nu apvija arī vēl roķeles man ap kaklu.

—  Mījo, mīļo Fil!

—  Mīļo, mīļo Barbīt,— es sacīju, paņemdams viņu rokās un saglauzdams matus. Turpat pie rokoko stila galdiņa taču sēdēja doktors Volkens un ar labpatiku noraudzījās manī — nabaga nelga, likās, šis skats viņu patiesi aplaimo. Doktors Volkens man bija pavēstījis, ka viņš jūtoties aplaimots allažiņ, kad redzot, cik loti Barbīte mīlot mani un es — viņu. Pasaules burvīgākajam mazajam saulstariņam bija privātskolotājs. Doktors Alfonss Volkena kungs no Vintertūras. Patlaban doktors Volkena kungs piecēlās un, zemu palocīdamies, mani apsveica. Viņš bija nostrādājis pie mums jau trīs gadus un rūpējās par Barbu. Lidoja visur mums līdzi — visur, kurp lidoja Silvija. Barbai vajadzēja regulāri mācīties, to prasīja Kalifornijas jaunatnes izglītības pārvalde.

Barbuks mani nobučoja uz abiem vaigiem. Pie joda, biju spiests arī viņu divreiz nobučot. Vaiģeļi likās karsti.

—  Kas tev kaiš, jaunkundz?

—  Kā tā, cienītais kungs?

—  Tev ir karstums!

—  Klarisa ari tā pirmīt sacīja. Mēs izmērījām. Dupsī.

—  Nu, un?

—  Nekā jau nav.— Viņa vairākkārt iekāsējās, kāss bija sauss un ciets.— Galīgi nekā! Trīsdesmit seši un astoņi — turklāt mērīts dupsī!

Es vērīgi palūkojos viņā. Plaksti šķita apsarkuši.

—  Es nu gan nezinu . . .

—  Viss kārtībā, cienītais kungs,— Barba teica. Pēkšņi viņa nošķaudījās. Tieši man ģīmī.— Pardon, monsieur, excusez moi1 .

—  Pas de quoi2 .— Es nolaidu mazo atkal zemē.— Un kā tu jūties?— Mēs atkal runājām vāciski. Sajā valodā Barba ari (vēl pagaidām) mācījās. Tā bija viņas mātes valoda. Silvija Morana vienmēr nebija bijusi amerikāniete. Un viņa nebija ari vienmēr saukusies Silvija Morana. Taču tas ir cits stāsts.

—  Kā klājas?— es vaicāju.

—  Ak, galīgi šķidri,— atteica Barba.

—  Cienītā jaunkundz, jūs zināt, ka nedrīkst sacīt «šķidri»,— es pamācīju, un doktors Volkens par šo seklo ķircināšanos pasmaidīja.

—  Es zinu, Fil,— teica Barba.— No sirds lūdzu piedošanu. Bet, esi tik laipns, paskaties uz šīm aplamībām! Un tās mums, bērniem, jāmācās! It kā mēs būtu kādi mujķi!— Atkal pāris reižu sausi ieklepodamās (izklausījās pēc suņa rējiena), viņa pievilka mani pie rokoko stila galdiņa, uz kura atradās raibās mācību grāmatas. Doktors Volkens atkal paklanījās.

Tas bija noticis vakar ap četriem pēcpusdienā. Līdz trijiem Barba vienmēr gulēja diendusu, pēc tam atkal mācījās. Tas bija noticis CIrihes «Grand Hфtel Dolder», kas slējās augstā kalnā, no kura varēja pārredzēt visu pilsētu. Pa platajiem logiem skatienam pavērās skaistais golfa laukums, veco koku kailie, nomelnējušie zari un dziji lejā CIrihes ezers un pilsēta. Ezers bija pelēks. Pilsēta bija pelēka. Debesis bija pelēkas. Viss bija pelēks. Novembra pēcpusdienas gaisma jau dzisa. Drīz varēja gaidīt tumsas iestāšanos.

Barba bija pienākusi pie galda.

—  Re!— Viņa sašutusi pievilka klāt vaļā atšķirto aritmētikas grāmatu.— Pagaidi, es tūlīt sameklēšu.— Viņa šķirstīja lapas.

Doktors Volkens nevainojami literārā valodā man klusi iečukstēja:— Barbīte ir ļoti kritiski noskaņots bērns. Pārmēru inteliģenta. Es šīs mācību grāmatas neesmu rakstījis, Kavena kungs. Tās ir pašas modernākās. Tādas mācību grāmatas tagad visā pasaulē uzskata gandrīz vai par normu.

1 Atvainojiet, kungs (franc.).

2 Nav par ko (franc ).

Dnkloram Volkenam bija paraža arī runājot nemitīgi klanīties. Viņš viegli šūpojās uz papēžiem turp un atpakaļ, galva taktī cēlās augšup un slīga lejup. Tādai pazemībai, nudim, nebija ne mazākā iemesla, vismaz man tāds nebija zināms. Visu Šveices internātskolu vadība bija ieteikusi mums šo cilvēku, kas būšot Barbai vispiemērotākais — un tāds viņš arī neapšaubāmi bija. Varbūt. . . Zināt, tiesneša kungs, man nācies konstatēt, ka sevišķi apdāvināti un' sevīšķi izglītoti cilvēki, arī tie, kam dzīvē ļoti veicas, bieži vien ir gandrīz vai slimīgi bikli un nesabiedriski.

Barbai šis doktors Volkens patika. Mums visiem viņš piitika. Ģērbies viņš allaž bija nevainojami, turklāt neuzkrītoši. Viņam bija zilas bērna acis, bārdiņa un šaura seja, kuru viņš (tā man vienmēr šķita) vislabprātāk būtu aizslēpis aiz maskas. Bārdiņa bija gaiša tāpat kā jau paretie mati. Doktoram Volkenam bija četrdesmit seši gadi.

Nolikusi grāmatu sev priekšā, Barba atbalstīja galvu mazajās dūrītēs un sāka lasīt:—«Ziņkāres kundze vaicā vectēvam, cik gadu esot viņa mazbērniem. Vectēvs atbild:— Georgam un Ērikai par abiem kopā ir divpadsmit j>adu. Ērika ir divus gadus…»—Viņa nošķaudījās un noslaucīja ar delnas virspusi degunu.

—  Uz veselībām!— palocīdamies novēlēja doktors Volkens.

—  Paldies, doktora kungs! «Ērika ir divus gadus vecāka par Georgu. Hūberts un Martins kopā ir divdesmit trīs gadu veci. Hūberts ir . . .»— Barbai vajadzēja ievilkt elpu, tā izklausījās mazliet svilpjoša, viņa bija bērusi vārdus kā pupas un aizelsusies,—«. . . trīs gadus jaunāks par Martinu. Un Tomass ir tikpat vecs, cik Georgs un Hūberts kopā.»— Saraukusi pieri, Barbīte pacēla acis uz mani.— Vai kaut ko tādu tu esi kādreiz dzirdējis? Vai tu domā, ka vectēvs tā runās par savu mazbērnu gadiem?

—  Tas taču ir ar nodomu,— es sacīju.— Lai bērni, kas mācās rēķināt, varētu uzjautrināties par šādu mazu mīklu. Tāpēc vectēvs tā runā!

—  Jā, bet viņš tak runā ar Ziņkāres kundzi! Ja nu vēl viņam to būtu prasījis bērns — tad varētu runāt mīklās, lai tam sīkajam būtu no rēķināšanas kāds prieks! Arī tas jau būtu stulbi, bet, lūdzu,— viņš saka to pieaugušai sievietei! Un turklāt tā saucas Ziņkāres kundze. Tas esot jocīgi, jā? Lai mēs, bērni, ari zinām, kas ir jocīgi!— Barba atkal ieklepojās.— Kam tas vajadzīgs, Fil? Būtu ņēmuši

dažus vienādojumus ar burtiem a, b, c, d! Nē, vectēvs ņem un klāsta veselu ekspozīciju! — «Ekspozīcija»—šo vārdu viņa pazina, zināja, ko tas nozīmē. Barba zināja daudz vārdu no pieaugušo pasaules, galu galā viņa gandrīz visu laiku dzīvoja kopā ar māti. Mazā iekaisusi papurināja galvu.— Vai tad, kad bērni jau ir vecāki, viņiem vēl arvien ceļ priekšā šitādas ģeķības?

Doktors Volkens iesmējās.

—  Redzi, pat doktoram Volkenam tas liekas muļķīgi!

—  Tev tas, Barbīt, izklausās muļķīgi,— es teicu.— Citiem bērniem tas noteikti patīk!

—  Nu, zini, Fil,— sacīja Barba,— mūsu profesijas dēļ es gan nepazīstu pārāk daudz bērnu, bet dažus tomēr pazīstu. Krustmātes Elizabetes, krustmātes Rornijas un krustmātes Klaudijas bērnus tak es pazīstu, vai ne? Tos audzina tāpat kā mani. Nākamreiz, kad satiksimies, es viņiem pajautāšu. Bet varu tev pateikt jau iepriekš: viņiem tas liksies tikpat stulbi cik man! Prieks rēķināt? Visiem tas prieku nedara, bet dažam labam dara. Piemēram, man! Vai zini ko? Ar šito muldēšanu viņi sabojā visu prieku. Nudien, Fil! Un kāpēc? Vai viņi grib pataisīt mūs par muļķiem?

—  Protams, ne,— es atsacīju.

—  Bet viņi tak to dara! Viņi izliekas, it kā viņiem būtu darīšana ar vieniem vienīgiem muļķīšiem — jau pašā sākumā!

—  Ja tu esi tāds prātvēders, tu droši vien zini, cik veci ir visi šie bērni,— es ieminējos.

—  Skaidrs, ka zinu,— Barba atcirta.— Es to zināju, jau pirmoreiz pārlasot. Tas tak ir pirmklasnieku uzdevums! — Viņa klāja vaļā:—Ērikai ir septiņi, Georgam—pieci, Martinam — trīspadsmit, Hūbertam — desmit un Tomasam — piecpadsmit!

Viņa nošķaudījās.

—  Paklau, vai Klarisa tev patiešām pareizi izmērīja temperatūru?

—  Patiešām! Es pavisam mierīgi gulēju uz sāniem un cieši saspiedu to termometru. Šķaudīju nupat tikai no ātras runāšanas. Nē, nu. no tiesas, Fil,— par to jau ņirgtu galīgi sīkie bērnudārzā! Tev ir zilais uzvalks ar tievām baltām svītriņām. Siki. Man tas visvairāk patīk!

—  Tev arī jāpārģērbjas, Barbīt,— es teicu.— Piedodiet, doktor, bet šai dienai pietiks.

Piespiezdams vāciņu, lai tas atsprāgtu vaļā, Volkens palūkojās pulkstenī, ko mēdza nēsāt vestes kabatā.

—  O, protams, Kavena kungs. Piedodiet, Kavena kungs.

—  Jums taču nav jālūdz piedošana,— es sacīju. Sī Volkena pazemība mani bezgala kaitināja.— Jūs esat tas, kam jāpiedod. Barbīt, ieej pie māmiņas. Tur ir Klarisa. Viņas tev pateiks, kas jāģērbj.

—  Jāģērbj? Ak tu mī!— Barba sāka lēkāt.— Tas man bija galīgi izgājis no prāta! Pie tam mani tas vienmēr baigi uzjautrina! Tu domā preses konferenci sešos, vai ne?

10

—  Jā, tātad vispirms jums to gribēja pateikt tēvocis Rods. Un tad to gribēja pateikt Fils. Un tad māmiņa sacīja, ka to pateikšot, protams, viņa,— nu jā, un, kad es dzirdēju, kā neviens nevar izlemt, kam jāsaka, es pateicu: ja jūs nevarat vienoties, kas to pateiks, tad pasacīšu es — un visi nosprieda, ka tā ir vislabākā doma. Tā nu tas bija,— Barba turpināja.— Es esmu piedalījusies jau daudzās preses konferencēs, bet šī ir pirmā, ko es vadu, un es nemaz neesmu uztraukusies!

Tas notika ap astoņpadsmitiem piecpadsmit, un Barba sēdēja uz paaugstinājuma pie galda, ko klāja sārta zīda brokāta sega. Viņai pa labi sēdēja Silvija, pa kreisi — es un Silvijai pie otriem sāniem — Rods Brekens. Un uz galda stāvēja trīs milzīgas vāzes ar sarkanām rozēm. Nu jā, un klāt bija vēl astoņdesmit pieci cilvēki, nē, deviņdesmit viens, sešas gaužām svarīgas personas bija ieradušās, iepriekš nepieteikušās; Rods apgalvoja, ka tām noteikti esot jābūt klāt, un cauri.

Ka Barbai jāliek «vadīt» konferenci, arī tā, protams, bija Roda ideja. Jau no paša sākuma. Jums šķiet, ka tā ir pirmklasīga ideja? Galu galā tas bija viņa pienākums, vai ne? Vai jums liekas, ka atbilde skan pikti, tiesneša kungs? Vai jūs uzskatāt, ka mēs ar Brekenu jutām viens pret otru antipātijas un greizsirdību? Sis uzskats ir pamatots. Savstarpējas antipātijas un greizsirdību. Man no viņa metās tikpat šķebeni kā viņam no manis. Bet vajadzēja vien pieciest. Es bieži iztēlojos, kā senos laikos uz galerām, kur nabaga vergi bija pieķēdēti un nereti dabūja vēl ar garu pātagu pa kaklu, jo nogura,— kā viņi tad … ko es gribēju sacīt? Ak jā: droši vien tur daudzreiz sēdēja

blakus divi tādi, kas nevarēja viens otru ieredzēt, nīda viens otru kā rūgtu nāvi, vai ne, bet jāairē bija vien abiem, neviens nevarēja tikt projām, viņi tak abi bija pieķēdēti. Jūs teiksit: šādā situācijā šiem kungiem būtu vajadzējis vismaz pūlēties rādīt laipnu ģimi. Uzklausiet, ko es teikšu: pūlieties, cik gribat,— ja jums otrā cilvēkā riebsies viss, galīgi viss, nemūžam nekas nesanāks!

—  Tātad viss ir gauži vienkārši,— teica Barba un nošķaudījās. Bija nejēdzīgi karsts, jo kvēloja neskaitāmi spoži starmeši. Barba runāja angliski:—Pēdējos trijos gados māmiņa uzņēmusies četrās filmās, vai ne? Kopš mēs filmējamies, tik traki nav gājis nekad. Es taču to zinu, esmu taču viņas bērns. Es jau labu laiku nopratu, ka tas māmiņai ir par daudz. Es to nopratu no tās reizes, kad mēs, māmiņa, Fils un es, bijām uzlūgti Parīzē pie krustmātes Romijas. Es rotaļājos ar mazo Deividu — es saku «mazo», jo man jau ir gandrīz deviņi gadi, bet Deividam tik tikko seši — kāpēc jūs smejaties? . . .— Patiešām, smējās gan reportieri, gan operatori ar saviem palīgiem, gan fotogrāfi, gan televīzijas, radio un kinohroniku darboņi, smējāmies arī mēs ar Silviju un Rodu — es, juzdams skaudību, jo manīju, kā Rods pamet skatienu uz mani, zināt, apmēram tā: nu, kā man tas izdevās? Es tak zināju, ko runāju, kad teicu, lai konferenci šodien ievada mazā, nevis kāds no mums. Tu, tu, draņķi, apgalvoji, ka Barba nezināšot, kas jāsaka. Es teicu, ka Barba gauži labi to zinās, viņa ir tīrais prātvēders un jau tagad slīpētāka nekā viņas māte, tu un es visi kopā,— nu, lūdzu, stulbeni, te tev nu bija!

Barba neviltotā izbrīnā palūkojās uz mums un noprasīja:— Kāpēc visi tā smejas, māmiņ? Un arī tu, Fils un tēvocis Rods? Es tak esmu vecāka par Deividu!

Protams, Silvija par atbildi apskāva meitu, piekļāva sev klāt un glāstija un skūpstīja. Nu, un tad nu sāka trakot vēl negantāks zibspuldžu negaiss, varat man ticēt, tiesneša kungs, un uz televīzijas kamerām es tobrīd spēju saskatīt vienīgi sarkanu lampiņu mirgu, visas kameras fiksēja vai arī pārraidīja tieši, patiešām visas, kuru operatori te bija klāt: no pirmās un otrās vācu televīzijas programmas, no Šveices televīzijas, no franču ORTF, no itāliešu RAI, no angļu BBC, no amerikāņu sabiedrībām CBS un NBC un vēl krietna desmita citu staciju ar to Šveicē strādājošajām ārzemju redakcijām. Ko nepārraidija tieši, tas ar Cīrihes tuvumā uzbūvētās zemes pava

doņu releju stacijas palīdzību uzlidoja augstu debesis lidz televīzijas satelītiem, kas nepārtraukti riņķoja zemei līdzi, aplidoja apkārt visai zemeslodei un atgriezās atkal atpakaļ, tika visos kontinentos pierakstīts un reģistrēts, lai tad atkarībā no vietējo laiku starpibas nākamajā piemērotākajā vakara stundā parādītos uz ekrāniem «via satellite»'.

Milzīgās uzņemšanas iekārtas stāvēja ārā «Doldera» pagalmā, pieblīvēdamas to līdz pēdējam. Tās, kas nebija vairs atradušas tur vietu—sevišķi radioraidstaciju uztveršanas iekārtās, turklāt to bija daudz vairāk—, stāvēja piebraucamā ceja līkumā un to ielu malās, kas veda lejup uz Cīrihi vai augšup uz mežu. Augšā, mežmalā, klaudzēja un pukšķināja arī starmešu gaismas agregātu mašīnas. Kabeļus, kas no ārienes iestiepās pagalmā, nebija iespējams vairs saskaitīt — nu jā, tas nebija nekas neparasts, tikai «Dolderā» tas atgadījās pirmo reizi, un visi viesnīcas iemītnieki sēdēja lielajā, apaļajā hallē vai savās istabās pie televizoriem un droši vien arī smējās — Šveices televīzija sniedza tiešu raidījumu, abas vācu programmas tapat, rietumvācu raidījumus varēja uztvert pašā zemes iekšienē.

—  Tātad tas, ko es teicu, bija jocīgi. Priecājos, ka jūs smejaties.— Barbīte, protams, turpināja savu runu, un Doldera» garajā salonā atkal bija iestājies klusums. Vīri pie smagajām kamerām stāvēja uz paaugstinājumiem, skatienus pievērsuši savu aparātu mazajām, blāvajām plātnītēm. Uzbāzuši austiņas, viņi saņēma norādījumus no raidījuma režisoriem, kas sēdēja uzņemšanas vāģī pie kontrolekrāniem. Fotogrāfi tupēja, stāvēja, gulēja uz grīdas, knikšķināja savus haselbladus, leikas un rolijus visneiedomājamākos leņķos, radiodarbinieki bija nometušies ceļos pie kontrolierīcēm, arī ar austiņām, pa tam viņiem no uztveršanas mašīnas ziņoja, vai skaņa ir pietiekami skaidra, vai netraucē pārāk skaļi blakus trokšņi. Reizi pa reizei viņi aizdrāzās uz priekšu, lai sakārtotu kādu no mikrofoniem— vismaz divi duči tādu stāvēja uz galda Barbītes, Silvijas, Roda un jnanā priekšā. Televīzijas un kinohronikas operatori bija pierikojuši vēl citus mikrofonus garos kātos, tā sauktajās karātavās, kas, ieskrūvētas statīvos, šūpoja mikrofonus mums virs galvām. Un vīri pie starmešiem rūpējās, lai mēs visu laiku tiktu simtprocentīgi pareizi apgaismoti.

1 Ar zemes pavadoņa starpniecību (itāl ).

—. . . tātad es rotaļājos ar Deividu, un krustmāte Romija un māmiņa runājās, un viņas, bez šaubām, domāja, ka mēs nedzirdam,— piedod, māmiņ, es nekad vairs tā nedarīšu, bet. . .

—  Ko tu vairs nedarīsi?— Silvija pavaicāja, izbrīnījusies smaidīdama.

—  Nenoklausīšos,— Barbīte attrauca.

—  Vai tu noklausījies?

Barba sausi iekāsējās.— Jā, māmiņ. Es zinu, ka to nedrīkst. Bet jūs runājāt tā paskaļāk, un man tas likās interesanti, jo tu tak sacīji, cik briesmīgi nogurdinoši ir uzņemties četrās filmās pēc kārtas,— todien tev tieši nebija jāfilmējas, vai atceries? Un krustmāte Romija teica, ka viņa to labi zinot, un vajagot gluži vienkārši šad tad atslēgties, un tu sacīji: es tak nevaru, šī filma noteikti jāturpina, uzņemšana tikko sākusies, tā tu teici, un tad tu sacīji: es to katrā ziņā izturētu, izturētu vēl ari piekto. Bet šī filma, tā ir ārkārtīgi svarīga, es esmu gandrīz vai katrā kadrā, vakaros atgriežos viesnīcā gluži kā sadauzīta, negribas neko citu kā vien gulēt, gulēt, gulēt — un tad vēl arī bērns!

Pūlis iebaurojās.

Teiksim: aizkustināts iebaurojās.

Bet tā, ka ausis aizkrita.

—  Manu nabaga, nabaga mīļumiņ,— sacīja Silvija, piekļaudama Barbu sev klāt.— Kā man žēl! Jā, tā es teicu, bet, mans Dievs, tu to dzirdēji, cik šausmīgi!

Barba enerģiski atbrīvojās.

—  Man nāk šķavas.

Viņa nošķaudījās.

Pat tas visiem likās jocīgi. Jūs zināt, ja kaut kas tāds sākas kino vai teātri — tad parasti viss saiet sviestā, ļaudis smejas, kad vajag un kad nevajag, nepārtraukti, tad visprātīgākais ir pārtraukt filmas demonstrēšanu vai teātri aizvērt priekškaru.

Te turpretī notika pavisam citādi! Te pat šķavas trāpīja mērķi. Tas plukata Rods staroja. Nešaubos, ja par tādām idejām piešķirtu Nobela prēmiju, viņš būtu gaidījis, ka saņems to par izdomu laist pie vārda mazo skuķēnu. Saņems to ne vien no zviedru karaļa personiski, bet kopā ar piedāvājumu uzrunāt Gustavu Ādolfu VI ar «tu».

—  Nu, un tad,— Barba sacīja visai šai bandai,— es sapratu, cik smagi māmiņa strādā! Ja viņa saka tādus vārdus! Tāpēc ka tas, bez šaubām, nozīmēja: un tad vēl

ari bērns, kam es vakarā vairs nespēju pievērst uzmanību, jo tūda] iemiegu; māmiņa iemiga bieži vien pie galda ēdot, ja, nudien. Un tad man Fils vienmēr lasīja «Vinniju Pūku» vai «Oliveru Tvistu», vai «Tomu Sojeru un Haklberiju Finu». Fil, tu tik tagad, ludzu, nedusmojies, es patiešām tikpat labprāt klausījos tavu lasīšanu.— Viņa uzlika mazo (karsto) roķeli uz manējās —. . . bet parasti to vienādvien darīja māmiņa. To, un pirms tam viņa kopā ar mani skaitīja lūgšanu.

—  Vai tad es neskaitīju kopā ar tevi lūgšanu?— es iesaucos, tēlodams pārbīli. Atiecībās ar mazo man jau sen viss bija pārvērties par rutīnu. Trūka tikai vēl skaitīt lūgšanas, tiesneša kungs! Pamanīju, ka Rods ņirdz. Suns tāds. Ģeniālais nekrietnelis!— Tas ir . . . tas ir . . . es nezināju, ka jūs skaitāt lūgšanas . . .— es stostījos. Šitādu rutīnu ir vērts filmēt, no tādas var uznākt vēmiens!

—  Bet Fil,— sacīja Barba, un visās pusēs plaiksnījās elektronu zibeņi, kāpēc īsti, to es nekad neesmu spējis aptvert — vai tad starmešu gaisma nav pietiekami spilgta?— Bet, Fil, es tak zinu, ka tu nezini. Es skaitīju lūgšanas viena pati. Par mums visiem. Nekāda vaina! Un tu arī ļoti jauki lasīji priekšā. Visjaukāk no «Alises brīnumzemē» notikumu ar trako cepurnieku — un arī trusītis, kas vienmēr nokavējās, bija prīmā. Taču man visu laiku bija jādomā: kad filma būs gatava, māmiņai bez vārda runas jāklausa Romijas krustmātes padomam.— Barba atkal pievērsās kameru objektīviem un mikrofoniem.— Un nu es esmu tiktāl, nu es esmu jums paskaidrojusi, kāpēc mēs tā rīkosimies. Tātad filma ar tēvoci Bianki ir gatava. Un nu māmiņa pirms nākamās filmas pirmo reizi četros gados ies atvaļinājumā.— Barba atkal iekāsējās. Sajā uzstāšanās reizē viņa bija ģērbusies zaļā adītā džemperī ar augstu apkakli, pie kakla tas bija aizvelkams ar rāvējslēdzi, džemperim pāri bija pārvilkti sarkani svārciņi ar ielocēm, kājās sarkanas kurpes. Melnie mati bija sasukāti uz augšu un sasprausti ar sarkanu, no drānas pagatavotu ziedu, no deniņiem nokarājās dažas matu cirtas.— Mēs visi esam ļoti uztraukušies,— Barba teica.— Es, protams, visvairāk. Jo tā ir pirmā reize, kad Fils, māmiņa un es atvaļinājumā nebūsim kopā. Nē, lai māmiņa pa īstam varētu atpūsties, viņa brauks atvaļinājumā viena pati!— Barba iesmējās.— Un Fils, un es, un tēvocis Rods, un Klarisa, un doktors Volkena kungs, mēs liksim viņu mierā! Skaidrs, ka man katrā ziņā būs bēdīgi

bez māmiņas, bet. . . Tas taču nebūs ilgi! Un man ar tēvoci Rodu un Klarisu, un Filu, un doktoru Volkena kungu Parīzē un Madridē, un visur, kur mēs lidosim, būs ļoti jautri. Jā, to nu tad es jums arī gribēju pateikt. Ak jā, vēl ko: māmiņa lidos tālu, tālu. Vieta, kur viņa atpūtīsies, paliks noslēpumā. Es zinu, jūs visi māmiņu mīlat. Un nešaubos, ka tāpēc izpildīsit kādu manu lūgumu. Redzat, šādu. Lūdzu, nemēģiniet lidot māmiņas pēdās, atkal fotografēt viņu un tā tālāk. Lūdzu! Es to nedomāju ļauni. Bet, lūdzu, lieciet tagad manu māmiņu mierā! Vai darīsit tā?

Trīs sekundes valdīja klusums.

Tad klātesošie visdažādākajās valodās norēca:

—  Jā!

Jā! Jā! Jā!

Rēkšana nebeidzās. Drošības pēc es šoreiz nemaz nelūkojos uz Rodu, šo nešķīsteni. Barba piecēlās, pakniksēja uz visām pusēm, pacēla roku. Iestājās klusums. Atkal noklepojusies, meitene sacīja:—Ļoti pateicos. Es taču zināju. Jūs visi esat okei. Jūs visi esat uz goda. pilnīgi uz goda!

Piecēlās Rods Brekens. Viņš ir garš, spēcīgi noaudzis vīrs, toreiz viņam bija četrdesmit viens gads. Seja viņam ir bāla kā cilvēkam, kas maz tiek svaigā gaisā, frizūra — tipiski amerikāniska (mati apcirpti pavisam īsi), tā ļoti labi piestāv viņa iegarenajai galvas formai, turklāt mati viņam iesirmi. Rodam ir ļoti gaišas acis, aukstas kā ledus, taču dažkārt — kā šai mirklī — tās pēkšņi var kļūt draudzīgas un izstarot siltu gaismu (acis viņš prot likt lietā, kā vien viņam tīk!); viņam ir prāvs deguns un visai šauras lūpas. Uzacis saaugušas kopā.

Sajā pēcpusdienā Rods bija ģērbies pelēkā flaneļa uzvalkā un baltā kreklā un apsējis melnu kaklasaiti ar ziliem punktiņiem. Viņš pacēla abas rokas.— Pateicos, vecie zēni!— Viņš allaž izturējās pret visāda veida žurnālistiem kā pret kolēģiem. Viņš dēvēja tos arī par puišiem, boys, chums', Freunde2 , amici3 , copains4 . Viņš perfekti runāja trijās valodās un samērā labi vēl trijās.

—  Jūs apsolījāties atvēlēt Silvijai Moranai šo atvaļinājumu un nesekot viņai. Pateicos, vecie zēni. Starp citu,

1 Zēni, draugi (angl.).

2 Draugi (vāc.).

3 Draugi (ital.).

4 Draugi (franc).

Silvija aizlidos tik tālu, ka neviens no jums tik un tā nevarētu viņu atrast!— Viņš mazliet samocīti iesmējās.

—  Tā. Un tagad man jāsaka vēl pāris vārdu. Nākamajā gadā Silvijai Moranai būs iespēja īstenot savas karjeras lielāko un svarīgāko projektu — viņa tēlos kādu lomu, savu mūža sapni, viskolosālākajā filmā, kādā viņa jebkad uzņēmusies, vispretenciozākajā darbā, kādu «Seven Stars» sabiedrība jebkad ekranizējusi. Lai man atļauts jums šodien pavēstīt, ka šim nolūkam Silvija Morana pēc mana padoma nodibinājusi pati savu sabiedrību «Sirana». «Sirana», protams, ir izveidots no Silvija un Morana. «Sirana» šo filmu uzņems nodošanai «Seven Stars» rīcībā — krāsās, kas izgatavotas tieši šai lentei un . . .— sekoja efektīga pauze,—. . . un uzņemšanas izdevumi sasniegs divdesmit piecus miljonus dolāru . . .

Es redzēju, kā Rods runā, bet viņa balsi pēkšņi vairs nedzirdēju. Nedzirdēju varbūt tikai trīs sekundes. Sajās trijās sekundēs es iegrimu atmiņās. Trijās sekundēs var tik daudz ko atcerēties . . .

11

Tūkstoš deviņsimt sešdesmitā gada divdesmit piektajā septembrī notika pirmizrāde filmai, kas iegājusi vēsturē ar nosaukumu «Brekena riska bumba». Minētā pirmizrāde notika Minhenē.

Filma saucās «Melnās debesis».

Ražošanas izdevumi: 6,5 miljoni vācu mārku.

Tīrā peļņa uz šodienu: 156,7 miljoni vācu mārku.

«Brekena riska bumba» bija veidota pēc kāda romāna motīviem. Romāna autors, vārdā Ērihs Valdens, bija miris visbriesmīgākajā nabadzībā tūkstoš deviņsimt trīsdesmit pirmajā gadā.

«Melnās debesis» ir pazīstamas apmēram tāpat kā noslēpumainā Bruno Trāvena romāni. Sī iemesla pēc vācu filmu sabiedrības bija atkal un atkal pūlējušās romānu ekranizēt. Tomēr nekad nebija radusies iespēja sagrabināt pietiekami daudz naudas — pat ar vissarežģītāko kopprodukciju palīdzību. (Darbība risinājās vairākās valstīs, arī ļoti attālās.) Grāmatas autoram Valdenam, kas bija nomiris drīz vien pēc sievas nāves, bija viens vienīgs mantinieks — dēls Oto. Tūkstoš deviņsimt piecdesmit astotajā gadā Oto Valdens strādāja kādā Minhenes firmā, kas

pirka un pārdeva nekustamus īpašumus. Finansiāli viņam neklājās labi. Nebūt neklājās labi. Oto vainas dēj no viņa bija šķīrušās divas sievas, tāpēc viņam vajadzēja abām maksāt alimentus. Tobrīd viņš dzīvoja ar trešo sievu.

Tūkstoš deviņsimt piecdesmit astotā gada 12. aprīļa vakarā pie viņa ieradās kāds apmeklētājs. Kāds Rods Brekens bija izteicis lūgumu aprunāties ar Valdenu. Viņš esot — tā šis Brekens telefona sarunā bija atkārtoti norādījis — kāda Ņujorkas nodokļu jautājumu konsultācijas biroja darbinieks. Valdens (pirms personiskajām pārrunām bija notikusi sarakste) bija tālredzīgi ievācis ziņas. Velti. Pat paši pieredzējušākie finansu darbinieki nebija dzirdējuši nedz par Rodu Brekenu, nedz ari par viņa pieminēto konsultāciju biroju. Valdens bija tikai uzzinājis, kur šis Brekens Minhenē apmeties: proti, vienā no visnepievilcīgākajām un lētākajām pansijām visā pilsētā.

Precīzi, kā norunāts, viņš tovaķar ieradās pie Valdena — slikti ģērbies, vājš, nabadzīga izskata. Vēl nenovilcis lietusmēteli (zaļganu un nodilušu), viņš pavēstīja Valdenam, kāpēc lidojis pāri Atlantijai:—Mīļais draugs, šo jūsu tēva romānu mēs filmēsim.

Valdens uzskatīja Brekenu par nabaga jukušu cilvēku.

Pēc desmit minūtēm parādu izmocītais izsamisušais Oto nosprieda, ka šis pats Brekens ir ģēnijs, un klausījās viņā ar pavērtu muti. Brekens runāja diezgan labi vāciski, gan ar smagnēju akcentu, bet raiti, apņēmīgi, pilnīgi drošs par savu ideju un, galvenais, ar lielam baņķierim raksturīgu lietišķību.

Bez kāda ievada viņš uz karstām pēdām paziņoja, ka esot spējīgs izdarīt to, kas neesot bijis pa spēkam pat lielākajai vācu filmu sabiedrībai,— proti, viņš savākšot sešarpus miljonus vācu mārku, turklāt pavisam īsā laikā.

—  Esmu izpētījis vācu nodokļu maksas likumus,— namatēvam sacīja Brekens, svešinieks ar nošķiebtajām kurpēm, saburnīto uzvalku un iekritušajiem vaigiem.— Un te, Minhenē, man ir kāds paziņa, kas ir ar mieru aizdot man līdz gada beigām septiņdesmit tūkstoš mārku. Vairāk mums nevajag.

Vairāk nevajag? Septiņdesmit tūkstošu liels aizņēmums? Ja neskaitāmi iznomātāji un producenti aprēķinājuši, ka filma izmaksās sešarpus miljonus dolāru?

—  Iznomātājs mums nemaz nav vajadzīgs. Mēs uzņemsim bez kādām saistībām un gatavo filmu pēc tam pārdosim jebkurā pasaules mala tiem iznomātājiem, kas

solīs visvairāk. Varat būt drošs, tā mēs dabūsim krietni lielāku summu!

Tātad tomēr jucis? Ko var iesākt ar septiņdesmit tūkstoš markām? Rods Brekens paskaidroja Oto Valdenam, ko ar tām var iesākt. Pēc tam Oto Valdens jutās pilnīgi pārliecināts, ka Rods Brekens nav vis jucis. Nākamajā priekšpusdienā abi kungi ieradās Minhenes tiesas reģistrācijas kantori un lūdza reģistrēt firmu ar nosaukumu «Melnās debesis. Filmu sabiedrība ar ierobežotām garantijām, komanditsabiedrība». Komanditisti1 pagaidām bija vienīgi Valdena un Brekena kungi. Iemaksātais pamatkapitāls — divdesmit tūkstoši vācu mārku. (Brekena draugs minhenietis naudu patiešām bija iedevis.)

TūdaJ ar ī iespieda prospektus, kuru uzmetumus Brekens bija sagatavojis. Uz augstākā labuma spodrpapīra. Vissmalkakajā apdarē. Sos prospektus Brekens izsūtīja astoņtūkstoš piecsimt Federatīvās republikas pilsoņiem. Viņa uzdevumā — Valdenam šinī laikā par projektu gandrīz vairs nebija daļas — šos cilvēkus bija izmeklējis kāds demoskopijas institūts. Tie bija vienīgi tādi cilvēki, kam piederēja milzu kapitāls vai kam bija milzu ieņēmumi, augsti godājami kungi, kurus visus mocīja viena un tā pati indeve: viņi bija pakļauti pašām augstākām nodokļu likmēm.

Augstākā labuma spodrpapīra prospektos, kuros bez mazākās šaubu pieskaņas jau tapa vēstīts par pilnīgi nokomplektētiem kadru sarakstiem — tēlotājiem, scenāristiem, režisoru, producentu, tehniskajiem darbiniekiem un tā tālāk, un tā tālāk (un patiešām vēlāk visi šie viri un sievas veidoja filmu!),— «Melno debesu» filmu sabiedrība bez noteiktām garantijām un reizē arī komanditsabiednba paziņoja savu lēmumu sākt leģendārā romāna filmēšanu jau pirms gada beigām. Pēc tam absolūtas legalitātes robežās tika norādīts' uz dažiem punktiem Federatīvās republikas nodokļu nolikumā, punktiem, kuriem līdz šim nebija pievērsta liela uzmanība. Minētie punkti vienkāršotā valodā skanēja tā: par līdzekļiem, ko nodokļu maksātājs asignē kāda liela projekta — tātad arī filmas finansēšanai, nav jāmaksā nodokli, ienākumu sarakstā šā kapi

1 Komanditsabiedrība ir uzņēmums, kurā viena dala dalībnieku ar visu savu īpašumu uzņemas visu risku, turpretī otra daļa ir ieguldītāji (komanditisti), kas atbild tikai ar uzņēmumā ieguldīto kapitālu, saņemdami dalu peļņas.

tāla īpašniekam tie nav jauzrāda. Cilvēkiem, kas saņēma spodrpaplra prospektu, līdz ar to pavērās iespēja piedalīties filmas ražošanā. Slavenais romāns, aktieri, režisors — viss solīja sensacionālus panākumus. Par to, lai viss noritētu pēc likuma, rūpējās sena, cienījama Brēmenes īpašuma pārvaldīšanas vidutājsabiedriba.

Līdz šim Vācijā neviena filma šādā veidā finansēta nebija. Tā notika pirmo reizi. Rods Brekens patiešām bija ievācis visprecīzāko informāciju. (Starp citu, tagad viņš ģērbās pēc mēra šūtos uzvalkos un dzīvoja viesnīcā «Četri gadalaiki».)

To, ko prospekts sludināja svinīgos vārdos, Brekens, no tumsas izniris cilvēks, viņā 1958. gada 12. aprija vakarā, tautas valodā runājot, bija apskaidrojis postā mirušā rakstnieka Valdena dēlam šādi: «Bagātajiem naudasmaisiem jāmaksā nodokļi, līdz tumšs gar acīm metas. Ja viņi dos naudu mums — dos vispirms daudz, tad vairāk, pēc tam ļoti daudz—, pirmais psiholoģiskais efekts būs uzvaras apziņa: lai nu kā, bet šitā artaviņa aizies tiēm draņķa nodokļu vācējiem gar degunu! Tam pievienosies vēl otrs psiholoģisks efekts, sauksim to par «cerības principu»: ja «mana» filma ienesīs naudiņu, es no tās saņemšu savu pienācīgo daļu! Un tā kļūšu vēl bagātāks! Ja turpretī filma izgāzīsies, es neko nebūšu zaudējis, jo nodokļu veči tik un tā būtu naudu man atņēmuši. Tā man tomēr ir lielas šanses vinnēt. Tas nu tad būtu trešais psiholoģiskais efekts: ruletes spēlmaņa azarta velniņš!»

Tas Oto Valdenu iejūsmoja.

Vēl lielāka sajūsma pārņēma viņu, kad visai drīz pēc prospekta izsūtīšanas Brēmenes firma saņēma pirmos naudas līdzekļus — vispirms simttūkstoš vācu markas, tad trīssimt tūkstošus un pēc tam piecsimt tūkstošus.

Rods Brekens devās ceļā. Tovasar viņš ceļoja ārkārtīgi daudz, nekad nebija īsti zināms, kur viņš tobrīd atrodas. Lai nu kā, viņš noslēdza ļoti daudz līgumu ar aktieriem, operatoriem, kādu režisoru—viņš allaž izvēlējās labākos no labākajiem. Augustā trīs itāliešu scenāristi nodeva viņam lielisku scenāriju, un Rods Brekens bija ari patiešām savācis savus sapņos izlolotos kadrus. Taču augustā Valdens un brēmenieši sāka histēriski klaigāt: līdz šim atsaukušies pavisam tikai trīspadsmit komanditisti, kas iemaksājuši vienu miljonu septiņsimt tūkstoš mārku.

Nepilnus divus miljonus!

Bet vajadzēja sešus ar pusi miljonus!

Brēmenes kungi apveltīja Brekenu ar diezgan bieziem vārdiem. Pirms gada beigām sešarpus miljoniem jābūt galdā. Un jāsāk filmēšana. Citādi senā, godājamā īpašumu pārvaldīšanas vidutājfirma būšot spiesta komanditistu vārdā ziņot par Brekenu un Valdenu attiecīgajām iestādēm. Un tad Brekens ar Valdenu nokļūšot drošā vietā.

—  Nolādētais debesu mērkaķi,— Valdens sacīja Brekenam.

—  Tikai mieru, mazais,— tas atteica.— Es uz to klapēju ar ausim. Skaidrs, ka augustā artaviņas vēl nevar būt iemaksātas.

—  Nesaprotu,— Valdens nerimās.

—  To es no jums ari negaidīju, nejēga tāds,— sacīja Brekens.— Es jums likšu kaut ko priekšā. Privāti mēs esam norunājuši, ka ienākumus dalīsim līdzīgās daļās. Katrs saņems pusi no abu tīrās peļņas.

—  Nebūs tak vispār nekādas peļņas!— iekaucās Valdens.

—  Tās ir jūsu domas. Lieku priekšā: es pārņemšu trīsdesmit no jūsu piecdesmit procentiem, un mēs aiziesim pie likumu zinātāja un iegrozīsim tā, ka neviens nedrīkstēs jums ne pirkstu piedurt, ja kaut kas saies dēlī. Tad es sēdēšu peļķē viens pats. Vai šāds priekšlikums jūs apmierina?

Asaras liedams, Valdens palocīja galvu.

—  Tā jau gaidīju,— Brekens piezīmēja.

Bija vajadzīgi trīs advokāti un viens notārs, lai Valdenu pienācīgi nodrošinātu un atdotu viņam naktsmieru. Brekens aizvien gulēja lieliski. Jo tas, ko viņš vēl gaidīja, īstenojās līdz pēdējam sīkumam. Septembrī komanditistu skaits pieauga līdz septiņpadsmit un kapitāls līdz divi, komats, astoņiem miljoniem. Oktobrī tikai viens vienīgs komanditists iemaksāja trīssimt divdesmit tūkstošus mārku. Vairāk šie vīri toreiz neuzskatīja par izdevigu. Līdz novembrim. Tad pēkšņi komanditistu skaits pieauga līdz piecdesmit četriem un kapitāls līdz trim miljoniem astoņsimt tūkstošiem. Pirmajā decembrī komanditistu bija simt vienpadsmit un naudas — seši miljoni četrsimt deviņdesmit tūkstoši. Desmitajā decembrī daži kungi no Federatīvās Republikas vēlējās iemaksāt vēl divdesmit divus miljonus septiņsimt tūkstošus. Brēmenieši bija spiesti noraidīt visu, kas pārsniedza sešus ar pusi miljonus mārku,— lai arī maksāt gribētāji, rokas pret debesīm

pacēluši, rāpās bezmaz uz ceļiem un činkstēja: ņemiet, ņemiet, ņemiet! Taču nu viņi varēja kost pirkstos.

Kā jau plānots, pirms Ziemsvētkiem sākās filmēšana. Tā ilga līdz 1960. gada 25. septembrim, tad filma bija gatava, sinhronizēta divdesmit astoņas valodās (vēl deviņpadsmit valodās pārtulkots kadru teksts) un pārdota visās pasaules malās iznomātājiem vairāksolīšanā. Pēc pirmizrādes ienākumi plūda straumēm.

Valdens nu mēģināja atkal izkaulēt vairāk par saviem divdesmit procentiem, bet Brekens tikai paraustīja plecus.— Tu, nelga, nedabūsi nevienu lieku grasi,— viņš garlaikots sacīja. Pa šo laiku abi jau uzrunāja viens otru ar «tu».— Par tādu aprobežotību, kādu tu apliecināji, jāsaņem sods. Vēl augustā tu mani nolādēji, jo toreiz mums bija tikai viens, komats, septiņi miljoni, un pieslapināji bikses aiz bailēm no ķurķa. Maķenīt padomāt — to tu tad nevarēji.

—  Padomāt?

—  Ka naudasmaisi tikai gada beigās kā apsviluši meklēs iespēju paglābt no nodokļiem savu tīro vai netīro naudiņu,— paskaidroja Rods Brekens.— Vispār — divdesmit procentu tev ir ar liekiem, stulbeni.

To teicis, Rods Brekens pēc nedaudzām stundām pazuda no Minhenes, no Federatīvās Republikas, no Eiropas. Un pēc nedaudzām stundām parādījās Kalifornijā. Nepagāja ilgs laiks, kad viņam jau piederēja krāšņa villa Beverlihilā. Piederēja vairākas automašīnas, proti, viens mersedess, viens rolss un viens bentlijs. Piederēja divi ķīniešu kalpotāji, toreiz visdārgākā un skaistākā Holivudas kinozvaigznite, vesels lēvenis senlietu un milzu akvāriji, kuros viņš — protams, speciālista vadībā, taču vienu vaļasprieku katrā ziņā tagad vajadzēja apgūt, slava uzliek pienākumus!— kuros viņš tātad audzēja retākās, brīnumainākās un briesmīgākās zivis, kādas vien pasaulē atrodamas.

Es vēl atceros, kā Brekens, kad mēs pirmo reizi tikāmies, veselu stundu klāstīja man par Serrasalmus piraya kopšanu: šis «slepkavības instinktu iemiesojums», kas mīt Amazones baseinā, ir piraiju dzimtas četru dažādo pasugu bīstamākā atvase. >

Skaidrs, ka ar savu «riska bumbu» viņš bija sapelnījis daudz naudas. Tomēr ar to nepietika greznībai, kādā viņš tobrīd dzīvoja. Kā viņš vēl bija nopelnījis naudu — daudz, daudz vairāk naudas!— to zināju ne vien es, to zināja

ikviens, kas Brekenu pazina. Uz šī pamata es viņam atļāvos pavaicāt, un viņš atbildēja — atceros to vēl šobaltdien:— Nu jā, skaidrs, tā bija. Ko jūs būtu darījis manā vietā? Triku ar filmu finansēšanu var izmantot visur. Jūs zināt, ka es toreiz sāku finansēt tipveida namu un savrupmāju celtniecību un automašīnu apdzīvojamo piekabju ražošanu — finansēju, protams, arī lielākus projektus. Augstceltnes, tankkuģu flotiles un kādu milzu klīniku.

—  To es zinu,— es sacīju,— bet kad jūs to visu uzsākāt?

—  Nu, toreiz, tai laikā, kad es tik daudz ceļoju pa pasauli, organizēdams «Melno debesu» filmēšanu,— viņš atbildēja. Uzaicinājis mani doties līdzi, jo bija laiks barot Serrasalmus piraya cilts piederīgos, viņš vēl piebilda:— Sie vientieši domāja, ka man vajadzēs nedēļas un mēnešus, lai saskrabinātu kopā kadrus tādai mazai filmelei.— Viņš nogrudzināja.— Šitādu uzrikti es bez pūlēm dabūšu gatavu sešās dienās. Nē, toreiz es, protams, dibināju savas pārējās firmas ar citiem partneriem! īpa\ šum'u pārvaldīšanas sabiedrību ir tiku tikām visās pasaules malās. Kad sākās filmēšana, pārējie projekti jau ienesa naudu — pat milzu klīniku varēja apskatīt uz rasējamā dēļa. Muļķi. Mīļais draugs, jūs nevarat iedomāties, cik uz / pasaules daudz muļķu.

Ak jā, protams: kad es iepazinos ar Rodu Brekenu, viņš jau bija Silvijas Moranas aģents. Viņa bija piedāvājusi Rodam gluži neprātīgu finansiālu darījumu. Viņš saņēma no Silvijas honorāriem vairāk nekā jebkurš cits aģents visā pasaulē.

Silvija toreiz sacīja:—To viņš arī ir pelnījis, viņš ir nopelnījis katru procentu, katru centu. Viņš ir ģeniālākais cilvēks, ko es jebkad esmu sastapusi. Un tāpēc man viņš, protams, bija jānolīgst.

12

—. . .par ko ir runa nākamajā filmā, vislielākajā, kuru Silvija Morana un «Seven Stars» jebkad ražojušas, tagad jums pateiks pati Silvija Morana,— es pēkšņi atkal dzirdēju runājam Rodu Brekenu preses konferencē «Dolderā». Pēkšņi šī balss bija atguvusi skaņu. Tikai trīs sekundes es nebiju to saklausījis, ļaudamies atmiņām. Trijās sekundēs var tik daudz atcerēties . . .

Es redzēju atkal «Doldera» zāli, kameras, starmešus, mikrofonus. Es redzēju Silviju, brīnumskaisto Silviju, pārdabiski skaisto Silviju. The Beauty — Daile. Si saukļa autors, protams, bija Brekens. Citi aģenti izdomājuši savām zvaigznēm citādus simboliskus vārdus: The Sin, the Body, the Voice — Grēks, Miesa, Balss.

—  Jā,— tagad teica Silvija, kad vajadzēja, māksloti pasmaidīdama, kad vajadzēja, kļūdama nopietna, jo viņa taču bija aktrise, turklāt inteliģenta aktrise.— Jā, manas dāmas un kungi, mēs gatavojam savu lielāko filmu. Un tāpēc man patiešām ir nepieciešams pirms tās atpūsties. Jo šī jaunā filma, šī jaunā loma, par kuru es patiesi visu mūžu esmu sapņojusi, prasīs visus manus spēkus. Es zinu, mani gaida gan skaistākais, bet ari grūtākais laika posms mūžā.

—  Par ko ir runa, misis Morana?

Klātesošie reportieri bija izvēlējuši AFP (Agence France Presse) darbinieku par savu runasvīru, viņš stāvēja pašā priekšā, resns, miligs cilvēks, vārdā Klods Parons. Mēs viņu pazinām. Ar laiku iepazīst visus šī aroda pārstāvjus.

—  Runa ir par Bertolta Brehta «Kaukāza krīta apļa» kinovariaņtu,— lēni sacīja Silvija Morana.

Zāle saviļņojās. Atskanēja paklusi izsaucieni. Tā jau gan bija sensācija — turklāt visīstākajā brīdi! (Tagad tik nedrīkstēja skatīties uz šo plukatu Brekenu!)

—  Bertolta Brehta?

—  Jā. Es tēlošu virtuves kalponi Gruši — tātad pavisam citādu, pilnīgi jaunu lomu, kādu es nekad neesmu tēlojusi.

—  Pretstatā jūsu tipam!— teica Parons no AFP.

—  Pretstatā manam tipam! Ak, jūs domājat ārēji! Jā, tā jau gan. Bet citādi . . . Jūs pazīstat «Krita apli» . . . Jūs zināt, ka tur ir runa par virtuves kalponi, kas pieņem gubernatora sievas bērnu, uzaudzina to, pasargā no visām briesmām — kamēr atgriežas gubernatora sieva un bērnu atprasa — un tā nu nonāk līdz slavenajai pārbaudei ar krīta apli. Nu, Brehta lugā žūpa tiesnesis piespriež bērnu kalponei, kas mazo atlaidusi vaļā, kas nav to rāvusi ārā no krīta apļa pie sevis, negribēdama nodarīt tam sāpes. Jo uz šīs pasaules vērtīgākas ir nevis mātes, bet tās, kas apveltītas ar mātes instinktu.— Silvija ar vienu roku apskāva Barbīti, kura atkal nošķaudījās.— Cilvēciņš, kas

sēž man te blakus, ari ir izskaidrojums, kāpēc es mūždien esmu sapņojusi par šo lomu . . . tas ir mans mīļotais bērns.

—  Tātad Brehts, misis Morana. Mēs, franči, mīlam Brehtu. Bet amerikāņu sabiedrība — un austrumu dramaturgs . . .

—  Sī gadsimta lielākais vācu dramaturgs, monsieur Paron,— teica Silvija.

—  Es jums pilnīgi piekrītu,— sacīja Parons no AFP.— Manuprāt, pat pasaules lielākais dramaturgs! Bet kā jūs ar visu tiksit galā? Tas ir, vai jums neradīsies milzu grūtības?

Silvija smaidīdama palūkojās manī.

Man tak ari galu galā vajadzēja bilst kādu vārdu.

Pagriezis galvu mazliet pa labi — en face1 es neizskatos,^ tik labi kā kreisās puses profilā, kreisā Ir'mana parādes puse —, es teicu (runāt es pratu, ilgus gadus gribēju kļūt par aktieri vai rakstnieku, nu, zināmā veidā biju arī kļuvis par kaut ko līdzīgu aktierim), teicu ļoti mierīgi, ļoti nosvērti, ļoti iespaidīgi:—Līdz šim — kaut tikai nenoskaustu!— nav bijis vispār nekādu grūtību.

—  Bet austrumi, mister Kaven . . . mantinieki . . . tiesības . . .

—  Tieši tāpēc!—es attraucu.— Ar visām šīm iestādēm un cilvēkiem mums ir visjaukākā saskaņa! Redzat, monsieur Paron . . .— Es paliecos uz priekšu.—. . .valsts iestādes šo filmu atbalsta! Mēs dzīvojam laikā, kad cenšas panākt saspīlējuma atslābumu starp austrumiem un rietumiem. Ne tāpēc, ka mēs būtu eņģeļi! Nē, vienīgi aiz pašsaglabāšanās instinkta.

To visu — man ir pretīgi atzīt — to visu bija precīzi izplānojis Rods Brekens.

—  Nu, un šādā laikmetā filmai pēc abu pušu iecerēm jāsimbolizē miers, laba griba, gatavība saprast vienam otru un līdzāspastāvēšanas iespēja.

—  Abu pušu — vai tas nozīmē, ka jūs esat nodrošinājuši gan austrumu, gan rietumu oficiālo iestāžu atbalstu, mister Kaven?

—  Jā, tas to nozīmē, monsieur Paron.— Saviļņojums zālē.— Nu man jācitē jūs, jo jums, monsieur, pēc manām domām, ir pilnīga taisnība — Brehts bija mūsu gadsimta lielākais dramaturgs internacionālā mērogā un Austrumberlīnes un Vašingtonas valsts iestādes sadarbojas un

1 Pretskatā (franc.). ,

palīdz mums uzņemt filmu. Nupat minēto motīvu mudināti, mums palīdz arī dramaturga darbu publicēšanas tiesību īpašnieki, viņa mantojuma glabātāji, viņa pārstāvji.

—  Un jūs filmēsities Spānijā, misis Morana?

—  Jā. «Estudios Sevilla films»' Madridē, Pirenejos, pie Saragosas un Barselonas. Darbība notiek pirms daudziem gadiem kādā guberņā Kaukāzā, kā jūs zināt. Gruzijā. Sim nolūkam Spānija ir ideāla.

—  Tā jau bija arī ideāla «Doktora Zivago» uzņemšanai,— piezīmēja Klods Parons.

—  Tiesa.— Silvija pamāja ar galvu. Viņa bija tērpusies divdaļīgā ansamblī (svārkos un blūzē), tas bija Puči ražojums šai firmai raksturīgajās spilgtajās, krāšņi liesmainajās ametista un vecrozā krāsās, uz galda viņas priekšā atradās tāda pati somiņa, arī Puči ražojums, kājās bija melnas krokodilādas kurpes. Ap kaklu četrrindu pērļu virkne ar lielu aizslēgu. Aizslēgs izskatījās pēc rozes zieda. Lapiņas bija no briljantiem, vidū spulgoja trīs pērles. Auskari arī bija izstrādāti rozes ziedu veidā. Gredzena forma bija tāda pati, tikai roze, protams, mazāka un triju pērļu vietā briljants, es zināju, ka tas ir divdesmit karātu briljants, «Jēgera» kvalitātes zīmes dārgakmens. Amerikāņu nomenklatūrā tas ierindojas pirmajā vietā. Vācijā «Jēgers» atbilst «Riveram», Francijā— «Bleu-Blanc». Esmu visai izglītots, tiesneša kungs, vai ne? Otrā rokā Silvijai vēl bija pirkstā smaragds un ap locītavu briljantiem nosēts Jēgera-Lekultra firmas rokas pulkstenis.— Priekšdarbi norit jau veselu gadu,— Silvija turpināja.— Mūsu godkārie nodomi prasa, lai ari pašām nenozīmīgākajām lomām tiktu angažēti vislabākie aktieri, kas tām piemēroti. Mums ir vislabākie tehniskie darbinieki — operators, skaņu operators, arhitekti un tā tālāk. Mums ir vislabākais scenārists . . .

Tie nu šodien dabūjuši pietiekami daudz ko sagremot! Tas viss — kas tiesa, tas tiesa, lai cik es Rodu Brekenu neieredzu, tāpat kā viņš neieredz mani,— tas viss bija viņa darbs! Silvija gan zināja, kāpēc grūž viņam tik milzīgu naudu. Turklāt pati lielākā viltība bija tā, ka ar šīm sensacionālajām jaunajām ziņām par nākamo filmu Rods arvien vairāk un vairāk nomaskēja tuvākos notikumus: ka Silvija tagad uz kādu laiku nozudīs! (Protams,

1 Seviljas kinostudijā (spān.).

ari Barba ticēja, ka māmiņa grib aiziet atvaļinājumā, neviens tak nebūs tik stulbs, ka ņems skaidrot deviņus gadus vecam bērnam, kas ir kosmētiskā operācija.)

—  Un īpaši šai filmai . . .— iesaka Parons no AFP.

—  Tā sauksies «Krīta aplis», monsieur Paron,— iesprauda Silvija.

—. . .īpaši «Krīta aplim» jūs, misis Morana, nodibinājāt sabiedrību «Sirana»?

—  Jā. Tā kā projekts ir tik milzīgs, tas ir nepieciešams.

—  Skaidrs! Nodokļu dēļ!— kāds iesaucās.

Silvija laipni pamāja viņam ar galvu.

—  Protams, arī tāpēc. Es negrasos nostrādāties līdz nāvei un līdz pēdējai stundiņai maksāt septiņdesmit, astoņdesmit, deviņdesmit, deviņdesmit trīs procentus nodokļu. Sabiedrība, kas piederēs man pašai, nodrošinās mazliet labākus noteikumus. Vai jums būtu kādi iebildumi?

—  Ko jūs, misis Morana,— nokaunējies teica Klods Parons.— Protams, ne. Kas būs ražošanas nodaļas priekšnieks, kas vadīs «Siranu»?

Silvija pavērās manī, viņas acis staroja, varbūt viņa domāja par to, kas bijis, varbūt patiešām mani tā mīlēja. Man kļuva nelabi. Aizkustināta viņa ar lielu lepnumu sacīja:—Filips Kavens!

—  Filips Kavens?— Klods Parons pūlējās apslēpt apjukumu, tēlodams sajūsmas pilnu izbrīnu.— Tas ir . . . tas, ka jūs tagad tik cieši strādāsit kopa arī savā profesijā, misis Morana, tas ir gluži vienkārši lieliski!

—  Zināt,— teica Silvija,— šobrīd mēs, Fils un es, esam kopā jau gandrīz trīs gadus. Un jūtamies laimīgi kā pirmajā dienā. Kāpēc?

—  Tāpēc, ka jūs uzticīgi savai pārliecībai, ka laulība ir mīlestības nāve, neesat apprecējušies,— sacīja Parons no AFP.

—  Jā gan. Tā nu reiz ir mūsu pārliecība — bet mēs to nekādā ziņā negribam propagandēt! Mums ar Filu tā izrādījusies pareiza. Kāpēc? Tāpēc, ka mūs vieno tada mīla, kurā valda pilnīga, absolūti pilnīga saskaņa — kā fiziska, tā garīga. Tieši garīgā saskaņa ir paliekošā vērtība. Tas ir vissvarīgākais. Jābūt vienādiem uzskatiem, jūtām, patikai, nepatikai, domam. Ar Filu un mani tā ir. Starp mums valda pilnīga harmonija. Tomēr mēs esam divas gluži patstāvīgas būtnes. Es zinu, ka Fils ir gudrs un taisnīgs, un labsirdīgs, un nesavtīgs . . . (Nudien, tiesneša

kungs, to viņa sacīja, un es sēdēju un tēloju nelielu kautrību.)

Juzdamies gluži aizkustināts, Klods Parons brīdi klusēja un tad nopietni ierunājās (angliski, kā iepriekš):

—  Misis Morana, es jums pateicos visu savu kolēģu un visu skatītāju un klausītāju vārdā. Mēs visi, miljoniem cilvēku dažādās pasaules malās, kopā ar jums priecājamies, dalāmies izjūtās, novēlam jums visiem, jums, mister Kaven, un, protams, mūsu Barbītei, lai jūs trīs vienmēr būtu tikpat laimīgi. Un mēs ceram, ka «Krīta aplis» būs jūsu lielākais panākums, misis Morana. Pateicamies jums visiem.

—  Mēs pateicamies visiem jums, mani kungi!— Silvija piecēlās. Arī mēs piecēlāmies. Klods Parons panācās uz priekšu un noskūpstīja Silvijai roku. Pēc tam viņš dziļi palocījās.

Tur nu mēs stāvējām — Silvija, Brekens, Barba un es — vēlreiz spilgtās starmešu gaismas apspīdēti, smaidīdami, Barba — smiedamās.

Viņa paņēma no vāzes sarkanu rozi un pasniedza Paronam.

13

Un tad gāja vaļā!

Baigā ātrumā, tiesneša kungs. Es jau sākumā teicu, ka allaž varu kā rotaļājoties uzdzīt ātrumu savam (krēmkrāsas) maserati ghibli, Silvijas dāvanai, līdz divsimt deviņdesmit kilometriem stundā. Pilsētā par to, zināms, nevarēja būt ne runas. Galīgi un nemaz. Šveicieši nolādēti vērīgi to uzmana, te visur ir uzraksti, kas vēsta ātruma ierobežojumus. Bet autoceļam šis maserati pieguļ kā dēlis, ar to var veikt visasākos pagriezienus, nenoceļot kāju no gāzes pedāļa. Kad nobrauc lejā no «Doldera», seko pāris tādu pagriezienu, un tad šaurās ieliņas sāk vīties atkal kalnup.

Es drāzos uz ieleju. Pilāta iela, Sauleskalna iela. Riepas kauca, kad es strauji pagriezu stūres ratu pa kreisi, pa labi, pa kreisi. Tikai Silvijas sabuļādas kažoks tad allaž piespiedās man klāt un viņas fantastiskā sabuļādas cepure (viņa bija slavena ar savām fantastiskajām cepurēm) allaž skāra manu seju. Siena taka. Uzmanību, galvenā iela! Kalna iela. Un es viņus ieraudzīju aizmugures spogulī,

ieraudzīju aiz sevis visu šo bandu, vismaz divdesmit mašīnas. Skaisti.

—  No tiem mēs nemūžam neatkratīsimies,— sacīja mana blakussēdētāja.

—   Nē, nemūžam,— es piekritu. Uzmanību! Rēmi iela. Universitāte. Pa Universitātes ielu uz ziemeļiem, garām Šveices tehniskajai augstskolai. Pa kreisi! Vispirms pa Vīnadārzu gatvi uz rietumiem, tad lejup uz dienvidiem. Tīrās lapsu medības. Nu es biju sasniedzis Sitiju. Re, kur Limata! Tiltam pāri! Garām galvenajai stacijai! Ātri braukt es nevarēju. Bet izmanīgi gan. Un braukt es protu. Kaut ko prot ikviens cilvēks. Mūsu sekotāji dabūja pasvīst, šie Roda draugi, zēni, chums, amici, buddies un copains! Tagad gar Limatu, pa bezgalīgo Zīlas krastmalu. Graudu nama ielas krustojums. Hop! Pāri — jau sarkanā gaisma. Lēnāk. Citādi viņi vēl mūs pazaudēs. Re, kur atkal iznirst. Tālāk! Pamatīgi iespiedu gāzes pedāli maserati vēderā. Pāri Limatai, kas spulgoja tumsā. Pa labi atradās platā Hartiela. Iespīdējās lampas, vesela lampu jūra. Visas zaļas. Tālāk! Baigi jauks tāds maserati, tiesneša kungs. Pa kreisi bezgalīgi liels un melns milza rūpniecības rajons. Tagad stūrēju gandrīz tieši uz rietumiem, līdz stadionam. Tur sākās šauri pagriezieni, kas aizveda uz autostrādes uzbraucamā ceļa. Pa kreisi, pa labi, pa labi, pa kreisi. Silvijas sabuļādas kažoks un cepure visu laiku mani traucēja.

Viņa pagriezās atpakaļ.— Nav ko uztraukties,— es teicu,— tur viņi ir. Visi joprojām tepat.

Bijām sasnieguši Bernes autostrādi. Ceļavējš svilpoja ap mašīnu. Tagad braucu ātrāk. Tie, kas dzinās mums pa pēdām, arī. Nogriešanās ceļš uz Ērlikonu. Nogriešanās ceļš uz Diētikonu. Vēl divi nogriešanās ceļi, tad mēs piebraucām tur, kur es gribēju braukt, kurp man vajadzēja braukt,— pie autostrādes tilta restorāna Vīrenlosā.

Sis tilta restorāns astoņpadsmit kilometrus no Cirihes šūpojas augstu gaisa pār autostrades abu virzienu cejiem un vēl krietnu gabaliņu tiem pāri. Te ir seši restorāni, astoņi veikali, bankas filiāle, telefona centrāle, dušas, bērnistabas ar pārtinamiem galdiņiem. Netālu no stāvvietām, kur var izvietoties apaļi septiņi simti mašīnu, atrodas četrdesmit degvielas uzpildītāju kolonnas. Sai automobiļu stāvvietā viss ir atvērts katru dienu un (gandrīz) divdesmit četras stundas.

Iebraucu stāvvietā un apturēju. Mēs izkāpām. Rokrokā devāmies pāri tumšajam laukumam uz fantastisko tilta konstrukciju. No sešiem restorāniem: «Sudraba bumbas», «Sudraba kaijas», «Hābsburgu ceptuves», «Bulvāra kafejnīcas», «Bērnu restorāna» mēs izvēlējāmies sesto— «Landbeiz». Tas ir šveiciešu vācu dialekta vārds un nozīmē kaut ko līdzīgu «mazai lauku viesnīcai», kurā patiesībā vairāk dzer nekā ēd. Mēs apsēdāmies, bija silti un omulīgi kā zemnieku istabā, un es pasūtīju pudeli sešdesmit devītā gada sentsaforīna.

Zem mums pa četriem ceļiem abos virzienos slīdēja automašīnu gaismas konusi. Tas bija skats, kas mani vienmēr valdzinājis, mēs bijām apmeklējuši šo vietu jau vairākkārt, jo jutāmies te allaž vienlīdz mierīgā atmosfērā. Viņa smēķēja. Nu jau tiem brāļiem drīz vajadzēja uzrasties. Viesmīlis atnesa sudraba kubliņā sentsaforīnu. Kamēr viņš atkorķēja pudeli, «Beicā» parādījās Brekena pirmie chums, copains, puiši, buddies, turēdami kameras gatavībā. Es pavēros viņos ar neizteiksmīgu skatienu. Apliku ap savas galdabiedres pleciem sabuļādas kažoku, palīdzēju noņemt sabuļādas cepuri. Viņa nolika to uz kāda brīva krēsla.

Merde, alors/'— kāds no reportieriem skali iesaucās.

Pārējie tikai stīvi lūkojās uz mums.

Mana blakussēdētāja nebija Silvija Morana. Mana blakussēdētāja bija tikai uzģērbusi Silvijas Moranas sabuļādas kažoku un cepuri. (Šoreiz tā bija mana ideja, vienreiz mana — nevis šī draņķa Brekena!) Mana blakussēdētāja bija Klarisa, Barbītes aukle.

14

Viesmīlis bija ielējis manā glāzē mazliet vīna. Es nogaršoju. Sentsaforīns bija skābens un ļoti garšīgs. Es palocīju galvu, viņš piepildīja abas glāzes un nomurmināja kaut ko rīkles balsī, laikam tas bija tosts. Mēs viņam pateicamies un abi iedzērām. Reportieri stāvēja pie durvīm, nespēdami izlemt. Viņi klusu sarunājās. Tad pie galda pienāca garš gaišmatis un uzrunāja mani vāciski ar reinzemiešu akcentu:—Tas nebija godīgi, Kavena kungs.

—  Godīgi!— es teicu.— Vai Brekens nelūdza, lai jūs atstājat misis Moranu mierā? Es ne mirkli neticēju, ka jūs būsit, godīgi! Tāpēc es patlaban sēžu šeit ar mis Klarisu.

—  Un kur ir misis Morana?—^ Goda vārds, tā viņš jautāja.

Es viņu vispār nepagodināju ar atbildi. Viņš aizgāja atpakaļ pie citiem, viņi atkal aprunājās, un tad visi pārējie pazuda, palika vienīgi garais, gaišmatainais vācietis ar reinzemiešu akcentu. Viņš pasūtīja alu un to arī dabūja. Tātad viņš bija nolēmis to sit it out'. Es sacīju Klarisai:—Tagad mums jāgaida tālruņa zvans.

—  Jā, Kavena kungs,— Klarisa teica. Viņa bija dzimusi Losandželosā, taču viņas vecāki bija vācieši, un viņa saucās Klarisa Geiringere. Barbu viņa pazina no zīdaiņa vecuma. Uzticīga dvēsele bija šī Klarisa — toreiz divdesmit septiņus gadus veca, ļoti glīta, ļoti blonda, taču es nezināju, vai blondums ir īsts. Redzat, tiesneša kungs, par šo jauno dāmu es to nezināju. Sai jaunajai dāmai es nebūtu piedūris pat mazo pirkstiņu, jo Klarisai trūka jebkuru priekšnoteikumu, kuriem noteikti jāpiemīt manām jaukajām mazulītēm. Pa šiem gadiem mēs bijām kļuvuši labi draugi. Pretēji Rodam Brekenam Klarisa mabi vismaz cienīja, un viņai piemita kāda īpašība, kura drīz vien diemžēl izrādījās kļūmīga: viņa godīgi un patiesi mīlēja Barbīti.

Garais, gaišmatainais reinzemietis sēdēja, nikni blenzdams uz mums un sūkdams alu. Es zināju, ka tālrunis vēl labu laiku nezvanīs. Tā nu mēs omulīgi zvilnējām te un gaidījām, zem mums zibsnīja garām ugunis, dzīvas ugunis, jo aiz tām sēdēja dzīvas būtnes.

Es atceros, ka Klarisa man stāstīja tur, «Beicā», augstu pār četriem ceļiem, Cīrihes tuvumā (Bet attiecībā pret ko Cīrihe bija tuvu? Vai pasaulē bija kāda noteikta vieta, punkts, istaba, kur es justos mājās? Ak, nebija jau, tiesneša kungs, man uz šīs zemeslodes nebija pat ne pašu pieticīgāko māju!), es atceros, ka Klarisa stāstīja man tur, augstu pār ugunīm, kas dzinās pakaļ cita citai, ka viņa stāstīja, kā Rods lielījies par preses konferences noorganizēšanu: viņa veiklībai varot pateikties, ka visu uzmanībai pilnīgi paslīdējis garām tik ļoti slēpjamais, proti, Silvijas kosmētiskā sejas operācija. Rods bija Klarisai teicis:—Ja viņiem nebūtu manis, viņi nospēlētos līdz kreklam. Ikreiz,

kad nelabi ož, man pie rokas ir gaisa atsvaidzināšanas līdzeklis.

—  Labāk būtu turējis muti,— es satraukts nenocietos. Arī Klarisai Brekens nepatika. Viņa bija manā pusē. Varēju runāt ar viņu vaļsirdīgi un to arī darīju.— Ja viņš par sevi ir tik augstās domās, ja viņš mūžīgi žēlojas, ka viņa darbu pietiekami nenovērtē, kāpēc tad viņš neiet projām?

—  Viņš tak nevar, un jūs to zināt, Kavena kungs,— Klarisa iebilda.— Jūs taču zināt, kādas viņam paniskas bailes.

Es to zināju. Silvija to man bija teikusi. Reiz, pilns kā mārks, Rods viņai bija atzinies. Viņš dzimis Ņujorkā, precīzāk izsakoties, Bronksā. Viņa tēvs bijis dzērājs, māte — netikle. Abi nomiruši, kad Rodam vēl nebijis desmit gadu. Viņš nonācis bērnunamā. Ēst viņš tur dabūjis maz, pēriena — daudz. Viņš uzaudzis Ņujorkas posta pilnajā vidē — un Ņujorkas posts ir sevišķs posts. Viņš diedelējis un zadzis, bijis zābaku spodrinātājs, trauku mazgātājs, automašīnu tīrītājs, līķu apkopējs, kāda elektromehāniķa sadista māceklis un tad apmeties pie paralizēta kabatzagļa, kas apmācījis pusaudžu bandas un sūtījis sirojumos. Trīspadsmit gadu vecumā viņš izbaudījis pirmo seksuālo pārdzīvojumu, noķerdams arī pirmo triperi, un tāpēc nīdis visu sievišķīgo, šis naids viņu dzinis pie nolietotajām ielenēm ostmalas bāros un aplaimojis ar mīlestības kreisās puses pieredzi. Viņš bijis jumiķis, benzīna stacijas uzraugs, «Western Union» telegrammu iznēsātājs toreiz, kad šī firma vēl uzlika par pienākumu saviem izsūtāmajiem zēniem apsveikuma telegrammas nodziedāt saņēmējiem priekšā (Laimi šodien jums vēl, laimi šodien jums vēl, mister Koklbērn, lai laimīgs jums nākamais gads!), bijis atbildīgs par centrālapkuri kādā debesskrāpi, gulējis lejā pagrabā pie milzīgajiem tvaika katliem, strādājis par Hadsonas upes prāmju biļešu kontrolieri, izmēģinājies darbā ielu tīrītāju brigādē, strādājis par izsūtāmo kāda laikraksta redakcijā, salīdzis pie kādas bordeļa dāmas, kurai pret procentiem piegādājis piedzērušus matrožus, bet pēc tam konkurējošam uzņēmumam — pie mazgadīgām meitenēm vedis vecus kraķus, vārdu sakot, laikam būtu grūti atrast tādu amatu, ko Rods Brekens nebūtu izmēģinājis, pirms kļuvis par naudas iekasētāju pie kāda «finansu konsultanta».

Sim finansu padomniekam Vācijā bijusi atņemta licence (ne jau bez iemesla); viņš pārcēlies uz Ņujorku un

te palīdzējis saviem klientiem dabūt cauri visvisādus tumšus darījumus. Tomēr reiz viņš tiešām bijis varens vīrs, daudzu valstu nodokļu tiesību eksperts. Un, tāpat kā cilvēks, kas stiepj sev līdzi ķieģeli, lai parādītu, kāda reiz izskatījusies viņa māja (Brehts, Brehts — ak, tas izskaidrojams ar mūsu bibliotēku, tiesneša kungs!), tā šis krimināli nogrēkojies padomnieks nodokļu jautājumos aizvedis līdzi uz Ameriku visai apjomīgu speciālās literatūras bibliotēku. Dibenistabā, kur nav bijis logu, uz plauktiem rindojušās grāmatas, un ik brīvu brītiņu, daudz, daudz nakšu Rods Brekens pavadījis, tās lasīdams, un it īpaši pētījis Vācijas nodokju tiesības. (Viņam pat pieticis enerģijas šai laikā apmeklēt valodu kursus!) Kad Brekens devies uz Minheni, lai sāktu savu grandiozo karjeru ar «riska bumbu», viņš patiešām jau bijis eksperts.

Taču paniskās bailes, kas kopš tā laika — arī šobrīd, jā, arī šobrīd — vajāja Brekenu pat sapņos (pirms tam viņš tādas nebija pazinis), bija bailes no atgriešanās agrākā posta ellē. Brekenu, ko viņa profesijas ļaudis uzskatīja par pašu aukstasinīgāko un slīpētāko aģentu, mocīja viena vienīga nožēlojama, bet visvarena doma: viņš nekad, nekad, nekad vairs negribēja būt nabags!

—  Jūs to zināt, Kavena kungs,— teica Klarisa.— Jūs zināt, ka tāpēc viņš nemūžam neies prom no misis Moranas. Un, ja viņa Brekenu izmetīs ārā, viņš kritīs viņas priekšā ceļos, bučos viņas kurpes un lūgsies, lai viņu patur, vienalga, par kādu cenu, vienalga, ar kādiem noteikumiem!

—   Es zinu, kāpēc nevaru Rodu ciest, Klarisa,— es sacīju.— Tāpēc ka viņš tā pret mani izturas. Kā pret suteneru, jā, jā, nerunājiet pretī, visu laiku izturas kā pret kādu mantojuma tīkotāju, žigolo, nelieti, zagli. Bet kāpēc īsti viņš tā dara, kāpēc, Klarisa?

Garais, gaišmatainais reinzemietis, kaut ko prātodams, kvernēja pie galda, vēroja mūs un sūca otro pudeli alus.

—  Ak,— attrauca Klarisa, parasti tik klusā Klarisa, šāds dzīvīgums mani gandrīz vai izbiedēja,— tāpēc, ka viņš jūs, protams, pārmēru apbrīno, Kavena kungs!

—  Apbrīno? Mani? Kādēļ?— Kāda tā bija savāda saruna tonakt, augstu pār neskaitāmajām zibošajām ugunīm kaut kur Šveicē, kaut kur pasaulē.

—  Jūsu šarma dēļ. Jūsu asprātības dēļ. Jūsu saprāta dēj. Tādēļ, ka jūs esat laipns un cilvēki jūs tāpēc mīl. Tādēļ, ka jūs esat guvis tik labu izglītību, turpretī viņa universitā

tes bijuši piekrastes bordeļi un krodziņi. Tādēļ, ka jūs esat. džentlmenis — un tas viņš nekad nebūs, lai cik naudas arī saraustu. Un tādēļ, ka jūs patiešām patīkat visiem un arī jums patiešām patīk visi.

Es turpretī nodomāju, ka īstenībā vēl nekad nebiju nevienam patiešām paticis (arī Silvijai ne, tas bija gluži kas cits) un ka arī man faktiski vēl ne reizi mūžā neviens nebija licies pat-iešām tīkams.

Mēs abi diezgan ilgi klusējām, jo man vispirms vajadzēja sagremot Klarisas pēdējos vārdus, it īpaši par džentlmeni, un viņai arī laikam vajadzēja teikto vispirms sagremot. Es gudro'ju: varbūt šī Klarisa mani slepus mīl? Ja tā izrādītos taisnība, steidzami jāpārliecina Silvija, lai Klarisu atlaiž. Tikai bez sarežģījumiem!

Pie galda pienāca viesmīlis, kas pirmīt bija atnesis vīnu.

—      Piedodiet. . . vai Kavena kungs?. tk — Jā.

—   Jūs lūdz pie telefona. Lūdzu, sekojiet man, Kavena kungs.— Viņš gāja pirmais, un es ievēroju, ka viņš klibo. Ir nu gan amats cilvēkam ar sabeigtu kāju, es nodomāju. Garais, gaišmatainais vācietis piecēlās un mums sekoja. Tālruņa aparāts atradās nišā restorāna gaitenī, klausule bija nolikta blakus uz galdiņa. Viesmīlis aizkliboja projām. Gaišmatainais vācietis palika stāvam.

—   Lasieties prom,— es teicu.— Veicīgi lasieties prom, citādi dabūsit pa zobiem.

Tas viņam, šķiet, imponēja. Viņš pazuda. Es paņēmu klausuli.

—  Jā?,

—  Kavena kungs, runā Buerli.

—   Labdien, Buerli kungs.— Tas bija «Seven Stars» Šveices iznomašanas kantora vadītājs. Patīkams, nosvērts cilvēks.— Moranas kundzes privātlidmašina pirms desmit minūtēm izlidoja no Klotenas.

—  Paldies, Buerli kungs.

—  Uz redzēšanos, Kavena kungs.

Iegāju atpakaļ «Beicā». Vācietis sēdēja, nikni blenzdams uz mani. Es viņam pateicu:—Tagad mēs, mis Klarisa un es, brauksim uz Klotenas lidostu. Ap pulksten divdesmit diviem trīsdesmit mēs ar sabiedrības «Air France» lidmašīnu dosimies uz Parīzi. Ja vēlaties braukt līdzi, jūs, protams, nebūsit mans viesis, taču lidmašīna, bez šaubām, izvizinās jūs visai labprāt.

Viņš nebrauca līdzi.

Nebrauca līdzi neviens reportieris. Netiku nevienu manījis arī lidostas lielajā hallē. Protams, no saviem nodomiem atteikušies viņi nebija. Viņi tikai bija atskārtuši, ka tā rīkoties nav nekādas jēgas. Mašīna izlidoja precīzi. Maserati un Silvijas rolsroisu «Doldera» šoferi nogādās Parīzē un novietos lielajā apakšzemes garāžā netālu no Orlī — tā bija norunāts. Viņiem bija otras atslēgas. Ar rolsroisu bija braukuši uz Klotenu Brekens, Barba un Silvija — neviena nemanīti, jo es taču šīs bandas uzmanību biju piesaistijis sev. Mašīnas dokumenti jau bija ieslēgti cimdu nodalījumā. Pirms aizlidošanas es arī maserati dokumentus biju ieslēdzis cimdu nodalījumā.

Automobiļu stāvvieta Klotenas lidostas priekšā ir ļoti plaša, es nebiju Silvijas rolsu ievērojis. To, ka viņas privātlidmašīna («Super-One-Elevenar četru cilvēku apkalpi — mēs jau bieži bijām lidojuši ar to pāri Atlantijai), nākdama no Frankfurtes, bija nolaidusies šajā pēcpusdienā Clrihē, reportieri nebija pamanījuši. Tā bija novirzīta uz nomalu skrejceļu. Buerli kungs bija vēlāk vakarā nogādājis Barbu, Silviju un Brekenu savā limuzīnā šo pēdējo ceļa gabalu no automobiļu stāvvietas līdz lidmašīnas kāpnītēm — tā bija norunāts, tāpat kā bija norunāts, ka viņš piezvanīs uz Vīrenlosas tilta restorānu, pēc tam kad superlidmašīna Viens-vienpadsmit būs pacēlusies gaisā. Visa mūsu bagāža atradās jau ekspreslidmašīnā, kas devās uz Parīzi, un bija adresēta hotelim «Le Monde» nodošanai Filipam Kavenam.

Piecdesmit minūtes mēs ar Klarisu baudījām mierīgu lidojumu. Klarisa uz brītiņu iemiga, un tad jau arī bija klāt mirklis, kad . . .

—  Dāmas un kungi, pēc dažām minūtēm mēs nolaidīsimies Parīzē. Lūdzu, pārtrauciet smēķēšanu un piesprādzējieties,— atskanēja stjuartes balss.

Arī Orlī lidostā mēs ar Klarisu neredzējām nevienu reportieri. Kā norunāts, mēs pēc iespējas ātrāk izgājām pārbaudi. Pie «Ibērijas» lodziņa, kas bija jau slēgts, stāvēja dūšīgs vīrs, ģērbies zilā flaneļa mētelī. Netika bilsts ne vārds. Mēs sekojām vīram.

Parizē bija auksts. Kad iznācām no lidostas ēkas, pie tās pieslīdēja melns ševrolets. Mēs iekāpām, Klarisa un es apsēdāmies pakaļējā sēdekli, flaneļa mēteli ģērbtais vīrs — blakus šoferim. Mašīna sāka braukt, un mēs nākamajā mirklī atradāmies uz viena no autoceļiem, kas ved uz Parīzi. Pēc stundas ceturkšņa šoferis iegrieza limuzīnu kāda stāvvietā. Te gaidīja otrs melns ševrolets.

—  Uz redzi, Klarisa,— es sacīju.— Uz drīzu tikšanos.

—  Uz drīzu tikšanos,— viņa atteica.

Es pagājos uz priekšu līdz otrajam ševroletam un atvēru durvis.

—       Paldies Dievam, ka esi klāt,— teica Silvija, piekļaudamās man, un es manīju, ka viņa trīc un raud.— Man bailes, Fil, bailes, tik šausmīgas bailes!

16

Sajā otrajā ševroletā sēdēja divi milzīga auguma viri. Ari viņi nerunāja ne vārda. Viņi tikai nemitīgi uzmanīja, vai mums nedzenas pakaļ. Braucām ļoti ātri, tomēr bija vajadzīgas krietnas pusotras stundas, līdz sasniedzām Neiji.

—  Bailes, kāpēc? Vai kas noticis?—: es pārbijies vaicāju.

—       Nē, nekas. Viss ritēja gludi. Rods ar Barbu jau sen ir viesnīcā. Un kā tev?

—  Arī viss gludi. Kāpēc tad tu baidies? No ka?

—       No operācijas, vilciņ,— viņa šņukstēdama izgrūda.

—   No operācijas … Es … es tik ļoti baidos … un tad vēl Barba . . .

—   Kas, Barba?

—       Visu lidojuma laiku viņa bija gluži neciešama . . . čīkstlga . . . nikna . . . nemierīga un gluži kā pārmainījusies. Tāda viņa vēl nekad nav bijusi. Es tik briesmīgi pārbijos. Pēkšņi viņa šķita pavisam sveša. Kas ar viņu noticis?

—   Nav ne jausmas. Nekas, burvīt, droši vien it nekas.

—       Ir, vilciņ, ir! Man ir tik baigi . . . Varbūt Barba mani vairs nemīl, tāpēc ka es pametu viņu vienu?

—       Muļķības. Man šķiet, viņai ir iesnas. Varbūt saķērusi gripu. Pēcpusdienā viņa bija pavisam karsta.

—   Bērniem viegli ceļas temperatūra.

—  Temperatūras viņai nav, Klarisa mērīja.

—   Nu, tātad gripas nav, ir tikai iesnas! Bet cik viņa bija nikna, ka nevar braukt man lidzi . . . Viņa taču tic manam «atvaļinājumam», vai ne? Ak, vilciņ, es tik Joti mīlu Barbiti, bet viņa izturas tik neglīti, lai gan man tūliņ būs šī drausmīgā … šī drausmīgā operācija! Es tik ļoti baidos no tās, vilciņ . . .

Visu ceju, tiesneša kungs, visu nejēdzīgi garo ceļu lidz milzu pilsētai Parīzei un pa pusei tai cauri, pa pusei apkārt līdz profesora Delamāra klīnikai Kavē ielā pie Buloņas meža man tik vien bija ko darīt kā mierināt Silviju, apturēt viņas asaru plūdus, kliedēt bailes.

Kad beidzot nonācām galā un viens no miesassargiem piegāja pie matstikla lodziņa vārtu arkas kreisajā pusē, kad atspīdēja gaisma, atvērās režgotie vārti un mēs iebraucām šai lielajā, biezi aizaugušajā parkā, kad pēc tam apstājāmies mazās laikmeta nogales stilā celtās pils priekšā, es biju Silviju nomierinājis, viņa vairs nebirdināja asaras, jutās drosmīga, paļāvīgi lūkojās nākotnē. Kad mūs saņēma ārsts, kam bija nakts dežūra, viņa uzbūra lūpās pat kaut ko līdzīgu smaidam (ak, Fransuāza Sagāna!).

Es atvadījos no Silvijas šī paša ārsta kabinetā un teicu, ka šovakar (bija jau krietni pāri pusnaktij) atnākšu un ka bezgalīgi mīlu savu burviti, tikai viņu, viņu vienīgo. Burvīte notēloja tādu atvadu ainu, ka bija vērts paskatīties. Ārsts nespēja slēpt aizkustinājumu. Viens no miesassargiem aizveda mani uz «Le Monde».

Logu savā pusē biju atvēris un ieelpoju dzestro nakts gaisu. Pie velna, lai Brekens labāk tur muti un laiž mani mierā! Sim draņķim vajadzētu mani mīlēt, viņš tak nenojauš, kādu nastu es noveļu viņam no pleciem un no kā es esmu viņu pasargājis!

—   Voilа, monsieur.1

Pamanīju, ka esam klāt, tikai tad, kad miesassargs jau atvēra manā pusē durvis. Izkāpu un iedevu viņam kārtigu dzeramnaudu, lai izsniedz arī citiem. Viņš pateicās un devās projām, es turpreti iegāju vecajā, labajā «Le Monde», kurā jau tik bieži biju mitinājies. Si viesnīca atrodas sānielā, trīs minūšu gājienā no Elizejas laukiem ar to vecajiem kokiem, pavisam tuvu Zvaigznes laukumam un Triumfa arkai.

—  Monsieiir Kaven!

Plaši atplestām rokām, patiesi aizkustināts (to es zināju), man pretī nāca Lisjens Bajārs — nakts portjē. Cik ilgi mēs viens otru jau pazinām? Cik ilgi jau viņš izdarīja iemaksas par zirdziņiem manā vietā hipodromā — ak! neizpauzdams nevienam ne pušplēsta vārda! Zans Perotens, otrais nakts portjē (arī viņu es pazinu ilgus gadus), sēdēja pie sava galda un smaidīdams paklanījās. Visus šejieniešus es pazinu jau veselu mūžību, gan dienas uzņemšanas nodaļas darbiniekus — šobrīd nodaļa bija tukša —, visus dienas portjē, viņu šefu, godājamo monsieur Sarlu Fābru, cilvēku, par kuru mēļoja, ka pasaulē neesot nekā tāda, ko viņš nevarētu dabūt gatavu, turklāt vienā mirkli. Es pazinu uzņemšanas nodaļas šefu, Andrē Maņolu, pazinu visus bārmeņus, viesmīļus, metrdotelus, visus stāva apkalpotājus, istabmeitas, jā, un kungus no pārvaldes, direktora vietniekus, arī «Le Monde» prezidentu ģenerāldirektoru Pjeru Marešālu, laipno, smagnējo, liela auguma Pjeru Marešālu.

Šobrīd zāle bija tukša. Mēs ar Lisjenu Bajāru stāvējām viens otram pretī.

—  Monsieur Lisjen, ļoti priecājos, ka atkal reiz esmu pie jums.

—  Mēs arī! Mēs visi, monsieur Kaven! Patiešām, mēs tik ļoti priecājamies . . . Jūsējie ir jau augšā. Bagāža arī pienākusi.— Mums jau sengadus rezervēja vienus un tos pašus apartamentus: 419.— Silvijai un man, 420.— Bar bukam ar Klarisu, 421.— Rodam, 422.— doktoram Volkenam. Viņu mēs gaidījām tikai rītdien.— Es jūs, protams, aizvedīšu . . .— Nakts portjē soļoja man līdzās uz liftu.— Monsieur, nākamsvētdien Lonšanā startēs «Une de Mai»'.

«Une de Mai» bija tirais brīnums, tādi zirgi gadās pa tūkstoš gadiem reizi.

—  Kāds man stāstīja, ka «Une de Mai» vairs nestartējot,— es teicu.

—  Viņa piedalīsies vēl tikai pāris reižu, monsieur Kaven, vēl tikai pāris reižu. Es to tāpat vien pieminēju. Derēt uz «Une de Mai» nav nekādas jēgas. Viņa allažiņ

uzvar. Uz viņu der visi. Tāpēc arī peļņa arvien ir tik maza. Bet Oteijā nākamsvētdien būs interesanti!— Viņš palaida mani pa priekšu liftā, tad sekoja pats. Braucām uz ceturto stāvu.— Zināt, par prognozēm avīzē es nekad nedodu ne plika graša. Bet ir trīs zirdziņi, ko es labu laiku esmu vērojis,— «Dzejnieka bērā», «Galliete» un «Valdemoza». Lieliski, monsieur, pavisam lieliski!— Nakts portjē noskūpstīja sev pirkstgalus.— Un visi trīs startē nākamsvētdien Oteijā. Es iesaku, monsieur, lieciet visu naudu uz «Dzejnieka bēro», «Gallieti» un «Valdemozu»— lieciet tieši šādā kārtībā: šajās derībās maksā par trim pirmajām vietām. Vēl nav izgājušas valodas. . .— Viņa balss pieklusa līdz čukstam.—. . .kādi tie ir zirdziņi! Tikai pazinēji saprot. Es pats derēšu uz tiem.

Atstāstu šo sarunu par zirgiem ne bez iemesla, tiesneša kungs. Sī saruna nakts stunda ar portjē ir jums svarīga, ja jūs gribat saprast, kas mani padarīja par tādu, kāds es esmu.

Lifts apstājās. Lisjens devās ārā pirmais.

—  Atļaujiet. . .— Viņš soļoja man pa priekšu pa gaiteni uz 419. apartamentu.

—  Tad, lūdzu, lieciet arī par mani, monsieur Lisjen.

—  Ar prieku . . . Cik es drīkstu … ko monsieur vēlas?

—  To es atstāju jūsu ziņā. Kā vienmēr, monsieur Lisjen.

—       Pateicos par uzticību.— Viņš iedams palocījās.

—   Tādā gadījumā es katrā ziņā ieteiktu monsieur līdz ar derībām uz trim pirmajām vietām noslēgt uz šiem trim zirgiem ari couplē.

Tas nozīmē, derēt ari uz to, ka viens no trim favorītiem izkrīt. Derot attiecīgajā reizē uz diviem no trim zirgiem, ņem vērā visas iespējas: tas, redzat, ir papildu drošības pasākums.

—  Dabiski, arī couplē, monsieur Lisjen.

—  Ar lielāko prieku. Visu labi pārdomāšu un atbilstoši rīkošos, monsieur Kaven.

—   Rīkojieties atbilstoši, monsieur Lisjen.

Bijām pienākuši pie četrsimt deviņpadsmitā.

—  Paldies, monsieur Lisjen,— es sacīju, paspiezdams viņam roku.

—  Paldies jums, monsieur Kaven,— teica vecais nakts portjē un iebāza naudaszīmi kabatā.— Ar labu nakti.

—  Ar labu nakti, monsieur Lisjen,— es atbildēju, īsi pieklauvēju un iegāju apartamentā, ko tik labi pazinu. Man par brīnumu, tajā dega visas spuldzes — jau priekš

namā un salonā bija gaišs kā dienā. Man lūkojās pretī trīs cilvēki — Brekens, Klarīsa un mazais doktors Levī, mūsu pastāvīgais ārsts Parīzē.

—       Kas te notiek?— es noprasīju. Antīkais pulkstenis uz kamīna malas rādīja vienu un trīsdesmit piecas minūtes.

—       Goddamned, fucked-up situation1 ,— teica Brekens. Viņš bija viegli iereibis.

—   Es gribu zināt, kas noticis!

—       Prasi dakterim,— viltīgi glūnēdams manī, atcirta Brekens.

Viņš bija piemeties uz dīvāna atzveltnes pie pudelēm apkrauta galda. Izdzēris glāzi, viņš atraugājās.

Klarisa sāka raudāt.

—   Ārsta kungs, ko jūs te darāt?— es vaicāju.

—       Mani ataicināja šurp,— teica mazais plikpauris ar bezgala labsirdīgo seju un bezgala skumjajām acīm aiz biezajiem briļļu stikliem.

—   Kas?

—  Monsieur Brekens.

—   Kādēļ?

—   Barbas dēļ.

—   Kas noticis ar Barbu? Jel runājiet! Stāstiet!

—   Barba ir slima,— viņš teica.

—   Slima?

—   Jā, monsieur Kaven.

—   Kur viņa guļ?

—       Mēs noguldījām viņu kundzes guļamistabā, to taču neviens nelietos. Kad es atnācu, viņai bija ļoti slikti. Temperatūra trīsdesmit deviņi un pieci. Drebuļi. Ārkārtīgi nemierīga. Baidījās no gaismas. Acu gļotāda iekaisusi. Uz vaigu gļotādas priekšējo dzerokļu augstumā balti punktiņi, ap tiem apsarkums. Droši vien tā ir jau trīspadsmitā vai četrpadsmitā diena.

—  Kāda diena? Beidziet raudāt, Klarisa!

Viņa nebeidza.

—       Kopš slimības sākuma,— sacīja mazais ārsts.— Sai slimībai ir prodroms — iepriekšēja stādi ja bez raksturīgiem simptomiem. Tā ilgst deviņas līdz vienpadsmit dienas. Tad sākas īstā slimība.

—       Mīļais dakter Levi, vai jūs man beidzot nepateiktu, kas Barbai kaiš?

—   Masalas,— sacija mazais ārsts.— Tikai masalas,— viņš turpināja.— Tā es ceru.

—  Ko nozīmē «tikai»? Ko nozīmē «es ceru»?

—   Es neesmu,pilnīgi drošs. Ir arī . . . citi simptomi, ko es nespēju izskaidrot. Es nezinu, vai tās ir tikai masalas. Masalas tās ir noteikti, monsieur Brekens jau bija dežūraptiekā un atnesa visu, kas patlaban vajadzīgs. Bet, ja būs vēl kas cits . . . Šobrīd to neviens nevar pateikt.

—  Kad tad varēs pateikt?

—   Cerams, rīt. Ja šie simptomi attīstīsies tālāk — skaidrot ir pārāk sarežģīti, piedodiet, jūs tik un tā nesapratīsit,— es gribētu visādā ziņā pieaicināt kādu kolēģi. Jā, kādu kolēģi,— viņš aizdomājies piebilda.

Brekens atkal izdzēra glāzi, atkal atraugājās un izgrūda:— Nolādēta draņķība. Ja tās būs masalas, Barbu vajadzēs vest uz slimnīcu. Te viesnīcā viņu neatstās. Neviena viesnīca neļaus atstāt savās telpās bērnu ar masalām.

—  «Le Monde» ļaus. Rīt es parunāšu ar Marešālu. Viņš nokārtos. Mēs teiksim, piemēram, ka tā ir tikai alerģija. Jūs tak to apstiprināsit, ārsta kungs, vai ne?

—   Jā,— teica mazais Levi.— Protams. Ja tās būs tikai masalas. Bet nekādā ziņā ne, ja tās nebūs tikai masalas.

Biju spiests aizvērt acis.

18

Atvēru acis.

Sēdēju uz vienpadsmitās palātas cietā, baltā krēsla profesora Delamāra Neijī klīnikas trešajā stāvā, uz spilvena vīdēja baltā bumba, kas slēpa sevī Silvijas galvu, no apsēja sānos, kur vajadzēja būt ausīm, un pakausī rēgojās ārā tievās plastmasas caurulītes. Silvijas karstā, sasvīdusī roka bija satvērusi manējo kā spīlēs.

—   Liec mani mierā . . . Romero! Vācies pie velna . . . kraupainais suns . . .— viņa nupat, naida pilna, bija izgrūdusi angliski un tad atkal apklususi un iegrimusi tādā kā caurā miegā, no kura ik mirkli trūkās augšā. Un manas domas bija aizklīdušas pagātnē, es biju atcerējies, kas norisinājies iepriekšējā dienā, kuru nedaudzas stundas šķīra no pašreizējās īstenības . . .

Pulkstenis bija rādījis deviņpadsmit un četrdesmit septiņas minūtes, kad Silvija bija iemigusi un es, pēdējo reizi palūkojies ciparnīcā, aizvērdams acis, visu atcerējies.

Tagad es biju atkal acis atvēris.

Joprojām bija 1971. gada 23. novembris, deviņpadsmit četrdesmit septiņas minūtes. Vienīgi sekunžu rādītājs varbūt bija pavirzījies gabaliņu uz priekšu, tam es netiku pievērsis uzmanību.

19

—. . .vilciņ . . .

—   Jā, manu burvīt?

Viņas balss veidoja zilbes, vārdus, atsevišķas skaņas tagad ar aizvien lielāku piepūli. Baltā bumba vairs nekustējās. Tikai vārdi lāsoja. Augums nekustējās. Roka bija izslīdējusi no manējās un balta nokarājās lejup.

—   A . . . a . . . atslēgu . . .

Es piecēlos, mazliet atlocīju segas augšmalu — patiešām, viņai ap kaklu bija aplikta ķēdīte, kurā karājās robaina atslēga. Atāķēju ķēdīti, noņēmu atslēgu. Pret rūtīm sitās lietus, vētra spēlēja ērģeles parka kokos.

—  Kas tā ir par atslēgu?

—   Tur!— Viņa norādīja ar roku.

Es palūkojos apkārt. Kur te lai meklē … ak jā. sienā netālu no vannas istabas durvīm. Es piegāju klāt un atvēru durtiņas: sienā bija iemūrēta un ar javu balti apmesta tērauda kastīte. Tur gulēja plastmasas maisiņš ar rotaslietām. Plastmasas maisiņš! Dala (maza daļa) no Silvijas leģendārajām rotaslietām! Viņa patiesi bija paņēmusi tās līdzi, šī nabaga jukusī sieviete, šī ģeniālā sieviete. «Sieviele-bērns»— tā viņu bija saucis kāds mīļākais (reiz viņa man to pastāstīja), droši vien gudrs cilvēks. Par spīti visām bailēm, visām nervu lēkmēm, Silvija bija slepus paņēmusi līdzi rotaslietas, ar kurām te taču nekādā ziņā negreznosies. Vai tas bija aptverams?

—   Dod šurp . . .

Es pienesu rotas pie gultas. Viņa bija izvilkusi karstās, sviedrainās rokas virs segas.

—   Ļauj aptaustīt. . .

Es atkal apsēdos, attaisīju caurspīdīgo maisiņu (tajā bija kaut ko piegādājis Cīrihes lieliskais Laubes un Bēhi modes ateljē Stacijas ielā), un nu gāja vajā.

Pirmā rota.

Rokas to aptaustīja — maigi, liegi, slīdot.

—   Rubīna gredzens . . .

Divas nākamās lietas.

—  . . .Rubīna auskari.

Nākamā.

—   . . .Tirkīzu kaklarota . . .— Es nodomāju: persiešu tirkīzi un briljanti, simttūkstoš dolāru vērti.— Kā . . . klājas . . . Barbītei?

—   Ļoti labi,— es sacīju.— Te ir tirkīzu rokassprādze . . .— Un iedevu to Silvijai. Lietām, kas bija aptaustītas, viņa ļāva noslīdēt uz segas. Rokassprādze — tirkīzi arī no Persijas, «Jēgera» markas briljanti piecdesmittūkstoš dolāru vērtībā.— Barbītei klājas loti labi!— Viņai neklājas vis labi, taču labāk nekā šonakt. Priekšpusdienā divreiz bija ieradies ārsts Levi. Viņš bija atvedis līdzi kādu kolēģi — kādu ārstu Dimulenu. Viņi bija izmeklējuši Barbu gandrīz stundu un, pats svarīgākais, nonākuši pie slēdziena, ka viņai esot tikai masalas: beigu beigās kungi nosprieda, ka to varot droši sacīt. Kaut arī tās esot netipiskas masalas ar blakus simptomiem, kas naktī bija uztraukuši mazo ārstu Levi. Temperatūra bija mazliet pazeminājusies. Barbai slāpa. Viņa bija kādu kumosu ēdusi. Tagad visu ķermeni klāja sarkani plankumi. Tomēr tās bija tikai masalas! Vienīgi nebija aptverams, ka Barba nav pret tām potēta. Līdz šim biju vairījies runāt ar savu draugu, «Le Monde» prezidentu ģenerāldirektoru Pjeru Marešālu. Izdarīšu to rīt, es nodomāju, sēdēdams pie Silvijas gultas. Cik ilgi mēs viens otru pazīstam? Es pat teikšu viņam patiesību! Masalas. Nu, un tad? Pjers rīkosies pretēji pieņemtajai kārtībai un atjaus Barbai palikt viesnīcā.

Nu jā, tikai masalas, dakteris Levi allaž ir pārāk bailīgs, to taču es zināju. Dakteris Levi atkal reiz pārvērtējis nesvarīgus blakus simptomus. Tagad, kad viņš ar ārstu Dimulenu Barbu tik pamatīgi izmeklējis, es vismaz varu nomierināties. Silvijai potēts pret masalām, man arī, Klarisai un Rodam tāpat. Man ienāca prātā, ka, tikko nokļūšu pie Sizī (nolāpīts, šodien tak es pie viņas nokļūšu, pulkstenis nav vēl ne astoņi un Silvija gandrīz vairs nespēj parunāt), man viņai jāpajautā, vai arī viņa ir potēta pret masalām. Vai arī bērnībā tās izslimojusi. Mazais grāfiņš, Rubē tekstilfabriku īpašnieks, viņas sade

rinātais, man bija vienaldzīgs. Bet, ja Sizi saslimtu ar masalām, man nedējām ilgi būtu liegta mīlas rotaļa.

—   Mans skaistais tirkīza gredzens?

Gredzens gulēja Silvijas delnā. Viņa ilgi to aptaustīja. Persiešu akmens, divdesmit tūkstoš dolāru.

—       Vienreizīgs, otra tāda nav visā pasaulē. . .

—   Daudzas rotaslietas, kas Silvijai piederēja, bija vienreizīgas. Piemēram, šis tirkīza gredzens. Es zināju, cik labprāt viņa rakņājas savās rotās — bieži vien stundām ilgi. Laikam tas viņai sagādāja juteklisku baudu. Pat šobrīd? Kurš gan izprata šo sievieti-bērnu?— Es biju nejauka pret Barbīti . . .

Es iedevu viņai tirkīza auskarus.

—   Nejauka?

—       Lidmašīnā . . . vakar .. . Lielo briljantu!— Un, tā kā es to uz karstām pēdām neieliku delnā, viņa iekliedzās skaļi un histēriski:— Lielo briljantu!

—       Te būs, manu burvīt.— Te tas bija. Četrdesmit pieci karāti. Marķīzgriezuma slīpējums. Miljons četrsimt tūkstoš dolāru. «Jēgera» marka.

—       Nabaga Barbīte … es . . . tik nervoza . . . iedod man smaragda gredzenu . . . Mans smaragds . . .— Viņa piespieda gredzenu pie apsēja spraugas, kur vajadzēja atrasties mutei, it kā gribētu greznumlietu noskūpstīt. Es zināju, ka viņa bieži skūpsta savas rotas.

—  Tagad es būšu skaista!

—  Tu jau agrāk biji visskaistākā virs zemes!

—       Tev! Bet tie draņķi tak pieprasīja! Nešķīsteņi! Viņiem šķiet, ka viņi var . . .

Es iedevu viņai auskarus, kas piederējās pie smaragda gredzena. Tie bija milzīgi: svinīgās reizēs tos piekārdama, Silvija man bieži teica, ka viņai sāpot ausis,— bet laikam jau tādas sāpes varēja paciest. . .

—       Sī operācija . . . gluži vienkārši bija . . . nepieciešama . . .

—   Protams, burvīt.

—       Tuvplāni, vilciņ . . . Keitija ir stulba . . . vēlreiz . . . viņa vairs galā netiktu . . . sevišķi kreisā . . . kreisā . . . palīdzi jel!

—  Kreisais plakstiņš.

—       Jā . . . slābans . . . Keitija nekad nemācēja īsti . . . Kādas ir manas rotas?

—  Kā sapnis,— es teicu.

Nu viņa ar abām rokām rakņājās dārgajos akmeņos. Un pūlējās kliegt:—Riebigā televīzija! Muļķīgā kaste!

—   Jā. burvīt.

—  Marlēna'nekad nestājās šī asinskārā redzokļa priekšā. Miljoniem acu skaita krunkas … Viņa nebeidza lādēt televīziju un spēlēties ar rotām.

Savadi, es nodomāju. Pirms diviem gadiem viņai taču bija tādi panākumi televīzijā, panākumi, kuri ilgus gadus vēl būs visu mutē. Viss bija risinājies gluži fantastiski. Pec tam es tomēr šo to biju pārdzīvojis, šo to diezgan briesmīgu. Ar savu burvīti. . .

20

Bija 1969. gada 25. jūnijs, piektdiena, divdesmit sekundes pirms pulksten vieniem pēc Viduseiropas laika.

Montekarlo televīzijas režijas telpas lielā elektriskā pulksteņa sekunžu rādītājs virzījās uz priekšu. Viss norisinājās kā Kenedija zemesragā, skaitot sekundes līdz raķetes palaišanai. Sī režijas telpa bija ļoti maza un pieblīvēta ar aparatūru. Pieci virieši un kāda jauna sieviete sēdēja uz grozāmajiem krēsliem pie gara režijas galda ar daudzām spuldzītēm, regulatoriem un slēdžiem, pie sešiem rindā novietotiem monitorekrāniem.

. . .9 '. . .8 . . .7 …

Aiz monitoriem bija stikla siena. Pa to varēja redzet uzņemšanas studiju — Montekarlo televīzijas vienīgo uzņemšanas studiju. Tā bija tik liela kā zemākās vidusšķiras pārstāvju vidēja lieluma dzīvokļa vidēji liela ēdamistaba. Trīs vīri, ģērbušies linaudekla biksēs un raibos, vieglos kreklos, kas bija izlaisti pār biksēm, austiņām galvā stāvēja pie trim kamerām.

Gaišzila siena. Galds, pie kāda televīzijas studijās allaž sēž dienas notikumu komentētāji. Liela vāze ar bakarā rozēm. Uz grīdas nebija vietas starmešiem. Divi duči, pieskrūvēti pie tērauda balsta stabiem, nokarājās nelielā attālumā no studijas griestiem. Pasaules mazākās telestacijas vienīgā uzņemšanas studija bija ne vien ļoti maza, bet ari ar zemiem griestiem. Starmeši nokarājās vēl zemāk.

Telpa bija spoži izgaismota. Es nodomāju, ka tajā droši vien ir karsti, vēl karstāk nekā te.

1 Domata slavenā kinoaktrise Marlēna Dītriha.

Stāvēju līdzās Rodam Brekenam režijas telpas aizmugurē. Abi bijām novilkuši baltos smokinga svārkus. Karsti. Karsti. Karsti. Pats vasaras vidus! Tādā laikā Montekarlo dabū pasvīst.

Es ielūkojos studijā.

Aiz šaurā galda pie zilās sienas blakus sēdēja Silvija ar Barbu, kas toreiz bija septiņus gadus veca. Keitija un Džo Petersoni bija viņas iepriekš nogrimējuši. Silvija bija atvedusi Petersonus līdzi uz Montekarlo no Holivudas. Sī raidījuma dēj bijām lidojuši bez nolaišanās no Losandželosas līdz Parīzei un tad lejup uz Nicu. Silvija bija ģērbusies dzeltenā krepžoržeta kleitā; tā kā viņa sēdēja, redzēt varēja vienīgi augšdaļu. Tā bija biezi nošūta ar baltiem vizuļiem, priekšā nedaudz izgriezta, ar iestrādātu krūšu daļu, mugurā ļoti dziļi dekoltēta. Zvanveida svārki krita kuplās krokās. Silviju greznoja tikai briljanti — lielais dārgakmens, rokassprādze, kaklarota, gari auskari. Kājās sudrabotas kurpes. Barba bija tērpta organdi auduma kleitiņā, kuras svārciņš sastāvēja no vieniem volāniem kā spānietēm, drēbe balta ar sarkanām un dzeltenām puķitēm zaļu lapiņu ielokā.

Milzīgi lielas un starojošas bija Silvijas zilmelnās acis, milzīgi lielas — tāpat kā viņai — mazās meitenītes acis. Zilmelni vizmoja abu mati. Ļoti gaiša un gluda bija sejas āda, kā mātei, tā bērnam — šim bezrūpīgajam, laimīgi smejošajam bērnam, kuru ikviens, kas viņu redzēja, tūdaļ ieslēdza sirdī. The World's Greatest Little Sunshine Girl. . .

. . .6 . . .5 . . .4 …

Sis pavisam ārkārtējais raidījums, kam drīz vajadzēja sākties, bija pirmām kārtām Eirovīzijas raidījums, kas tika pārraidīts vienlaicīgi uz vairāk nekā divdesmit valstīm. Turklāt attēls un skaņa ar satelītu palīdzību tika raidīti uz austrumu bloka valstīm, Tuvējiem Austrumiem, Dienvidaustrumāziju, Ziemeļun Dienvidameriku — satelīti aiznesa šo raidījumu apkārt visai zemeslodei kā uztveršanai, tā pierakstam. Eventuālās lielās laika starpības dēļ to, ko te šobrīd runāja un rādīja, ko visā Eiropā varēja skatīties patlaban, šai pašā mirklī, krietni vēlāk, ikvienas zemes izdevīgākajā vakara stundā varēja izmantot vairāki simti telestaciju. Lēsa, ka šo raidījumu redzēs apaļi septiņsimt miljoni laužu — tūdaļ va i pēc vairakām stundām.

Tāds milzu raidījums — pasaules mazākās telestacijas

produkcija — taisnību sakot, bija iespējams, vienīgi sadarbojoties visām valdībam, UNICEF, UNESCO1 un neskaitāmam citām organizācijām. Vakara nagla bija viena no mūslaiku slavenakajām un iemīļotākajām sievietēm — Silvija Morana. Patiesībā te bija divas vakara naglas, kuru slava skanēja pāri robežām, mūriem, okeāniem, tuksnešiem, kalniem un kuras vienādi mīlēja pretēju pasaules uzskatu un dažādu reliģiju un rasu ļaudis, un šīs abas uz īsu brīdi apvienoja mūsu daudzkārtīgi saskaldīto pasauli, un tās sauca Silvija Morana un Barbara.

Pasaules mazākā telestacija atrodas Princeses Šarlotes bulvāra sešpadsmitās mājas otrā stāvā. Pirmajā stāva un pagrabtelpās izvietojusies mazliet lielākā Montekarlo radiostacija.

Montekarlo televīzija raida nevis diktoru lasītas ziņas, bet ziņas telegrammu stilā, kas, iespiestas uz telegrāfa lentes, slīd pāri ekrānam. MKT reti rāda savu produkciju, raidījumi ietver gandrīz vienīgi ārzemju sērijas un «Un grand film chaque soir»—«Vienu lielu filmu katru vakaru». Tam vajadzīga vienīgi demonstrācijas iekārtā. MKT tāpēc iztiek ar mazu līdzstrādnieku štatu. MKT pārraides tornis paceļas pār Montekarlo un atrodas augstākā kalna virsotnē, krietnu gabalu virs trim augšējām piekrastes ielām, kas līkumu līkumiem izvijas starp klintīm un jūru. Monako iedzīvotājiem par televizoru nav jāmaksā nekādi nodokļi.

Protams, MKT nebija tādu tehnisku iespēju, lai tā drīkstētu kaut vai sapņot par raidījumu pasaules mērogā. Sī iemesla pēc MKT bija šovakar apvienojusies ar Francijas valsts televīzijas Eirovīzijas centrāli Parīzē. Raidījums no turienes faktiski gāja atpakaļ uz Montekarlo, lai te to uztvertu, taču tas gāja arī uz visas* Eiropas raidstacijām un ar zemes pavadoņu palīdzību aplidoja pasauli.

. . .3 . . .2 . . .1 …

. . .Zйro'.2

Pulkstenis Montekarlo rādīja divdesmit vienu pēc Viduseiropas laika.

Milzīgā raidījuma režisors, kas sēdēja līdzās savai asistentei, pacēla pirkstu.

Apvienoto Nāciju Informācijas Centrs un Apvienoto Nāciju Organizācijas iestāde, kas nodarbojas ar izglītības, zinātnes un kultūras jautājumiem.

2 Nulle (franc ).

—   Iepriekšējais ieraksts!— režisors klusu sacīja.

Silvija ar Barbu, kuras viņu redzēja, palocīja galvas. Silvija vēlreiz apslapināja lūpas. Barba smiedamās pamāja mums visiem kontrolkabīnē. Māte un bērns zināja, ka viņu attēls parādīsies uz ekrāna tikai tad, kad režisors pacels divus pirkstus.

Raidījuma sākums bija ierakstīts labu laiku pirms šī vakara. Tas ņirbēja visos sešos monitoros — sešos vienādi noregulētos ekrānos pazīstamas mūzikas pavadījumā parādījās Eirovīzijas emblēma — kopā savītais staru vainags. Pēc tam attēls mainījās. Pie tā paša galda, pie kura patlaban gaidīdamas sēdēja Silvija ar Barbu — arī studijā—, atradās monitors, skaņa plūda no skaļruņa, Barba ar māti lūkojās uz ekrānu: tērpies smokingā un zīda virskreklā ar ielocēm, pie galda sēdēja Frederiks Zerārs, tikai aizmugurē viņam bija cits fons un blakus nebija puķu vāzes.

Dzīvais Frederiks Zerārs, lūkodamies savā attēlā monitoru ekrānos, stāvēja aiz Roda un manis un arī bija novilcis smokinga svārkus un atpogājis krekla apkakli. Viņš vēl nebija četrdesmit gadu vecs, šis Montekarlo televīzijas un radio iemīļotākais diktors un konferansjē. Sis Frederiks Zerārs tūlīt pēc Šekspīra bija pirmām kārtām «puisis ar milzīgi lielu humora izjūtu». Turklāt viņš bija puisis ar milzīgi lielu šarmu. Viņš izskatījās žilbinoši. Pa šo laiku biju konstatējis, ka viņš ir izpalīdzīgs, laipns un ārkārtīgi atjautīgs. Montekarlo, nē, visam plašajam apvidum, kur varēja uztvert MKT un MKR raidījumus, viņš jau gadiem ilgi bija taisni leģendārs tēls. Iepriekšējā dienā, pēc tam kad Silvija, es, Barba, Klarisa un Rods Brekens bijām ieradušies te un apmetušies Hotel de Paris»,— es tiku redzējis, ka ikviens ielas gājējs smiedamies sveicina Frederiku Zerāru un māj viņam ar roku — un Frederiks Zerārs sveicienu atņem — smiedamies, ar mājienu, ar kādu joku, ar komplimentu. Vīrieši, sievietes, meitenes, bērni — visi viņu mīlēja!

Barba kopš pirmā mirkļa bija vārda pilnā nozīmē kā uzburta uz viņu, spēlēja viesnīcas apartamentā ar viņu zirdziņu, gavilēdama ieradās jāteniski uz viņa plēciem hallē un pēc tam kazino laukumā hoteļa priekšā — vārdu sakot, Frederiks ar Barbu bija rotaļājušies stundām ilgi. Uz jautājumu, kur viņš dzīvo, Frederiks bija man atbildējis:— Francijā, monsieur Kaven. Kapdaijā. Sešu minūšu

autobrauciena attalumā no šejienes.— Nu jā, Monako ir loti, loti maza valstiņa.

Jā, visi cilvēki mīlēja Frederiku! (Neviens nesauca viņu par Zerāru, arī mums viņš tūlīt bija pieteicis, lai uzrunājot viņu tikai priekšvārdā.) Mūsu istabmeita lūdza man dabūt viņai Frederika fotogrāfiju ar parakstu, un, kad es to arī izdarīju, viņa aiz prieka piesārta kā biete. Viņa man apgalvoja, ka raidījuma vakarā būšot loti jauks laiks.

—   Vai jūs to droši zināt?

—       Pilnīgi droši, monsieur! Frederiks taču vakar tā sacīja. Un Frederikam ir sakari ar Parīzi!

Tikpat labi viņa būtu varējusi teikt: ar mīļo Dievu.

Frederiks — cilvēks, kas, jau dzīvs būdams, bija pats sev piemineklis! Parasti viņš mēdza stāties kameras priekšā, ģērbies biksēs un sporta kreklā. Tagad, stāvēdams līdzās mums ar Brekenu, viņš redzēja sevi uz ekrāniem, ģērbtu smokingā. Parakņājies kabatas grāmatiņā, viņš mums parādīja (režijas telpā īpašas spuldzītes izstaroja blāvu gaismu) dažas sava dēla fotogrāfijas. Viņš tūdaļ tālredzīgi paskaidroja, ka tas esot dēls, nevis meita, jo tik mazus bērnus varot sajaukt.

—   Gluži kā tēvs,— es franciski sacīju.

—  Patiešām smuks,— Rods piebilda.— Kā viņu sauc?

—   Frederiks,— diktors atteica.

—   Nevis kā jūs sauc, bet kā sauc puisēnu.

—  Arī Frederiks, stulbeni,— es teicu angliski.

—       Shut up, you clever son of a bitch,' — Rods man atcirta.— Jūs esat baigi lepns uz viņu, vai ne?— viņš franciski uzrunāja Frederiku.

Tas pamāja ar galvu, neskanīgi iesmējās un izbolīja acis.

—   Cik vecs?

—  Astoņpadsmit mēnešu,— Frederiks paskaidroja.

—       You must have been a beautiful baby2 ,— Brekens klusi nodūca, un Frederiks staroja priekā, bet Brekens, to teikdams, lūkojās manī, un tāpēc es izgrūdu:—Ak tu draņķi!

—   Kā. lūdzu?— Frederiks jautāja.

—  Patiešām brīnišķīgs bērns,— es teicu.

1 Turi muti, gudrais nelieti! (Angl.)

2 Jūs droši vien bijāt skaists bērns (angl.).

—  Vai ne?— atsaucās Frederiks. Viņš bija tik jauks.

Blakus režisoram es redzēju jaunu sievieti, viņa asistenti. Viņai pa kreisi savu sidrabaini vizošo regulatoru priekšā sēdēja divi vīrieši, kas bija atbildīgi par skaņu. Otri divi vīrieši, pa labi no asistentes, bija atbildīgi par gaismu. Viens no toņmeistariem patlaban pielika pie mutes četrstūrainu pudeli un ilgi dzēra. Es pazinu gan šādas pudeles, gan to saturu. Saturs saucas «Schoum», un visā Francijā to uzskata par brīnumlīdzekli pret ikvienu aknu kaiti. To var brīvi pirkt aptiekās. Tas ir ļoti lēts. Voilа, Francija, vislabāko alkoholisko dzērienu zeme, zeme, kas sasniegusi pasaules rekordu aknu slimībās. Voilа, «Schoum», nav ko šaubīties, ka tās ir Grande Nation1 visvairāk pieprasītās zāles. Cik man zināms, tās jādzer vienīgi rītos un vakaros. Sis toņmeistars, šķiet, uzskatīja, ka, lietodams tās vairumā, izveseļosies ātrāk.

Lai ierakstītu raidījumu, ko mēs patlaban skatījāmies, Frederikam Zerāram, visas Viduseiropas mīlulim, kā minēju, bija vajadzējis ietērpties smokingā. Mēs redzējām viņu sešos monitoros, dzirdējām viņu runājam franciski — nopietni, bet ar šarmu: «Labvakar, dāmas un kungi visā pasaulē! Jūs zināt, ka viņas suverēnā augstība, Monako firstiene Grācija Patrīcija rīkos ne vien ikgadējo Sarkanā Krusta balli, bet arī citas svinības, kuras notiks šovakar, 1969. gada 25. jūlijā, un kuru tīrais ienākums un pirmām kārtām ziedojumi visi domāti par labu kādam projektam, kas ir viņas augstības lolojums. Sajās svinībās viņas augstība ielūgusi tūkstoš divsimt cilvēku no visām valstīm. Ieradušies tūkstoš divsimt viesu, pilni labas gribas un gatavi atbalstīt viņas augstības pūliņus, kuru mērķis ir savākt vismaz nelielu daļu to bezgala nepieciešamo līdzekļu, kas vajadzīgi psihiski slimo bērnu aprūpei un audzināšanai, viņiem vēlamās pajumtes sagādei, kā arī šo psihisko slimību izpētei un attiecīgai palīdzibas sniegšanai. Damas un kungi, tagad ar jums runās svinību goda viešņa — Silvija Morana!»

Režisors pacēla divus pirkstus, Silvija un Barba to redzēja. Frederika attēlam lēnām dziestot, sākās tiešais raidījums. Režisors savā groteski mazajā kabīnē sacīja līdzās sēdošajai asistentei, reizē runādams ari mikrofonā, kas, lokāmā kātā iestiprināts, pievirzījās viņam pretim:

—   Pirmā kamera: sākt!

Pirmā kamera bija novietota tieši tā galda priekšā, kur sēdēja Silvija ar Barbu (otrā un trešā kamera atradās pa labi un pa kreisi), un es redzēju, kā tajā sāk zibsnīt sarkanā gaisma. To redzēja arī Barba un Silvija. Monitoros tagad bija skatāmi trīs attēli: Silvija tuvplānā — to uzņēma pirmā kamera. Silvijas un bērna kreisās puses attēls no zināma atstatuma — to uzņēma otrā kamera, un Silvijas un bērna labās puses attēls no zināma atstatuma — to uzņēma trešā kamera.

Pulkstenis rādīja divdesmit vienu trīs minūtes un piecpadsmit sekundes 1969. gada 25. jūlijā.

Visu, kas te bija teikts un ko vēl gatavojās teikt, visur sinhroni pārtulkoja attiecīgo valstu valodās.

Tagad ekrānu aizņēma Silvijas seja.

Silvija iesāka franciski:—Jūsu suverēnā augstība, firstiene Grācija Patrīcija, jūsu suverēnā augstība, Monako first Renjē, mani mīļie draugi šeit, mani mīļie draugi visā pasaulē! Es jūtos bezgala priecīga un uzskatu par vislielāko pagodinājumu, kāds man jebkad parādīts, ka firstiene, viņas suverēnā augstība, ielūgusi mani, lai es šovakar runātu ar jums par kādu ļoti skumju, ļoti lielu problēmu, kuru mēs visi, jā, mēs visi, lai kas mēs arī būtu un kur būtu, gluži velti esam atstājuši ārpus mūsu interešu loka, bet kam mūs visus, lai kur mēs būtu, vajag satraukt: tā ir to bērnu problēma, kuri nav tādi kā veselie bērni un kuriem tāpēc vajadzīga mūsu visu palīdzība, itin kā tie būtu mūsu bērni, jo cilvēks nav vientuļa sala, nošķirts no citiem, mēs ikviens esam daļa no veselā, cilvēces daļa, ar to saistīti un tās likteņos ieausti, kā pavediens ieausts šīs mūsu dzīves, šī mūsu laika, šīs mūsu pasaules milzīgajā likteņsegā . . .

—   Nolāpīts,— norūca Rods Brekens un noslaucīja ar kabatlakatiņu no pieres lielas sviedru lāses. Es palūkojos viņā un sastapu Frederika skatienu. Viņš smaidīja. Arī es pasmaidīju. Mēs tāpat svīdām. Svīda visi, kas atradās režijas telpā. Tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada 25. jūlijā, brīnišķīgā vasaras vidus vakarā ar tumštumšām debesīm un neskaitāmām zvaigznēm, bija necilvēciski karsts. Mūsu istabmeitai izrādījās taisnība. Laiks bija lielisks. Frederiks taču tā bija teicis. Un Frederikam bija sakari ar Parīzi, vai ne? . . .

Eiropā ir dažas lielas ielas, par kurām domājot man nosvīst rokas. Visnejaukākā vasaras mēnešos autobraucējam ir Ang]u promenāde, galvenā iela, kas savieno lidostu ar Montekarlo, lidostu un Kannas, lidostu un jebkuru citu vietu: bez šīs ielas gluži vienkārši nevar iztikt.

Angļu promenāde ir tīrais lietuvēns. Pēc dažiem gadiem tā vairs tāda nebūs. Ventimiljas autoceļu izbūvēs tālāk, un tas metis likumu ap Nicu un tādējādi saskarsies ar Esterelas autostrādi. Lieli plāni. Darbi vilksies vēl gadiem ilgi. Līdz tam, tiesneša kungs, ja jums vasaras mēnešos gadīsies tur būt un jums vajadzēs nokļūt, piemēram, no Montekarlo uz Kannām, es jums varu ieteikt tikai vienu: brauciet naktī. Ja jūs brauksit dienā, jums kā likts uznāks trakuma lēkme.

Angļu promenāde, kam virzienā uz Montekarlo pa labi plešas jūra, pa kreisi cits pie cita slejas nami, kuros atrodas neskaitāmas viesnīcas, to vidū slavenā «Negresco» un «Palais de la Mйditerranйe» ar spēļu zālēm, šī Angļu promenāde vasarās mūždien ir neiedomājami pieblīvēta ar mašīnām, lai gan šai Angļu promenādei, ko ziedu un palmu josla dala divās daļās, katrā pusē stiepjas trīs ceļi abos virzienos. Mašīnas — ja vispār tās nav spiestas stāvēt — parāpjas pāris metru uz priekšu, apstājas, parāpjas atkal, apstājas atkal … un tas viss notiek subtropu temperatūrā, kad gaisam ir drausmīgi augsts mitruma procents.

Tā nu mēs braucām pa Angļu promenādi — Silvija. Barbara. Brekens, Keitija un Džo Petersoni, Silvijas grimētāji. Mēs braucām mazā konvojā: rolsroiss, linkolns kontinentāls, mersedess. Pašā priekšā motocikliem brauca trīs Monako policisti, no galvas līdz kājām balti ģērbti, ar uzplečiem kā admirāļiem. Zilā gaisma. Tas viss neko nelīdzēja. Mēs nebraucām, mēs rāpāmies. Mašīnās bija gaisa kondicionētāji.

Es sēdēju otra limuzinā, linkolnā, blakus Amerikas ģenerālkonsula sievai, kas kopā ar viru bija speciāli ieradušies, lai sagaidītu mūs Nicā — Nicas —Kotdazīras lidostā. Mūs sagaidīja arī divi Monako valdības ministri un 2ans Marī Kurtēns, Montekarlo drošības policijas priekšnieks. Mums abiem jau pirmajā mirklī radās vienam pret otru simpātijas. Pie linkolna stūres sēdēja melnādains šoferis.

Pirmajā mašīnā, rolsā, sēdēja Silvija, Barba, amerikāņu ģenerālkonsuls, otrais Monako ministrs un pie stūres — viens no firsta šoferiem. Trešajā vāģī, «mersedesā-600», brauca Petersonu laulātais pāris, bērnumeita Klarisa, divi «Sporting Club» direktori ar šoferi arābu.

Pulkstenis bija bez ceturkšņa trīs pēcpusdienā. Visi francūži patlaban atgriezās no pusdienām darbā. Vārdu sakot, braukšana sagādāja elles mokas.

Silvijas lidmašīnai nolaižoties, sākās parastie kumēdiņi, ko taisīja vienmēr, kad Silvija, Barba un es kaut kur piezemējāmies vai no kaut kurienes pacēlāmies gaisā. Ap trapu drūzmējās fotogrāfi, televīzijas un radio ļaudis. Policija turēja visus šos Roda Brekena puišus, draugus, biedrus un zēnus grožos. Tomēr pagāja krietns laiks, līdz mēs, nosvīduši slapji, varējām sēsties mašīnās, kas bija iebraukušas lidlaukā, un atvilkt elpu vēsajā gaisā.

Francijas valsts televīzijas un Montekarlo telekompānijas kameras uzņemšanas gatavībā brauca mums līdzās. Tās joprojām filmēja. Līdz pat Angļu promenādei. Tai sākoties, zūd spēki pat visvarenākajiem masu sazināšanās līdzekļiem.

Ar ģenerālkonsulu un viņa sievu es biju iepazinies Londonā, tie bija patīkami cilvēki, konsula sieva — ārkārtīgi skaista sieviete. Viņa pavēstīja man, cik laimīga jūtoties, ka Silvija bijusi ar mieru piedalīties šai Montekarlo pasaules mēroga televīzijas raidījumā. Firsta ministrs man pavēstīja, cik laimīgi jūtoties firsts, firstiene un viņi visi. Un es pavēstīju, cik laimīgi jūtamies mēs. Komisārs Zans Marī Kurtēns — ap četrdesmit gadu vecs vīrs, kas pārvaldīja piecas valodas un šādos gadījumos izpildīja «galā dūža» pienākumus (Francijā gan policistus nedrīkst dēvēt par «dūžiem», tas viņiem nepavisam nepatīk, tiesneša kungs), lai garantētu tādu milzu svinību gludu norisi,— šis komisārs tātad man tikai uzsmaidīja. Viņš bija nesatricināmi mierīgs. Taču es nodomāju, ka pienākumi viņu tomēr nogurdina, ne velti viņa mati jau pašķidri.

Pēc īsa bezgalības mirkļa mūsu konvojs beidzot sasniedza Veco ostu un Promenādes galu. Šoferi likumoja pa Nicas šaurajām ielām līdz lokam, no kura izvijās Mojenkorniša, vidējā no trim piekrastes ielām, tūdaļ strauji virzīdamās kalnup. Tur mašīnas beidzot palielināja ātrumu. Iesākās saruna — tā draudzīgā, patiesībā pilnīgi nenozīmīgā un tomēr sirsnīgā saruna, kura risinās

allaž tādos gadījumos, jūs to zināt, tiesneša kungs. Ak jā, esmu kaut ko piemirsis: pēdējais konvojā brauca autobuss. Tajā atradās visas Silvijas ceļasomas, kas atgādināja skapjus, un mūsu pārējā bagāža.

Mojenkorniša vijās arvien augstāk kalnā. Es te biju braucis bieži. Šodien esot pāri par četrdesmit grādiem, man sacīja mierīgais, nosvērtais un tik simpātiskais komisārs Kurtēns. Es redzēju, ko svelme izdarījusi: Kornišas asfalts daudzās vietās bija izkusis un izskatījās pēc mirdzošiem ezeriņiem. Plakāti ielas malās brīdināja. Šoferiem vajadzēja velnišķīgi uzmanīties. Pa kreisi pacēlās betona sienas. Tām vajadzēja aizkavēt klinšakmeņu izkustēšanos no vietas — mums līdzās pēkšņi iznira kalni. Ap betona sienām vienā laidā vijās ziedošas bugenvilejas. Uz kailajām klintīm, kas slējās aiz sienām, liesmoja sarkani, dzelteni un zeltaini, jā, zeltaini ziedu plankumi, kas mijās ar ciprešu birztalu tumšo zaļumu. Tagad mēs jau atradāmies ļoti augstu. Ielas labajā pusē klints strauji slīga lejup. Dziļi zem manis es redzēju lielas un mazas puķes, ziedošus kokus, smilšainu liedagu un tumšzilo jūru — jūru, kas iesniedzās bezgalībā, debesis un jūra salējās kopā, tas bija brīnum skaists skats, un es kā vienmēr, kad te ierados, nodomāju, ka zeme atkal kļuvusi par to, kas — ja var ticēt senai leģendai — tā reiz bijusi: par paradīzi.

—  Viņu augstības uzdeva man izteikt sirsnīgu lūgumu: dariet viņiem prieku un jau šodien esiet viņu viesi pilī,— teica ministrs.— Madame Morana, jūs, protams, Barba, ja tas iespējams, un monsieur Brekens. No garā lidojuma jūs būsit noguruši. Bet varbūt agrā vakara stundā? Ap septiņiem?

—   Okei,— es atteicu.— Ļoti jauki.

—  Tad es atļaušos ierasties pēc jums «Hotel de Paris» pulksten sešos . . .

—   Pateicos jums, ekselence.

—   Uzskatu to par godu, monsieur Kaven.

—  Jūs nevarat iedomāties, Fil, kā mēs, amerikāņi, lepojamies, ka Silvija rīt runās,— sacīja amerikāņu ģenerālkonsula sieva, vērsdamās pie manis.

—  Pie mims, Monako, kundzi mīl un ciena tāpat kā visā pasaulē,— ierunājās komisārs Kurtēns, man uzsmaidīdams.— Te patlaban tieši rāda viņas pēdējo filmu — jau .vienpadsmit nedēļas!

Nu, un tādci garā viss turpinājās. Sīs sarunas var risināt bez mazākās piepūles, ja pie tām pierasts, un es biju

pieradis. Es biju tā pieradis, ka runādams varēju domāt ko citu.

Mūsu šoferis ieslēdza starmešus. Mēs ieslīdējām pirmajā no trim klinti izcirstajiem tuneļiem, kas atrodas Mojenkornišā starp Nicu un Montekarlo.

Es domās pēkšņi aizlidoju tūkstošiem jūdžu tālumā, uz Silvijas māju Beverlihilā — Mandevilas kanjonā 705. Tikko bija piezvanījis firstienes personiskais sekretārs. Viņš bija tieši Silvijas dēļ atlidojis no Monako uz Kaliforniju un apmeties «Beverlihilas viesnīcā». Pa tālruni viņš bija pateicis, kas viņam uzdots. Silvija bija ielūgusi viņu uz tēju.

Mēs — Silvija, Brekens un es — sēdējām dzīvojamā istabā, kurā trīs no četrām sienām bija nevis no akmens, bet no stikla.

—   Skaidrs, ka tev šis ielūgums jāpieņem, Silvij,— sacīja Brekens.

—   Es nezinu . . . jau tā ap mani sacelts tāds troksnis . . .

—  Trokšņa nekad nav par daudz! Silvij, meiten, tā ir vienreizēja reklāma! Turklāt par velti! Tevi redzēs seši, septiņi, astoņi simti miljonu cilvēku! Tieši tagad, kad laida klajā jauno filmu. Varbūt tu arī reiz teiksi kādu vārdu, Fil!

—  Tev tas jādara, Silvij,— es bildu.— Katrā ziņā!

Es pazinu viņu tikai mazliet ilgāk par gadu un visai uzmanīgi apsvēru katru savu vārdu, rīcību, ieteikumu.

—  Tu dzirdi. Lover-boy‘ saka to pašu!— Brekens izsaucās. Par šo «lover-boy», šo pretīgo izteicienu, es labprāt būtu izdauzījis viņam zobus, taču, ka sacīju, biju kopā ar Silviju tikai vienu gadu. Man vajadzēja piesargāties. Zināju, ka Brekens mani ienīst. Es savukārt ienīdu viņu. Nevienam nebija iespējas parādīt otram durvis. Silvija gribēja abus, mēs abi bijām vajadzīgi . . .

Domādams par to, kas notika Beverlihilā, es, nemaz nestomidamies, pieklājīgi pļāpāju ar mūsu Montekarlo namatēviem. Angļi to dēvē par small-talk.2

Mīlnieks (angl).

2   Pieklājības frāzēm piebārstīta saruna (angl.).

Nu mēs sasniedzām to Mojenkornišas punktu, kur iela sadalās. Pa kreisi var aizbraukt tālāk uz Mentonu, pa labi ceļš ved lejup uz jūru un uz Monako. Līkums. Vēl viens. Un pēkšņi, tiesneša kungs, pavisam pēkšņi zem kājām iznirst šī neatkarīgā firstu valstiņa, pusotru kvadrātkilometru liela, pusi tik liela kā Centrālais parks Ņujorkā un desmitreiz mazāka par nelielo Lihtenšteinu, šī pasakaini veca un pasakaini bagatā liliputvalstiņa. Skatienam paveras klinšu iejoztā pussala. Tā atgādina viegli saliektu īkšķi un iesniedzas jūrā, sargādama ostu ar tās daudzajām jahtām.

Uz klintīm es ieraudzīju zeltdzelteno pili ar valdības ēkām. Gan ķieģeļu sarkanumā, gan dzelteni ūn balti vizēja Le Condamine — tirdzniecības kvartāla jumti. Pie klinšu kraujām pret mākoņiem slējās debesskrāpji, un salīdzinājumā ar tiem mazie spēļu kazino tornīši šķita gluži niecīgi. Es zināju: šinī zemē ir tikai apmēram divdesmit pieci tūkstoši īstu pavalstnieku. Taču ik gadu te ierodas vairāk nekā divi miljoni svešinieku, svešinieki no visas pasaules, ļoti daudziem te ir dzīvokļi, Monako pastāvīgi mīt daudz vairāk ārzemnieku nekā vietējo pilsoņu.

Šobrīd Monako firsta valstiņa ir pilnīgi apbūvēta — tā bija gandrīz apbūvēta jau tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītajā gada. Te neaug nekas uzturā izmantojams, tikai puķes, vecas palmas un gigantiskas eiforbijas no Abesīnijas. Tā kā cilvēkiem vairs nebija vietas, būvēm vajadzēja tiekties augšup. Dzīvojamie torņi cits pie cita kāpj debesīs. Tiku bieži braucis uz Montekarlo, pirms iepazinos ar Silviju. Un allaž vēlējos, kaut varētu dzīvot pie šiem laipnajiem, izpalīdzīgajiem un lēnīgajiem ļaudīm, šajā miera un dailes līcī. Nu jā. Manas domas atkal aizklīda atpakaļ, atpakaļ uz Beverlihilu.

—  Saki — vai tu esi muļķa prātā?— uztraucās Brekens.— Tu dievini de Siku, viņa filmas! Viņu tu līdz ar Fellīni uzskati par Eiropas lielāko režisoru! Nu, un vai tu esi kādreiz redzējusi kādu de Šikas filmu, kurā nebūtu bērnu?

—  Taisnība,— es piebalsoju.

—  Bērni, dzīvnieki un cienīgtēvi — ja filmā ir viņi, nekas nevar noiet greizi,— Rods Brekens turpināja.— Cienīgtēvi šoreiz lai pastāv pie ratiem. Redzi, Silvij: bērnus

un dzīvniekus mīl visi cilvēki, visi kā viens. Un lielais de Sika to izpratis. Ja filmā ir bērns vai dzīvnieks, tad no sākta gala skaidrs, ka uz tādu filmu skries visi! Miljoni tev tikpat kā kabatā. Sevišķi, ja šim bērnam vai šim dzīvniekam atgadās kāda nelaime. Atstāsim dzīvniekus pie malas. Bet bērni! Bērni! Un šoreiz tak tev būs jārunā par bērniem, ar kuriem notikusi kāda nelaime, Silvij! Un kāda! Tādas ciešanas! Miljoni mirst badā — nu jā, slikti, slikti, bet bērns postā, slims bērns, bērns briesmās! Protams, amerikāņu bērns, nu, varbūt vēl eiropiešu mazulis — to hell with ali the others/' Vai saproti, par ko es runāju? Tur tak visi lies asaras un puņķosies!

—   Bet ko tad lai es saku?

—   Gan es tev uzrakstīšu, kas tev jāsaka,— skaidroja Brekens.— Un to tak tu saproti: Barbai jābrauc līdzi!

—   Barbai?

—  Nu skaidrs!

—   Jā, bet vai tad viņa nenobīsies, kad es runāšu par šiem . . . par šiem slimajiem bērniem?

—   Nobīsies? Barba? Viņa tak ir vēl krietni par mazu, lai apjēgtu.

—   Barba apjēdz visu, Rod!

—   Nu, lai bīstas! Cik ilgi? Pusstundu. Tad atkal aizmirsīs. Nolādēts, Fil, vai tu nebūtu tik laipns un arī laiku pa laikam neatvērtu muti?

—   Rodam taisnība, burvīt,— es sacīju.— Tev tas pavērs milzīgas iespējas. Un Barbai, protams, jābrauc līdzi. Jau kontrasta dēļ vien. Barba, vesela un smejoša, uz ekrāniem tev blakus — un tu apelēsi pie visas pasaules, lai tā izprot un palīdz bērniem, kas nav veseli, kas nesmejas!

Silvija mūs ilgi uzlūkoja.— Nu, ja jūs tiešām uzskatāt, ka . . .

—   Beidzot!— Brekens nopūtās.— Es visu citu izdarīšu, es visu citu sagatavošu,— viņš paglūnēja uz mani,— kā vienmēr! Bērni! Nolāpīti dižens cilvēks šis de Sika . . .

—   Voilа,— teica komisārs Kurtēns, limuzīnam lēni ripojot lejup garām firsta valstiņas baltsarkanajam robežstabam,— galā esam.

1 Pie velna ar visiem pārējiem! (Angl.)

Es atkal atgriezos īstenība. Redzēju, ko biju jau redzējis tik bieži: gaisa ielas, kas būvētas uz milzu pīlāriem, krustojumus, kas atgādina āboliņa lapas, arī tuneļus, to visu es redzēju jau no augšas. Tad mēs sasniedzām kādas ielas lejasgalu, pagriezāmies atpakaļ — Nicas virzienā, tad uz priekšu — uz Itāliju, pēc tam atkal sākām braukt augšup uz pilsētas centru.

—   Es tik tikko varu orientēties,— es sacīju.— Tik daudz debesskrāpju, tik daudz jaunu māju . . .

—   Kad jūs bijāt te pēdējo reizi, monsieur Kaven?— vaicāja ministrs.

—  Pirms četriem gadiem, ekselence.

—  Tad jau gan . . .— viņš novilka.

—   Bet jūs taču zināt, kur atrodas «Hotel de Paris» un kazino, vai ne?— man jautāja amerikāņu ģenerālkonsula sieva.

—  O jā, protams.

Nu mūsu konvojs piebrauca pie Bulegrēniem. Bulegrēni ir labi kopti apstādījumi ar puķu dobēm, kurās raibi margo visdārgākie un retākie ziedi. Tur aug arī tropu koki — banjani un kaktusi, augsti kā ozoli.

Un tur jau bija kazino! Es zināju, ka to deviņpadsmitā gadsimta septiņdesmitajos gados cēlis tas pats arhitekts, kas bijis autors Parīzes operas namam. Kazino stils bija pārspīlēti krāšņs, stūros torniši, uz jumta sēdēja lieli bronzas eņģeļi. Iesāņus no kazino ēkas. celts līdzīgā stilā, slējās «Hotel de Paris». Redzēju te tribīnēs atkal fotogrāfus un operatorus ar kamerām, redzēju veselu pulku ziņkārīgo, kurus policisti pūlējās atspiest atpakaļ. Mašīnas apstājās. Piesteidzās viesnīcas darbinieki baltos formas tērpos ar zelta tresēm, atvēra limuzīnu durtiņas, palīdzēja izkāpt. Fotogrāfi izkliedza savas vēlmes. Mēs ar Silviju un Barbu tās pacietīgi izpildījām. Barba smējās un māja uz visām pusēm, ziņkārīgie apsveica māti un bērnu, aplaudēdami un saukdami «bravo». Mūsu pavadoņi veda mūs uz viesnīcas ieeju. Pa kāpnēm nāca lejup direktors, glīts, elegants vīrietis, ko es arī pazinu,— monsieur 2ans Boēri. Viņš apsveica Silviju, zemu palocīdamies un noskūpstīdams roku. Barba viņam pakniksēja. Tad monsieur Boēri ieveda mūs viesnīcas lielajā hallē. Jā, tā notika tajā agrajā pēcpusdienā, kad mēs ieradāmies . . .

Toņmeistars atkal pielika pie lupām savu «Schoum» pudeli. Es nodomāju, ka ar aknām viņam laikam gan ir diezgan slikti, ja viņš šo brīnumlīdzekli dzer arī darba laikā.

Raidījums, ko redzēja visa pasaule, turpinājās. Silvija runāja bez patosa, ļoti mierīgi, ļoti pārliecinoši . . .

—   . . .man dzīvē laimējies, laimējies nepelnīti un tik dāsni, ka mani bieži vien pārņem bailes . . .

Režisors teica kaut ko savā mikrofonā.

Pirmā kamera lēni atvirzījās atpakaļ, uz tās monitorekrāna tagad parādījās arī Barba, kas sēdēja blakus Silvijai un laiku pa laikam smaidot palūkojās mātē. Silvija aplika viņai roku . . .

—   . . .es te nerunāju par savu profesiju. Es runāju par savu mazo meitu. Viņa ir gudra, mīlīga, labi noaugusi, dara man prieku, un, mīļie draugi, viņa ir vesela . . .

—   Divi!— režisors sacīja.

Viņa asistente ieslēdza raidījumam otro kameru. Otrā kamera vispirms parādīja tuvplānā Barbu — mazās meitenītes līksmo seju, kas vērās augšup uz māti,— un tad lēnām atvirzījās atpakaļ. Barba, vēl vienmēr piekļāvusies Silvijai, ar savu Pasaules burvīgākā mazā saulstariņa pieredzi, zināms, noprata, ka nu rāda viņu: pašķielējusi pa acu kaktiņu, viņa redzēja otrās kameras raustīgo liesmiņu. Barba kļuva nopietna . . .

—   Ik dienas mēs esam spiesti apzināties, ka dzīvojam lielo pārvērtību laikmetā,— Silvija turpināja.— Sī mūsu pasaule divtūkstošajā gadā — ja tā vēl tad pastāvēs — neapšaubāmi izskatīsies pavisam citāda nekā šobrīd. Tā būs spiesta izskatīties citāda — pretējā gadījumā tā gluži vienkārši vairs ^nepastāvēs. Kopš šī gadsimta sākuma arvien vairāk cilvēku atskārš, ka mūsu kopdzīves likumi jāpārveido, kaut arī cilvēcei tas ir gandrīz vai neatrisināms uzdevums. Un tomēr: šādu mēģinājumu ir daudz! Bet vai, likdami roku uz sirds, mēs varam atzīt, ka jel viens vienīgs dod kaut vai cerību uz veiksmi? Tā runādama, draugi, es neiestājos par vienu pret kādu citu sabiedrisko iekārtu. Siem vārdiem jābūt un, es ceru, tie arī būs vārdi, kas vērsīsies pie jums visiem, tie būs brīvi no politikas, cilvēciski vārdi, kas uzrunās cilvēku kā tādu. Cilvēks, apzinādamies savu nevarību, izmisis pūlas radīt arvien jaunu kārtību — ar varu, riskēdams ar savu dzī-

vibu, riskēdams ar citu dzīvībām. Viņš pacel balsi vai ieroci vai arī piedalās skaļās, ļoti skaļās demonstrācijās par to, ko, pēc savām domām, grib panākt. . .

—  Fantastiska aktrise,— sēdēdams pie pults, sacīja režisors un atpogāja pār biksēm izlaistajam kreklam pēdējās pogas, jo mazā režijas telpa sakarsa arvien vairāk.

Allaž tik jautrais, tik līksmais Frederiks bija kļuvis nopietns. Rokā viņš turēja sava dēliņa fotogrāfijas.— Tā nav spēle,— viņš sacīja,— tas nāk no sirds, Mišel. Tas patiešām un neapšaubāmi nāk no sirds — katrs vārds, ko runā šī sieviete, šī brīnišķīgā sieviete…— Viņš vairs nenovērsa acis no stikla sienas, no šīs brīnišķīgās sievietes. Es pavēros vecajā nelietī Brekenā. Vecais nelietis palocīja galvu, piemiedza kreiso aci un sakrustoja kreisās rokas vidējo un rādītājpirkstu.

—  Tagad trīs,— sacīja režisors, ko sauca par Mišelu.

Trešā kamera filmēja abas, Silviju un Barbu, iesāņus

no labās puses.

—  . . .bet,— teica Silvija, un uz trim no sešiem monitorekrāniem es tagad redzēju viņu ar Barbu trīs dažādos kadros, no kuriem ēterā izgāja trešais,— līdzās šiem skaļajiem, aktīvajiem ļaudīm dzīvo arī klusi, ļoti klusi, mēmi . . .

Vīrs, kas stavēja pie trešās kameras, ripināja to uz priekšu, un monitorekrāns, kas atainoja šai brīdī raidītos kadrus, rādīja — arvien lielāku — Silvijas aizkustināto skaisto seju, un viņas attēlu šai mirkli vai pēc dažu stundu starplaika redzēja vismaz septiņsimt miljonu ļaužu visos kontinentos . . .

—  . . .Ar šiem tik klusajiem, tik mēmajiem vaicātājiem es domāju pašas nevarīgākās, vārgākās būtnes, kas šai mūsu pasaulē visvairāk atstātas novārtā,— tās, kuras mēs vismīļāk gribētu pamest bez ievērības, neredzēt un piemirst,— garīgi atpalikušos bērnus . . .

Montekarlo «Sporta klubs».

Svētki ar tūkstoš divsimt lūgtiem viesiem šai vasaras vakarā notika zem klajas debess. Te bija tūkstoš divsimt visvarenāko, visģeniālāko, visradošāko, visbagātāko cilvēku, to vidū arī tādi vīri un sievas, kas domāja par cilvēku miesu un dvēseli, par cilvēces nākotni, te bija slavenības no visām pasaules malām, sievietes viselegantākajos un dārgākajos tērpos, apkārušās ar rotām, kuras

maksāja bargu naudu, vīrieši smokingos ar baltiem vai melniem svārkiem, vīrieši formas ģērbos un mācītāju talāros: austrumu un rietumu valstu galvas, dažādu konfesiju augstākie garīdznieki, karaļi, vecu, slavenu dižciltīgu dzimtu piederīgie, grieķu rēderi, amerikāņu baņķieri, milzīgu kapitālu mantinieki, augsti virsnieki, aviosabiedrību, viesnīcu kompāniju, autorūpnīcu prezidenti, vēstnieki, Nobela prēmijas laureāti, tēlnieki, režisori, ārsti, rakstnieki, izdevēji, laikrakstu magnāti, arhitekti, aktieri, vijoļvirtuozi, kuru vārdus visi pazina, amerikāņu sestās (Vidusjūras) flotes virspavēlnieks, kāda ķeizariene, princeses, skatuves zvaigznes, dziedātājas — tūkstoš divsimt cilvēku.

Te viņi sēdēja (visu, ko es tagad un turpmāk stāstīšu par notikumiem «Sporta klubā», tiesneša kungs, man vēlāk notēloja komisārs Kurtēns, tāpēc es to zinu), te viņi sēdēja zem zvaigžņotām debesim, zem palmām, starp reibinoši smaržīgiem, ziedošiem, eksotiskiem augiem un krūmiem, te viņi sēdēja pie gariem galdiem ar damasta galdautiem, vissmalkāko porcelānu, visdārgāko kristālu, visvērtīgākajiem sudraba galda piederumiem — servēts vēl nebija. Viesmīļu pulciņi stāvēja gatavībā, baltajiem svārkiem vizot.

Trīs Montekarlo televīzijas uzņemšanas mašīnas stāvēja rūpīgi izraudzītās vietās, uz mašīnu jumtiem aiz lielajām kamerām redzēja operatorus — arī svētkus bija paredzēts vēlāk pārraidīt visai pasaulei. Pie galda, kas atradās vidū starp visiem citiem, sēdēja Monako firsts un firstiene ar meitu Karollni un dēlu Albertu, troņmantnieku. Grācijas Patrīcijas klasiski skaistā, mūžam jaunā seja ar skaidrajiem vaibstiem bija nopietna . . .

Rotas vien, ko te varēja redzēt, maksāja neskaitāmus . miljonus dolāru. No tikai šo rotu dēļ, bet arī lai apsargātu minētās slavenības un pasaules varenos, bija veikti visplašākie drošības pasākumi. Neskaitāmus klātesošos pavadīja viņu pastāvīgie miesassargi, taču līdz ar daudzajiem oficiālajiem vai privātdetektīviem te atradās ari Monako policija: ja papūlējās, visā «Sporta klubā» varēja pamanīt klusus, uzmanīgus smokingos tērptus vīrus, kas šķita vai nu aizņemti ar smēķēšanu, vai, iegrimuši domās, kaut ko prātojam, un, ja palūkojās vērīgāk, varēja redzēt, ka viņi ir stratēģiski sadalīti pa malu malām. Un dažs labs viesmīlis patiesībā nemaz nebija viesmīlis. Neviens nepamanīja ieročus, kas bija visiem šiem detektīviem, krimi-

nālierēdņiem un neīstajiem viesmīļiem klāt. Nepavisam nevarēja sazīmēt tikpat pamatīgi apbruņotos, smokingos tērpušos cilvēkus, kas ar radiomikrofoniem rokās, paslēpušies aiz krūmājiem un palmām, veidoja necaurejamu kordonu ap visu teritoriju.

Slēptuvēs bija novietotas arī pārnēsājamās rācijas, un automātiem apbruņoti smokingu valkātāji svinības novēroja ar naktsbinokļiem no «Sporta kluba» logiem, no jumta, no «Hotel de Paris» jumta, nepārtraukti uzturēdami radiosakarus ar saviem kolēģiem, visi pastāvīgā kontaktā ar cilvēku, kam vajadzēja rūpēties par šo svinību drošību un netraucētu norisi. Sis cilvēks stāvēja uz «Sporta kluba» jumta: tas bija 2ans Marī Kurtēns.

Kurtēnam šādi milzu sarīkojumi vienmēr bija saistīti ar nebeidzamu darbu, plānošanu un sasprindzinājumu. Vajadzēja aizkavēt ne vien ģeniāli izplānotos gangsteru uzbrukumus, daudz svarīgāk bija neļaut kādam politiskajam vai reliģiskajam fanātiķim, varbūt pat ārprātīgajam uzbrukt, piemēram, amerikāņu viceprezidentam vai Izraēlas ārlietu ministram ar dunci, rokas granātu, pistoli vai (šī doma mocīja Kurtēnu kā lietuvēns) ar īpašu ieroci, kam pierīkots infrasarkanās gaismas optiskais mērķēklis: ar tādu ierīci naktī iespējams redzēt un šaut tikpat labi kā dienā.

Apsargāti tika arī visi citi virieši un sievietes, kas to nedz zināja, nedz nojauta. Uz ļoti daudzu māju jumtiem, apkārtējo debesskrāpju augšstāvos noīrētās telpās nekustīgi stāvēja Kurtēna brigādes viri. Bija mobilizēta pat ūdens policija. Ostā ar tās daudzajam jahtām līdz pat Kapmartēnam bija izrindojušies šīs policijas torpēdkuteri ar nodzēstām gaismām, bet iedarbinātiem motoriem. Radiosakari tos saistīja gan savā starpā, gan ar Kurtēnu. Vēl ne reizi nebija noticis ne sīkākais starpgadījums, taču svarīgi bija, lai tāds nenotiktu arī turpmāk. Nekad!

Komisārs 2ans Marī Kurtēns, precējies, piecu bērnu tēvs, nolūkojās svētku viesos un redzēja arī milzigo ekrānu, kas bija uzvilkts tādā vietā, no kuras to bez pūlēm varēja saskatīt ikviens klātesošais. MKT uz ši ekrāna projicēja Silvijas Moranas attēlu — tādu, kādu to šai pašā mirklī uz saviem televizoru ekrāniem redzēja miljoniem ļaužu,— tikai te tas bija stipri palielināts. Silvijas balss skanēja no skaļruņiem aiz ekrāna. Komisārs Kurtēns uz «Sporta kluba» jumta ar pārnesamo rāciju

rokā redzēja un dzirdēja Silviju, redzēja mazo Barbīti un domāja par saviem pieciem bērniem. . .

—. . .nu, un šie bērni jautā mums visiem,— Silvijas balss atskanēja te, kur vairāk nekā tūkstoš divsimt cilvēki kā apburti lūkojās augšup,— jautā netieši — klusi vai mēmi: kā jūs, dzīvodami savā pasaulē, raugāties uz mums?

Princeses Šarlotes bulvāra sešpadsmitajā namā visos gaiteņos un vestibilā bija uzstādīti minitelevizori. Apkopējas, sekretāres, portjē, stāvēdami pie tiem, skatījās un klausījās Silvijā. . .

—  Jūs savā tik prasmīgi iekārtotajā pasaulē,— Silvija Morana sacīja,— savās daudzajās pasaulēs! Savās daudzajās sabiedriskajās iekārtās, kuras jūs esat radījuši vai no kurām jūs gribat tikt vaļā, lai iekarotu brīvību un brālību, lai iekarotu mieru, labklājību un drošību, lai iekarotu visiem vienādas tiesības dzīvot tādu dzīvi, kuras mērķis ir laime visiem. . .

—  Nu, kā skan, lover-boy?— Rods Brekens man klusi vaicāja karstajā režijas telpā. Viņa seja patlaban atgādināja slavas vainaga apstarotu pakaļu.

— Skaisti skan, vecā mēslu vabole,— es atcirtu.

—   Pamēģini tik pateikt to vēlreiz!

—  Un pamēģini tu ari pateikt vēlreiz, vēl vienu vienīgu reizi «lover-boy», tad tu dabūsi pa ģīmi.— Protams, visa šī sirdi spirdzinošā saruna notika čukstot un angļu valodā.

Pilns naida un skaudības es beigās noteicu:—Skan lieliski, tu maitasgabals tāds.

Silvija šai brīdī sacīja:—…dzīvi ar tik bezgala daudziem mērķiem un iecerēm. Mēs domājam par tik daudz ko, ilgojamies pēc tik daudz kā, es negribu un nevaru spriest par to, taču vienu es zinu: vienā uzskatā ļaužu masas visā pasaulē ir vienprātīgas — mīļie draugi, es saku «masas», es nerunāju par atsevišķiem indivīdiem —, masas uzskata — kas mums nav derīgs, tas nav pilnvērtīgs sabiedrības loceklis — nevienas sabiedrības loceklis. . .

Pie viena no «Sporta kluba» galdiem kāda diplomāta sieva sāka nevaldāmi raudāt. Vīrs pūlējās viņu nomierināt. Tikai nedaudzi no klātesoša jiem zināja, ka šai sievietei ir divi bērni — pilnīgi vesela meita un dēls, kas sirgst ar smagu psihisku slimību.

—  Tagad pirmā!— pie savas pults sēdēdams, teica režisors. Viņš tagad bija novilcis kreklu. Es labprāt būtu darijis tāpat. Sāka zibsnīt pirmās kameras sarkanā gaisma.

—. . .Mēs dzīvojam masu vientulības laikmetā, vientuļo masu laikmetā,— teica Silvija, un Barba izbrīnā lūkojās mātē.— Diemžēl mūsu tik cietsirdīgajā pasaulē tā nu reiz ir. Un šajā masveidīgajā pasaulē — ne atsevišķu bezspēcīgu indivīdu pasaulē, mīļie draugi!— psihiski slimu bērnu patiesībā vispār neuzlūko par cilvēku. . .

—   Tagad es panākšu, ka Silvija no savu filmu peļņas saņems divtik lielus procentus nekā līdz šim,— Brekens man iečukstēja. Viņš svētlaimē nošmakstināja lūpas.

—   Tādu cilvēku,— sacīja Silvija, sēdēdama MTK vienīgajā uzņemšanas studijā,— labākajā gadījumā piecieš, bet viņu nekad neatzīst. Es nevienu neapsūdzu! Ir pilnīgi dabiski, ka tā saucamais veselais tīri instinktīvi noraida slimo un garīgi atpalikušo. . .

Minētā diplomāta sieva «Sporta klubā» joprojām nevaldāmi raudāja. Vīrs piecēlās un saudzīgi aizveda elsojošo sievieti projām. Komisārs Zans Marī Kurtēns augšā uz jumta to redzēja, skatīdamies caur naktsbinokļa stikliem. Savā binoklī viņš redzēja, ka aiz brīvdabas skatuves gaiteņos un aizkulisēs, gaidīdamas savu uzstāšanās reizi, stāvēja meitenes fantastiskos kostīmos, brūni iedegušas un visai trūcīgi tērptas, viņu vidū arī kāda jauna nēģeriete — tās bija «Monte-Carlo Dancers»1 . Kādā citā gaitenī Kurtēns manīja smokingos ģērbtos kungus un policistus formas tērpos. Pie sienas bija pieslietas gleznas. Pēc Silvijas runas uz šīs skatuves vajadzēja notikt vairāksolīšanai par labu psihiski slimajiem bērniem. Izsolē bija paredzēts pārdot Pikaso, Sagāla, Modiljāni, Ležē un Bifē gleznas. Kurtēns nodomāja: «Miljardieri, kas te ieradušies, uzsitīs cenas bezjēdzīgi augstu. Viņiem tas jādara! Neviens nedrīkst pieļaut, lai citi teiktu, ka viņš skopojas. Cik firstiene gudri izprātojusi!» Kurtēns atcerējās, kā pirmīt aplūkojis gleznas. «Dažas bija brīnumskaistas,» viņš nodomāja. «Sagālu es cienu visvairāk — un te ir arī viens no viņa mīlas pāriem. Tas ar vāzi un rožainajām skarām, ar mīlniekiem mākoņos, un virs viņiem baltais

balodis un sārtais zēns, kas spēlē flautu. Sl glezna man, protams, nemūžam nepiederēs. Tik labprāt būtu to ieguvis. Bet ir labāk, ja to tagad dabūs cilvēks, kam tā nav tik mīļa kā man, ja vien viņš samaksā krietnu naudas žūksni, kas palīdzēs nelaimīgajiem bērniem.»

Kurtēns domās aizklīda pie savām piecām atvasēm.

Viņš palūkojās lejup uz jūru. Tur vīdēja kuteri, no kuriem svētku noslēgumā jāsarīko grandioza uguņošana,— to rīkot vienmēr drīkstēja vienīgi uz ūdens. Kurtēns atkal pagrieza galvu, nolaida binokli, pievērsa skatienu Silvijas attēlam uz milzīgā ekrāna, ieklausījās viņā. . .

—. . .tikai vajadzīgā sapratne un pirmām kārtām pastāvīga saskare ar garīgi atpalikušajiem bērniem varētu kliedēt šo nepatiku, pārvērst to par pretējām jūtām. Ļaujiet man teikt tā, draugi: vienīgi pazīšana izraisa mīlestību, turpretī nepazīšana — nepatiku un netaisnīgumu. . .

—  Tagad atkal otrā,— MKT mazajā telpā sacīja režisors, ko Frederiks bija nosaucis par Mišelu.

Frederiks vēl arvien turēja rokā sava dēliņa fotogrāfiju. Nu viņš atkal palūkojās tajā — es viņu novēroju, un no viņa sejas varēja nolasīt, ko viņš domā, proti: mīļais Dievs debesīs, es tev pateicos, ka mans dēls ir vesels! Pēkšņi Frederiks sajuta manu skatienu. Viņš mani klusi uzrunāja:— Viņš ir visa mana laime, monsieur Kaven. Bet es viņu mīlētu arī tad, ja viņš būtu nevis vesels, bet stipri atpalicis vai pat nedziedināms. Jūs taču domājat tāpat, vai ne? *

Es izklaidīgi pamāju. Es nedomāju vispār neko. Kāda man daļa par Frederika bērnu?

Studijā sēdošā Silvija lūkojās tieši uz pirmo kameru. Viņa teica:— Mums savā cilvēku kopībā, manuprāt, vēl daudz, ļoti daudz jāmācās, pirms šī kopība varēs saukties par cilvēcisku. . .

Barba domīgi vērās mātē.

—  Veselajiem — tā sauktajiem veselajiem!— un psihiski slimajiem ir daudz vairāk kopēja, nekā parasts uzskatīt: arī slimie alkst pēc dzīvesprieka — tāpat kā veselie. Arī slimie gribētu mīlu ne vien saņemt, bet arī dāvāt, lai gan daudzi no viņiem tikai ar lielām grūtībām sp^i to parādīt. . .

Grimētāju Keitijas un Džo Petersonu viesnīcas istaba bija televizors. Abi dzīvesbiedri un bērnumeita Klarisa sēdēja pie tā un redzēja un dzirdēja Silviju — tā man vēlāk stāstīja Keitija.

—. . .tāpat kā veselie, arī garīgi atpalikušie gribētu ko teikt. Tas viņiem nav tik viegli kā apdāvinātākajiem. Taču viņi grib darīt, cik ir viņu spēkos. Un kurš no mums iedrošināsies noteikt mērauklu, kas īsti ir veikums?

Neviens nebilda ne vārda. Trīs cilvēki «Hotel de Paris» istabā mēmi vērās uz matētā stikla ekrānu. Džo bija satvēris Keitijas roku. Visi trīs sēdēja nekustīgi. . .

—  Pirmo, pavisam tuvu!— turēdams acu priekšā Silvijas runas manuskriptu — viņa bija runu iemācījusies no galvas —, režisors sacīja asistentei un mikrofonā, tā ka viņa vārdus austiņās dzirdēja pirmās kameras operators.

—. . .un tāpēc,— Silvija turpināja,— ja gribam saukties par cilvēkiem, mums jāsagādā šiem atpalikušajiem ikviena iespēja! Un tā, mīļie draugi, tagad runāsim par problēmas būtību. . .— Barba uzlika vienu roku uz mātes delnas. Silvija uzsmaidīja meitai. Barba lūkojās uz viņu, neskanīgi smiedamās. Silvija atkal pievērsa skatienu kamerai.— Medicīnai attīstoties, pasaulē ar katru gadu vairāk bērnu, simtiem tūkstoši bērnu saglabā dzīvību — vēl pirms īsa laika viņi būtu miruši. Sie bērni ir garīgi atpalikuši — bet viņi paliek dzīvi!

—  Velns un elle,— Brekens teica man turpat režijas telpā.— Kāpēc lai stūrmaņi vienmēr ir «Seven Stars» un Silvija lai maksā vājprātīgus nodokļus? Ar šo televīzijas raidījumu viņa pacēlusies tik augstu kā nekad agrāk! Vai tu zini, kas Silvija tagad būs?

—  Kas tad?

—  Pati sava producente! Gan es visu iegrozīšu. Viņai jādibina sava sabiedrība, kas ražojumus nodos «Seven Stars», ja tie uzvedīsies ļoti rātni. Pēc šī raidījuma, brālīt, Silvija Holivudā dabūs cauri visu, ko gribēs!

—  Nepaies ilgs laiks,— Silvija runāja kameras tuvumā,— kad atpalikušo problēma jau sava apjoma dēļ vien liks mums mainīt uzskatus. . .

Mans virskrekls bija samircis slapjš. Toņmeistars atkal pielika pie lūpām «Schoum» pudeli. Es redzēju, ka Barba aplaiza lūpas. Viņai slāpa. Tur iekšā, starmešu gaismā, droši vien bija vēl grūtāk nekā te.

Silvija turpināja:—Mums būs jāsaprot, ka mūsu pasaulē iederas ne vien spēcīgākais, ne vien cilvēks, kas ar elkoņiem lauž sev ceļu, ne vien labsirdigais un ģeniālais, ne vien tas, kas šķiet veiksmīgākais. . .

—  Trešā kamera!

—. . .bet ka šai pasaulē tāpat iederas nespējīgie un vājie, mēmie un kroplie!— Silvija runāja arvien dedzīgāk, arvien uzstājīgāk un reizē lūdzošāk — man šķita, ka sakāmo vārdu drausmīgais smagums prasa no viņas arvien lielāku piepūli.— Jā, jā, jā! Viņi visi piederas klāt, jo tikai ar viņiem kopā pasaule kļūst par to, kas tā ir, par cilvēku pasauli, kurā neviens nedrīkst domāt, ka viņam nav daļas par otru, kaut arī šis otrs būtu pats nožēlojamākais cilvēks—viņš tik un tā ir cilvēks un brālis…

—   Vismaz «Krīta apli» Silvija filmēs ar savu pašas sabiedrību, to es tev zvēru!— Brekens man čukstēja.

—   Un tevi, tevi mēs iecelsim par ražošanas nodaļas priekšnieku.

—  Ak, ej tu. . .

—   Kā tad, to tu gribētu gan! Nebaidies, es zinu, ka tu netiksi galā. Tu tak neesi savā mūžā nekad strādājis. Es izdarīšu visu tavā vietā. Un tev — tev beidzot būs skaists tituls!

—   Jā gan,— teica Silvija, un nu Barba piespiedās viņai klāt un nopietni vērās augšup,— jā gan, draugi,— smagos gadījumos arī šodien jau iespējams zināms uzlabojums! Mēs nezinām, cik tālu medicīna būs rīt. Katrā ziņā krietni tālāk. Bet noteikti ne tik tālu, lai psihiski slimus bērnus būtu iespējams pilnīgi izdziedēt.

—  Otrā kamera!

—   Pienācis laiks,— Silvija turpināja,— kurā par sabiedrības kultūras līmeni var spriest pēc tā, vai un cik lielā mērā tā psihiski slimos atzīst par līdzvērtīgiem — arī ja tādi bērni, par spīti visām medicīnas un pedagoģijas pūlēm, nemūžam nespēs veikt to, ko veselie. Tas skan banāli, draugi, bet tā nu ir: īpašība, kuras mūsdienu cilvēkiem visvairāk trūkst, ir cilvēcība. . .

Režijas telpā nu valdīja gandrīz vai nepanesama tveice. Acīmredzot studijā arī. Barba kļuva nemierīga. Silvija runāja ar lielu piepūli: —. . .es negribu nevienu biedēt, taču, lūdzu, apdomājiet: ikvieniem vecākiem var notikt tā, kā noticis daudziem,— ka vīram un sievai negaidot jātiek galā ar psihiski slimu bērnu. . . kaut vienas nepareizas zāles grūtniecības laikā. . . kaut viens mazs starpgadījums

dzemdībās. . . ja smadzenēm pārāk ilgi netiek pievadīts skābeklis. . . Vai varbūt tikai pēc vairākiem gadiem: bērns krīt. . . nogāžas. . . iekaisums. . . infekcija. . . Neviens, neviens nav pasargāts no šādām nelaimēm, kas bērnu iegrūž psihiskas traumas postā. . .

—  Pirmā,— režisors teica mikrofonā, kamēr Silvija vēl runāja šos vārdus.— Pierullē labi ātri pie meitenes un rādi krietnu brīdi viņas seju tuvplānā!

—…Jūs zināt,— stipri palielinātā attēlā uz ekrāna Silvija vērsās pie lejā sēdošajiem tūkstoš divsimt «Sporta kluba» viesiem,— ka es runāju ar jums, lai, protams, arī savā, bet pirmām kārtām viņas augstības firstienes vārdā lūgtu jūs ziedot naudu. Tāpēc es aicinu visus, kas pulcējušies te, Montekarlo, un tāpēc es uzaicinu arī jūs, mani draugi visā pasaulē. Lūdzu, palīdziet ar naudu! Katrā valstī ir organizācijas, kas veltī savus pūliņus garīgi atpalikušajiem bērniem. Pārskaitiet savus ziedojumus šīm organizācijām. Pārskaitiet daudz, pārskaitiet maz, pārskaitiet, cik ir jūsu spēkos,— ikviens, pat vismazākais grasis palīdzēs. Ikviens, pat vismazākais grasis būs labs darbs. Mīļie draugi, es lūdzu jūs no visas sirds. Garīgi atpalikušajiem pretēji daudzu cilvēku uzskatiem ir mūsu dzīvē nevis negatīva, nē, viņiem patiesībā ir pozitīva nozīme — jo ar savu attieksmi pret šo problēmu mēs varam pierādīt to, kas ir vissvarīgākais: ka mēs gribam dzīvot cits citam un cits ar citu, ka dzīves straume nes mūs visus. . .

Režijas telpā toņmeistars, kas bija dzēris tik daudz zāļu, lai ārstētu savas pārmērīgas alkohola lietošanas sabeigtās aknas, pieliecās pie mikrofona un ierunājās: — Te centrs! Te centrs! Izsaucu visas trīs uzņemšanas mašīnas «Sporta klubā»!

Cita pēc citas atsaucās trīs vīru balsis.

—  Okei,— toņmeistars sacīja.— Sagatavojiet tehniku. Pēc īsa brīža mēs pārslēgsimies uz jums.

Pēc tam toņmeistars atkal pagrābājās zem pults. Es redzēju, ka viņš šoreiz izņem citu pudeli, attaisa to un pieliek pie mutes: un šoreiz tā bija sarkanvīna pudele. . .

Vairāk nekā tūkstoš divsimt cilvēku «Sporta klubā» redzēja uz ekrāna Silvijas seju.

Viņa sacīja: —. . .vārgie un visvārgākie mūsu vidū ir tik bezgala nozīmīgi tāpēc, ka jau ar savu eksistenci vien viņi var palīdzēt mums visiem, visas pasaules ļaudīm, beidzot izkļūt no haosa, posta, katastrofām, kas piemeklējušas mūs pagātnē un tur savās ķetnās vēl aizvien. Viņu dēļ mums jānolemj, ka mēs mūžīgi mūžos dzīvosim visā pasaulē kā brāļi. Draugi, es jums pateicos. . .

Silvija viegli nolieca galvu. Tūkstoš divsimt cilvēku «Sporta klubā», septiņsimt, varbūt astoņsimt miljonu cilvēku pasaulē redzēja, ka pār Silvijas vaigiem rit asaras. Nākamajā mirklī attēls mainījās. Barbas smejošā, laimīgā sejiņa kļuva lielāka un lielāka, nāca tuvāk un tuvāk, līdz beidzot aizpildīja visu ekrānu, visus televizoru ekrānus. . .

īsu bridi «Sporta klubā» valdīja klusums.

Tad uzbrāzmoja aplausu vētra.

Nu šo ainu jau izgaismoja prožektori, tā ka laukumā bija gaišs kā dienā. MKT režija kontroltelpā, Princeses Šarlotes bulvārī sešpadsmit, bija pārslēgusi kanālu, trīs uzņemšanas grupas «Sporta klubā» sākušas strādāt un nu rādīja pie balti klātajiem galdiem sēdošos skaistuļus, ģēnijus, ar augstāko laicīgo un garīgo varu apveltītos pasaules pīlārus, rādīja palmas, krāšņi ziedošas puķes un krūmājus. No skatuves telpas dzīlēm pacēlās platforma, uz kuras sēdēja orķestris. Sāka spēlēt mūzika. . .

Kontroltelpas monitoros es redzēju trīs dažādus kadrus. Režisors patlaban runāja ar «Sporta kluba» operatoriem.

Frederiks bija jau iesteidzies studijā. Mēs ar Brekenu cilpojām viņam pakaļ. Prožektori bija nodzēsti, dega parastās griestu spuldzes. Trīs studijas operatori vēl stāvēja pie kamerām, Silvija bija piecēlusies kājās, Barba tāpat.

—  Es jums pateicos, madame,— Frederiks sacīja.— Jūs bijāt brinišķīga.— Viņš noskūpstīja Silvijai roku. Es redzēju, kā viņš zemu paklanās un pēc tam atkal izslējās taisns. Redzēju, kā Silvija spontāni noskūpsta viņu uz kreisā un labā vaiga. Frederiks noliecās pie Barbas, apskāva mazo meitenīti un noskūpstīja. Barba smējās un apvija viņam rokas ap kaklu. Nu bijām pienākuši klāt mēs ar Rodu.

Silvija pavērās uz mums visiem, acīs viņai vēl mirdzēja asaras, kad viņa sacīja: — Pateicos jums, Frederik. Un jums abiem, tev, vilciņ (viņa arī atklātībā dēvēja mani šai

vārdā, tiesneša kungs, nerēķinādamās ar zaudējumiem), un tev, mīļais Rod, par padomiem un palīdzību šai mana mūža skaistākajā darbā.— Viņa palūkojās uz kontroltelpas stikla sienu, aiz kuras sēdēja režisors, viņam blakus asistente un tehniķi — to vidū ari toņmeistars, kas pūlējās dziedēt savas pār mēru nogurdinātās aknas ar brīnumlīdzekli «Schoum» un kā vieds pedagogs, lai parādītu tām, ka var arī citādi, uz karstām pēdām allaž baroja tās atkal ar alkoholu kā, piemēram, šobrīd, kad viņš piecēla pie lūpām sarkanvīna pudeli — klunkš, klunkš, klunkš —, tātad Silvija palūkojās uz sienu un sacīja (studijas mikrofons bija vēl ieslēgts): —Un jums es pateicos, jums visiem!— Viņa ar roku norausa asaras.

Silvija apskāva Rodu. Rods viņu noskūpstīja.— Burvīgi, bērniņ.

Silvija apskāva mani. Es viņu noskūpstīju.— Es tevi mīlu,— es sacīju. Tā es patiešām sacīju, tiesneša kungs.

—   Un es tevi, vilciņ, tik loti.— Tad viņa pagriezās pret Brekenu.— Rod, vai tu nevarētu aizvest Barbu uz viesnīcu?

—  Ai, māmiņ! Māmiņ! Gultā ne!

—   Rātnām meitenītēm šādā laikā jāiet pie miera. Un tu taču esi mana mazā, rātnā meitenīte, vai ne?— Silvija bija notupusies un skūpstīja Barbu.— Māmiņai, tēvocim Rodam un Filam tagad ir darīšanas. Ja būsi pavisam rātna, tu drīkstēsi gultiņā kopā ar Klarisu vēl pusstundu paskatīties visu televizorā.

—  Ai, cik jauki!

Rods Brekens satvēra Barbu aiz rokas.

—   Es pēc tam došos tieši uz «Sporta klubu»,— viņš sacīja.

—   Es aši atgrimēšos, un tad mēs ar Filu ari brauksim,— Silvija teica.

—   Un es izbraukšu no pagalma savu mašīnu un gaidīšu lejā,— sacīja Frederiks — Brauksim kopā, madame. Ari man jābūt vēlāk «Sporta klubā».

—   Bet atgrimēšanās neiet tik ātri. Jūs taču zināt, kā tas ir, mīļo Frederik, vai ne?

—   Protams, Moranas kundze.

—   Ne Moranas kundze, bet Silvija!

—   Silvija. . .— Viņš pietvīka gluži kā zēns.— Protams, zinu. Piebraukšu mašīnu pie ieejas un gaidīšu.— Viņš pavērās uz Rodu Brekenu un Barbu un paņēma meiteni aiz otras rokas.— Nāc, iesim reizē,— Frederiks

teica.— Zini ko, es žigli aizvedīšu tevi un monsieur Brekenu uz viesnīcu!

—  Ai, jā!— Nu Barba bija pilnīgi salabināta.— Kāda mašīna tev ir, tēvoci Frederik?

Viņš pateica.

—  Tādas es neesmu redzējusi. . Sveiks, Fil, čau, māmiņ!—Visi trīs aizgāja. Dzirdēdami Barbu vaicājam:

—   Vai tavējai ir automātiska piedziņa?— mēs uzsmaidījām viens otram.

Skatīdamās uz stikla sienu, Silvija uzsauca:—Vēlreiz pateicos! Un ar labu nakti!

—  Ar labu nakti!—studijas skaļrunī attrauca piecas vīriešu un viena sievietes balss. Cilvēki kontroltelpā māja ar rokām. Arī mēs pamājām. Aiz stikla sienas sēdošie nedrīkstēja celties kājās, viņiem vajadzēja uzmanīt pārraidi no «Sporta kluba», tā jau bija sākusies.

Kopā ar Silviju devāmies pa šauro gaiteni, kas veda no studijas līdz kādām dzelzs durvīm. Nebija redzama neviena dzīva dvēsele. Atvēru dzelzs durvis un palaidu Silviju pa priekšu. Biju te jau reiz gājis. Dzelzs durvju iekšpuse bija izpolsterēta — tātad šī mazā ģērbistaba, kas atradās pavisam tuvu studijai, nelaida cauri skaņas. Silvija iegāja iekšā. Es viņai sekoju un, durvis aizvēris, apgriezos. Un nobijos. Jo vēl nekad, tiesneša kungs, vēl nekad neviena cilvēka sejā nebiju redzējis tādu naidu kā patlaban Silvijas sejā.

2.3

—   Kas ir?— Atspiedos pret dzelzs durvju polsterējumu.

Nākamajā mirkli Silvija sāka trakot, skali un vulgāri

kliegdama:— Nemūžam! Nemūžam! Vai dzirdi, es vairs nemūžam tā kaut ko nedarīšu, lai arī saņemtu par to miljonu dolāru!

—  Ko nemūžam. . . nesaprotu. . .— es stostījos, taču drošības pēc pagriezu atslēgu, lai neviens nevarētu ienākt.

—  Nemūžam neviens — ne Greisa1 , ne Amerikas Savienoto Valstu prezidents, pat ne Ķīnas ķeizars mani vairs nepierunās piedalīties tādā cirkā!

1 Monako firstiene Grācija Patrīcija ir bijusī amerikāņu aktrise Greisa Kellija.

Un ja nu telpa tomēr laiž cauri skaņas? Es zinu, kādos gadījumos jāizturas tā, kā tobrīd izturējos es.

—  Turi muti, Silvij!— es uzkliedzu.

Paceltām rokām viņa pienāca man klāt, iegāza ar abām dūrēm pa, ģīmi un sāka dauzīt pa krūtīm. Lai jau, kas tur liels. Ja tik nebļauj.

Bet viņa bļāva.

—  Nolādētais nelieti! Kā tu ar mani runā, mēsls tāds! Tu esi tikpat vainīgs kā Rods, kas man uzrakstīja priekšā sakāmo — šīs draņķības!

—   Silvij. . . Es tevi lūdzu. . .

—  Draņķības, jā gan!— Nu viņa ķērca gluži kā zivju sieva, viņa, Silvija Morana, ko visa pasaule mīlēja, cienīja, sauca par dievišķo, šķīsto, brīnišķīgo. Garderobes karstumā grims kusa. Skropstu tuša tievās melnās stīdziņās tecēja lejup pa nopūderēto, nokrāsoto seju. Silvija arvien vairāk un vairāk atgādināja klaunu, nē, ne klaunu: ļaunuma simbolu.— Jā gan, draņķības! Man ir pēc velna nelabi! Man gribas vemt! Vemt lidz nemaņai!

Es izvilku no durvīm atslēgu un divos lēcienos atrados pie spoguļgalda. Kaktā darbojās monitors. Uz grimēšanas galda stāvēja konjaka pudele. Es izrāvu korķi, pielēju ūdens glāzi pilnu ar dzērienu un devos pie Silvijas. Viņa pēkšņās šausmās atsprāga atpakaļ, laikam domāja, ka es taisos viņu galēt nost,— kaut ko tādu es arī vēl nebiju piedzīvojis. Viņa kāpās atpakaļ arvien tālāk un tālāk, droši vien es urbos viņā ar drausmīgu skatienu. Viņa atvirzījās līdz dīvānam un atmuguriski nokrita uz tā, ar papēdi aizķērusies aiz dīvāna malas. Nākamajā mirklī es biju nometies uz ceļgala, pastiepu glāzi un nosēcu:

—   Dzer!

—   Nē!

—   Tev jādzer!

—   Es. . . negribu. . .

Lai jūs nedomātu, ka, guvis izglītību nevis Bronksā, bet Seilemā, es tādus paņēmienus neprotu, atzīšos: es parāvu Silvijas galvu aiz matiem atpakaļ, viņa pavēra lūpas, lai kliegtu, un es gluži vienkārši iegāzu konjaku viņai mutē. Viņa aizrijās, klepoja, tvēra gaisu, gandrīz vai nosmakdama. Palaidu viņu vaļā, pacēlu pudeli un ielēju vēlreiz. Ja arī viņa zaudētu samaņu — labi vien būtu!

Bet šī sieviete samaņu vis nezaudēja, tiesneša kungs.

Atkritusi pusguļus uz dīvāna, greznā vakartērpā, apkārusies ar rotām, viņa atkal laida vajā:—Tu iedrošinies mani sist, tu suns tāds?

Nu re. Nu mēs tā kā būtu tikuši līdz privātajai dzīvei. Viss glābts.

—   Neesmu tevi sitis!

—   Tu man neesot sitis, tu netīrā cūka, ko es izvilku no mēsliem, ko es. . .

—   Kuš,— es teicu. Jums nav jausmas, kā tāds vārdiņš iedarbojas, tiesneša kungs.

Viņa lūkojās manī platām acīm. Seja raiba, varētu domāt, ka nez kāds gleznotājs pārlaidis tai pāri savu pindzeli. Tad viņa teica:—Vēl.

—   Ko vēl?

—   Vēl konjaku! Dod man ko ieraut! Nu, kusties jel! Citādi es pievemšu visu istabu!— Es iedevu viņai pudeli, un viņa iedzēra pamatīgu malku.— Piegānīšu visus kaktus!— Noguldzēja vēl viens pamatīgs malks. Viņa izgrūda: <—Brīnums, ka neapvēmos jau pie kamerām!

Njā, redzat, tiesneša kungs, tā nu bija tāda maza, mīlīga ģimenes aina. The Private Life of Sylvia Moran and Philip Kaven.' Monitorā es pēkšņi ieraudzīju firstienes attēlu tuvplānā. Tad parādījās firsta attēls. Alberta seja. To vīru sejas, kurus pazīst visa pasaule, viss šķita mazliet spokains, jo monitors rāda vienīgi attēlu, skaņas nav,— skaistu sieviešu sejas, rotas un tērpi. MKT raidīja no «Sporta kluba». . .

Tur, ārā, «Sporta klubā», nevienam nebija ne jausmas, kas notiek ģērbistabā. Es pēkšņi nodomāju, ka arī komisārs 2ans Marī Kurtēns uz «Sporta kluba» jumta nenojauš nenieka. Nenojauš neviens no tiem miljoniem, kas šai mirklī sēž pie televizoriem. Silvijas runas ietekmē droši vien daudzi vēl raud. Citi droši vien, acis iepletuši, apbrino šo bagātības, dailes, varas un ģenialitātes apvienojumu. Droši vien tur runā arī komentētājs. Nu es redzēju orķestri. Mīļais Dievs debesīs, ļauj, lai viss norit labi, citādi man vakars, āmen!

—  Dod šurp!— Silvija pagrāba pudeli.

Jauki, jauki, es nodomāju. Drīz viņa būs pilnā. Tad es dabūšu viņu no šejienes ārā un aiztransportēšu uz viesnīcu. Kaut ko jau izgudrošu, lai aizbildinātos, kāpēc viņa neieradīsies «Sporta klubā», kā norunāts. Lai tik pietem-

1 Silvijas Moranas un Filipa Kavena privātā dzīve. (Angl.)

pjas līdz nemaņai. Mīļais Dievs, lūdzu, lūdzu, lūdzu, galu galā esmu ar mieru ari ticēt, ka tu esi, un iestāstīt citiem, ka viņiem tev jātic, tikai tagad palīdzi jel!

Zināt, tiesneša kungs, mēs ar mīļo Dievu nekad neesam sapratušies. Pietempties — lika drusku pagaidīt! Viņa nepietempās, šī mana Silvija, mana burvīte. Viņa sāka skaļi no jauna:—Sis stulbiķis Rods! Ko viņš man nodarījis! Bet es viņu ņemšu priekšā! Izlingošu pa durvīm!

—   Klusāk!

—   Es spļauju uz tavu klusumu! Pudeli!

Bet, lūdzu.

Diemžēl viņa nepiesūcās. Viņa nepiesūcās!

—  Ja man būtu bijusi pudele kameru priekšā . . .

—  Vai tu esi traka? Kas tev īsti kaiš? Nupat tu kameru priekšā raudāji! Tu biji aizkustinoša! Tavas asaras . . .

—  Manas asaras! Tās bija riebuma asaras! Dusmu asaras!

—   Par ko tad tu dusmojies?

—  Par to, ka man jārunā, ko Rods samurgojis, par to, ka jūs abi esat nostādījuši mani tadā stāvoklī! Cilvēcība! Labsirdība! Sapratne! Žēlsirdība! Palīdzība! Pudeli!

Es iedevu prasīto.

Uz ekrāna parādījās Nelsons Rokfellers. Tad Bēgami, Semmijs Deiviss, Zans Pols Sartrs, Vatikāna pārstāvis, Džona Ficdžeralda Kenedija māte, Pompidū, Anglijas princese Anna, Holandes karaliene Juliāna, trīs astronauti no «Apollo-10», kāda tumšādaina skaistule, kāds ķīnietis baltā formas tērpā.

—   Palīdzi man . . .— Silvija teica.

Es palīdzēju viņai piecelties kājās. Pudeli rokā viņa stāvēja man pretī.

—  Nabaga slimie bērniņi! Sie stostiķi! Sie slienātāji! Sie kretīni, kas nav cilvēki, kas nav pat lopi! Un tādu dēļ es ļāvu izmantot savu vārdu!— Nu viņa atkal bija ieskrējusies. Okei, ja šai telpai nav skaņu necaurlaidīgu sienu, tad visam beigas.— Dzīves straume! Tas nozīmē but veiksmigam, būt bagātam, būt skaistam, but stiprākam par citiem! Baudīt dzīvi! Vājākajam spēriens pa dibenu! Tā ir dzīves straume! Un, kad tu kļūsti vārgs, kad tu kļūsti vecs, sprāgsti nost — acu nepamirkšķinot! Bet līdz pat pēdējam mirklim tev jāpatur virsroka! Un jābūt drosmei pasacīt: Cauri! Garām! Vārgulīgu eksistenci nav ko vilkt garumā! Tas ir cilvēcīgi! Tas ir normāli! Un es paturēšu virsroku! Bet ko es daru — ar tādām pļāpām kā

pirmīt es velku šiem stulbeņiem naudu no kabatām! Kālab? Lai krāptu, lai mānītu, vairāk neko!— Negaidot viņas noskaņojums mainījās. Viņa baiļpilna ievaicājās:

—   Kā tev šķiet, kādas tam būs sekas, Fil?

Fil, ne vilciņ.

Nē, patlaban es nebiju vilciņš.

—   Skaidrs, ka labas, Silvij! Skaidrs, ka kolosālas . . . pirmām kārtām tev . . .

Itin kā aizmirsusi notikušo, viņa sāka vilkt nost drānas. Ģērbusies tikai krūšturī un biksītēs, viņa apsēdās pie spoguļa, noņēma auskarus un kaklarotu un ķērās pie sejas atgrimēšanas.

—   Tu saki — kolosālas? Pie velna! Katastrofālas, es saku! No kurienes tad nāk mana lielā nauda? No Amerikas! Bet kur visskaļāk klaigā pēc eitanasijas1 ? Amerikā! Ak, ko, visur, visā pasaulē! Ir jau arī skaidrs, kāpēc! Ir jau arī normāli! Katra atsevišķa plānprātīga bērna dēļ izsviež simtiem tūkstošu! Džo nu gan priecāsies, mani redzēdams un dzirdēdams!

Ar to bija domāts Džo Gincbērgers, «Seven Stars» prezidents, bet «Seven Stars» ir viena no trim lielākajām kinorūpniecības sabiedrībām pasaulē, un Silvija tai strādāja.— Priecāsies par mani! Par Rodu! Par tevi! Kas tas par draņķigu atgrimēšanās krēmu?

—   Kāpēc tad par mani?

—  Tāpēc, ka tu mani pierunāji braukt šurp!— Sejas ūdens. Sūklītis. Iztrieptās krāsas pazuda. Kļuva redzama Silvijas īstā seja. Vai tā ir viņas īstā seja, es nodomāju, un nu es biju spiests ķerties pie pudeles. Vai no tik skaistas mutes var plūst tik daudz netīru lamu, vai aiz šis eņģeļa pieres var plosīties tāds dēmons? Jūs mājat ar galvu, tiesneša kungs, jūs pazīstat cilvēkus, jūs zināt. — Kā tev liekas, cik miljoni izslēdza televizorus manas aptaurētās runas laikā? Jūs esat vājprātīgi, jūs ar Rodu, nevis es! Jūs esat bīstami trakie! Jūs esat iznīcinājuši manu vārdu!

—  Silvij, lūdzu . . .

—   Turi žaunas, dod šurp!— Viņa pagrāba no manis pudeli, iedzēra kā ielu staigule, trieca pudeli pret grimēšanas galda stikla plātni ar tādu blīkšķi, ka plātne nočirkstēja un saplīsa.— Tā ir krāpšana! Krāpšana, jā gan!— Turpinādama darbošanos ap seju, viņa nepār-

traukti runāja, joprojām skaļi, ļoti skaļi, pārāk skaļi.— Šļupstiķi! Tncekļi! Spastiķi! Krampju sarautie! Ūdensgalvas! Paralitiķi!— Pamatīgs guldziens.— Man uz viesnīcu atsūtīja albumu ar fotogrāfijām, ar šo bērnu bildēm! Lai es norunāju ar izjūtu, kā piedienas! Fotogrāfijas! Uz spodrpapira! Astoņpadsmit reiz divdesmit četri! Man zarnas sagriezās, skatoties šīs bildes! Nekad, nekad, nekad es neesmu redzējusi neko tik riebīgu, neko tik pretīgu, neko tik derdzīgu! Tas man rādīsies sapņos! Simtkārt! Tūkstoškārt! Es šīs fotogrāfijas nemūžam neaizmirsīšu!

Uz monitorekrāna parādījās Jehudi Menuhins. Alberto Moravia. Alihans. Aba Ebans. Andrejs Gromiko. Sofija Lorēna. Džordžs Maknamara. Normens Meilers. Marks Sagāls. Doktors Debaki. Billijs Vailders. Kardināls Kēnigs.

Silvija kliedza spoguli:— Mēs abi, mes zinām, ka tadi radījumi gluži vienkārši jānovāc!

Nu man pietika. Ja šī sieviete tā kliegs, ārā būs dzirdams katrs vārds.

—  Beidz jel reiz klaigāt! Svarīga ir smadzeņu bojājuma pakāpe! Tik daudzos gadījumos, tik ļoti daudzos gadījumos, kas ir pavisam smagi, jau šobrīd iespējams līdzēt!

Silvija atkal iedzēra.

Daļa konjaka notecēja pār lūpām, pār zodu, pār kaklu krūštura izgriezumā. Pēkšņi viņa iesmējās kā ārprātīga.

—  Līdzēt, vai ne? Lai viņi pēc desmit gadiem varētu jau noskaitīt līdz trīs— ja viņi pēc desmit gadiem vispār pratis runāt, ko? Lai viņi pēc piecpadsmit gadiem vieni paši mācētu aiziet uz klozetu, nevis taisītu visu zem sevis, kur nu viņi kuro reizi gul vai sēž, ko? Augstais Dievs, cik ļoti viņiem būs līdzēts!

—   Nolādēts, apklusti jel beidzot!

Viņa neapklusa.

; — Es tev saku — es redzēju šīs fotogrāfijas, ko man atsūtīja uz «Hotel de Paris»,— nezinu, kuram nelgām šī ideja bija ienākusi prātā! Sīs fotogrāfijas … šīs fotogrāfijas .. .

—   Ari es redzēju šīs fotogrāfijas,— es atgādināju.

Monitorekrāns rādija, kā desmitiem viesmīļu patlaban

servē svētku maltīti.

—   Nu un tad?— Viņa palūkojās manī. Grims bija noslaucīts no sejas, no šīs skaistākās sejas pasaulē, no sejas, kas varēja piederēt svētajai.

Tiesneša kungs!

Es sākumā rakstīju, ka patiesība, kas man jāstāsta, ir pretīga, atbaidoša, ka šī patiesība iedvesīs jums šausmas. Es arī rakstīju, ka nekad nemelošu. Ja jūs turpmāk šausmināsities par to, ko lasīsit, apvaldiet, lūdzu, savas izbailes, pietaupiet savu riebumu, es vēl tikai sāku, nupat tikai sāku, tas viss, ko šobrīd esmu pastāstījis, nav nekas, nav itin nekas salīdzinājumā ar to, kas man vēl jāstāsta.

Redzat, kad Silvija mani tā uzlūkoja, es zināju, kas man jādara — savās interesēs. Protams, arī viņas interesēs. Viņas labklājība garantēja manējo. Nu, un turpmākais man veicās pavisam viegli. . .

—  Ko nozīmē — nu un tad?— es, galvu šūpodams, atvaicāju.— Jums ar Rodu — kā tu atcerēsies, es ilgi vilcinājos, pirms piekritu jūsu domām,— jums abiem taču no sākta gala bija skaidrs, ka tev nevis jāpalīdz šiem bērniem, nevis jālabo pasaule, bet jātaisa sev reklāma! Tas tak bija norunāts, vai ne? Tam tu piekriti — vai ne? Pamēģini tik sacīt, ka nepiekriti!— Es uzliku roku uz viņas kailā pleca.— Un tici man, burvīt,— tici man, tā bija brīnišķīga reklāma! Pasaules mērogā! Tādas tev nekad nav bijis! Tādas tev nekad vairs nebūs! Asistente režijas telpā — viņa taču raudāja! Varu likt galvu ķīlā: miljoni, simtiem miljonu raudāja, jo tu biji nepārspējama!

Protams, es zināju, ka mans nodoms uzreiz neizdosies. Tā arī bija.

—   Nepārspējama?

—Prasi te, kam gribi!

—  Te, kur es esmu viešņa, neviens neteiks «nē»-!— Pašlaik viņa masēja ādā kādu citu krēmu.

—   Nekļūsti taču smieklīgs! Paprasi kādam Holivudā, Ņujorkā, Parīzē, Vīnē, ko viņš domā par manu kladzināšanu!— Silvija apsviedās apkārt — matus viņa bija uzsējusi augšā, sejas āda no krēma spīdēja — un iebļāvās:

—   Prasi, kam gribi! Katrs tev pateiks to pašu, ko es: es spļauju uz šiem mazajiem idiotiem! Lai sprāgst nost! Lai sprāgst nost pēc iespējas ātrāk!

Tad nu es viņai iecirtu pļauku. Tik pamatīgi, cik spēju.

Ko var cilvēks no Bronksas, galu galā var arī cilvēks no Seilemas. Delna kļuva gluma no šī nolādētā krēma. Noslaucīju to lignīnā.

Iedarbība bija zibeņātra.

Viņa pārgāja uz čukstiem:—Jāliek. lai sprāgst nost! Tas ir humāni! Cik ātri vien iespējams! Dievs ir mans

liecinieks, es nīstu nacistus, bet, ja viņiem kaut vienā

punktā bija taisnība, tad tā ir šo kretīnu eitanasija . . .—

Viņa aizklāja ar roku muti. Acīmredzot alkohols tomēr

iedarbojās. Vai arī pļauka. Visdrīzāk gan tikai laiks.

_,aiks iedarbojas vienmēr.

Nu tik jākaļ dzelzs, kamēr karsta! Es pārliecos pār viņu un ņēmos glaudīt viņas kailo muguru, tas viņai patika, tas viņu satrauca, tā viņu varēja arvien vairāk sakairināt — līdz bija panākts, kas vajadzīgs.— Mēs ar Rodu — saku tev to vēlreiz, un apjēdz tak beidzot — šai gadījumā domājām pirmām kārtām par tevi, burvīt, par tavu prestižu! Lai pasaule redz, kāda tu esi brīnišķīga sieviete — arī privātajā dzīvē! Tikai par to mēs domājām. Ak Dievs, burvīt: cik bieži savās filmās tu pilnīgi ticami esi runājusi vārdus, kam ne mirkli neesi noticējusi! Kas tev likušies muļķīgi! Kas tevī izraisījuši naidu — kā šie bērni! Nu, saki jel! Cik bieži?—Spogulī es redzēju, kā viņa viegli lokās no maniem glāstiem un kā viņas sejā jutekliskais satraukums jaucas ar uzvaras prieka apziņu,— lai tad arī būtu, es nodomāju.— Tātad nu tu beidzot apjēdz, jā?— es vaicāju, lūkodamies spogulī.

—  Jā,— viņa izdvesa.

—  Labi.

Viņa locījās manos glāstos kā čūska. Acis dzalkstīja, elpa kļuva arvien drudžaināka.

—  Liekulība,— viņa sacīja.— Skaidrs, ka tā bija liekulība, vai ne?

Es neteicu neko. Tikai glāstīju. Zināju, ka tā ir labāk.

—  Liekulība,— Silvija atkārtoja, un krūtis viņai cēlās un krita, arvien vairāk, arvien ātrāk.— Liekuļoju es! Liekuļoja Rods! Un liekuļos visi, kas tagad šajās svinībās ziedos naudu,— liekuļos ikviens visā pasaulē.

Es tik glāstīju.

—  Impotentie pasaules labotāji! Plātīzeri! Krietnie kristieši! Krietnie nelgas! Nulles ar miljardu maisiem, kurām jāpievērš sev uzmanība, sak, re, cik mēs esam labiņi! Ko mēs ziedojam šiem nabaga kretīniem!— teica Silvija, un viņas elpa kļuva vēl drudžaināka.

Es glāstīju. Cik Silviju pazinu, varēju būt drošs, ka ilgi tas vairs nebūs vajadzīgs.

—  Pavēro, cik naudas iegūs, kad vēlāk pārdos izsolē gleznas! Varu apzvērēt, ka ieplūdīs miljoni, daudzi miljoni! Un varu apzvērēt, ka visas pasaules laikrakstos būs lasāms, cik tu esi bijusi dižena! Tik dižena kā vēl nekad!

Diženākā sieviete pasaulē! Tagad tu esi vairāk nekā dižena! Tagad tu būsi uz laiku laikiem on the top of the top1 !

Silvija noprasija — viņas augums šai mirklī pēkšņi sadrebēja un. man glāstot, sarāvās čokurā, es zināju, ka tagad pienācis … nu jā, Silvija noprasija:— Vai es tiešām biju tik lieliska?

—  Tiešām un no tiesas,— es sacīju.

—   Un tas katrā ziņā noderēs?

—  Vari likt galvu ķīlā!

Silvija ielūkojās spogulī, ilgi sevi apskatīja un tad, pilnīgi apmierināta, noteica:—Tad jau viss ir okei.

—  Viss ir okei,— es apstiprināju un nodomāju, ka arī es savu amatu pieprotu, cepuri nost.— Bet tagad paskaidro — kā tik gudra sieviete kā tu var tik briesmīgi uztraukties?

Viņa paraustīja plecus — es biju pārtraucis glāstīšanu kādu mirkli pēc tam, kad jutu visu viņas augumu nodrebam.— un, sākdama atkal no jauna krāsoties, gandrīz garlaikota noteica:—Ak, zini, vilciņ, man gluži vienkārši uzdeva nervi.— Redzat, tiesneša kungs, nu es atkal biju vilciņš, ne vairs Fils.— Tāpēc ka man visu laiku vajadzēja domāt par šīm fotogrāfijām. Par šīm derdzīgajām fotogrāfijām. Protams, ka viņi atsūtīja man tās ar vislabākajiem nodomiem. Bet viņi tomēr rīkojās bezgala muļķīgi — vai ne?

—  Protams, burvīt. Tā, un tagad skaisti uzkrāsojies un skaisti apģērbies, jo mums jābrauc uz «Sporta klubu». Tu sēdēsi līdzās firstam. Tev pievērsīsies visas kameras. Un tev pievērsīsies simtiem miljonu acu pāru — tev. visskaistākajai un brīnišķīgākajai sievietei pasaulē!

—  Ai, tu esi jauks, vilciņ,— Silvija sacīja.— Noskūpsti mani.

Tas tik bija skūpsts! Viņa skūpstoties vaidēja un nopūtās. kad es beigās izslējos taisns.

—   Va'i viss ir atkal labi, burvīt?

—  Viss ir atkal labi, vilciņ.— Viņa pameta skatienu uz monitoru.— Paraugies jel uz to govi, uz prezidenta sievu … tu tak zini . . . rāda visiem savus pupus . . . Tas tak ir silikons. ko?

—   Skaidrs.

—  Piespricēti pilni ar silikonu.— Tad viņa sapņaini turpināja:—Bet viņas briljanta kaklarota, vilciņ . . . tādas man vēl nav.

—   Nu, tad tu tādu nopirksi,— es teicu.

—  Tad es tādu nopirkšu, jā, to es darīšu!— Silvija pēkšņi iesmējās.— Vai zini ko, vilciņ?

—  Ko tad, burvīt?

—  Savādi, bet no visas šīs bļaustīšanās man traki gribas ēst! Es laikam varētu notiesāt veselu omāru!

—  Tu dabūsi duci omāru, spēj tik tos pievārēt,— es teicu.

Mēs abi iesmējāmies.

24

Viņa pievārēja pusotra omāra. Un divas pudeles «Comtes de Champagne». Un lērumu viskija. Un visas kameras bija vērstas pret viņu, kā es tiku pareģojis. Un tad pār skatuvi aizvirpuļoja _Montekarlo dejotājas. Un tad pārdeva izsolē gleznas. Utrupnieks bija Frederiks. Kopējais ienākums: vienpadsmitarpus miljona jauno franku. Silvija, protams, arī solīja, sak, noblesse oblige'. Kopš tā vakara viņai ir Ležē glezna. Es labprātāk būtu pircis Modiljāni, aktu violetajā krāsu gammā. Bet tā tak bija viņas nauda, vai ne, un glezna ir tīri labs Ležē. Skaidrs, ka drusku tika pārmaksāts. Skaidrs, ka gauži pārmaksāts. Astoņsimt tūkstoš franku. Jauno franku!

Nez no kurienes iznira Rods Brekens un teica man (Silvija tobrīd dejoja ar Niarhu), ka nodevis Barbu Klarisai un pēc tam atbraucis ar Frederiku šurp, un viss tak esot ritējis traki labi, vai ne? Tad nu es pastāstīju Rodam Brekenam, cik traki labi viss ritējis, un viņš papriekš velnišķīgi izlamājās un tad pateicās mīļajam Dievam (ar mīļo Dievu un nebeidzamo lūgšanos, un tencināšanu, nudien, ir gauži jocīgi, vai ne?), ka mums, par spīti notikušajam, smaidījusi varena laime, un tad mēs kopā izsūcām pudelīti. Pirmo reizi, kopš pazināmies, bijām labos prātos un viens otram gandrīz vai simpātiski.

Panākumi visā pasaulē tad nu arī bija tieši tādi, kādus es Silvijai tiku pareģojis. Jūs, tiesneša kungs, šo raidījumu droši vien atcerēsities, tas iegājis televīzijas vēsturē.

1 Stāvoklis uzliek pienākumus (franc.).

Pēc divām dienām mēs lidojām mājup uz Holivudu. Virs Atlantijas es vēlreiz sīki pārdomāju notikušo. Vai atklātībā nevarēja kļūt zināms kaut kas tāds, ko vajadzēja slēpt? Vai nekādā ziņā nekas nevarēja atgadīties? Vai tiešām nevienas ausis nebija dzirdējušas Silvijas plosīšanos?

Nē.

Nē un vēlreiz nē.

Viss kā kapā, es nodomāju.

Kad vēlāk izrādījās, ka esmu maldījies, man atkal vajadzēja lidot uz Montekarlo — kopā ar Rodu Brekenu. Ne lai novērstu katastrofas draudus, tam jau bija par vēlu. Mums vajadzēja aprast ar šiem draudiem, kas vienā mirklī varēja izpostīt Silvijas karjeru,— aprast un dzīvot draudu ēnā līdz pat šai dienai, līdz mirklim, kad es rakstu šī vārda pirmo burtu. Nē, mēs ar Rodu toreiz lidojām atkal uz Montekarlo nevis lai šos draudus novērstu, bet lai tos vismaz saturētu grožos, savaldītu — mēģinātu savaldīt! Kad satikāmies ar MKT galveno diktoru Frederiku Zerāru (mums vajadzēja ar viņu parunāt), es vēlreiz iegāju mazajā gērbistabā. Un tad es uz grimēšanās galda ieraudzīju melno kārbiņu. Tajā nelaimīgajā vakarā nebiju to ievērojis. Jūs zināt, tiesneša kungs, ka teātru, kinostudiju un telestudiju ģērbistabās bieži vien ir skaļruņi, vai ne? Lai aktieriem varētu paziņot, kad jāiziet uz skatuves, cik vēl laika un daudz ko citu. Vienu jūs varbūt nezināt: šie skaļruņi, kas ievietoti mazās melnās kārbiņās, bieži strādā uz abām pusēm. Tas nozīmē, ka tie ne vien pārraida balsis kā parastie skaļruņi. Citādi iestādīti, tie arī uztver balsis. Kā mikrofoni . . .

25

Sizī Silvestra, mana Parīzes kosmētiķe, bija izslimojusi masalas jau bērnībā. Ar viņu nekas vairs nevarēja notikt. Gulējām abi galīgi kaili viņas trakās fantāzijas izdomātajā gultā (ļoti platā un pilnīgi apaļā), viņas trakās fantāzijas izdomātā, supermodernā dzīvokļa guļamistabā. Dzīvoklis bija piebāzts ar plastmasas mēbelēm, lampām, kas radīja velnišķīgus gaismas efektus, un sienas bija nolīmētas ar plakātiem (sākot ar Ce Gevaras portretu līdz Endija Vorholsa krāšņajām konservu t-eklāmām un «Starptautiskās amnestijas» dzeloņstieplēm apvītajai dū

rei—tas viss bija pielipināts cits citam blakus). .Es te jutos omulīgi. Guļamistabā, kur mēs di*vas pēdējās stundas bijām uzturējušies, līdz, galīgi spēkus zaudējuši un pārguruši, elsodami un drebēdami pie visām miesām, atslīgām viens otram blakus, tikai pēc krietna briža spējīgi iedzert viskiju (abi no vienas glāzes), šai guļamistabā gaismu varēja regulēt, taču mēs to bijām atstājuši diezgan spožu, jo abi gribējām redzēt, kā otrs izskatās, tas mūs satrauca.

Tajā ceturtdienā 1971. gada 25. novembrī, kad es ap pusdesmitiem beidzot ierados pie Si?ī (ap astoņiem Silvija bija pēkšņi iemigusi, vairs netrūkdamās augšā, un es biju varējis iet — ar labu nakti, mīļā māsa Helēna!), mēs, nevienu vārdu nerunājot, bijām ieslīguši viens otra skavās. Sizī Silvestrai, divdesmit četrus gadus vecai gaišmatei ar slaidām kājām, lielām, tvirtām krūtīm, zilām acīm un visskaistākajiem gurniem, kādus es jebkad biju redzējis un kuriem tāpēc allaž veltīju pavisam īpašu uzmanību (tas Sizī darīja pilnīgi traku: «Es domāju, ka zinu jau visu, bet to, to ar mani nav darījis vēl neviens vīrietis!»), manai mazajai Sizī sava vēl mazākā saderinātā dēļ vajadzēja uzmanīties. Jūs atceraties, tiesneša kungs, šo dižciltīgo mantinieku, kas varēja cerēt, ka saņems Rubē novadā lielas tekstilfabrikas, zemes īpašumus, pilis un tā tālāk. Viņu sauca par Fransuā. Fransuā, nez kāds grāfs — kāds, vairs neatminos. Un pēc tā, ko Sizī man stāstīja, varēja noprast, ka nekāda prieka viņai no šī grāfiņa nav . . .

—   Tagad tavā rīcībā ir trīs mēneši, vai ne, chēri'?—Sizī vaicāja.

—  Tris mēneši, jā. Sad tad man būs jāaizbrauc. Bet uz īsu sprīdi.

—   Sis laiciņš novedīs mūs abus beigās slimnīcā,— Sizī piezīmēja. Roku un kāju pirkstu nagi viņai bija nolakoti tumši sarkani, gandrīz melni. Man tas šķita atbaidoši, viņai patika — tas bija modes kliedziens. Nu. lai dara, kā grib. Es. tak te nenācu nagu dēļ.— Novedīs • slimnīcā pilnīga pārguruma dēļ. Tu gan esi spēkavīrs, tāds man nekad nav bijis.

To tika teikušas arī jau citas dāmas. Nabaga sievietes. Lai kas viņas radījis, lielas pūles šim darbam nav pieliktas! Viss viņām ir tik grūts, tik sarežģīts. Ja nu viņas tad

uzduras tādam kā man, ar kuru tā lieta iet, viņas aiz sajūsmas zaudē prātu. Labākais piemērs: Silvija.

—       Chēri, cik laimīgi gan mēs abi varētu dzīvot!— Sizī dūdoja.

—   No kā?— es noprasīju.— Iedod man vēl malciņu.

—   Ar ledu?

—   Lūdzu.

Viņa samaisīja, un es dzēru.

—       Tu velti tā jautā! Man ir skaistumkopšanas salons. Es nopelnu pietiekami. Būs gana mums abiem. Fransuā es izsviedīšu ārā un . . .

Stāvoklis kļuva bīstams.

—       Par to tu nesapņo,— es sacīju.— To tu izmet no galvas un uz līdzenas vietas! Tu zini, ka es nekas neesmu un man nekā nav, pat puķes es nevarēju tev šodien atnest. Tās tu dabūsi rīt. Bet nekādas pilis, nekādas fabrikas, nekādus miljonus tu no manis nedabūsi. Turklāt tu kļūsi grāfiene! Es esmu tikai playboy, kas ļauj sevi uzturēt.

—       Nerunā tā! Es ienīstu šo vārdu! Un ienīstu šo Moranu!

—       Man šāds stāvoklis arī nepatīk,— es teicu.— Bet ko lai dara? Ja Morana izmetīs mani pa durvīm, es būšu tintē.

—       Nemūžam! Man vienmēr pietiks mums abiem! — viņa iesaucās.

—       Es no tevis neko neņemšu, Sizī. Mēs abi esam tik līdzīgi. Tik labi saprotamies . . . šajā jautājumā. Nekad es nevarētu no tevis pieņemt naudu.

Tas kolosāli iedarbojās. Lai gan viņa bija tik apķērīga.

—       Un Silvija — no tās tu vari pieņemt naudu, tā tevi drīkst uzturēt?

—   Jā.

—   Kāpēc?

—       Tāpēc, ka ar Silviju ir gluži citādi nekā ar tevi. (Cik bieži es jau biju to teicis.) Garīgi un fiziski — pavisam citādi.

—   Patiešām? Goda vārds? •

—   Goda vārds. Patiešām.

—   Bet tu . . . tu taču to arī aprūpē!

—       Skaidrs,— es sacīju.— Dabiski,— es sacīju.— Vai tu domā, ka citādi man būtu tik silta vietiņa? Protams, ka man par to jāsamaksā. Silvijai arī neviens par velti neko nedāvā.

—   Es ienīstu šo Silviju,— Sizī teica.

—  To jau tu vienreiz sacīji.

—       Bet to burvīgo, to pavisam burvīgo … to . . . tu jau zini … to tu ar viņu nekad nedari!

—   Nekad!—es meloju.— Tikai ar tevi!

—  Ar citu nevienu tu neesi to darījis?

—  Ar citu nevienu.

—   Zvēri!

—       Es zvēru,— es meloju. Dīvaini, ka viņas visas man to jautā, manas jaukās mazulītes. Protams, arī Silvija. Tas, liekas, viņas tīri vai apmāj. Un katrai es zvērēju, ka daru tā vienīgi ar viņu. Nabaga sievietes.

Sizī iesmējās.

—  Kas tev šķiet tik jocīgs?

—       Man ienāca prātā, ka es kļūšu grāfiene. Un miljonāre! Un, tikko mēs satiksimies, tūdaļ Fransuā ikreiz piekrāpsim.

—       Jā,— es sacīju.— Tas, nudien, ir smieklīgi.— Un arī iesmējos. Kāpēc lai es bojātu viņai labo omu?

—  Vai vēlāk tu vēlreiz tā darīsi?

—   Labprāt, grāfien,— es sacīju.

—       Chēri, tu esi tik jauks . . . Tagad tev atkal ir tava īpatnējā smarža,— Sizī teica, skūpstīdama man krūtis. Viņa itin kā pilināja uz tām neskaitāmus vieglus skūpstus.— Tava «Filipa smarža». Tava tipiskā «Filipa smarža». Neviens cits vīrietis nesmaržo kā tu . . . tik . . . tik . . . animāli . . . Pietiek man ieelpot šo smaržu, kad es esmu jau ar mieru . . . Un šī smarža paliek, vari mazgāties, cik gribi, tu jau arī nupat mazgājies.

Kad es ierados, viņa bija saraukusi degunu.

—   Ū! Kas tad tas? Tu tak od pēc slimnīcas!

—       No turienes es arī nāku. Biju pie drauga. Sava vienaudža. Un. ko tu domā, viņš sasirdzis ar masalām! Tāpēc jau es pirms nākšanas tev zvanīju un prasīju, vai tu esi slimojusi ar masalām.

—       Jā. Paldies Dievam, esmu,— Sizī bija teikusi.— Bet tagad, marš, vannā!

Viņa bija mani noberzusi, un, protams, pirmoreiz tas arī bija noticis vannā. Jauka bija šī Sizī, nudien . . .

Kad es tanī ceturtdienā iznācu no profesora Delamāra klīnikas (bija vēl pavisam agrs, dažas minūtes pāri astoņiem vakarā), vairs nelija, pūta tikai negants vējš. Vajadzēja būt piesardzīgam. Ik brīdi kāds varēja sekot.

Tāpēc es nosoļoju krietnu gabalu lidz taksometru stāvvietai, cepuri rokā turēdams — viesulis būtu to norāvis, mēteļa apkakli uzslējis, dziļi elpodams. Svaigs gaiss!

Taksometru stāvvieta.

—'sieur, 'sieur.

—  Labvakar. Lūdzu, uz Monmartru. Tikai līdz pakāpieniem.

—  Bien', ’sieur.

Tas bija ļoti tāls un sarežģīts ceļš, bet, ja gribēju tikt pie Sizī, man vajadzēja braukt tieši pa šo. Viņas salons atradās centrā, Sarla Flokē avēnija, bet dzīvoklis tālu projām (pamatotu iemeslu pēc) vecā mājā Kalna laukumā.

Brauciena laikā es atvēru mašīnas logu. Sejā iesitās naksnīgais vējš, un es atkal un atkal dziļi ievilku elpu.

Kad mēs piebraucām pie Monmartra, devos augšup pa kāpnēm. Funikulers, trošu vilkmes dzelzceļš, šai stundā vairs nedarbojās. Nekas. Lēnām uzkāpu līdz Svētās sirds baznīcai. Kad esmu Parīzē, pilsētā, ko tā mīlu, mani atkal un atkal no jauna sajūsmina skats, kas paveras te no augšas. Tāpēc jau biju te kāpis neskaitāmas reizes. Sajā vakarā es stāvēju gluži viens, viesulis raustīja man mēteli, auroja, svilpoja, rūca, vaidēja, bet es noraudzījos pilsētas panorāmā, garo prospektu, automašīnu, apgaismoto logu uguņu tūkstošos, noraudzījos uz baznīcām, Sēnu, tās krastiem, Eifeļa torni un domāju, cik pareizi rīkojies Hemingvejs, nosaukdams savu pēdējo grāmatu par Parīzi un atmiņas par šo pilsētu «A Moveable Feast». Vāciski tas pārtulkots bez nepieciešamās nianses kā «Parīze — svētki uz visu mūžu», bet šī pilsēta patiešām ir mūžīgas kustības caurvīti svētki, kustības caurvīti no rīta līdz vakaram, no vakara līdz rītam, nepārtraukti, tā ka cilvēks, kas šeit dzīvo, no rīta līdz vakaram, no vakara līdz rītam dzīvo pastāvīgos, mūžīgas kustības caurvītos svētkos.

Es ilgi stāvēju tur augšā un ar katru brīdi jutos labāk, vieglāk, brīvāk. Tad no baznīcpriekšas laukuma es nogriezos pa labi Azē ielā. Aizgāju līdz Senteleitēres ielai un pa to nokļuvu Monsenī ielā. Visur bija stipri tumšs, maz spuldžu — te joprojām bija priekšpilsēta. Pa kreisi pletās Kalna laukums.

Seit vēl slējās vecas mājas un krietni sen stādīti, patlaban pilnīgi kaili, samelnējuši koki. Sī vieta atgādināja kādas franču provinces pilsētas tirgus laukumu. Te

bija mazi restorāni un bistro. Es biju laukumu redzējis jau vasarā un nolūkojies vēcajos vīros, kas koku paēnā spēlēja bumbu. Šobrīd, šai novembra vakarā, te neredzēja nevienu vecu vīru. Ielas likās pamestas. Man sāka skriet pakaļ pinkains suns, varbūt viņš cerēja, ka es ņemšu viņu līdzi, bet ko es būtu darījis ar suni? Iedams visu laiku atskatījos, taču man neviens nesekoja, par to es biju pavisam drošs, vienīgi šis suns tipināja manās pēdās.

Laukumā bija kāda sārti nokrāsota māja. Apakšstāvā restorāns. «Chez Emile».'Man bija Sizī iedotā vārtu atslēga. Lai nav jāzvana sargam un lai neizceļas valodas. Atvēru vecos vārtus. Suns gribēja nākt līdzi. To nu nekādi nedrīkstēja. Darīju gan to nelabprāt, taču cits nekas neatlika: iespēru viņam pa ribām. Viņš aizskrēja projām — izkāmējis, bēdīgs —, aizskrēja tumsā. Kāpņu telpa bija veca kā pasaule. Koka pakāpieni čīkstēja. Otrais stāvs. Durvis ar plāksnīti: Sizī Silvestra.

Piezvanīju — divreiz īsi, tad gari, tad īsi. Mūsu norunātais signāls.

Durvis tūdaļ atsprāga vaļā. Un tur stāvēja Sizī, starojoša, jauna un skaista, ģērbusies krūšturī, zeķēs un augstpapēžu kurpēs. Cita nekā viņai mugurā nebija. Par tādu uzņemšanu tak var priecāties, vai ne? Es rakstīju, ka cita nekā viņai mugurā nebija. Nav tiesa. Viņu ietina Molinē smaržas «Vivre» mākonis. Es to viņai biju dāvājis. Es allaž dāvāju visām savām jaukajām mazulītēm smaržas, ko Silvija tobrīd lietoja. Bija taču pilnīgi saprotams, ka manām jaukajām mazulītēm jālieto tās pašas smaržas, vai ne?

26

—   Es tevi tā mīlu, mon p'tit chou, es mīlu tevi bez gala,— pēc divām stundām, kad pirmais tikšanās prieks bija rimis, sacīja Sizī Silvestra.— Nekad tu nedz zināsi, nedz nojautīsi.— Sizī bija ieslēgusi atskaņotāju. LP2 Džons Viljamss — tam nu gan ir balss! Patlaban viņš dziedāja Sizī iemīļoto dziesmu: «O Dieu, mērci, pour ce paradis, qui s’ouvre aujourd'hui ā l’un de tes fils . . .» Es

1 «Pie Emīla» (franc).

2 Ilgi spēlējošā skaņu plate (sāts. angl.).

tev pateicos, Dievs, par paradīzi, kas šodien paveras vienam no taviem bērniem . . .

—       Es tevi mīlu tieši tāpat, manu bur . . .— Nolādēts! . . . Tik tikko apķēros,— . . .mon p’tit chou.

—       Tevis dēļ es būtu ar mieru darīt visu. Visu, Filip. Tu netici. Tu domā, ka es arī esmu viena no tādām. Taisnība jau ir. Bet tieši tādas vīriešu labā spēj darīt visu!

—      « . . .pour le plus petit, le plus pauvre fils, c’est pourquoi je cris: Merci, Dieu, merci, pour ce paradis …»

—       Man vienmēr gribas raudāt, kad es to dzirdu,— teica Sizī, cigareti mutē, viskija glāzi rokā, pilnīgi kaila gulēdama man blakus, un es arī biju pilnīgi kails. Tiesneša kungs, viņa patiešām raudāja. Jo viņa dzirdēja:

« . . .pašam mazākajam, pašam nelaimīgākajam no taviem bērniem, tāpēc es tev saucu: paldies, Dievs, paldies par šo paradīzi.»

Skaists teksts. Tālāk turpinājās tikpat skaisti.

—       Tu par mani zini visu,— Sizī teica.— Par mazo grāfu. Par visiem maniem vīriešiem. Es tev visu izstāstīju.

—   Es nemaz to negribēju zināt, Sizī.

—   Bet man gribējās tev pastāstīt, mon petit chou.

Man tas šķiet jauks, šis franču lietotais mīlināmais

vārdiņš «mon petit chou»—«mans kāpostiņš», vai jūs nepiekrītat, tiesneša kungs?

—   Tu rīkojies ļoti mīļi, visu pastāstīdama, Sizī.

—       Jā, es esmu ļoti mīļa. Bet tu … tu man par sevi neesi stāstījis nenieka. Es par tevi nekā nezinu.

—       Tu zini visu, kas ir svarīgs,— es teicu, viņu glāstīdams.— Padod man glāzi. Paldies. Tu zini, ka es neesmu nekā vērts un ka man nav naudas, un tu zini, ka es esmu Silvijas Moranas žigolo.

—   Nesaki «žigolo»!— viņa iekliedzās.

—   Bet es taču esmu žigolo!

—       Bet tev tas nav jāsaka!— Atkal pār viņas vaigiem ritēja asaras. Kosmētiķe, kā tad! Skaidrs, ka viņa bija pērkama sieviete. Bet, zināt, toreiz es tiešām uzskatīju, ka pērkamās sievietes ir visjaukākās, visuzticīgākās, viskrietnākās. visgodīgākās un viscilvēciskākās. Protams, ne visas! Es neesmu no tiem, kuru iekāri rosina tikai šīs dāmas. Nesu arī citām pienācīgos meslus. Bet, ja runa bija par pērkamām sievietēm, par tādām kā mazā Sizī, es kļuvu no tiesas sentimentāls, vienmēr . . .

—   Labi, vairs neteikšu,— es apsolīju.

—   Pastāsti, kā tu ar to veco raganu iepazinies!

—  Ak . . .

—       Pastāsti vien, pastāsti!— Viņa apvēlās otrādi un aizbāza spilvenu, kas bija sildījis viņas dibengalu, starp gultas malu un muguru. Nu viņa sēdēja taisni.

—       Tur jau nav gandrīz nekā ko stāstīt. Es viņu satiku Bādenbādenē. Ifecheimā.

—  Kas tas ir?

—       Hipodroms. Slavens hipodroms. Tāds kā te Oteijā. Vai Lonšanā.

—  Tu laikam pazīsti daudzus hipodromus?

—       Redzi, Sizī. . .— es sacīju.— Ak, cik tev burvīga kažokādiņa!

—       Liec kažokādiņu mierā. Tūlīt tak tu dabūsi. Tu zini, tā pieder tev. Bet tagad liec mierā.— Viņa pavilka vienu kāju augšup.— Stāsti!

—       Nu jā, redzi man ir brālis. Kārlis Ludvigs. Manam tēvam Duisburgā piederēja kabeļu rūpnīcas.

—  Vai viņš bija bagāts?

—       Ļoti bagāts. Bet tad tēvs — un arī māte — gāja bojā. Lidmašīnas katastrofā. Tūkstoš deviņsimt sešdesmitajā gadā. Man bija deviņpadsmit. Brālis ir vecāks. Desmit gadus vecāks. Mēs, Kārlis Ludvigs un es, mantojām rūpnīcas. Un tad . . . Nevilkšu garumā: mums ar brāli neklapēja. Viņš paplašināja rūpnīcas arvien vairāk un vairāk, viņam uzticējās visi, man — neviens, pat ne pēdējais virpotājs.

—       Kāpēc pat ne pēdējais virpotājs?— Sizī vaicāja.

—   Vai tad tu pats sev arī vairs netici?

—   Es nekad neesmu sev ticējis,— es atteicu.

—       Un darbs? Vai tu nekad savā mūžā neesi mēģinājis kaut ko darīt? Tas patiešām ir tikai jautājums, mon p’tit chou, nevis pārmetums! Vai tu nekad savā mūžā neesi pat mēģinājis strādāt?

—       Nekad,— es sacīju.— Pag, esmu gan. Un kā es toreiz centos!

—   Kad?

—       Toreiz man bija divdesmit divi gadi. Taisīju fantastisku spekulāciju ar lodīšu gultņiem. Pielādēju pilnus vagonus ar lodīšu gultņiem. Smags darbs. Ar lielisku kompanjonu.

—   Nu un kas notika?

—       Iznākums nebija nekāds lieliskais. Izrādījās, ka lodīšu gultņi ir nelietojami. Kompanjons noziedēja. Visa nauda vējā.

—   Kāda nauda?

—       Nu tak mantotā! Lērums naudaS. Es, nudien, mēģināju, Sizī! Bet nogāja greizi. Mēģināju arī palīdzēt brālim. Tur es izgāzu vēl lielākus podus. Nodarīju vienu vienīgu postu. Tad es nospriedu, lai brālis labāk strādā viens pats, pirms es novedu mūs abus pie ubaga spieķa.

—   Vai tu tā tiešām domāji?

—  Ko?

—       Lai tavs brālis labāk strādā viens pats, pirms tu noved jūs abus pie ubaga spieķa.

—   Protams, ne.

—   Saki — vai tu vispār tici saviem vārdiem?

—   Nekad,— es sacīju.— Kas ir?

—       Tu esi burvīgs,— teica Sizī.— Tu tikai gribēji padarīt sev vieglāku dzīvi, dabūt savu daļu kapitāla un nekad vairs nestrādāt, vai tiesa?

—  Tiesa.

—       Ak Dievs, kā es tevi mīlu,— Sizī teica.— Cik tev izmaksāja?

—   Pusi.

—       Vai tas bija ļoti daudz?— bijīgi vaicāja Sizī. Ja runa bija par naudu, viņu vienmēr pārņēma bijība. Tagad te bija kā baznīcā, šai fantastiskajā istabā ar apaļo, savandīto gultu, ar plakātiem nolīmētajām sienām, arī mums virs galvām viens mācīja: «Mīliet — nevis karojiet!»

—  Trīspadsmit miljonus mārku,— es paskaidroju.

—   Jēzus Marija,— Sizī dvesa.— Un kur tie palika?

—       Teic, kur paliek puķes,— es sacīju.— Kur tās palikušas? Nē, tas patiešām nav glīti no tevis, mon petit chgu!

—       Vai tu ar to gribi sacīt, ka no tūkstoš deviņsimt sešdesmitā līdz sešdesmit septītajam gadam, tātad septiņu gadu laikā, tu esi notriecis trīspadsmit miljonus mārku, chйri?

—       Astoņu gadu laikā, chйrie. Astoņu, ne septiņu. Es ar Silviju iepazinos tikai sešdesmit astotajā gadā. ' ■ .

—   Nu, tad astoņu!

—       Pat pāris mēnešu ilgākā laika sprīdī nekā astoņos gados,— es sacīju.

—   Ak Jēziņ,— Sizī brīnījās,— kā tu to izmanījies?

—       A,— es labā omā atsaucos,— zini, iespēju ir tiku tikām.

—   Piemēram, chйri?

—       Piemēram, tādi jaukumiņi kā tu. Tīrā nelaime, ka es tevi nepazinu jau daudz agrāk. Tāds jaukumiņš kā tu vēl

nekad nav dzīvojis pasaulē, Sizī! Tomēr bija jau laipnas dāmas, laipnu dāmu vai cik, ar gumijas lelli es tak nu nebūtu varējis.gulēt, vai ne. un šīs laipnās dāmas, protams, dabūja dāvanas, ak jā, agrāk es biju citāds, toreiz dāvināju es . . .

—   Vai rotas, mon p'tit chou?

—   Rotas arī.

—  Tāpēc tu tik labi pazīsti dārgakmeņus.

—  Sīs zināšanas es esmu ieguvis smagā darbā,— es teicu.

—  Var redzēt,— Sizī piezīmēja.— Un laipnajām dāmām bija arī dzīvokli, kažoki, tērpi, skaidra nauda un tā tālāk, un tā tālāk?

—  Un tā tālāk, jā. Redzi, kavalieris ir galants, kavalieris pasniedz dāvanas. Kavalieris ir arī stulbenis un iegrūž naudu investīcijas firmās, kas ņem un izput… Ar mani bija baigi jocīgi! Proti, Bernijs … nu jā, tas tevi neinteresē. Vai, teiksim, fermas. Dāvāt var arī fermas, vai tu to zini?

—   Man vēl neviens nevienu fermu nav uzdāvājis.

—  Tas tev vēl priekšā. Kļūsti tik par grāfieni. Ir arī šis tas cits. Viesnīcas, loti dārgas. Apartamenti uz veselu gadu ir mazdrusciņ lētāki. Bet tikai mazdrusciņ. Ļoti dārgi limuzīni. Zini, tavam p'tit chou vienmēr bijusi vājība uz loti dārgiem limuzīniem. Un hipodromiem. Un spēļu kazino! Ak, Sizī, spēļu kazino un hipodromi! Lasvegasa un Freidenava. Grāfenberga un Epsoma. Santaanna Kalifornijā — visskaistākais hipodroms pasaulē, chйrie. Un Santijī un Vensena. Un Tokija un Buenosairesa. Ņujorka, Madride, Stokholma un . . .

—   Tu tur visur esi bijis?

—  Esmu bijis vēl arī daudzās citās vietās, chйrie, patiesībā spēlēt var visur.

—   Vai tu esi spēlmanis?— Sizī balsī skanēja apbrīns.

—  Spēlmanis!—es atsaucos.— Es neesmu spēlmanis, es esmu apmātais! Kad ieraugu bakarā galdu, kad ieraugu zirdziņu, kas ir gandr.īz tik burvīgs kā . . . *

—   Nekļūsti vulgārs!— Sizī brīdināja.

—   . . .kā Ziemsvētki,— es pabeidzu teikumu.

—  Tātad tev izdevās astoņos gados notriekt trīspadsmit miljonus?

—   Ja tā īsti apsver — jā.

—   Ak tu kungs!— Sizī iesaucās.— Un tad? Liec mierā! Tūdaļ es tevi atkal aplaimošu! Tikai beidzot gribu būt par tevi lietas kursā.

—   Bet tagad tak tu esi lietas kursā! Toreiz, sešdesmit astotajā gadā, Bādenbādenē — tad es biju uz sēkļa. Un, ja es saku «uz sēkļa», tad tā arī ir, ma p’tite. Biju jau aizņēmies no visiem, kurus kaut pavirši pazinu, man bija parādi visā pasaulē, pat Bādenbādenē. «Brennera parkhotelī».

—  Vai tas tur ir vislabākais?

—   Es vienmēr izvēlos vislabāko. Kamēr cita labāka par to nav! Trīs nedēļas nebiju maksājis rēķinu. Restorānā allažiņ ēdu kaviāru un dzēru šampanieti, bet visu liku pierakstīt uz rēķina. Pret to neiebilda. Viņi domāja, ka ļaunākajā gadījumā manus parādus samaksās brālis. Viņam cits nekas neatliks kā maksāt. Tā jau bieži bija gadījies. Tikai vienu viņi nezināja: brālis bija man pavēstījis, ka nu slūžas būšot ciet. Nekādus parādus viņš nemaksāšot. Kaut ari mani iesēdinātu tuptūzī. Kaut ari izceltos skandāls. Viņam esot līdz kaklam. Par laimi, to neviens nezināja. Zināju vienīgi es. Stāvoklis bija neapskaužams. Visvairāk man bija žēl naktsšveicara.

—  Tanī viesnīcā?

—  Jā.

—  Kā tā?

—   No tā es arī biju jau aizlienējis. Zini, šveicari visās viesnīcās man ir labi draugi. Viņi man allaž palīdzējuši. Bet toreiz . . . Nospriedu: aizbraukšu vēlreiz uz Ifecheimu un izmēģināšu laimi. Pēdējo reizi. Ja pazaudēšu pēdējo mārku, ieziepēšu striķi un iešu uz upi kārties. Tiktāl nu es biju nonācis, goda vārds. Nu jā, un tanī pēcpusdienā tad nu es sastapu Silviju.

—  To veco raganu? Ko tad tā tur darīja?

—   Viņa bija atbraukusi uz Frankfurti. Uz nez kādas filmas pirmizrādi. Un tad atklīda uz Bādenbādeni. Ar veselu ļaužu varzu. Ar savu aģentu. Un ar reklāmas vīru. Un visiem savas kinosabiedribas «Seven Stars» bosiem. Sabiedrības prezidentu ieskaitot. Viņu sauc Džo Gincbērgers. Visi dzīvoja «Brennerā». Visi izbrauca uz Ifecheimu. Man vēl bija atlikuši vienīgi daži labi uzvalki. Tu tak zini, es esmu snobs.

—  Jauks snobs. Vai tu vēl arvien tīri sev kurpes?

—   Vēl arvien! Darīšu to ari turpmāk. Kur vien būšu. Nelaidīšu klāt nevienu istabmeitu, nevienu sulaini un

nevienu viesnīcas kalpotāju. Kurpes man jātīra pašam. Es tev uzticēšu kādu noslēpumu, jaukumiņ: neviens no viņiem neprot tīrīt kurpes!

—   Bet tu proti!— Sizī sacīja.

—  Jā, pie joda, tad jau es kaut ko protu gan!— es konstatēju.

Kamēr runāju, Sizī bija likusi vēl citas plates, nu es atkal dzirdēju Džonu Viljamsu, kas pateicās mīļajam Dievam par to, ka vienam no viņa bērniem, pašam mazākajam, pašam nelaimīgākajam, pavērusies paradīze …

—  Vai tas tevi traucē? Es neredzēju, ka tā ir tā pati plate . . .

—   It nemaz netraucē,— es teicu.— Un vēl es labi atceros, ka man bija divtūkstoš mārku. No naktsšveicara aizpumpētā nauda. Tobrīd notika trešā skriešanās. Pavisam bija sešas. Tad viņa pienāca man ' klāt un sacīja:—Vai negribat derēt kopā ar mani un uzvaras gadījumā dalīt peļņu uz pusēm?

—   Tā vecā ragana pienāca pie tevis?

—  Jā.

—   Melo!

—  Nē, patiešām, Sizī. Viņa pienāca pie manis. Vēlāk viņa sacīja, ka es esot viņai paticis. Un tāpēc viņa ņēmusi un nākusi. Tāda nu viņa ir.

—  Padauza viņa ir,— Sizi nikni noteica.— Ak, mana mazā.

—  Nē, nebūt ne. Šinīs aprindās . . . Zini, viņa dara, kas ienāk prātā. Liela zvaigzne. Slavena aktrise. Neviens tak neiedrīkstas ne pīkstēt. Turklāt viņa mani nemūžam neprecēs.

—   Pārākā padauza! Nu, un tālāk?

—  Nu jā, un es, protams, teicu: «Labprāt, madame. Ar lielāko prieku.» Es taču biju . . . Sizī! Man vēl bija tikai divtūkstoš mārku! Un tās nepiederēja man! Tās bija naktsšveicara īpašums! Un viesnīca! Un drēbnieks! Un kreklu šuvējs! Un finansu nodaļa! Un . . .

—  Saprotu jau, saprotu. Tātad tā tas notika. Skaidrs, ka jūs zaudējāt.

—  Mēs vinnējām! Kolosāli vinnējām! Un pēc tam nosvinējām uzvaru! Zaudēt es atkal pazaudēju naktī kazino.

—   Un jūs tūdaļ sākāt maigoties? Pirmajā naktī?

—   Jā.

—  Un es maksāju desmit frankus, lai ķinitī varētu skatīties šito cūku,— Sizī sacīja.— Atlikušo vari pietaupīt. Un kopš tā laika tu esi piesiets saitē, ko?

—   Un kādā saitē!— es teicu.

—   Joprojām,— Sizī sacīja.

—   Joprojām,— es apstiprināju.

—   Un paliksi vienmēr saitē,— Sizī nerimās.

—   Un palikšu vienmēr saitē,— es apliecināju.

Sizī brīdi klusēja, un Džons Viljamss nodziedāja līdz galam dziesmu par paradīzi, kas pavērusies vienam no zemes bērniem.

27

Kad es ierados «Le Monde», pulkstenis rādīja gandrīz stundu pēc pusnakts. Atkal dežurēja mans vecais draugs, nakts portjē Lisjens Bajārs. Un viņa kolēģis Zans Perotens. Un vestibilā atkal nebija neviena cilvēka. Un Lisjens Bajārs atkal starodams tuvojās man, pavadīja līdz liftiem un iečukstēja:— Esmu jau uzmetis precīzu kaujas plānu, monsieur Kaven.— Viņš. iedeva man aploksni.— Tur viss rakstīts. Līdz rītvakara'm vienā mierā izskatiet. Tātad izvēlējos «Dzejnieka bēro», «Gallieti» un «Valdemozu». Sos trīs. Tas taču ir pareizi darīts, vai ne, monsieur?

—   Pilnīgi pareizi, monsieur Lisjen.

—   Es atļāvos zināmas summas jau iemaksāt. . . Protams, ja monsieur piekritīs. Es uzdrošinājos derēt par diezgan augstu . . . Tas iztaisīs prāvu naudas summu, jo ir vēl arī «couplй» . . .

—   Es visu izskatīšu, monsieur Lisjen,— es teicu un sniedzu viņam roku.— Rītvakar noturēsim lielo ģenerālštāba apspriedi.

—  Es jau tagad priecājos par to, monsieur Kaven. Es . . .— Liftam virzoties augšup uz ceturto stāvu, es pa stikla lodziņu redzēju Lisjenu joprojām kaut ko runājam.

Augšā gaiteņos valdīja kapa klusums. Durvju priekšā stāvēja neskaitāmi kurpju pāri. Lai gan pusi mūža biju pavadījis viesnīcās, manu uzmanību vēl vienmēr piesaistīja kurpes, kas naktīs bija izliktas durvju priekšā.

Devos pa gaiteni līdz četrsimt deviņpadsmitajam numuram. Lisjens bija teicis, ka Klarisa esot pie Barbas un atslēga pie viņas. Durvis bija vaļā. Es iegāju apartamentā.

Atkal dega visas lampas, salons bija spoži apgaismots. Mani gaidīja ne tikai Klarisa vien.

Istabā bija arī Rods Brekens. Tur atradās arī mazais, skumjais ārsts Levi. Un vēl ārsts Dimulens, ko Levi bija pieaicinājis. Un arī slaids, garš cilvēks, kuru es nekad nebiju redzējis. Manī pēkšņi uzbangoja bailes, reizē ledus aukstas un karsti svilinošas.

Viņi visi tur stāvēja kā vēsturiskas personības Tiso kundzes vaska figūru muzejā un stīvi lūkojās man pretī. Nekustīgas sejas. Neviena vārda.

—   La’vakar,— es sacīju.

Klusums.

—  Kas te notiek?— es jautāju, Jaudams mētelim noslīdēt no pleciem, cepuri vēl paturējis galvā.— Dakter Levi, kas nu atkal noticis? Vai kaut kas ar Barbu?

—  Jā, monsieur Kaven,— klusi atteica mazais, pilnīgi plikpaurainais ārsts un pagrozīja savas stiprās brilles.

—  Kas? Kas ir ar Barbu? Ka viņai ir masalas, es zinu. To taču jūs konstatējāt, jūs un doktors Dimulens . . .

—  Viņai nav masalas vien, monsieur Kaven,— sacīja vecais ārsts.

—   Kas vēl?

Kāpēc Brekens, šis smerdelis, uzlūkoja mani ar tādu skatienu? Kāpēc Klarisa, šī govs, uzlūkoja mani ar tādu skatienu?

—  Tas ir ārsts Sigrana kungs, Robērs Sigrans.— Levi norādīja uz slaido, garo vīrieti ar sirmajiem matiem. Tas visai atturīgi palocījās.— Doktors Sigrans ir Sentbernadetes slimnīcas kakla, deguna un ausu slimību nodaļas galvenais ārsts. Mēs ar kolēģi Dimulenu ataicinājām viņu šurp, jo vieni paši vairs nespējam uzņemties atbildību.

—   Bet kas tad bērnam kaiš?

—  Viņa atrodas dzīvības briesmās, monsieur Kaven,— ļoti lēni un ļoti skaidri sacīja šis doktors Sigrans.— Mēs jūs gaidām jau trīs stundas. Nevarējām jūs sameklēt. Nevarējām neko darīt arī bez jums. Monsieur Brekens teica, ka mēs drīkstot rīkoties tikai ar jūsu piekrišanu.

—  Ārpilsētā tu vairs nebiji. Es zvanīju,— teica Rods Brekens. Viņš bija bāls. Zem acīm ieguluši tumši loki.

—   Kur tu tik ilgi biji?

—       Es vēl paēdu vakariņas. Es taču nezināju . . . Man nebija ne mazākās jausmas… Ko nozīmē—«dzīvības briesmās»?— es pēkšņi uzkliedzu.

—       Tas nozīmē,— atbildēja šis Sigrans,— ka bērns jāved tūlīt no šejienes projām. Svariga ir katra stunda.

—   Projām? Kur projām?

—       Ja jūs esat ar mieru, uz manu klīniku. Es uzskatu to par labāko.

—   Bet kas tad Barbai kaiš?

—       Manas sākotnējās bažas . . . bet doktors Dimulens jau arī ne . . .— stostījās vecais Levi.

—  Kas Barbai vēl kaiš?— es brēcu.

—       Tā nevajag,— doktors Sigrans uzsvērti klusu brīdināja.

—   Ko nevajag?

—   Nevajag kliegt, monsieur Kaven.

—       Tātad no kā jūs, kungi, baidāties?— es vaicāju, manīdams, ka neviļus jūtu vajadzību atbalstīties*pret sienu.

—       Mēs baidāmies — nē, mēs zinām, monsieur Kaven, ka meitenītei ir vidusauss iekaisums. Jūs tūlīt varēsit palūkoties, kāds ir viņas stāvoklis. Viņa jūs nepazīs. Viņai ir pāri par četrdesmit grādu augsta temperatūra. Tātad to mēs zinām,— teica šis doktors Sigrans.— Vidusauss iekaisums. Turklāt masalas. Taču mēs baidāmies, ka ir jau sācies vai patlaban sākas meningīts.

—  Kas ir meningīts?— es čukstot vaicāju.

—       Smadzeņu plēves iekaisums, monsieur Kaven,— Sigrans paskaidroja.

Tad viņi visi atkal palūkojās manī.

Smadzeņu plēves iekaisums.

O Dieu, mērci, pour ce paradis . . .

28

Es piegāju pie salona bāra, pielēju glāzi pilnu ar viskiju un izdzēru, neiemetis ledu, nepielējis ūdeni, izdzēru tīru un siltu viskiju. Tad es iegāju istabā, kur gulēja Barba. Visi trīs ārsti nāca līdzi. Lielo telpu apgaismoja vienīgi naktsgaldiņa lampa, kas piesegta stāvēja uz grīdas. Barba gulēja divguļamajā gultā. Milzīgajā divguļamajā gultā. Tāds nieciņš kā Barbīte. Arā trakoja vētra, viesulis vaidēja, gaudoja, dārdināja, elsoja, grabinājās arī ap viesnīcas ēku.

No segas apakšas bija redzama tikai Barbltes mazā galviņa. Mati mitri no sviedriem, seja nosvīdusi un plankumaina no masalām. Es redzēju, ka spilvens zem Barbas galvas samircis sviedros. Acis bija vaļā, bet itin kā aizvilkušās ar gļotām. Nekāds skaists skats tas nebija. Nepavisam.

—   Barbīt!

—   Un kuģi,— Barba teica.

—   Kādi kuģi?

—   Uguns.

Viņas runu tik tikko varēja saprast. Nupat ko līdzīgu biju piedzīvojis ar viņas māti. Biju nometies pie gultas ceļos un pūlējos saprast, ko Barba saka. Iespējams, ka esmu te uzrakstījis kaut ko nepareizi. Bet noteikti bija kaut kas par kuģiem. Barba runāja stipri aizsmakušā balsī. Turklāt šļupstot.

—   Barbīt!

Viņa skatījās griestos, šīs krāšņās guļamistabas krāšņiem reljefiem rotātajos griestos.

—   Barbīt! Tas esmu es, Fils!

—   Lidot,— teica Barba.

Es uzliku roku viņai uz pieres. Tā dega. Mēģināju mazliet pagriezt galvu. Viņa iekliedzās kā sāpju mocīts dzīvnieks. Es atrāvos atpa'kaļ.

—       Nedariet tā, monsieur Kaven,— teica Sigrans. Viņš iespīdināja meitenei ar kabatas lukturīti acīs, viņa pat nesamirkšķināja plakstus, tikai stīvi vērās gaismā.— Bērnam ir traucēta redze. Un dzirde,— teica Sigrans.

—       Un pirms stundas temperatūra bija četrdesmit un piecas strīpiņas,— piebilda mazais doktors Levi un nokāra kailo galvu. Viņš runāja ļoti skaļi, jo Barba joprojām kliedza. Izklausījās šausmīgi. Pat sāpju mocīts dzīvnieks tā nerēc. Barba kliedza tā, kā kliedz mēmais, kuru spīdzina un kurš spīdzināšanā atgūst balsi.

—   Apklusti!— es iebļāvos.— Kāpēc viņa neapklust?

—   Neaurojiet!— sacīja Sigrans.

—       Kungi, kungi, lūdzu, mīļais kolēģi!— vecais Levi lauzīja rokas.

Barba kaut ko šļupstēja. Tad viņa negaidot kļuva pavisam klusa.

—   Ko tagad?—es šausmās ievaicājos.

Trīs ārsti neatbildēja.

Barba nekustējās.

Es saņēmu viņas galvu. Pieskāros it viegli, taču viņa sāka atkal kliegt. Atlēcu atpakaļ.

—       Nav brīv tā darīt!— teica Sigrans. Sis ārsts mani ienīda. Biju to tūlīt pamanījis.

—   Kāpēc viņa tā kliedz, tikko viņai pieskaras?

—   Viņai sāp,— Levi nomākts sacīja.

—  Galva?

—       Arī skausts,— Sigrans piebilda, bet Barba tikai kliedza un kliedza.— Skausts kļuvis stīvs. Tas ļoti sāp. Arī labā auss viņai ļoti sāp. Un visi locekļi. Tāpēc viņa guļ tik nekustīgi. Bērns ir pilnīgi dezorientēts un neko nesaprot.

—       . . .prot,— Barba nošļupstēja. Mute viņai bija vaļā, un, nogurusi no kliegšanas, viņa elsāja. Sviedri straumītēm tecēja pār seju uz spilvenu. Uz galdiņa pie gultas stāvēja zāles, šļirces, asinsspiediena mērītājs, termometrs.

—   Ko jūs viņai devāt?

—       To, kas šobrīd vajadzīgs,— Sigrans atteica.— Šobrīd. Nav nozīmes jums skaidrot, jūs tik un tā nesaprastu. Taisnību sakot, mēs viņu sagatavojām vienīgi pārvešanai uz klīniku.

—   Mēģinājām sagatavot,— Levi pārlaboja.

—       Jā. Un, cerams, šis mēģinājums bija sekmīgs. Citādi . . .— Sigrans apklusa.

—   Ko «citādi»?

—   Neko.

Barba kunkstēja, sēcoši ievilka elpu, kliedza, raudāja.

—       Vai jūs beidzot izlemsit vai arī gaidīsit, līdz ar bērnu kaut kas notiks?— Sigrans noprasīja.

Es redzēju, ka Rods Brekens stāv guļamistabas durvīs, mūs vērodams. Seja viņam bija kļuvusi zaļgana.

—       Mums jāved bērns no šejienes projām. Pēc iespējas ātrāk! Citādi es atsakos no jebkuras atbildības,— Sigrans sacīja.

Es redzēju, ka Rods man pamāj, un teicu:—Uzgaidiet piecas minūtes, man jānorunā par transportu — ar monsieur Brekenu.

Pēkšņi Barba tik briesmīgi ievaidējās, ka es sarāvos.

—       Re!— teica Sigrans.— Vai nu jūs beidzot esat aptvēris, cik stāvoklis ļauns? Mēs gaidām jūs veselas trīs stundas! Jūs zinājāt, ka bērns ir slims. Kāpēc jūs neatgriezāties agrāk?

—       Zināt, jūs varat. . .— es iesāku, taču mazais ārsts Levi mani pārtrauca. Viņš sacīja Sigranam:—Liecieties

•>—62

129

jel mierā, mīļais draugs. Sentēvu rakstos ir sacīts: «Netiesā savu tuvāko. Tu nezini, ko būtu darījis viņa vietā.»

—  Godātais kolēģi, vai jūs ar talmudu gribat uzlabot man garastāvokli?

Es aši piegāju pie Roda, kas ievilka mani salonā un aizvēra durvis. Salonā stāvēja Klarisa un doktors Volkens. Doktors Alfonss Volkena kungs no Vintertūras. Barbas privātskolotājs. Viņu es biju pavisam piemirsis. Tur viņš stāvēja — kā vienmēr kaunigs, kā vienmēr gatavs tūdaļ paslēpt seju, kā vienmēr pazemīgs.

—  Labvakar, Kavena kungs. Es ierados pirms trim stundām. Biju tikai uz brītiņu iegājis sava istabā. Tas viss ir briesmīgi. Pavisam briesmīgi. Ak Dievs, nabaga Barbīte …

—   Labi jau, labi — es iebļāvos.

Viņš satrūkās.

—  Lūdzu, piedodiet, Kavena kungs, es tūkstoškārt lūdzu — piedodiet. . .

—   Nē, nē . . .— Es sažņaudzu pieri rokās. Tā nevarēja. Tā es nedrīkstēju uzvesties.— Es jums lūdzu piedošanu, doktor Volkena kungs! . . . Man tagad . . . man tagad jāaprunājas ar misteru Brekenu . . . Vai jūs varbūt varētu tikām aiziet ar Klarisu uz savu istabu?

—  Protams, protams, Kavena kungs.— Doktors Volkens trīsreiz paklanījās. Tad viņi abi ar nepārtraukti pinkšķošo Klarisu nozuda. Viņš atvēra durvis un palaida Klarisu pa priekšu.

Durvis aizcirtās.

—  Kur tad nu ģēģerēji?— Rods noprasīja.

—  Turi savas nešķistās žaunas!

Mēs sarunājāmies angliski.

—  Gan jau es uzodīšu, kur tu gēģerē,— Rods teica.— Nu tev aiz bailēm pilnas bikses, vai ne?

Es klusēju.

—       To jau es gaidīju ik mīļu bridi,— Rods turpināja.

—   Tu ne. Tāpēc ka tu esi truliķis un tev nav iztēles. Tagad jā, tagad nu tu sāc domāt! Jo tu zini, ja kādam paspruks kaut viens vārds, viens vienīgs vārds par Barbu, Silvijai vairs nebūs uz ko cerēt. Un tu tad varēsi . . . (to es nevaru atkārtot!) ar vecenēm! Man jau bija tāda s . . . nojauta. Es jutu, ka tas notiks. Kādā jaukā dienā. Nezināju, kā, zināju tikai, ka notiks. Nolādēts, kas mūs dzina toreiz triekties uz Montekarlo! Tagad, ja kaut kas atklāsies, tas bezgodis,

ko var zināt, pieprasīs simtiem tūkstošu, atkal un atkal, arvien vairāk un vairāk — un tad tik un tā neklusēs! Mēs esam īstā bētē.

Es joprojām klusēju.

—  Ja Barbara tūliņ nomirtu, būtu citādi. Ja viņa būtu jau beigta,— Rods turpināja.— Bet uz to nevar paļauties. Tu tak dzirdi, ka jāved uz slimnīcu. Tava dziesma nodziedāta, žigolo. Un Silvijas tāpat.

Un tad es kaut ko pateicu.

—  Tu ķēms,— es teicu,— vai tu joprojām neesi apjēdzis, ka tagad, kad Barbu ieliks slimnīcā, tev jālien manā priekšā uz vēdera? Ka tev tagad jābučo man kājas, jārāpo uz ceļiem un jālūdz, lai es tev palīdzu?

—   Lai tu man palīdzi, kā tā?— viņš jautāja.

—  Ja tagad uzzinās par Barbu, ja viņai tiešām būs meningīts — un tu zini, kas notiek, ja, slimojot ar meningītu, kaut kas saiet dēlī,— ja to uzodīs kaut viena vienīga dvēsele, tu varēsi iet, kur nācis,— tur, kur ir tava īstā vieta! Vismelnākajā ellē pie velniem, jā gan!

—  Tu tak arī,— viņš iebilda.

—  Nekā nebija, stulbeni,— es sacīju.— Es neko nezinu. Es esmu Silvijas lielā mīla, un viņa — manējā. Viņas aģents esi tu! Par tām ziepēm, ko jūs abi esat ievārījuši ar magnetofona lentēm, man nav ne jausmas.

—  Tava balss ir lentē,— viņš trīcēdams teica.— Tava draņķīgā balss. Un tu apgalvo, ka neko nezinot?

—   Skaidrs, ka ne.

—   Bet tu tak arī toreiz šo to teici!

—  Ko tad? Ko es teicu? Silvijai toreiz bija drausmīgs nervu sabrukums. Kurš metīs pirmo akmeni? Sieviete, kas veic tādu milzu darbu! Viņai gluži vienkārši vairs neizturēja nervi!

—   Kad viņa auroja par kretīniem, tu viņai piekriti!

—  Ne ar pušplēstu vārdu,— es teicu. To es skaidri apzinājos. Jau toreiz MKT gērbistabā biju aptvēris, ka ne ar pušplēstu vārdu nedrīkstētu piekrist. Kāpēc aptvēris? Laikam to man iečukstēja sestais prāts, tiesneša kungs.— Es tikai pūlējos viņu nomierināt.

—  Ar konjaku un pļauku?

—  Tieši tā. Lai liktu viņai atjēgties no histērijas. Es rīkojos kā ārsts. Kā psihiatrs. Novērst domas no bērniem! Runāt tikai par reklāmu. Darīt visu, lai viņa nomierinātos. Un to visu es darīju aiz mīlestības.

—  Aiz mīlestības! Ak tu kraupainais suns!

—  Pieradi pretējo,— es mudināju.

—   Es varu pierādīt, ka tu kopā ar mani vēlreiz biji Montekarlo! Pie Frederika! Frederiks to apliecinās!

—  Kad?— es vaicāju.

—   Ko «kad»?— Rods pārjautāja.

—  Kad es kopā ar tevi vēlreiz biju Montekarlo pie Frederika?

—   Sešdesmit devītā gada decembrī.

—  Nu re,— es teicu.

—  Ko «nu re»?— viņš jautāja.

—   Svētki notika sešdesmit devītā gada jūlijā. Tātad gandrīz pusgadu agrāk. Turpretī Frederikam es zvanīju oktobra beigās. Tāpēc ka tad jūs, Silvija un tu, galīgi izmisuši griezāties pie manis un činkstējāt, lai es jums palīdzu. Tāpēc ka tad bija pienācis ne vairs pirmais vai otrais, bet jau trešais sainītis.

—   Tu taču biji klāt, kad pienāca pirmais! Un arī, kad pienāca citi!

—   Pierādi,— es atcirtu.— Tu nevari to pierādīt. Silvija arī ne. Sainīši galu galā bija adresēti viņai. Neko darīt. Oktobrī jūs atskrējāt pie manis un izstāstījāt, kas noticis un joprojām notiek, jo bijāt nonākuši strupceļā. Un cerējāt, ka Frederiks varēs palīdzēt. Tāpēc jūs lūdzāt, lai es, Frederika draugs, viņam piezvanu. Tāpēc es toreiz decembrī lidoju kopā ar tevi uz Montekarlo.— Es saviebos.— Tikai aiz mīlestības pret Silviju. Lai viņai palīdzētu. Toreiz, kad jūs man atzināties, es pārbijos, es pilnīgi pārbijos, kad jūs man pateicāt, cik ilgi Silvija jau maksā, tas ir: cik ilgi jau tu maksā ar viņas naudu! Naudas pārvedumus taču vienmēr rakstīji tu, vai ne? Es nekad! Vienmēr tu! To var pārbaudīt! Kad jūs beidzot runājāt ar mani, protams, bija jau par vēlu. Tu biji spiests turpināt maksājumus. Tu. Ne es. Es jūs tūdaļ būtu piespiedis ziņot policijai. Droši vien tāpēc jūs man tik ilgi neko nestāstījāt. Tikai tad, kad jūs vairs nezinājāt, kur sprukt, jums neatlika nekas cits kā runāt ar mani. Lai izmēģinātu pēdējo iespēju, es zvanīju Frederikam. Līdz tam man ar šo padarīšanu vispār nebija nekāda sakara, es vispār neko nezināju!

—  Ak tu suns,— viņš novilka. Bet nu bija spiests ķerties pie glāzītes. Nu es biju viņu nolicis uz lāpstiņām.

—   Tu esi traģiska personība, vai tu to zini, Rod?— es sacīju.— Un kāpēc tu esi traģiska personība? Tāpēc, ka tev nav izvēles. Kopš šī brīža tu mani turēsi cieņā un godā,

ka Bībele prasa, lai bērni godātu savu tēvu un māti, tu smerdeli! Vēl viens vienīgs rupjš vārds, viens vienīgs greizs skatiens, un ar tevi būs beigas. Tu esi traģiska personība. Kā Otello.

—   Pārgudreli,— viņš ironizēja.

—   Skaidrs, ka tu nezini, kas tas tāds bija.

—   Zinu gan.

—   Nu, tad pasaki!

Viņš klusēja un izdzēra savu glāzi.

—       Nezini nekā,— es teicu.— Otello galu galā bija zaudējis visu, kas piešķīra viņa dzīvei jēgu. Un, tā kā viņš šādu dzīvi vairs nespeja izturēt, viņš nodūrās. Par to tu tagad padomā. Sādā virzienā. Nav jau jāķeras pie dunča, iztiksi arī ar indi. Ieņemsi miegazāles vai izlēksi pa logu. Ko tu uzskatīsi par tīkamāku, tu, cūka, jo ir tikai viena vienīga iespēja, pati pēdējā iespēja.

—   Proti, kāda?— viņš vārgi pavaicāja.

Es dzirdēju šo doktoru Sigranu mani saucam.

—       Tūlīt, ārsta kungs!— es pār plecu atbildēju. Durvis aizvērās. Mēs ar Rodu bijām runājuši ļoti klusu. Es tikpat klusu turpināju:—Proti, tāda, ka es tev tagad palīdzēšu visu iegrozīt tā, lai neviena dzīva dvēsele neko neuzzinātu nedz par Barbu, nedz par meningītu.

—   Varbūt tas nemaz nav meningīts,— viņš iebilda.

—   Jauki. Ja tu tā domā. Tad jau nogaidīsim.

—       Nē,— viņš pretojās.— Nē, lūdzu, ne. Es . . . es vienmēr esmu tevi ienīdis, Fil.

—   Es tevi arī.

—   Bet ar to . . . ar to ir cauri . . .

—   Ne velna nav cauri!

—       Nē, patiešām! Es tev apzvēru! Zvēru pie savas acu gaismas! Man vairs nav nekas pret tevi. Tu . . . tu gluži vienkārši esi tāds, kāds esi. Es esmu nelāgāks par tevi. . .

—   Domāju gan!

—       Un es patiešām būšu pazudis, ja tu man tagad nepalīdzēsi, ja mēs tagad neturēsimies kopā. Jo tad . . . tad ar mani patiesi būs beigas . . .

—       Redzi nu, zāles iedarbojas, nešķīsteni tāds,— es teicu. Tagad viņš bija saņēmis pēc nopelniem par pazemojumiem, ko licis man ciest visus šos gadus. Nu viņš vairs nevarēja nedz aizstāvēties, nedz atriebties, nu viņam atlika tikai viens: līst manā priekšā uz vēdera. Un to viņš bija aptvēris. Es aplaimots noskatījos, kā viņš atkrīt ar zeltdzeltenu zīda brokātu apvilktā atzveltnes krēslā, šis

dižais Rods Brekens, pasaules slavenākās aktrises slavenākais un veiksmīgākais aģents, kas reiz kā žurka, pagraba žurka bija izlīdis no Bronksas klēpja tai vietā, kur valda visbriesmīgākā smirdoņa, visbriesmīgākā netīrība.

—  Sī Montekarlo,— teica Rods, gurdi kustinādams izstieptās kājas.— Ak svētā Dievmāte … šī Montekarlo . . .

29

Kas notika neilgi pēc Silvijas uzstāšanās Montekarlo, es drīzumā izstāstīšu. Lūdzu, atļaujiet man, tiesneša kungs, vispirms attēlot, kas šinī naktī tūdaļ notika ar Barbu, citādi es nevarēšu orientēties.

Tātad Barbu vajadzēja vest uz slimnīcu, tur nu nevarēja neko grozīt. Grūti atrisināma problēma bija, kā viņu tur nogādāt, lai neviens reportieris un vispār pēc iespējas neviens no malas neuzzinātu par slimību. Tas milzu viesnīcā nav nekāds vieglais uzdevums, vai ne?

Sis ārsts Sigrans, kas nevarēja mani ciest, ienāca pie mums salonā un noskaities pavēstīja, ka gaidīšot vēl piecas minūtes un tad ziņošot attiecīgajām iestādēm, ja es joprojām nebūšot varējis vienoties ar Brekenu par transportu. Viņam jau tā esot līdz kaklam, tā Sigrans pavēstīja. Man arī bija līdz kaklam, tikai es to, protams, neteicu. Es teicu:—Lūdzu, saprotiet jel: Barbai, zināms, tūdaļ jābrauc uz jūsu klīniku. Taču viņa ir Barbara Morana, ārsta kungs! Neviens — arī nejauši — nedrīkst uzzināt, kāda viņai slimība.

—  Kāpēc tad nedrīkst?— viņš nikni noskaldīja. Pa atvērtajām durvīm bija dzirdams, kā Barba blakus istabā raud.— Vai tas kaitētu cienītās kundzes karjerai?

—  Jā,— es atbildēju,— kaitētu gan.— Nu man arī bija diezgan.— Un tagad reiz apklustiet, citādi kaut kas notiks! Gan es jums paskaidrošu, kāpēc tas kaitēs. Ne pašreiz. Pašreiz man nav laika. Pašreiz man jāparūpējas, kā lai dabūjam Barbu ārā no viesnīcas. Papūlieties atrast iespēju vēl īsu brīdi nomierināt savu ārsta sirdsapziņu.

Laikam biju to teicis ar tādu sejas izteiksmi, ka viņš jutās pārsteigts. Joprojām naida pilns. Tomēr pārsteigts. Kad es devos uz durvju pusi, viņš turēja muti.

—   Es iešu līdzi,— Brekens teica.

—   Tu paliksi šeit,— es atcirtu.

—       Tieši tā, Fil,— Brekens atsaucās.— Kā vēlies, Fil. Ja tu to uzskati par labāku, es, protams, palikšu te.

Redzat, tiesneša kungs, tā var tādam bļaurim kā Brekenam aizbāzt muti.

Es nobraucu viesnīcas hallē. Tur strādāja piecas sievietes ar putekļu sūcējiem, beržamajām sukām un lupatām. Es devos uz priekšu, kur atradās portjē galds.

Nevienas dzīvas dvēseles.

—  Monsieur Lisjen!

Atbildes nebija.

—  Monsieur Lisjen!— es saucu skaļāk.

Pie platā sarkankoka paneļa ar atslēgu āķiem un spraugām pasta sūtījumiem bija kādas durvis. Es zināju, ka aiz tām atrodas telpa, ko nakts portjē izmanto privātām vajadzībām. Skaidrs, ka te reizēm kāds dažas stundas nosnaudās, kamēr otrs palika nomodā.

Durvis bija pievērtas. Izdzirdis manu balsi, vecais Lisjens pabāza pa spraugu galvu. Es arī dzirdēju kādu balsi, nē, vairākas balsis.

—       Monsieur Kaven . . .— Lisjens bija palaidis vaļīgāk kaklasaiti, atpogājis apkakles podziņu, viņa bālajā sejā kaisa sarkani plankumi.— Vai kas noticis?

—       To man vajadzētu jautāt jums!— Aiz durvīm joprojām bija dzirdamas satrauktas balsis.— Kas lēcies?

—       Tur tieši … Ar ko varu jums pakalpot, monsieur Kaven?

—  Vai drīkstu ieiet?

—   Bez šaubām, monsieur.

Tā nu es iegāju nakts portjē mazajā atpūtas telpā. Dīvāns, televizors, radio, daži krēsli, grīdsega. Televizors bija izslēgts. Balsis skanēja no radioaparāta, pie kura, nagus grauzdams, sēdēja otrs nakts portjē, 2ans Perotens. Skanēja reportieru balsis! Cita caur citu. Uztrauktas. Vārdi bira ka pupas.

—. . .pretējo namu dzīvokļos nupat izvietoti snaiperi . . .

—       . . .trīs japāņu teroristi, apbruņoti ar pistolēm un rokasgranātām. iebrukuši Francijas vēstniecībā, saņēmuši ķilniekus un aizbarikādējušies ēkas ceturtajā stāvā . . .

—       Nupat uzzināju, ka līdz ar trim teroristiem vēstniecībā atrodas šādi deviņi ķīlnieki: franču vēstnieks Hāgā, grāfs 2aks de Senārs, četri franču naftas firmas «Compagnie Franзaise des Pйtroles-Total» direktori, divdesmit

divus gadus vecā telefoniste Bernardine Gērlinga, viņas vienaudze vēstnieka sekretāre Džoisa Flēra un abi drošības dienesta darbinieki. Naftas firmas direktori iebrukuma laikā pārrunāja ar vēstnieku starptautisko situāciju, un apspriede bija ievilkusies ilgāk, nekā paredzēts . . .

—   Baigā ķeza,— teica 2aks Perotens.

Man nav nodoma plaši klāstīt, kas bija noticis 1971. gada 25. novembra agrajās rīta stundās Francijas vēstniecībā Hāgā un kā viss risinājās tālāk nākamo dienu laikā. Droši vien jūs to vēl labi atceraties, tiesneša kungs. Vai arī vairs tik labi neatceraties, jo cilvēku dāsno izdomas spēju jaunizgudrotā rotaļa, proti, lidmašīnu nolaupīšana, ķīlnieku ņemšana, asinspirtis lidostās, veselu valstu šantažēšana, ko izdara divi, trīs, pieci aukstasinīgi fanātiķi vai slepkavas, pieprasīdami augstu izpirkšanas maksu,— šī rotaļa toreiz bija sasniegusi savu pirmo kulminācijas punktu.

Sai konkrētajā gadījumā runa bija par kādu japāni, ko sauca Jukata Furuja. Divdesmit pirmajā jūlijā viņš bija apcietināts Orlī lidostā. Iemesls: Furujam klāt bija trīs viltotas pases, desmittūkstoš dolāru viltotās simtdolāru banknotēs un šifrēta vēstule. Viņu ievietoja Parīzes cietumā «Santē». Lai izdabūtu viņu ārā, tagad trīs japāņi bija iebrukuši Francijas vēstniecībā Hāgā. Viņi nekavējoties bija paziņojuši pa tālruni, ka esot «Rengo Sekigun»— «Apvienotās sarkanās armijas» locekļi. Vēlāk, 1972. gadā, šī teroristu organizācija sarīkoja asinspirti Telavivas lidostā Lodā. «Rengo Sekigun», proti, strādāja kopā ar Palestīnas partizānu organizācijas teroristisko novirzienu . . .

Pa durvīm pabāza galvu viena no apkopējām, kas strādāja vestibilā.

—  Kas jauns?— viņa aizsmakusi noprasīja, iespraudusi mutes kaktiņā cigareti.

—  Japāņi pieprasa,— teica Perotens,— lai to tipu, to Furuju, kas sēž «Santē», izlaistu ārā un . . .

—   Dzeltenie cūkas,— nomurdēja apkopēja.

—. . .lai Francijas valdība nosūtītu viņu ar «AirFrance-Boeing» uz Sipholu . . .

—   Kas ir Siphola?— vaicāja apkopēja.

—  Amsterdamas starptautiskā lidosta. Un lai šis Furuja mašīnu pārbaudītu. Ja viņš . . .

—   Dzeltenie cūkas,— apkopēja atkārtoja.

l,

—. . .Ja viņš konstatēšot, ka mašīna kārtībā, tad, šķiet (bet droši zināms tas nav), viņi vēstniecībā vispirms palaidīšot vaļā abas meitenes . . .

—   Netīrie dzeltenie cūkas,— teica apkopēja.

—. . .taču šis Furuja, ko viņi grib atbrīvot, acīmredzot nemaz nevēlas, lai viņu atbrīvotu! Par to, ka viņš ļaus sevi aizvest uz Hāgu un tā izglābs franču vēstnieka dzīvību — vēstnieku šie trīs grib nogalināt pirmo —, viņš pieprasa vienu miljonu dolāru . . .

—       Netīrie dzeltenie cūkas,— apkopēja sacīja.— Tātad lidmašīnu par sekretāri un telefonisti! Diez ko viņi būtu prasījuši par divām apkopējām? Un miljonu dolāru par vienu vēstnieku! Tad jau vislabāk lai tūliņ paziņo cenas, cik katrs maksā.

—       Reportieri sola, ka drīz vien no Hāgas raidīšot arī televīzija,— teica mans draugs Lisjens.— Droši vien jau šobrīd puse Francijas sēž pie radioaparātiem. Kas notiks, ja piebiedrosies vēl arī televīzija! Un ja nu tas velkas dienām ilgi!

Un ja nu tas velkas dienām ilgi . . .

Es paraustīju Lisjenu aiz piedurknes.

—  Monsieur?

—   Kur es varētu ar jums parunāt?

—  Kur jūs vēlaties. Seit. Vai citur. Kāpēc?

—       Te ne. Tur, kur mūs neviens nevar noklausīties,— es klusu sacīju.

30

Pēc stundas ceturkšņa «Le Monde» iekšējā pagalmā iebrauca ātrās palīdzības mašīna un apstājās cieši pie kravas platformas, kur parasti apturēja smagie auto, kas veda pārtikas produktus, dzērienus vai veļu no lielajām mazgātavām. Ka mašīna piebraukusi, es uzzināju tūlīt, jo Lisjens man nekavējoties piezvanīja uz apartamentu.

—       Būs divi vīri ar nestuvēm,— Lisjens sacīja.— Es nākšu līdzi.

—  Okei,— es atteicu.

Kad noliku klausuli, visi trīs ārsti, Brekens, Klarisa un doktors Volkens pievērsa man skatienus.

—   Tiktāl nu būtu,— es teicu.

Neviens nerunāja.

Sigrans iegāja guļamistabā. Es redzēju, ka viņš izdara Barbai vēl vienu injekciju. Pirms tam viņa, klusi vaidot, bija iemigusi. Tagad viņa atkal skaļi ieraudājās. Tā tik vēl trūka, lai viņa gaiteni skaļi raudātu.

Salonā darbojās televizors. Brekens bija to ieslēdzis.

Atskanēja kluss klauvējiens.

Es piesteidzos pie apartamenta durvīm un atvēru tās vaļā. Uzmetuši mēteļus pār baltajiem uzsvārčiem, ienāca divi sanitāri un nakts portjē Lisjens. Sanitāriem bija līdzi nestuves un segas.

—       Tur,— es teicu un pamāju uz guļamistabu. Abi sanitāri steidzās tālāk.— Pateicos, monsieur Lisjen,— es sacīju. Viņš bija parūpējies, lai neviens viesnīcā nezinātu, kas patlaban notika ar Barbu,— pat ne viņa kolēģis Perotens. Es biju Lisjenam apsolījis priekšpusdienā parunāt ar viņa šefu. Viņš bija ļoti veca, ļoti laba grandhoteļa ļoti vecs, ļoti sapratīgs portjē.

—       Monsieur, daudzi viesi pašreiz ir nomodā,— teica Lisjens.— Viņiem tika piezvanīts, viņi sēž pie televizoriem. Domāju, ka ikviens, kas Parīzē šai mirklī neguļ un kam nav jādara steidzams darbs, sēž pie televizora.

—   Kāda mums laime,— es nomurmināju.

—   Kā jūs to domājat, monsieur?

—   Nekā,— es atteicu un iegāju guļamistabā.

Sanitāri bija noguldījuši Barbu uz nestuvēm, apseguši

un patlaban pūlējās piesprādzēt. Viņa skaļi raudāja, tad saka kunkstēt, pēc tam gārdzoši ievilka elpu. Tad viņa kaut ko teica.

—       Ko viņa sacīja?— es vaicāju ārstam Levi, kas bija ienācis man līdzi.

—   Es nesapratu.

Barba atkal kaut ko teica un tad sāka klusi smilkstēt kā sunītis.

—   Lāči,— teica ārsts Sigrans, kas uzraudzīja pārvešanu.

—   Kādi lāči?

—   Viņa sacīja kaut ko par lāčiem.

—   Par kādiem lāčiem?

—   Es nesapratu. Vai varam doties ceļā?

Sanitāri pamāja ar galvu.

—   Nu tad ejam!

Sanitāri pacēla nestuves.

—   Uzmanīgi,— brīdināja Sigrans.— Ļoti uzmanīgi.

Barbu iznesa salonā. Tur sēdēja Klarisa un atkal

raudāja. Televizora ekrānā bija redzama pilnīgi tukša

iela un augsta ēka. Zem tās parādījās uzraksts: Tiešā pārraide no Hāgas.

—. . .deviņi ķīlnieki un trīs diversanti atrodas ceturtajā stāvā . . .

Kamera zibensātri paslējās augšup un parādīja logu rindu. Taču viss bija ļoti tumšs un neskaidrs.

Ārsti bija paņēmuši savas cepures, mēteļus un somas. Es iebāzu rokas mēteļa piedurknēs.

—   Jūs trīs paliksit te,— es sacīju.— Es braukšu līdzi. Klarisa un doktor Volkena kungs, ejiet, lūdzu, gulēt.

—   Nē!— šņukstēdama izdvesa Klarisa.

—   Es nevaru tagad gulēt,— galvu nokāris, teica doktors Volkens. Un paklanījās.

—   Nu, tad palieciet nomodā,— es sacīju.— Rod, tu sēdēsi visu laiku pie tālruņa.

—   Skaidrs, Fil,— Rods atteica. Pēc mūsu mazās ķildas viņa reibulis pēkšņi bija izgaisis, un viņš vairāk arī nedzēra. Pēdējās stundas laikā viņš šķita novecojis par desmit gadiem. Es droši vien neizskatījos daudz citādāk.

Nu apartamenta durvis aiz manis aizvērās. Mēs atradāmies tukšajā gaitenī. Gaitenī ar daudzajiem kurpju pāriem. Ja nu kāds šai mirklī nāk mājās! Ja nu kāds šai mirklī izliek pa durvīm kurpes! Ja nu kāds izsaucis stāva viesmīli . . .

Sanitāri ašiem, atsperīgiem soļiem kā kaķi steidzās pa gaiteni uz priekšu. Es ar pūlēm viņiem sekoju. Dzirdēju vīriešu balsis. Pagāja brītiņš, pirms atskārtu, ka tās ir vienas un tās pašas vīriešu balsis. Tās skanēja no istabām, kur viesi bija ieslēguši televizorus pārāk skaļi.

Tad mēs nonācām pie kravas lifta. Varējām visi tajā ērti novietoties. Lifts lēnām brauca lejup.

—   Lāči,— Barba sacīja.— Protams, ir gan tādi, gan citādi lāči.

31

Mašīna bija liela. Sanitāri bija nestuves piesējuši. Mēs ar trim ārstiem sēdējām tām blakus. Šoferis brauca ļoti ātri. Barba klusi raudāja. Sigrans pataustīja viņai pulsu, izklausīja viņu ar stetoskopu, izmērīja asinsspiedienu, darīdams to visu ļoti saudzīgi. Man vairs nebija drosmes pajautāt, kāds ir stāvoklis. Sigrans paskatījās uz abiem ārstiem. Tad viņš paraustīja plecus.

Tas bija viss.

Es noslaucīju ar kabatlakatu no pieres sviedrus. Priekšā sēdošie sanitāri bija ieslēguši radioaparātu. Protams, ne pārāk skaļi. Proti, viņi gribēja kļausities informāciju. Skaidrs, ka slimnieku transports viņiem bija parasts darbs. Bet, tā kā mēs sēdējām tik klusu'un arī ielas, pa kurām braucām, bija tik baismi klusas, es dzirdēju diktora balsi:—. . . Vācijas Federatīvās Republikas sūtnis doktors Maksis Obermaiers ar ģimeni arī dzīvo nosprostotajā rajonā . . .

Pa mašīnas šauro sānu logu palūkojos ārā. Neredzēju nevienu vienīgu cilvēku. Pulkstenis bi ja tikai divi — taču uz ielas neredzēja vairs nevienu vienīgu cilvēku. Parīzes centrā! To es nekad vēl nebiju piedzīvojis, kaut gan pazinu Parizi ka piecus pirkstus. Šoferis bija ieslēdzis zilo gaismu, gaudoja sirēna.

—   Vai tad to nevar izslēgt?— es jautāju.

—  Nē,— noskaldīja Sigrans un pavērās manī ar tādu skatienu, it kā es būtu nomaitājis viņa māti. Kas viņam īsti kaitēja?

—   Bet ielās taču nav neviena cilvēka . . .

—  No šķērsielām var izbraukt mašīnas,— viņš teica.— Sirēna noteikti jāieslēdz. Tāpat kā zilā gaisma. Jums būs vien jāpacieš.

Kas gan te tā smaržo?— es lauzīju galvu. Citi droši vien domaja to pašu, jo es redzēju, ka Levi un Dimulens osta gaisu. Tad es attapu: smaržo mans kabatlakatiņš, ar kuru biju slaucījis pieri. Smaržo pēc «Vivre». Spēcīgi. Nolādēts, pirms aiziešanas no Sizī es taču biju vēl nomazgājies! Nu, redzat, cik laba smarža ir «Vivre».

Es žigli iebāzu nēzdogu kabatā un atkal pievērsu skatienu logam. Pirmīt Zvaigznes laukumā bijām apbraukuši Triumfa arku. Tagad jau atradāmies labu gabalu tālāk un joņojām pa Lielās Armijas avēniju. Sirēna gaudoja. Šaudīgā zilā gaisma meta atblāzmu mašīnā. Barba tagad tikai kaut ko murmināja. Verdenas laukums. Majo vārti. Tālāk uz rietumiem. Neiji avēnija. Neijī avēnija!

Es satrūkos. Vēl gabaliņš, un mēs būsim pie . . .

Mašīna nogriezās pa kreisi.

Neskaitāmu namu neskaitāmos logos garāmbraucot redzēju gaismu. Pilsēta, likās, pa šo laiku bija pamodusies. Ķīlnieku saņemšana Hāgā . . .

—. . .tūkstošiem cilvēku nevarēs pēc nedaudzām stundām nokļūt savās darbavietās.— Radio diktora balss skanēja no mašīnas priekšgala.— Arī Holandes prinča Klausa sekretariāts atrodas nosprostotajā zonā . . .

Maģistrāle.

Madrides avēnija.

Acumirkli, acumirkli, tas taču ir pavisam netālu no Buloņas meža. Visvarenais Dievs. Avēnijai pāri! Otrā krustojumā ass pagrieziens pa kreisi. Atkal maģistrāle. Lonšanas iela. Pa to apmēram kilometru. Tad bijām galā. Sanitārs, kas sēdēja pie stūres, pataurēja. Un iebrauca Sentbernadetes slimnīcas pagalmā.

Mūs jau gaidīja. Piesteidzās balti ģērbti vīrieši un sievietes. Viss norisinājās ļoti ātri. Vienā mirklī nestuves izbīdīja no mašīnas un uzcēla uz ratiem ar gumijas riteņiem. Miglaini un neskaidri es saskatīju, ka šī slimnīca ir milzīgs ēku komplekss, kas sastāv no dažādām klīnikām un pagalmiem. Mēs bijām apstājušies kakla — ausu — deguna slimību klīnikas pagalmā. Nu jau bijām iegājuši iekšā. Balti gaiteņi. Balti krāsns podiņi. Baltas dienasgaismas neona lampas. Viss balts. To jau es šovakar reiz tiku piedzīvojis, es nodomāju. Slimnieku lifts.— Man jums kas jālūdz, ārsta kungs,— es uzrunāju Sigranu.

Atbildes nebija.

—  Es zinu, ka esmu jums pretīgs. Nezinu, kāpēc. Tomēr man jums kas jālūdz. Vai jūs mani dzirdat?— Pēdējos vārdus es izrunāju visai skaļi.

—   Dzirdu,— sacīja Sigrans.

—   Es jums visu paskaidrošu vēlāk . . .

—   Ko tad?

Lifts ļoti mierīgi cēlās augšup.

—  Kāpēc es jums to lūgšu. Patlaban jums nav laika. Vēlāk. Lūdzu! Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Meiteni nedrīkst reģistrēt slimnīcā ar īsto vārdu!

—   Es neredzu iemeslu, kāpēc bērnu nevarētu . . .

—  Ir kāds f gauži dibināts iemesls,— es teicu un ķēros pie viltības.— Es taču jums lūdzu, ārsta kungs.

Sigrans mani pārsteigts uzlūkoja.

—   Tātad, kā to saka — ar svešu vārdu vai citādi?

—   Manis dēļ. Kas tas būs par vārdu?

—  Amerikāņu. Pēc iespējas neitrālāks. Arī man būs cits vārds. Es esmu tēvs. To jūs pateiksit visiem ārstiem un personālam, vai skaidrs?

—  Jūs te nebūsit nekāds noteicējs!

—       Būšu gan! Un jūs darīsit, ko es likšu!—Es iebāzu roku svārku iekškabatā un izvilku brilles ar tumšiem stikliem. Tās es vienmēr nēsāju sev līdzi. Un visai bieži valkāju. Piemēram, tagad.— Vēlreiz: vai jums ir skaidrs, kas ir šī jūsu paciente?— es noprasīju Sigranam, pieliecies viņam pie auss.— Un kas notiks, ja . . .

—       Ir jau labi,— viņš derdzīgi atteica.— Manis dēļ, lai būtu cits vārds. Kā jūs vēlaties saukties?

—   Ierosiniet kaut ko.

, — Pols Nortons?

—  Okei.

—       Un Barbara Nortona. Vārdam «Barba» jāpaliek! Uz to viņa atsaucas!

—  Okei.

Lifts apstājās.

Atkal gaitenis. Neskaitāmas durvis, vairums no tām vaļā. Kancelejas. Laboratorijas. Pieņemamās istabas. Oda pēc lizola. Parādījās daudz cilvēku. Balti tērpti vīrieši un sievietes. Mums tuvojās vismaz ducis šādu cilvēku. Sigrans bija piezvanījis jau no «Le Monde». Nu viņš ātri nobēra:— Tas ir monsieur Pols Nortons. Viņa meita Barba.

—   Labvakar,— es sacīju.

—   Bet kā tad . . .— ierunājās kāds jauns ārsts.

—       Nekādus «kā tad»! Nortons, vai skaidrs?—noskaldīja doktors Sigrans.

—   Nē,— sacīja jaunais ārsts.

—   Gan jau apjēgsit. Uz priekšu!

Mēs visi nosoļojām pa garo gaiteni līdz matēta stikla durvīm, uz kurām es izlasīju: Ieeja aizliegta!

Vaļā atstātas kancelejas durvis. Telpā televizors. Pie tā vīrieši un sievietes. Viens no sanitāriem uzsauca:—Ciktāl ir, 2ak?

Vīrs, ko sauca par 2aku un kas bija ārpus mana redzesloka, atbildēja:—Tas var vilkties nedēļām ilgi. Sākumā valdība atteiksies izlaist šo velna dzeltenģīmi no «Santē» un bleķot miljonu dolāru . . .

—       Tad jau tie dzeltenie nožmiegs visus ķīlniekus,— sacīja otrs sanitārs.

Garām durvis, garām 2aka balss.

Mums aiz muguras kāds iesaucās:—Klod! Klod, nāc šurp! Nupat rāda «Santē»!

Ārsts Levi sacīja:—Doktors Sigrans šādās slimībās ir labākais ārsts Parizē. Ko vien cilvēki iespēj darīt, to Sigrans un viņa kolēģi arī izdarīs.

Kavē iela, kur Silvija gulēja profesora Delamāra klīnikā, atzarojas no Rišāra Valasa bulvāra.— Kur te īsti ir Valasa bulvāris?— es ievaicājos.

—   Divdesmit minūšu gājiena attālumā. Kāpēc jūs tas interesē?— atjautāja vecais Levi.

—  Tāpat vien,— es atteicu. Jauki, es nodomāju. Divdesmit minūšu gājiena attālumā.

Tieši šim nelielajam attālumam bija lemts drīz vien sagādāt mums ipaši asus pārdzīvojumus. Visai īpatnējus pārdzīvojumus.

Bijām pienākuši pie matstikla durvīm. Kāds ārsts atvēra durvis. Ratiņus ar Barbu iestūma gaitenī, kas turpinājās aiz tām.— Tālāk jūs nevarat nākt līdzi,— ārsts Sigrans man sacīja.— Bērns nekavējoties jāizmeklē. Loti pamatīgi. Cilvēki, ko jūs redzat, visi ir speciālisti, monsieur Norton. Apsēdieties tur uz tā sola.

—   Cik ilgi tas vilksies?— es jautāju.

—   Ilgi,— viņš teica un devās pakaļ citiem.

Mēs ar ārstu Levi pēkšņi palikām vieni.

—   Man arī jāiet iekšā,— teica vecais ebrejs.

Es pamaju ar galvu.

—   Mīļais monsieur Ka . . . Norton, esiet bez rūpēm,— teica Levi.— Stāv rakstīts: «Musu liktenis ir vienīgi Dieva rokās.»— Tad viņš aizvēra aiz sevis durvis. Saipusē tām nebija roktura. Tikai poga.

Es apsēdos uz baltā sola.

Pēkšņi jutos ārkārtīgi noguris un nespēju vairs noturēt acis vaļā. Sēdēju, uzsitis mēteļa apkakli, uzlicis tumšās brilles, viens pats. Es atceros, tiesneša kungs, ka vēl iedomājos, ko Barbīte bija sacījusi pirms brīža, gulēdama uz nestuvēm. Es nodomāju: protams, ir gan tādi, gan citādi lāči.

Tad es iemigu.

32

—   Tās ir sarkanās plīvurzivis,— teica Rods Brekens. Aiz sajūsmas viņam aizrāvās elpa.— Cilvēk mīļais, jel palūkojies! Vai tu kādreiz esi redzējis kaut ko tik brīnumainu?

—  Nē,— es sacīju.

—  Es esmu. Man nekad neapnīk tās vērot.— Brekens piegāja pie pašas rezervuāra stikla sienas.— Paskaties uz spurām — kā plīvurdejotāja! Brīnišķīgi!

Patiešām šīs zivis ar purpursarkanām un gaišām svītrām, dīvainiem apveidiem un milzīgām spurām piesaistīja uzmanību.

—  Un turklāt tās ir indīgas!— Sī īpašība acīmredzot jo sevišķi iejūsmoja Brekenu. Nebija nekāds brīnums — viņš taču mīlēja arī piraijas, kuras saviem upuriem plosīja dzīvu miesu, kamēr pēc īsa brīža palika vienīgi skelets.

Es palūkojos savā rokas pulkstenī. Tas rādīja sešpadsmit trīsdesmit piecas minūtes sestdien, 1969. gada 13. decembrī, un Frederiks bija jau pusstundu nokavējies.

Mēs, Brekens un es, stāvējām pie Okeanogrāfijas muzeja akvārijiem Montekarlo. Pirms pusotrām stundām mēs, lidodami no Losandželosas caur Parīzi uz Nicu, bijām piezemējušies un pēc tam noīrējuši «Herca» firmas limuzīnu. Patlaban, gada beigās, drausmīgā Angļu promenāde bija tukša. Zemu nokarājās tumši mākoņi, vētra trieca viļņus pret Vecās Ostas krastmalas mūriem. Mojenkorniša izskatījās visu pamesta. Neredzēja ne puķes, ne kokus, viss šķita kails un pelēks. Bija auksts, mēs vīstījāmies mēteļos.

—  Un tur, paskat, skorpionzivis no Kalifornijas piekrastes,—teica Brekens, lielais zivju eksperts.— Tikpat indīgas. Ne velti abas ir radniecīgas.— Manuprāt, viņš būtu uz līdzenas vietas kādas zivteles nospēris, ja vien tas būtu iespējams. Bet tas nebija iespējams. Daudzie apgaismotie baseini te, lejā, bija vienmērīgos atstatumos iebūvēti akvārija sienās. Slavenais Okeanogrāfijas muzejs, ko tagad vada komandants Kusto, ir ļoti liela ēka. Pagrabstāvā, kur nokļūst liftā, atrodas akvārijs. Tas sākas ar lielu būri, kurā novietoti divi jūras lauvas. Viens parasti peld, otrs nenogurdams šļūc pa baltu sintētisku celiņu uz priekšu un atkal atpakaļ. Te, apakšā, stipri ož pēc ūdens, jūras aļģēm un šejienes dzīvās radības un akvārijs sastāv no diviem garu gariem gaiteņiem, kas aizstiepjas uz abām pusēm no roņu būriem. Gaiteņu vidū slejas vesela virkne kolonnu. Gaiteņos ir elektriskās spuldzes, tomēr gaisma šķiet nereāla, it kā šie gaiteņi būtu iegremdēti dziļdziļi zem jūras līmeņa. Viss muzejs atrodas uz klints aiz firstu

pils, tā pagarinājums ir jau daja no klints, kas slejas augstu pār jūru . . .

—       Vajadzētu dabūt akmenszivi,— Brekens sacīja.

—  Synancea. Tā arī pieder pie šīs sugas. Un ir nāvējoši indīga.

Acīmredzot viņš bija pilnīgi aizmirsis, kāpēc mēs te atrodamies. Zivis viņu gluži vai apbūra. Es nodomāju, ka tūlīt pēc naudas šī ir otra lieta, kas Brekenu apbur.

Mēs šinī pēcpusdienā bijām vienīgie apmeklētāji. Zivis peldēja turpat aiz stikla. Dažas, piespiedušas galvas pie rūtīm, likās skatāmies uz mums, viena itin kā gribētu sacīt:—Es jums nemaz nejūtu līdzi. Nemaz.

Pie nākamā rezervuāra Brekenu atkal sagrāba sajūsma.— Holacanthus! Brīnišķīgi! Diemžēl nav rakstīts, kāda pasuga. Es tādas arī nekad neesmu redzējis! Paskat, cik skaista ir zeltdzeltenā galva un aste! Brīnumains radījums, Fil! Vai tu tici Dievam?

—   Nezinu,— es atteicu.

—   Kad redz tādus radījumus, tad viņam jātic,— Brekens filozofēja.— Kurš gan tādus būtu varējis izdomāt? Palūk, tur pāri pretī tās glītās, mazās peldētājas! Jautras un raibas kā klauni. Un tā arī tās sauc: klaunzivis. Zinātniski: Amphiprion.— To teica Rods Brekens, pasaules dižākais aģents, pasaules dižākās aktrises dižākais aģents, kādreizējais Bronksas ubags, iekšā saucējs, trauku mazgātājs.— Kaut kas traks: viņas meklē glābiņu pie lielās jūras rozes, kas parasti visas tādas mazas zivteles ķer un ēd. Taču klaunzivīm tā liek mieru. Vai tas tiešām nav brīnums?— Viņš pieplacināja degunu pie stikla — tāpat kā daža laba zivs otrā pusē, un es nodomāju, ka ikviens cilvēks-r— arī pats ļaunākais, zemiskākais, aukstākais cilvēks acīmredzot jūt vajadzību kaut ko mīlēt. Un, ja nespēj mīlēt cilvēkus — kā Brekens —, tad mīl dzīvniekus. Ja nekā citādi nespēj, tad vismaz zivis. Bet kaut kas mīlams acīmredzot nepieciešams katram cilvēkam. Tie, kas nevar atrast it neko citu, laikam mīl Dievu. Nu gan esmu iepinies galīgi stulbā filozofijā, es nodomāju un izdzirdu Brekenu sakām:— Un šīs tu tagad jau dabūsi par nedaudziem dolāriem jebkurā zooloģiskajā veikalā!

Atskanēja soļi.

Frederiks Zerārs no Montekarlo televīzijas aši nāca lejup pa kāpnēm. Viņš bija aizelsies. Mētelī ģērbies, viņš piesteidzās mums klāt, paspieda roku, un tūlīt atgriezās senā sirsnība no viņām vasaras dienām, tomēr neatgriezās

agrākās nepiespiestās attiecības un Frederika līksmais prāts. Viņš bija nokavējies tāpēc, ka pilsētā pie Princeses Šarlotes bulvāra uzbrauktuves ceļu aizsprostojis satiksmes negadījums. Sadūrušās divas kravas mašīnas.

Pa telefonu bijām norunājuši satikties Okeanogrāfijas muzejā, jo Frederiks sacīja, ka šinī gadalaikā mēs tur vismazāk duršoties acīs. Galvenais diktors izskatījās noraizējies un vainīgs, lai gan viņš nu nekādā ziņā nebija vainojams notikušajā.

—       Paiesimies mazliet šurp un turp,— sacīja parasti jautrais Frederiks.— Runāsimies ejot. Kur jūs dzīvojat?

—   Nicā. «Negresco» viesnicā.

—       Tas ir labi,— Frederiks teica.— Labi, ka ne Montekarlo.

—  Neesam nekādi muļķi,— es piebildu.

—       Tas ir šausmīgi,— Frederiks turpināja.— Kā lai skatos jums acīs, kungi?

—  Tā tak nav jūsu vaina!

—*Bet tas noticis manā raidītājā!

Plecu pie pleca mēs soļojām pa fantastiskā izskata gaiteni.

—       Vai jums izdevies kaut ko uzzināt?—es jautāju Frederikam.

—   Neko,— viņš nomākts atbildēja.— It neko.

—  Merde alors— es teicu.

—   Sikspārņzivis,— Brekens piezīmēja.

—   Ko?— es izmetu.

Brekens stāvēja pie cita baseina un aplūkoja dīvainas formas zivis, kas izskatījās pēc stāvi pagrieztām ripām ar spurām augšā un apakšā. Tā laikam Mozus bija lūkojies, ieraudzīdams apsolīto zemi.

—       Platax. Normāli dabū redzēt vienīgi svītrotās jaunās zivis. Bet tādu pieaugušu branguli, kas aizņem krietnu trīsceturtdaļmetra platību, tādu nevar atļauties neviens privāts zivju kolekcionārs.

Es jau rakstīju, tiesneša kungs, ka pēc Silvijas uzstāšanās televīzijā mums ar Brekenu pēc apaļa pusgada vajadzēja vēlreiz braukt uz Montekarlo. Ne lai novērstu katastrofas draudus—tam jau bija krietni par vēlu. Kopš pusgada mums vajadzēja dzīvot šīs katastrofas

draudu ēnā, katastrofas, kas vienā mirklī varēja izpostīt Silvijas karjeru. Nē, mēs ar Brekenu bijām atgriezušies ziemas izvēsinātajā Monako nevis lai novērstu šos draudus, bet lai mēģinātu tos vismaz iegrožot, mēģinātu tos savaldīt. Un arī tas vairs šobrīd nelikās iespējams.

Redzat, tiesneša kungs, izteikšos pavisam īsi: drīz pēc tam, kad mēs šai vasarā atgriezāmies mājās, kādā pirmdienā, 1969. gada 4. augustā — to es atceros pilnīgi precīzi, šo datumu es nekad neaizmirsīšu — ar rīta pastu Silvijas mājā Beverlihilā pienāca kāds sainītis. Tajā bija neliela magnetofona lente. Nosūtīts šis sainītis bija no Vīnes ar uzrakstu «steidzami». Avia. No galvenā pasta. Silvija ik dienas saņēma veselus kalnus pasta sūtījumu un dāvanu no visas pasaules — pašas neiedomājamākās un aizkustinošākās dāvanas. Viņai bija pašai savs sekretariāts, kura ziņā bija visi sūtījumi. So magnetofona lenti Brekens paņēma savā ziņā.

—  Te kaut kas nav tīrs,— viņš sacīja.— Es to jaušu ar visām aknām. Te sākas kāda cūcība.

Viņam bija taisnība!

Mēs lenti atskaņojām. Pēc pirmajiem teikumiem Silvija sagrīļojās, es tikko paspēju viņu uztvert un apsēdināt uz dīvāna. Klausīdamies vārdos, kas skanēja no magnetofona, es iemaisīju mums visiem stiprus martini — priekšpusdienā. Viss vienalga. Es zināju, ka šobrīd mums tie būs vajadzīgi.

No magnetofona skaļruņa skanēja Silvijas balss, vulgāra, satracināta:—. . .nabaga slimie bērniņi! Sie stostiķi! Sie slienātāji! Sie kretīni, kas nav cilvēki, kas nav pat lopi! Un tādu dēļ es Jāvu izmantot savu vārdu! . . .— Klusums. Tad:—. . .Dzīves straume! Tas nozīmē būt veiksmīgam, būt bagātam, būt skaistam, būt stiprākam par citiem! Baudīt dzīvi! Vājakajam spēriens pa dibenu! Tā ir dzīves straume. Un, kad tu kļūsti vārgs, kad tu kļūsti vecs, sprāgsti nost — ne acu nepamirkšķinot! Bet līdz pat pēdējam mirklim tev jāpatur virsroka! Un jābūt drosmei pasacīt: cauri! Garām! Vārgulīgu eksistenci nav ko vilkt garumā! Tas ir cilvēciski! Tas ir normāli! Un es paturēšu virsroku! Bet ko es daru — ar tādām pļāpām kā pirmīt velku šiem stulbeņiem naudu no kabatām! Kālab? Lai krāptu, lai mānītu, vairāk neko! . . .— Klusums. Tad atskanēja mana balss:— Svarīga ir smadzeņu bojājuma pakāpe! Tik daudzos gadījumos, tik ļoti daudzos gadījumos, kas ir pavisam smagi, jau šobrīd iespējams līdzēt!— Tad mēs

trīs bijām jau izdzēruši martini glāzes un es biju iemaisījis jaunas. Atskanēja Silvijas balss:— Līdzēt ko? Lai viņi pēc desmit gadiem varētu jau noskaitīt lidz trīs — ja viņi pēc desmit gadiem vispār pratīs runāt, ko? Lai viņi pēc piecpadsmit gadiem vieni paši mācētu aiziet uz klozetu, nevis taisītu visu zem sevis, kur nu viņi kuro reizi guļ vai sēž, ko? Augstais Dievs, cik ļoti viņiem būs līdzēts!— Klusums. Tad:—Jāliek, lai sprāgst nost! Tas ir humāni! Cik ātri vien iespējams! Dievs ir mans liecinieks, es nīstu nacistus, bet, ja viņiem kaut vienā punktā bija taisnība, tad tā ir šo kretīnu eitanasija . . .— Atkal klusums. Biju spiests apsēsties. Kājas pēkšņi šķita kā no vates. Mana* Hzēriena glāze izlaistījās.

Ierunājās līdz nepazīšanai sagrozīta vīrieša balss:

—   Labdien, mīļā misis Morana. Jūs zināt, kad jūs Montekarlo teicāt šo un vēl daudz ko citu. Es jums nosūtu tikai niecīgu piemēriņu. Manā īpašumā ir viss teksts. Ja kāds trešais dzirdētu, ko jūs pēc savas aizkustinošās, visai pasaulei raidītās televīzijas uzrunas, iegājusi ģērbistabā, sacījāt misteram Kavenam, tad, domāju, ar to jums būtu beigas, mīļā misis Morana. Vai jums tā nēliekas, mīļā misis Morana?

—   Sis nolādētais suns, ja es . . .— Brekens teica.

—  Turi muti,— Silvija uzsauca. Es redzēju, ka viņas rokas dreb, nē, pat kratās! Viņas seja tagad bija līķa bālumā.

—   Ak jā, tad jums katrā ziņā būtu beigas,— turpināja sagrozītā balss.— Zināt, mīļā misis Morana, man ir mīksta sirds. Es. nudien, negribu grūst jūs nelaimē. Bet, tā kā man ir tik mīksta sirds, esmu bijis īsts nelaimes putns. Esmu nabags. Man ir parādi. Man vajadzīga nauda. Kompromisa priekšlikums: nopērciet no manis oriģināllentes. Tūlīt. Tas ir ļoti steidzami. Jūs samaksāsit piecdesmit tūkstošus dolāru — cena taču patiešām ir piedienīga!— un, šo summu saņēmis, es aizsūtīšu jums lentes. Tagad es jums paskaidrošu, kā es vēlos šo naudu saņemt un kurp . . .— Sis paskaidrojums bija garš, sarežģīts un ģeniāls. Naudu vajadzēja sūtīt ar advokātu starpniecību (advokāti neko nenojautīs) no Amerikas uz Eiropu, uz Sveici, citiem advokātiem, kas ari neko nenojautīs, un ar īpašuma pārvaldījuma konta starpniecību uz kontu Lihtenšteinā. Es negribu jūs garlaikot, tiesneša kungs. Cilvēkam, kuram bija lentes, tas bija drošāk par drošu.

Brekens apturēja magnetofonu. Pārslēdza spoli atpakaļgaitā. Noklausijāmies visu vēl divas reizes. Katrs izdzērām ari vēl divus martini. Silvija raudāja. Es teicu, ka vienīgais pareizais butu tūliņ zvanit policijai.— Tu stulbais aitasgalva, tad viss būs čupā uz līdzenas vietas! — teica Brekens.

Pēcpusdienā viņš nosūtīja piecdesmit tūkstošus dolāru, kā prasīts.

Piecdesmit tūkstošus dolāru!

Pēc nedēļas pienāca lentes. Divas lielas kārbas. Viss teksts.

Pēc sešām nedēļām pienāca atkal sainītis ar mazu spoli. Viss bija tāpat kā pirmo reizi. Tikai nu vīrieša balss sacīja:— Mani, nudien, vajā nelaimes, mīļā misis Morana. Ar piecdesmit tūkstošiem nepietiek. Man vajag vairāk. Visā plašajā pasaulē man nav nekā — tikai dažas lentes — oriģināla kopijas. Tāpēc es gribētu jums lūgt vēlreiz piecdesmit tūkstošus. Jānosūta tāpat kā pirmoreiz. Pateicos jums, mīļā misis Morana. Vēlu daudz laimes. Un izlūdzos, lai nauda tiktu pārvesta nekavējoties. Citādi — jūs saprotat. Nabagam gluži vienkārši nav izvēles.

Njā, Rods atkal rakstīja pārvedumu par piecdesmit tūkstošiem dolāru.

Pēc tam trīs mēnešus bija miers.

Kamēr pienāca vēl viena spolīte. Ar to pašu. Viņu allažiņ vajāja nelaimes, šo smerdeli. Un nez kā izgadījās, ka viņam bija vēl divas lentes, kurās viņš bija pārrakstījis sarunas oriģinālu . . .

Redzat, tiesneša kungs, stāvoklis bija draņķīgs — izklāstīšu to četros punktos.

Pirmais punkts: uz karstām pēdām, protams, bijām nolīguši vislabākos privātdetektīvus. Tie bija aizlidojuši uz Vīni. Neviens nebija uzošņājis ne mazākās pēdas, pēc kurām varētu spriest, kas ir izspiedējs.

Otrais punkts: pēc šī trešā sūtījuma mums kļuva skaidrs, ka tā turpināsies mūžīgi mūžam Varbūt šim tipam bija vēl simt lentes, varbūt piecdesmit, visticamāk — viena, proti, oriģināls. No tās viņš varēja pārrakstīt dialogu arvien jaunās lentēs, cik ilgi patiks, un varēja sagaidīt, ka patiks tas viņam ilgi.

Trešais punkts: Silvijai vajadzēja maksāt. Ja viņa nemaksātu un viss atklātos, viņai būtu beigas. Totāli un galīgi. Uz visiem laikiem. (Lai atceramies kaut vai vienīgi amerikāņu sieviešu visvarenās savienības.) Tur tanī MKT

ģērbistabā Silvija, šī mana mīļotā burvīte, bija atļāvusies nelāgus izlēcienus.

Ceturtais punkts: ja mēs ziņotu policijai — vēlāk biju spiests piekrist Brekenam — viss tūdaļ butu cauri. Tādā gadījumā notikumu uzzinātu nezin cik cilvēku. Tad iesaistītos policijas iestādes Vīnē, Montekarlo un Dievs vien zina kur vēl, varbūt pat starptautiskā policija. Tad viss ritētu oficiāli un atainotos dokumentos. Tad mums būtu jāsaka policijai patiesība. Patiesība par Silvijas dusmu uzliesmojumu. Tad mums vajadzētu atdot policijai mazās «izmēģinājuma» spolītes. Un tas gluži vienkārši nebija iespējams . . .

Atlika viens: es piezvanīju uz Montekarlo Frederikam Zerāram, pastāstīju, kas noticis (viņam vajadzēja zināt patiesību), un lūdzu, lai viņš ar visiem iespējamiem līdzekļiem mēģina izdibināt, kā tas darīts, bet lai nekādā ziņā nemeklē palīdzību pie sava drauga komisāra Zana Marī Kurtēna vai pie Monako policijas.

Nu, Frederiks ilgi vilcinājās. Viņam tas nozīmēja jauku konfliktiņu ar sirdsapziņu. Viņš atkal un atkal atkārtoja, ka labāk būtu informēt Kurtēnu. Nē, es atkal un atkal norādīju, ka tas ir izslēgts. Sī transatlantiskā saruna ilga pusotru stundu. Tad Frederiks piekrita. Teikdams, ka jūtoties nomākts un nepavisam ne drošs, vai tas esot pareizais ceļš. Viņš to darot tikai manis dēļ. Lai man palīdzētu. Viņš neteica: lai palīdzētu Silvijai, nē. Tagad taču viņš zināja, ko viņa ģērbistabā gvelzusi. Frederiks sacīja, ka darīšot visu, lai uzzinātu, kā ierakstīta origināllente, kurš to darījis, vai ierakstītājs ir ari izspiedējs un, ja nav, ka oriģināllente varējusi nokļūt izspiedēja rokās.

Si iemesla dēļ mēs ar Brekenu trīs nedēļas vēlāk, decembrī, aizlidojām uz Nicu. Sī iemesla dēļ mēs šajā trīspadsmitā decembra pēcpusdienā stāvējām pie Montekarlo Okeanogrāfijas muzeja akvārijiem. Pie kāda cita baseina . . .

—  Tas ir spurainais asaris,— teica Brekens. Es nodomāju, ka viņš sajucis prātā. Te bija runa par daudz ko svarīgāku nekā šīs stulbās zivis. Taču daudz netrūka no tā, ka Brekens patiešām būtu nojūdzies, bet viņš, kā vienmēr, pūlējās to noslēpt aiz nevērības maskas. Muļķīgi, bet tā nu viņš darīja.— Milzīgs spurainais asaris . . .

—       Tātad jūs maksājāt,— Frederiks sacīja. Mēs pavisam lēni virzījāmies tālāk.

—       Skaidrs, ka maksājām. Nekas cits neatlika. Un šis nelietis mūs izspiedīs, kamēr vien dzīvos. Kamēr mēs dzīvosim,— es teicu.— Frederik, kā bija iespējams izdarīt šos ierakstus? Kā tas bija tehniski iespējams?

—       To es jums parādīšu vēlāk raidstacijā, monsieur Kaven.

—       Bet jums, par spīti visām pūlēm, nav izdevies nokļūt pat ne uz kādām pēdām, kas aizvestu pie šī draņķa?— es noprasīju.

—       Diemžēl nav, monsieur Kaven,— Frederiks sacīja.

—  Tas viss ir šausmīgi. Bet . . . piedodiet. . . šausmīgs ir ari tas, ko misis Morana teica ģērbistabā.

—       Nervi,— es paskaidroju.— Tikai nervi. Silvija ir viskrietnākā un labsirdīgākā sieviete pasaulē.

Frederiks labu brīdi nolūkojās manī, neteikdams ne vārda, tad novērsa skatienu.

—       Ja ģērbistabā bija mikrofons un sarunu tūlīt ierakstīja, tad taču pirmām kārtam var būt runa par lietpratēju. vai ne, Frederik?— vaicāja Brekens.

—       Jā,— Frederiks piekrita.— Kuru jūs turat aizdomās, monsieur?

—       Nu,— Rods atteica,— raidījuma laikā taču režijas telpā bija divi toņmeistari, vai ne?

—  Katrā ziņā. Divi.

—       Viens mums — misteram Kavenam un man — dūrās acīs, proti, tas, kurš nemitīgi dzēra aknu preparātu un pēc tam katrreiz ierāva pamatīgu malku sarkanvīna. Vecs žūpa, ko?

Frederiks palocīja galvu.

—  Vai jūs neuzskatāt par iespējamu, ka tieši viņš . . .

—  2ans Divals?

—   Es nezinu, kā viņu sauc. Nu, tas žūpa.

—       Es uzmanīgi papētīju abus toņ meistarus, mister Breken,— Frederiks sacīja.— Ierakstīt varēja vienīgi Divals, tas ir skaidrs. Par otru toņmeistaru vispār nevar būt ne runas.

—  Un kas, to žūpu pētot, atklājies?—Brekens taujāja.

—  Tu tak dzirdi — nekas,— es teicu.

—       Bet es vismaz labprāt gribētu parunāt ar to — kā viņu sauc?— ar to žūpu,-— Brekens neatlaidās.

Frederiks mēmi palūkojās viņā. Mēs patlaban stāvējām pie slokzivju rezervuāra, kā es nopratu no Brekena

murmināšanas. Sis zivis ar savām resniem knābjiem lidzīgajām galvām, kas bija garākas par ķermeni, izskatījās jautras. Mums turpretī nemaz nebija jautri.

—  Kas ir? Vai es varētu parunāt ar to žūpu?— pārjautāja Brekens. Nu beidzot zivis vairs viņu neinteresēja.

—  Nē,— Frederiks teica.

—   Kāpēc ne? Vai viņš ņēmis kājas pār pleciem? Tad viņš varbūt tiešām ir tas, ko mēs meklējam!

—   Viņš nav tas, ko jūs meklējat, monsieur Breken,— sacīja Frederiks.— Tas viņš nevar būt.

—  Kā tā — nevar būt?

—  Tāpēc, ka Divals toreiz jūlijā tūlīt pēc raidījuma salauza kāju un tika nogādāts slimnīcā. Tur viņš nevarēja tūlīt atkal cilāt pudeli. Trešajā dienā viņam sākās drausmīgs delīrijs. Pēc četrām dienām viņš nomira. Jūs redzat, ka Divals tas nav bijis. Viņam nebija pat laikā ierakstīto lenti nodot tālāk. Un viņa kolēģis apzvēr, ka Divals neko nav ierakstījis. Praktiski tas arī gandrīz nebūtu iespējams — pie režijas galda taču sēdēja vēl citi.

—   Bēdīgi,— teica Brekens.

Mēs palūdzām vēl Frederiku pastāstīt, ko visu viņš darījis, lai nokļūtu uz pēdām, un viņš patiešām bija darījis visu.

Pēdām viņš nebija ticis ne tuvumā.

Kad atstājām Okeanogrāfijas muzeju, bija jau tumšs. Izrādījās, ka mūsu mašīnas ir vienīgās, kas vēl atrodas stāvvietā. Sekodams Frederika limuzīnam, es braucu lejup uz pilsētu. Apstājos raidstacijas pagalmā, uzkāpu vēlreiz otrajā stāvā un iegāju ģērbistabā, kurā tiku bijis pirms pusgada. Un, kad Frederiks man parādīja, es patiešām arī ieraudzīju melno kārbiņu uz grimēšanas galda. Jūs zināt, tiesneša kungs, ka teātru, kinostudiju un televīzijas raidstaciju ģērbistabās ir iekšējās translācijas ierīces, vai ne? Lai aktieriem varētu paziņot, kad jāuzstājas, cik līdz tam vēl laika un daudz ko citu.

—   So ierīču darbība ir divpusīga, monsieur Kaven,— Frederiks sacīja.

—  Ko šis vārds nozīmē?

—   Nu, normāli ierīce darbojas kā skaļrunis. Režisors izsauc aktieri, kas sēž šeit. Bet te — vai redzat šo mazo, balto podziņu?

—   Kas ar to ir?

—   Ja aktieris — vai ari kāds cits — to nospiež, viņš var % ierunāt kārbiņā kā mikrofonā, un viņa balsi dzird režijas ļ telpā.

Maza, balta podziņa . . .

—   Acumirkli,— es sacīju,— acumirkli. Tātad pastāv iespēja, ka toreiz šī kārbiņa visu laiku strādājusi kā mikrofons un kāds tomēr pierakstījis ik vārdu, kas runāts!

—   Nē, monsieur Kaven, tāda iespēja nepastāv.

—  Kāpēc ne?

—  Tāpēc, ka tad kādam nepārtraukti jātur nospiesta baltā podziņa. Moranas kundze to nekādā ziņā nav darījusi.

—   Nu bet es taču arī ne!

—  Nu redzat! Tieši tāpēc tas nav iespējams.

—   Bet sarunu tak ierakstīja!

—   Ierakstīja gan,— Frederiks piekrita.— Taču kā, monsieur Kaven? Kā?

—  To es nezinu,— es sacīju.

—   Es arī nezinu,— teica Frederiks.— Esmu pilnīgā izmisumā.

Mēs ar Brekenu arī bijām izmisumā.

Tikai tas mums, protams, nemaz nepalīdzēja. Neko nepanākuši, atgriezāmies Beverlihilā. Pēc nedēļas atkal pienāca magnetofona spolīte. Šoreiz bija ierakstīta tikai vīrieša pārvērstā balss. Tā sacīja:—Kungi, Montekarlo jūs neko nepanācāt. Jūs nekad neko nepanāksit. Es neesmu necilvēks. Man ir oriģinālieraksts. Bet tagad es vairs tik lielas summas neprasīšu. No nākamā pirmā datuma es prasīšu vienīgi desmittūkstoš dolāru mēnesī. ' Tos jūs pārsūtīsit kā vienmēr. Ja kādreiz šie desmit tūkstoši dolāru mēneša septītajā datumā vēl nebūs nonākuši manās rokās, es pārdošu oriģināllentes «Seven Stars» konkurentiem. Nešaubos, ka par tām piedāvās ļoti augstu atalgojumu. Pieņemiet manu visdziļākās cieņas apliecinājumu, mīļā misis Morana. Es patiešām uzskatu jūs par mūslaiku lielāko filmaktrisi . . .

Jā, un, sākot ar nākamā mēneša pirmo datumu, visus šos mēnešus, visus šos gadus, vēl šobrīd Rods Brekens ir pārsūtījis un joprojām precīzi pārsūta desmittūkstoš dolāru. Nodokļi par tiem saņēmējam nav jāmaksā . . .

Vai nu jūs, tiesneša kungs, varat iedomāties, kādā panikā es biju toreiz, kad Barba Parīzē saslima? Turklāt ar tieši tādu slimību! Ja tagad viens vienīgs cilvēks pateiktu kaut vienu vienīgu vārdu par Barbu, ^ūdaļ

nenovēršami notiktu katastrofa, kuras sekas nebūtu ne iepriekš apsveramas, ne pārredzamas, bet nenovēršamas, nenovēršamas gan tās būtu . . .

33

—  Monsieur Norton! Monsieur Norton!

Es jutu, ka mani kāds ne visai maigi rausta aiz piedurknes. Atvēru, acis, savas iekaisušās acis ar svina smagajiem plakstiem aiz briļļu tumšajiem stikliem. Pagāja krietns brīdis, pirms es vispār aptvēru, kur atrodos. Man to atsauca atmiņā lizola smaka! Sentbernadetes slimnīcā! Gaitenī pie izmeklēšanas istabu durvīm. Balts sols. Uz šī baltā sola es biju iemidzis. Kāds tur brīnums. Otrā uztraukumu pilnā nakts. Cīrihe. Bēgšana. Silvija. Sizī. Barbīte. Nē, kāds tur brīnums. Viss šķita ļoti tumšs un neskaidrs. Galvā dūca. Mutē sajutu pretīgu garšu.

—  Celieties, monsieur Norton. Mums jāparunā ar jums par bērnu.— Balss bija nepatīkama. Nikna. Aizkaitināta. Es sasprindzināts samirkšķināju acis. Nu es viņu pazinu: tagad ģērbies baltā uzsvārcī, viņš bija pārliecies man pāri. ar vienu roku satvēris manējo. To raustīdams, šis burvīgais ārsts Sigrans bija mani pamodinājis. Viņam līdzās stāvēja vēl kāds.— Nemiedziet atkal ciet!

Es grīļodamies pieslējos kājās. Jutos drausmīgi slikti! Mēle bija pielipusi pie aukslējām, un es ar pūlēm izgrūdu:— Nāku jau, nāku . . .— Paspēru soli, paklupu. Sigrans mani saturēja. Vienīgais, ko viņš pateica, bija pavēlošs: «Nu!»

No tumšo briļļu stiklu mijkrēšļa es kā caur dulķēm un miglu saskatīju vēl otru cilvēku. Nekādi nespēju atgūties. Acīmredzot biju gulējis traki ciešā miegā!

—  Ak tā . . .— Sigrans nokrekšķējās.— Monsieur Norton, iepazīstieties ar doktoru Reinhardi. No Nirnbergas. Strādā tur kādā bērnu klīnikā. Tagad uz pusgadu ir pie mums.

—  Labvakar, doktor Reinharda kungs,— es, lāgā nesadzirdējis, aizsmacis un apjukumā šļupstēdams, teicu vāciski.

—  Labrīt, Nortona kungs,— vāciski atbildēja kāda loti rāma un maiga sievietes balss.

Es nonēmu brilles.

Mani pēkšņi apžilbināja gaisma. Tā plūda iekšā pa pretējo logu. Pa melno mākoņvālu spraugu starus lēja spoža ziemas saule, kas nespēja neko sasildīt. Gaisma bija tik spilgta, ka abi pretī stāvošie cilvēki man izskatījās pēc ēnu siluetiem. Tomēr patiešām bija rīts, diena, kas zina, cik liela diena.— Piedodiet. . .— es sacīju.— Jūs … Es domāju, ka jūs esat vīrietis . . .

—   Ruta Reinharde,— teica ārste.— Priecājos ar jums iepazīties, Nortona kungs.— Viņa sniedza man roku. Roka bija maza, ar stingru tvērienu. Kāpēc šī svešā sieviete sacīja, ka priecājoties ar mani iepazīties?

—  Ārste Reinhardes kundze ir speciāliste tanī jomā, kas attiecas uz Barbu,— Sigrans teica franciski.— Viņa tagad nāks mums līdzi pie bērna. Pēc tam viņa jums visu paskaidros un visu ar jums pārrunās, monsieur Norton,

—  Pateicos,— es sacīju nu atkal franciski.— Pateicos, Reinhardes kundze.— Gaisma, kas lējās pa logu, bija tik spoža, ka es lāgā nespēju saredzēt, kā ārste izskatās. Redzēju vienīgi, ka viņa ir vidēja auguma, slaida, gludi atpakaļ atsukātiem matiem, kas ietver šauro seju. Pēc balss spriežot, viņai varēja būt gadi trīsdesmit.

—  Mums daudz kas jāpārrunā, monsieur Norton,— sacīja šī balss, arī franciski.

—  Jā, doktore Reinhardes kundze,— es teicu.— Cik pulkstenis . . .— Biju spiests atkāsēties.— Cik pulkstenis, lūdzu?

—  Desmit minūtes pāri deviņiem,— sacīja ārste Reinharde. Tātad biju nogulējis apmēram septiņas stundas! Pēkšņi es nodrebēju, jo nu man atkal atausa atmiņā viss, kas mani gaidīja.

—  Monsieur Norton!— iesaucās Sigrans.— Jūs izskatāties tik . . . Kas jums kait?

—  Bailes,— sacīja ārste Reinharde.— Monsieur Nortonam, protams, ir bail.— Un vāciski viņa piebilda:—Vai ne, Nortona kungs?

Es jaudāju vienīgi palocīt galvu. Jā, man bija bail. Bet, protams, tikai par sevi, par savu eksistenci. Ko gan man nozīmēja Barba?

34

Lielajā telpā bija gandrīz pilnīgi tumšs. Virs slimnieces gultas dega tumšzila lampa. Sākumā es neredzēju gandrīz neko — tad sazīmēju vecā ārsta Levi un doktora Dimu-

lena siluetus. Ārsti stāvēja pie gultas un nolūkojās uz Barbu, kuru es arī tagad pazinu. Viņa gulēja uz vēdera, seju iespiedusi spilvenā, un nekustējās. Pirmajā mirklī man šķita, ka viņa mirusi. Tad es nodomāju, ka tas būtu vislabākais, kas varētu notikt laikā, ko biju nogulējis. Pēc tam nospriedu, ka meitene tomēr nav mirusi, jo tad ārste būtu runājusi ar mani citādi. Nē, mirusi viņa nav.

Es piegāju tuvāk un pārliecos pāri. No segas ārā bija redzama tikai galva, mazā galviņa ar sapinkātajiem, sviedros salipušajiem melnajiem matiem. Es noliecos zemāk. Ne skaņas. Izslējos taisns. Turpat man aiz muguras stāvēja ārste, daudz netrūka, ka es butu sagrūdies ar viņu.— Viņa neelpo!—es teicu.

—  Viņa elpo, monsieur Norton,— sacīja ārste Reinharde.— Tikai pavisam sekli. Viņa Joti cieši guļ. Mēs iedevām viņai miega līdzekli.

—  Kādu līdzekli?— es čukstot vaicāju.

—  Varat mierīgi runāt skaļi,— teica Sigrans.— Patlaban Barbu nekas vairs neuzmodinās.— Arī viņš man izskatījās tikai pec ēnas, un es joprojām vēl nevarēju skaidri saredzēt ārstes seju, sazimēju vienīgi apveidus. Istabā ar šiem ēnu tēliem un bērnu, kas gulēja ķā miris un tomēr dzīvoja, valdīja gluži baisma atmosfēra.

—  Tas ir miega līdzeklis, ko dod pēc lumbalās punkcijas,— Sigrans turpināja.

Kāpēc šis cilvēks mani tā nīst?— es gudroju. Arī te, gandrīz pilnīgā tumsā, kur es viņu tik tikko spēju saskatīt, sajutu, kā viņš mani nīst,— vajadzēja tikai ieklausīties viņa balsī.

—   Pēc lumbālās punkcijas?

Es dzirdēju Dimulenu nokāsējamies. Tad redzēju viņu kopā ar veco Levi nākam man tuvāk.— Te mēs nekādi vairs nevaram palīdzēt, monsieur, — teica Dimulens.

—   Tagad bērns nodots vislabākajā gādībā.— Viņš sniedza man roku.

Es, kā vienmēr, esmu dienu un nakti jūsu rīcībā, kad vien jums ievajadzēsies,— teica mazais ārsts Levi, arī spiezdams man roku.

—   Pateicos, ārsta kungs,— es sacīju.

Abi ārsti pamāja sveicienu kolēģiem un devās uz durvīm. KJuva atkal tumšs.

—  Lumbālā punkcija,— ierunājās ārste Ruta Reinharde.— Tā ir punkcija galvas un muguras smadzeņu šķidruma iegūšanai. Izmeklēšanas gaitā šāda lumbālā

punkcija bija noteikti vajadzīga, protams, ar vietējo anestēziju, monsieur Norton.

—   Kāpēc noteikti vajadzīga?

—   Lai gūtu pilnīgu skaidrību,— sacīja Sigrans.

—  Pilnīgu skaidrību — par ko?— es vaicāju. Barba miegā aprauti ievaidējās.

—   Par slimību,— teica Sigrans, un viņa balss atkal bija salta, ļauna, agresīva.— Tagad mēs zinām — diemžēl absolūti droši. Manas bažas bija pilnīgi pamatotas. Barbai ir meningoencefalīts, tātad smadzeņu plēves un smadzeņu iekaisums.— Es klusēju un savilku rokas dūrēs.— Man žēl, bet tā ir,— teica Sigrans, un man bija sajūta, ka viņš saka to ar gandarījumu. Ar gandarījumu — turklāt ārsts? Vai redzat, tiesneša kungs, kā ar mani torīt bija?

—  Tās ir sekas pēc vidusauss iekaisuma,— sacīja ārste Reinharde.— Un tas savukārt radies pēc masalām.— Viņa runāja pavisam mierīgi.— Diemžēl te apvienojušās divas smagas nervu sistēmas infekcijas. Meningi ir plēves, kas aptver smadzenes. Tātad meningīts ir smadzeņu plēves iekaisums. Barbai tas attīstījies tālāk.

—  Kā attīstījies tālāk?— es teicu, un pēkšņi man kļuva salti.

—  Ieka: sums paplašinājies. Tas izplatījies pa asinsvadiem. Un no asinīm pārgājis smadzeņu audos. Tā izraisīts encefalīts — smadzeņu iekaisums.

—   Smadzeņu iekaisums,— es atkārtoju.

—  Sie abi iekaisumu veidi praksē parasti novērojami kopā,— teica ārste.— Diagnoze un ārstēšana tādos gadījumos ir atkarīga no slimības izraisītāja un no smadzeņu šķidruma — likvora izmaiņām. Lai to noteiktu, katrā ziņā jāizdara lumbālā punkcija. Un, proti, pirms pacients saņēmis antibiotikas, jo pec tam izraisītājus lielākoties vairs nav iespējams skaidri novērtēt. Vai jūs saprotat?

—   Saprotu, ārstes kundze,— es teicu šoreiz vāciski.

Un Barba nekustējās, gulēja kā mirusi, kā mirusi. Bet

bija dzīva, dzīva.

Pagaidām.

—  Laboratorijai, ārstiem, mums visiem nav vēl pilnīgi skaidrs, vai slimību izraisījušas tikai baktērijas vai baktērijas un vīruss. Visi simptomi norāda arī uz vīrusu . . . Mans skaidrojums kļūst pārāk sarežģīts jums, monsieur.

—  Vai ir sliktāk, ja baktērijām pievienojas viruss?— es jautāju.

—   Jā, monsieur,— atteica ārste.

Pēkšņi es dzirdēju — tas nebija normāli, bet es patiešām dzirdēju — Džona Viljamsa balsi, kas dziedāja Sizi iemīļoto dziesmu: «O Dieu, mērci, pour ce paradis, qui s’ouvre aujourd’hui . . .»

—   Kāpēc tas ir sliktāk?

—  Ārstēšanas veids kļūst sarežģītāks. Pret vīrusiem ir grūtāk cīnīties nekā pret baktērijām. Bet varbūt mēs ar to arī tiksim galā. Mēs jau tik bieži esam tikuši galā.

—  Reinhardes kundze ir bērnu ārste un speciāliste neiroloģijā. Tieši tāpēc es viņu pieaicināju,— sacīja Sigrans.

Es palocīju galvu.

«. . .pour le plus petit, le plus pauvre fils, mērci, Dieu, mērci, pour ce paradis . . .» spokainā balss skanēja man ausīs.

Es pārvilku ar roku pār seju. Nebiju skuvies.

—  Protams, mēs izdarījām arī daudzus citus izmeklējumus,— ārste turpināja.— Stipri palielinājies balto asins ķermenīšu skaits. Smadzeņu šķidruma spiediens . . .

Dieu! Dieu! Dieu!

—. . .paldies Dievam, nav cēlies. Izdarījām urīna analīzi. Un tā tālāk. Ārstēšana ir jau sākusies.

—  Ar ko?

—  Mēs dodam imūnglobulīnu, antibiotikas,— teica ārste savā rāmajā balsī.— Penicilīnam līdzīgus līdzekļus. Injicējam vēnā. Kortizona derivātus. Un citus.

—  Cik ilgi?

Es tik tikko jaudāju te vairs izturēt. Man bija tik nelabi, ka gribējās vemt. Kas notiks ar mani, ja . . .

—  To neviens nevar pateikt, monsieur Norton.— To sacīja mans slepenais ienaidnieks Sigrans. Ar baudu. Protams, tā domāt bija aplami. Bet nu arī es nīdu viņu. Jā, viņš teica to ar baudu, es spriedu — gan bailes par sevi, gan negantās dusmas uz Sigranu, gan nelabuma sajūta atņēma man spēju atbildēt par savu rīcību.

—  Jums jāsavaldās,— es kā no tālienes izdzirdu ārstes Reinhardes balsi.— Jūsu roka ir auksta, aukstāka par ledu.— Tad tikai es pamanīju, ka viņa saņēmusi manu kreiso roku savā labajā plaukstā, it kā gribētu mani atbalstīt. Nu viņa atvilka roku atpakaļ.

—   Un izveseļošanās iespējas?

—  Mēs dabūsim Barbu uz kājām,— sacīja ārste.— Mēs tikai vēl neziņām, kā parakstītās zāles iedarbosies! Jums katrā ziņā mazliet jāpaciešas!

Mazliet jāpaciešas . . .

O Dieu, mērci.

—   Bet var taču ari būt. ka jūs dabūsit Barbu uz kājām, taču smadzenes būs bojātas . . . un, iespējams, stipri . . .

—   Redzat, monsieur Norton, pagaidām vēl ir tiešām par agru izteikt prognozes, loti bieži viss iegrozās gluži labi.

—   Un loti bieži ne, Reinhardes kundze,— es rupji atcirtu.

—   Un Joti bieži ne, monsieur Norton.

—   Labi,— es sacīju.— Tad nu mēs visi esam lietas kursā. Tādā gadījumā man tagad šis tas jums jāpastāsta. Jūs es brīdināju jau naktī, doktor Sigrana kungs. Sājos apstākļos tas ir ārkārtīgi svarīgi.

—   Mēs klausāmies,— teica Sigrans.

—  Te ne. Ne te,— es sacīju.— Un pirms tam man noteikti jāpiezvana pa tālruni.— Vajadzēja paziņot Brekenam, tas gaidīja jau augu nakti un rītu.

—   Tādā gadījumā iesim uz manu kabinetu,— aicināja vācu ārste.

Es pārliecos pār Barbu. Ne skaņas. Piesardzīgi uzliku roku uz viņas pakauša. Tas bija karsts un slapjš no sviedriem.

—  Temperatūra vēl cēlusies,— teica ārste Reinharde.

—   Nabaga mazā Barbīte,— es sacīju. To teikdams, tiesneša kungs, es izjutu naidu, tādu naidu kā vēl nekad savā mūžā un kā vairs nekad pēc šis rīta stundas. Naidu pret Barbu. Es atceros, ka nodomāju: arī to tev vēl vajadzēja man nodarīt, mazais vardulēn.

—  Jūs Joti milat meitenīti, vai ne, monsieur Norton?— vaicāja ārste Reinharde.

—  Bezgalīgi, ārstes kundze,— es teicu.— It kā viņa būtu mans paša bērns.

Viņa satvēra mani aiz rokas un veda uz durvīm, kuras pati atvēra. Es vēlreiz apgriezos, uzbīdīdams pierē tumšās brilles, kam bija japadara mani nepazīstamāku. Atskatījos uz Barbu un atceros, ka nodomāju: varbūt viņa tomēr nomirs. Un atceros, ka nākamajā mirkli nodomāju: pie velna! Vienmēr mirst tie, kam nemaz nevajadzētu mirt.

Durvis aiz mums trijiem aizvērās. Mēs stāvējām gaitenī. Devāmies pa to uz priekšu, cauri visai klusajai klīnikai. Tad iegājām gaitenī, ko es jau pazinu. Te atradās pārvaldes telpas, ārstu pieņemšanas kabineti. Te dzirdēja skaļas balsis.

Paskrēja garām kāda māsa, saukdama:—Mišel! Mišel! Japānis tagad ir Sipholā! Teroristi ultimātu pagarinājuši un nav vēl nevienu nošāvuši! Nāc! Nupat rāda Sipholu un vēstniecību!

Hāgas ķīlnieki. Tos es biju jau piemirsis.

35

«Mīļā ārste Reinhardes kundze!

Nosūtām Jums mūsu Martina skaņu un vārdu krājumu, lai Jūs un Jūsu līdzstrādnieki viņu vieglāk saprastu.

Mamma

Tēte

i   = viņa brālis Fredijs o = viņš pats

ēēē = slikti, šausmīgi, nepatīkami

mm = automašīna, taksometrs

m = tēva darbavieta (apdrošināšanas kantoris)

mmš = tramvajs

mmtū = autobuss

mmtūtūtū = vilciens, dzelzceļš.»

Tā vācu valodā bija rakstīts ar roku uz lēta papīra loksnes. Vēstule vēl turpinājās. Es izlasīju pirmās rindas, pēc tam kad biju izstāstījis ārstei Reinhardei un ārstam Sigranam visu, ko viņiem vajadzēja zināt. Ka Silvija Morana pirms diviem gadiem Montekarlo runājusi televīzijas raidījumā, kas bijis redzams visā pasaulē, lūgdama palīdzēt psihiski slimajiem bērniem; ka vēlāk mazajā ģērbistabā no viņas skaistajām lūpām skanējuši nešķīsta naida un riebuma pilni vārdi par šiem bērniem; ka divus gadus no viņas izspiež naudu kāds nepazīstams cilvēks, kas šo dusmu uzliesmojumu ierakstījis lentē, un viņa tikai maksā, maksā un maksā; ka viņa vislielākajā slepenībā gul profesora Maksa Delamāra tuvīnajā klīnikā Kavē ielā, kur viņai izdarīta kosmētiskā operācija,— un tā tālāk, gluži visu, jo gluži visu vajadzēja tagad zināt abiem ārstiem, kas atbildēja par Barbu. Ja es gribēju novērst nelaimi, man to vajadzēja darīt, kaut vai sevis dēj vien.

Ārsti Reinharde un Sigrans bija klusēdami klausījušies. Kad biju beidzis, abi lūkojās manī. Es nespēju izturēt viņu skatienus un raudzījos papīra lapā, kas gulēja uz

ārstes rakstāmgalda — tā, ka es to varēju izlasīt. Rakstāmgalds bija nokrauts ar papīriem, hronometriem, medikamentu sainīšiem, grāmatām, tur atradās arī rakstāmmašīna un divi tālruņa aparāti. Telpa bija liela un gaiša, tajā iespīdēja ziemas saules spožie stari, ko laiku pa laikam nomainīja mijkrēslis, jo pār Parīzes debesīm traucās melnas mākoņu skrandas — naktī sākusies vētra bija vēl pieņēmusies spēkā.

Vienu istabas sienu aizsedza grāmatu plaukti. Redzēju loti daudz speciālās literatūras un ļoti daudz aktu — laikam jau slimību vēstures. Tūlīt pēc ienākšanas pārsteigts biju konstatējis, ka šī telpa atgādina arī bērnudārza rotaļistabu. Visapkārt bija izsvaidītas bumbas, vienkāršas lelles, stīpas, galda spēles, citas pavisam primitīvas spēles, lielāko tiesu tādas, kur izurbtos caurumos vajadzēja iespraust tapiņas vai figūras; lieli koka gabali ar lielām koka skrūvēm; dēlīši ar kvadrātveida caurumiem un tiem atbilstošiem kubiņiem, kas, tāpat kā caurumi, bija dažādā lielumā; vienkāršu mīklu rotaļas; uz grīdas milzum daudz notraipīta iesaiņojamā papīra; milzum daudzas krāsu kastes ar otiņām; visu formu un veidu būvklucīši — un viss varen raibs!

Pie sienām karājās daži zīmējumi, kuros bija redzami vienīgi ar ūdenskrāsām uztriepti sarkani plankumi vai nenosakāmas formas simboli. Daudz bija triepts tieši uz baltajām sienām. Pie loga es pamanīju divus braucamkrēslus, bet tik maziņus, it kā tie būtu taisīti liliputiem. Pār viena braucamkrēsla atzveltni bija pārmesta ļoti netīra lupata. Uz kāda plaukta stāvēja atskaņotājs ar lielu kaudzi plašu, tamburīns ar zvārgulīšiem, skolas tāfele.

Tāfeles vidū bija pielīmēta apaļa ripa, kura itin kā attēloja pulksteņa ciparnīcu. Sim pulkstenim bija tikai viens no kartona vāka izgriezts rādītājs. Iekšējā aplī virknējās divpadsmit stundu skaitļi. Arējā aplī bija uzlīmētas naivas bildītes, pieaudzis cilvēks tajās bija zīmējis bērnus: tie ēda, gulēja, bija nomodā, rotaļājās. Zem • bildītēm es izlasīju tādus vārdus kā pusdiena, pēcpusdiena, vakars, nakts, gulēšana, rīts un tā tālāk. Pie šīs. dīvainās tāfeles bija pielīmētas arī zīmītes. Izlasīju, kas uz tām rakstīts: āda, gumija, kažoks, siltums,', ziema, miegs, skola, krēms, krekls, uzvalks, klozets — viss, pro-'

• tams, franciski.

Zem šiem ļoti skaidri rakstītajiem vārdiem (tāfele karājās mazu gabaliņu virs grīdas) viens vai vairāki bērni

bija mēģinājuši ar kritu rakstīt paka]. Mēģinājumi izskatījās briesmīgi — vieni vienīgi kricelējumi, drebelīgi, nepabeigti, galīgi nesalasāmi.

Ienākot ārstes Reinhardes istabā, mani šie kricelējumi ar krītu bija izraisījuši vislielāko šoku — es apstulbu vairāk, nekā ieraudzīdams abus braucamkrēslus. Reinhardes istabā bija arī pavisam vienkāršas bilžu grāmatas. Tās gulēja uz grīdas, dažas atvērtas, lielais vairums piešņīpātas un piekrāsotas. Pēdīgi ieraudzīju arī sešas pavisam mazas, pavisam drošas aizsargķiveres — tās bija gatavotas nevis no blīva materiāla kā motociklistiem, bet pītas no bandāžām. Es nojautu, kas nēsā šādas ķiveres, lai lēkmju brižos krītot nesasistu galvu. Daudzas rotaļlietas bija barbariski samīdītas un saL tiztas. Ārste Reinharde pašlaik turēja rokā mazu jēriņu.

Viņa bija apsēdusies viņpus piekrautā rakstāmgalda, doktors Sigrans viņai blakus, es sēdēju viņiem abiem pretī. Uz ārstes rakstāmgalda stāvēja arī kāds ietvars, liekas, ar fotogrāfiju, es no tā redzēju vienīgi mugurpusi. Klusums, kas bija iestājies pēc mana stāstījuma, ieilga. Es kļuvu arvien nervozāks un niknāks. Kāpēc neviens no šiem abiem nerunā? Ar ko es esmu to izpelnījies?

Sigrans, saviebies, itin kā, skatīdamies uz mani, redzētu kaut ko bezgala pretīgu, beidzot ierunājās:—Pateicamies par jūsu stāstījumu, monsieur Norton. Tagad es saprotu jūsu nostāju.

—  Jūs tiešām saprotat?— Bez jebkāda iemesla es patiešām jutos aplaimots, man šķita, ka esmu ieguvis draugu — un tieši šo ārstu Sigranu! Laime ilga tikai nedaudzus mirkļus.

— «Saprast»,— Sigrans, proti, turpināja,— nav īstais vārds. Teiksim vārda «sapi'«.s » vietā labāk «respektēt». Es respektēju jūsu nostāju, monsieur Norton.

—  Jā?

—  Es respektēju to tikpat daudz, cik jūtu pret to riebumu,— viņš ātri izgrūda.

Es piecēlos.

—  Tagad nu paklausieties,— es pārskaities iesāku, bet arī viņš piecēlās un iebakstīja ar pirkstu man krūtīs, tā ka es atkal atslīgu krēslā.

—  Tagad paklausieties jūs,— teica Sigrans. Reinhardes kundzē neteica nekā un tikai nenovērsdamās klusējot lūkojās manī.— Ikviens no mums dara to, ko viņš uzskata par vajadzīgu, kas ir viņa pienākums. Vai ari šķiet viņa

pienākums. Mēs šeit uzskatām, ka mūsu pienākums ir palīdzēt slimniekiem, cik daudz un cik labi ir mūsu spēkos. Jūs, monsieur Norton, uzskatāt, ka jūsu pienākums ir nosargāt misis Moranas' karjeru, popularitāti un darījumus, jo tas visai cieši saistās ar jūsu paša labklājību.

—   Ja jūs teiksit vēl vienu vārdu . . .

—  Ak, esiet jel mierīgs, jā? Es vēl neesmu jums pateicis, ka jūsu nožēlojamos pūliņus tomēr atbalstīšu. Man tas nebūt nav jādara. Neviens nevar piespiest mani to darīt — jūs vismazāk!— es teicu, esiet mierīgs!— Tobrīd viņš bija ārkārtīgi satraucies. Tādu es viņu vēl nebiju redzējis. Viņš pienāca man cieši klāt (šī ārste vēl joprojām netika bildusi ne vārda, neviena vienīga vārda, tikai nepārtraukti mani novēroja) un turpināja:—Sādi cilvēki kā misis Morana un tādi . . .— Viņš mirkli apklusa, un tas šķita jo aizvainojošāk.—. . .cilvēki kā jūs nodara pasaulei lielāku ļaunumu nekā visas briesmīgās slimības, ar kurām mums te jāsaskaras.

—   To es nepieļaušu!— es iekliedzos un pietrūkos kājās.

—  Nu, tad ejiet projām,— viņš sacīja, pieliecis seju tuvu klāt manējai.— Ejiet tak! Meitenes labā tiks darīts viss, kas ir cilvēka spēkos! Turpretī jūs lasieties projām — un tūlīt!

Es stīvi lūkojos viņā. Nu man kļuva galīgi skaidrs, ka esmu šī tipa varā. Tāpēc es tūdaļ nočinkstēju:— Piedodiet, ārsta kungs. Uztraukums. Es to tā nedomāju. Viss, ko jūs sakāt, ir pilnīga taisnība!

—  Kolēģi . . .— Tas bija pirmais vārds, ko ārste Reinhardes kundze izrunāja.

—  Ir jau labi, ārstes kundze!— Viņš lūkojās lejup uz mani.— Viss tiks turēts slepenībā, tieši kā jūs vēlaties.

—   Paldies,— es teicu. Lai tas nejaucenis izgāž savas dusmas uz mani. Ja tikai patur visu slepenībā. Ar saviem uzskatiem viņš var iet pupās.— Pateicos jums, doktor Sigrana kungs.

—   Nav ko man pateikties,— viņš sacīja, bezgala skumji raudzīdamies manī.— Man ne. Pateicieties ārstei Reinhardes kundzei.

—   Es jūs atkal nesaprotu . . . kāpēc ārstei Reinhardes kundzei?

—  Kamēr jūs stāstījāt, viņa uzrakstīja kaut ko uz zīmītes un piebīdīja man klāt.— To es biju redzējis.— Es darīšu tikai to, ko viņa uzrakstīja uz zīmītes,— sacīja Sigrans.

—  Un kas tas bija?— es vaicāju, lūkodamies te uz Reinhardi, te uz Sigranu.

—  Pasakiet,— sacīja Sigrans.

—   Es palūdzu doktoru Sigranu, lai viss tiktu turēts slepenībā,— ārste atbildēja. Tagad viņa vairs neskatijās manī. Tagad viņa skatījās papīra lapā, kura bija apgriezta otrādi un kurā es biju izlasījis, kādas skaņas un vārdi ietilpst Martina «krājumā».

—   Kāpēc jūs to darījāt?— es jautāju ārstei Reinhardei.

Viņa novērsās, un atkal iestājās klusums. Kas noris šīs

sievietes sirdī?— es prātoju. Pacēlu acis uz Sigranu. Viņš manī nolūkojās. Nolūkojās dīvaini. Nespēju šo skatienu izturēt. Pievērsos atkal papīram un izlasīju vēl dažas Martina lietotās skaņas un vārdus, izlasīju šo te:

jā — jā

na = nē

ojā — līksma piekrišana

ššš = zvanīt, runāt pa telefonu, viss, kas saistās ar zvanīšanu.

—       Meitenītes māte pagaidām atkrīt,— Sigrans teica.

—   Mēs nedrīkstam riskēt un tik drīz pēc kosmētiskās operācijas . . .— viņa balsī ieskanejās nepārprotams izsmiekls,—. . . paziņot viņai tādu vēsti, kaut arī viņa uzskata, ka psihiski slimos bērnus tūdaļ jānogādā pie malas. Viņa varētu aicināt, lai mēs nekavējoties nogādājam Barbu pie malas, jo pastāv briesmas — tādas briesmas pastāv vienmēr, monsieur Norton —, ka Barbai būs jācieš no slimibas sekām. Un mēs savus pacientus nenogalinām. To jums vajadzēs mums piedot. Sai ziņā misis Moranai, šai ziņā jums vajadzēs izrādīt mums pretimnākšanu un parādīt iecietību, galu galā mēs pret jums arī parādām iecietību.— Un tomēr šis cilvēks, kas tā runāja, visu laiku itin kā cīnījās ar asarām.— Turklāt mums te, slimnīcā, ir zināmi priekšraksti. Barba nevar pati izlemt, kam ar viņu jānotiek, kā viņa jāārstē. Barba nevar mūs pilnvarot, lai mēs pēc saviem apsvērumiem darītu to, kas viņai būtu vislabākais. Tas jādara kādam citam, monsieur Norton.— Es aizvēru acis. Ari tas vēl.—Es redzu, ka jūs saprotat, monsieur Norton. Mēs varam paturēt Barbu te tikai tad, mēs varam izpildīt jūsu vēlējumos tikai tad, ja ir kāds, kurš gatavs par viņu atbildēt. . .

Man! Man jābūt atbildigam par Barbu!

—…un kurš. rakstveidā piešķirs mums likumiskajos priekšrakstos paredzētās tiesības un būs sasniedzams jebkurā laikā, ja vajadzēs viņa piekrišanu īpašiem ārstēšanas paņēmieniem.

—   Kas tie ir par «īpašiem» ārstēšanas paņēmieniem?

—   Visdažādākie. Tātad nē?

Esmu notverts, es nodomāju. Žurka ir slazdā.

—       Ko nozīmē: tātad nē?— es tāpēc noprasīju Sigranam.— Protams, ka es uzrakstīšu vajadzīgo pilnvaru.

Viņš īsi iesmējās.

. Vai jūstāda gadījumā būtu tik laipna un izpildītu veidlapu, kblēge?’ • ' : ; :•v

Es palūkojos uz ārsti. Viņa pacēla rakstāmmašīnu un novietoja sev priekšā, pabīdīdama sānis mazo rotaļjēriņu, paņēma no atvilktnes veidlapu, paklāja zem tās kopējamo papīru un otru lapu, ielika mašīnā un iesāka:— Vārds . . . Nortons . . . Priekšvārds?

—       Vairs nezinu,— es sacīju.— Kāds ir mans priekšvārds, ārsta kungs?

—   Pols,— Sigrans sacīja.

—       Pols,— atkārtoja ārste un ierakstīja veidlapā.— Tagad, protams, jūsu īsto vārdu. Tas arī jāieraksta. Filips Kavens. Vai jums ir līdzi pase?

—   Jā.— Es iedevu viņai prasīto.

Viņa sameklēja numuru un ierakstīja veidlapā gan to, gan pases izdošanas vietu.

Es pievērsos Martina skaņu un vārdu krājuma sarakstam un izlasīju:

vauvau = suns, kaķis gogo = vista

guga = putns vai kādam «nav visi mājās» lbdlbd = labdien aga = paldies

Kad Martins pastiepj lūpas uz priekšu it kā skūpstam, viņš kaut ko grib.

Ja viņš nolaiž galvu uz galda vai starp ceļgaliem un vairs neskatās augšup, viņš jūtas apvainots.

—       Mātes īstais vārds? Viņa taču ir vāciete, un Morana ir viņas mākslinieces vārds, vai ne?— vaicāja Ruta Reinharde.

—       Suzanna Mankova,— es teicu.— Dzimusi Berlīnē 1935. gada 25. maijā.

Doktore Reinharde ierakstīja to veidlapā.

Es lasīju:

Kad Martins izbāž mēli, viņam gribas ēst vai slāpst.

'— Pastāvīgā dzīvesvieta?

Es pateicu, kāda ir Silvijas pastāvīgā dzīvesvieta.

Es lasīju:

Ja Martins norāda uz grīdu, tad parasti tas nozīmē metro, tuneli vai apakšzemes pāreju.

—       Pašlaik atrodas profesora Delamāra klīnikā,— sacīja ārste Reinharde, klaudzinādama rakstāmmašīnu.

Es salecos.

—   Paklausieties . . .

—       To neviens nedabūs zināt. Tas paliks aiz atslēgas. Uz visiem laikiem,— teica Sigrans.

—   Kur jūs patlaban dzīvojat?

Es pateicu. Ārste Reinharde pierakstīja.

Es lasīju:

Ja Martins ar vienu roku satver sev plecu, tas nozīmē skolu (skolas somu).

Ārste, klaudzinādama taustiņus, runāja:—. . .parakstīdams šo formulāru, dod piekrišanu visos iepriekš minētajos punktos, kas attiecas uz . . . Te mums arī jāraksta īstais vārds.— Viņa to izdarīja.— Barba — tā ir Barbara, vai ne?

—   Jā,— es teicu.

—. . .uz Barbaru Mankovu, kas dzimusi . . . kad un kur, monsieur Norton?

—       Tūkstoš deviņsimt sešdesmit otrā gada 5. septembrī Beverlihilā,— es sacīju.

Viņa pierakstīja, un es lasīju, nu jau pilnīgi sadulbis aiz dusmām un nevarības, gandrīz neapjēgdams, ko daru, piemēram, neapjēgdams, ka es kā mujķis lasu tik tālāk šo vecāku vēstuli.

Spārdīties ar kājām Martinam nozīmē vingrot.

—   Tā,— sacīja ārste Reinharde.— Ievesta slimnīcā . . .— Viņa rakstīja un runāja:—. . .tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pirmā gada 25. novembrī . . .

Es lasīju:

Ja jūs, mīļā ārstes kundze, varbūt nesaprotat, ko Martins grib teikt, lūdzu, iedodiet viņam līdzi zīmīti!

36

Ārste Reinhardes kundze droši vien bija pamanījusi, ka es joprojām blenžu uz šo vecāku vēstuli, tāpēc, ņemdama veidlapu ārā no rakstāmmašīnas, sacīja:— Tā ir no manas prakses Nirnbergā.— Tad viņa pasniedza man papīrus un lodīšu pildspalvu:—Lūdzu, parakstiet oriģinālu un kopiju. Ar savu īsto vārdu. Uz svītras apakšā pa labi.

Es paņēmu lodīšu pildspalvu. Mana roka tik stipri drebēja, ka rakstot biju spiests to atbalstīt ar otro. Taču paraksts tik un tā iznāca tikai švīkājums, gluži kā uz skolas tāfeles. Es nodomāju, ka šā vai tā līdz ar to parakstu savu nāves spriedumu. Nē, es domāju. Nav vis šā vai tā. Nedrīkst redzēt visu tik melnās krāsās. Barba var nomirt. Tad tas nebūs nāves spriedums. Barba var arī izķepuroties un kļūt pilnīgi vesela. Tad arī tas nav nāves spriedums. Protams, ja Barba izķepurosies un paliks dzīva apmēram tādā pašā stāvoklī kā šis Martins, tad nu gan tas ir mans . . . pag, pag, es nodomāju, vai tu, Kaven, esi jau pataisīts pavisam mīksts? Kāpēc tad tam vispār jebkuros apstākļos jābūt tavam nāves spriedumam? Ja ar Barbu notiks tāpat kā ar Martinu, tu ik mīļu bridi vari pazust kokos un . . .

Nē!— es nodomāju. Nē, ak nē, tad tu nevari vis nozust, Kaven! Tad tu būsi iesēdies peļķē un tur arī sēdēsi. Tātad nāves spriedums tas būs gan. Bet es tūdaļ nodomāju (allaž esmu bijis optimists, tiesneša kungs), ka pastāv tomēr divas pozitīvas iespējas pret vienu negatīvu. Divi pret vienu. Kas tad? Divi pret vienu. Ja ārsti nokļuvuši uz pareizā ceļa, tad pilnīgi var būt, ka viss izies pa godam. Vai arī — Barba atstieps kājas. Abos gadījumos es Silvi-

jas acīs izskatīšos pēc visnesavtīgākā pārvaroņa, kāds neesmu izskatījies nekad savā mūžā.

Ārste bija pārlasījusi veidlapas un tagad pasniedza tās doktoram Sigranam. Sis tips, ne vārda neteicis, pamāja kolēģei sveicienu un izgāja no istabas. Kamēr vērās durvis, es dzirdēju skalu vīrieša balsi:—. . .trīs ķīlnieki ir sirds slimnieki, divi — cukurslimnieki, taču nav nekādu . . Durvis aiz Sigrana bija aizvērušās. Es palūkojos ārstē. Pirmo reizi pēc iepazīšanās es pa īstam paraudzījos viņai sejā.

Tiesneša kungs, man vēl šobaltdien trūkst īsto vārdu, lai attēlotu šo seju tā, ka jums rastos par to kaut daļēji pareizs priekšstats, it īpaši tas nav iespējams tāpēc, ka toreiz, tanī rītā, es domāju un jutu pavisam citādi — kā, to taču es aprakstu šai ziņojumā. Varu jums apliecināt, tiesneša kungs: tajā rītā man laikam nekas nebija vienaldzīgāks par šīs Nirnbergas ārstes Rutas Reinhardes kundzes seju. Un tas, ko es varu pateikt par šo seju šodien, par spīti manī notikušajām lielajām pārmaiņām, ir nepietiekams, ai, pavisam nepietiekams. Taču es mēģināšu.

Rutai Reinhardei ir kastaņbrūni mati, ko viņa nēsā diezgan īsi apgrieztus. Viņai ir kastaņbrūnas acis ar brīnumgarām skropstām. Sejas āda ir ļoti gaiša un tīra. Mute liela. Vaigu kauli — izcilni un piešķir sejai slāvisku izskatu. Rutai ir skaisti zobi, mazas ausis, kas cieši pieguļ galvai, un mazs, taisns deguns.

Viņai ir — es meklēju vārdu, kas būtu vismaz kaut cik atbilstošs,— nu jā, laikam visdisciplinētākā seja, kādu es jebkad esmu redzējis. Gudra seja, kurā var saskatīt ļoti lielu inteliģenci, iecietību un spēju iejusties pat vēl ļaunākos notikumos. Skumja seja, tiesneša kungs. Skumja kā to cilvēku sejas, kuri redzējuši daudz ciešanu un dzīvojuši tām līdzi. Tomēr joprojām spēka pilna. Es neesmu nekad redzējis šo ārsti sarunā ar pieaugušajiem smejamies; tiesneša kungs. Sarunās ar bērniem es redzēju viņu tikai, vienmēr, ikvienā piemērotā gadījumā smejamies. Tagad, kad es rakstu, 1973. gadā, Ruta Reinharde ir trīsdesmit piecus gadus veca un neprecējusies. Kā viņa. man vēlāk reiz teica, viņai, protams, laiku pa laikam bijuši romāni ar vīriešiem, ja šie vīrieši viņai patikuši. Turpretī pēc zināšanām, pētījumiem, patiesības Ruta tiekusies ne laiku pa laikam, bet allaž. Viņai pašai nav bērnu, taču es atceros, ka viņa man reiz teica: «Visi bērni,

ko atved pie manis, ir mani bērni! Ikviena izveseļošanās dara mani laimīgu, dara bagātāku. Ikviena pasliktināšanās, ikviena nāve dara mani nelaimīgu, dara nabagāku, un ir pilnīgi vienalga, vai man jāārstē puslīdz normāli bērni vai arī tādi, kurus pirmoreiz ieraugot arī man papriekš divreiz jāaizver acis.»

Ruta Reinharde nav skaista šī vārda parastajā nozīmē, proti, kā Silvija Morana,— šodien es to visu varu novērtēt (tikai joprojām ar nožēlojami nabadzīgiem vārdiem!). Vienā ziņā — ar saviem smiekliem — viņa ir pārāka par visām man pazīstamajām sievietēm. Viņas smiekli nāk no sirds, tie ir visbrīnišķīgākie smiekli, kādus es jebkad esmu dzirdējis. Bet viņa smejas vienīgi bērnu sabiedrībā. Slimu bērnu sabiedrībā. Siem smiekliem ir tik liela vara, ka pat visslimākie no slimajiem, spastiķi, kas savā attīstībā ir galīgi atpalikuši, piebiedrojas Rutas smiekliem,— vēlāk es to bieži novēroju.

Jums dursies acīs, tiesneša kungs, ka es šo ziņojumu rakstu divos stilos: tādā kā tagad — un tad atkal izaicinošā, rupjā, cūciskā stilā. Acīmredzot es nejaudāju saglabāt sev raksturīgo stilu, tēlodams tos, kas mīt tumsā (es par tiem runāju sākumā), tēlodams nenogurdināmos un nesavtīgos, tos, kam šai «pasaulē, kura pastāv līdzās», par kuru man līdz tam nebija ne jausmas un kuru es tad mācījos pazīt, nekas nespēj laupīt drosmi. Es rakstu, nē, man rakstās citādi. Pēc Rutas Reinhardes es sastapu vēl daudzus viņai līdzīgus cilvēkus. Viņa bija pirmā. Es izlūdzos piedošanu, ja tas, kas man tagad vēl jāsaka, izklausīsies patētisks. Es runāju un rakstu vienīgi to, ko šobrīd patiešām izjūtu.

Ruta Reinharde ir sieviete, kas atdāvā visu. Viņai ir vienalga, ko viņa apdāvina. Viņai svarīga ir pati dāvināšana — un šai gadījumā tas nozīmē palīdzību. Un tas nozīmē: viņa atdāvā sevi pašu. Es līdz savai nāves stundai domāšu par šo Rutu Reinhardi kā par sievieti, kas — no tā es baidos — visu laiku bez apstājas dod vairāk, nekā piejauj saprāts,— un darīs to līdz savai nāves stundai.

Lai sacītais, tiesneša kungs, sniedz jums — gan ļoti nepilnīgu — priekšstatu par šo sievieti, kurai es sēdēju pretī viņā—1971. gada 25. novembrī Sentbernadetes slimnīcā Parīzē. Priekšstatu par Rutu Reinhardi . . .

—   Pateicos jums, Reinhardes kundze,— es saciju, kad Sigrans bija atstājis kabinetu.— Kas gan šim ārstam ir pret mani? Es taču viņam neko neesmu nodarījis! Kāpēc viņš tā pret mani izturas?

—  Arī ārsti ir tikai cilvēki, monsieur Norton,— teica Ruta Reinharde.— Doktors Sigrans bija divpadsmit gadus precējies. Viņiem bija dēls, spastiķis. Gāja gadi, bet doktors Sigrans vēl tvērās pie cerības salmiņa, ka dēla veselība cik necik uzlabosies — kaut mazdrusciņ uzlabosies. Tad, pirms diviem gadiem, viņš bija spiests atzīt, ka dēla veselība nemūžam neuzlabosies pat ne par mata tiesu. Viņš ir ārsts, viņš zina. Dēla slimība ir pilnīgi bezcerīgs gadījums.

—   Man žēl,— es noteicu.

—   Doktors Sļgrans ar to samierinājās — varonīgi samierinājās.— Ārste spēlējās ar jēriņu.— Iedomājieties stāvokli, monsieur Norton: Sigrans vada klīniku, kas palīdz šādiem bērniem — dažus aizlaiž mājās veselus, citus ar uzlabotu veselību —, bet pašam viņam ir bērns, kas līdz savai nāves stundai būs nožēlojams dzīvības kamoliņš, nespējīgs pat uz niecīgāko patstāvīgo soli.

—  Tagad es saprotu,— es teicu.

—   Nē, vēl jūs nesaprotat, monsieur Norton! Pirms pusgada doktors Sigrans atklāja, ka viņa sieva jau ilgu laiku krāpj viņu ar citu vīrieti, ka viņa ienīst savu kroplo bērnu un atstāj to novārtā. Otrs vīrietis — tas bija šīs nabaga sievietes patvērums.

—  Jūs teicāt «nabaga»?

—   Protams, monsieur Norton. Skaidrs, ka viņa bija nabaga sieviete. Nabaga izmisusi sieviete. Nekad nedrīkst cilvēku pārāk ātri notiesāt. Visu laužu rīcībai ir savi iemesli. Doktora Sigrana sievai uzdeva nervi. Kad virs prasīja no viņas paskaidrojumus, ar sievu droši vien bija nelāgi. Viņa pateica, ka nevarot bērnu vairs ciest un — jā— viņai esot cits vīrietis. Jau tai pašā naktī viņa atstāja kopējo dzīvokli un aizgāja pie sava mīļākā. Laulību šķīra. Bērnu atstāja doktoram Sigranam, kas tagad pēc darbdienas beigām brauc mājās pie sava nedziedināmi slimā puisēna.

—  Tagad es saprotu.

—   Jūs joprojām vēl nesaprotat,— Ruta sacīja.— Vīrietis, pie kura aizgāja Sigrana kundze, ir krietni jaunāks

par doktoru Sigranu. Bagāts, izlutināts puisis. Tādus dēvē par zelta jaunatni, vai ne? Mantojis daudz naudas. Sigrana kundze tagad dzīvo ar viņu, palaikam Parīzē, palaikam Kotdazīrā. Vīram viņa ir zudusi. Mīļākais vienmēr dzīvojis no svešas naudas un tādā pašā garā turpina uz priekšu.

—   Tāpat kā es,— es sacīju.

—  Tā nav mana darīšana. Es negribēju neko citu kā vienīgi jums paskaidrot, kāpēc doktors Sigrans — brīnišķīgs cilvēks — tā izturas pret jums, monsieur Norton. Ja doktoram Sigranam nebūtu tā iznācis ar sievu — un vēl tieši ar tādu vīrieti —, viņš nemūžam nebūtu izturējies pret jums tik aizskaroši.

Taisni šinī brīdī kāds, īsi pieklauvējis, atrāva vaļā • durvis. Pa tām pabāza galvu kāds ārsts un aizelsies nobēra:— Ruta, tagad teroristi paziņojuši: ja nedabūšot neko ēdamu un dzeramu, sākšot, tūdaļ izrēķināties ar ķīlniekiem un . . .— viņš aprāvās.— Piedodiet! Es nezināju . . .— Durvis atkal aizvērās.

Šķita, ka Ruta traucējumu vispār nav manījusi. Viņa paliecās uz priekšu.— Klausieties uzmanīgi: vairums cilvēku šai jomā gluži vienkārši neorientējas — viņiem trūkst pieredzē un pārdzīvojumos gūtās izpratnes.— Viņa uz mirkli apklusa.— Izpratnes,— viņa vēlreiz atkārtoja.

—  Tas ir, cilvēki nezina, kā ar garīgi slimiem bērniem — lūdzu, nenobīstieties, tiek darīts viss, lai Barba būtu atkal vesela, taču viņas reaģēšanas veids līdz šim ir tipisks —, kā ar šādiem traumētiem bērniem lai apietas. Daudzreiz cilvēki šai jomā izsitas no pareizajām sliedēm vienīgi tāpēc, ka ir galīgi apjukuši. Cilvēki katrā ziņā ir līdzjūtības pilni. Viņi katrā ziņā tūdaļ atskārš, ka viņiem ir darīšana nevis ar neaudzinātu, bet ar slimu bērnu. Taču viņi nezina, kā izturēties! Vai saprotat?

—   Jā, ārstes kundze.— Tagad mēs runājām vāciski.

—  Vai nu viņi apzināti skatās platām acīm uz bērnu, tāpēc ka neko tādu vēl nav redzējuši, vai arī viņi Šādu būtni jau kādreiz ir redzējuši un zina, ka uz to «nedrīkst» skatīties platām acīm. Tā ir tikpat nedabiska izturēšanās, un vecāki, kam uzbrukusi šī nelaime, tūdaļ uzskata to par noraidījumu.

—   Es saprotu.

—  Es savos priekšlasījumos allaž saku: būtu tik svarīgi cilvēkiem parādīt — tādos praktiskos piemēros kā «Tā arī var darīt!»— kā pret psihiski slimiem bērniem izturēties

dabiski. Es zinu, tas ir ļoti grūti, jo daudzi no šiem bērniem izskatās zināma mērā neparasti, kustas neparasti, uzvedas neparasti, ir zināmā mērā atbaidoši. Tā ir liela problēma.— Viņa nopūtās.-^ Bet mans uzskats ir. ka tikai tā var cilvēkus atbrīvot no vainas apziņas un neveiklības, ko viņi. izjūt pret 'šiem bērniem. .Kāpēc. jūs manī > tāskatāties, ’ Nortoria kungs? ' . - . ' . ..

Es saviļņots atteicu-(patiešām pirmo reizi mūžā es jutos īsti saviļņots, tiesneša kungs, tik saviļņots es neesmu bijis pat savu vecāku nāves gadījumā un arī nevienā citā brīdi):—Tāpēc, ka tas mani tik ļoti pārliecina,ārstes kundze.

—  Labi,— viņa sacīja.— Redzat, riebums, pretīgums, noraidījums . . . patiesībā tas viss ir tikai nevarība, ko izjūtam pret šiem bērniem, tās ir sekas no vainas apziņas, jā, • vainas . apziņas, jo cilvēļki gluži vienkārši nes.pēj izprast . . .—-«Izprast»— tas acīmredzot bijaRutas Reirihardes iemīļotais vārds.—Tā kā es neizprotu un tāpēc jūtos vainīga, es. reaģēju nikni! noraidoši, bramanīgi . . .— Viņa palūkojās uz daudzajām raibajām rotaļlietām, kas atradās istabā, un viņas balss kļuva klusāka:—Protams, bieži vien tā ir tikai neapdomība .. .—Viņa nokāra galvu.— Un piedevām vēl daudzi vecāki saņem citu briesmīgu sodu. Izjūk laulības — kā doktoram Sigranam —, vainas apziņa kļūst nepanesama un izmisums tāpat. Vai zināt, cik tādu vecāku nokļūst alkohola varā? .Vai zināt, cik daudzi izdara pašnāvību? Sevišķi, ja viņi atsakās no saviem bērniem, atgrūž tos vai noslēpj nopasaules… Neviens no šiem vecākiem neiziet sveikā nesodīts, ja neatrod ceļu atpakaļ. —Viņa piecēlās un sāka staigāt pa pieblīvēto kabinetu starp daudzajām rotaļlietām, rokas sabāzusi baltā uzsvārča kabatās, stetoskopam kūļājoties uz krūtīm.— Mums jānonāk tiktāl, Nortona kungs, lai mūsu sabiedrība atvērtu durvis un bez kādiem, iebildumiem uzņemtu savā vidū arī tos cilvēkus, kuri nekad nespēs veikt tikpat daudz cik veselie . . .

Mans Dievs, es nodomāju, to visu teica Silvija toreiz Montekarlo, to visu Rods Brekens bija viņai uzrakstījis, un es to tagad pārdzīvoju! .

—  Mūsu pasaule,— Ruta Reinharde turpināja,— tikai tad būs pilnīga — un tam jābūt apgaismošanas mē.rķim —, ja tajā būs arī vieta veciem, nevarīgiem ļaudīm, garīgi traumētiem bērniem, akliem, kurliem, psihiski slimiem, blandoņiem — vienalga; kam. Tikai' tad tā būs laba

pasaule, ja veselais zinās: nav ne mans nopelns, ne mans gods, ka es esmu vesels! Tikpat labi es varētu būt slims kā šis bērns. Un turklāt: es esmu ari atbildīgs, lai slimos saprastu ne tikai te,— viņa norādīja sev uz sirdi,. .bet arī te . . .— viņa norādīja sev uz pieri.— Sī ircerība, ko es loloju. Taču šī cerība, Nortona kungs, paredzkādu priekšnoteikumu: citādu domāšanas veidu! Jāatmfet uzskats, ka tikai tas ir cilvēks, kas kaut ko pelna un kaut ko veic! Sī nostāja savā tagadējā pastāvēšanas veidā ir necilvēciska un cilvēka necienīga!

—       Jā,— es sacīju.— Bet kā nu ir ar Barbu? Man ir sajūta, ka briesmas ir ārkārtīgi lielas.

Viņa klusēja.

—  Atbildiet! Vai mans minējums ir pareizs?

—       Iespējams, ka tas ir pareizs, Nortona kungs. Es jums nemelošu. Meitenīte ir ļoti slima. Es. jums teicu, ka-te dara visu, lai viņu izdziedētu. Tomēr…— Viņas balss aizlūza.

—   Tomēr tas ir maz ticams,es pabeidzu.

Viņa klusuciezdama ielūkojās man tieši acīs, tad lēni nolaida galvu.

—   Paldies,— es sacīju.

—   Par ko jūs pateicaties?

—   Par to, ka jūs pasacījāt man patiesību.

38                                              . .

Un pār Parīzi joprojām trakoja vētra.

Saule bija nozudusi, debesis — tumšas. Lejā, pagalmā, es redzēju kailus, melnus kokus. Ruta nospieda rakstāmgalda lampas pogu. Iedegās gaisma.— Jūs, Nortona kungs,— viņa teica,—^ esat savas vides un audzināšanas produkts. Es nemūžam neatļaušos kritizēt jūsu kopdzīvi ar Silviju Moranu. Manuprāt, ka minētās audzināšanas un vides produkts jūs nemaz nevarējāt iet citu ceļu.

—       Šodien, kad doktors Sigrans mani pamodināja, jūs teicāt, ka priecājoties ar mani iepazīties.

—  Tā jau arī bija.

—   Kāpēc?

—       Tāpēc, ka jūs atvedāt Barbu. Tāpēc, ka jūs nakti nogulējāt uz sola. Tāpēc, ka jūs gluži vienkārši nelaidāties lapās un nevairījāties arī no atbildības.

—   To taču es nevarēju!

—   Cilvēks ir spējīgs gan uz jebkuru netīru, gan uz jebkuru skaistu rīcību,— teica Ruta Reinharde.— Jūs palikāt pie Barbas, Nortona kungs. Par to es priecājos. Tāpēc es jutos laimīga, ar jums iepazīdamās. Jo no visiem ilustrēto žurnālu aprakstiem man bija radies par jums pavisam cits priekšstats.

—  Varu iedomāties,— es sacīju.

—   Mēs visi reaģētu pavisam citādi, ja zinātu citu cilvēku likt'eņus. Es apņēmos, kad paliksim vieni, pateikt jums savus uzskatus par Silviju Moranu un to, ko viņa atļāvās sacīt tur, Montekarlo ģērbistabā.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka es Silviju Moranu pilnīgi saprotu,— atteica ārste Ruta Reinharde no Nirnbergas.

Es platām acīm'skatījos viņā.

-— Pirmām kārtām: tas, ko Silvija Morana runāja televīzijā, bija uzrakstīts priekšā, vai ne? Viņa to norunāja kā liela aktrise, kas viņa arī ir. Kāpēc viņa vispār ielaidās šai pasākumā? Tāpēc, ka viņai iestāstīja: tā būšot milzīga reklāma, kāda gadoties tikai reizi mūžā. Nu, Silvija Morana strādā kinorūpniecībā, kāpēc lai viņa neuzklausītu savus padomdevējus? Ko jūs zināt par Silviju Moranu? Ko jūs īstenībā par viņu zināt, Nortona kungs?

—  Domāju, ka puslīdz visu.

—  Es gan tā nedomāju! Vai jūs mīlat Silviju Moranu, Nortona kungs?

—   Es . . . Protams, ka mīlu Silviju!

—   Protams, ka jūs Silviju nemīlat'. Nekad neesat viņu mīlējis! Nekad nemīlēsit! Tādās attiecībās kā jums ar Silviju Moranu mīlestība nav iespējama,— Ruta Reinharde teica. Es klusēju.— Tātad jūs par viņu arī nekā nezināt. Nezināt izšķirīgo. Nezināt, kāda viņa īstenībā ir.

1 — Bet vai jūs zināt?

—   Domāju, ka varu to labi iztēloties,— Ruta Reinharde teica.— Silvija Morana ir visā pasaulē pazīstams priekšstats. Preču marka. Jau tāpēc vien viņa ir neparasta sieviete, neparasts cilvēks. Pasaule un arī jūs — jā, jā, Nortona kungs, ticiet man, arī jūs — pazīstat Silvijā Moranā vienīgi to, kas redzams, lomu, ko viņa tēlo visu mūžu, kas viņai jātēlo, jo viņa ir tik spoža zvaigzne. Kā lai es to paskaidroju? Es, jūs, visa pasaule redz tikai plakātu ar Silvijas Moranas attēlu pie reklāmu stabiem un pie kinoteātriem, redz tikai krāsainās fotogrāfijas uz

ilustrēto žurnālu vākiem un viņas attēlu uz televīzijas ekrāniem . . . ārējo čaulu . . .— Viņai taisnība, es satrūcies nodomāju. Silvijā es pazīstu tikai ārišķības. Man ienāca prātā spokainā aina profesora Delamāra klīnikā, kad viņa, nevarēdama redzēt, bija ņēmusies taustīt savas dārglietas.— Sī sieviete nemaz nespēj būt tāda, kāda gribētu! Doktors Sigrans bija netaisns pret Silviju Moranu — viņa rīcības izskaidrojumu jūs tagad zināt. Taču vajag papūlēties, lai mēs nebūtu netaisni. Vienmēr jāmēgina atrast izskaidrojumus, izskaidrojumus un aizbildinājumus, Nortona kungs.

Es nezinu, kas man uznāca, bet es pateicu šai sievietei, kuru tikko pazinu, par sievieti, no kuras līdzekļiem dzīvoju:— Bet, piedodiet, tas, ko Silvija teica tur, gērbistabā, taču bija gluži vienkārši pretīgi!

—  Daži cilvēki uzvedas pretīgi, tāpēc ka ir nelaimīgi, Nortona kungs,— Ruta Reinharde uz to atbildēja.

—   Vai jūs varat šo naida uzliesmojumu piedot?

—  Es varu to piedot un saprast, Nortona kungs. Moranas kundzi faktiski piespieda uzstāties ar šo runu — jā, jā, viņu piespieda to darīt! Jūs un šis misters Brekens, un Holivudas filmu sabiedrība—un vai es zinu, kas . vēl. Viņu piespieda runāt, pat nemaz nepūloties pajautāt, vai viņa piekrīt tam, kas viņai jārunā. vai tās ir arī vrnas domas. Un neaizmirstiet, Nortona kungs, ka Barba toreiz bija vesels bērns!

—  Un tagad Barbai ir tieši tā slimība, kuras sekas Silvijai šķita tik atbaidošas!

—   Silvija Morana ir kinozvaigzne! Viņai jādara, ko viņai liek, vai viņa grib vai ne! Vai tas nav šausmīgi, Nortona kungs? Kas viss notiks, ja Moranas kundze atteiksies darīt to, ko pavēl studija vai kāds cits? Bailes par turpmāko karjeru, kam jāturpinās! Bailes atpalikt! Bailes no intrigām! Ka viņai vairs nedos lomas! Kas vēl, Nortona kungs? Droši vien vēl daudz kas cits! Silvija Morana toreiz atradās briesmīgā stāvoklī — ko nu vēl runāt par to briesmīgo stāvokli, kādā viņa atrodas šobrīd. Un arī turpmāk viņai vienmēr vajadzēs būt plakātam! Plakātam, Nortona kungs!

Redzat, tiesneša kungs, tas bija brīdis, kad es iepazinu «pasauli, kas pastāv līdzās», šos cilvēkus, kas paliek ēnā.

—  Tātad pēc uzstāšanās, izsmēlusi visas savas savaldīšanās spējas, viņa ienāca šai ģērbistabā,— sacīja ārste, kuras vārdi mani arvien vairāk un vairāk ietekmēja.

—   Viņa jutās apkaunota, jo bija atģidusi savu lielo atkarību, no kuras nevar atbrīvot nekāda slava,— jo cilvēks slavenāks, io viņš atkarīgāks!— nu, un jūs pats zināt, ka izturas cilvēki, kas jūtas ļoti nokaunējušies vai ko citi nežēlīgi apkaunojuši,— viņi kļūst agresīvi! Un tieši tāda un ne citāda kļuva Moranas kundze. Es ļoti labi saprotu, Nortona kungs, ka tāds cilvēks kā Silvija Morana, kuras eksistence ir atkarīga no noteikta, par viņu izveidota priekšstata — šajā gadījumā šai priekšstatā ietverta arī Barba —, ka viņa nespēj paciest domu par psihiski slimiem bērniem, kaut vai tikai aiz māņticības, aiz bailēm, ka piesauks nelaimi! Piedodiet, no priekšstata par Silviju Moranu ir atkarīgi arī viņas ienākumi, atkarīgi viņas honorāri, esat atkarīgs jūs. Piedodiet. Es sacīju vienīgi patiesību, jūs taču nejūtaties aizvainots, vai ne?

—   Protams, ne.— Es tiešām nebiju aizvainots. Sīs sievietes vārdi mani neaizvainoja.

—   Un, kā man šķiet, jāņem vēl vērā, ka Moranas kundze jūs patiešām mīl — lai cik negatīvas šīs attiecības citādi izskatītos. Nortona kungs! Sieviete, kuras dzīve pirmām kārtām pamatojas uz viņas ārējo izskatu! Uz viņas bērna izskatu! Sieviete ar tik sarežģītu dzīvi! Šodien te — rītu tur! Tikai retumis mājās! Vienmēr citās zemēs, citās viesnīcās! Sieviete, kas tik smagi strādā! To visu un droši vien vēl daudz ko citu, Nortona kungs, Silvija Morana laikam bija atģidusi Montekarlo. Es nespēju viņu nosodīt. Un kā jau teicu: jūs viņu nemīlat. Tātad jūs vispār neko nezināt par viņu!— Ruta Reinharde pēkšņi nodūra galvu un sacīja:—Kurš cilvēks tad patiešām zina kaut ko par otru — lai arī nez cik stipri to mīlētu?

39

Tanki. Līdz zobiem apbruņoti kareivji maskēšanās tērpos. Tukša iela …

Tas bija pirmais, ko es ieraudzīju šajā 1971. gada 25. novembrī ceturksni pirms divpadsmitiem dienā, ienākdams no «Le Monde» 419. apartamenta priekšnama salonā. Apdullis aiz noguruma, es biju atbraucis no Neijī uz centru. Biju ārstei Reinhardei pateicis, ka vakarā atgriezīšos. Kopš tā brīža staigāju apkārt ar tumšām brillēm.

Viens no dienas portjē bija man paskaidrojis, ka četrsimt deviņpadsmitā apartamenta atslēga nekarājoties pie dēļa, droši vien tur esot misters Brekens, doktors Volkens, bērnumeita vai visi kopā. Tas bija mani pārsteidzis, taču es neko nesacīju. Piegājis pie apartamenta durvīm, redzēju, ka tās aizslēgtas. Konstatēju, ka atslēga ir iekšpusē. Tātad jāklauvē. Klauvēt vajadzēja visai ilgi un visai skaļi, līdz Klarisa atvēra. Viņa uzlūkoja mani kā spoku, acis viņai bijā piesarkušas, viņa drebēja kā apšu lapa un atkāpās atpakaļ. Viņai aiz muguras es redzēju televizoru: tankus, līdz zobiem apbruņotus kareivjus maskēšanās tērpos . . .

—   Kas ar jums noticis?

—   Es . . . es laikam biju piemiguši. . .

—   Ko jūs te vispār darāt?

—  Misters Brekens sacīja, lai es paliekot te, ieslēdzoties un atverot tikai tādam cilvēkam, kura balss man esot pazīstama. Un tad es ieslēdzu televizoru, lai izklaidētu domas, un iemigu, un tad … un tad . . .— Klarisa apsviedās apkārt, ieskrēja atpakaļ salonā un raudādama atmetās atzveltnes krēslā.

Es aizslēdzu durvis un devos viņai pa pēdām. Televīzijas pārraidei gandrīz nepievērsu uzmanību.

—   Klarisa!

Klarisa čurnēja krēslā, drebēdama, šņaukādamās, vīstīdama rokās mutautiņu.

—   Kur ir Brekens? Kur doktors Volkens?

—   Dzenas pakaļ tiem neģēļiem.

—   Kādiem neģēļiem?

—  Tiem, kas mani pārsteidza.— Šņuksti.— Sie nelietīgie plukatas.

Es sagrābu Klarisu un ņēmos purināt tā, ka galva kratījās uz priekšu un atpakaļ. Man jau sametās raibs gar acīm, tik liels bija nogurums.— Kādi nelietīgie plukatas?— es uzbrēcu. — Nolādēts, runājiet jel reiz!

—. . .pa šo laiku satiksme iekšpilsētā ir pilnīgi apstā . . .— Es apcirtos, izslēdzu nolāpīto televizoru un vēlreiz uzkliedzu:—Tūlīt stāstiet!

Nu jā, un tad, vārdiem mijoties ar raudām, šņākāšanu, vaimanām, atklājās . . .

—  Šonakt mēs visi trīs gulējām te, jūsu apartamentā, Kavena kungs … un tad, no rīta, kad jūs bijāt piezvanījis no slimnīcas, visi jutāmies, protams, pilnīgi satriekti. Un

misters Brekens sacīja, ja esot tik Jauni, viņam tūlīt jāzvanot misteram Gincbērgeram.— Džo Gincbērgeram Holivudā, «Seven Stars» prezidentam, kura sabiedrībai Silvija strādāja. Brekens bija rīkojies pareizi. Tikai tobrīd viņš vēl nebija zinājis, cik ļauni viss iegrozījies. Dabiski, ka viņš negribēja pieteikt savu transatlantisko sarunu te, no viesnīcas . . .

—  Dabiski, ka ne.

—   . . .un tā nu viņš aizbrauca uz galveno pastu.— Klarisa elsoja.

—  Un tad? Tālāk!

—  Un doktors Volkena kungs pēkšņi cieši iemiga, tur, uz dīvāna . . . —(Tieši tāpat kā es pavisam negaidot cieši iemigšu, es nodomāju.)—. . .un tā nu es aizgāju uz savu istabu, jo ari gribēju mazliet atgulties, un savā istabā ieraudzīju šos trīs neģēļus . . .

—  Kādus neģēļus?

—   Žurnālistus . . . presi . . . Vienu fotogrāfu, divus žurnālistus . . . Man šķiet, ka viņi bija ienākuši gluži vienkārši pa vestibilu. Priekšpusdienās tur, lejā, tak vienmēr ir liels laužu pieplūdums, un tā nu viņi tika augšā pie manis . . .

—   Ko nozīmē — augšā pie jums? Kā viņi iekļuva jūsu istabā?

—   Biju piemirsusi to aizslēgt. Viņi man teica, ka zinājuši, kur es dzīvoju. Mēs taču šai viesnīcā dzīvojam vienmēr vienās un tajās pašās istabās, vai ne?

—  Un jūs savējo bijāt atstājusi vaļā?

—  Jā.

—   Stulba kas stulba!— Viņa sāka atkal bingāt.— Piedodiet! Es tā nedomāju, Klarisa. Nervi. Kas tad notika?

Klarisa negaidot krampjaini pieķērās man klāt.

—   Kas tad notika?— es jautāju un ņēmos glaudīt Klarisas matus. Patiešām. To es darīju. Domāju: varbūt tā viņa kļūs atkal normāla.

—  Tad viņi man prasīja, kas šeit notiekot. Un es sacīju, ka te nekas nenotiek.— Tagad Klarisa sāka bērt vārdus kā pupas.— Un viņi teica: negvelz niekus, skaidrs, ka te kaut kas notiek, mēs no tevis visu izdabūsim, par to tu vari būt droša, mazā . . .— Viņa ievilka elpu un mazliet savaldīgāk turpināja:— Un viņi prasīja, kur esot Barba. Un kur esot jūs. Un misters Brekens. Un kāpēc doktors Volkens guļot četrsimt deviņpadsmitajā apartamentā uz dīvāna. Un

kāpēc guļamistabā esot gulēts tikai vienā gultā, aizkari aizvilkti un naktslampa stāvot uz grīdas.

—      Pag, pag! Vai tad viņi bija ari četrsimt deviņpadsmitajā?

—  Ja. Es neaizslēdzu.

—  Kāpēc ne?

—     Tāpēc, ka citādi tak doktors Volkena kungs pamodies nevarētu tikt laukā.

—      Viņš būtu varējis jums piezvanīt, Klarisa.—(Augstais Dievs debesis!)

—     Jā, tiesa gan . . .— Atkal asaru straume.— Tas man neienāca prātā.

—  Kā tie trīs vispār bija uzoduši, ka te kaut kas notiek?

—  To es ari viņiem jautāju.

—  Un ko viņi sacīja?

—      Kāds, kas strādā apakšstāva veikalos, nakti redzējis piebraucam ātrās palīdzības mašīnu un ari jūs, Kavena kungs . . . Un piezvanījis viņu avīzes redakcijai . . . Tur par tādiem mājieniem maksājot piecdesmit franku . . . Un tā nu viņi no rīta steigušies šurp . . . Nakti viņi nevarējuši atnākt. Tad būtu vestibilā aizturēti . . .

—  Un tālāk?

—      Un tad viņi taujāja, taujāja un taujāja!. Un es atkal nespēju valdīt asaras, un to tas viens nofotografēja . . . Pārējie divi sacīja, ka viņš vispār visu nofotografējis . . .

—  Ko vēl?

—      Četrsimt deviņpadsmitajā guļošo doktoru Volkenu. Un gultu. Un naktslampu uz grīdas. Un vienu ampu.lu, kas tur palikusi,— tā viņi man teica. Viņi neparko neatlaidās! Piedāvāja man naudu! Gandrīz veselu stundu negāja prom.

Lēni, lēni glaudīdams viņai muguru, es vaicāju:—Un jūs? Ko jūs teicāt?

Klarisa izslējās, palūkojās mani'ar asaru aizmiglotām acīm un pēkšņi pavisam mierīgi pavēstīja:—Es neizpaudu nevienu vienīgu vārdu, Kavena kungs, to es zvēru pie savas mūžīgās svētlaimes.— Klarisa bija dievbijīga. Ja viņa ko tādu sacīja, tad varēja ticēt.

—      Krietnā Klarisa,— es teicu.— Labā Klarisa. Paldies, mīļā Klarisa.— Izvārgusi, drebēdama viņa pieliecās man pavisam klāt, ieskatījās acīs un pēkšņi uzspieda savas lūpas manējām. Es jau allaž tiku baidījies, ka arī Klarisa manī ieķersies. Tagad nu bailes pēdīgi bija uzveikušas sirdsapziņas pārmetumus.

Ko man bija darīt, tiesneša kungs? Atgrūst viņu? Patlaban taču es nedrīkstēju iemantot ienaidniekus! Tāpēc es arī noskūpstīju viņu, pūlēdamies darīt to pēc iespējas ātri un īsi. Tas bija diezgan grūti, taču beidzot izdevās. Viņa sēdēja man blakus_ uz platā krēsla, rokas joprojām apvijusi man ap kaklu, un nez cik reižu atkārtoja, ka neesot izpaudusi neko, itin neko. Un.es ticēju ikvienam vārdam. Arī šiem.—Es tā nekad neesmu darījusi, Filip. Vēl nekad! Bet es tevi mīlu. Iemīlēju no pirmā acu uzmetiena. Man tā bija elle, man tā ir elle, Filip!

—  Kavens,— es sacīju.— Mans vārds ir Kavens. Tāds ir mans vārds. Ir jauki apzināties, ka tu mani mīli, Klarisa. Tikai tā ir pavisam neiespējama mīla, to taču tu sapratīsi. Mana sirds un dvēsele nu reiz pieder Silvijai. (Tā es noskaitīju vārds vārdā, tiesneša kungs. Tā rīkoties mani mudināja savi iemesli.. Klarisa bija no tām. uz kurām iedarbojas tikai šādi izteicieni.) * '

Tie āri tūdaļ iedarbojās. . •

—  Protams . . . Es jau to ņemu vērā . . . Kaut ari man tādēļ būtu jāiznīkst no pasaules… Es vienmēr esmu ņēmusi to vērā, vai ne. . . Piedodiet man, ko es nule darīju, Kavena kungs . . .

—  Ko jūs runājat, Klarisa!

—  Jūtas guva virsroku!—(Tā viņa teica vārds vārdā. Tāda nu viņa bija, jūs saprotat, tiesneša kungs.)— Nemūžam neļaušu vairs neko nomanīt, zvēru to pie Svētās Jaunavas. Lai cik'man būtujācieš. ;

—  Jā, jā. Un kā tas ar šiem draņķa reportieriem beidzās?

—  Misters Brekens atgriezies no pasta, iegājis četrsimt deviņpadsmitajā, ieraudzījis tur guļam doktoru Volkena kungu un viņu pamodinājis. Abi sākuši mani meklēt — un atrada šeit ar tiem trim vīriem. Misters Brekens tūlīt aptvēra, kas noticis. Tie trīs ari aptvēra — un metās ārā, bet misters Brekens un doktors Volkena kungs aizdrāzās viņiem pakaļ. . .

—  Vai jūs zināt, no kuras avizes šie trīs bija?

—  Nē, to vini man neteica.

—  O . . .

—  Misters Brekens sacīja, ka viņam vajagot viņus noķert tepat viesnīcā vai uz ielas, vismaz pirms viņi tiekot līdz redakcijai.

—  Kad tas bija?

—      Pirms . . . varbūt, pirms kādas stundas … es labi nezinu.

—  Ko tad jūs pēc tam darījāt?

■—Es/biju tik briesmīgi uztraukta un mani mocīja tādas bailes, ka es aizgāju atpakaļ už četrsimt, deviņpadsmito un skatījos, televizoru -^par tiem ķīlniekiem. Lai izklaidētos.

-   — Un skatoties _ jūs . iemigāt,'— es sacīju..-^-Vienalga. •Galvenais, kaut, Breke'ns tos trīs notvertu. Galvenais,'.kaut Barba izķepurotos.

To man nevajadzēja teikt. Kā drīz vien izrādījās, es ar to pieļāvu nelāgu kļūdu. Bet es biju tik drausmīgi noguris, tiesneša kungs, ka gandrīz vairs nesamanīju, ko runāju.

—  Kā — izķepurotos? Vai tad ir tik slikti?

Un tad es pieļāvu otru kļūdu, vēl nelāgāku.

Es pastāstīju Klarisai patiesību, visu, ko no ārstes Reinhardes biju. dzirdējis. Klarisa atkal sāka raudāt.

—. Apklustiet! ’ .

■ —Es; nevaru!—viņa elsadama izgrūda.

—  Pie. joda, tā ka tūlīt būtu miers!

—      Nē . . . nē'. . . Es taču Barbu tā mīlu . . Ja viņai kaut kas notiks .-. . ja viņa … ja viņa … Un māte guļ slimnīcā un nekā nezina … un varbūt vispār vairs nedabūs redzēt savu bērnu, pirms tas . , . pirms tas . . .— Atkārtojas kā iesprāgusi skaņu plate. Viņa neparko nespēja izteikt vārdu «nomirs». Man arī nemaz negribējās to. dzirdēt.

—  Tas nav pane . . .

Tālruņa zvans. . '

Klarisa nebija spējīga.atbildēt, tas man bija skaidrs. Tā nu piegāju es.

—  Hallo!

—  Vai monsieur Kavens?

—  Jā.

—     Te portjē. Mums ir ārkārtīgi nepatīkami, bet viss norisinājās tik ātri, un te ir tik daudz cilvēku, vesela amerikāņu tūristu grupa . . .

—  Kas, kas, kas norisinājās ātri?

—     Te esot ienākuši divi vīri un pajautājuši telefonistei jūsu apartamenta numuru, un diemžēl viņa to arī iedevusi. ’ " ‘

—  Un tālāk?

—      No centrāles vīri aizgājuši, taču mēs nezinām, uz kurieni. Iespējams, ka viņi. ir ceļā pie jums. .Ja vēlaties, es nekavējoties sacelšu kājās visu personālu un policiju,

lai . . . ' ' ■ '■ • ■

—  Nekā nebūs.

—  Kā, lūdzu?

—  Policijai jūs nezvanīsit!— Tā tik vēl trūka.— Kājās jūs nevienu necelsit! Es jau zinu, kas šie abi ir. Es viņus jau gaidu.

Esnoliku klausuli un teicu Klarisai:—Ejiet! Ejiet! Veicīgi! Uz sayu istabu! Bet šoreiz ieslēdzieties! Un attaiišiē-tr tikai, ja dzirdat kādu no mūsu balsīm. Vai skaidrs?

—  Jā, bet kāpēc . . . Kas tad tagad . . .

Es viņu biju jau izvilcis no salona.

Atrāvu durvis.

Gandrīz vai ar varu izmetu Klarisu gaitenī. Tas bija tukšs. Pagaidām vēl tukšs.

—  Uz priekšu!—es nošņācu.— Skrieniet!

Viņā metās skriet un nākamajā mirklī nozuda aiz savas istabas durvīm. Es dzirdēju, kā atslēga apgriezās slēdzenē.

40

Nu jā, tātad pirmo no abiem es notriecu zemē, tikko viņš pēc mana aicinājuma «Iekšā!» bija ienācis četrsimt deviņpadsmitā apartamenta priekštelpā. Tas bija augumā mazākais, un rokā viņš turēja fotoaparātu. Otrs aparāts karājās ap kaklu apmestā siksnā. Sim mazākajam bija neglīta, šķelta zaķalūpa. Ar otro dabūju pamatīgi nopūlēties. Aizcirtu aiz viņa durvis un pāri Zaķalūpas galvai gāzu, trāpīdams pa zodu. Taču viņš tikai noskurinājās kā suns, kas iznācis no ūdens, un metās man virsū. Es atmuguriski ievēlos salonā, un viņš pāris reižu blieza man, cik jaudas, pa krūtīm, bet tad atkal es tiku pie teikšanas, viņš arī dabūja pa ļepu un nožāvās zemē, tomēr acīmredzot ar to viņam nepietika. Viņš jau atkal uzslējās augšā, pacēla vienu kāju un grasījās spert man pa ģīmi. Taču es zibensātri pavēlos uz sāniem, arī piecēlos un no apakšas krāmēju, cik spēka, viņam pa zodu. Viņa kājas atrāvās labu gabalu no zemes, un, lidodams atpakaļ, viņš apgāza mazu galdiņu. Uz tā bija stāvējusi īsta ķīniešu lampa, kas izskatījās pēc vāzes. Ar sudrabpelēku zīda abažūru, pati vāze zilgani glazēta, brīnumdaili izliekta, ar glezniem zīmējumiem — ziedošiem zariem un putniem. Vāze te stāvēja jau vairākus gadus.

Nu jā, un tā nu lampa saplīsa, un tas mani traki saniknoja, jo man tā allaž bija tik ļoti patikusi. Es klupu lielajam krāgā un sāku zvetēt pa ģīmi, un viņš izspļāva vienu zobu un krietni daudz asiņu — tieši man fizionomijā, cūka tāds. un tad ņēmās mani žņaugt, līdz man acīs satumsa un es pakritu. Tad viņš atkal likās man virsū un sāka spārdīt ar kājām un sist. Kādu brīdi rezultāts visumā bija neizšķirts, bet galu galā kautiņā iesaistījās mazais Zaķalūpa, kas atkal bija atguvies, un nu man klājās slikti. Beidzot viņi nogāza mani uz muguras, viens apstrādāja augšgalu, otrs apakšgalu, un tas sāpēja, tas ļoti sāpēja, tā ka es pēkšņi zaudēju samaņu.

Gluži vienkārši zaudēju samaņu, tiesneša kungs.

41

Tad man šķita, ka nosmakšu.

Es gārdzu, cīnījos pēc elpas un izspļāvu pilnu muti dedzinoša šķidruma — taču biju atkal atjēdzies. Gulēju vēl arvien uz grīdsegas, pie manis bija nometies ceļos Brekens ar konjaka pudeli, un viņam blakus stāvēja doktors Alfonss Volkena kungs no Vintertūras un ar nopietnu seju paklanījās.

—  Nu, brāl, mēs ieradāmies tieši īstajā laikā,— Brekens sacīja.

—  Tā liekas,— es teicu.— Kur ir tie abi cūkas?

—  Lēnāk pār tiltu,— aprādīja Brekens. Viņš izskatījās diezgan sagumzīts, un es viņam to pateicu.

—  Tu jau nu esi īstais, kam par to jārunā,— viņš sacīja.— Paskaties pats uz sevi, brāl. Uzvalku vari izmest mēslu kastē, tas ir vienos asins un nez kādos vēl traipos. Un tavs ģīmis — nē, labāk neskaties spogulī.

—  Kā tā?

—  Vienās asinīs.

—  Asinīs? Manās vien ne. Tur ir laba tiesa tā garā asiņu.

—  Kur tad tā garā asinis var gadīties tavā — ak, nu vienalga!— Viņš palīdzēja man piecelties sēdus. Sāpēja visi kauli.

—  Vai jūs ienācāt, kamēr viss vēl gāja vaļā?— es vaicāju.

—  Jā,— Brekens apstiprināja.— Un mēs tiem abiem salikām, tici man, brāl. Mēs abi, jā gan! Arī doktors

Volkena kungs! Tu nemaz nevari iedomāties, kā viņš mietēja. Viens no šiem abiem ir uz viņa birkas.

—  Mazais?

—  Lielais!— Brekens sacīja.

—     Doktora kungs!— es apbrīnā pavēros Volkenā.— Vai jūs tiešām to dabūjāt gatavu? Nekad nebūtu domājis!

—     Ai, lūdzu, ne, Kavena kungs,— viņš sacīja, neveikli triņādamies.

—  Un tad jūs pasaucāt dūžus?—es jautāju Brekenam.

—     To mēs labprāt būtu darījuši,— viņš sacīja.— Gribējām jau dikti. Diemžēl tad uz mirkli izlaidām tos abus cūkas no acīm — un viņi aizlasījās lapās.

—  Aizlasījās lapās?

—      Nu, kā tad, brāl! Es uz karstām pēdām piezvanīju portjē, bet tas nebija viņus redzējis. Droši vien izšmauca no viesnīcas pa citām durvīm. Savus fotoaparātus gan tas mazais atstāja — re . . .— Fotoaparāti atradās uz galda.

—  Zaķalūpa,— es teicū.

—r Jā,— Brekens piekrita.—Itālietis. Otrs bija francūzis. Tie nu gan dabūja pa mizu. Sevišķi lielais. No doktora Volkena.— Barbas privātskolotājs palocījās.

—     Jauki,— es teicu.— Ar tiem diviem tad nu viss būtu kārtībā. Un pārējie trīs? Vai tos jūs noķērāt?

Brekens blējoši iesmējās.

—  Ko tu smejies! Vai jūs viņus noķērāt?

—  Un kā vēl,— Brekens sacīja.

—  Kur?

—      Pie Nācijas laukuma metro stacijas,— Brekens paskaidroja.— Mums, brāl, nudien, uzsmaidīja cūkas laime! Viņi gandrīz mums izmuka. Brauca ar metro. Mēs pēdējā mirklī ielēcām vagonā. Mūs ieraudzījuši, viņi metās ārā un paslēpās apakšā atejā. Tur mēs viņus pataisījām par bifštekiem, un, cerams, viņi tur guļ vēl šobrīd.

—  Visus trīs — jūs divi?

—      Es tak saku, tu nevari iedomāties, ko. spēj doktors Volkena kungs,— Brekens mēļoja.— Pudeli? Ļoti prātīgi. Te būs. Te būs. Lēnāk, brāl, nekamp kā negausis!— Es dzēru lieliem malkiem. Man kļuva mazliet labāk.

—      Doktors Volkena kungs nolika uz lāpstiņām divus no tiem trijiem, tā ka viņi tur palika guļam čurās! Tā kaut ko es savu mūžu neesmu redzējis!— teica Brekens. Viņš vēl bija mētelī. Tagad viņš izvilka no vienas kabatas divus lielus filmiņu mudžekļus un trīs veselus ritulīšus.— Tam

nešķīstenim fotogrāfam es atņēmu visu, kas viņam bija klāt,— Brekens apmierināts noteica.— Tam nebūs no šejienes neviena uzņēmuma! Nu, kā mēs to nostrādājām?

—      Pa pirmo,— es sacīju. Atceros, ka to vēl pateicu. Pēc tam vairs neko neatceros. Laikam nekad savā mūžā nebiju tik cieši gulējis. Bet dīvaini, tiesneša kungs, es atceros, par ko sapņoju! Par lāčiem. Visu laiku par lāčiem. Visvisādiem lāčiem.

42

Atvēru acis. Ieraudzīju Brekenu.

Man nebija ne jausmas, nedz kur es atrodos, nedz kāda diena un stunda tagad ir.

Tad pamanīju, ka guļu kails lielā gultā. Gultā, kurā bija gulējusi Barba. Tikai otrā pusē. Te uz naktsgaldiņa dega lampa.

—      Nu beidzot!— Brekens sacīja.— Vai zini, cik pulkstenis?

—  Nē.

—      Pieci. Tu nogulēji gandrīz četrarpus stundas. Tagad es tevi purināju, līdz tu pamodies. Tev jācejas augšā.

—  Kāpēc?

—     Tu tak teici, ka tev jābrauc uz slimnīcu pie Barbas. Un pie Silvijas tev arī jābrauc.

Es ievaidējos.

—  Vai sāp?

—  Nē.

Protams, ka man sāpēja, taču vaidējis es tiku aiz tā iemesla, ka pēc jautrā sapņa par lāčiem atcerējos atkal visu postu, visu nelaimi, kas bija nākusi pār mūsu galvām.

Es piecēlos. • . '

—      Es tevi noģērbu,— Brekens teica.— Visu tūdaļ nodevu tīrīšanā.Nomazgāju no ģīmja asinis. Turklāt tagad būs tumšs. Un tev ir brilles. Saki, ka nez kur apdauzījies.

Es iegāju vannas istabā, palūkojos spogulī uz savu seju ūn jutos patiešām atvieglots. Kreisā acs bija zili zaļa un aiztūkusi. Labajā vaigā redzama glīta skrambiņa. Rumpis gan izskatījās baismīgs. Bet man tak nav jāstaigā apkārt plikam. Iegremdējos ūdenī, un, kamēr ziepējos, ienāca Brekens un apsēdās uz vannas malas.

—     Vai zini, Rod, ja tik tu gribi, tu vari būt jauks puisis,— es teicu.

—     Ja sēž vienā mēslu čupā, tad prātīgāk ir būt jaukam puisim,— viņš sacīja.

—  Ko īsti teica Džo?

—     Protams, tūdaļ pieslapināja bikses,— Brekens sacīja.— Tu tak pazīsti to gļēvo, divkosīgo cūku. Dūdo kā Bībeļu pārdevējs, bet par diviem dolāriem gatavs nožmiegt savu miesīgu māti, par laimi, tā jau mirusi.

Uzskatīju, ka tas ir visai trāpīgs Džo Gincbērgera apraksts.

—  Ko tad viņš sacīja?

—     Vispirms viņš ņēmās lādēt Silviju. Par monologu Montekarlo. To taču viņš zina, par to taču mēs viņam pastāstījām, lai nenoģībst, ja mūsu mīļais šantāžists kādreiz sadomā griezties pie viņa. Tad viņš sāka lādēt mani.

—  Kāpēc tevi?

—r Nezinu. Tāpat vien. Viņš lādēja arī tevi un Barbu. Vai tu varbūt zini, kāpēc? Kāpēc Barbu, to es vēl varu saprast. Skuķis tak uzvedies galīgi neaudzināti, iedzīvodamies smadzeņu iekaisumā. Tad Džo pavēstīja, ka viņš tādu Silviju vairs nepazīstot un, ja šitas te atklāšoties, viņa nevienā studijā neatradīšot pat statistes vietu!— Brekens atraugājās.— Es ļāvu, lai ļurkst. Jāinformē tak viņš ir. Komentēt viņam neviens nevar liegt. Un mums tādā situācijā var palīdzēt vienīgi «riska bumba».

— «Riska bumba» un piesardzība,— es teicu.

— «Riska bumba» un piesardzība,—viņš atbalsoja.

—  Un kas bija ar Džo tālāk?

Viņš vilcinājās.

—  Nu!

—     Kad es runāju ar viņu pirmoreiz, viņš pats vel nezināja padoma. Sacīja, ka esot jāapspriežas ar saviem advokātiem, viceprezidentiem un reklāmas vīriem, visiem tiem smerdeļiem. Lai piezvanot atkal pēc divām stundām. To es arī darīju. Tu tai laikā cieši gulēji. Liku doktoram Volkenam, lai paliek te postenī, un aizbraucu vēlreiz uz galveno pastu.

—  Un ko Džo teica?

—  Tev nepatiks.

—  Saki jel beidzot.

—      Nu labi,— Brekens piekāpās.— Džo teica, ka tagad reportieri vairs nelikšoties mierā. Tagad viņi būšot tev uz

kakla. Dienu un nakti. Tu zini, ko nozīmē, ja šie suņi iecērt zobus laupījumā.

—  Zinu,— es piekritu.

—     Viņi sekošot tev pa pēdām dienu un nakti, ja tu palikšot te dzīvot.

—  Skaidrs.

—      Džo ari tā teica. Tātad: tev jādodas no šejienes projām.

—  Ko?

—     Tev jādodas prom no «Le Monde». Uz līdzenas vietas. Tikko tu būsi apģērbies. Un Barbu tu, protams, ņemsi līdzi.

—  Vai tu esi pilnā?

—      Skaidrs kā stikls. Skaidrs kā vēl nekad. Džo man to uzdeva nokārtot. Tā ir pavēle, vai saproti? Es jau sakravāju tev trīs lielus čemodānus un Barbai divus. Klarisa man palīdzēja. Doktors Volkens arī. Viņi ir labi. Uz viņiem var paļauties. Tu ar Barbu lidosi, cik drīz vien iespējams.

—  Lidošu? Ar Barbu?

—  Uz Madridi. Ar Barbu!

—     Klausies, Rod, Barbai nāve deguna galā, un es . . . Tu tak tomēr esi droši vien izkūkojis prātu un Džo tāpat, vecais stulbenis!

—     Tā tik tev liekas! Tas viss ir pamatīgi apsvērts. Es jau runāju arī ar tavu veco draugu —«Le Monde» prezidentu un ģenerāldirektoru — kā viņu sauc? ,

—  Pjers Marešāls.

—     Jā. Es viņam sacīju, ka Barbai bijusi vienīgi alerģija un ka tu jau šodien lidosi ar viņu uz Madridi.

—  Kāpēc tieši uz Madridi?

Viņš nelikās traucēties.— Teicu Pjeram Marešālam, ka līdzi lidos kāda medmāsa, viņa ar Barbu vēlreiz aizgājusi pie ārsta, tātad bērns jau ir projām. Tu aizceļodams nospēlēsi apakšā vestibilā efektīgu teātri, lai visi patiešām zina, ka tu lido uz Madridi.

—  Dieviņ tētīt, ko tu esi uzsēdies uz šo Madridi, es . . .

—      Cst! Ļauj man runāt. Tavs draugs Marešāls nodevis tavā rīcībā viesnīcas mašīnu. Divus uzticamus cilvēkus. Tie aizvedīs ceļasomas uz lidostu.

—  Nolādēts, kas tad man īsti Madridē jādara?

—      Vai tev nav visi mājās? Madridē tak Silvija uzņemsies savā nākamajā filmā, «Krīta aplī», vai tad tu nezini? Un tu esi Siranas filmu sabiedrības ražošanas nodaļas

priekšnieks, vai tad tu nezini? Un tev tur steidzīgi jāsagatavo viss filmēšanai.

—  Rod, nolādēts, man tak nav ne mazākās jausmas, kā tādas padarīšanas organizē!

—  Tev jau ari nekas nebūs jāorganizē.

—  Bet tu taču nupat sacīji, ka man jālido uz Madridi. Tur man jāiet cauri muitai. Mans vārds būs reģistrēts kādas aviosabiedrības sarakstos. Viesnīcā man arī jāpiesakās. Reportieri uzošņās divu stundu laikā, kur es esmu.

—  Už Madridi tu lidosi ar Silvijas mašīnu! Nekādā ■ sarakstā tu nebūsi. Vai' tu, lidodams ār Silvijas .mašīnu, kādreiz esi gājis-cauri muitai? Nū', ko tad tu pļurksti!

—  Bet viesnīcā reģistrēties man vajadzēs. Tas man bijis jādara vienmēr. Un jāreģistrē ari Barba. Un mūs redzēs.— Es biju vēl gaužām samiegojies'.

—  Kretīns tāds! Tev tak nemaz nebūs jālido ar Barbu uz Madr;di!

—  Nupattu teici-….

—  Kā tad tu lidoši,teļapauris gatavais! Barba vispār nevar lidot, un tu esi mums vajadzīgs šeit. Skaidrs, ka jūs abi paliksit Parīzē: Uz Madridi lidos vienīgi mašīna. Bez jums….. ' • . . '

Viss ap marti atkal sāka. griezties pretīgā virpulī.

—  Tev jāpaliek Parīzē, bet tā, lai mēsik brīdi varētu stāties ar tevi sakaros. Tā. lai Silvija neko nemanītu. Tā, lai slimnīcā nerastos neparefzs priekšstats.— Viņš nokrekstējās.— Tur tū* rātni tēlosi izmisušo, brāl!

—  Es jau to daru,— es sacīju.— Bet kur tad lai es Parīzē tveros, Rod?

Viņš mani klusuciezdams uzlūkoja. (Tā bija atriebība par to, ka es viņu iepriekšējā naktī biju pataisījis mīkstu.) Tad viņš nevērīgi noteica:—Tev tak Parīzē ir kāds kaķēniņš…

. — Turi mu . . .•

—  Tev ir kaķēniņš! Nestāsti, ka nav! Mums tas tagad vajadzīgs! Kaķēns, kas tev pieķēries un kas tavā labā dara visu. Es tevi-lūdzu, Fil, saki jel, .ka -teV, tāds ir. Es tev zvēru, ka nekad nevienam to nestāstīšu,-Uz kārts likts viss, saproti jel! Nu, apjēdzi gan! -

'—Jā, man .ir kaķēns. Bet vai' es tur vārēšu iet, vai viņa ļaus man pie sevis apmesties uz dzīvi? Man taču papriekš vismaz jāpiezvana un jāpaprasa.

—  Nū, dari jel, to! Tūdaļ! Uz karstām-pēdām! Kāp ārā no vannas! Nav ko klīrēties!—Viņš paštiēp'ā man lielu

peldpalagu. Es uzslējos kājās, noslaucījos un ietinos otrā peldpalagā (tas, protams, bija apsildīts uz karstas caurules, šī taču bija luksusviesnīca — un nu man tā jāatstāj! ), tad basām kājām iegāju salonā un vispirms uzgriezu Sizī skaistumkopšanas iestādes numuru. Man laimējās. Viņa bija vēl darbā. Kad viņa izdzirda manu balsi, atskanēja prieka sauciens.

—      Paklausies,— es teicu — Brekens turējās patālāk,

—  paklausies, mon petit chou, vai man būtu iespējams kādu laiciņu padzīvot pie tevis? Kāpēc, to es tev paskaidrošu vēlāk. Patlaban man nav laika.

—  Vai esi ievārījis putru?

—  Jā un nē. Tas ir sarežģīts notikums.

—      Tad tik brauc šurp. Brauc tūlīt. Šovakar. Pēc astoņiem.— Es dzirdēju viņu smejamies.— Tev nu gan ir cūkas laime!

—  Kā tā?

—      Mans grāfiņš ap septiņiem aizlido uz Akapulko. Viņš tur ielūgts. Kā tev tas patīk? Chйri, cik burvīgi mēs pavadīsim laiku!

Cik burvīgi mēs pavadīsim laiku . . .

—  Bet man ir bagāža. Pavisam piecas ceļasomas.

—      Atsūti tās man uz salonu. Tas līdz septiņiem ir vaļā. Gan jau es tās aizgādāšu uz savu dzīvokli.

—  Paldies.

—  Kad tad tu būsi?

—  Jau šodien. Bet, iespējams, vēlu.

—  Es gaidīšu.

—  Vēlreiz liels paldies.

—      Nevajag tā . . . Es taču esmu tik laimīga, ka tu ieradīsies . . . Tātad uz redzēšanos vakarā, vēlu vakarā, ja tu tā gribi. Es gaidīšu.

Es noliku klausuli.

—  Nu?— vaicāja Brekens, pienākdams tuvāk.

—  Var,— es atteicu.

—      Lieliski. Vēlāk tūdaļ piezvanīšu atkal Džo. Tas sēž kā uz adatām. Gan mēs tiksim galā. Esam tikuši galā ar pavisam citādām padarīšanām, vai ne?

Kā tas draņķis atkal laizījās klāt! Bet patlaban viņš bija derīgs draņķis. Patlaban šis draņķis man bija vajadzīgs.

—      Mēs regulāri sazvanīsimies. Tu visu laiku iesi pie Barbas, tu iesi arī turpmāk pie Silvijas. Par Barbu viņa, protams, nedrīkst neko zināt.

—  Protams, ne,— es teicu.

—  Kur tad tava draudzene dzīvo?

—  Tālu no šejienes.

—  Es prasīju, kur.

—  Un es tev teicu — tālu.

—      Nu labi, nesaki ar. Galvenais, ka tas ir tālu uh ka tev nav jāslēpjas centrā. Kāds ir tālruņa numurs?

—  Es tev vēl šodien piezvanīšu, tad tu to dabūsi.

—     Okei. Es jau tev noliku jaunu uzvalku, veļu un citu nepieciešamo. Tev tikai atliek vilkt mugurā.

Atbalstījis galvu rokās, es blenzu uz rakstāmgaldu. Stāvoklis kļūst arvien ļaunāks. Tomēr Džo un Rodam taisnība — tā ir vienīgā izeja. Tā ir vienīgā izeja. Ja vispār ir vēl kāda izeja.

Uz galda atradās divas lielas aprēķinu lapas. Es izklaidīgi lasīju:

«KRITA APĻA» UZNEMSANA

PIRMAIS APRĒĶINS

IEPRIEKŠĒJIE IZDEVUMI

RAŽOŠANAS IZDEVUMI: I. Tiesības un manuskripts; II. Algas: a) ražošanas procesa vadībai; b) režijai; c) celtnieku un dekoratoru vadībai; d) citiem darbiniekiem; e) tēlotājiem; f) mūziķiem; III. Ateljē līdz ar filmēšanas teritoriju un dekorācijām: a) ateljē celtniecība; b) filmēšana ateljē paviljonos; c) celtniecība uzņemšanas teritorijā; d) filmēšana teritorijā; e) skaņu aparatūra; f) dekorācijas, nepieciešamie rekvizīti . . .

Zem katras rindas bija redzami skaitļi. Nauda. Dolāri. Ļoti daudz dolāru. Pēc izdevumu tāmes divdesmit pieci miljoni.

Filma. Sī milzu lielā filma tur, Spānijā. Ari tas vēl. Un vēl tas. Un vēl tas. Kas vēl?

—      Neblenz jel tā uz aprēķiniem!— Rods Brekens sacīja.— Mēs tak norunājām, ka visu sagatavošu es. Kā redzi, esmu jau arī sācis. Katram šobrīd ir savs uzdevums — tev tavējais, man manējais. Tavējais ir svarīgāks.

—  Un Klarisa ar Volkenu?

—      Viņi paliks te. No tiem neviens reportieris neko neizspiedīs. Te tak esmu arī es. Mums visiem jāpaliek te, ja nu . . .— viņš aprāvās.

—  Jā,— es sacīju.— Ja nu.

—  Barbai laikam klājas draņķīgi?

—  Ļoti draņķīgi, jā,— es apstiprināju.

Viņš atkal pateica vārdus, ko papīrs necieš.

—     Bet kā es aizdabūšu tās nolāpītās ceļasomas atkal projām no lidostas?

Brekens pašapmierināts pasmaidīja.

—     To es norunāju ar tavu otro mīļo draudziņu, ar Lisjenu Bajāru.

—  Stulbeni, tas taču dežurē tikai naktī.

—     Tu pats esi stulbenis, viņam tak ir arī telefons. Tavs mīļais draugs Bajārs liks saviem draugiem — viņš galvo, ka tie nepalaidīšot muti, kaut arī viņiem solītu miljonu, viņu atalgojumam Bajārs pagaidām aiztapināšot drusku naudas no savas kabatas —, tātad viņš liks saviem draugiem aizgādāt bagāžu no lidostas atkal projām. Viņi ar mazu kravas mašinīti aizvizinās to tur, kur tev tā būs vajadzīga. Tev tikai jāpasaka šiem kungiem adrese. Tevi viņi ari paķers līdzi. Izkāp kaut kur Sentbernadetes slimnīcas tuvumā. Tikai ne pārāk tuvu.

Es novaidējos.

—      Zinu,— Rods sacīja,— tev no tā visa nāk vēmiens. Tik daudz ķēpāšanās ap to mazo vardulēnu. Bet varbūt tu pārmaiņas pēc padomāsi arī par sevi.

Tas, protams, tūliņ iedarbojās.

—  Vīri aizvedīs bagāžu pie tava kaķēna, vai ne?

—     Jā, un tu, protams, tā varēsi uzzināt, kur mana draudzene strādā,— es teicu,— jau no tālruņa numura vien.

—      Kam man tas vajadzīgs? Mēs sēžam vienā laivā — to tu pats šonakt sacīji. Un, kaut arī mēs viens otru nez kā nīstu,— patlaban jāturas kopā, tas ir skaidrs. Man tas ir skaidrs. Cerams, tev arī.

—      Man arī,— es sacīju, palūkojos vēlreiz uz lielajām papīra lapām un lasīju, kamēr man kļuva arvien šķērmāk un šķērmāk . . .

IV. Arskatu uzņēmumi. V. Braukšanas izdevumi un izdevumi īpašiem mērķiem. VI. Filmas materiāli un to apstrāde . . .

Manas acis aizmiglojās. Es pārlaidu ašu skatienu visiem punktiem.

And, only yesterday, es nodomāju.

Un vēl vakar . . .

43

UZVEIC DUSMAS AR SIRSNĪBU.

ATMAKSĀ ĻAUNU AR LABU.

SKOPO UZVEIC AR DĀVANĀM.

AR PATIESĪBU UZVEIC MELUS.

UZVARA IR NAIDA CĒLONIS, JO UZVARĒTAIS IR NELAIMĪGS.

PASAULĒ NEMŪŽAM NEVAR IZNĪDĒT NAIDU AR NAIDU. NAIDU IZNĪDĒ AR MĪLESTĪBU.

GAUTAMA BUDA

Es lēni lasīju šos vārdus. Uz ārstes Rutas Reinhardes rakstāmgalda es no rīta biju redzējis ietvaru. Kaut arī tikai tā mugurpusi. Biju nospriedis, ka ietvarā ir kāda fotogrāfija. Tagad, vakarā, es sēdēju viens ārstes istabā un gaidīju viņu. Nu biju pagriezis ietvaru uz savu pusi. Tajā nebija fotoattēla. Zem stikla baltoja papīra lapa ar šiem Būdas izteicieniem. Naidu iznīdē ar mīlestību . . .

Es patiešām (pēc skaliem aizceļošanas kumēdiņiem «Le Monde» vestibilā) biju aizbraucis ar visu bagāžu viesnīcas mašīnā uz lidostu. Tur Lisjena Bajāra draugi bija ieradušies pēc manis mazā kravas mašīnītē un izsēdināja mani Neijī, netālu no Sentbernadetes slimnīcas. Ceļasomas jau sen atradās Sizī Silvestras skaistumkopšanas salonā. Manuprāt, laikam gan drīkst sacīt, ka cilvēka dzīve var pēkšņi pilnīgi pārmainīties, vai ne? Kā ši citādā dzīve ritēs tālāk, man nebija ne jausmas.

Slimnīcas vārtsargs, kam es biju pateicis savu (neīsto) vārdu un lūdzis atjauju uzmeklēt ārsti Reinhardes kundzi, bija pūlējies sazvanīt viņu pa telefonu. Tas vilkās diezgan ilgi.

—  Viņa nav savā kabinetā, ’sieur. Mes liksim, lai viņu izsauc.

Tātad viņiem ir arī iekšējā translācijas sistēma — un ikvienam ārstam uzsvārča kabatā atrodas uztvērējs cigarešu kārbiņas lielumā, un, kad tas sāk pīkstēt, to_ var pielikt pie auss. Portjē pēc brīža man pavēstīja: — Ārste Reinhardes kundze ir pie smaga slimnieka. Viņa lūdz jūs iet uz viņas kabinetu — vai zināt, kur tas atrodas?— un gaidīt tur. Tiklīdz viņa atbrīvosies, tūlīt nāks.

Tā nu es, iegājis ausu —kakla —deguna slimību klīnikas ēkā, uzbraucu ar liftu līdz ceturtajam stāvam un devos pa pārvaldes gaiteni garām atvērtām durvīm, garām

daudziem ārstiem, sanitāriem un māsām. Uz acīm man bija tumšās brilles.

Slimnieku istabu gaiteni,' cik varēju dzirdēt, cilvēki joprojām sarunājās galvenokārt par Hāgas ķīlniekiem.

—     Šajā brīdī, tieši šajā brīdī teroristi pieprasījuši, lai viņu drauģeli, kas atvests no «Santē», lidmašīnā aizgādātu atpakaj uz Parīzi un iedotu viņam šo vēstuli . . .

—  Kādu vēstuli, doktor Janson?

—     Kolēģi, vai tad jūs tam visam nesekojat? Sai uzbrukumā taču galvenokārt ir runa par «teroristu karalieni»— viņu sauc Jusako Sigenobu . . .

Ne velti mans vecais draugs, nakts portjē Lisjens Bajārs, bija pareģojis, ka visi ļaudis šai pilsētā drīz vairs nerunāšot ne par ko citu kā vienīgi par ķīlniekiem.

—     Māsiņ, divdesmit astotais pirms stundas ceturkšņa nomira. Lūdzu, piezvaniet piederīgajiem.

Kā jau teicu, dzirdētajam galvenokārt bija sakars ar ķīlniekiem. Taču tā joprojām bija slimnīca. Un slimnīcā arī mirst. Vairāk nekā citos namos. Kur gan cilvēkiem ir uz to lielākas tiesības?

Uzveic dusmas ar sirsnību . . .

Durvis atvērās, ienāca Ruta Reinharde. Aiz noguruma viņa tikko turējās kājās. Zem brūnajām acīm ēnojās tumši loki. Viņa likās man trausla un vāra, tomēr rokasspiediens bija tikpat stingrs kā no rīta.

—  Piedodiet, Nortona kungs . . . Steidzams gadījums . . .

—     Ārstes kundze, nav taču ko atvainoties.— Es nokaunējies noliku ietvaru atpakaļ uz rakstāmgalda. Abi apsēdāmies.— Buda,— es sacīju.— Vārdi, kas te rakstīti, ir ļoti skaisti. Vai jūs … es domāju . . .

—     Vai es esmu budiste?—Viņas seja joprojām palika nopietna. Viņa gurdi pārlaida roku pār pieri.— Es interesējos par budismu . . . Kas noticis jūsu acij?

—     Es ap . . .— Nē, es nespēju. Es nespēju šai sievietei melot.— Reportieri.— Es viņai visu izstāstīju.— Tāpēc man vajadzēja arī aizbraukt no «Le Monde». Pagaidām es dzīvošu pie kāda paziņas.

—     Ļoti prātīgi. Protams, man katrā ziņā vajadzīgs jūsu paziņas telefona numurs.

—  Kā klājas Barbai?

—     Nekā laba nav, Nortona kungs. Diemžēl. Nē, diemžēl nekā laba nav.

—  Hm . . .

—  Zinu, ko jūs domājat, Nortona kungs.

—  Es tam neticu.

—  Droši vien.

Biju pārliecināts, ka viņa tiešām zina. Es aši ierunājos:— Jūs dežurējat kopš vakarvakara — jūs taču aiz noguruma krītat no kājām, ārstes kundze.

—  Tā ir ilgā maiņa,— viņa sacīja.— Arī doktoram Sigranam. Tagad man no deviņiem līdz rītvakara deviņiem patiesībā būtu brīvs.

—  Ko nozīmē — patiesībā būtu?

—  Es palikšu klīnikā. Doktors Sigrans tāpat.

—  Kāpēc?

—  Barbas dēļ. Ja mums ir tik bīstams gadījums, mēs guļam klīnikā. Nav ko šausmināties — es varu gulēt jebkurā vietā, arī uz betona grīd Visur. Nāciet nu, mēs iesim pie Barbas.— Viņa ar pūlēm uzslējās augšā. Mazais jēriņš nokrita zemē. Es to pacēlu.— Paldies,— Ruta Reinharde sacīja.— Zināt, bērni ar to tik labprāt rotaļājas.

Es palocīju galvu, un mēs izgājām no istabas. Pārvaldes gaitenī es izdzirdu televīzijas diktora balsi:—. . . izveidota speciāla divdesmit astoņu vīru liela vienība cīņai pret ķīlnieku sagrābšanu, terora aktiem, nolaupīšanām un līdzīgi organizētiem noziegumiem . . . Mēs pieslēdzamies starptautiskajai lidostai Sipholā. Pjer Renuār, lūdzu, atsaucieties . . .

Balss apklusa. Mēs bijām pienākuši pie slimnieku palātām.

Ruta Reinharde atvēra durvis. Es iegāju Barbas istabā, kur jau reiz tiku bijis. Tagad te vairs nevaldīja gandrīz pilnīga tumsa. Tagad te dega gaisma. Es ieraudzīju doktoru Sigranu un kādu medmāsu, viņi bija pārliekušies pār Barbu. Redzēju, kā vir" pašlaik noliek uz māsiņas pasniegtā lēzenā trauka inje* ju šļirci. Sigrans izskatījās pelēks, sakrities un pārguris — kā ļoti vecs cilvēks. Viņš man pamāja. Viņš bija pat pārāk noguris, lai mani nīstu, acīmredzot bezgala noguris.

Ieraudzīju Barbu.

Nobijos.

Plankumainā seja bija uztūkusi un tumši sarkana. Labā auss — cieši apsaitēta. Acis vaļā, bet pārgrieztas uz augšu, redzams bija gandrīz vienīgi baltums. Lai gan Barba skatījās augšup, pati viņa gulēja pilnīgi uz sāniem. Un kādā pozā! Vēders pavisam ievilkts, kājas pierautas pie vēdera, sagriezušās divos virzienos. Sigrans ķlusu sarunājās ar māsu. Tā palocīja galvu un pazuda.

—     Kadu iešļircinājumu jus viņai izdarijat, Sigrana kungs?

Visas šīs franču valodā notiekošās sarunas laikā viņš mani ne reizes neuzlūkoja.

—  Pret pašreizējo spazmu lēkmi.

—  Ko nozīmē spazmu lēkme?— es vaicāju.

Ārsts raudzījās uz spoguli, ko turēja Barbai acu priekšā. Es ievēroju, ka viņš virza gaismas atspulgu mazajai acīs. Barba nekā nereaģēja.

—     Kas ir «spazmu lēkme»?— es vēlreiz iejautājos. Barba ievaidējās.— Kāpēc viņa vaid?

—      Ir nu gan jautājums! Tāpēc, ka viņai sāp,— teica Sigrans.

—  Es gribu zināt. . .

—      Spazmu lēkmē paaugstinās muskuļu spriegums,— man klusi paskaidroja Ruta Reinharde.— Iekaisušie un pārmērīgi sasprindzinātie meningi, tātad smadzeņu plēves, kā arī sakairinātās un ārkārtīgi sāpīgās nervu saknes neļauj Barbai atslābināties, vai saprotat?— Es pamāju ar galvu.— Tāpēc arī kājas pierautas klāt. . .

; — Hila,— Barba sacīja. Viņas balss bija pavisam aizsmakusi.

—  Ko?— es jautāju.

—. . . antamonika,— Barba teica.

—     Tas viss neko nenozīmē,— Ruta Reinharde man paskaidroja. Sigrans joprojām ņēmās ap Barbu, apsedza viņu, cik saudzīgi spēdams, nosusināja sviedrus, kas lija pār seju. Barbas elpa bija gārdzoša.

—  Barbīt!— es ierunājos.

—  Klusu!— Sigrans teica.

—     Viņa ļoti slikti dzird, monsieur Norton,— Ruta Reinharde teica.— Diez vai viņa vispār vairs dzird.

—     Pirms stundas temperatūra bija četrdesmit viens un pieci. Bērns ir dezorientēts,— Sigrans sacīja.

Tai pašā brīdī Barba sāka vemt. Ārste pielēca kājās un nospieda kādu pogu. Sigrans pacēla Barbas galvu. Joprojām vemdama, viņa drausmīgi iekliedzās.

—  Kāpēc jūs turat viņas galvu?

—  Citādi viņa vemdama aizrītos.

Durvis atsprāga vaļā. Ieskrēja pirmītējā medmāsa. Abi ārsti un māsa cik spēdami notīrīja Barbu ar ūdeni un mitriem dvieļiem. Kāda cita medmāsa atnesa tīru veļu. Gultu pārklāja par jaunu. Barba visu laiku kliedza. Tobrīd laikam neviens manu klātbūtni neievēroja. Es

vairs nespēju skatīties uz «pasaules burvīgāko mazo saulstariņu».

—     Uzklājiet man gultu tur,— sacīja Sigrans. Vienā no lielās istabas kaktiem stāvēja kušete.— Šonakt gulēšu šeit.

—     Klausos,— sacīja otrā medmāsa un, paņēmusi netīros palagus, izgāja ārā.

—  Vai Barbīte izturēs?— es vaicāju Rutai Reinhardei.

—  Jūs redzat, ka mēs darām visu iespējamo.

Es aši piegāju pie Barbas (ak, kā mani mocīja riebums!) un nometos ceļos pie gultas. Tagad es vairs, nudien, nezinu, vai tā jau bija cilvēciska līdzjūtība, tiesneša kungs, vai tikai teātris. Šaubu gadījumos es mēdzu izšķirties par teātri.

—  Barbit. . .

Atbildes nebija.

—  Barbīt!— es ierunājos skaļāk.

—      Monsieur Norton, liecieties mierā!— brīdināja Sigrans.

—  Ak, ejiet jel . . . Barbīt!

Nākamajā mirklī Barba izgrūda šaušalīgu kaucienu — kā pats sātans —, uzrāvās sēdus, viņas mute, kas oda pēc vēmekjiem, bija pavisam tuvu manējai, un tad šī meitene, kas mani tā mīlēja, man iesita, mazā Barbīte, tiesneša kungs, iesita man no visa spēka, cik stipri vien varēja, ar abām dūrēm pa seju. Tas tik Joti sāpēja, ka nu iekliedzos es. Barba atkrita atpakaļ gultā, tvēra pēc elpas, ķērca . . .

—  Arā!— iebļāvās Sigrans.

Ruta Reinharde paņēma mani pie rokas un veda uz durvīm.

—  Nāciet man līdzi, monsieur.

—  Es negribu!

Barbīte ķērca.

—      Nolādēts, vācieties ārā!— bīstami klusu izgrūda Sigrans.

—      Jums tagad katrā ziņā jāiet!— Ruta Reinharde bija saņēmusi mani aiz elkoņa. Es brīnījos, ar kādu spēku viņa izbīdīja mani ārā no istabas. Durvis aizvērās.— Doktors Sigrans taču jums paskaidroja, ka Barbīte ir pilnīgi dezorientēta.

—      Un ka viņa nereaģē uz antibiotikām un … un … un uz . . .

—  Imūnglobulīnu.

—. . . un ka uz viņu neiedarbojas ne imūnglobulms, ne arī viss pārējais, jā gan!

—  Varbūt drīz iedarbosies.

—  Bet varbūt nekad!

Ārste klusēja.

—     Kas tad būs?— es neatlaidos.— Kas būs, Reinhardes kundze, ja nekas uz viņu neiedarbosies? Kas notiks tālāk?

—  Mums ir ari citas iespējas.

—      Ak tā?— Pilnīgi neloģiski, bet — kā cilvēki bieži dara — es uzbruku tagad ārstei, tieši ārstei.— Ak, jums ir vēl citas?

—      Jā, Nortona kungs.— So sievieti, kas tagad atkal runāja ar mani vāciski, nekas nespēja izsist no līdzsvara.

—  Kādas citas?

—      To nu jūs nesapratīsit. Protams, ka mums jābūt gataviem uz sarežģījumiem.

—      Jābūt gataviem? Kā tad jūs saucat to, kas noticis līdz šim? Vai tie vēl nav sarežģījumi?

—  Nortona kungs,— viņa tikai noteica.

—  Jā, kas ir?

—      Nē, tie vēl nav sarežģījumi. Tā ir šādas saslimšanas dabiskā gaita.

—  Ak tā? Tiešām? Nu jauki.

>— Jauki tas gan nav,— Ruta Reinharde mierīgi iebilda.

—      Es to tā nedomāju . . . Esmu uztraucies . . . Satriekts … Es . . .

—      Es redzu, kādā stāvoklī jūs atrodaties, Nortona kungs,— viņa sacīja.— Ja gribat, atnāciet vēlreiz. Es nezinu, vai mēs tad varēsim ielaist jūs pie Barbītes. Bet mēs jums sniegsim ziņas. Es jums sniegšu ziņas. Un es jums nekad nemelošu, Nortona kungs.

Es iekodu apakšlūpā.

—  To es zinu, ārstes kundze,— es teicu.

—  Jūs varat jebkurā laikā zvanīt. Dienu un nakti.

—  Jums jāizgujas!

—      Es jau arī gulēšu. Te, slimnīcā. Jūs varat man zvanīt visu nakti, un ja . . .

Iznāca medmāsa.

—      Ārstes kundze, lūdzu,— viņa sacīja.— Lūdzu, nāciet. Ātri. Jūs esat vajadzīga doktoram Sigrana kungam.

—      Es jau nāku, māsiņ,— sacīja Ruta Reinharde un pazuda aiz durvīm. Viņa nenovēlēja man pat labunakti.

Nezinu, cik ilgi nostāvēju Barbītes istabas durvju priekšā. Varbūt minūti. Varbūt stundas ceturksni. Atceros, ka nedzirdēju, kas notiek iekšā. Beidzot devos projām un atkal nonācu pārvaldes gaitenī ar daudzajām durvīm

un cilvēkiem. Un no televizoriem atkal atskanēja reportieru balsis.

—. . . un šis, kungi un dāmas, ir speciālās vienības loceklis . . . protams, gaisma uz viņu krīt tikai no pretējās puses, seja televīzijas izmēģinājumu tabulas joslā, balss ar elektroniskiem traucējumiem. Mums ir atļauja uzdot dažus jautājumus . . .

Devos tālāk uz priekšu pa gaiteni.

—  Jūs esat aizsūtījuši «Boeing—707» atpakaļ.

—  Mēs piedāvājām par to «Douglas — DC-8-62».

Pulkstenis jau deviņi.

—  Japāņi to nav pieņēmuši . . .

Es soļoju tālāk.

Kad izgāju ārā, redzēju, ka lietus piestājis. Vismaz uz brīdi. Vētra trakoja tāpat kā līdz šim. Taču līt šobrīd nelija. Par visu jābūt pateicīgam. Es taisījos, ka tieku. Gāju kājām. No vienas klīnikas uz otru. Kavē iela taču bija ļoti tuvu.

44

Silviju es, protams, atradu gultā.

Tomēr patlaban te dega naktslampiņa. Ievēroju, ka Silvijas galva ir cieši apsaitēta, laikam lai nostiprinātos zoda dala. Acis bija atstātas nenotītas. Tās izskatījās baismīgas: aiztūkušas, visu laiku asarojošas. Āda ap tām zila, melna, zaļa. Kā jau pēc kosmētiskās operācijas. Tās nu bija acis, kuru skaistums laupīja pasaulei saprātu. Nu jā, skaidrs, ka pēc diviem mēnešiem viss atkal izskatīsies lieliski. Taču patlaban . . .

—     Vilciņ! Beidzot! Es tevi tā gaidīju!— Šodien viņa runāja skaidri.

—  Es nevarēju ātrāk atnākt, burvīt, es . . .

—  Noskūpsti mani.

Viņa to pieprasīja, tiesneša kungs, patiešām. Līdzjūtībai pret sevi te nebija vietas! Noskūpstīju Silviju uz lūpām. To darīdams, pamanīju, ka acis ir ne vien pietūkušas, bet to skatiens arī augstākā mērā satraukts. Dievs tēvs, kas nu atkal te noticis?

Izdzirdēju veramies durvis un apsviedos apkārt. No vannas istabas bija iznācis Rods Brekens. Skatiens, ko viņš man veltīja, pauda ārprātīgu niknumu.

—      Vai es esmu trako mājā?— es noprasīju.— Kas jums abiem lēcies?

—  Klarisa,— Brekens izgrūda.— Sī nolāpītā Klarisa.

—  Kas ar viņu ir?— es jautāju.

—  Viņa pēcpusdienā bijusi te.

—  Kur — te?

—  Te, pie Silvijas, stulbeni. Sinī istabā, stulbeni.

—  Viņa tak nekad nebūtu tikusi iekšā pa parka vārtiem!

—  Un kā vēl!

—  Kā?

—     Viņa piezvanījusi Silvijai no «Le Monde» un pavēstījusi, ka noticis kaut kas tāds, ko Silvijai noteikti vajagot zināt. Un tad Silvija sīki apstāstījusi profesoram Delamāram šīs muļķa zoss izskatu, viņa dabūjusi numuru un pēc tiem kumēdiņiem uz ielas pie vārtu arkas tūlīt ielaista iekšā un ieradusies pie Silvijas. Es to plānprātīgo būtu ar mieru nosist!

—  Turi muti, Rod,— Silvija teica.

—      Pēc Klarisas ierašanās Silvija mēģinājusi sazvanīt tevi,— Brekens turpināja.— Bet tu jau biji projām. Tad viņa noķēra mani. Sarīkoja pie telefona scēnu. Sapratu, ka man bez vilcināšanās jānesas pie viņas, to es arī viņai pateicu. Un viņa nokārtoja, lai es tieku iekšā gluži tāpat kā Klarisa.

Es atslīgu krēslā pie gultas. Rods soļoja pa istabu šurp un turp.

Silvija ar savām pietūkušajām, aizpampušajām acīm raudāja bez mitas. Un mana un Barbītes bagāža atradās pie Sizl. Un Silvijas privātlidmašina Madridē. Un Barbuks varbūt beigts. Nē, tā gan nebija. Līdz šim mūs bija piemeklējušas vienas vienīgas nelaimes. Kāpēc lai mums pēkšņi nesmaidītu laime?

—      Nabaga vilciņ,— Silvija raudādama sacīja.— Kā tie cūkas tevi sadauzījuši! Rods man pastāstīja. Ko visu tu dari manā labā! Ak Dievs, kā es tevi mīlu!

—      Nerunā nu pa.r to kautiņu. Es nāku no slimnīcas. Barbukam klājas labāk.

—      Nē,— viņa teica.— Neticu nevienam tavam vārdam,— viņa šņukstēja.— Mans bērns, pats mīļākais, kas man ir pasaulē, mana mazā Barblte . . . Klarisa teica, ka viņai klājoties briesmīgi.

—      Pie velna Klarisu,— es sacīju.— Vai viņa ir bijusi slimnīcā? Nu re! Vai viņa ir redzējusi Barbuku? Nu re!

Vai runājusi ar ārstiem? Nu re! Sī histēriskā zoss! Es tev saku: Barbitei klājas labāk. Un es nāku tieši no slimnīcas.

—  Meli,— viņa šņukstēdama teica, apsaitēta tā, ka man riebās virsū skatīties.— Meli! Un prese mums uz kakla! Tā jūs tagad vajās! Un vajās arī Barbuku un mani!

—      Sitie nevajās nevienu,— Brekens brutāli atcirta.

—  Es tev trīs reizes klārēju, kā mēs pievārējām presi. Nu šie blēži ir pārliecināti, ka Fils ar Barbu atrodas Madridē.

Pēc tam Silvija sāka trakot, arvien mežonīgāk un mežonīgāk. Kaut ko tādu es vēl nekad neesmu piedzīvojis. Toreiz, tanī naktī, es sapratu, ka patiesi neko nezinu par sievietēm kā par cilvēkiem un vismazāk par mātēm.

Jums, tiesneša kungs,tagad jānoskaidro patiesība par šo sievieti. Par Silviju Moranu. Tas ir jūsu uzdevums. Esmu runājis par viņu tik ilgi un tik ļauni, ka tagad man jāpasaka arī, kā viņa uzvedās tonakt. Tā nebija nekāda filma, patiešām ne. Tur nebija kustīgu kameru. Jums jāzina viss, kas notika, tātad arī tas . . .

—  Es gribu pie Barbītes!— Silvija pēkšņi iekliedzās tik skali, ka mēs ar Brekenu sarāvāmies.

Es aši noprasīju Brekenam: — Vai te kāds zina patiesību?— Viņš paspēja vienīgi papurināt galvu, jo Silvija jau atkal kliedza.— Es gribu pie sava bērna! Man jāredz Barbīte! Man viņa jāredz, jāredz, jāredz!— Un to visu viņa klaigāja ar apsaitētu galvu, caurulītes jau bija noņemtas. Viņa elsdama ievilka elpu.— Uz spēles ir mana bērna dzīvība! Neskatieties tā manī, tas ir mans bērns! Jūs muļķa ēzeļi, ko jūs zināt par bērniem? Barbīte . . . Barbīte …

Un tā tālāk — pārtraukt viņu nebija iespējams. Brekens iečukstēja man ausī: — Viņa ir vēl ļoti vārga, ļauj, lai trako. Ilgi netrakos. Tad es ar viņu parunāšu.— Viņš bija aizsmacis — atnācis pirms manis, viņš jau bija izbāries ar Silviju.— Durvis ir polsterētas,— viņš sēca.— Ārā neko nedzird.

Pēc tam mēs krietnas desmit minūtes klausījāmies Silvijas jūtu izvirdumu. (Brekens bija novērtējis viņas spēkus stipri zemu.) Tiesneša kungs, patiesībā šis izvirdums bija aizkustinošs — taču varēja notikt, ka tas mums visiem nozīmētu galu. Tas satrieca, jo tika izkliegts aiz sāpēm un mīlas — taču velti, pilnīgi velti. Reizēm dzīvē notiek kaut kas tāds, kas nedrīkst notikt, vai ne?

Kad Silvija uz mirkli apklusa, Rods man pamāja. Nu pienākusi mana kārta. Es iedomājos visu Rutas

teikto — kā viņa šo sievieti spējot saprast. Pievilku krēslu cieši pie gultas un mēģināju laist darbā lēnīgumu:— Nabaga burvīt, protams, tev tas ir briesmīgi. Bet pie Barbītes iet tu nedrīksti, tas tev jāsaprot!

—      Drīkstu gan!— Nu viņa pēkšņi runāja klusi.— Drīkstu! Drīkstu!

—      Nē! Nē! Nē!— es pretojos.— Padomā par reportieriem . . .

—  Man par tādiem reportieriem nospļauties!

—      Bet no reportieriem tagad atkarīga tava nākotne! Domā par savu nākotni!

—      Par to man arī tikai nospļauties!— Atkal lija asaras. Brekens man aiz muguras neķītri lamājās.— Barbīte! Barbīte! Es esmu pie visa vainīga!

—  Ko?— Es platām acīm lūkojos Silvijā.

—  Es esmu vainīga, ka Barbīte ir tik slima.

—  Vai nu prāts, tu taču neesi vainīga!

Nu viņa lauzīja rokas.— Es esmu vainīga! Smadzeņu plēves iekaisums! Smadzeņu iekaisums! Tieši tas! Vai tu zini, ko tas nozīmē?

—  Ko tad?

—      Tas ir Dieva sods par to, ko es teicu toreiz Montekarlo! Tagad viņš mani soda. Un es esmu vainīga, vainīga, vainīga!— Nu viņa atkal kliedza.

—      Neauro!— teica Brekens, dusmās saviebies, taču šo dusmu cēlonis bija vienīgi bailes, to es zināju, man klājās tāpat.— Padomā par savu seju,— Brekens sacīja.— Katra grimase, katrs izķēmots vaibsts … Tu nedrīksti iet pie Barbas, kad es tev saku! Kā tad tu aiziesi? Varbūt uz nestuvēm?

Tagad mēs ar Brekenu mainījāmies. Ja runa ir par paša labklājību, ikviens kļūst par brutālu bezkauņu.

Tātad es, viņš, es, viņš.

—      Ja kļūs zināms par Barbu, operāciju un visu iepriekšējo jezgu, ko mēs turējām slepenībā, tad tu varēsi teikt savai profesijai ardievas!

—  Un tava profesija taču ir tava dzīve!

—  Padomā par «Krīta apli»!

—  Par lielāko filmu savā mūžā.

—  Viss pārsprāgs kā gaisa balons!

—     Ar tevi būs beigas! Es sazvanījos ar Džo. Viņš teic: ja kaut kas kjūšot zināms, no tavas rokas pat suns maizi neņemšot.

—  Tev noslēgts līgums ne vien par «Krita apli»! Tev noslēgti līgumi jau par trim nākamām filmām! Tām visām ir termiņi!

—  Tev ir sava firma!

—  Kā tev šķiet, ko teiks bankas, kas uzņēmušās priekšdarbu finansēšanu?

Kal dzelzi, kamēr tā karsta!

Runa bija par manu un Brekena eksistenci.

—  Līgumi noslēgti! Tu pazīsti klauzulas par līgumsodiem! Tu nekad savu mūžu to nesamaksāsi, ja tagad nedarīsi, ko mēs sakām! Un mēs tev sakām: tev jāpaliek šeit. Fils tevi visu laiku informēs. Lai izvairītos no reportieriem, viņš dzīvos mazā ateljē. Tas pieder kādam draugam, kurš aizceļojis. Pavisam citā pilsētas malā.— To Rods bija smalki uzošņājis.

—  Un katru dienu es tev varēšu nest labākas vēstis par Barbuku,— es sacīju un redzēju viņu vemjošu, ķērcošu, drausmīgo krampju sarautu, dzirdēju Rutas Reinhardes balsi: «Viņai klājas slikti, Nortona kungs,»—dzirdēju ārsta Sigrana balsi, kas lūdza, lai uzklājot viņam gultu Barbītes istabā, atcerējos, ar kādu dusmu kliedzienu Barba bija man situsi, un teicu:— Zāles iedarbojas, godavārds, zvēru pie savas mīlas pret tevi, burvīt. Tāpēc taču es atnācu tik drīz. Lai tev pateiktu, ka viss būs labi.

—  Tava profesija, Silvij, nepazīst žēluma,— teica Brekens.— Vismazākā kļūda — un tevi izmetīs āra uz visiem laikiem.— Runādams arvien ātrāk, viņš iztēloja Silvijai, cik drīz, pavisam drīz viņai būšot jādzlvo no sociālās aizgādības, ja viņa tagad nerīkošoties prātīgi.

—  Prātīgi!— viņa elsādama izgrūda.— Kur es taču esmu pie visa vainīga, kur Dievs taču mani soda.— Cik drīz pamostas vainas apziņa, par kuru stāstīja Ruta, es nodomāju un dzirdēju Brekenu sakām:—Prātīgi, jā gan. Barbas labā tu pašlaik nevari darīt nenieka, bet sev tu vari sabojāt itin visu. Uz visu mūžu, kas tev atlicis dzīvot. Par Klarisu un to bērnu dīdītāju, to Volkenu, man ir skaidrs. Viņi paliks viesnīcā. Fils oficiāli būs uz neilgu laiku aizlidojis uz Madridi, lai veiktu pirmos priekšdarbus «Krīta aplim». Tad viņš atgriezīsies Parīzē. Tad arī ar Barbu būs atkal okei. Tagad tikai nedrīkst sacelt troksni. Cik labprāt es atlaistu Klarisu, to muļķa aitu, tu nevari iedomāties. Bet tad viņa palaidīs muti, tas ir vēl bīstamāk!

—  Klarisa mīl Barbīti,— teica Silvija.— Tikai tāpēc viņa bija atnākusi.

—  Protams, viņa mīl Barbīti. Brīnišķīga sieviete,— Brekens sacīja. Viņš apsēdās uz gultas malas un lēni teica — es skaidri zināju, ko viņš teiks, un tā ari bija:— Paklau, Silvij, šobrīd — tikai šobrīd, lielākais, pāris dienu — ir viens vienīgs cilvēks, kas var glābt stāvokli. Tas ir Fils.

Nu re.

—  Viņš var jebkurā laikā apmeklēt gan Barbu, gan tevi. Ārsti viņam uzticas — citam nevienam viņi neuzticas. Viņš — cits neviens — var visu paturēt pilnīgā noslēpumā. Viņš ir vienīgais, kas patlaban var rūpēties par tavu karjeru un laimīgu dzīvi kopā ar Barbu, un viņš arī rūpēsies — vai ne, Fil?

—  Protams,— es teicu.

Viņa jau bija miksta kā vasks.

—  Ja nebūtu tevis, vilciņ . . . Ko es bez tevis tagad darītu … Es būtu pazudusi . . .

—  Nu, bet es tak esmu, un es tak tevi mīlu, burvlt, un es tak mīlu Barbuku, tu to zini. Vai tad tu nezini?

Asaras ritēja no viņas acīm pār melnzilzaļi plankumoto ādu lejup uz apsēja.

—  Protams, ka es to zinu, vilciņ. Manu mīļo, mīļo vilciņ! Brekens palūkojās mani. Es palūkojos viņā. So krīzi

mēs laimīgi bijām pārcietuši. Vēl ne gluži, bet gandrīz. Jums būtu vajadzējis redzēt šo skatienu miju, tiesneša kungs!

—  Jums taisnība,— Silvija teica.— Tā ir vienīgā izeja. Paldies jums abiem — par visu labo, ko jūs man darāt.

Viņa patiešām ticēja tam, ko teica. Nabaga Silvija. Viņa neatskārta, ka mēs ar Brekenu tagad darām arī visu savā labā, jo runa ir par mūsu eksistenci. Par laimi, viņa to neatskārta. Es dziļi ievilku elpu, lai man nekļūtu nelabi (Silvija vēl vienmēr, protams, oda pēc slimnīcas), noskūpstīju viņu uz mutes un pavisam viegli pakodīju viņas apakšlūpu. Tas viņai allaž patika.

—  Tu esi vislabākais cilvēks pasaulē,— Silvija sacīja. Jūtu izvirdums bija pāri.— Un, protams, tu arī, Rod. Jūs abi esat vislabākie cilvēki pasaulē. Un es mīlu jūs abus.

—  Es vēlreiz aiziešu uz slimnīcu. (Man nenāca ne prātā to darīt — man taču bija jābrauc pie Sizī.) Tāpat vien. Bar buks tagad saldi un cieši guļ. Un rīt atnākšu atkal pie tevis, burvīt.

—  Paldies, vilciņ, paldies. Nekad, nekad es neaizmirsīšu, kā tu tagad izturies.— No aiztūkušajām acīm ripoja asaras, asaras, asaras.

45

Ārā gaitenī es atsveicinājos no Brekena. Viņam vajadzēja ar skubu drāzties atpakaļ uz «Le Monde», lai aizkavētu jaunas nelaimes. Mēs ar Barbu taču šķietami bijām Madridē. Man vajadzēja parūpēties, lai es nepazīstams nokļūtu pie Sizī, viņas dzīvoklī, manā jaunajā mājā. Dīvaini, tiesneša kungs, bet, kad es tagad padomāju,— kopš esmu pieaudzis, man nekad nav bijis savu māju, sava paša kakta. Nav bijis kaut kā tāda, kas man patiešām piederētu, ko es mīlētu un kur varētu nolīst, ieslēgties un rast mieru. Nē, nekad . . .

Ordeņa māsa Helēna joprojām aizstāja saslimušās laicīgās medmāsas. Atvilcis sānis biezo aizkaru, es redzēju viņu sēžam savā istabā pie lielā rakstāmgalda ar slimību vēsturēm, zāļu kārbiņām un šļircēm. Helēna pacēla acis.

—  O, monsieur … Vai jūs jau bijāt pie kundzes?

—  Jā, mīļā māsa Helēna.

—  Viņai šodien klājas krietni labāk!

—  Jā, esmu ļoti laimīgs.

—  Arī es esmu laimīga, monsieur. Kundzei šodien jau bija viesi.

—  Es zinu. Mīļā māsiņ, vai jūs būtu tik laipna un savienotu mani ar profesoru Delamāru?

—  Vai kas noticis?

—  Nē, nē! Es tikai gribētu viņam kaut ko pateikt. Konfidenciāli kaut ko pateikt, vai saprotat?

—  Jā gan,— Helēna atteica.— Profesora kungs jau aizgājis mājās. Pašā gaiteņa galā ir telefona automāts. Es jums iedošu profesora kunga tālruņa numuru, jūs pats varat to uzgriezt.

Piezvanīju Delamāram. Ilgi biju gudrojis, vai darīt to vai ne, un beigās nospriedis, ka jādara. Neteicu Delamāram, protams, neko par Silvijas naida izvirdumu toreiz Montekarlo, neklāstīju savas daudzās raizes, pasacīju vienīgi, ka Barbīte saslimusi ar meningoencefalītu un guļ Sentbernadetes slimnīcā un ka eksaltētā bērnumeita pavēstījusi to mātei.

—  Kundze, protams, bija ļoti uztraukta,— teicu, stāvēdams kabīnē.— Viņa katrā ziņā gribēja doties pie meitas.

—  Viņas stāvoklī tas ir pilnīgi neiespējami!—profesors iesaucās.

—  Nu, kā tad. Es viņu nomierināju. Par Barbīti es rūpēšos un nepārtraukti informēšu kundzi.

—  Jūs rīkojaties ārkārtīgi saprātīgi, monsieur.

—  Bet es gribētu jums tagad lūgt, profesora kungs, lai jūs liktu kundzi ipaši uzmanīt. . . Viņu var atkal pārņemt bailes un nemiers . . . Bez šaubām, ir līdzekļi, kā tādā gadījumā pacienti nomierināt. . .

—  Dabiski. Nomierinošas zāles. Jaunākās un labākās. Kolīdz jūs noliksit klausuli, es piezvanīšu klīnikai un došu māsai norādījumus.

—  Pateicos, profesora kungs.

—  Man jūs žēl. Nu jums uzvelta plecos tāda nasta. Un vēl bērna slimība. Izsaku savu patieso līdzjūtību, monsieur.

—  Pateicos, profesora kungs.

46

—  Traks,— teica Sizī.— Tu esi galīgi traks.

Viņa sēdēja savā ultramodernajā dzīvojamā istabā griezīgi dzeltenā plastmasas krēslā, mugurā viņai bija melns, caurspīdīgs mājas uzsvārcitis un cits nekas. Tā viņa bija mani pirms pusstundas saņēmusi — starojoša un laimīga. Nu viņa vairs nestaroja, nu viņa vairs nebija laimīga. Nu viņa bija uztraukusies.

Sizī smēķēja. Viņa smēķēja gandrīz nepārtraukti, kopš es te biju. Viņa dzēra arī — dzēra kalvadosu. Es sēdēju viņai pretī griezīgi sarkanā plastmasas krēslā (zināt, tiesneša kungs, tie izskatās kā piepūšamie maisi ar atzveltnēm, uz kuriem var šūpoties jūras viļņos, tikai šie te ir daudz lielāki un stāv uz grīdas), un mūs šķīra plastmasas galds griezīgi zaļā krāsā, ovāls, biezām, noapaļotām malām, līdzīgs milzīgam siera ritulim, es jau sacīju, ka Sizī tā bija iekārtojusi visu dzīvokli. Ar stereoaparātiem, plakātiem un plastmasas mēbelēm. Pat grīdsegas bija no nez kādas īpašas plastmasas; tas viss droši vien maksāja bargu naudu. Pie Sizī valdīja moderna omulība — ja arī ne patlaban. Pa šo laiku bija pienākusi gandrīz pusnakts stunda.

Tiesneša kungs, ko man būtu vajadzējis darīt? Pēc tam kad Sizī mani gandrīz tūlīt pēc ierašanās bija ar varu ievilkusi gultā, viņa apbēra mani ar jautājumiem: kāpēc es pārceļoties pie viņas? Vai mani kāds vajājot? Vai es esot kaut ko ievārījis? Un tad viņa piepešās bailēs noprasīja:—Vai tu esi nožmiedzis kādu dūzi?

—  Tam vispār nav nekāda sakara ar policiju!

Bailes izgaisa, atkal uzversmoja sajūsma.— Tad viss ir

labi! Tev tik un tā vajadzēja pārcelties pie manis, vienalga, kas lēcies! Vienīgi, ja tu būtu nomušījis kādu dūzi, es tev nebūtu varējusi palīdzēt. Tad tev neviens nevarētu līdzēt. Bet tā . . .

—  Tā tu vari?

Viņa lepni atteica:— Nu, kā tad. Tu nevari iedomāties: kādus augstus vīrus es policijā pazīstu. Ne jau nabaga mazos pogainīšus! Šefus! Pašus augstākos! Tiem es tik bieži esmu darījusi patikšanu, ka viņi man arī darīs jebkuru patikšanu. Ja kādu dzīvokli vispār nepārmeklēs, tad tas būs mans dzīvoklis. Ja viņi kādam sekos, tad pie manis vis nenāks. Vismaz ne tūlīt. Tikai pašās beigās. To viņi man apsolījuši. Pa to starpu tev būs laika tiku tikām pazust! Es varu tev sadabūt arī viltotus dokumentus un zagtu automašīnu, kas būs pārkrāsota, un . . .

Vai jūs, tiesneša kungs, saprotat, kāpēc man vajadzēja izstāstīt Sizī patiesību? Citādi viņa vēl sajuktu prātā, tālu no tā nebija: kad viņa ņēmās attēlot visu, ko var manā labā darīt, man ar pūlēm izdevās viņu apklusināt.

—  Sizī, es neesmu neko ievārījis!

—  Durvju sardze tik savādi noskatījās, kad atveda ceļasomas, tik smalkas ceļasomas, bet durvju sardze manis dēļ var . . .

—  Sizī!— Es viņai uzbrēcu tāpēc, ka viņa dzirās mani nekavējoties apgādāt ar viltotu naudu, viltotu pasi un automātu. Uzbrēciens līdzēja.— Padabū kaut ko dzeramu. Tev tas būs vajadzīgs. Es tev visu izstāstīšu . . .

Tā nu es izstāstīju viņai visu, pilnīgi visu, neko nenoklusēdams. Njā, un nu, kad biju beidzis savu stāstījumu, Sizī teica: — Traks. Tu esi galīgi traks.

—  Kā tā?— es vaicāju. Braukdams pie Sizī, biju kādā bistro nopircis pāris sviestmaižu un steidzīgi apēdis. Tagad tās man spieda. Iedzēru krietnu klunkšķi kalvadosa, jo baidījos, ka sviestmaizes varbūt bijušas vecas un es varētu saslimt, saslimt, es, tagad,— tas vispār nozīmētu beigas.

—  Tu nolāpītais, trakais suns! Tu esi traks, tāpēc ka vēl vienmēr piedalies tai draņķīgajā spēlē,— Sizī sacīja. Uzsvārcis apakšā pašķīrās. Es visu redzēju, bet, cik agrāk jau doma vien par to mani bija iekvēlinājusi, tik tagad tas atstāja mani vēsu. Es sasprindzināts gaidīju Sizī argumentus. Nespēju vairs skaidri domāt. Sizī spēja. Viņa bija sieviete ar prātu. Un pazina dzīvi. Tātad paklausīsimies, kas viņai sakāms. Un labāk iedzersim vēl malku kalvadosa. Rostbifs nemaz nebija izskatījies labs . . .

—  Man tak jāpiedalās šajā draņķīgajā spēlē,— es iebildu.

—  Tev itin nekur nav jāpiedalās,— teica Sizī un iecēla kājas tanī plastmasas veidojumā, ko sauc par atzveltni.

—  Nevienam nekas nav jādara pret gribu,— Sizī sacīja un arī iedzēra kalvadosu. Viņa paliecās uz priekšu. Pēkšņi viņa vairs nečivināja bērna balsi, bet ierunājās nopietni:—Labi, iedomāsimies, ka skuķis atstieps kājas. Okei. Bet kas to garantē? Kas notiks, ja viņi skuķi izglābs?

—  Arī tad viss būs okei,— es teicu un malkoju kalvadosu. (Siers tāpat nebija licies vairs gluži svaigs. Nolādētais bistro.)

—  Ļauj man izrunāt līdz galam, jā?

—  Piedod, mon petit chou.

—  Ja nu viņi skuķi izglābs un viņa nekad vāirs nebūs īsti vesela, ja viņa kļūs akla, mēma vai kurla vai arī būs idiote,— Sizī nopietni turpināja.— Kā tu iedomājies savu nākotni? Es. . . Es tevi mīlu, mazais. Tu esi pirmais virietis manā mūžā — lūdzu, nesmejies!— kuru es patiešām mīlu. Lūdzu, nesmejies.

—  Es taču nemaz nesmejos,— es sacīju.

Viņa aizdedzināja cigareti.— Un vai tu zini, kāpēc es tevi tā mīlu, kāpēc tu esi pirmais manā mūžā, kāpēc es nekad nevienu citu vairs nemīlēšu?

—  Kāpēc?

Uzsvārcis bija atraisījies vaļā, viņa sēdēja man pretī kaila, es sēdēju viņai pretī apģērbies, mūs šķīra siera ritulim līdzīgais galds, un viņa teica:—Tu tagad man visu izstāstīji. Tu rīkojies brīnišķīgi. Proti, man uzticēdamies.

—  Nu tik nelaid ģīgas vajā,— es sacīju.

—  Neko darīt. Es citādi nevaru. Iedod kabatlakatiņu. Es iedevu. Viņa nošņauca degunu un tikai pēc tam noslaucīja asaras.

—     Paldies. Es tev pateikšu, kāpēc tevi tā mīlu. Bet tu nedrīksti dusmoties. Man ir briesmīgi bail, ka tu dusmosies.

—  Tev nav jābaidās. Vari sacīt, ko gribi.

—     Tieši tas ir tas brīnumainais mūsu attiecībās,— teica Sizī,— ka viens var otram sacīt visu, viens var darīt ar otru visu, viens zina par otru visu. Tas ir, tu par mani vēl visu nezini. Es par tevi, mīlulīt, zinu. Es vienmēr skaļi bļaustos, ka negribu to dzirdēt. . .

—  Ko negribi dzirdēt?

—. . . ka tu par sevi runā tādā tonī, taču patiesībā es, protams, zinu, ka viss ir tieši tā, kā tu saki.

—  Ko tad es saku?

—  Ka tu esi pēdējais mēsls,— Sizī pavēstīja.

Es ierāvu vēl malku kalvadosa.

—  Tagad tu tomēr jūties aizvainots.

—     Nebūt ne, mazulīt,— es sacīju.— Tev taču ir pilnīga taisnība. Aizvainots? Es? Smieklīgi.

—     Paldies Dievam. Es vēl neesmu galā, mon petit chou. Svarīgākais ir, ka es esmu tieši tāds pats mēsls kā tu. Vai tu apjēdz? Tāpēc mēs tik labi saprotamies. Tāpēc tu patiešām esi pirmais vīrietis, ko es mīlu!

—     Acumirkli,— es sacīju.— Kāpēc tu esi tāds pats mēsls kā es? Tu strādā vaiga sviedros, tev ir skaistumkopšanas salons Sarla Flokē avēnijā pie Eifeļa torņa, labā rajonā, tev ir piecas daiļas meitenes, kas arī strādā, tu esi kaut ko sasniegusi…

—      Fil!— viņa mani pārtrauca.— Vai tad tev vēl nekas nav ienācis prātā? Tādam cilvēkam kā tev? Vai tu tiešām neesi neko pamanījis?

—  Ko lai es būtu pamanījis?

—  Manas piecas daiļās meitenes,— teica Sizī.

—  Kas tad ar viņām ir?— es jautāju.

—      Viņas ir piecas daiļas netikles,— Sizī atbildēja.— Es nu gan nespēju aptvert, ka tu to nebiji pamanījis. Patiešām ne?

—  Patiešām ne,— es teicu.

—      Manu jauko mazulīt! Ikviena no viņām gultos tev apakšā, ja tik tu maksātu. Neviena neuzdrošinās. Jo viņas zina, ka tu piederi man. Ja viņas zinātu, kāds tu esi, viņas maksātu tev,— Sizī mēļoja.— Līdz šim bodīte zēlusi un plaukusi lieliski. Salona klienti ievada ar meitenēm sarunas, tad pārītis kaut kur satiekas, nodara, kas vajadzīgs,

un tad meičas atdod man peļņu. Neviena nav ne reizes blēdījusies. Par manām meitenēm es lieku galvu ķīlā!

—  Jauki,— es teicu.— Lieliski. Bet, ja veikals tā iet no rokas, kur tad te grūtības?

—  Viņas vairs netiek galā,— Sizī sacīja.

—  Ar ko?

—  Nu!— Sizī iesaucās.— Ar ko gan? Ir paklīdušas valodas, ka skuķes ir baigi mīlīgas kaķenītes, klienti nāk vēl un vēlreiz, un viņiem piebiedrojas arī jauni. Mēs visas grābjam naudu maisiem, bet, ja tas vēl mēnesi turpināsies, tad es varēšu klapēt savu bodi ciet, jo visas piecas mazās, mīlīgās kaķenītes būs ar saviem spēkiem galā — galā uz visiem laikiem.

—  Redzi,— es atteicu,— un tā nu katram ir savas problēmas.

—  Es jau gudroju, ka sākšu arī strādāt līdzi, cik spēšu, tāpat kā citas, es taču neesmu «šefiene», neesmu kaut kas labāks, visi cilvēki ir Dieva priekšā vienlīdzīgi, vai ne, mon petit chou? Bet ko līdzētu, ja es arī sāktu piekopt šo arodu? Tas būtu piliens uz karstas plīts, vairāk nekas. Galu galā naudas mums ir kā spaļu, visām. Un tieši tagad viss jāpārtrauc. Mēs gluži vienkārši vairs netiekam galā.

—  Tu taču kļūsi par grāfieni,— es sacīju.— Tad tev tas vairs nebūs vajadzīgs. Tad tu savu salonu pārdosi.

—  Par grāfieni,— Sizī rūgti novilka.— Un kādu vīru es dabūšu? Es tev teikšu: kopš es tevi pazīstu, man no tā mazā nāk vēmiens. Man metas šķērmi, kad viņš man tikai pieduras. Pietiek, ka es viņu redzu, arī tad man tūlīt apšķebinās dūša.

—  Nu, nu!

—  Nekādu — nu, nu! Tā ir patiesība! Tu nevari iedomāties, cik es esmu priecīga, ka viņš tagad aizvācās uz Akapulko. Bet viņš tak atgriezīsies. Un tu atkal aiziesi. Un tad es patiešām būšu grāfiene. Un tad?

Es izdzēru vēl vienu glāzi kalvadosa. Sizī arī.

—  Meitenēm tu tā patīc,— viņa sacīja.— Visām. Ikviena būtu ar mieru tavā labā darīt jebko. Pirms dažām dienām es ar viņām runāju. Pavisam vaļsirdīgi. Man pietiek līdzekļu, lai atvērtu otru salonu. Parīzē čum un mudž no glītām meičām. Vēl glītākām nekā manējās! Es varētu sameklēt speciālistes. Tu jau zini… Es dabūtu visu ko. Mēs kļūtu par īstiem naudasmaisiem — vai tu man netici?

—  Esmu pilnīgi pārliecināts par to,— es teicu.

—  Nu jā, un te nu ir ta nelaime.

—  Kāda?

—     Tad es nevarētu vairs visu pārredzēt,— Sizī sacīja.— Uzņēmums būtu man par lielu. Jāpieskata meitenes. Jāved norēķini. Jāuzmana vīrieši, kas nāk. Otrā salonā tad būtu noteikti vajadzīgs cilvēks, kas man palīdz. Tāds cilvēks kā tu.

Es klusēju.

—  Tāds cilvēks kā tu, es teicu!— Sizī atkārtoja.

—  Es dzirdēju,— es sacīju.

—  Un ko tu par to domā?

—  Jā, redzi . . .

—     Paklau,— viņa dedzīgi turpināja,— viss ir gaužām vienkārši. Tu dosi tai vecenei vilka pasi. Un arī Barbai tu dosi vilka pasi.

—  Ja tas būtu tik vienkārši!

—     Tev nav ne jausmas, cik tas ir vienkārši! Tev nav ne jausmas, kādi man ir kundes! Nekādi parasti dūži. Kur nu! Es tak tev sacīju, paši augstākie! Uz to es vienmēr esmu raudzījusies! Papriekš jādabū draugi policijā, tas ir pats svarlgakais! Protams, ka sacelsies skandāls, ja tu pēkšņi pazudīsi. Bet atrast? Atrast tevi neatradīs nemūžam! Tu taču vēl neesi iedevis nevienam šī dzīvokļa adresi, vai ne?

—  Nevienam.

—      Un, kad tu man no viesnīcas zvanīji, tu nenosauci mani pat priekšvārdā. Es to labi ievēroju.

—     Es arī,— es piezīmēju.— Sarunu, proti, dzirdēja vēl viens cilvēks.

—  Voilа!'

—  Bet vīri, kas nogādāja ceļasomas no lidostas pie tevis!

—     Te nu es uzmanījos,— Sizī uzvaras priekā iesaucās.

—  Es viņiem nerādījos. Mums ir tā mazā, tā mācekle, tā, paldies Dievam, ir dumja kā zoss. Ar to šie viri nepārmija ne trīs vārdus. Ja tevi tagad meklēs, mazā sacīs, ka ceļasomas tūlīt atkal paņemtas.

—  Kas tad tās paņēma?

—     Ne?in kas. Tie taču bija mani vīri! Tā zostiņa nevarēs atcerēties, viņa nekad nav varējusi neko atcerēties. Un tu, tu dabūsi vislieliskākos viltotos dokumentus. Franciski tu runā kā francūzis. Tev uztaisīs citu frizūru. Tu uzaudzēsi ūsas. Tu būsi mans draugs. Pāris nedēļu, un viss aizmirsīsies. Es tikšu vaļā no sava grāfa, tu — no

savas vecenes un bērna — nav jau tā, ka man nebūtu viņas žēl, mon petit chou, bet man taču jādomā par mums abiem!— un vienu es tev zvēru: es nekad neizturēšos pret tevi kā tava stulbā kraķe, kurai trīsdesmit piecu gadu vecumā jātaisa kosmētiskā operācija — šai vecajai padauzai. Pie manis mājas valdnieks būsi tu. Notiks tā, kā tu gribēsi. Un tad tu vairs nebūsi nekāds žigolo! Es tev būšu labākā sieva pasaulē — nebīsties, tev nebūs mani jāprec, es arī tāpat būšu tev labākā sieva pasaulē. Ja tik tu paliec pie manis. Tātad — vai tas ir tik slikts priekšlikums?

Jā, un nu jau jūs šo to par mani zināt, tiesneša kungs. Nu jūs sapratīsit, kādas domas toreiz drūzmējās galvā tādam tipam kā man, kad es dzirdēju, ko Sizī nupat bija teikusi. Toreiz tādam tipam kā man drūzmējās galvā šādas domas: es tak vienmēr esmu vēlējies pēkšņi pārvērsties par kādu citu. Vēlējies izkāpt no savas eksistences un iekāpt pavisam jaunā. Cauri, beigas, fini ar šo playboy esamību. Lai tas viss būtu garam!

—  Es tev jautāju, vai tas ir tik slikts priekšlikums, mon petit chou,— es dzirdēju Sizī sakām.

—  Nē,— es lēni atteicu.— Tas patiešām nav tik slikts priekšlikums.— Viņa pielēca kājās, metās man klāt, iesēdās klēpī, es jutu viņas karsto augumu, un viņa mani apskāva un kaisli skūpstīja un glāstīja.

—  Mans mīļais, mans vismīļākais!

—  Ja Barba patiešām kļūs kurla, mēma, akla vai garā vāja, tad es varēšu iet kārties,— es sacīju, blenzdams kaut kur telpā. Sizī par šiem vārdiem bija stāvā sajūsmā:— Nu redzi! Nu redzi! Es taču tev teicu! Ai, mon p’tit chou, cik es esmu laimīga!

Viņa noklāja manu seju ar skūpstiem, un reiz, kad viņa pieskārās zilumam un es iekliedzos, viņa briesmīgi izbijās un appūta sāpošo vietu.

—  Un tagad mēs piesūksimies un spēlēsim mūziku, un baudīsim visus saldumiņus,— Sizī līksmoja.

—  Piesūkties būtu ļoti derīgi,— es teicu.

Viņa pielēca kājās, norāva uzsvārcīti, sāka griezties kaila pa istabu un tad izpildīja mazu deju tieši manā degungalā. Un tad mēs dzērām un spēlējām plates — Geršvinu, Koulu, Porteru un Glenu Milleru, mums abiem patika šis senais, melodiskais džeza paveids. Un visu laiku mēs dzērām, pļāpājām, glāstījām viens otru un nesteidzāmies ar gultā iešanu, jo es zināju, ka tā bija Sizī īpatnība: lai alkas būtu, cik lielas būdamas, viņa novilcināja piepil

dījumu, cik spēja, un arī mani tas allaž īpaši satrauca. Tā aizritēja stundas, tiesneša kungs, pastarpām Sizī vārīja stipru, melnu kafiju, lai mēs beigās nepiesūktos par daudz, un tā es ik pa brīdim kļuvu atkal skaidrāks, un tad, kad pulkstenis, liekas, rādīja ap pieciem no rīta, mēs iestiepām atskaņotāju Sizī guļamistabā, un viņa mani noģērba. Kad es stāvēju viņas priekšā kails, no atskaņotāja desmit plašu turētāja uz diska uzkrita jauna plate un atskanēja Džona Viljamsa balss: «O Dieu, merci, pour ce paradis, qui s'ouvre aujourd’hui а l’un de tes fils …»

Es apsēdos.

—  Kas ir? Kas tev kaiš, mīlulīt?— Sizī izbijusies iesaucās.

«. . . pour le plus petit, le plus pauvre fils . . . merci, Dieu, merci, pour . . .»

Bet tobrīd es jau biju pieskrējis pie atskaņotāja un norāvis adatu (tā nošņirkstēja), un, mēģinādams noraut šo Džona Viljamsa plati no diska, es sabojāju gandrīz visu aparātu. Sizī pārbiedēta lūkojās manī, un tad es beidzot turēju plati rokā, pavēros apkārt, ieraudzīju krēsla atzveltni, sadauzīju pret to plati uz pusēm, puses pārlauzu vēlreiz uz pusēm, ievainodams labo delnu, sāka tecēt asinis, un es iesviedu plates drumslas istabas kaktā. Stāvēju kails, mēms, nekustīgs. Sizī, arī neteikdama ne vārda, noraudzījās manī, tad pievērsa skatienu grīdai, bet šoreiz viņa neraudāja, šoreiz viņa bija pārāk bēdīga, lai raudātu. Viņa piecēlās, atnesa jodu un leikoplastu, pārsēja ievainojumu un tad sacīja:—Barbīte, jā?

Es palocīju galvu.

—  Tu gribi braukt uz slimnīcu?

Es palocīju galvu.

—  Tūlīt? '

Es palocīju galvu.

Sizī sacīja visbēdīgākajā balsī, kādu es jebkad no viņas biju dzirdējis:— Es tev vēl aši uzvārīšu stipru kafiju. Un vajag arī kaut ko ieēst.

—  Nespēšu norīt ne kumosa.

—  Es nu gan ēdīšu! Katrā ziņā. Tu pa to laiku apģērbies. Vannas istabā ir viss, kas tev vajadzīgs.— Tad viņa izskrēja no guļamistabas.

Es nomazgājos vannā, tad apģērbos, aizgāju uz virtuvi pie Sizī, un viņa kopā ar mani paēda brokastis. Viņa vēl vienmēr bija bēdīga, taču atkal un atkal pūlējās uzsmaidīt.

Es mēģināju darīt to pašu. Stiprā, karstā kafija bija brīnišķīga.

—      Es tevi patiešām tā mīlu, mon p’tit chou,— Sizī sacīja.

—  Es taču tevi arī,— es apgalvoju.

—  Un es savu plānu biju domājusi nopietni.

—  Es ari,— es teicu.

—  Bet tagad no tā nekad nekas neiznāks,— Sizī sacīja.

Es klusēju.

—  Nu redzi,— Sizī teica.

—  Man žēl.

—      Nav ko žēlot,— Sizī sacīja.— Protams, tu paliksi, kamēr es tev būšu vajadzīga.— Viņa teica «es», nevis «mans dzīvoklis».— Un neviens cilvēks neuzzinās, ka tu esi te, to es tev apsolu — to uzzinās vienīgi tie, kam tu būsi spiests to pateikt.

—  Paldies, Sizī!

—      Vai izsaukt tev taksometru?— viņa vaicāja un ar rokas mugurpusi noslaucīja lūpas.

—      Nē,— es teicu.— Tas ir pārāk bīstami. Un ir jau arī vēl loti agrs. Es kādu gabalu paiešu kājām. Cik vispār ir pulkstenis?

—  Drīz būs septiņi,— Sizī sacīja.— Uzliec brilles.

Es paņēmu brilles ar tumšajiem stikliem. Mēs iegājām priekšnamā, Sizī paturēja man mēteli un tad mani noskūpstīja.— Es pa šo laiku uzkarināšu visas tavas drēbes. Barbas drānas arī izņemšu no somām. Citādi tās ļoti saburzīsies. Vai dzīvokļa atslēgas tev ir?

—  Jā,— es atteicu.

—     Tātad tu vari ierasties, kad gribi. Man drīz jābrauc uz salonu. Bet tu brauc atpakaļ, cik ātri vien vari. Tev jāpaguļ.

—  Ja,— es teicu.— Paldies, mīļa Sizī.

—      Nesaki «paldies»,— viņa sacīja.— Man jāparunā arī ar draugiem policijā, lai viņi nemeklē tevi pie manis.

—     Tas nav vajadzīgs,— es teicu.— No viesnīcas es vakar kopā ar Barbu izvācos. Aizlidoju uz Madridi. Es taču tev stāstīju.

—  Cik jauki,— Sizī teica un novērsās.

—      Neraudi,— es sacīju:—Lūdzu, mon petit chou, neraudi.

—     Kas raud?— Sizī noprasīja, palūkojās mani un izberzēja vienu aci. Viņa bija aizdedzinājusi cigareti.— Man tikai dūmi iegāja aci. Nu jau viss atkal kārtībā. Priecājos,

ka tu vismaz tagad dzīvosi pie manis — kaut īsu laiciņu. Varbūt vēl tikai vienu nakti. Neko jau nevar zināt. Protams, būtu bijis jaukāk, ja mēs varētu īstenot savu plānu. Bet no tā nekad nekas vairs neiznāks. Jo tu nemūžam neizkļūsi no sava apburtā loka.

—  To mēs vēl redzēsim,— es teicu.

—  Nekad tu no tā neizkļūsi,— Sizī sacīja.— Tā ka mēs neko neredzēsim. Ja tu varētu izkļūt ārā, vai tu tagad brauktu pie mazās?

Bija desmit minūtes pāri septiņiem ceturtdienas —1971. gada 26. novembra rītā.

47

Pasaules burvīgākais mazais saulstariņš.

Barbara.

Tur viņa gulēja.

Sviedros mirkdama savā gultā.

Es redzēju čulgas uz Barbuka lūpām un sarkanus plankumus uz visa ķermenīša (krekls bija uzrāvies līdz kaklam). Viņa izgrūda kliedzienu. Pēkšņi mazās roķeles un kājeles izslējās gaisā, vispirms galīgi stīvas, tad sāka raustīties. Raustījās viss sīkais ķermenītis. Elpa gārdza, svilpa, čerkstēja, Barba elsa, jo nespēja ievilkt plaušās pietiekami daudz gaisa. Nu viņa sāka svaidīties. Acis bija pilnīgi pārgrieztas, viens plaksts aizvēries, plakstu apmales iekaisušas. To visu es redzēju zilās lampas vājajā gaismā.

Barbuka rokas un kājas raustījās baismi un mežonīgi, no lūpām plūda putas, lai gan es redzēju, ka zobi ir cieši sakosti. Tik cieši, ka tie drausmīgi šņirkstēja.

Ap Bar buku ņēmās divas medmāsas, Sigranš un ārste Ruta Reinharde. Es stāvēju sāņus. Visas trīs sievietes bija spiestas turēt krampju raustīto bērnu, lai Sigrans varētu izdarīt injekciju.

Pulkstenis bija astoņi piecpadsmit 1971. gada 26. novembrī. Man bija vajadzējis noiet vairākus kilometrus kājām, pirms es sadabūju taksometru. Biju ieradies pirms desmit minūtēm. Izsteidzies cauri garajam pārvaldes gaitenim. Paskrējis garām daudzām vaļējām durvīm. Kanceleju telpās bija ieslēgti radioaparāti un televizori. Es dzirdēju tikai aprautus teikumus.

—. . . Holandes flotes kājniekus tik tikko izdevās aizk?ivēt, lai viņi nemēģinātu triecienā ieņemt ceturto stāvu . . .

—. . . japānis Furuja sešdesmit stundu nav gulējis. A.psardze atkal un atkal viņu modina . . .

Tad biju nonācis klusajā gaiteni, kur atradās slimnieku palātas.

Pēc tam iegāju Barbas istabā un ieraudzīju če truis cilvēkus, kas stāvēja ap viņas gultu. Pirmais pagr iežas doktors Sigrans. Viņa seja bija pelēka aiz noguruma, es redzēju provizorisko gultu, kurā viņš šonakt droši vien nebija gulējis ne pusstundu. Acis bija piesarkušas, vaigus klāja gari bārdas rugāji. Ieraudzīdams mani, viņš izslējās.

—  Jūs!

—  Jā, es.

—  Kāpēc jūs esat atnācis?

Es negribēju teikt un tomēr pateicu:—Es baidos,— es sacīju.— Baidos par bērnu.

—  Kāpēc jūs nezvanījāt?

—  Tas nav tas pats. Man vajadzēja Barbu redzēt.

Sinī acumirklī — es gan to aptvēru krietni vēlāk — doktora Sigrana pretīgums pret mani izgaisa. No šsī acumirkļa viņš sāka izturēties pret mani kā pret kārtību cilvēku.

Es palūkojos Rutā Reinhardē. Viņa par atbildi uzmeta man īsu, nopietnu skatienu. Viņai vajadzēja uzraudzīt Barbu. Ārste izskatījās pēc vecas sievietes. Laikam jau ari viņa šai naktī bija gulējusi labi ja pusstundu.

—  Kaut jel jūs būtu piezvanījis,— teica S'tgrans.

—  Kāpēc?

—     Tad mēs būtu jums paziņojuši, lai jūs nekavējoties braucat šurp! Bet jūs vakardienas uztraukumā aizmirsāt iedot mums savu tālruņa numuru. Mēs zvanījām uz viesnīcu. Monsieur Brekens arī nezina, ku<.r jūs atrodaties.— Barba skaji kliedza. Sigrans pievērsās viņai un izmeta pār plecu:—Viņš jūs izmisīgi mekdē.

Nolādēts, es nodomāju, to es patiešām bi^u piemirsis.

—     Un jo savādi šķiet, ka jūs tagadi esat ieradies pats,— teica Ruta Reinharde.

—  Kā tā — savādi?

—     Jo jūs mums tagad katrā ziņā . . .—Viņa nepaspēja izrunāt teikumu līdz galam, jo Barbīte atkal dzīvnieciski iekliedzās, rokas un kājas izslējās gaisā, un sākās kaut kas līdzīgs epilepsijas lēkmei. Man šķiet, .uekad savā mūžā neesmu tā pārbijies. Esmu diezgan liels, gļēvulis, tiesneša kungs. Bet, redzot, kas ar Barbu tagad notika, pat

visdrosmīgāko cilvēku būtu sagrābušas bailes. Man kļuva ne.labi.

līs taisījos, ka tieku ārā gaitenī. Ieraudzījis kādas van nas istabas durvis, es iedrāzos iekšā un, pārliecies pār izlit'tni, sāku vemt. Skalodams muti, palūkojos spogulī. Izsk.atījos drausmīgi. Smirdēju pēc kalvadosa. Kājas pēkšņi saļodzījās aiz nespēka, un es biju spiests apsēsties. Laikam kādu ceturtdaļstundu tā nosēdēju uz klozeta poda, stīvi lūkodamies telpā, lūkodamies uzrakstā uz sienas: Lai dzīvo de Golls!

48

Beidzot es atkal izsteberēju gaitenī un iegāju Barbas istabā. 'Tagad tur bija tikai divas medmāsas.

—  Monsieur Norton . . .

—  Kas ar bērnu ir?

—  Bērr.'am neklājas labi, monsieur,— sacīja otrā māsa.— Daktere Reinharde un dakteris Sigrans visur jūs meklē, viņiem abiem ar jums jārunā.

—  Jārun ā?

—  Jā, steidzami. Es likšu, lai viņus izsauc. Pagaidiet, lūdzu, dakteres Reinhardes kabinetā.

Abas mās.as bija ļoti laipnas.

—  Vai ju:? atradīsit kabinetu?

Es pamāju un izgāju ārā. Soļoju pa kluso gaiteni. Tad pa otru klutju gaiteni. Tad garām pārvaldes telpām. Te atkal bija d:z irdamas balsis . . .

—. . . pārņēmis krīzes štāba komandēšanu . . .

—. . . teror is;ti pieprasa arī avīzes . . .

Tad es atkal atrados Rutas Reinhardes kabinetā, šajā istabā ar daudzajām raibajām mācību rotaļlietām, ar rotaļlietām te;? tiem, istabā ar mazajiem braucamkrēsliņiem pie loga. istabā ar rakstāmgaldu, kas bija nokrauts ar dažādiem priekšmetiem. Re, kur mazais jēriņš. Re, ietvars ar Būdas izteicieniem. Es ātri novērsos. Te, tāpat kā citur, dega elektrība, ārā bija vēl gandrīz pavisam tumšs. Es piegāju pie grāmatplauktiem, kas stiepās gar visu sienu un bija pilni ar speciālo literatūru.

N. V. Fabers, Atpalikušais bērns; L. Kārmaikls, Bērna psiholoģijas roka.sgrāmata. Plauktos bija apmēram simt šādu grāmatu. Ac.u augstumā vācu un angļu, to vidū arī krievu, mazliet ze-r.nāk veselas rindas franču. Pēkšņi kāds

sējums saistīja manu uzmanību. Uz apvāka muguriņas es izlasiju: R. Reinharde, Smadzeņu bojājumu diagnostika un terapija.

Ruta Reinharde.

To bija sarakstījusi Ruta Reinharde!

Es izvilku sējumu no plaukta un atšķīru vaļā. Izlasīju iespiesto veltījumu:

Cieņā un pateicībā

veltīju

Dr. BRUNO BETELHEIMAM, savam, lielajam skolotājam.

Ruta Reinharde

Atskanēja soļi.

Es aši atliku grāmatu atpakaļ plauktā. Durvis atvērās. Ienāca Ruta Reinharde, doktors Sigrans un medmāsa. Māsa nesa paplāti ar lielu metāla kannu, trim tasītēm un cukurtrauku. Viņa nolika paplāti un aizgāja.

—      Paldies Dievam, te jūs esat,— Sigrans sacīja. Viņš atslīga atzveltnī, ievaidējās, izstiepa kājas un izberzēja acis.

Ārste palūkojās manī.

—  Vai jūs arī dzersit kafiju?

—  Jā, labprāt.

Viņa pielēja tases.

—     Jūs esat sarakstījusi grāmatu, ārstes kundze,— es teicu.

—      Jā, monsieur Norton,— teica Ruta Reinharde, un pirmo reizi viņa šķita mazliet bikla.

Tad mēs sēdējām ap viņas rakstāmgaldu un, paņēmuši tases rokā, malkojām kafiju. Es redzēju, ka Sigrana roka viegli trīs. Sis cilvēks nebija tālu no sabrukuma. Neskatīdamies manī, viņš sacīja:—Es nožēloju savu izturēšanos pret jums. Bet jums jāzina . . .

—  Viņš jau zina,— Ruta Reinharde pasteidzās iebilst.

—     Jo labāk,— viņš sacīja.— Jūs atnācāt aiz bailēm par Barbīti. Tagad viss ir pavisam citādi. Tagad …

—      Lūdzu, beidziet,— es teicu,— lūdzu, mīļais dakter Sigrana kungs, beidziet.

Viņš pamāja un iedzēra stipro, karsto kafiju, mēs darījām to pašu, un īsu brīdi valdīja klusums. Tad ierunājās Ruta Reinharde:—Diemžēl mums jāpaziņo

jums ļauna vēsts, monsieur Norton.— Es tikai palocīju galvu.— Penicilīns, visdažādākās antibiotikas, imūnglobulīns, kortizona derivāti un tā tālāk, un tā tālāk — viss, ko mēs Barbai esam devuši, neiedarbojas.

—     Vispār neiedarbojas,— Sigrans piebilda.— Turklāt pastiprinās izstiepšanās fenomens.

—  Kas pastiprinās?

Sai nolādētajā dienā neausa gaisma.

—  Tas, ko jūs nupat pieredzējāt.

—  Es uzskatīju to par epilepsijas lēkmi.

—      Nu jā, apmēram tā bija . . . bet tā nebija epilepsijas lēkme, monsieur Norton,— teica Sigrans, pavisam citādais Sigrans. Runādams tagad ar mani, viņš runāja kā draugs.— Tas viss saistīts ar iekaisušajām smadzeņu plēvēm un iekaisušajām smadzenēm.

—     Viss,— piezīmēja Ruta Reinharde.— Zobu griešana. Pozitīvie piramidefekti . . .

—  Kas ir pozitīvie …

—     Tas jums ir pārāk sarežģīti,— Sigrans sacīja.— Mēs ar savu gudrību esam cauri. Pirms trim stundām saņēmām no laboratorijas sliktu atbildi, no kuras visvairāk baidījāmies, proti: tas nav tīri bakteriāls meningoencefalīts. Tā ir jaukta forma.

—  Jaukta forma?

—     Jā. Te darbojas arī vīruss. Līdz ar baktērijām. Tāpēc parastās zāles nelīdz.

Es dzirdēju kaut kur ķērcam vārnas.

—     Ko tad vēl var darīt?— es vaicāju.— Vairāk neko, vai ne?

—     Var gan,— atteica Ruta Reinharde, skatīdamās uz mazo jēriņu.

—  Kaut ko, kas Barbai Jaus izdzīvot?— es jautāju.

—     Kaut ko, kas . . .— Palīdzību meklēdama, viņa palūkojās Sigranā.

—     Kaut ko, kas, ļoti iespējams, ļaus Barbai izdzīvot,— ārsts sacīja.— Pozitīvās varbūtības procents ir ļoti augsts.

—  Bet simtprocentīga šī iespēja nav?— es ievaicājos.

—      Simtprocentīga tā nav,— viņš noteica.— Nē, tāda tā nav.

Nolāpītās vārnas nu ķērca nepārtraukti, droši vien riņķoja pār mūsu galvām.

—  Ko lai es uz to saku?

—      Diemžēl jums kaut kas jāsaka, monsieur Norton,— teica Ruta Reinharde.— Tūlīt. Cik ātri vien iespējams. Redzat. . .

—      Redzat,— iejaucās Sigrans,— baktērijas mēs varētu dabūt savā kontrolē. Bet tas neko nelīdz, iekāms nebūsim iemācījušies apieties ar šo vīrusu. Vissvarīgākais un steidzamākais ir apturēt vīrusa izraisītos postījumus.

—  Un vai šim nolūkam nav neviena līdzekļa?

—     Ir kāds līdzeklis, monsieur Norton,— teica Ruta Reinharde.

—  Nu, ko tad vēl domāt!

—      Ir kāds līdzeklis, monsieur Norton,— ārste turpināja,— kas vēl atrodas izmēģinājuma stadijā.

—  Ak tā.

—      Nē, nevis «ak tā». Sāda veida jauni līdzekļi — un šī ir plaša diapazona antibiotika ar īpašu virostatisku efektu — bieži atrodas klīniskajā izmēģinājuma stadijā gadiem ilgi. Mēs arī jau sen esam to vairākkārt izmēģinājuši. Un gandrīz vienmēr efekts bijis pozitīvs.

—  Gandrīz vienmēr?

—     Jā, monsieur Norton. Lielāko tiesu šis līdzeklis dara brīnumus. Tomēr ne visos gadījumos. Dažos gadījumos . . .

—  Es saprotu.

—     Katrā ziņā tas ir vienīgais līdzeklis, ar kuru mēs varam saglabāt Barbai dzīvību.

—     Vienīgais līdzeklis, kuru lietojot pastāv liela varbūtība, ka jūs spēsit saglabāt Barbai dzīvību,— es teicu.

—     Jā,— sacīja Sigrans.— Un, ja mēs to lietosim, mums vēlreiz vajadzīga jūsu rakstveida piekrišana. Mums jāievēro zināmi noteikumi. Jums jādod piekrišana. Ja jūs to nedosit, mēs nedrīkstam šo līdzekli lietot.

Es iedzēru kafiju.

—  Un ja es piekritīšu un kaut kas noies greizi?

Atbildes nebija.

Es palūkojos Rutā Reinhardē. Viņa klusēdama raudzījās manī.

Es palūkojos Sigranā. Viņš raudzījās manī. Klusēdams. Un paraustīja plecus. Tad viņš teica:— Ja mēs šo līdzekli nelietosim, mēs nevaram solīt, vai Barba sagaidīs vakaru.

Zināt, tiesneša kungs, ja cilvēks dzird šādus vārdus, viņam prātā iešaujas dažādas domas, it īpaši, ja cilvēks ir tāds, kāds biju es. Pirmā doma, kas man iešāvās prātā, bija: un ja nu Barba nenodzīvos līdz vakaram? Vai tas nebūs pats labākais? Vai tas vispār nebūs atrisinājums?

Bet tad, tiesneša kungs, notika kaut kas tāds, ko es līdz šim brīdim nespēju aptvert, kaut kas pilnīgi nesaprotams mana tipa «ilvēka uzvedībā. Uzskatu, ka tam ir viens vienīgs izskaidrojums: kopš biju sastapis šo ārsti Rutu Reinhardi, manī kaut kas vairs itin kā nebija kārtībā. Jā, tas noteikti ir izskaidrojums — izskaidrojums visam, ko es no tā brīža darīju, izskaidrojums nākamajai domai, kas man tai mirklī pazibēja galvā. Es domāju nevis par to, ka Silvija mani varētu nosaukt par sava bērna slepkavu, ja es tagad liegtos piekrist. Nē, man pazibēja galvā — un man patiešām nav patīkami, ka tādam cilvēkam kā man tas tagad jāraksta,— taču man nenoliedzami pazibēja galvā jautājums: kas tu tāds esi, ka drīksti notiesāt šo bērnu uz nāvi? Un ne tikai tieši šo bērnu. Vispār jebkuru dzīvu radījumu, kas mīt pasaulē.

Balsī, kura itin kā nepiederēja man (tā man šķita), es sacīju:— Es piekrītu. Dariet visu. Lietojiet jauno līdzekli.

Ruta Reinharde nolika man priekšā papīra lapu. Es redzēju, ka viss vajadzīgais jau ierakstīts. Es parakstīju.

Ar šo parakstu es noteicu visu mūsu nākotni, visu, kam bija lemts notikt — un tas galu galā noveda pie tā, ka Romero Retlends ar tērauda lodi sirdī gulēja uz netīrās grīdas kādā no Nirnbergas šaubīgākajām viesnīcām.

DIAGNOZE

Paregone: Jūs zināt, kas nāks. Lietus. Lietus. Lietus gāzmas. Grēku plūdi. Bet pirms tam jūs skatīsit kaunpilnus notikumus — kaunpilnus notikumus. Daži no jums sacīs: «Lai viņš slīkst. Tādu kā viņš nav vērts glābt. Tam visam jāatmet ar roku.» Es varu to nolasīt no jūsu sejām. Bet jums nav taisnība.

(No Torntona Vaildera «Mēs vēlreiz esam laimīgi tikuši cauri»

1

Vecais vīrs pacēla mirušo bērnu. Pār viņa vaigiem ritēja asaras. Tad viņš devas arvien tālāk un tālāk pa putekļaino ceļu, kas aizvijās starp tīrumiem. Bērnu viņš nesa rokās. Vecajam vīram galvā bija sagumzīta cepure, kurpes nošķiebtas, bikses un svabadais krekls izdiluši. Vecais vīrs gāja pa ceļu, kuram, likās, nebūs gala. Viņš soļoja nedroši un grīļodamies, taču soļoja arvien tālāk un tālāk pretī bezgala tālajiem, zilajiem kalniem, kas slējās pret debesīm, dūmakas un saules mirgas apņemti. Bija ļoti karsts, zeme — izkaltusi, un vecajam vīram bija gaužām grūti iet, to varēja redzēt. Taču viņš gāja, gāja ar mirušo bērnu uz rokām. Nu viņš izskatījās jau pavisam mazs. Kadrs satumsa. No tumsas lēnām iznira vārds «Beigas», sākumā gluži maziem burtiem, kuri pēc tam kļuva arvien lielāki, slīdēja uz priekšu un apstājās. Tad satumsa viss ekrāns.

Jau visas pēdējās minūtes zālē valdīja nāves klusums. Sī filma beidzās bez mūzikas, bez mazākā trokšņa. Teatro Sistina (tas atrodas Sistīnas ielā, Barberīni laukuma tuvumā) milzīgā zāle palika neapgaismota.

Bija 1972. gada 18. maijs, ceturtdiena, divdesmit divi un četrdesmit septiņas minūtes, es tumsā palūkojos uz sava rokas pulksteņa spīdošajiem rādītājiem. Mēs atradāmies Mūžīgās pilsētas sirdī. Milzīgajā Teatro Sistina valdīja necilvēciska tveice — jau daudzas dienas Romu mocīja tāds karstuma vilnis, kāds šajā gadsimtā vēl nebija

piedzīvots. Mēs kopā ar Rodu Brekenu sēdējām sānu ložā blakus Džo Gincbērgeram. Brekens reiz tika sacījis, ka Džo esot tāda balss kā Bībeļu pārdevējam, un tas man ienāca prātā, kad «Seven Stars» prezidents man klusu teica:— Brīnišķi! Taisni brīnišķi! Un, ka Alfredo pirms trim nedēļām vajadzēja šķirties no dzīves, arī tas ir brīnums, Fil, klausieties, brīnums!

—  Jā, Džo,— es klusi atbildēju.

—  Mums atkal un atkal jātencina Visuvarenajam,— teica Džo Gincbērgers, ģērbies, tāpat kā es, smokingā, mazs, sārts, graciozām kustībām, cilvēks ar vislabsirdīgāko seju pasaulē (tikai mute viņam bija padevusies pārāk maza, tā izskatījās pēc caurumiņa).— Ka Alfredo pirms premjeras atstiepa kājas, Itālijā vien tas mums ienesīs par izrādēm pusmiljonu dolāru vairāk. Kungs Dievs, es tev pateicos.

—  Amen,— Brekens norūca.

Pavisam lēni iedegās daudzās spuldzes kinozālē, kurā parasti notika festivāli. Es iztēlojos, kā elektriķis lēni, lēni atbīda pretestības, līdz zāle ir spoži apgaismota. Zem ekrāna bija novietoti ziedi — fantastisks aranžējums, gandrīz vai botāniskais dārzs. Zālē joprojām valdīja nāves klusums. Un tad no sānu kulisēm uz skatuves uznāca Silvija. Starmetis viņu meklēja, atrada, ietvēra savā lokā. Pārdabiskas gaismas apspīdēta, viņa stāvēja tur, tērpusies pelēcīgā, blāvā vakarkleitā, tā bija ekstravaganta, priekšā pilnīgi slēgta, mugurpusē visai dziļi dekoltēta, satina kurpju krāsa bija pieskaņota tērpam, ausīs briljanta auskari, ap rokas locītavu briljanta rokassprādze, un visu vēl papildināja milzīgs briljants (pats lielākais, kāds viņai bija). Tas nu tad bija viss. Gauži vienkārši. Jo iemesls, kāpēc mēs te pulcējāmies, taču bija nopietns. Starp citu, te pulcējās visi, ko Romā uzskatīja par «sabiedrību». Nevis nepievilcīgais Via-Veneto-Dolce-Vita bars, bet visi tie, kas tikpat kā nerādījās atklātībā, gadsimtiem vecu neviltoti aristokrātisku dzimtu pārstāvji, vissmalkāko banku prezidenti; miljonāri no ziemeļiem, kur koncentrēta rūpniecība — automašīnas, pneimatiskās riepas, lokomotīves, ieroči, kurpes; krietni divi desmiti politiķu, es viņus visus pazinu, tie bija tās valdības locekļi, kura patlaban atradās pie stūres. Jocīgi: droši vien savas sešas reizes biju piedalījies Romā šādās svinīgās pirmizrādēs. Ikreiz biju redzējis tos pašus vīrus citās valdībās. Valdības mainījās nepārtraukti, taču par to locekļiem acīm

redzot izvēlējās vienus un tos pašus cilvēkus, kaut arī katru reizi viņiem bija citi ministru posteņi un dažkārt viņi piederēja arī pie citas partijas,— tā bija triumfāla riņķa deja (patlaban Itālijā, protams, atkal varēja gaidīt valdības krīzi); laikrakstu izdevēji, lieli aktieri, režisori un pasaulslaveni rakstnieki, pasaulslaveni dziedātāji un gleznotāji, visi te bija pasaulslaveni — par to bija parūpējies Karlo Marone.

Kas ir Karlo Marone, es pastāstīšu mazliet vēlāk. Pastāstīšu arī visu, kas notika laikā starp viņu salto rītu 1971. gada novembrī, kad es devu atjauju ārstēt Barbu ar pietiekami nepārbaudīto plaša diapazona antibiotiku, kam piemita virostatisks efekts, un šo 1972. gada svelmaini karsto maija nakti,— un noticis bija daudz kas ļoti ļauns, tik ļauns, ka te neviens nebrīnījās, neredzot Barbu.

Ak tā, protams. Baznīca. Vatikāna pārstāvji. Klāt bija arī Svētajam krēslam visai tuvu stāvoši kungi, tā sakot, vietnieka vietnieki. Un ārzemju diplomāti. Nule parādītajai filmai bija augsti ētisks saturs, tā bija kāda slavena itāliešu rakstnieka darba kinovariants, un šim rakstniekam piemita trīs spīdoši priekšnoteikumi viņa darba filmēšanai: viņš bija miris pirms vairāk nekā septiņdesmit gadiem, tā ka nevajadzēja vairs maksāt par filmēšanas tiesībām; sākumā bijis anarhists, bet vēlāk kļuvis nelokāms cīnītājs par katoļu baznīcu. Tātad īsta medusmaize. Tāpēc arī te bija klāt tik daudz garīdznieku un kreiso novirzienu pārstāvju. Kas ir, tas ir: Karlo Maronem pagadījusies iespēja, un viņš to izmantoja! Te patiešām sapulcējies tikai Itālijas sabiedrības krējums, Marone pats bija raudzījies, lai tā būtu. Piemēram, vareno Oljeri, kādas filmu sabiedrības, televīzijas studijas un laikrakstu un grāmatu izdevniecību īpašnieku, ar viņa skaisto, jauno sievu Marone bija trīs dienas atstājis neziņā, vai viņi dabūs ieejas kartes šai pirmizrādei vai ne. Un par Aneto, modes likumdevēju, es zināju, ka viņš trīsreiz personiski zvanījis Maronem un vārda pilnā nozīmē diedelējis divas ieejas kartes sev un savam jaunajam draugam. Un tad, protams, kritiķi. Tikai pašu ievērojamāko laikrakstu ievērojamākie recenzenti. Atlidojuši no visām pasaules malām. Tāpat no visas pasaules bija atlidojuši tāda paša ranga aktieri, producenti un režisori. Un, beidzot, pa visu zāli izvietotus, varēja redzēt ap divdesmit ārkārtīgi elegantus kungus un dāmas, kurus patiesībā neviens nepazina.

Tanī mirklī, kad Silvija iznāca no kulisēm, atskanēja aplausi. Aplausi gan nav īstais vārds. Es to arī neprotu atrast. Tam, kas sākās Teatro Sistina, tiesneša kungs, nemaz nav īstā vārda. Ir zināms, ka kino sagrozījis itāliešiem galvas, ir zināms, ka Silvija ir mūslaiku lielākā kinoaktrise, filma, ko nupat tikām redzējuši—«Tik maz laika»—, bija izcila (pēdējā, kurā Silvija bija uzņēmusies pirms kosmētiskās operācijas), nē, aplausi nav īstais vārds. Piemērota vārda vispār nav. Sadrebēja Teatro Sistina mūri. Drebēja grīda — arī mūsu ložā. Es, nudien, nobijos ne pa jokam. Sie varenākie no varenajiem, šīs skaistākās no skaistajām, šie bagātākie no bagātajiem, dievbijīgākie no dievbijīgajiem — viņi neaplaudēja, nē, viņi dauzīja ar kājām pret grīdu, kā prātu zaudējuši izkliedza Silvijas vārdu un sumināja viņu. Un mēs sēdējām virs trakas sajūsmas pārņemtās zāles kā virs ārprātīgo nama nemierīgo slimnieku nodaļas.

Sis Marone . . .

Protams, aplaudēja arī Džo Gincbērgers un Brekens, aplaudēju arī es. Vai tad tas nebija dabiski? Un kā mēs sitām plaukstas! Brekens plati uzsmaidīja gan man, gan Džo. Džo kliedza (viņš bija spiests kliegt, citādi mēs viņu nebūtu sapratuši):— Tur, priekšā, tas violetajā tērpā, vai tas ir Svētā tēva pārstāvis?

—  Jā, Džo,— rēca Brekens,— yeah, Joe, that’s him!'

—  Viņš raud,— Džo kliedza.

Violetā tērptais patiešām pielika pie acīm nēzdodziņu, pirms aplaudēja tālāk.

—  Itālijā mēs iesitīsim vēl vienu lieku miljonu!—*kliedza Džo. Es redzēju, ka viņš izvelk mutautiņu. Arī Džo raudāja.

Uz skatuves gaismas konusā joprojām nekustīgi stāvēja Silvija. Tik skaista kā vēl nekad. Patiesi, tiesneša kungs, kinobiznesā nav skaistākas sievietes par viņu. Sis profesors Delamārs ir meistars — astronomiskais rēķins, ko viņš tika pasniedzis, ir pavisam pamatots, viņš bija veicis brīnumus. Silvija izskatījās tikpat nereāla kā nereālā gaisma, kas viņu apņēma. Operācija bija izdevusies lieliski. Džo Gincbērgers vēl vienmēr raudāja. Asaras liedams, viņš pieliecās man klāt un maigi dvesa ausī:

—  Starp Kardināli un Mastrojāni — vai tas tiešām ir padomju kultūras atašejs?

1 Jā, Džo, tas ir viņš! (Angl.)

—  Jā, Džo.

—  Vai jūs redzat, ko viņš dara?

—  Jā, Džo.

—  Mēs saņemsim vismaz dubultu garantiju demonstrēšanai Padomju Savienībā — un trīs kopprodukcijas,— Džo teica. Tad viņš pārvarlgā aizkustinājumā skaļi iešņukstējās.

No skatuves otrās puses, no pretējām kulisēm tagad iznāca Karlo Marone. Man jums būs vēl daudz kas jāpavēsta par šo eksemplāru, tiesneša kungs. Toreiz Karlo Marone bija četrdesmit septiņus gadus vecs, neapšaubāmi elegantākais vīrietis Romā un Romas lielākais sieviešu elks. Sis Karlo izskatījās apbrīnojami labi. Tas viņam, protams, bija jau stipri palīdzējis tai laikā, kad viņš vēl bija suteners. Tagad viņa skaistums bija kļuvis par tādu kā Itālijas vīrišķības un skaistuma simbolu. Un Karlo Marone vairs nebija suteners. Kopš daudziem gadiem viņš bija valsts lielākais filmu iznomātājs, kas ietvēra savās programmās itin visas «Seven Stars» filmas. Tās vien padarīja viņu par dolāru miljonāru. Viņa pils ultramoderno bagātnieku pakalnā Pinčo bija muzejs, ko dienu un nakti apsargāja privāta policijas vienība, jo pilī atradās pārāk lieli dārgumi. Redzot, kā Marone tuvojas Silvijai, man ienāca prātā nakts, kad tiku runājis ar Karlo viņa pils salonā. Kā aizrit laiks! Ari tas bija noticis jau pirms pusgada. Karlo Marone bija tērpies karmīnsarkanos smokinga svārkos. Un rokā turēja bakarā rožu pušķi. Vispirms viņš zemu paklanījās Silvijai. Tad noskūpstīja viņai roku. Tad viņa noskūpstīja Karlo uz abiem vaigiem un lūpām. Tad Karlo pasniedza viņai rozes. Tad Silvijai bija jāraud. Tiesneša kungs, viņa spēj raudāt ik brīdi, kad vien vēlams, raudāt ari kameras priekšā. Tur nu viņa stāvēja un raudāja, un kreisais plakstiņš vairs nenokarājās pārāk zemu' (to profesors Delamārs bija lieliski salabojis), un grims nekusa, par to bija parūpējušies Keitija un Džo Petersoni, Silvijas grimētāji. Viņiem bija teikts, ka Silvija raudās, tāpēc viņi bija lietojuši attiecīgos krāšļus, attiecīgo pūderi, attiecīgo skropstu tušu.

Visa uzstāšanās bija vairākas reizes izmēģināta priekšpusdienā — Džo režijā, tukšā kinoteātrī. Tikām mēģinājuši divas stundas — gan to, kas risinājās patlaban, gan arī turpmāko —, kamēr Džo jutās apmierināts. Man, skatītājam, viņš bija teicis:—Visām kustībām jāieguļas

kaulos. Pēdējam stulbenim jāredz, ka viņi abi tik tikko valdās — no laimes un skumjām. Varonīgi, vai saprotat, Fil? Tie ir divi varoņtēli.

Džo bija dzimis Sofijā, Berlīnē strādājis gatavu apģērbu šūšanas branžā, pārmainījis vārdu un filmējis savas pirmās, toreiz vēl mēmās komēdijas. Pēc tam viņš bija aizkuģojis uz Ameriku. Pret Sofiju viņam nebija nekas iebilstams, Dieva dēļ, tiesneša kungs!

—. . . divi varoņtēli!— rīta mēģinājumā bija teicis Džo un tad, pavērsis seju augšup pret skatuvi, uzsaucis:— Tagad meitenes!

Meitenes . . .

Priekšpusdienā viņas bija izsteigušās no kulisēm. Tagad, pirmizrādē, viņas atkal iznāca no kulisēm, laiks bija smalki aprēķināts, precīzi aprēķināts. Tās bija izmeklēti glītas zvaigznītes, visai pieklājīgi tērptas, un viņas nesa neskaitāmus ziedu sakārtojumus, to vidū orhidejas, orhideju ķekarus. Silvija pēkšņi stāvēja ziedu jūrā. Aplausu vētra trakoja vēl vienmēr.

Karlo Marone vēlreiz noskūpstīja Silviju, viņi vēlreiz apskāvās, tad Marone aizgāja atpakaļ kulisēs. Meitenes bija jau nozudušas. Silvija pacēla roku. Iestājās klusums — gan pēc ilga laika, kad uz skatuves bija uznācis kāds smokingā tērpts vīrietis un nostādījis Silvijas priekšā mikrofonu. Vētra noklusa lēni, pavisam lēni.

Turēdama rokā rozes, Silvija paspēra pussoli uz priekšu — tas viss bija izmēģināts, tiesneša kungs, kad runa ir par īstu mākslu, Džo neko neatstāj nejaušības ziņā!— pārvilka ar roku pār valgajām acīm (beidzot — biju jau domājis, ka viņa to aizmirsusi!) un lieliskā itāliešu valodā norunāja vārdus, ko es minēšu vēlāk, norunāja stomīdamās, nomākta, tā, it kā ar pūlēm būtu jāmeklē ik vārds un viņa nebūtu tekstu jau izmācījusies no galvas lidmašīnā, kas mūs atveda no Parīzes, it kā Brekens jau tur nebūtu iedevis viņai lapu ar paša sacerēto tekstu.

—  Dāmas un kungi,— teica Silvija, un nu zālē sākās īsta zibspuldžu iluminācija, iegaismojās arī starmeši,

—  loti godātās dāmas un kungi, es jums pateicos. Pateicos jums no visas sirds. Esmu lepna, ka drīkstu stāvēt te jūsu priekšā — šajā brīnišķīgajā pilsētā — un drīkstu piedzīvot, ka jūs to, ko radījuši tik daudzi cilvēki — es esmu tikai viena no viņiem —, ka jūs šo filmu, proti, filmu «Tik maz laika», atzīstat par labu. Tomēr . . .— Viņa nespēja

runāt tālāk, jo sākās atkal tas — nu, tas, kam es neprotu atrast vārdu, turpinājās ilgi, Džo no Sofijas palūkojās pulksteni. Silvija atkal pacēla roku. Veltīgi. Četrreiz viņa ceļa roku veltīgi. Tad beidzot atkal iestājās klusums kā iepriekš.

—  Mījais Dievs debesīs,— teica Džo, un viņa balss drebēja, viņš patiešām atkal jau raudāja,— žēlīgais debesu tētīt, divas minūtes četrdesmit septiņas sekundes!

—  Tomēr,— Silvija sacīja, un viņas balss kļuva klusāka, vēl stomīgāka, vēl gausāka,— tomēr, dāmas un kungi, kaut arī es jūtos bezgala lepna, man šai mirklī ir bezgala sāpīgi, ka manā vietā jūsu priekšā nevar stāvēt mans filmas partneris. Viņš bija itāliešu filmas ģēnijs. Jūs to zināt. Viņš dāvāja pasaulei meistardarbu pēc meistardarba, šis tik dižais cilvēks, šis tik dižais aktieris, mans tuvs paziņa, mans labs draugs, kuru es nemūžam neaizmirsīšu, Alfredo Bianki.— Klusums. No Silvijas brīnumskaistajām acīm atkal sāka līt asaras. Publikā šur tur atskanēja elsas. Tur šņukstēja divdesmit elegantie nepazīstamie, par kuriem es rakstīju. Izvietoti pa visu zāli. Marone tos bija angažējis. Sie kungi un dāmas labi zināja, kad viņiem jāšņukst. Atalgojums par šo vakaru — piecdesmittūkstoš liru. Bet tāds darbiņš atmaksājas.

—      Alfredo Bianki mīlēja šo filmu,— Silvija turpināja.

—  Viņš man teica, ka vēl nekad savā garu garajā aktiera mūžā neesot tēlojis tik brīnišķīgu lomu kā šī. Mans Dievs, kā Alfredo strādāja ar savu lomu! Cik daudz nakšu mēs pirms filmēšanas sākuma debatējām ar režisoru un scenāristiem! Labojumi, ko Alfredo ierosināja . . . ikviens bija pamatots. Viņš teica . . .— Silvija vairs nespēja turpināt. Viņa norija kaklā sakāpušo kamolu.

—  Cik gadu bija Bianki?— es klusu pavaicāju Brekenam.

—  Sešdesmit astoņi.

—. . .viņš teica . . .— Silvija bija savaldījusies, taču no šī brīža visu laiku cīnījās ar asarām,—. . .viņš man teica: «Silvij, bērns, šī ir filma, par kuru es esmu sapņojis. Man šķiet, ka pēc šīs es nevienā citā vairs nefilmēšos.»

—  Tīrais brīnums, ka viņš vēl šo filmu izturēja,— Brekens man iečukstēja.— Vecais morfinists. Cik reižu viņu slimnīcā mēģināja atradināt no narkotikas lietošanas?

—  Piecreiz,— es atteicu.

—  Cepuri nost,— Brekens sacīja.

—  Viņš vispār izturēja filmēšanos, tikai ik pa bridim iešļircinādams sev morfiju, tu taču to zini.

—  Skaidrs, ka zinu,— Brekens sacīja.— Kurš tad parūpējās, lai viņam allaž būtu vajadzīgās zālītes? Viss jādara man.

—. . .un, dāmas un kungi, tagad piepildījies tas, ko Alfredo man toreiz teica,— citādi, nekā viņš domāja. Traģiski, baismi, tā ka cilvēkam gribas pārmest Dievam, kaut gan ir zināms, ka Viņa ceļi ir neizdibināmi un žēlsirdīgi . . . Nē, Alfredo, mūsu mīļotais Alfredo Bianki nu vairs nefilmēsies,— sacīja Silvija.— Viņa vairs nav mūsu vidū. Viņš šovakar vairs nevarēja noskatīties šo filmu, ko viņš — viņš!— padarījis par lielu filmu. No savas sirds, kas visu mūžu pukstēja vienīgi citiem, viņš šai filmā pieprasīja pārāk daudz. Viņš to zināja. Viņam tas bija vienalga. Viņš gribēja, viņam vajadzēja uzfilmēt «Tik maz laika». Mēs, kas viņu mīlam, uzlūkosim šo filmu par viņa novēlējumu . . .

—  Autors tam visam esmu es,— Brekens klusu sacīja Džo, kas aizkustināts šņaukājās.

Džo iespēja tikai palocīt galvu.

—. . .sešus mēnešus pēc uzņemšanas beigām šī dižā cilvēka sirds apstājās — uz visiem laikiem. Romas zemē, Campo Verano kapsētā, pavisam tuvu Sanlorenco bazilikai, šai kapsētā, ko viņš tā mīlēja, jo tur atdusas arī viņa tēvs un māte, viņš atrada mūžīgu mieru.

Bianki nekad nebija precējies, viņš bija pārliecināts vecpuisis, viņam nebija nedz mantinieku, nedz arī kādu citu kavējošu apstākļu. Viņa īpašumu, visu viņa īpašumu * mantoja baznīca. Alfredo bija cietis no savas kaislības. Vienmēr, kad viņš bija atkal reiz pajāvies morfijam, viņš steidzās uz baznīcu, izsūdzēja grēkus, nožēloja un skaitīja lūgšanas. Bet to zināja tikai daži garīdznieki! Un baznīca ieteiks šo filmu visai pasaulei kā «sevišķi vērtīgu». Laime kas laime.

—  Es … .— Silvija cīnījās pēc elpas.— Es . . .piedodiet, dāmas un kungi . . . man vairs nav spēka runāt. Es jūs lūdzu, godināsim šī Dieva svētītā, šī brīnišķīgā cilvēka Alfredo Bianki piemiņu ar minūti ilgu klusuma brīdi.

Viņa nolieca galvu. Rozes viņa turēja piekjautas pie krūtīm. Kameras dūca. Un mazpamazām — sākumā lēni, tad arvien ātrāk skatītāji cēlās kājās. Beidzot klusēdami stāvēja visi — ari Džo, Brekens un es.

Un es redzēju viņus tur, lejā, un pēkšņi neviļus atcerējos visu, kas bija noticis pēdējos sešos mēnešos. Tik daudz kas. Tik daudz kas. Un es atminējos visu. Tik daudz ko var atminēties vienā vienīgā minūtē . . .

2

Durvis atsprāga vaļā.

Istabā iedrāzās maza, drukna sieviete nonēsātā mētelī. Galvā viņai bija cepure, no kuras spraucās ārā matu šķipsnas, it kā nēsātāja būtu nupat kā izkāpusi no gultas. Iedrāzās ārstes Rutas Reinhardes istabā. Bija 1971. gada 27. novembris, astoņi rītā un vēl gandrīz tumšs. Parīzē lija. Es sēdēju pie Rutas Reinhardes rakstāmgalda.

Mazā sieviete bija pilnīgi bez elpas, no lietussarga pilēja ūdens, aiz uztraukuma viņa nevarēja lāgā parunāt.— Ārstes kundze! Kā tas varēja notikt? Kāpēc jūs to nenovērsāt? Es tak jums sacīju, ka vajag viņu uzmanīt! Un tagad Viviāna ir mirusi, mirusi, mirusi!— Istabas tumsā gandrīz nekas nebija saredzams — arī es ne. Mazā sieviete, tuvodamās man, klupa ik uz soļa un raudādama kliedza:—Mirusi! Mirusi! Mirusi! Jūs iedevāt viņai jauno līdzekli! Un ar to jūs manu mazo Viviānu nogalinājāt, un es . . .— Viņa bija pienākusi man klāt un aptvēra, ka kļūdījusies.— O . . . Piedodiet, lūdzu . . . Tas taču ir ārstes Reinhardes kundzes kabinets . . .

—  Es gaidu te ārsti Reinhardes kundzi,— sacīju.

—  Viņa ir pie kāda slima bērna. Viņa drīz atgriezīsies.— Mazā sieviete aizspieda ar roku muti, brītiņu platām acīm noskatījās manī, tad izgāja atkal gaitenī. Un es sēdēju un mocījos bailēs, jā, es pēkšņi jutu drausmīgas bailes.

Tas notika, tiesneša kungs, atgādināšu vēlreiz, sestdienas—1971. gada 27. novembra rītā. Iepriekšējā dienā biju devis piekrišanu, ka Barbu drīkst ārstēt ar vēl nepietiekami pārbaudīto medikamentu. Starplaikā bija noticis daudz kas un nebija arī noticis nekas. Nekas: Barbas dzīvība joprojām karājās tievā zīda diegā. Saņēmuši manu piekrišanu, Ruta Reinharde un Sigrans bija nolikušies pagulēt. Rūpes par Barbu viņi bija uzticējuši kolēģiem, pieteikdami, ja stāvoklis pasliktinoties, lai tūdaļ viņus pasaucot. Sigrans un Ruta Reinharde gulēja klīnikā. Es biju aizbraucis mājās (mājās!) pie Sizī. Kad ierados, viņas nebija. Man tik tikko vēl pietika spēka

piezvanīt uz «Le Monde» Brekenam. Pateicu viņam Sizī telefona numuru, pa kuru es tagad biju sasniedzams, un arī viņas adresi. Jo pietika ar telefona numuru, lai viņš pavisam viegli varētu uzzināt adresi, ja vien gribētu. Tad jau labāk tūlīt kļūt par draugiem un brāļiem. Brekenam taču piederēja lieliskā izdoma pastāstīt Silvijai (kad viņa trakoja, gribēdama tikt pie Barbas, un mēs viņai skaidrojām, ka tas nav iespējams), ka es esot pārcēlies uz kāda drauga studiju,— vai atceraties, tiesneša kungs? Lai nekas nenotiktu, es Brekenam tagad pa tālruni pateicu, ka mums jāvienojas par studijas atrašanās vietu: tā, piemēram, varētu būt septītajā rajonā Saksijas avēnijā. Ja Silvija ievāktu ziņas (to viņa agrāk vai vēlāk neapšaubāmi darīs), viņai pateiktu, ka tur nav telefonu, hēlas1 . Beigās pastāstīju Brekenam, cik bīstams ir Barbas stāvoklis un kādu risku esmu uzņēmies. Brekens labu laiku klusēja.

—  Citādi rīkoties tu nevarēji, Fil,— viņš galu galā sacīja.— Tagad mums atliek vienīgi cerēt. Ak jā, vēl

kas . . .

—  Kas?

—  Tas nakts portjē, man mūžīgi aizmirstas viņa vārds. . .

—  Lisjens Bajārs.

—  Jā. Tātad Bajārs teic, ka jūs esot gribējuši tikties, lai pārrunātu nez ko svarīgu. Viņš nezina, ko tagad darīt.

Nākamsvētdienas jāšanas sacīkstes Oteijā! Trīs slepenie mājieni! «Galliete», «Dzejnieka bērā» un «Valdemoza». Derības, kurās maksā par trim pirmajām vietām. Ar visiem iespējamiem couplēs. Vecais Lisjens taču allaž iemaksāja manā vietā par zirdziņiem.

—  Ko tu sacīji, kur es esmu?

—  Ka tu esi aizceļojis. Bet ka es varu tev piezvanīt.

—  Okei,— es atbildēju,— tad tu pasaki viņam, lai viņš rīkojas pilnīgi pēc saviem ieskatiem, es būšu ar visu mierā.

—  Jā, Fil.

—  Nezvani uz manas draudzenes dzīvokli no viesnīcas. Nezvani man nekad no viesnīcas — ne uz Silvestras numuru, ne arī uz klīniku. Es katru dienu būšu pie Barbas. Vakaros iešu pie Silvijas.

—  Un ko tu viņai sacīsi?

—     Protams, teikšu, ka Barbai klājas arvien labāk un labāk.

—  Un ja nu . . .

—      Beidz!— es uzbrēcu un nometu klausuli. Tas ir pēdējais, ko varu atcerēties. Droši vien es tūlīt pēc tam iemigu. Kad uzmodos, bija seši pēcpusdienā un galīgi tumšs. Šoreiz braucu ar autobusu un metro uz Sentbernadetes slimnīcu. Uz virtuves galda atstāju zīmīti Sizi, ka, iespējams, būšu mājās vēlu, lai viņa neraizējas un, ja zvana kāds, kura balsi viņa tūdaļ nepazīst, lai izliekas galīgi stulba.

Barbuks gulēja un miegā runāja. Par Beverlihilu, Tokiju un Vinniju Pūku. Ruta Reinharde, doktors Sigrans un es ilgu laiku nostāvējām pie viņas gultas. Sigrans bija gluži pārmainījies. Viņš izturējās pret mani kā pret draugu.

—  Un jaunās zāles?

—     Viņa taču saņem tās tikai kopš šī rīta, monsieur Norton. Mums jāgaida.

—  Bet stāvoklis nav mainījies?

—     Stāvoklis kļuvis sliktāks,— teica Ruta Reinharde. Abi ārsti arī bija kaut cik izgulējušies un atguvuši spēkus.

—  Man jābrauc pie misis Moranas . . .

Abi klusēja.

—  Ko lai viņai saku?

—      Sakiet, ka, ievērojot visus apstākļus, Barbai klājas labāk,— teica Sigrans. To tad es arī pavēstīju Kavē ielā, profesora Delamāra klīnikā.

—     Vai tas patiešām ir taisnība, vilciņ?— Silvija joprojām gulēja apsaitēta, taču acis bija atstātas brīvas, un šīs acis visu laiku raudzījās manī kā piekaltas. Es nodomāju, cik patīkami būtu, ja viņai joprojām būtu saite arī uz acīm.

—  Patiešām taisnība.

—  Vai tu to apzvēri?

—  Jā.

—  Pie savas acu gaismas?

Tas nu nebija tik patīkami. Kādās situācijās tik cilvēks nenokļūst, tiesneša kungs. Ko man bija atbildēt?

—  Protams, arī pie savas acu gaismas.

—     Ak, vilciņ, ja tevis man tagad nebūtu … Es nogalinātos .. . Tu dari visu … Tu rūpējies par visu . . . Tā, it kā Barbīte būtu tavs bērns . . .

—  Nu, viņa patiesībā arī ir mans bērns,— es varonīgi izgrūdu.

—  Es vēlētos, kaut Barba būtu tavs bērns,— Silvija rūgti noteica. Toreiz man tas nelikās nekas svarīgs, turpretī tagad, kad viss garām un par vēlu kaut ko labot, tas dedzina man sirdi.

—  Viss būs labi,— es sacīju.— Sīs jaunās zāles dod tik lielas cerības.— Ja jau melo, tad ar vērienu!— Tas ir brīnumlīdzeklis. Tu redzēsi — vēl pāris dienu, un Barbuks būs atkal okei.

—  Jā. Viss būs atkal labi. Ai jā, pavisam . . .— Tad viņa iemiga.

Paēdis pusdienas, es, atnācis mājās (mājās!), izstāstījis visu Sizī un sīki informējis Brekenu, iegāju vannā. Iznācis no vannas istabas un iegājis pārmodernajā dzīvojamā istabā ar plastmasas mēbelēm, es — tiešām un patiesi — ieraudzīju uz maza galdiņa degošu sveci, ko Sizī bija pielipinājusi uz apakštases. Un Sizī stāvēja pie tās un mēmi kustināja lūpas.

—  Nabaga bērns,— teica Sizī.— Vienīgi Dievs var viņai vēl palīdzēt.

—  Vai tu tici mīļajam Dievam?

:— Protams,— Sizī sacīja.

Es neteicu ne vārda, un pēkšņi Sizī itin kā izmisumā apskāva mani, piekļāvās klāt un elsoja:— Es zinu, man vajadzētu teikt: kāda man daja gar šo Barbu? Kāda man daļa gar tavu Silviju? Tās abas tak nemūžam nepieļaus, lai mēs kļūtu laimīgi . . . arī ja Barba nomirs! Bet tā es negribu kļūt ar tevi laimīga! Barba nedrīkst mirt!

—  Tikai varbūt kļūt par idioti!— es sacīju.

—  Nerunā tā!— kliedza Sizī.

—  Tu taču pati vakar tā sacīji!

—  Ak, tas bija . . . tad es . . . Vai tad tu nesaproti, ka es tevi mīlu, tu, stulbeni?

—  Skaidrs, ka es to saprotu, mon p’tit chou.— Man mugurā bija tikai peldmētelis. Sizī bija ar mīlestību izņēmusi gan visus manus uzvalkus un veļu, gan arī Barbas lietas no ceļasomām un iekārusi savos skapjos. Tagad viņa sacīja:—Ja tev ir ļoti lielas bailes… un tu esi nelaimīgs … un noguris . . . vai tev arī ikreiz kļūst tā savādi? Es zinu, tas ir muļķīgi, bet man tā kļūst ikreiz, ko lai es daru?

Tā nu mēs pēc īsa brītiņa bijām gultā — un viss ritēja tikpat neprātīgi un bez kādas mēra sajūtas kā arvien, šajā

naktī varbūt vēl vairāk. Beidzot es iemigu. Ap sešiem Sizī mani uzmodināja.

—  Kas . . . kas ir?

—  Es nevaru gulēt, mon petit chou.

—  Nu, tad ļauj vismaz man izgulēties!

—  Nē. Tev jāceļas.

—  Jāceļas?

—     Jā. Un jābrauc uz Sentbernadetes slimnīcu. Tev jābūt klāt, kad viņi ies rīta apgaitā, un viņi iet ap astoņiem. Mums taču jāzina, kā Barba pārlaidusi nakti,— Sizī sacīja. Viņa sacīja «mums».

Tā nu es piecēlos, mēs paēdām brokastis, tad es tumsā un aukstumā aizsoļoju līdz tuvākajai autobusa pieturai, nobraucu labu gabalu kopā ar nogurušiem strādniekiem un pārsēdos metro, kur, tāpat kā autobusā, sēdēja strādnieki ar pelēcīgām sejām, turēdami uz ceļiem somas ar termosiem un skārda kārbām. Daži gulēja. Es sasprindzināti pārdomāju, bet nevarēju vairs atcerēties, kad pēdējo reizi tiku braucis ar autobusu vai metro.

Kad sasniedzu Sentbernadetes slimnīcu, pārvaldes gaitenī atkal izdzirdu skanam radio un televizorus. Hāgā joprojām nebija tikuši galā ar teroristiem.

Devos žigli tālāk un nokļuvu gaitenī, kur atradās ārstu kabineti. Te es sastapu Rutu Reinhardi.

—  Kas ir ar . . .

—     Vēl nezinu. Pašlaik eju pie viņas. Doktors Sigrans un divi citi ārsti jau mani gaida. Lūdzu, ieejiet manā kabinetā, Nortona kungs. Es pie jums ienākšu.

Tā nu es iegāju Rutas Reinhardes kabinetā, tumsā apsēdos pie viņas rakstāmgalda un raudzījos mirgojošajās lietus lāsēs, kas sitās pret rūtīm.

Un tad istabā iedrāzās mazā sieviete, aizelsusies^ salijusi slapja, briesmīgā uztraukumā stostīdamās:—Ārstes kundze! Kā tas varēja notikt? Kāpēc jūs to nenovērsāt? Es tak jums sacīju, ka vajag viņu uzmanīt! Un tagad Viviāna ir mirusi, mirusi, mirusi . . .

3

Pēc īsa brītiņa ienāca Ruta Reinharde, un viņas seja, kā vienmēr, bija mierīga un nopietna.

Viņa viegli pieskārās manam plecam, un es pielēcu kājās.

—  Kas ir? Kā Barbai klājas?

Viņa klusuciezdama lūkojās manī.

—  Ārstes kundze, lūdzu!

Viņa sacīja, runādama, ka allaž divatā ar mani, vāciski:— Būtu briesmīgi, Nortona kungs, ja es modinātu nepamatotas cerības. Tāpēc es klusēju. Pirmo reizi, kopš mēs lietojam jauno līdzekli, Barbītei klājas mazliet labāk.

—  Bet tas taču ir brīnišķīgi!— es iesaucos, un man bija tāda sajūta, it kā šos vārdus izrunātu cits cilvēks ar citu balsi.

—  Ar to es gribēju teikt: varbūt mazliet labāk. Temperatūra kritusies, skausts vairs nav tik stīvs, drausmīgā poza, kādā Barbīte bija spiesta gulēt sakarā ar nervu kairinājumu un muskuļu sprieguma dēļ, nav vairs tik izteikta un tā tālāk. Protams, būtu sliktāk, ja man vajadzētu teikt: Barbītei klājas vēl ļaunāk. Taču stāvoklis joprojām ir ļoti ļauns. Mums jābūt pacietīgiem un jāgaida. Barbīte vēl ilgi nebūs glābta no briesmām. Vai jums pietiks pacietības? Vai varēsit gaidīt? Vai jūs . . .— Ilgs klusuma bridis.—. . .paliksit tāds pats kā tagad, ja vēstis būs sliktas, ļoti sliktas?

—  Es nezinu, ārstes kundze,— es sacīju.

—  Kopš es jūs pirmo reizi te redzēju, jūs, Nortona kungs, esat pavisam pārvērties. Es runāju par to ar doktoru Sigranu, tas ir apbrīnojami.

—  Bet es nemaz negribu pavisam pārvērsties!— es sacīju.

—  To nav jūsu spēkos izlemt, Nortona kungs,— teica Ruta Reinharde.— Jūs nevarat izlemt, vai kļūsit labāks vai sliktāks. Tādas pārmaiņas gluži vienkārši notiek — un viss. Jūs . . . lūdzu, nerunāsim par to.

—  Nē,— es teicu.— Lūdzu, patiešām nerunāsim.

—  Jūs bijāt te, kad ienāca Ralušas kundze.

—  Kas? Ak tā — dāma, kurai šonakt nomirusi meita, vai ne?

—  Jā, tā pati. Viņa joprojām plosās. Grib mani sūdzēt tiesā, sēdināt cietumā. Nākamajā mirklī pilnīgi pārvēršas, raud, lūdz man piedošanu un saka: varbūt Viviānas nāve ir vislielākā laime. Un tūlīt pēc tam viss iet atkal vaļā no gala. Viņas vīrs patlaban ir ceļā uz šejieni. Viņš strādā Reno rūpnīcā. Karosēriju nodaļā. Pabeidzis nakts maiņu. Nebija klāt, kad Viviāna nomira. Tagad viņš drīz ieradīsies un varēs uzmanīt sievu.

—  Varēs uzmanīt?

—  Mīļais Nortona kungs,— teica Ruta Reinharde,— vai jūs varbūt domājat, ka šīs Ralušas kundzes jūtas ir patiesas?

—  Kādas tad?

Ruta Reinharde paņēma mazo jēriņu, kas gulēja uz viņas rakstāmgalda, un pagrozīja pirkstos.

—  Redzat,— viņa sacīja.— Viviānai bija jau gandrīz deviņpadsmit gadu. Trīspadsmit gadus viņa ārstējās te gan ambulatoriski, gan ilgu laiku arī stacionāri. Viņa bija psihiski slima. Un tādas nu ir tipiskās divpusīgās jūtas, kas tik bieži parādās garīgi slimu bērnu nāves gadījumos. Nevienu normālu bērnu māte nemīl tik ļoti kā slimu. Taču nevienam normālam bērnam māte savukārt — apzināti vai neapzināti — tik ļoti nevēlas nāvi.

4

Barbīte gulēja savā gultā, sarāvusies čokurā.

Dega zilā lampa, citādi lielajā telpā bija tumšs. Barbītes elpa izklausījās briesmīga: reizēm dziļa — tad ilgu, kā man šķita, baismīgi ilgu laiku viņa neelpoja nemaz. Ruta Reinharde man tūlīt pateica, ka tas esot tipisks simptoms: viņa nosauca to par «Biota elpošanu».

Mēs atnācām pie Barbas, tāpēc ka Ruta Reinharde teica: pēc vēlreizējas loti spēcīgas pietiekami nepārbaudītā līdzekļa devas viņai vajagot vienu stundu slimnieci novērot. Pievilkām pie gultas divus krēslus. Sarunas laikā ārste Barbu ik pēc brīža izmeklēja, mērīja pulsu, pievērsa uzmanību katrai zobu griešanai, katrai kustībai, izklausīja ar stetoskopu plaušas gan krūtīs, gan mugurā. Barbīte no visa tā nejuta neko.

—  Viņas miegs ir gandrīz līdzīgs bezsamaņai,— Ruta Reinharde man sacīja.— Mēs varam mierīgi sarunāties normālā balsī, viņa mūs nedzird.

Nu, un tad nu mēs sarunājāmies, tiesneša kungs.

Ir daudz kas, ko es ar šo sievieti esmu pārdzīvojis un ko es laikam gan nekad neaizmirsīšu. Nekādā ziņā es nekad neaizmirsīšu šo sarunu pie gultas, kurā gulēja mazā Barbīte, balansēdama uz naža asmens starp dzīvību un nāvi.

Sākās ar to, ka es vaicāju Rutai Reinhardei, kāpēc viņa veltījusi savu grāmatu šim doktoram Betelheimam.

—  Tāpēc, ka es šim cilvēkam varu pateikties par visu, ko šodien zinu par slimu bērnu ārstēšanu, par problēmām, kas ar viņiem saistītas, un kā viņus pie mums bez sirdsapziņas pārmetumiem savtīgos nolūkos izmanto visi — gan labie, gan kreisie, gan melnie, gan sarkanie, gan progresīvie, gan reakcionāri.

—  Izmanto savtīgos nolūkos?

—  Protams,— atteica Ruta Reinharde.— Nav nekā, ko, dzīdamies pēc varas, pēc varas pār citiem, cilvēks neizmantotu savtigos nolūkos.

—  Bet bērnus ar smadzeņu bojājumiem . . .

—  Arī tos, Nortona kungs! Es nicinu visus cilvēkus, kas dzenas tikai pēc varas un pēc arvien lielākas varas. Es zinu — to es drīkstu darīt tikai savā sirdī. Kā ārsti mani vispār nedrīkst interesēt, kas ir mans pacients, vai viņu sauc doktors Meņģele vai doktors Sveicers, taču sirdī . . . Esmu tik daudz pārdzīvojusi … tik daudz mācījusies . . . no ārsta Betelheima.

—  Kas viņš ir?— es jautāju.

—  Ārsts Bruno Betelheims ir austrietis,— sacīja Ruta Reinharde un saudzīgi, ļoti saudzīgi sataustīja Barbas pulsu, pievērsdama skatienu savam rokas pulkstenim ar spīdošiem rādītājiem.— Viņš dzimis Vīnē 1903. gadā. Tur viņš studēja psihoanalīzi. Tur viņš arī strādāja. Nu jā . . .

—  Kāds ir pulss?

—  Simt divdesmit.

—  Nekā jauka nav,— es sacīju.

—  Nē, nepavisam nav nekā jauka. Bet drīz kļūs labāk — cerams.— Redzēju, kā viņa izņem no uzsvārča kabatas mazo, apvazāto rotajjēriņu.— Nacistu varas laikā Betelheims bija spiests savu darbu . . . pārtraukt. Viņš nonāca Dahavas koncentrācijas nometnē, tad Būhenvaldē. Bija viens no retajiem, kuru izlaida ārā. Galu galā viņš aizbrauca uz Savienotajām Valstīm. Tur viņš kjuva par Čikāgas universitātes psihiski slimo bērnu klīnikas direktoru. So klīniku sauc par «Ortoģenētisko1 skolu». Es tur nostrādāju divus gadus. Viņa vadībā specializējos to bērnu ārstēšanas jomā, kurus dēvē par «gliemežnīcās ieslēgtajiem» . . . Tie ir autisti, bērni, kas dzīvo ārpus mūsu pasaules, kas to nesamana … tie ir vissmagāk sakropļotie,— teica Ruta Reinharde, rotaļādamās ar mazo

1 Ortoģenēze — mērķtiecīga, ar noteiktu orientāciju raksturota evolūcija noteiktā virzienā.

jēriņu.— Te mēs joprojām neesam nekur tālu tikuši. Taču arī te ir jau panākumi. Vai jūs tas tiešām interesē?

—  Protams. Ja jau es . . .— Es palūkojos uz Barbu.

—  Barbite kjūs vesela. Cerams. Ļoti iespējams. Es no sirds novēlu to viņai un jums, Nortona kungs. Tomēr daudzi bērni nekad vairs neizveseļojas. Vai arī paiet gadi, līdz manama kaut neliela uzlabošanās. Tas ir temats, par kuru gandrīz neviens negrib ne dzirdēt — ja vien viņš, kā jau teicu, nevēlas izmantot to nožēlojamu mērķu sasniegšanai.

—  Es nevēlos sasniegt nekādu nožēlojamu mērķi,— es sacīju.

Vina pavērās manī.

—  Kas ir?

—  Man kaut kas ienāca prātā . . .

—  Kas?

—  Tas jūs apvainos.

—  Lūdzu, pasakiet — kas jums ienāca prātā?

—  Tas jūs katrā ziņā aizvainos, Nortona kungs!

—  Jums tas jāpasaka!— es iesaucos un izbijies palūkojos uz Barbu. Viņa nekustējās.

—  Nu labi,— Ruta Reinharde teica.— Man ienāca prātā, ka vidusmēra pilsonis, protams, tāds, ko šī nelaime nav piemeklējusi, skatās uz šādiem slimiem bērniem apmēram tā: man ir pašam savas rūpes. Es par šādiem bērniem negribu neko dzirdēt. Jā, ir jau tādi knauķi, ko tur liegties. Tas ir gaužām bēdīgi. Bet es tik un tā nekāda ziņā negribu nonākt ar tādiem saskarē. Tāpēc ka es šai jautājumā gluži vienkārši neko nesaprotu, vai skaidrs? Tāpēc ka es nezinu, kā pret tādiem bērniem izturēties. Es maksāju nodokļus. Lai valsts par šiem nodokjiem ceļ tādiem kretīniem un ūdensgalvām patversmes un par viņiem rūpējas. Tādēļ taču es maksāju nodokļus! Manis pēc, es esmu ar mieru arī kaut ko ziedot. Vairāk neko es par to negribu dzirdēt! Jā, jā, es zinu, ikvienai mātei var piedzimt tāds bērns, ikviens bērns var tā saslimt. Man nav bērnu. Vai ari: mani bērni ir veseli un, cerams, tādi paliks. Normāls vidusmēra pilsonis, Nortona kungs, par visu šo problēmu neraizējas. Bet, ja viņam ļoti dažādu motīvu pēc no visām pusēm nepārtraukti bāž to degunā — un tā tagad notiek —, ja problēma nokļūst degpunktā, tad viņš saskaišas. Tad sabiedriba saskaišas! Un Joti liela daļa šis citādi vienaldzīgās sabiedrības — ja tai iebāž degunā šo problēmu, ja grib piespiest ar šo problēmu

nodarboties — joprojām vai jau atkal uzsvērti izsaka domu, ka par šiem bērniem neesot jārūpējas, viņi esot jānovāc pie malas.

—  Es zinu, kas notiek Amerikā un šur tur citur. Esmu šo to lasījis par jauno eitanasijas aizstāvju kustību,— es teicu.— Tikai Vācijā izsakās ātturīgi, atceroties nacistu eitanasijas noziegumus.

Ruta Reinharde atkal mēmi pavērās manī.

—  Nu jā,— viņa pēc tam turpināja,— un tad es nodomāju: man nekas nevar notikt, ja es veltīšu savas pūles šiem bērniem, viņus ārstēšu, par viņiem rakstīšu, uzstāšos ar priekšlasījumiem. Un jums arī nekas nevar notikt, jo jūs taču esat. . . Proti, jūs taču nestrādājat. . . Tas ir, es gribēju sacīt, jūs pazīstat pasauli tikai kā . . . Piedodiet.

—  Jums nav ko lūgt piedošanu. Es zinu, ko jūs domājāt, ārstes kundze.— Barba grieza zobus.— Jūs domājāt: kurš gan ies ar šo cilvēku strīdēties? Ar šo. . . šo Silvijas Moranas pastāvīgo pavadoni!— Elpa man nevijus paātrinājās.— Tā taču jūs domājāt, ārstes kundze?

—  Jā, Nortona kungs,— viņa rāmi atbildēja.— Tieši tā es domāju.

Es klusēju.

—  Jūs sacījāt, ka tas jūs neaizvainošot.

—  Tas mani neaizvaino, jo tā ir patiesība.

—  Bet es domāju arī vēl ko citu.

—  Proti, ko?

—  Proti, ka jūs neesat pareizi informēts, Nortona kungs.

—  Kādā ziņā?

—  Jūs teicāt, ka tagad, kad ap šiem bērniem sacelts tāds troksnis, Vācijā atšķirībā, piemēram, no Amerikas esot vēl stipri atturīgi ar saucienu pēc eitanasijas, atceroties nacistu noziegumus šai jomā.

—  Tā arī ir!

—  Nē, Nortona kungs. Tā nav, lai cik man žēl to sacīt — es taču arī esmu vāciete. Nupat pie mums izdarīta aptauja.

—  Un ko tā liecināja?

—  Iznākums ir šāds: sešdesmit procenti izteicās, ka tādu slimnieku mūžs nav pagarināms, un trīsdesmit astoņi procenti — trīsdesmit astoņi!— par «dzīvei nevērtīgas dzīvības» izbeigšanu! Aptaujā tīšām bija izvēlējušies necilvēcisko apzīmējumu, ko tika lietojuši nacisti. Trīsdesmit astoņi procenti mūsu iedzīvotāju pārstāvju ir par

«dzīvei nevērtīgas dzīvības» iznīcināšanu. Nepilnus trīsdesmit gadus pēc šiem noziegumiem jau atkal vairāk nekā trešā daļa!

Es klusēju.

—  Un tad — mans domu pavediens risinājās vēl tālāk, Nortona kungs!— un tad es domāju: cik labi, ka šis cilvēks — jūs man patiešām esat simpātisks, Nortona kungs,— cik labi, ka šis cilvēks ir tikai slavenas kinodlvas «pastāvīgais pavadonis» un nestrādā, piemēram, nav žurnālists, publicists, rakstnieks vai . . .

—  Es jau gadiem ilgi gribu rakstīt,— es sacīju.— Grāmatu par visu, ko esmu redzējis, dzirdējis un piedzīvojis.

—  Ak vai!

—  Ko nozīmē «ak vai»?— es jautāju.

—  Es iztēlojos, kas notiktu, ja jūs patiešām sarakstītu tādu grāmatu — par visu, ko esat piedzīvojis, bet pirmām kārtām par to, ko piedzīvojat patlaban, par savu tikšanos ar psihiski slimajiem bērniem . . .

—  Par to, ko es patlaban piedzīvoju . . .— es sacīju.— Un ja nu es tiešām šo grāmatu sarakstītu?

—  Jūs esat vācietis. Grāmata iznāktu Vācijā!

—  Un tad?

—  Trīsdesmit astoņi procenti! Tad nu vācu lasītājs gan priecātos, ja jūs Vācijā sarakstītu grāmatu par psihiski slimiem bērniem un jau no paša sākuma neiestātos par to, lai šos bērnus nogalina! Ja jūs būtu iemīļots rakstnieks, Nortona kungs,— populārs gan lasītāju, gan kritiķu vidū!

—  Vācu kritiķi ir citādi. Ja arī visi nav pārāk objektīvi, tad visi tomēr ir humāni. Neviens nepieder pie šiem trīsdesmit astoņiem procentiem.

—  Nē,— teica ārste.— Neviens. Vācu kritiķi, protams, nav par nogalināšanu — nedz par psihiski slimo bērnu, nedz arī par rakstnieku nogalināšanu. Vācu kritiķi sliktākajā gadījumā galina nost ar saviem rakstu darbiem. Dažreiz nekas neiznāk, ļoti bieži izdodas lieliski. Es jums, Nortona kungs, varu skaidri pateikt, kādu etiķeti jums kritiķi labākajā gadījumā piekārtu.

—  Kādu etiķeti tad vācu kritiķi man labākajā gadījumā piekārtu?

—  Viņi jūs nosauktu par izklaidējošās literatūras autoru, ko neatbaida nekas, itin nekas,— teica Ruta Reinharde.

Pēc desmit minūtēm.

Ruta Reinharde bija izklausījusi ar stetoskopu Barbas krūtis un muguru, bija tās arī izklauvējusi. Bija izmērījusi Barbai temperatūru. Astoņas iedaļas pāri četrdesmit. No rīta. Taču Ruta Reinharde uzskatīja, ka Barbītei klājas labājc. Mazliet labāk.

—  Kāpēc mēs savā darbā virzāmies uz priekšu ar tādām grūtībām, ar tādām nebeidzamām grūtībām, Nortona kungs?— ārste man vaicāja šai lielajā, gandrīz pilnīgā tumsā tītajā slimnīcas palātā.— Tāpēc, ka slimo bērnu problēmu, kā jau teicu, tagad uzķērušas abas puses, gan labie, gan kreisie, un masās, kuras vienmēr ir vienaldzīgas, kamēr tām kādu jautājumu atkārtoti neatgādina, kamēr tām ar šo jautājumu neuzbrūk, tas atkal vieš nemieru, un tāpēc šīs masas kļūst niknas un agresīvas. Neviena puse nekautrējas izmantot šo smago problēmu gan savas personiskās, gan galvenokārt politiskās varas palielināšanai, mazvērtības sajūtas kliedēšanai, politisku uzbrukumu maskēšanai un popularitātes iekarošanai.

—  Un kā tas izskatās konkrēti?

—  Par spīti daudzajiem grupējumiem, mūsu —Rietumu pasaule arvien vairāk sašķeļas divās nometnēs: labējos un kreisos. Sāksim ar labējiem — kaut arī kreisie nemaz nav labāki!— labējie apzināti izvairās sacīt iedzīvotājiem apmēram tā: šodien mēs vairs nedzīvojam piectūkstošajā gadā pirms Kristus! Mēs vairs nedzīvojam alās un mežu biezokņos starp vilkiem! Mēs esam kļuvuši par cilvēku sabiedrību, kas ir pietiekami varena, lai ne vien sekmīgi aizsargātos pret dabas katastrofām, bet arī lai spētu nodrošināt un nodrošinātu atzīstamu materiālo labklājību. Tomēr pašreizējā situācijā, Nortona kungs, nav paredzēta vieta tādam «nepilnvērtīgam» elementam kā darba nespējīgiem.

Es klusēdams lūkojos viņā, un, lai cik briesmīgs bija stāvoklis, es jutos drošībā, no visa pasargāts, dzirdot viņas balsi un redzot viņas profilu, tikai profilu, jo runādama viņa nenovērsdamās skatījās uz Barbu, neizlaizdama bērnu no acīm.— Labējie, Nortona kungs, atsaucas uz Vox populi': kādēļ lai mēs izdotu naudu par psihiski slimo bērnu kopšanu? Peļņu tas tik un tā nenesīs — un

mēs, tauta, masas, neesam mierā, ka ar šiem kretīniem tā jāauklējas. Te būs piemērs: jaunā eitanasijas aizstāvju kustība, par kuru jūs runājāt, radusies nekur citur kā Amerikā!— Ruta Reinharde visu laiku glāstīja mazo jēriņu.— Labējie nepūlas pret šo uzskatu iebilst. Viņi nepieliek ne mazākās pūles, lai cilvēces attīstība ietu pa humānu ceju, viņi balstās,— un nu Rutas balsī ieskanējās bezgalīgs rūgtums,— uz «tautas veselīgo izjūtu», ko tik «veiksmīgi» izmantoja Hitlers. Modernai Eiropas valstij ir pienākums — un šo pienākumu patiesībā vajadzētu uzlūkot par pilnīgi dabisku — darīt visu iespējamo kroplu cilvēku kopšanai, audzināšanai un viņu mājvietu iekārtošanai. Es teicu, ka šo pienākumu vajadzētu uzlūkot par pilnīgi dabisku, bet tā nav. Kāpēc? Tāpēc, ka tam, ko vajadzētu uzlūkot par pilnīgi dabisku, proti, ka mūsu sabiedrība uzskatītu par pienākumu uzņemt savā vidū šos slimos cilvēkus,— tam nav nekādas propagandistiskas vērtības! Jā, palīdzība kādai Āfrikas zemei — par to vēsta milzu virsraksti laikrakstos! Aizsprosts Indijā! Par to atkal vēsta milzu virsraksti! Tā, redzat, Nortona kungs, izturas labējie!

—  Saprotu,— es teicu.

—  Ai, jūs saprotat tikai pusi! Tagad runāsim par mūsu kreisajiem.

6

—  Mūsu kreisie,— Ruta Reinharde turpināja,— ir cilvēki, kas bieži vien kaunas par savu proletārisko izcelsmi. Viņi nekad nav varējuši apvienoties ar pilsonisko vidusšķiru, pie kuras slepenībā vēlētos piederēt — daži pat pie šīs šķiras augstākā slāņa. Dīvaina vājuma pazīme! Siem Jaudīm taču vispār nav ne mazākā iemesla nomocīt sevi ar mazvērtības kompleksiem! Viņi ir gudri. Viņi ir apdāvināti. Viņi var iekarot varu. Viņi var valdīt! Kāpēc gan šodien ikviens cilvēks nevarētu ar lepnumu sacīt: es esmu strādnieka dēls, es esmu zemnieka dēls? Redzat, mums te, slimnīcā, ir pasaulslavens profesors — viņa tēvs bijis pārmijnieks. Vai divdesmitajā gadsimtā var būt kāds pamats mazvērtības kompleksam?

—  Slikti,— Barbīte sacīja.

—  Ko viņa teica?

—  Viņa teica «slikti»,— es paskaidroju.

Ārste noglāstīja bērna plecu.

—  Nu jā, un, tā kā tas nu tā ir un tā kā mūsu kreisie nez kāpēc jūtas vāji, viņi propagandē vājo cilvēku aizsardzību — lai celtu apsūdzību pret to slāni, kuru viņi reizē nicina un apskauž! Tas ir psiholoģiskais fons. Tāds aktīvists, protams, īstenībā nedomā: šie labējie draņķi grib nogalināt psihiski slimos bērnus! Viņš domā: man ir sarkani mati un mazs augums, un viņi mani nevar ciest! Bet to es nedrīkstu teikt, par sevi es nedrīkstu runāt — runāt es drīkstu par slimajiem, piemēram, par psihiski traumētajiem bērniem! Un tā viss pārvēršas par politiku, vai saprotat?

Es palocīju galvu.

—  Vaimanas, ka psihiski slimiem bērniem liedz palīdzību, Rietumos atskan gan no zemēm ar kreisajām, gan no zemēm ar labējām valdībām. Un tieši tā ir traģēdija!

—     Man ir slikti,— Barbīte sacīja negaidīti skaidri.

—  Daktera kungs . . .

—  Vai varējāt sekot manai domu gaitai?

—  Jā,— es sacīju.

—  Man nebūtu tik slikti, ja es būtu dakteris,— teica Barbīte. Tad viņa sāka atkal griezt zobus.

—  Tā nu tas ir,— Ruta Reinharde sacīja.— Labējie un kreisie, melnie un sarkanie — visi ir vienādi, visi — oportūnisti. Un tieši šī lielā nelaime tik ļoti kaitē jautājuma atrisināšanai: visas ciešanas — gan te, gan citur — jāpārdzīvo nabaga slimajiem bērniem, kam īstenībā negrib palīdzēt nedz pirmie, nedz otrie. Viņi pārvērš par politiku pat šo!— Ruta sacīja.— Kreisie propagandē humāno domu — pret labējiem. Labējie noklusē humāno domu — pret kreisajiem. Darīt — darīt abas puses nedara nekā. Kreisie varētu ar vienu vienīgu likuma paragrāfu atrisināt šo problēmu, bet viņi to nedara — tāpat, kā to nedara labējie. Kas ir rūgtā patiesība? Tā izskatās šādi: psihiski slimos bērnus iespējams kopt, audzināt, ārstēt un aprūpēt tikai par naudu, kas nāk no privātiem avotiem! Sie bērni ir atkarīgi no atsevišķu indivīdu labdarīgās iniciatīvas un labdarīgiem ziedojumiem, un šie indivīdi ir patiešām pelnījuši cilvēka vārdu — kā, piemēram, firstiene Grācija Patrīcija, kas savā tik mazajā zemītē dara tik daudz laba vai rūpējas, lai tas tiktu darīts,— jūs pats to piedzīvojāt. Un tāda privātā iniciatīva tiek izrādīta ik kreisās un ik labējās valdības laikā. Bet ar to nepietiek, jo vajadzības aug augumā! Un te nu slēpjas — piedodiet, tas mani allaž uztrauc, Nortona kungs,— te nu slēpjas šī lielā,

šī milzīgā nekrietnība: gan vienā, gan otrā gadījumā šīs nostājas dēļ cieš vieni un tie paši — tie, kas nekad nav spējuši un nespēs aizstāvēties. Tie, kas vienmēr un visos laikos ir piemeklētie — nabaga slimie.

—  Sai cīņā ir vēl trešā puse, Reinhardes kundze,— es teicu.— Proti, ārsti.

7

—  Mums, ārstiem, ir bauslis: «Tev nebūs nokaut.» Nav nekādas nozīmes, ka tas ir Bībeles bauslis. Ārstam — vienalga, kāda valdība būtu pie varas,— ir tik lļela atbildība tāpēc, ka viņu galu galā nevar kontrolēt! Ārsts — vienalga, kāda valdība būtu pie varas,— ir atbildīgs atsevišķam cilvēkam, un tas nozīmē, ka cilvēks vienmēr ir un būs ārsta varā. Ja tādi ir priekšnoteikumi, tad no ārsta jāprasa, lai viņš ievērotu visaugstākos ētikas principus! Katrs ārsts varētu darīt daudz ko tādu, ko viņam nemūžam nebūtu iespējams pierādīt, to jūs zināt.

—  Jā,— es teicu un līdz ar ārsti paskatījos uz Barbīti, kuras elpa atkal izklausījās briesmīga.

—  Tātad katram ārstam sirdī jājūt pienākuma apziņa pret cilvēkiem,— teica Ruta Reinharde.— Tas nenozīmē, ka ikviens ārsts to spēj. Arī citās ļaužu grupās, kam uzlikts pienākums ievērot augstākos ētikas principus, ir slikti cilvēki — tādi ir, piemēram, starp prokuroriem, politiķiem, garīdzniekiem. Kāpēc tādu lai nebūtu starp ārstiem? Vai tas nav loģiski?

—  Tas ir loģiski,— es teicu un nodomāju, ka loģika un skaidra domāšana spēj kliedēt bailes. Piemēram, manas bailes. Šodien, ienākot klīnikā, tās bija šķitušas ārkārtīgi lielas. Arī tagad tās joprojām bija lielas — tomēr ne vairs tik lielas kā iepriekš.

—  Tas ir loģiski, un tas ir briesmīgi,— teica Ruta Reinharde.— Es jums saku, Nortona kungs, pat viscēlāko ideoloģiju cilvēki reizēm izmanto ļaunprātīgi. Ārsti — un arī sabiedriski darbinieki, psihologi vai sociologi — ar vāju un sliktu raksturu izmanto psihiski slimo bērnu problēmu, lai, piemēram, šķietami dedzīgā ideālismā iestādamies par šiem bērniem, ātri pievērstu sev uzmanību. Es zinu pavisam nejēdzīgus gadījumus, kad ārsti, kjuvuši populāri, klāstīja vecākiem kaut ko par ārzemju preparātiem, kas gan maksājot milzigu naudu, taču noteikti panākšot uzlabošanos,— un darīja to pilnīgi bez

cerīgos gadījumos, labi zinādami, ka uzlabojumu nebūs! Viņi krāpa izmisušos vecākus, stāstīja melīgas pasaciņas par atveseļošanos un tā sarausa milzu peļņu. Arī tā notiek, Nortona kungs. Es pazīstu sliktus un viduvējus ārstus, pazīstu arī neveiksminiekus, kas tā izsitušies uz augšu un nu tiek pielūgti kā dievi. Šķietams darbs «sabiedrības labā» un «humānisms» mūslaikos var ienest daudz naudas vai arī palīdzēt iemantot titulus, godu un varu.

—  Jūs pati sacījāt, ka arī ārsti esot tikai cilvēki.

—  Taisnība,— Ruta Reinharde piekrita.— Taču ārstam ir īpašs stāvoklis. Ārsta pienākums ir uzturēt un pagarināt dzivibu un apkarot ciešanas. Jo vairāk viņš pakļauts politiskām ietekmēm vai pat politiskam spiedienam — kā, piemēram, notika nacistu valdīšanas laikā —, jo lielāks ir viņa pienākums ievērot vienīgi Hipokrata zvērestu, ar kuru viņš saistīts.— Tagad Ruta Reinharde palūkojās manī. Viņa pavisam skaidri un saprotami sacīja:—Ārsts tātad nekādos apstākļos nedrīkst nokaut. Turklāt Hipokrata zvērests un, ja vēlaties, arī reliģiski baušļi — kā piektais bauslis Bībelē — bez ierunām aizliedz visiem ārstiem kaut vai netieši sekmēt cilvēka nāvi — lai arī viņiem būtu darīšana ar visbriesmīgāko ūdensgalvu, ar visbezcerīgāko spastiķi. Ārstam jācīnas par dzīvību. Viņš nedrīkst nogalināt.— Arvien dedzīgāk viņa turpināja:

—  Ja pienāktu tāds laiks, kad izdotu likumu, kas piespiež ārstu vai atļauj viņam pārkāpt Hipokrata zvērestu, tad sekas vairs nebūtu iegrožojamas! Pēc visiem reliģiskiem un filozofiskiem principiem neviens cilvēks nedrīkst nekad sekmēt otra cilvēka nonāvēšanu.

Tiesneša kungs, savas grēksūdzes sākumā es rakstīju, ka piedzīvojumi mani saveduši kopā ar tiem, kas ir tumsā, kas nenogurstoši, atkal un atkal izsamisdami, atkal un atkal jaunu drosmi smeldamies, dara savu darbu, ziedo savu dzīvību citu dzīvības laba. Es atzinos, ka, iepazinis šos cilvēkus, esmu spiests rakstīt savu atskaiti. Varbūt tagad jūs sākat saprast, ko es ar to biju domājis. Vienu no šiem cilvēkiem, šo ārsti Rutu Reinhardi, šo tumsas auta aizsegto rāmo un gudro palīdzi, es dzirdēju tumšajā istabā sakām šos vārdus, ko patlaban rakstu,— un tas nav nekāds patvaļīgi izgudrots efekts — tāpat kā viss šai ziņojumā, tā ir patiesība.

—  Vienīgā pieļaujamā eitanasija šī vārda patiesajā nozīmē,— teica Ruta Reinharde, piespiedusi rokas cieši pie krūtīm,— ir palīdzība, cilvēkam mirstot. Tas nozīmē,

ka ārsts atbrīvo no ciešanām bezcerīgu slimnieku, kam jāpārdzīvo drausmīgas mokas, cilvēku, kas vairs tikai cīnās ar nāvi,— tad ārsts tomēr drīkst mazliet saīsināt pacienta dzīvi. Sai ziņā, Nortona kungs, pastāv vārdos neizteikta vienošanās laikam gan starp visiem ārstiem un teorētiķiem, visiem filozofiem un ari mācītājiem, un tas nozīmē, ka tad — bet tikai tad — ir atļauta eitanasija. Un tieši tāpēc, ka ciešanu mazināšana ietilpst ārsta uzdevumu lokā. Kurš ir tas «pārcilvēks», tas «Dievam līdzīgais», kas no mums visiem zina robežu?— Ruta Reinharde dziļi ievilka elpu.— Ja valsts atbrīvo ceļu slepkavībām, Nortona kungs,— kādā virzienā šīs slepkavības turpināsies? Katrs cilvēks, kas apzinās savu atbildību, var kliegt pret to vienīgi: nē!

Pēc tam ilgu laiku valdīja klusums.

—  Problēma kļūst sarežģīta,— Ruta Reinharde beidzot sacīja,— ja kādu var uzturēt pie dzīvības ar ļoti dārgu tehniku,— un te nu es domāju arī par zināmiem bezcerīgiem gadījumiem ar bērniem. Ja, piemēram, šādam bērnam ar smadzeņu traumu ir tādi elpošanas traucējumi, kas trīs gadus piesaista viņu pie elpošanas aparāta, mēs zinām: smadzenes viņam jau sen ir beigtas. Tāpēc cilvēciska dzīve nav vairs iespējama un nekad vairs nebūs iespējama. Tad, Nortona kungs, šo ierīci drīkst izslēgt, ja tā vajadzīga citam cilvēkam, kuram vēl ir cerības izdzīvot. Sāds viedoklis jāaizstāv. Taču tā ir nevis aktīvā, bet pasīvā eitanasija. Tie ir atsevišķi gadījumi, kurus var skaidri un saprātīgi atrisināt. Par aktīvu nogalināšanu — pat ja vecāki pieprasa!— ārsta praksē nevar būt ne runas.— Ruta Reinharde tagad runāja ļoti steidzīgi, it kā būtu pārrauts aizsprosts: man bija grūti sekot viņas vārdiem.— Un tieši tāpēc ne, ka ir milzīga cilvēciska augstprātība sacīt: rau, tās būtnes eksistencei nav jēgas!

_Kurš uzdrošinās sacīt, Nortona kungs, ka, rau, citas būtnes eksistencei ir jēga? .

Es klusēju.

—  Ir liels jautājums, vai tāds ģēnijs kā Einšteins ar savu relativitātes teoriju, kura galu galā apveltīja mūs ar atombumbu, patiešām izdarījis mums tik lielu pakalpojumu, vai viņš patiešām sekmējis progresu pozitīvā virzienā!

Barbīte īsi ieklepojās.

—  Un vai nevarētu būt tā, ka tāda bērna eksistencei, kam bojātas smadzenes un kas varbūt vismaz dažos ļaudis

atmodina neviltoti cilvēciskas jūtas, ka tāda nabaga bērna eksistencei ir daudz vairāk jēgas nekā vislielākā atklājēja un izgudrotāja eksistencei? Es jautāju, Nortona kungs: no kurienes mēs smeļam zināšanas par mērauklām?

—  Jums taisnība, ārstes kundze,— es atbildēju.

—  Es nezinu, vai man ir taisnība,— viņa teica.— Vienu es zinu droši: ir neciešama, pat noziedzīga augstprātība, ja cilvēks apgalvo, ka otra cilvēka eksistencei ir jēga vai ka tā ir bezjēdzīga. Nekad mēs, apjukušās, nevarīgās būtnes, rāpodamas pa šo zemi, nespēsim to izlemt. Un nekad mums nebūs lemts zināt, kāda nozīme var būt cilvēka dzīvei, kāda neaptverama nozīme tai var būt pat — vai tieši ir!— savā nožēlojamā niecīgumā.

8

Tās pašas dienas vakarā es ar metro un autobusu aizbraucu uz profesora Delamāra klīniku un apmeklēju Silviju. Viņai bija iešļircinātas nomierinošas zāles, par to es biju parūpējies, un viņa runāja atkal lēni un neskaidri un, protams, gribēja zināt, kā klājas Barbītei. Un es viņai, protams, teicu, ka Barbītei kopš jaunā līdzekļa lietošanas klājas stipri labāk, nesalīdzināmi labāk — iedarbība sākusies jau pirmajā acumirklī!— Tātad tu, burvit, tiešām vari būt pilnīgi mierīga.

—  Jā, nudien?

—  Es zvēru . . . pie savas mīlas pret tevi . . . pie savas dzīvības,— es tūdaļ piebildu. Es zvērēju vēl pie krietni daudz kā cita.

Ar Silviju man todien bija viegli. Viņa sacīja, cik laimīga jūtoties. Tad viņa pavēstīja, cik ļoti mani mīlot, ka nekad vairs nevarēšot bez manis dzīvot, ka viņa mani nogalināšot, ja es viņu kādreiz piekrāpšot ar citu sievieti, un tā tālāk, un tā joprojām. Tātad drīz viss bija kā vienmēr. Tas ir, nē, tomēr bija mazliet citādi. Mēs ar Brekenu taču bijām viņai teikuši; ka reportieru dēļ es vairs nedzīvoju viesnīcā «Le Monde», bet esmu pārcēlies uz kāda drauga studiju, jo šis draugs aizceļojis. Studija ir septītajā rajonā, Saksijas avēnijā. Un telefona tur nav. Diemžēl. Nu, tad gāja vaļā. Kāds draugs?— Džeks Ronstons.— Kurp aizceļojis?—Uz Indiju.— Kāpēc viņa šo Džeku Ronstonu nepazīstot? Viņa neticot nevienam manam vārdam! Es dzīvojot ar kādu padauzu un jautri

pavadot laiku, kamēr viņa guļot te, klīnikā, un Barbīte, nabaga bērns, tik smagi slima, citā slimnīcā. Tūlīt pēc mīlas dvesieniem sākās tāda plosīšanās, ka iesteidzās māsa Helēna, lai palūkotos, kas noticis.

Silvija uz īsu brīdi saņēmās un pasmaidīja kā Botičelli Venera. Liela aktrise — kas tiesa, tas tiesa.

Tikko māsa Helēna bija izgājusi ārā, turpinājās iepriekšējais, šoreiz klusāk. Silvija Morana ir tīrais vulkāns, orkāns — vai kas nu jums tīk. Es reiz piedzīvoju, kā Manjani kādā Romas restorānā sarīkoja scēnu Roberto Roselīni Bergmanes dēļ. Un Manjani, kā jūs zināt, nebija no lēnajām, mīļo cilvēk. Taču Silvija — ar to vispār nevienu nevar salīdzināt! Es mierīgi ļāvu, lai viss nāk pār manu galvu, un tikai atkal un atkal zvērēju pie visa, kas tobrīd man iešāvās prātā,— zvērēju, ka Silviju nekad nekrāpšu un nemaz nespēju krāpt (zvērēju pie visa, tikai ne pie Barbas dzīvības, savādi, vai ne?). Jutos pavisam mierīgi. Vai nebiju nosaucis Silvijai nepareizu adresi? Vai nebiju sacījis, ka studijā nav telefona? Tā mēs ar Rodu Brekenu bijām norunājuši, kad es piezvanīju viņam uz «Le Monde»,— jā, sākotnēji šī ideja bija piederējusi viņam. Vēl nekad iepriekš man nebija vajadzējis tik cieši sastrādāties ar Brekenu, vēl nekad iepriekš neviens no mums nebija atradies tādā atkarībā no otra — un drīz šīm saitēm bija lemts kļūt vēl ciešākām.

—  Ja tu man netici, pajautā taču Rodam!— es sacīju.

—  Rods un tu — jūs abi esat uz vienu roku!

Es izbolīju nevainīgas acis, izlikos ļoti noskumis un teicu, ka neesmu gan to no viņas pelnījis, tagad, kad tā rūpējos par Barbīti, un vispār — kā Silvija tieši tagad var šaubīties par manām jūtām un pieļaut, ka esmu spējīgs uz tādām neģēlībām — ka spēju gulēt ar citu sievieti, ja Barbite guļ slimības gultā un Silvija tāpat. . .

Tas iedarbojās.

Viņa nokaunējās, skūpstīja man rokas un vaicāja, vai es varot viņai piedot, tā taču esot vienīgi mīla, kas padarot viņu tik greizsirdīgu un tik netaisnu un aizdomīgu, vienīgi mīla!

Nu jā, tiesneša kungs, un es viņai piedevu un, to darīdams, nodomāju, ka Silvija patiešām tur mani netaisnās aizdomās. Protams, es viņai meloju, protams, es gulēju ar citu sievieti. Taču ar to sievieti, ar kuru es gulēju, ar mazo Sizī, ar to es Silviju vis nekrāpu šā vārda īstajā, nopietnajā nozīme. Ja es viņu krāpu — un to es

darīju —, tad ar citu sievieti. Ar tādu, kurai vēl nebiju pieskāries, kurai nebūtu uzdrošinājies pieskarties, ar sievieti, ko es — tas man strīda laikā pēkšņā, spējā izbīlī kļuva skaidrāks par skaidru, tiesneša kungs,— ar sievieti, ko es patiešām biju sācis mīlēt tā, kā vēl nekad iepriekš nebiju mīlējis.

9

Pēc manas apcietināšanas un ievietošanas šai izmeklēšanas cietumā jūs, tiesneša kungs, saņēmāt no policijas arī vairākas dienasgrāmatas, jo policija konfiscējusi visu manu personisko īpašumu. Es jums paskaidroju, ka varu uzrakstīt šo atskaiti tikai tad, ja jūs nodosit manā rīcībā dienasgrāmatas, kas rakstītas manā paša personiskā šifrā.

Jūs manu lūgumu izpildījāt. Dienasgrāmatas atrodas manā priekšā.

Esmu atvēris 1971. gada dienasgrāmatu — tās visas ir diezgan biezas līnijklades cietos, zaļos vākos, un nu ar šo pierakstu palīdzību es stāstīšu par notikumiem līdz katastrofas dienai.

Divdesmit septītā novembra piezīmēs es atrodu šifrētas un ļoti īsas atzīmes par savu apciemojumu pie Silvijas, par scēnu, kuru viņa man sarīkoja, par to, kā es viņu nomierināju un kā spējā izbīlī konstatēju, ka esmu iemīlējis Rutu. (Viss, ko mēs runājām priekšpusdieņā/ ''\x slimnīcā, arī ierakstīts šai datumā — ļoti sīki, tādēļ es pēc tik ilga laika varēju to ar tādu precizitāti atstāstīt.) Tad es redzu, ka Sizī tovakar cēlusi galdā zaļās pupiņas ar jērgaļu, jo viņa zināja, ka šis ēdiens man ļoti garšo. Attiecībā uz Barbu Sizī izrādīja nedzirdētu līdzjūtību un pierunāja mani vēlreiz piezvanīt uz Sentbernadetes slimnīcu, lai apjautātos, kā mazajai klājas. Šobrīd lasīdams piezīmes vecajā dienasgrāmatā, es atceros, ka ar ilgām un bailēm, vairāk gan ar bailēm, gaidīju, ka izdzirdēšu Rutas balsi. Viņa neatbildēja. Kāda māsa man pateica, ka ārste Reinharde jau aizbraukusi mājās, un tad savienoja ar ārstu, kam bija pie Barbītes naktsdežūra. Barbas stāvoklis esot tāds pats kā no rīta, viņš sacīja. Varbūt mazliet labāks. Barba visu laiku guļot. Bet — tā man sacīja svešais ārsts — meningoencefalīta slimniekiem tas esot tipisks simptoms. Neesot iemesla raizēties — vismaz šobrīd ne. Slimnīcā viņiem esot mans tālruņa numurs (tas bija Sizī numurs). Ja bērna stāvoklis pasliktināšoties,

man tūlīt zvanīšot, ārsts apsolīja. To es pa tālruni pateicu arī Brekenam, kas viesnīcā gaidīja, kad es piezvanīšu.

Pēc tam, kā redzams no dienasgrāmatas, mēs ar Sizī piesūcāmies. Mēs arī gulējām kopā, kā redzams no piezīmēm, un, to darot, man visu laiku bija jādomā par Rutu, un tas visu tik ļoti apgrūtināja, ka man vajadzēja apmierināt Sizī citādi. Šīsdienas ieraksts beidzas šādi: «Nenāk miegs. Pieceļos un tumsā sēžu dzīvojamā istabā. Brokastis ar Sizī ap sešiem. Viņa ir ļoti laipna un ļoti bēdīga. Kad vaicāju, kas viņai kaiš, viņa atbild: «To tu zini tikpat labi kā es. Man nav laimes ar vīriešiem, ko es mīlu. Novēlu daudz laimes tai otrai sievietei.»»

10

Svētdiena, 1971. gada 28. novembris: jau ap astoņiem slimnīcā. Doktors Sigrans un Ruta. Sigrans īpaši laipns. Ruta salīdzinājumā ar vakardienu ļoti vēsa. (Vai arī man tikai tā liekas?) Barba nakti pārlaidusi relatīvi labi. Temperatūra no rīta divas iedaļas pāri četrdesmit. Drudža murgi. Nemiers. Zibenīga muskuļu raustīšanās. Ārsti paskaidro, ka viss esot normāli, ir apmierināti. Palieku cauru dienu klīnikā. Pēcpusdienā sēžu stundām ilgi viens pie Barbuka. Reizēm iziedams gaitenī, redzu, ka daudzi vecāki ieradušies šai bērnu nodaļā apciemot savējos. Nabagi un bagāti, gan vieni, gan otri. Mani ļoti biedē viņu skumjās sejas. Pie Silvijas. Stāstu, ka Barbas veselības stāvoklis kļūst arvien labāks. Iespaids, ka viņa ir mierīga un apmierināta. Tic, ko es saku (?). Stipri nogurusi. Agri iemieg. Guļ cieši.

Pirmdiena, 1971. gada 29. novembris: jau astoņos no rīta slimnīcā. Ruta šodien atkal daudz laipnāka. (Viss iedomas! Esmu jucis. Mīlu. Ruta allaž vienādi laipna, nav ko izdomāt muļķības.) Barbīte bez pārmaiņām. Visu dienu slimnīcā. Barbīte pēcpusdienā uz īsu brīdi atgūstas. Redz mani, bet nepazīst. Atkal sit man un histēriski kliedz. Ruta saka, man jāejot prom. Pie Silvijas: Barbītes stāvoklis joprojām uzlabojas, es saku. Silvija stāsta, ka viņai pēc divām dienām noraisīšot biezo apsēju un pēc trim dienām izņemšot diegus. Pie Sizī. Zvanu Rodam. Jāšanas sacīkstēs Oteijā esmu laimējis sešdesmit piecus tūkstošus jauno franku. Lisjens to teicis Rodam, viņš bijis sacīkšu laukumā. Saku Rodam, lai iedod desmit tūkstošus

nakts portjē dāvanai no manis, bet pārējo lai uzglabā. Par Barbas stāvokli Rodam saku vienmēr patiesību. Viņam tā jāzina. Ap pusnakti mazais grāfs no Akapulko piezvana Sizī. Palikšot tur vēl trīs nedēļas un bezgalīgi viņu mīlot. Mīlas baudas. Dziļš miegs.

Otrdiena, 1971. gada 30. novembris: visu dienu slimnīcā. Pēc manas vēlēšanās Ruta paņem mani līdzi apgaitā. (Uzvelku baltu uzsvārci.) Daži bērni izskatās tik drausmīgi, ka man jānovēršas. Ūdensgalvas — galva divreiz lielāka par ķermeni. Nespēju tālāk pavadīt Rutu. Aizbēgu pie Barbītes. Viņa guļ. Karstums nokrities zem četrdesmit grādiem. Atnāk Ruta. Barbīte stundu nomodā, lai gan dezorientēta. Kaut kas nav kārtībā ar kreiso roku un kreiso kāju. Kustina tās abas daudz gausāk nekā labās puses locekļus. Ruta teic: tas raksturīgs slimības dabiskai norisei.— Jūs man neticat, Nortona kungs, vai ne?—Nē,— es saku. Un tad ātri:—Jā. Ticu! Jums es ticu.— Pie Silvijas: Barbītei klājas arvien labāk. Silvija laimīga. Uztraukta, jo rīt noņemšot apsēju un viņa pirmo reizi atkal redzēšot savu seju. Sizī nopirkusi Barbukam lelli, man tā jāaizved uz slimnīcu. Ik dienas zvanu Rodam. Tas katru nakti zvana Džo Gincbērgeram uz Holivudu. Pēc mana rīkojuma viņš Džo vienmēr stāsta, ka Barbai klājas labāk un labāk. Rods uzskata, ka Džo viņam neticot.

Trešdiena, 1971. gada 1. decembris: metro tišām aizmirstu lelli, ko Sizī pirkusi Barbai. Pēc tam netīra sirdsapziņa. Barbas temperatūra pazeminās. Viņa elpo normālāk. Apziņas apmiglošanās._ Joprojām nemierīgi brīži. Pēkšņi dusmu uzliesmojumi. Ārstēšana ar jauno līdzekli. Barbīte mani nepazīst. Šodien divas lēkmes. Ruta sauc tās par «lokalizētiem» krampjiem. Sigrans runā par «vispārējiem» krampjiem. Kas īsti?! Pie Silvijas: ārkārtīgi nomākta. Kad noņemts apsējs, redzējusi sevi spogulī. Laikam gaidīja, ka būs skaista kā bilde. Seja galīgi pietūkusi un laistās visās varavīksnes krāsās kā bokserim pēc desmitā raunda. Divas stundas mierinu. Protams, tas pāries, tas ir skaidrs — bet Silvija neparko netic. Raud. Par Barbīti gandrīz nejautā. Pilnīgi iegrimusi pašas rūpēs. Vakarā nobučoju Sizī un saku — tas no Barbītes, kas tik ļoti priecājusies par lelli. Sizī pinkšķ. Sentimentāla. Piesūcas. Pie televizora iemieg. Izģērbju un apguldu. Pats gandrīz neaizveru ne acu.

Ceturtdiena, 1971. gada 2. decembris: kā vienmēr, jau ap astoņiem slimnīcā. Braucu tikai ar metro un autobusu.

Barbukam trīsdesmit deviņi un septiņi. Orientācija uzlabojas. Taču jauns simptoms, kas biedē: viņa šķielē! Uz iekšu. Ruta saka: acu muskuļu paralīze, tā pāriešot. Un kreisā roka un kreisā kāja? Barba vairs tikai ar pūlēm var tās kustināt. Ruta saka — arī pāriešot. Viss esot pārejošs. Ļoti uztraucos. Ruta saka:—Katram mākonim zeltīta maliņa.— Cik daudziem cilvēkiem viņa to jau teikusi?

Un tad pie Silvijas. Tā nodarbināta vienīgi ar sevi. Delamārs viņu saķēzījis! Viņa ārstu iesūdzēšot! Viņš esot noziedznieks! Viņas seja esot sapostīta! Viņa taču vairs nemūžam nevarēšot rādīties ļaudīs! Histērija, asaras un tā tālāk, un tā tālāk. Par Barbu meloju kā parasti. Man ir tāda sajūta, ka Silvija nemaz neklausās. Esmu pazaudējis savas tumšās brilles. Ļoti noguris — pie Sizī. Agri liekos gulēt. Bez ceturkšņa astoņos zvana tālrunis. Sizī paceļ klausuli. Man. Profesors Delamārs. Galīgi nespēj valdīties: nupat pamanījuši, ka Silvija pazudusi. Meklēšana bijusi veltīga. Neesot atrodama. Delamārs panikā. Es arī. Ko darīt? Es saku — piezvanīšu pēc piecām minūtēm. Gribu pašreiz griezt Brekena numuru, kad telefons iezvanās vēlreiz. Pie aparāta Ruta. Viņa saka . . .

11

—. . .Silvija Morana ir šeit.

—  Kur «šeit»?— es noprasīju. Biju spiests apsēsties.

—  Seit, Sentbernadetes slimnīcā. Tas ir nelāgi, Nortona kungs.

—  Tas jums nemaz man nav jāskaidro!

—  Kas noticis?— pienākusi klāt, vaicāja Sizī. Mugurā viņai bija īss krekliņš bez biksītēm.

—  Mierā,— es sacīju.

—  Kā, lūdzu?— Ruta jautāja.

—  Nē, nekas. Kā misis Morana iekļuvusi slimnīcā?

—  Patiesību mēs nekad neuzzināsim. Kad naktsdežūras ārsts mani pamodināja, viss jau bija noticis.

—  Kur jūs tagad esat, ārstes kundze?

—  Slimnīcā. Braucu tūlīt turp. Doktors Sigrans arī ir te. Nakts portjē pie slimnīcas vārtiem sacīja, ka pie viņa pienākusi kāda sieviete — viņš saka: mūķene — un paskaidrojusi, ka viņai zvanīts. Viņai tūlīt jāejot pie slima bērna. Kāda bērna? Morana nosaukusi citu uzvārdu. Gan bērnam, gan sev viņa izdomājusi citu uzvārdu.

—  Viltīgi.

—  Vina rīkojusies vēl viltīgāk.

—  Kā’ tā?

—     Nakts portjē teicis, ka viņam vispirms jāpiezvana uz nodalu un jāparunā ar ārstu. Viņš iegājis savā mājiņā — jūs jau to zināt. Ja kaut kas sāk iet greizi, tad viss iet greizi, tur nav ko šaubīties. Vārtsargs nav varējis tūlīt sazvanīt naktsdežūras ārstu. Kāda māsa teikusi — viņa likšot ārstu izsaukt — un lūgusi dažas minūtes paciesties. Vārtsargs gribējis to pateikt mūķenei. . .

—  Kā Silvija varēja ierasties mūķenes tērpā?

—     Tūlīt jums pateikšu. Viņai bija arī brilles ar tumšiem stikliem.

—     Tās ir manējās! Esmu tās pazaudējis. Iespējams, klīnikā pie Silvijas. Un viņa tās nospērusi. . .

—  Iespējams.

—  Tas ir. . .

—     Patlaban nav laika garām debatēm, Nortona kungs. Lai nu kā, nakts portjē nav bijis ne jausmas, ar ko viņam darīšana. Un, kad viņš iznācis no savas mājiņas, misis Morana jau bijusi projām.

—  Kur projām?

—     Taisnā ceļā uz kakla —ausu—deguna slimību nodaju. Acīmredzot viņa labi zināja, kur tā atrodas. Acīmredzot viņa labi zināja, kur guļ Barbīte. Ap to laiku te ir ļoti kluss. Misis Moranai bija viegli atrast. Jūs viņai sīki apstāstījāt, kā tiek pie Barbītes, vai ne?

Biju spiests divreiz atkāsēties, pirms spēju izdvest vispār kādu skaņu.

—  Vai jūs to darījāt? Nesaprotu, ko jūs sakāt!

—  Jā, apstāstīju, diemžēl.

—     Tā jau mēs domājām. Misis Moranai izdevās iekļūt Barbītes istabā. Tad kāda māsa gaitenī izdzirda kliedzienus un ielūkojās palātā. Skaists skats: Barbīte, uzrauta augšā no miega, plosās, brēc, sit mātei. Māte noslīgusi uz grīdas, arī kliedz, raud, elso, runā kaut ko trijās valodās. Skaidrs, ka, redzot Barbīti tādā stāvoklī, viņa sabruka.

—  Skaidrs,— es teicu.

—      Ellišķīgais troksnis uzmodināja visu nodaļu. Misis Morana uzvedās kā ārprātīga. Un Barbai tūlīt sākās jauna lēkme. Beigās ap viņām ņēmās trīs naktsdežūras ārsti un četras medmāsas. Vienam no ārstiem galu galā izdevās izdarīt misis Moranai injekciju. Nomierināšanai. Pa to laiku citas māsas bija padevušas ziņu dakterim Sigranam

un man. Kad es ierados, misis Morana bija noguldīta tukšā istabā. Injekcija iedarbojās — tomēr ne pilnīgi. Injekcija, ko vajadzēja izdarīt Barbītei, iedarbojās tūlīt. Barbīte atkal guļ. Turpretī Silvija Morana ne!

—  Nolādēts,— es teicu. — Tas tak ir tīrais ārprāts, ko viņa izstrādājusi.

—  Var arī sacīt, ka viņa to darījusi aiz tīras mātes mīlestības.

—  Bet viņa taču bija pavisam miermīlīga un ticēja visam, ko es stāstīju par Barbiti, kad vakarā biju pie viņas,— ka Barbītei klājas labāk, un tā tālāk. . .

—  Viņa nav ticējusi nevienam vārdam, Nortona kungs! Viņa patiešām ir liela aktrise. Viņa jutusi, ka jūs melojat.

Sizī bija aizdedzinājusi cigareti un lūkojās manī. — Vai kas slikts?— viņa čukstēja.

Es pamāju ar galvu.

—  Bet kā viņa tika ārā no profesora Delamāra klīnikas?

—  Arī ļoti viltīgi. Izlavījās no savas istabas un iegāja māsu istabā. Tur karājās dežūrmāsas apmetnis — māsu laikam sauc par Helēnu, vai ne?

—  Jā. Helēna vēl vienmēr aizstāj divas citas. . .

—  Ak tā. Misis Morana paņēma apmetni. Balto galvassegu. Savas drēbes viņa bija apģērbusi jau palātā. Apmetni viņa tātad aplika tām pāri. Lejā pie vārtiem viņa pagrieza galvu uz otru pusi, atdarināja Helēnas balsi, pateica ar labu nakti — īstā Helēna grasījās braukt mājās —, nu, un cilvēks, kas uzmana ieeju, īsti nepaskatījās, tikai pamāja un attaisīja vārtus — Silvijai Moranai! To mēs pa šo laiku esam uzzinājuši. Pēc tam viņa pa lietu atnāca uz šejieni.

Es lādējos.

—      Nelādieties, Nortona kungs,— atskanēja Rutas balss.

—  Iedomājieties sevi misis Moranas stāvoklī. Tas jādara vienmēr — jāiejūtas otra cilvēka stāvoklī.

—  Okei, okei. — Es padevu Sizī zīmi, ka man steidzīgi kaut kas jāiedzer. Loks ap mani, šis mednieku un suņu loks kļuva arvien šaurāks. — Brīnišķīga māte. Satriecošs mīlestības paraugs. Nespēju valdīt asaras. Tikai tagad redzu, kāds dārgums man ir Silvija, cik viņa ir vērtīgs cilvēks. . .

—  Nortona kungs! — Pirmo reizi, kopš Rutu pazinu, viņas balss skanēja asi.

—  Ja, ārstes kundze?

—  Atmetiet šo toni! Pasakiet labāk, ko nu darīt!

—  To es prasu jums!

—  Nē, uz šo jautājumu jāatbild jums\ Misis Morana nevar te palikt. Viņai jāatgriežas pie profesora Delamāra. Cik ātri vien iespējams. Un — jūsu abu interesēs — tā, lai neviens nemanītu.

—  Kā to izdarīt?

—  To nu es nezinu. Sevišķi, ņemot vērā misis Moranas stāvokli. Man žēl, bet tas nu jums jāizdomā. Un pasteidzieties, Morana te nevar palikt pārāk ilgi, citādi izcelsies valodas. Es tagad nolikšu klausuli. Man jāparūpējas par Barbīti. Doktors Sigrans ir pie mātes. Piezvaniet, tikko esat atradis kādu izeju. Bet zvaniet drīz — tagad runa ir par misis Moranas. . . un jūsu nākotni!

Klikt! Viņa nolika klausuli.

Sizī pienāca ar lielu glāzi kalvadosa.

Es to izdzēru divos malkos.

—      Es sapratu, kas noticis,— mani glāstīdama, teica Sizī.

—  Tava nešķīstene ir slimnīcā, un tev jāizgudro, kā tu viņu dabūsi atkal no turienes ārā un atpakaļ pie profesora, vai ne?

Es palocīju galvu. Aiz niknuma nespēju parunāt. Ap dūšu bija galīgi šķērmi. Mātes mīlestība!

Tieši tās man vēl trūka! Tomēr Silvija bija nepazīta jāaizgādā atpakaļ pie Delamāra uz ātrāko, citādi mūsu nākotne būs čupā, tur Rutai taisnība.

Tātad uz priekšu, gudro nu, playboy. Uzcērt smuku plāniņu, playboy, runa ir par tavu labklājību! Nu, dari kaut ko, žigolo! Nabaga žigolo. Skaistais žigolo. Kusties! Tev maksā, un tev jādejo.

12

Apmēram pēc stundas Lonšanas ielā Sentbernadetes slimnīcas kakla—ausu —deguna slimību klīnikas pagalmā iebrauca piegādes mašīna. Tas bija dzelteni krāsots slēgts vāģis ar uzrakstu «Blanchisserie Imperiale» abās pusēs, zem tā bija lasāma adrese un tālruņa numurs. Iekšā sēdēja divi vīri dzeltenos virsvalkos. Vīrs pie stūres sacīja: —*Tiktāl nu mēs būtu.

—  Ļaunākais vēl priekšā,— es piezīmēju, sēdēdams līdzbraucēju vietā.

—  Nu tad ar Dieva palīgu,— sacīja šoferis Rods Brekens.

—  Kāpjam ārā!— es teicu.

Mēs izrāpāmies laukā. Pagalmā bija ļoti tumšs.

—  Kur tas ir?— Brekens jautāja.

—     Tur pretī. —Iegājām kakla —ausu —deguna slimību klīnikā un iekāpām kravas pārvadāšanas liftā. (Es, plānprātīgais idiots kvadrātā, patiesi biju sīki apstāstījis Silvijai, kā var nokļūt pie Barbuka!) Lifts šoreiz kustējās viegliem grūdieniem. Patlaban pulkstenis rādīja divdesmit un trīsdesmit piecas minūtes. Un Parīzē bija atkal sācis līt. . .

Lai jūs visu saprastu, tiesneša kungs.

Pēc Rutas zvana uz Sizī numuru kādu brīdi biju iegrimis domās. Tad man kaut kas iešāvās prātā. Es piezvanīju uz «Le Monde». Sai laikā telefona centrāle vēl bija stipri aizņemta, taču nakts portjē jau uzsākuši dežūru.

—  Labvakar. Savienojiet, lūdzu, ar portjē.

—  Tūlīt, monsieur.

—     Un es tiešām neko nevaru palīdzēt, it neko?— vaicāja Sizī, ģērbusies savā īsajā krekliņā.

—  Vari.

—  Ko?

—  Turēt muti, mon petit chou.

—     Portjē klausās. Labvakar! — Izdzirdis šo balsi, es jutos labāk. Tā bija mana drauga Lisjena Bajāra balss.

—  O, monsieur Kaven. . .

—     Cst! Vai varat uz piecām minūtēm pamest savu galdu?

—  Protams. Kāpēc?

—     Pie liftiem jums ir divas automātisko telefonu kabīnes. Es jums tūdaļ pateikšu kādu tālruņa numuru. Piezvaniet man. — Tā tik vēl trūka, lai kāda centrāles pelīte sev par uzjautrinājumu sarunu noklausītos. Es taču atrados Madridē, vai ne? Lisjens piezvanīja man jau pēc divām minūtēm. Man nevajadzēja klāstīt viņam iepriekšējos notikumus, tajos taču viņš bija piedalījies pats.

—     Patlaban noticis kaut kas pavisam nejauks, monsieur Lisjen. Moranas kundze aizgājusi uz Sentbernadetes slimnīcu, jo katrā ziņā gribējusi redzēt savu meitu. Viņa nav vairs spējusi izturēt un izbēgusi no savas klīnikas.

—  Merde, alors!

—     Tā patiešām var sacīt. Man viņa pēc iespējas ātrāk jāaizved atpakaļ, monsieur Lisjen,— bet tā, lai neviens neredzētu. — Rods bija viņam pastāstījis arī par kosmētisko operāciju. — Jūs taču varat visu. Jūs taču visu

protat dabūt cauri. Lūdzu, palīdziet man, monsieur Lisjen. Ko mēs varētu darīt?

Viņš īsu brītiņu padomāja un tad sacīja:— Ar viesnīcas mašīnu nedrīkst — tas būtu pārāk bīstami. Taksometri izslēgti. Atliek tikai viens: veļas mazgātava.

—  Ko?

—  Nu, mūs tak apkalpo liels veļas mazgāšanas uzņēmums, monsieur Kaven. Tāds ir katrai viesnīcai. Arī katrai slimnīcai. Tātad nebūs nekas ārkārtīgs, ja jūs ieradīsities ar mazgātavas mašīnu. Mums strādā lielā mazgātava «Impйriale». Tur ir vecs automehāniķis, tas allaž guļ turpat blakus garāžai, kurā novietotas mašīnas. Tāds caurbira.

—  Kāpēc caurbira?

—  Mūžam aizņemas no manis naudu. Zirdziņi, hйlas! Pastāvīgi pazaudē. Parādus kā neatdod, tā neatdod. Vai tad tas nav caurbira? Ko man iesākt? Paldies Dievam, ka tā ir. Jo šim automehāniķim es tagad zvanīšu. Viņš man darīs jebkuru patikšanu! Jūs piezvanīsit monsieur Brekenam. Es iedošu viņam mazgātavas adresi. Viņš tur aizbrauks ar taksi. Dabūs mašīnu. . .

—  Un ja nu nedabūs?

—  Dabūs, esiet pavisam mierīgs, monsieur. Mans vecais caurbira ir gatavs darīt manā labā itin visu. Viņš tak atkal dabūs no manis naudu — reiz tak viņam jālaimē, vai ne, tā man ir vienīgā iespēja varbūt tomēr kādā jaukā dienā redzēt atkal savu naudiņu. Ak tā, viņam jāiedod jums arī darba virsvalki. Lai viss izskatās gods godam. Jūs tos dabūsit. Jūs dabūsit visu, monsieur Kaven, monsieur Brekens mašīnu izbrauks no garāžas, un jūs kaut kur viņu gaidīsit, viņš paņems jūs līdzi, un tā jūs nonāksit slimnīcā, neviens jums neko nevaicās, es zinu, viņi tur arī ir «Impйriale» klienti. Ģērbušies virsvalkos, jūs varēsit iet, kur gribēsit. Un tā jūs dabūsit kundzi atkal pavisam viegli no slimnīcas ārā.

—  Monsieur Lisjen, to es jums nekad neaizmirsīšu!

—  Ak, monsieur Kaven, lūdzu, nerunājiet! Dabiski, ka es jums palīdzu, kad vien tas iespējams. Ko es vēl gribēju sacīt? Ak jā, kaut ko ļoti svarīgu, monsieur.

—  Ko tad?

—  Svētdien Oteijā nolija jauks, silts lietutiņš, vai ne?

—  Kas tiesa, tas tiesa.

—  Sirsnīgi pateicos par jūsu lielo dāvanu, monsieur. Un nu nāk pats svarīgākais: nākamajā’ svētdienā notiks

ārkārtīgi interesantas sacīkstes Santiji. Ir divi zirdziņi, monsieur, divi zirdziņi, kurus es vēroju jau veselu gadu, «Tvists» un «Balamute», šie abi, nudien, ir sensacionāli. . . Jums noteikti vajag. . .

Nu jā, tiesneša kungs, protams, man noteikti vajadzēja. Un es atkal sacīju Lisjenam, lai viņš iemaksā pēc saviem ieskatiem, tad viņš allaž jūtas īpaši pagodināts.

Pēc tam es piezvanīju Brekenam un pastāstīju, kas noticis, un viņš lamājās kā vesels bars ielasmeitu, bet es viņu pārtraucu un sacīju, lai noiet vestibilā pie Lisjena un paņem no viņa lielā veļas mazgāšanas uzņēmuma adresi. Pēc manis viņam jāpiebrauc pie kāda grāmatveikala Lielās armijas avēnijā, es tur gaidīšu. Es viņam sīki apstāstīju, kur atrodas grāmatveikals. Tad uzkāru klausuli un atkal piezvanīju uz slimnīcu. Pateicu Rutai, ko mēs domājam darīt. Viņa piekrita. Es ātri apģērbos, Sizī izsauca taksometru. Atvadoties viņa, noskūpstījusi mani, pārmeta man uz pieres krustu, godavārds.

Viss gāja kā smērēts. Brekens ar mazgātavas mašīnu iegriezās Lielās armijas avēnijā, apturēja pie grāmatveikala, es iekāpu, un mēs braucām tālāk. Viņš bija jau apģērbis darba virsvalku. Es uzstīvēju otru pāri uzvalkam, cepuri un mēteli atstāju mašīnā. Uz dzelteno virsvalku krūšu kabatām bija uzšūti vārdi «Blanchisserie Impēriale». Skaistiem lieliem un sarkaniem burtiem. . .

Šai mirklī lifts apstājās. Mēs izkāpām un steidzīgi sākām sojot pa pārvaldes gaiteni. Neviens nepievērsa mums uzmanību. Šoreiz televizori nedarbojās. Notikums ar ķīlniekiem pēc vairāk nekā simt stundām nu jau krietnu brīdi kā bija noslēdzies bez asinsizliešanas, un tā vien šķita, ka teroristi panākuši tieši to, ko gribējuši. Pavisam labi atceros, ka nodomāju: ja man tuvākajā laikā kāds stulbenis bāzīs degunā lozungu «Bona causa triumphat», es viņam gāzīšu pāris reižu pa purnu. «Labā ideja uzvarēs»— par to mūslaikos var tikai pasmieties!

Kopā ar Brekenu pienācām pie Rutas kabineta. Es pieklauvēju. Iegājām iekšā. Ruta sēdēja pie sava piekrautā rakstāmgalda, apgriezusi krēslu apkārt, un lūkojās mums pretī. Viņa izskatījās uztraukta un reizē nobijusies.

—  Tas nu gāja ātri,— Ruta sacīja.

—  Kur ir Silvija?— es jautāju.

—  Nāciet man līdzi. Es jūs aizvedīšu pie viņas.

The Beauty — Daile.

Tur nu viņa gulēja gultā kādā mazā, nomaļā istabiņā, viņai blakus sēdēja patiešām atlētiska auguma ārsts. Ruta un doktors Sigrans negribēja riskēt. Silvija Morana bija sagādājusi viņiem pietiekami daudz pārdzīvojumu. Silvija palūkojās Brekenā un manī, kad mēs iegājām iekšā. Sajā mazajā istabiņā atradās tikai gulta un krēsls. Uz krēsla sēdēja ārsts. Viņš bija pievērsis skatienu Silvijai, viņa uzdevums bija šo sievieti uzmanīt, viss pārējais viņam bija vienaldzīgs. Labs ārsts. Ruta man klusi pateica, ka būšot pie Barbas, gadījumā, ja es viņu meklējot, un tūlīt pazuda. Nu jā, un tad nu aci pret aci ar Silviju stāvējām tikai mēs divi — Rods un es. Viņa nenovērsa no mums skatienu. Viņa raudāja. Seja joprojām bija pavisam pietūkusi. Zem saraudātajām acīm un daudzās citās vietās asins izplūdumi. Sl seja bija kā nosēta ar zaļiem, melniem, dzelteniem un brūniem plankumiem, jūs to gluži vienkārši nespējat iztēloties, tiesneša kungs. Tā nebija tikai nupat operēta seja vien. Sīs sejas īpašniece tikko bija pārcietusi dvēseles traumu, un tāda trauma atstāj pēdas arī sejā. Tā bija pirmā reize, kad man kļuva Silvijas žēl. Sī seja. . .

—  Saki, vai tu esi prātu izkūkojusi, tu nepateicīgā. . .— iesāka Brekens, bet es viņu pārtraucu.

—  Turi muti,— es teicu Brekenam. — Turi jel savu stulbo muti. — Es piegāju pie Silvijas gultas. Ārsts man īsi pamāja. Tad viņš atkal pievērsās Silvijai. Tāds taču bija viņa uzdevums.

—  Nabaga burvīt,— es teicu. Un pirmo reizi es sacīju to godīgā maigumā. Viņa izskatlj* s pārāk slikti un galu galā taču bija gribējusi redzēt savu bērnu, vai ne?

—  Suns,— viņa teica. — Kraupainais suns.— Viņa runāja lēnām. Likās, viņa meklē vārdus. Un visu laiku asaras ritēja pār seju, kas izskatījās pēc četras nedējas nemainīta galdauta Neapoles čābiskākajā krodziņā.

—  Kas viņai kaiš?— es vaicāju ārstam.

Nepaceldams acu, viņš paskaidroja: — Neiroleptika.

Viens no stiprākajiem līdzekļiem. Faktiski viņai jau sen vajadzētu gulēt. Es to nesaprotu.

Tāpēc ka tu nezini, pie kādiem alkohola daudzumiem Silvija pieradusi, es nodomāju. So istabu apgaismoja ļoti spoža sienas spuldze. Redzēju, ka Silvijas zeķes ir pa pusei

nobrukušas un saplēstas. Turklāt slapjas. Slapjas — tāpat kā kurpes. Viņa bija apāvusi zīda kurpītes — laikam steigā nebija neko citu atradusi —, un lietus samērcējis tās tik slapjas un netīras, ka tām bija atirušas pazoles. Viena zeķe bija pēdā caura, es redzēju to pa atplīsušās pazoles spraugu. Balts pirksts. Nē, arī pirksts dubļains. Diora pēcpusdienas tērps no melna zīda. Arī dubļains, sagriezies uz sāniem un saplēsts. Helēnas apmetnis bija pārsviests pār gultas galu. Pilnīgi izmircis. Zem tā satecējuši netīra peļķe. Helēnas galvassega, šī sarežģītā, baltā galvassega, nomesta uz apmetņa, tagad izskatījās pēc slapjas lupatas. Un blakus Silvijai uz segas es ieraudzīju savas brilles ar tumšajiem stikliem. Tātad tomēr nospērusi! Zem brillēm bija galvas lakatiņš; droši vien Silvija bija sasējusi to zem zoda, lai daļēji apslēptu seju. «Hermēs» lakatiņš. Redzot to šobrīd saņurcītu, netīru, slapju, bija īpaši jāmin, ka tas ir «Hermēs» lakatiņš. Reiz tas bija izskatījies skaists, es to vēl atminējos. Tā ģērbusies, Silvija bija naktī un lietū nākusi šurp no Kavē ielas.

—  Cūka,— viņa man teica.

Lai jau.

—  Melis. Cūka un melis. Ak, Barbītei klājas labāk? Es jau zināju, ka tu melo. Tāpēc es nācu šurp.

Ko lai uz to saka? Neko. Es neteicu neko.

—  Barbīte. Mana nabaga Barbīte. Un es esmu vainīga. Dievs mani soda.

Es palūkojos Brekenā, tas palocīja galvu un izgāja no istabas.

—  Bet kāpēc viņš soda Barbīti? Manu Barbīti! Viņa man ir viss uz pasaules. Kāpēc? Kāpēc viņai tagad tā jācieš? Viņa mani nepazina. Kliedza. Spēra man. Es gribu mirt,— Silvija sacīja lēnā, aizsmakušā balsī, šķita, ka rīkle viņai tāpat pietūkusi kā seja. — Tūlīt mirt. Kāpēc viņi man neko nedod? Es nespēju vairs dzīvot, ja Barbīte ir tik slima. Barbīte arī mirs, drīz vien.

—  Nē,— es sacīju.

—  Mirs gan,— viņa teica. — Es zinu. Un tu arī to zini, nekrietnais meli.

—  Es tev gribēju tikai aiztaupīt bēdas,— es sacīju.

—  Aiztaupīt bēdas,— Silvija zobojās. — Ak tu draņķi! Tā tu aiztaupi man bēdas? Tu arī mirsi — un drīz vien. Cerams, tas vilksies ilgi un sāpēs. Ļoti sāpēs.

—  Burvīt. . .

—  Nesauc mani nekad vairs par burvīti!— viņa pēkšņi iekliedzās un mēģināja man iespļaut. Viņai nebija spēka. Spļāviens mani neķēra. Tas trāpija ārstu. Viņš izvilka mutautiņu.

—  Lūdzu, piedodiet, monsieur,— teica Silvija, Silvija ar pietūkušo, raibo seju un vēl skaidri redzamām griezienu rētām tur, kur bija uzliktas šuves, Silvija, kuras brīnišķīgie mati bija sasukāti atpakaļ un savīti mezglā, bez spīduma, taukaini. Silvija ar sarkanām, iekaisušām acīm. Raudošā Silvija. Savā bumbai līdzīgajā apsējā viņa bija izskatījusies skaista salīdzinājumā ar to, kā izskatījās pašreiz. Man viņas patiešām bija no sirds žēl, tiesneša kungs. Spļaudama otrreiz, viņa trāpīja man pierē. Es ar delnas virspusi spļaudekli noslaucīju.

Atvērās durvis, ienāca Ruta ar Brekenu. Redzot Rutu, Silvijas seja niknumā saviebās.

—  Jūs!— Silvija teica. — Tā kā jūsu te nebūtu!

—  Tūlīt iešu, misis Morana,— sacīja Ruta un piegāja viņai cieši klāt.

—  Es jūs ienīstu,— teica Silvija.

—  Jā, misis Morana,— Ruta piekrita. Es redzēju, ka istabā ienāk doktors Sigrans. Mēs palūkojāmies viņā — Silvija ne. Viņa stīvi vērās Rutā.

—  Jūs atrāvāt mani no mana bērna,— sacīja Silvija.

—  Jā, misis Morana,— Ruta teica.

—  Jums nav sirds.

—  Nē, misis Morana,— Ruta sacīja.

—  Jūs neesat sieviete,— Silvija teica.

—  Nē, misis Morana,— Ruta piekrita.

-— Jūs vispār neesat cilvēks, vai jūs to zināt?— Silvija jautāja.

—  Es to zinu, misis Morana,— Ruta teica. Un tad pēkšņi beidzot — beidzot!— iedarbojās injekcija. Silvijas galva noslīga sānis, mute pavērās, augums itin kā sašļuka. Silvija bija iemigusi, šoreiz pa īstam.

—  Kā Barbai?— es vaicāju.

—  Viņa guļ,— teica doktors Sigrans, paceldams Silvijas plakstu.— Sī dāma arī. Tagad pāris stundu gulēs.— Viņš piegāja pie durvīm, atvēra tās un pamāja. Ienāca divi sanitāri ar nestuvēm.

Es varēju tikai pabrīnīties par to, kas pēc tam notika. Tā bija lieliski saspēlējusies komanda, tie bija eksperti, virtuozi, mākslinieki — es nezinu, kāpēc, bet man ienāca prātā slavenie kluba «Globetrotters» rokas bumbas spēlē-

laji. Varbūt tāpēc, ka šie sanitāri un trīs ārsti tik veikli ķērās pie darba. Viņi atkal apģērba Silviju, cik nu tas bija iespējams. Pacēla uz nestuvēm. Pārklāja ar segām. Piesprādzēja. Viens paņēma Helēnas apmetni un galvassegu, kas bija pavisam saņurcīta. Es atkal uzliku savas brilles.

—  Siksna sagriezusies,— sacīja viens no sanitāriem savam biedram,— vai tad tu neredzi, tukšprātiņ? Sagriez tak taisni. . .

—  Sagriezusies ir nevis siksna, bet slēdzis.

—  Tad sakārto slēdzi, muļķi tāds!

—  Kungi! (Rutas balss.)

—  Piedodiet, ārstes kundze. Mēs tūliņ.

—  Let’s go!'— uzsauca Brekens.

Abi sanitāri ar nestuvēm, uz kurām tagad, zem segām piesprādzēta, nekustīgi gulēja Silvija, jau devās ārā no istabas. Ruta un doktors Sigrans sekoja. Atlētiskā auguma ārsts pieklājīgi paklanījās un pamāja ar roku: pēc jums, kungi!

Tā nu mēs aizsojojām pa gaiteni uz otru slimnieku transporta liftu, un es pamanīju, ka durvju priekšā stāv vesels lērums māsu, sanitāru un ārstu un raugās, lai mēs nevienu nesastaptu. No Silvijas bija redzama vienīgi galva, bet, mans Dievs, kāda galva! Ar tādu galvu viņa izskatījās pēc Frankenšteina vecāsmātes.

Iekšā slimnieku transporta liftā. Nu, ja drusku, pavisam mazu drusciņu palaimēsies, mēs pēc divām trim minūtēm būsim ievietojuši Silviju mazgātavas mašīnā un varēsim vest viņu atpakaļ pie profesora Delamāra, un viss vēlreiz būs izgājis labi. Svīks! Lifts bija apstājies.

Ārā no tā. Atkal māsas, sanitāri un jauni ārsti, kas uzmanīja, lai mums neviens negadās cejā. Ruta un doktors Sigrans to bija noorganizējuši lieliski. Man patiešām vajadzēs viņiem vēlāk pateikties. Ārā, pagalmā, tumsā, lietū. Brekens metās skriešus. Es redzēju, kā viņš atrauj vaļā durtiņas veļas piegādes mašīnas pakaļgalā. Nu tik jāiecej iekšā nestuves, un tad. . .

Tad tas notika.

Zibspuldze.

Zibspuldze.

Vēlreiz.

1 Ejam! (Angl.)

Vēlreiz.

Pavisam septiņas reizes.

Mēs bijām rīkojušies viltīgi. Tikai ne pietiekami viltīgi. Braucot šurp, biju uzmanījis, vai mums kāds neseko. Taču nebiju to darījis pietiekami vērīgi. Viens no šiem draņķa reportieriem bija mums sekojis. Šobrīd es viņu neredzēju, redzēju tikai, kur nozibsnī gaisma! Brilles es drošības pēc noņēmu. Tad drāzos pie šī tipa, cik ātri spēju. Pārlidoju viņam tieši pāri, nogāzos, un tas bija visai sāpīgi. Pieslējos kājās. Saķēru šo nekrietneli aiz mēteļa atloka.

Vispirms izrāvu viņam no rokas fotoaparātu, triecu pret nelīdzeno bruģi un uzminu ar kāju, cik stipri vien spēju.

Sim puisim bija drosme. Viņš metās man virsū. Es iespēru viņam pa vēderu, un viņš atsitās pret sienu. Sīksts, mazs zellis. Bet tad viņš atkal bija klāt un iegāza man ar dūri pa ģīmi, tieši pa zilo aci, un tas sasodīti sāpēja. Es pacēlu kāju un iegrūdu viņam ar ceļgalu, viņš iekliegdamies aizlidoja atpakaļ, bet šoreiz es drāzos pakaļ, metos viņam virsū un sāku zvetēt pa purnu. Cik stipri spēdams (un spēka viņam netrūka), viņš blieza pretī; un lietus gāza straumēm, un es dzirdēju, kā ierūcas piegādes vāģa motors, un nodomāju, ka Rodam pieticis vismaz saprāta laisties ar Silviju lapās.

Kautiņš izvērtās grandiozs, tiesneša kungs. Pēkšņi man blakus iznira doktors Sigrans. Varu jums teikt, tiesneša kungs, šis doktors Sigrans tad nu vālēja vaļā! Tikai diemžēl ne fotogrāfu, bet mani.

—  Metiet mieru!— viņš bļāva. — Metiet mieru!

Es nemetu mieru. Es iespēru Sigranam un joprojām smeltēju fotogrāfam pa purnu. Žilbinoši uzliesmoja mašīnas spuldzes un nošņirkstēja riepas, kad vāģis pagalmā apgriezās. Pēkšņi — mašīna brauca uz izeju un atradās patlaban tieši man blakus — viss kļuva gaišs kā dienā. Es piepeši ieraudzīju, ko biju pataisījis gandrīz par kotleti. So fotogrāfu, kas gulēja man pie kājām, šo fotogrāfu es pazinu. Mēs jau reiz bijām villojušies. Acīmredzot viņam nekad nebija diezgan. Varbūt viņam no tā kaut kas tika. Sis fotogrāfs bija tas pats, kurš ar kādu kolēģi pirms vairākām dienām bija ieradies viesnīcas «Le Monde» četrsimt deviņpadsmitajā apartamentā. Mazais. Kalsnais. Tas ar zaķalūpu. Pēc šīs zaķalūpas es viņu pazinu.

Piegādes mašīnas riepas nokaucās vēlreiz, apmetot līkumu aiz vārtiem. Motors spalgi ierūcās. Va velnu, Rods

nu gan tagad piedod gāzi! Cerams, neietrieksies kādā cita mašīnā, es nodomāju, nolūkodamies, kā doktors Sigrans ar sanitāriem paceļ Zaķalūpu — tas skaļi vaimanāja — un aiznes projām. Visi devās viņiem līdzi, arī Ruta. Es pēkšņi paliku viens. Apskatījos apkārt un, tā kā bija tik tumšs, fotoaparātu neieraudzīju. Ņēmos rāpot uz visām četrām pa netīro, slapjo pagalmu un nomeklējos labu laiku. Tad biju aparātu atradis. Pa pagalmu bija mīdījušies tik daudzi cilvēki, taču aparāts bija vesels. Izņēmu filmu (līdz ar to tā kļuva nederīga) un iebāzu atkal atpakaļ.

Meklēdams fotoaparātu, biju uzgājis arī brilles ar tumšajiem stikliem. Tās brīnumainā kārtā nebija saplīsušas. Uzliku tās uz acīm.

14

Pēc pusstundas es atkal ierados nomaļajā istabā. Gultā, kur bija gulējusi Silvija, šoreiz atradās Zaķalūpa. Pirmās palīdzības ārsti bija viņu izmeklējuši un izskatījuši ar rentgenstariem; Ruta bija man pastāstījusi, ka kaut kas neesot kārtībā ar viņa žokli, kas — nezinu, man tas bija tikpat kā kaķim uz astes! Ārstiem bija vajadzējis viņu pamatīgi saspricēt pret stinguma krampjiem un sāpēm, seja viņam bija aplīmēta ar plāksteriem un viena roka saitē. Viņš bija itālietis un strādāja kādas ļoti lielas Romas fotoaģentūras Parīzes filiālē. Pie viņa bija atrastas daždažādas apliecības, arī pasē. Es zināju, cik viņam gadu, kā saucas viņa aģentūra, kur viņš Parīzē dzīvo, kur atrodas aģentūras Parīzes filiāle un kur tās centrs Romā. Zaķalūpas vārds bija Andželo Noti. Trīsdesmit vienu gadu vecs, neprecējies. Pēc mana lūguma es biju atstāts ar viņu divatā. Sliktā franču valodā Andželo Noti man pavēstīja, ko visu viņš tagad darīšot. Viņš grasījās darīt ļoti daudz ko. Ziņot policijai. Rakstīt savai aģentūrai. Fotogrāfiju viņam vairs neesot, taču viņš varot pastāstīt jauku notikumu ar kādu sievieti, proti, Silviju Moranu, kura te aiznesta uz nestuvēm,— viņš to uz vietas pazinis. Fotogrāfijas viņam nevajagot. Pietiekot ar šo stāstu. Būšot glīts skandāliņš. Kumoss laikrakstiem, televīzijai un radio.

Es Jāvu, lai viņš runā, jo redzēju, ka runāšana dara viņam sāpes. Nu, un runāt viņš runāja ilgi un gari. Kopš uzbrukuma viesnīcā viņš man sekojot. Tikai es visu laiku esot no viņa izbēdzis. Jo viņš, proti, pieļāvis kļūdu,

uzmanīdams «Le Monde». Un tur jau es vairs nedzīvojot. Šodien viņam laimējies: viņš sekojis Brekenam un, kad tas aizbraucis mazgātavas mašīnā, viņš drāzies savā mazajā fiatā tam pakal. Un nu es esot iedzīts strupceļā: ko Silvija darot Sentbernadetes slimnīcā? Kas ar viņu noticis? Kas noticis ar Barbu? Kur tā esot? Uz kurieni Silvija aizvesta? Viņam tikai jāpajautājot tas viss policijai. Tā parūpēšoties par pārējo. Un jautājumus viņš arī, protams, pārdošot, viņš teica. Visām avīzēm, visām informācijas aģentūrām, Francijas televīzijai, amerikāņu korespondentiem. . . Tā tas turpinājās vēl desmit minūtes, beigās viņš gluži vienkārši vairs nespēja runāt, viņam pārāk stipri sāpēja. Viņš turēja muti.

Tad nu ierunājos es. Mēģināju ar naudu. Jo šis draņķis nedrīkstēja palaist muti, nekādā ziņā, tas bija skaidrs, vai ne, tiesneša kungs? Tomēr viņš naudu negribēja. Varonīgs mazs itālietis. Es piedāvāju vairāk. Arī negribēja. Piedāvāju daudz vairāk. Nekas nelīdzēja. Viņš mani pārāk stipri ienīda. Es būtu varējis viņam piesolīt desmit miljonus dolāru. Viņš labāk gribēja saņemt simttūkstoš dolāru no kādas nožēlojamas aģentūras. Viņam bija raksturs, šim Andželo Noti. Galu galā klusējām abi.

Ienāca Ruta. Viņa apskatīja Zaķalūpu, iešļircināja vēl zāles un pieteica nerunāt. Tad viņa izvilka mani gaitenī un aizvēra durvis.

—  Zvanīja Brekens. Misis Morana ir atkal klīnikā.

Es pamāju ar galvu.

—  Viņš sacīja, ka palikšot tur un gaidīšot jūsu zvanu.

Pamāju ar galvu.

—  Bet ko jūs darīsit ar šo itālieti?

—  Nav ne jausmas.

—  Slikti,— Ruta teica.

—  Ļoti slikti,— es piekritu. — Kā klājas Barbai?

—  Labi. Viņa guļ. Nupat biju pie viņas.

Es dziji uzelpoju.

—     Ja es jums varētu palīdzēt, Nortona kungs. . . ja es jums tagad varētu palīdzēt. . . Bet es nevaru, vai ne?

Papurināju galvu.

Tad atbalstījos pret sienu un aizvēru acis.

—  Kas jums kaiš? Vai jums ir nelabi?

—     Nē,— es teicu. — Man tikai jāpiezvana pa tālruni. Pēc iespējas ātrāk. Vai drīkstu ieiet jūsu kabinetā?

—  Protams.

—  Bet kādam jāuzmana itālietis, lai viņš man neaizmūk.

—      Pirmītējais ārsts jau ir ceļā pie viņa. Vai esat atradis kādu izeju, Nortona kungs?

—     Vēl nezinu,— es sacīju. — Varbūt,— es sacīju. — Cerams,— es sacīju.

15

—  Vai sinjors Marone?

—  Pie velna, jā. Kas runā?

—     Kavens. Filips Kavens,— es teicu. Tagad es runāju itāliski. Sēdēju pie Rutas rakstāmgalda viņas kabinetā. Ruta sēdēja man blakus. Viņa ne mirkli nenovērsa no manis savu nopietno acu skatienu.

—  Kavens?— Marone pārjautāja.

—  Kavens, jā.

—  Vai jūs esat Romā?

—  Parīzē. Sentbernadetes slimnīcā.

—  Jūs esat pilnā, vai ne?

—  Nē, Karlo.

—      Fil! Ko jūs darāt slimnīcā?— viņš vaicāja. Viņa balss skanēja brutāli un agresīvi — viņš nebija spējis atbrīvoties no visām sutenera laiku īpašībām, šis šobrīd tik lielais, tik varenais Karlo Marone, tur, savā pilī visvisvisaugstprātīgāko snobu sabiedrības pakalnā — Pinčo. Nu jā, un tad es viņam pateicu, ko daru Sentbernadetes slimnīcā. Pateicu viņam gluži vienkārši visu, tiesneša kungs. Pamanīju, ka Ruta uzlūko mani šausmās. Es papurināju galvu, un nākamie vārdi, ko es sacīju, viņu nomierināja. Es teicu:—. . .tā, tagad jūs zināt, kas noticis, Karlo. Jūs zināt arī, kas notiks, ja jūs kādam pateiksit kaut vienu vienīgu vārdu, vienu vienīgu zilbi. Vai jūs to zināt?

—  Jā,— Marone apliecināja.

—  Tad pasakiet,— es teicu. — Pasakiet to, Karlo.

—      Es zinu, ka tādā gadījumā nekad vairs nedabūšu savām programmām nevienu «Seven Stars» filmu ar Silviju. . .

—  Tieši tā.

—. . .un no šīm filmām es dzīvoju. Ja es Silvijas filmas vairs nedabūšu, es bankrotēšu.

—  Tieši tā. Un ko jūs tad darīsit?— es jautāju.

Viņš klusēja, un es dzirdēju viņu smagi elpojam.

—     Tad jūs darīsit to, ko darījāt agrāk, Karlo,— es teicu.

—  Tad jūs vairs nebūsit iznomātājs. Jūsu pili, jūsu naudu,

jūsu dārgos mākslas priekšmetus — to visu «Seven Stars» jums atņems, jo jūs esat dabūjis krietni daudz uz krita, to jūs zināt. Tad jūs varēsit atkal meklēt meitenes, padarīt viņas par narkomānēm, dienām ilgi turēt piesietas pie gultas un tikmēr sist, kamēr viņas ies uz ielas un nopelnīto atdos jums — tieši tā, kā jūs darījāt agrāk.

Rutas skatiens nepārmainījās. Sīs brūnās acis nepauda nedz riebumu, nedz šausmas, tās pauda vienīgi interesi.

—  Un, kad jūs tad būsit atkal iekārtojies par suteneru, mēs jūs atmaskosim. Un tad jūs nokjūsit glītā, mazā kamerā. Uz ilgu laiku, Karlo, to es jums apsolu. Uz Joti ilgu laiku.

—  Beidziet, Fil,— viņš teica. — Kas man tātad jādara?

Tā noprasīja šis dāmu mīlulis. Liekas, tādu kā mēs ir

vesels starptautisks klubs. Mēs cits citu saprotam allaž uz līdzenas vietas.

—  Sakiet taču jel, Fil, nolāpīts!

—'Nu, jūs taču zināt,— es teicu un pievērsu skatienu dīvainajam pulkstenim, kas bija piestiprināts Rutas kabinetā pie skolas tāfeles un kam bija tikai viens rādītājs un pie stundu apzīmējumiem divpadsmit vienkārši attēli, un zem tiem vārdi — pusdiena, pēcpusdiena, vakars, nakts, miegs, rits. . .

—  Man jāparūpējas, lai fotoaģentūra piespiestu šo Noti turēt muti,— teica Marone, kamēr es lasīju, kas rakstīts pie tāfeles piespraustajās zīmītēs: āda, gumija, kažoks, siltums, ziema, miegs, saule. . .

—  Tieši tā. Jūs pazīstat aģentūras augstāko bosu. — Tas nebija jautājums. Tas bija konstatējums. Marone faktiski pazina ikvienu Romas iedzīvotāju, kas bija vai varēja būt nozīmīgs, bīstams vai noderīgs. Un viņš pazina arī visus šo vīru netikumus, visas slepenās seksa orģijas ar bērniem, blēdīšanos ar nodokļu maksājumiem, valūtas spekulācijas, lielāka un mazāka mēroga noziegumus. Viņš bija speciālists šādās jomās. Baigais tips, šis Marone.

—  Skaidrs, ka es viņu pazīstu,— Marone teica. — Viņu sauc Pjetro Kosa.

—  Un kāda tam ir specialitāte?

—  Sadists. Iepīts kādas meitenes slepkavībā, kas notika pirms trim gadiem. Vai atceraties? To meiteni, ko pēc tam atrada Ostijas pludmalē. Sis gadījums tā arī nav noskaidrots. Kosām es tūlīt piezvanīšu. Tas man ēd no rokas, Fil.

Nu re . . .

—  Lieliski,— es teicu, skatīdamies uz diviem maziem braucamkrēsliņiem un prātodams, vai Barbai arī būs vajadzīgs tāds krēsliņš. Vai arī pat braucamkrēsliņš viņai nederēs. — Es paskatījos sarakstā. Te no Londonas pienāks kāda BEAK1 lidmašīna. Jā, no Londonas. Pa ceļam tā nolaidīsies Orlī un ap pusnakti dosies tālāk uz Romu. Domāju, ka tā ielidos tur ap diviem vai pustrijiem. Noti es, protams, atvedīšu līdzi. Tas jānokārto uz karstām pēdām.

—  Madonna mia, pulksten trijos no rīta! Kosa nu gan priecāsies.

—  O, jā,— es teicu. — Un kā vēl,— es teicu. — Atsūtiet man uz lidostu pretī mašīnu.

—  Uz kuru lidostu?

—  Paskatieties sarakstā, kur šī lidmašīna nolaižas. Netēlosim nu muļķus, vai ne? Un parūpējieties, lai tad, kad mēs ieradīsimies, Kosa būtu uz vietas.

—  Kā tas tur, Parīzē, vispār varēja notikt?

—  Nejaušība. Es šeit patiesībā atrodos tikai caurbraucot.

—  Tas, protams, kādu mazumiņu maksās,— Marone sacīja.

—  Protams,— es piekritu.

—  Kosa prasīs krietni daudz. Labi, es viņu paspaidīšu. Bet pastāv zināmi noteikumi. Es arī vienmēr nebiju tik smalks, jūs to zināt. Tagad es esmu smalks un Kosa ir smalks. Kaut kas mums jāmaksā viņam par to, ka šīs fotogrāfijas viņam tagad aiziet gar degunu. Viņš zaudē veselu lērumu naudas.

—     Veselu lērumu naudas viņš nedabūs,— es sacīju.

—  Nevar aizmirst mirušo meiteni, vai ne? Bet skaidrs, ka tas kaut ko maksās, Dievs mans liecinieks, es taču negribu nevienu izspiest!

—  Nē, Fil, Dievs jūsu liecinieks, izspiest jūs nevienu negribat,— sacīja Marone.

—  Tātad cik Kosām jādabū? Kāda ir mazākā summa? Vairāk par mazāko es nemaksāšu.

—  Tas nu tā,— teica Marone.— Ja jūs tagad būsit sīkumains, Kosa mums iezāgēs un skandāls tomēr izcelsies, un man būs vakars, un jums visiem arī būs vakars.

—  Neaizmirstiet Kosu.

1 Britu Eiropas aviotransporta kompānija.

—     Tam nu var arī nebūt vakars,— Marone sacīja.— Itālija ir burvīga zeme.

Tur viņam bija taisnība.

Tad viņš arī tūdaļ pateica, cik būtu jāmaksā, lai Kosu burvīgajā zemē Itālijā iegūtu par sabiedroto. Tas bija krietns naudas žūksnis. Pārrēķinot markās, apmēram simt tūkstoši. Ko man bija darīt? Es biju gaidījis, ka prasīs pat divsimt tūkstošus.

Es pavaicāju Rutai:— Vai uz Noti istabu var pārnest telefona aparātu?

—  Kāpēc?

—     Vajag, lai aģentūras šefs viņam pats pavēstītu, ka gaida Noti uz karstām pēdām ierodamies Romā, citādi mēs šo tipu nedabūsim no šejienes projām.

—     Ak tā,— Ruta noteica pavisam mierīgi.— Jā, aparātu var pārnest. Zvanītājs lai prasa savienojumu ar 617. numuru.

—  Karlo?

—  Jā?

—     Piezvaniet Kosām. Lai viņš pēc desmit minūtēm piezvana uz Parīzi. Numurs ir . . .— Ruta bija jau uzrakstījusi to uz bloknota lapas, ko piebīdīja man klāt. Es viņai pamāju un uzsmaidīju, taču viņa palika nopietna kā vienmēr, un es pateicu Maronem slimnīcas numuru un liku, lai viņš atkārto.— Un tad lai Kosa prasa savienojumu ar sešsimt septiņpadsmito.

—  Sešsimt septiņpadsmit, pronto'.

—  Okei.

—     Vēl nav gluži okei,— Marone sacīja.— Nauda jums, protams, jāatved līdzi, tas tak nu ir dabiski.

—     Dabiski,— es teicu un iztēlojos, kā Marone un Kosa sadalīs šos simt tūkstošus savā starpā.

—     Skaidrā naudā jums tik daudz nebūs klāt,— viņš turpināja.

—  Protams, ne.

—     Būtu jau arī pārāķ bīstami vest šurp naudā. Kosa ņem čekus. Viņš man uzticas. Līdz ar to viņš uzticēsies jums. Zināms, ja jūs tad liksit čeku aizturēt vai arī tam nebūs seguma, Kosa revanšēsies. Tātad nekādā gadījumā norēķina čeku! Lai es tādu neredzētu savās acīs. Es darīšu visu, ko jūs no manis prasāt, jo man vajadzīgas Moranas

filmas. Bet, ja jūs Kosu apmānīsit un viss uzies gaisā, tad es, nudien, mazgāšu rokas nevainībā!

—     Kurš te runā par apmānīšanu?—es noprasīju un pamanīju, ka nu jau es visu laiku rotaļājos ar Rutas mazo jēriņu. Laikam tas bija gulējis uz rakstāmgalda.— Es atvedīšu gan čeku, pret kuru viņš dabūs skaidru naudu, gan ari mīļo Andželo.— Kabata man šobrīd laikam bija tik tikko tūkstotis franku.

—      Labi,— Marone sacīja.— Tātad pēc desmit minūtēm Kosa parunās ar Noti un pavēlēs, lai viņš uz karstām pēdām brauc šurp. Es jau tagad priecājos atkal ar jums redzēties, mīļais draugs.

Es noliku klausuli.

Ruta joprojām lūkojās mani.

—  Jūs mani nicināt, vai ne?— es vaicāju.

—     Nicinu? Kā tā? Jums taču tagad viss jādara tā, kā jūs ari darāt, Nortona kungs. Jums taču nav citas izejas,— Ruta sacīja.— Ceru, ka viss būs kārtībā. •

—  Es ari.

—  Bet kur jūs ķersit tik daudz naudas — tādā ātrumā?

—  Man vēlreiz jāpiezvana,— es teicu.

Es piezvanīju Rodam Brekenam profesora Delamāra klīnikā. Pasacīju, kas man vajadzīgs. Rods sēdēja Silvijas istabā. Teica, ka viņa guļot.

—      Nu, tad pamodini viņu! Ceku grāmatiņa ir mazajā sienas seifā, kur atrodas rotas lietas. Lai viņa izraksta čeku. Pasaki, kādēļ tas vajadzīgs!

—  Par kādu summu?

Es pateicu viņam, par kādu summu.

Viņš iesvilpās.— Nu būs kumēdiņi,— viņš noteica.

Pēc tam es trīs minūtes nedzirdēju neko, tukšais vads dūca. Es iztēlojos, kas Rodam patlaban jāiztur. Pavēros papīrā, kas bija ielikts ietvarā zem stikla uz Rutas rakstāmgalda, un vairākas reizes pārlasīju Būdas vārdus.

. . .UZVEIC DUSMAS AR SIRSNĪBU . . .

Ļoti piemērots teiciens.

—      Es ceru, ka Brekena kungs čeku dabūs,— ierunājās Ruta.

—     Es ari ceru,— to sacīdams, es iesmējos. Taču aiz izmisuma.

—  Man jūs žēl, Nortona kungs,— Ruta pēkšņi sacīja.

—  Ko?

—  Man jūs žēl, es teicu.

—  Dzirdēju. Jums — mani?

—  Jā, Nortona kungs. Jums nav skaista dzīve.

—     Nu jā,— es teicu.— Ja jūs tā domājat,—es teicu.— Droši vien jums taisnība,— es teicu.— Ir arī skaistākas dzīves.— Paskatījos uz mazajiem braucamkrēsliņiem.— Bet arī nelāgākas,— es teicu.

—  Kas zina?— Ruta piezīmēja.

—  Fil?

Tas bija atkal Brekens.

—  Jā!

—     Ak tētīt, tas tik bija kaut kas! Ja es tagad tūlīt nedabūšu glāzi viskija, mani ķers trieka. Vispirms jau bija grūti Silviju uzmodināt. Tad visu ieskaidrot. Tad pateikt, ka mums vajadzīgs čeks. Kad es pasacīju, par kādu summu, viņa gandriz sajuka prātā.

—  Vai viņa klausās, ko tu stāsti?

—      Jau atkal krāc. Zini, mans veselības stāvoklis tādiem kumēdiņiem vairs neder. Es . . .

—  Jā, jā,— es teicu.— Vai čeks tev ir?

—  Jā.

—  Vai vina to izpildīja pareizi?

—  Nē.

Es izlaidu jēriņu no rokām.

—  Nē?

—      Viņai pietika spēka vienīgi parakstīties — tur bija viss kopā: vājums, dusmas un zāju iedarbība — un augšā pa labi uzšņāpt ciparos summu. Summa vārdos jāieraksta tev pašam. To viņa vairs nespēja. Viņa tikai vēl spēja uzmanīgi pieskatīt, vai es atlieku čeku grāmatiņu atkal atpakaļ seifā un aizslēdzu durtiņas . . .

—      Un vai tu apliec ķēdīti ar atslēgu viņai ap kaklu,— es piebildu.

—      Nē. Viņa pazvanīja un atdeva atslēgu kādam naktsdežūras ārstam. Brālīt, neviena sieviete nav tevi tavā mūžā tā mīlējusi. Vēlu laimes. Un neviena sieviete nav tev tavā mūžā tik ļoti uzticējusies.

—      Iebrauc piegādes vāģi citā ielā, novelc virsvalku un drāz, cik ātri vari, pie manis uz slimnīcu. Ar taksometru. Gaidi pie slimnīcas. Atved līdzi manu mēteli un cepuri.

—  Okei, Fil!

—  Acumirkli, es tev vēl ko sacīšu!

—  Vēl ko — ak debess! Ko?

—  Silvijas privātlidmašīna taču ir Madridē?

—     Skaidrs. Ar to taču jūs, tu ar Barbu, aizlidojāt uz Madridi. Apkalpi es aizsūtīju tur ar tukšu mašīnu un kapteinim pateicu, ka zvanīšu.

—     Tātad tu zini, kur apkalpe dzīvo, tas ir, kādā viesnīcā?

—  Protams.

—     Piezvani viņiem. Saki, lai tūlīt lido uz Romu. Uz Leonardo da Vinči lidostu kā vienmēr. Četrdesmit piektā stāvvieta. Jauki nomaļus. Cik driz vien iespējams. Gribu atgriezties Parīzē ar Supervienu-vienpadsmit, tā vismaz labāk izskatīsies.

—     Tev taisnība,— sacīja Brekens.— Vienmēr tak var kaut kas notikt. Nekad nevar būt drošs. Tad tu Supervienā-vienpadsmit izskatīsies labāk. Es nekavējoties zvanīšu uz Madridi. Bet papriekš vēl piegriezīšu Kosām Romā. Cau, mīlulīt!

Es noliku klausuli un paņēmu atkal rokā jēriņu.

—     Mums jāiet pie Noti, jāaiznes aparāts,— sacīja Ruta, it kā viņa būtu manas sazvērestības līdzdalībniece.

—  Kuru katru bridi var zvanīt no Romas.

—  Jums taisnība!

Mēs reizē piecēlāmies kājās.

To darīdami, nejauši nokļuvām viens otram tik tuvu, ka mūsu sejas gandrīz saskārās. Pēkšņi mani pārņēma neprātīga vēlēšanās Rutu noskūpstīt, taču es to, protams, neuzdrošinājos darīt un atkāpos atpakaļ.

—     Jūs pasacījāt Maronem teikumu, ko es nespēju aizmirst,— Ruta teica.

—  Ko es pateicu?

Ruta atbildēja:— Jūs sacījāt.: «Es šeit atrodos tikai caurbraucot.»

—  Jā, un kas tad ir?

—  Ar šo teikumu jūs raksturojāt visu savu dzīvi.

16

Tātad šis Pjetro Kosa, šis Romas fotoaģentūras šefs patiešām piezvanīja — divas minūtes pēc tam, kad mēs ar Rutu bijām iesprauduši telefona aparāta auklas dakšiņu kontaktligzdā Noti istabā. Pirmītējais atlētiskā auguma ārsts bija kārtīgi pieskatījis Zaķalūpu, un, kad iezvanījās tālrunis un es teicu Noti, ka ar viņu vēlas runāt sinjors Kosa, viņš palūkojās manī kā govs, dzirdot pērkona

spērienu, un man vajadzēja burtiski iespiest viņam klausuli rokā un piecelt roku pie auss. Sis Kosa vispār neļāva izdvest Noti ne pušplēsta vārda, jau pirmajā bridi viņš auroja tā, ka Noti tik tikko spēja šad tad iespraust: «Prego.»1 Es nodomāju, ko gan spēj panākt cerība uz simttūkstoš markām (vai vismaz lielu daļu no šīs summas). Pēc stundas ceturkšņa Noti bija pataisīts mīksts. Viņš spēja bilst vēl tikai: «Si, si, si!»2 Nolikdams klausuli, viņš bija tik vārgs, ka nespēja veltīt man pat naida pilnu skatienu.

—  Vai visu apjēdzāt?— es viņam noprasīju.

Viņš palocīja galvu un aplaizīja pārsprāgušo lūpu.

—  Es lidošu jums līdzi,— viņš klusi sacīja.— Nebīstieties, nekādu skandālu es necelšu, būšu pavisam rāms, būšu pavisam mierīgs.— Tad viņš nomurmināja:—Sitais suns.— Tagad viņš ienīda savu šefu. Manam mazajam itālietim laikam allaž vajadzēja kādu nīst.

—  Nu jā, tādā gadījumā,— es teicu,— let's go, young friend\

—  Bet taču ne tā!— Ruta sacīja.— Mums viņš jāatsvaidzina, lai viņam vismaz būtu kaut cik cilvēcisks izskats. Citādi jūs apturēs pirmais policists.— Noti viņa sacīja:—Nāciet man līdzi.

—  Jā, madame. Tūlīt, madame. Protams, madame. Pateicos, madame,— stostījās Noti, nošļūkdams no gultas, apaudams kurpes un taustīdamies pēc svārkiem. Ārsts palīdzēja viņam kā zīdainim. Lielisks puisis šis milzenis ārsts, nudien, tiesneša kungs.

—  Piedodiet man,— es klusu sacīju Rutai.

—  Ko?— viņa jautāja.

—  Viss, ko jus manā labā darāt, taču ir nelikumīgi.

—  Protams, Nortona kungs,— viņa teica, lūkodamās manī. Lūkodamās mierīgi un nopietni.— Pilnīgi nelikumīgi.

—  Ja jums jebkad iznāk nepatikšanas ar policiju, es visu ņemšu uz sevi. Es teikšu, ka jūs piespiedu … es . . . es tad visā atzīšos . . .

—  Apklustiet!

—  Bet es nespēju paciest domu, ka jūs manis dēļ iepīsities nepatikšanās!

Lūdzu (itāl.).

2  Jā, jā, jā! (Itāl.)

3   Ejam, jaunais draugs! (Angl.)

—  Nekur es neiepīšos. Es savukart nespeju paciest domu, ka, pēc jūsu uzskata, es esmu darījusi to jūsu labad.

—  Kālabad tad?

Viņa tikai pavērās mani.

.— Vai es drīkstu vēl ieiet pie viņas?— es pavisam klusu pajautāju joprojām vāciski.

—  Ejiet,— Ruta teica.— Ceļu taču jūs zināt. Jums ir mazliet laika. Un tad nāciet uz pirmās palīdzības nodaļu.

17

Kļūsti vesela. Pavisam vesela. Lūdzu! Tik daudz kas likts uz spēles. Es tevi patiešām mīlēšu, allaž rotaļāšos ar tevi un darīšu visu, ko tu gribēsi. Tikai izveseļojies. Tik daudz cilvēku nokļūs briesmīgā stāvoklī, ja tu neizveseļosies. Pacenties. Lūdzu, lūdzu, lūdzu, pacenties! Es zinu, ka tev tagad ir visgrūtāk. Bet, ja tu pacentīsies, tu vieglāk izveseļosies. Cilvēks izveseļojas vieglāk, ja grib būt vesels. Tu vari arī vēlēties, ko vien gribi, tu no manis dabūsi visu. Zini, patiesībā nav taisnība, ka tu man nepatiki. Tas ir, ka tieši tu man nepatiki. Man nekad nav paticis neviens bērns. Un tu arī tik bieži maisījies man pa kājām. Un man jau gadiem ilgi vajadzēja tevis dēļ spēlēt teātri. Bet es tev zvēru, ka tagad es vairs nespēlēšu teātri, es tevi tiešām mīlēšu tāpat kā tu mani, ja vien tu tagad izveseļosies. Lūdzu!

Es stāvēju pie lielās gultas, un Barblte gulēja tajā, pagriezusies uz sāniem, tik niecīga un sīciņa, un dega tikai zilā lampa. Kāda māsiņa gulēja apģērbusies uz kušetes pie loga. Viņa bi ja ietinusies vilnas segā, jo istabā nebija pārāk silts. Viņa bija pierikojusi pie loga dzegas vienu no mazajām elektriskajām lampiņām, kuras var piekabināt visur, un lampiņas gaismā lasīja. Es vēl atceros, ko viņa lasīja: Andrē Malro «L'Espoir»'.

Es atkal pievērsu skatienu Barbltei un mēmi lūdzu viņu izveseļoties, lūdzu vēl vairākas reizes, taču galu galā nodomāju: tam visam nav nekādas jēgas. Tikpat labi es būtu varējis runāt ar marmora statuju. Es novēlēju māsiņai labu nakti, viņa pamāja ar galvu un lasīja tālāk Malro «Cerību», un es izgāju no palātas. Pulkstenis vēl nebija pusdesmit.

Tā nu gan bija nakts, tiesneša kungs.

Ruta, doktors Sigrans un trešais ārsts bija sakopuši Zaķalūpu tiktāl, ka viņš vismaz tumsā varēja rādīties ārā. Sejā viņam trijās vietās bija uzlīmēti lieli plāksteri, mētelis un cepure notīrīti, kurpes nospodrinātas. Tā kā no deguna asinis bija pilējušas uz kaklasaites un krekla, doktors Sigrans (doktors Sigrans!) bija iedevis viņam kādu savu kreklu un kaklasaiti — ārstu kabinetos klīnikā vienmēr ir mazliet vejas, pidžama, otrs uzvalks un tā tālāk. Krekls Noti, protams, bija stipri par lielu, aiz apkakles varēja aizbāzt divus pirkstus, un kaklasaite nokarājās pāri vēderam. Es biju piezvanījis Sizi un īsi paskaidrojis, kas noticis un ka man jālido uz Romu. Sizi bija raudājusi.

—  Es taču rīt atkal būšu atpakaļ, mon petit chou.

—  Līdz ritam var tik daudz kas notikt,— bija teikusi Sizi.— Es zinu, šonakt negulēšu ne mirkli. Vai tev viss ir? Vai esi pietiekami silti apģērbies? Tava pase… un nauda … Es aizbraukšu uz lidostu, aizvedīšu tev visu naudu, kas man mājās . . .

—  Nē, mon petit chou, man ir viss,— es viņai biju apliecinājis.

Man patiešām bija viss. Tas, kas man bija vajadzīgs un kā man vēl nebija, gaidija mani pie slimnīcas vārtiem — tas bija jāatved Brekenam. Kamēr citi vēl pūderēja Zaķalūpas ģīmi vairāk cietušās vietas, Ruta noveda mani slimnīcas pagrabā pie lielās krāsns, ko kurina ar šķidru degvielu, un tur es iznicināju Noti filmu. Lielā tvertnē, kura ierija atkritumus un visu citu, ko tajā bēra, es iznicināju Noti fotoaparātu. Tvertnē griezās tērauda spirāle, tā sasmalcināja visu — kastes, papīru, asiņainus dvieļus, metālu — ari fotoaparātu. Es noskatījos, kā to sasmalcina. Tad atkal devos augšup un izgāju slimnīcas priekšā, tur stāvēja taksometrs, es iekāpu, pamāju Brekenam, novilku virsvalku, apģērbu mēteli un paņēmu cepuri. Šoferis vērās stīvi uz priekšu un dungoja «La vie en rose»'. Pase man kā vienmēr bija klāt. Brekens iedeva man tikai daļēji izpildīto čeku.

—  E kur mīlestība!— viņš teica.

Viņš paņēma manu virsvalku, izkāpa ārā un klusu, šoferim nedzirdami, pateica, ka tagad ar citu taksometru aizbraukšot atpakaļ uz «Le Monde» un palikšot visu nakti nomodā — ja es gadījumā zvanīšot un man ko ievajadzēšoties vai ari ja kaut kas noiešot greizi. No Delamāra klīnikas viņš esot rezervējis divas pirmās klases biļetes BEAK lidojumam uz Romu (no Orlī lidmašīna pacelšoties pusnaktī)— uz mana un Noti vārda. Citādi nevarot, pārbaudē prasot pases, vai ne? Lidmašīna esot pavisam pilna, tās bijušas pēdējās divas vietas. Mums smaidījusi cūkas laime.

Iegāju atpakaļ slimnīcā un atvedu Noti. Brekens jau bija nozudis. Mans šoferis teica, ka dežurējošais vārtsargs izsaucis kungam taksometru. Es iebīdīju Noti mūsu vāģī un tad iesēdos pats. Kad mašīna sāka braukt, vēlreiz atskatījos, jo gribēju pamāt ar roku, taču Ruta un Sigrans jau bija iegājuši atkal iekšā. Pateicu šoferim, lai dzen, ko mak, jo mums jātiek Orlī uz lidmašīnu. Viņš negribēja klausīt un teica: ja mūs aizturēšot kāravi vai viņš nokļūšot radara slazdos, viņam no šofera apliecības jāatvadoties; tā nu es iedevu viņam divsimt franku dzeramnaudas, un tad mani pārņēma sajūta, ka mēs jau lidojam.

Nu, uzdevumu mēs veicām — astoņas minūtes pirms Londonas BEAK pacelšanās mēs ieradāmies lidostā, izdrāzāmies cauri pases pārbaudei un muitai, kāds BEAK vāģis mūs aizveda līdz lidmašīnai — un aiziet!

Protams, daži cilvēki ziņkārigi pavērās uz mums, taču lielākā daļa bija pārāk noguruši vai gulēja, un es apsēdināju Noti pirmās klases nodalījumā pie loga un apsedzu seju ar aizkaru. Palūdzu kādai stjuartei atnest mums kaut ko dzeramu un, lai viņai nebūtu daudz jāskraida, pasūtīju tūlīt veselu pudeli viskija, ledu un sodu. Viņa atnesa visu, un es sajaucu Noti dzērienu, ko viņš patiešām ari izmeta un pastiepa man glāzi vēlreiz, un es ielēju viņam otru, un pēc tam viņš teica nevis «paldies», bet tikai, cik ļoti viņš mani nīstot.

Bija labi, ka tiku pasūtījis pudeli. Vēlāk tā mums izrādījās vajadzīga, jo lidojums izvērtās baismīgs, mēs nepārtraukti iekļuvām negaisos un visu laiku bijām spiesti sēdēt piesprādzējušies. Gaisa bedrēs mūsu «Boeing» zaudēja ātrumu, gristēja un tricinājās, tā ka man šķita, ka es dzirdu katru dzinēju atsevišķi, un daudzi pasažieri bija

pārliecināti, ka mēs nogāzīsimies, un uzvedās visai histēriski. Taču beigu beigās mēs nonācām galā sveiki un veseli. Marones sudrabotais bentlijs jau stāvēja lidlaukā.

19

Tiesneša kungs, nav nozīmes sīki aprakstīt Marones pili, kas dižojās pašā smalkākajā no visiem Romas smalkajiem pakalniem, proti, Pinčo. Tas aizņemtu pārāk daudz vietas. Varbūt jūs esat redzējis Orsona Vellesa filmu «Pilsonis Keins», šo pasaulslaveno filmu, kurai Orsons uzrakstīja scenāriju par laikrakstu karaļa un miljardiera Hērsta dzīvi (Orsons pats tēloja galveno lomu).

Sajā filmā laikrakstu karalis bija licis uzcelt sev Floridā pili. Pils saucās «Ksanadu», un «Ksanadu» saucās arī pils, ko bija licis būvēt mongoļu valdnieks Kublahans, Cingishana mazdēls, Ķinas Juaņu dinastijas dibinātājs (tas notika 1279. gadā, un es, pilns pateicības, atkal atceros mūsu lieliskās cietuma bibliotēkas enciklopēdijas!).

Kublahana pils bija nožēlojama salīdzinājumā ar pili, ko Orsons Velless lika būvēt filmai un savam laikrakstu karalim. Kā teikts filmas scenārijā (Orsons man vienu eksemplāru uzdāvināja, un es esmu noskatījies šo meistarīgo filmu deviņas reizes un scenāriju zinu gandrīz no galvas), tā bija «lielākā privātā vasaras rezidence pasaulē».

Tik traka krāšņuma Marones miteklī, protams, nebija, ne tuvu nebija, tomēr arvien, kad es ierados te, Pinčo, neviļus atcerējos Orsona «Pilsoni Keinu».

Brauciens cauri parkam vien ilga piecas minūtes. Beidzot mašīna apturēja pie ēkas ar baltu marmora fasādi, kas bija pārbagāti izrotāta ar eksotiskiem ornamentiem. Vēl piecas minūtes mēs soļojām cauri saloniem, bibliotēkas istabām un gleznu galerijām, kamēr beidzot iegājām Marones darba kabinetā, kur baltoja marmors, tumšsarkana kvēloja visu mēbeļu drāna un zeltojās no dižkokiem griezti priekšmeti. Milzu spoguļi. Grieķu statuja — kāds kails jauneklis, kam trūka vienas rokas, diska metējs. Visas mēbeles, protams, bija antīkas. Iznomādams Silvijas Moranas filmas, šis Marone bija velnišķīgi pratis pildīt kabatas!

Biju spiests iedot mazajam Andželo Noti dunku mugurā, lai viņš iet iekšā kabinetā, jo viņš bija palicis stāvam kā

sastindzis un blenza uz gobelēnu, kas klāja visu sienu un droši vien bija savus trīssimt gadus vecs. Nu jā, Noti tātad pastreipuļoja uz priekšu un iegrūdās tieši rokās kādam cilvēkam, kurš bija sēdējis dziļā atzveltnes krēslā un tagad piecēlies kājās. Sis cilvēks, kam Noti, dabūjis manu grūdienu, piezēģelēja klāt, sagrāba viņu aiz kaklasaites (doktora Sigrana kaklasaites!), sapurināja tik pamatigi, ka nabaga Noti pazvalstījās no vienas puses uz otru, iedunkāja vēderā, un man kļuva skaidrs, kas šis kungs ir, kam viņam jābūt: proti, Pjetro Kosa, Romas lielās fotoaģentūras šefs.

Karlo Marone zvilnēja renesanses stila krēslā, pūta no mutes cigāra dūmus un pusaizvērtām ācim noskatījās, kā Kosa kulsta mazo Noti, visu laiku dunkādams gan vēderā, gan vēl zemāk, gan visur citur — mierā viņš atstāja vienīgi seju. Sai naktī nabadziņš dabūja sukas jau otro reizi. Un tagad turklāt vēl ar kruķi. Sizdams Kosa fotogrāfu nepārtraukti apsaukāja. Saprotu itāliešu valodu labi, taču daudz kas no tā, ko bļāva Kosa, man palika tumša bilde. Nešaubos, ka Marone to saprata. Tā bija «augstāko aprindu» leksika.

Izdzirdis tādu kā tusnīšanu, palūkojos apkārt un ieraudzīju meiteni, kas gulēja uz sarkanzeltita dīvāna. Viņai bija gaiši mati, kuplas krūtis, garas kājas un skaists augums, un viņa izlaidīgi staipijās. Vienīgie apģērba gabali viņai bija krūšturis un biksītes. Abi melni. Meitene kā apburta vēroja kaustīšanu.

—  Ak Dievs,— viņa dvesa,— ak Dievs, tas tak ir šausmīgi . . .— Taču skats, kas šeit risinājās, sagādāja viņai baudu. Starp citu, tiesneša kungs: ja bagāta romieša dzīvoklī atrod šādu dāmu, tad cilvēks var būt pārliecināts, ka viņam ir darīšana ar vācieti. Manuprāt, Marone viņu bija atstājis te guļam tieši tādēļ, lai viņa dabūtu redzēt ko uzjautrinošu. Vispār meitene bija pilnā, bet no kā! Viņa nepārtraukti šņaukājās. Tomēr deguna gļotāda bija gluži sausa. Kokains, es nodomāju. Es savu labo draugu Maroni biju iztraucējis jautrā naksniņā. It's just too bad.1

Nelaimīgais Noti pūlējās izteikt pāris vārdu, lai aizstāvētos, taču viņam nekas neizdevās. Jo Kosa nežēlīgi zvetēja tik tālāk. Noti iegaudojās. Blondīne iekliedzās. Tad šis Pjetro Kosa, slepkava sadists, miljonārs un milzīgas fotoaģentūras boss, šļūceniski aizvilka Noti no

kabineta uz otru istabu. Durvis bija baltas ar zelta rotājumiem. Lapu zelts — reiz biju apskatījis to tuvāk. Krietnu divarpus metru augstās durvis aizsitās ciet.

—  Pazūdi,— Marone uzsauca blondīnei.

Tā stulbi ieķiķinājās, pieslējās kājās, kā striptīza dejotāja pagorīja gurnus un aizklaudzināja ar superaugstpapēžu kurpēm pa mazām, tapetēs ierīkotām durvīm projām. Durvīs atskatīdamās, viņa drausmīgā itāliešu valodā sacīja Maronem:— Es jau laidīšos guļus, Karlo, jā? Lūdzu, nāc drīz.

—      Drīz nākšu,— teica Marone, sēdēdams pie sava rakstāmgalda.— Un, ja es tik drīz nenāku, sāc bez manis, Kristiāna.

Tas nu viņai acīmredzot šķita traki jocīgi.

—  Aizver durvis!-^ Marone uzsauca. Kristiāna nozuda.

—      Nepatīkamākais ir tas, ka Kosām, kad viņš kādu moka, vienmēr vajadzīga publika. Dйgoыtantvai ne?— Marone noprasīja.

—  Nabaga ķēms,— es sacīju.

—  Kurš?

—  Nu, tas mazais, Noti. Fotogrāfs.

Marone papurināja galvu.

—  Tas nav nabags,— viņš teica.

—  Ko?

—      Vispār nav nabags. Viņi ar Kosu ir sens mīlas pāris. Kā jūs domājat, cik pērienu Noti jau dabūjis no sava jaukumiņa? Un kā viņš to allažiņ izbauda — ari viņam vislabāk patīk publikas klātbūtne.

—  Kā tā? Vai šis Noti ir . . .

—      Mazohists,— Marone garlaikots novilka.— Vai neesat to vēl pamanijis?

Tātad man bijusi taisnība, es klusībā nospriedu. Es tak vienmēr biju tādās domās, ka Zaķalūpam no kārtīga pēriena tiek kāds labums. Nu lūdzu!

Marone bija kaut ko teicis, bet es nebiju sapratis.

—  Kas ir?

—  Ceku,— Marone teica.

—  Man tas vispirms jāizpilda,— es sacīju.

—     Ko tas nozīmē? Klausieties, Fil, ja jūs gribat mani iegāzt . . .

—      Es jūs negribu iegāzt,— es teicu un paskaidroju, kāpēc čeks vēl nav līdz galam izpildīts. Apsēdos pie

marmora galda un ierakstīju gan summu ar vārdiem, gan datumu un izrakstīšanas vietu Romu, darīdams visu gaužām uzmanīgi, lai nepārrakstltos, jo, kā sacīts, Silvija bija parakstījusi tikai šo vienu čeku, un, ja es to sabojātu, tad dabūtu vēlreiz lidot atpakaļ uz Parīzi, lai mēģinātu dabūt jaunu čeku,— es saku: mēģinātu, jo nebūt nevarēja galvot, ka es to arī dabūtu, ievērojot jau pieminēto lielo mīlu un uzticēšanos.

Izpildīju čeku kārtīgi un atdevu Maronem, un tas pētīja to laikam savas divas minūtes un tad vēlreiz brīdināja mani, kas notikšot, ja ar čeku kaut kas nebūšot tā, kā vajag. Es pateicu viņam, kas pēc tam notiks, un viņš pasmējās un pajautāja, vai man jālidojot atpakaļ tūlīt ar agro lidmašīnu. Viena paceļoties arī pusdienas laikā.

—  Kāpēc jūs gribat to zināt?

—  Ja jums ir laiks, varat ņemt priekšā Kristiānu,— Marone teica.

—  Jūs esat ļoti laipns, Karlo,— es sacīju,— bet man žigli jālido atpakaļ. Ar Silvijas reaktīvo lidmašīnu.

—  Kā vēlaties, Fil,— teica Marone, pieceldamies un pieiedams pie bāra.— Gribēju jums tikai izpatikt. Kristiāna ir velna skuķis. No Minhenes. Vai zināt, ko viņa dara?— Viņš pateica. Izklausījās ļoti interesanti, bet man patiešām vajadzēja atgriezties Parīzē.

—  Viskiju?

—  Jā,— es teicu. Tā bija īsta viskija nakts.

Abi paņēmuši pa glāzei, mēs apsēdāmies un dzirdējām, kā blakus trako lielais, resnais sadists.

—  Ilgi nevilksies,— Marone teica.— Nav vairs publikas. Tas ir tikai epilogs.— Viņš sērīgi palūkojās uz čeku.

—  Neraudiet,— es teicu.— Gan jau sadalīsit ar Kosu.

—  Nē, man jāatdod viss Kosām!

—  Kāpēc? Jūs tak zināt par meitenes noslepkavošanu! Viņš tak ir jūsu nagos,— es sacīju.

—  Es jums saku, ka man jāatdod viss Kosām,— teica Marone. Viņš bija tik skaists, ka man lāgā negribējās skatīties viņam virsū. Jūs taču zināt, cik skaists var izskatīties romietis. Melni mati. Cildeni sejas vaibsti. Cēzara deguns. Dedzīgas acis. Biju dzirdējis no dažām meitenēm, ka viņš esot galīgi impotents. Es biju pavaicājis, ko tad viņas ar tādu vēl noņemas, jo Marone bija izdaudzināts skopulis, no viņa neviena nevarēja neko izsist. Un, man par lielu pārsteigumu, visas bija atbildējušas:— Tāpēc, ka viņš tik apbrīnojami labi izskatās.

—  Es darīšu jūsu labā visu, Fil, bet tikai ar vienu noteikumu,— Marone teica, un viņa acis bija tik samtainas kā vēl nekad.— Proti: arī manā labā taču kaut kam jāatlec, vai ne?

—  Jūs arī turpmāk varēsit iznomāt Moranas filmas.

—  Nepieminēsim izspiešanu. Moranas filmas es būtu varējis iznomāt arī turpmāk, ja jums Parīzē nebūtu ievārījušās ziepes, Fil.

—  Kāds tad ir jūsu noteikums?— es jautāju.

—  Kāda iznākusi Silvijas pēdējā filma?

—  Lieliska,— es teicu.

—  Tad es piedalīšos spēlē tikai ar noteikumu, ka pirmizrāde notiks te, Romā,— sacīja Marone, zelēdams cigāru, kamēr blakus joprojām auroja šis Pjetro Kosa ar savu mīļoto Andželo Noti.

—  Hm . . .

Zināt, tiesneša kungs, Roma nav tā pilsēta, kur labprāt rīko superfilmu (tātad Silvijas filmu) pirmizrādes. Tā ir pārāk provinciāla. Visa Eiropa patiesībā ir pārāk provinciāla. Līdz šim Silvijas filmu pirmizrādes ikreiz bija notikušas štatos: Holivudā vai Ņujorkā. Turpretī Eiropā . . .

—  Es apsolu noīrēt vislabāko kinoteātri. Es noīrēšu festivālu kinoteātri netālu no Kolizeja, es noīrēšu Teatro Sistina! Es zvēru, ka saaicināšu vislabāko publiku, pašus bagātākos un slavenākos cilvēkus! Tādu premjeru Roma vēl nebūs redzējusi! Tādu premjeru jūs vēl nebūsit redzējis! Par «Tik maz laika» pirmizrādi ļaudis runās vēl desmit gadus!

—  Hm. . .

—  Es atgādāšu šurp vislabākos kritiķus. Viņi atlidos, no kurienes vien jūs gribēsit! Jūs noteiksit, kuri kritiķi jāatved! Vai arī Brekens, ja jūs nezināt.— So aizvainojumu es noriju.— Es jums apsolu, ka dabūšu kādu no Vatikāna un visu valdību, un pat kādu ievērojamu krievu! Un aristokrātiju, un izdevējus, un rūpniekus, un baņķierus — ko tik jūs izdomāsit!

—  Kāpēc jūs esat tik uzburts uz šo pirmizrādi, Karlo?

—  Alfredo Bianki,— viņš teica un iedzēra malciņu.

—  Kas ir ar Bianki?

—  Nu, tas taču ir Silvijas partneris šai filmā.

—  Jā, un tad?

t—Kas mums tagad ir? Decembra sākums. Kad filma būs gatava rādīšanai — ar kopijām, iepriekšējo reklāmu un visu citu?

—  Ne agrāk kā aprīlī,— es teicu.

—  Tad lieta darīta,— Marone pavēstīja.

—  Kā tā — darīta?

—  Bianki taču atkal guļ klīnikā, vai ne?

—  Jā. Esmu to dzirdējis. Te, Romā . . .

—  Šoreiz viņš noliks karoti,— teica Marone.— Man ir sakari. Es jums saku, tas vairs trīs mēnešus nenovilks. Tad mums viss būtu uz Ūsiņu, Fil.

—  Un ja nu viņš nenoliks karoti? Viņš jau bieži izskatījies pēc tāda, kas noliks karoti un beigās tik un tā nav nolicis,— es sacīju.

—  Šoreiz noliks! Ja Alfredo aprīlī vēl būs dzīvs, šī māja pieder jums,— Marone paziņoja.— Man to teica klīnikas galvenā ārsta sekretāre. Alfredo izturēs, ilgākais, vēl līdz aprīlim. Visilgākais. Un tad beigta balle.

—  Un tad beigta balle,— es piebalsoju. Taču visai labi es, to sacīdams, nejutos.

—  Fil! Itālijas populārākais aktieris! Iemīļots visā pasaulē! Un romietis! Un izlaidīs garu Romā! Un, kad viņš būs izlaidis garu, mēs sarīkosim Romā pirmizrādi viņa pēdējai filmai ar Silviju! Tas jums Itālijā ienesīs ne vairāk, ne mazāk kā trīskāršu pelņu,— Marone sacīja.— Francijā tāpat. Pajautājiet jel Džo! Vai vēlaties viņam piezvanīt un pajautāt?

Es papurināju galvu.

Va velnu, es nodomāju, ja nu Alfredo patiešām nodzīvo vēl tikai divus mēnešus un filma parādās uz ekrāniem pēc viņa nāves, tad pirmizrādei vajag notikt Romā, tas ir skaidrs. Tomēr tas viss man šķita itin pretīgi. Bet tad es nospriedu — bizness paliek bizness un teicu:—Manis pēc — okei. Protams, jums jālido uz Holivudu un jārunā ar Džo. Protams, jums vajadzēs — ja jau nopelnīsit krietni vairāk — maksāt zināmus meslus arī Džo.

—  Klausieties, Fil . . .

—  Katrā ziņā. Citādi Džo uz to neielaidīsies,— es sacīju un apņēmos, tiklīdz ieradīšos Parīzē, tūlīt piezvanīt Džo.— Ja jūs piekritīsit Džo prasībām — necilvēcīgas tās nebūs, jūs zināt: Džo, nudien, nekad nav bijis pret jums necilvēcīgs —, ja jūs piekritīsit viņa prasībām, varēsit būt drošs, ka ari Silvija būs ar mieru ierasties uz pirmizrādi Romā. Es viņu pierunāšu. Brekens viņu pieru

nās. Džo viņu pierunās. Viņa atbrauks uz Romu. Ja jus ievērosit Džo sīkās vēlmītes — turklāt jūs taču tik un tā nopelnīsit pietiekamu žūksni. Zināms, ja vien Alfredo Bianki nomirs tiešām īstajā laikā.

—     Viņš noliks karoti, kad es jums zvēru!—teica Marone.— Pasniedziet savu glāzi.— Viņš iemaisīja mums vēl divas, un mēs saskandinājām, un tad atvērās augstās durvis, un nokārtu galvu iekšā iešļūkāja Andželo Noti. Viņam sekoja aptukušais boss.

—  Klāj vaļā,— viņš uzsauca Noti.

Andželo neskatījās manī. Birdinādams uz grīdsegas asaras (varbūt prieka asaras?), viņš sacīja:—Es izlūdzos jums piedošanu, monsieur Kaven. Es tūkstoškārt izlūdzos jums piedošanu. Tas, ko es darīju, bija zemiski, nekrietni, ļauni un viltīgi. Man ārkārtīgi žēl. Es jūs lūdzu, piedodiet man. Es esmu saņēmis sodu.— Redzēju, kā mirdz viņa bosa acis. Tagad pienācīgā artava tika savukārt viņam.

—     Kādu sodu tad jūs saņēmāt, Noti?— noprasīja Marone.

Noti klusēja.

—  Sakiet vien!— uzkliedza Kosa.

—     No šī brīža es vairs nestrādāšu Parīzes filiālē,— teica Noti un raudāja arvien sirsnīgāk.— Jau šodien lidošu projām, tālu projām. Es strādāšu citā filiālē.

—  Kur?— es pavaicāju.

—     Tuvajos Austrumos,— Noti šņukstēdams dvesa. —Telavivā.

Kosa uzvaras priekā palūkojās mani un tad paklaudzināja ar kruķi pa marmora grīdu.— Jūs vēl neesat saņēmis sinjora Kavena piedošanu, Noti!

—  Es izlūdzos jums piedošanu, monsieur Kaven.

—  Kārtībā,— es teicu.— Es jums piedodu.

—  Pasakiet paldies!— brēca Kosa.

—  Paldies, monsieur, paldies,— Noti šņukstēja.

—      Un tagad — ārā! Lai kalpotāji pasauc jums taksometru. Tā ka lai desmitos jūs būtu pie manis centrā!— Kosa norēja.

Mazais Noti, kāpdamies atpakaļ un nepārtraukti klanīdamies, virzījās uz durvīm un pazuda.

—  Pateicos jums, sinjor Kosa,— es sacīju.

—     Nav par ko. Kur čeks? Ā, tur. Ļoti jauki. Un nu, Karlo, vai mēs? . . .

—  Es jau Filam vaicāju,— Marone paskaidroja.

—  Nu, un ko viņš?

—  Viņš tūlīt lido atpakaļ.

—  Sinjor,— Kosa bilda.— Jūs nezināt, no kā atsakāties. Jums jau nevajadzēs ņemties ar . . . ar Kristiānu vienam. Nē, ņemsimies mēs visi trīs! Un ne tā, kā jūs iedomājaties. Esam izgudrojuši šo to oriģinālu. Kristiāna darīs visu.

—  Ne jau visu brīvprātīgi,— Marone teica. Kosa smējās par šo piezīmi, vēderu turēdams.

—  Nē, brīvprātīgi ne! Bet mēs . . . mēs viņu pierunāsim, sinjor . . . Jums nav ne jausmas, cik veikli mēs protam pierunāt!

—  To ir vērts redzēt,— Marone sacīja.— Nu?

—  Nē,— es teicu.— Jūs, nudien, esat laipns, Karlo. Tomēr man jālido atpakaļ uz Parīzi.

Nu jā, viņi to nožēlojot. Marone lika aizvest mani bentlijā uz lidostu, pēc tam kad bijām norunājuši, ka viņš piezvanīs Džo un aizbrauks uz Holivudu, tiklīdz Džo varēs izbrīvēt laiku. Atpakaļceļš uz Parīzi Silvijas Superviensvienpadsmit mašīnā, kas, ieradusies no Madrides, man nonākot lidostā, jau gaidīja nomaļajā četrdesmit piektajā stāvvietā, šis atpakaļceļš bija ļoti mierīgs un patīkams. Es divas stundas nosnaudos. Mēs piezemējāmies Orlī vēlu priekšpusdienā, un es, iedams cauri barjerai, atkal biju uzlicis tumšās brilles. Man bija sajūta, it kā ierēdņi man veltītu dīvainus skatienus. Kad devos garām avīžu kioskam, man k)uva skaidrs, kāpēc ierēdņi mani tik savādi vērojuši.

Kioskā bija izkārta un arī kaudzēs sakrauta visskandalozākā, vispretīgākā un tāpēc no visām Parīzes bulvāru lapelēm visvairāk lasītā avīze. Es izlasīju milzīgiem burtiem iespiesto virsrakstu:

FILIPS KAVENS PIEKAUJ ITĀLIEŠU FOTOREPORTIERI SENTBERNADETES SLIMNĪCĀ

Un zem tā:

KAS PAMUDINĀJA SILVIJAS MORANAS PASTĀVĪGO PAVADONI IERASTIES SLIMNĪCĀ?

20

—  Rod!

—  Beidzot, Fil! Kur tu esi?

—  Orlī. Nupat piezemējāmies. Runāju no automāta.

—  Vai neviena reportiera tur nav?

—  Nevienu neredzēju.

—  Nolādēts!

—  Ko nozīmē «nolādēts»?

—  Tu taču to sensāciju lapeli droši vien jau lasīji?

—  Tāpēc jau es zvanu. Kā viņi to uzzinājuši?

—      Nav ne jausmas. Varbūt vainīgs šoferis, kas veda tevi un Noti uz Orlī? Mēs jau stundām ilgi zvanāmies pa tālruni.

—  Kas tie «mēs» tādi ir?

—      Es un Sentbernadetes ārsti. Ārsti un sanitāri. Es un Delamārs. Silvija pagaidām pataisīta rāma.

—  Ko tas nozīmē?

—      Profesora klīnikā atkal atguvusies un sākusi trakot. Māsa Helēna pasaukusi Delamāru, un tas Silviju saspricējis tā, ka viņa kļuvusi rāma.

—  Kas tas par izteicienu?

—      Nu, viņš tak zināja, ko Silvija izstrādājusi. Lai viņa to neizdarītu vēlreiz, Delamārs iedevis viņai pāris spricīšu. Tagad viņu maķenīt paārstēs ar miegu. Pirms trim dienām neuzmodīšoties, tā viņš teica. Viņi visu laiku spricēšot no jauna. Silvija gulēs, no šīm raizēm mēs būsim vaļā.

—  Cik jauki.

—     Tad es zvanīju tavam draugam Lisjenam, «Le Monde» nakts portjē . . . Tas zvanīja veļas mazgātavai . . . un tā tālāk, un tā tālāk . . .

—  Nu, un ko viņš uzzināja?

—     Nu, nekā! Nekā, nekā, nekā! Neviens cilvēks nezina, kā šī netīrā lapele to. uzodusi! Džo saka, tā esot pilnīga katastrofa.

—  Džo Gincbērgers?

—  Jā.

—  Holivudā?

—  Jā!

—  Tam tu arī zvanīji?

—     Brālīt, vai tev prāts aizgājis ganos? Tam es zvanīju, protams, pašam pirmajam. Tas aizdrāzās uz nākamo lidmašīnu un ir jau ceļā uz Parīzi.

—  Un … un ko viņš teica?

—     Ka nu esot uguns pakulās. Ka tevi tagad izsekošot visi Parīzes reportieri. Ka mums, bez šaubām, jāpiespiežot šī tenku lapa, lai publicē atsaukumu. Ir jau viss sagatavots.

—  Kas ir sagatavots?

Tu sēdisies taksometrā un brauksi uz pilsētu. Ap divpadsmitiem tevi gaidīs metrs Ležēns. «Fukē» restorānā. Tev jāierodas tur. Vai tu zini, kur ir «Fukē»?

—  Kas ir metrs Ležēns?

—  Tev jābrauc uz centru, tad pa Elizejas laukiem . . .

—      Es zinu, kur ir «Fukē», tukšpauri! Pasaki, kas ir šis Ležēns!

—     Džordža Piektā avēnijas stūrī! Tur tu ieiesi iekšā un . . .

—      Rod, kolīdz mēs satiksimies, es tevi nositīšu! Pie velna «Fukē»! Pasaki uz līdzenas vietas — kas ir Ležēns?

—      Džo advokāts Parīzē. Tas jau norunājis tikšanos ar šīs tenku lapas izdevēju. Divos. Jāiet jums abiem. Rīt mēs saņemsim visburvīgāko atsaukumu. Kad jūs ar Ležēnu būsit galā . . .

—  Kā mēs izdabūsim atsaukumu?

—     Nolāpīts, nepārtrauc mani! Džo saka — tev tūdaļ jārīkojoties tālāk. Un tas nebūs tik vienkārši. Bet jārīkojas, noteikti jārīkojas, jebkuros apstākļos!

—  Kā jārikojas?

—  Barbai jātiek prom no slimnīcas — uz ātrāko.

—      Barba taču nevar! Vispirms, viņu nevar pārvest, un, otrkārt, tu pats saki, ka tur visriņķī čumot un mudžot no reportieriem.

—      Par reportieriem parūpēšos es. Un šis Ležēns. Pie «Fukē» tu viņu tūlīt pazīsi. Džo teica, ka viņš esot resnākais cilvēks Parīzē. Un, kas uz Barbu attiecas, tad viņu var ņemt laukā no slimnīcas. Es sazvanījos ar doktoru Sigranu. Ievērojot zināmus priekšnoteikumus un vislielāko piesardzību, Barbu var pārvest. Viņai jau šodien jāpazūd no Parīzes. Un tev kopā ar viņu.

—  Kurp tad mums jādodas?

—  Uz Nirnbergu.

—  Ko?

—     Uz Nirnbergu, stulbeni. Vācijā ir tāda pilsēta, stulbeni. Uz to klīniku, no kuras atbraukusi šī ārste Reinharde. Viņa jau visu sagatavo.

—  Visu sagatavo . . .

—     Jā jel, muļķi tāds! Barbu tagad pārvedīs pie viņas! Viņa lidos kopā ar Barbu! Un tu lidosi ar viņām abām!

Kad iegāju «Fukē» restorānā, metrs Ležēns rija gliemežus. Nevar vienkārši sacīt, ka viņš ēda gliemežus. Savu mūžu, ne pirms, ne pēc tam, nekad neesmu redzējis cilvēku, kurš kaut aptuveni būtu izskatījies pie galda tik neapetītlīgs. Advokāts Ležēns, kam Džo akli uzticējās, sēdēja uz ar sarkanu samtu apvilkta sola zem spoguļa. Uz viņa galda spainī ar ledu dzesējās pudele baltvīna. Ležēna priekšā bija divi šķīvji. No viena, uz kura droši vien bija atradies krietns skaits gliemežnīcu (jo otrajā šķīvī rēgojās liela kaudze tukšu vāku), viņš ar Joti tukliem un loti sārtiem pirksteļiem patlaban ņēma pēdējās. Paliku pie ieejas stāvam un skatāmies, jo šādu rīšanu vēl nekad nebiju pieredzējis. Ležēns bija pasūtījis apbrūninātas gliemenes, tātad tās, kas bija jau atvērtas un sagatavotas ar lielu pētersīļu un vēl lielāku ķiploku un eļļas piedevu. Ležēna seja atgādināja paveca vepra šņukuru. Tagad, rīdams gliemežus, viņš izskatījās pēc paveca vepra, ko pārņēmusi ekstāze. Vienu gliemežvāka pusi pēc otras viņš cēla pie sārtās mutītes un, norijis gliemi, jūsmas pilns nolaizīja ar sārto mēli vāku gan no iekšpuses, gan — godavārds!— ari no ārpuses. Ik pēc brīža viņš piedzēra klāt vīna malku. Rokas bija taukainas. Vaigi izskatījās pēc īstām tirgussomām, kas nokarājās pāri krekla apkaklei līdz pat svārku atlokiem. Metram Ležēnam īstenībā nebija kakla. Viņa veprim līdzīgā galva balstījās tieši uz pleciem. Viņš bija pilnīgs plikpauris. Vēders viņam bija tik varens, ka sēdēt pie galda viņš iespēja, tikai atbīdījis to tālāk. Viņam bija dīvaini īsas roķeles, un tāpēc viņš ar lielām pūlēm varēja pasniegties pēc gliemežnīcām un vīna.

Pie manis pienāca viesmīlis. Es pateicu, ka esmu norunājis tikšanos ar metru Ležēnu. Pēc pusminūtes stāvēju viņa priekšā. Pēc piecām minūtēm zināju, ka viņš ir ne vien bezmērīgi resns un aptaukojies, bet arī bezmērīgi slīpēts. Tieši tāds cilvēks, kāds mums tagad bija vajadzīgs.

Kad piegāju pie viņa galda, viņš tikai uz mirkli atrāva skatienu no gliemežnīcām. Viņam bija mazas, viltīgas cūkas ačeles.

—  Te jau jūs esat, monsieur Kaven,— Ležēns sacīja tīrā, augstā zēna balsī.

—  Kā jūs zināt, ka es . . .

—  Lūdzu, neuzdodiet muļķīgus jautājumus,— viņš sacīja, ķerdamies pie pēdējās gliemežnīcas.— Sēdieties. Man blakus diemžēl nav vietas. Lidmašīnās arī allaž jāizņem sānu atzveltne. Man vajag divu vietu. Maksāju arī vienmēr par divām. Dziedzeri, zināt, dziedzeri.— Viņš nopūtās. Divi viesmīļi atnesa jaunu šķīvi ar gliemežnīcām un tīrus traukus. Ležēns bija tā nocūkojis galdautu, ka tas izskatījās pēc ģeogrāfijas kartes. Viņš pasūtīja vēl vienu pudeli «Blanc de Blanc». Es apsēdos. Viesmīlis pieklājīgi gaidīja. Ležēns pateica manā vietā:—Atnesiet manam draugam vispirms duci austeru. Bet «Imperiālu», nevis spāņu. Spāņu ir pārāk treknas.

—  Patiesībā man nemaz negribas austeres,— es sacīju.

—  Skaidrs, ka jums gribas.

Viņam runājot, pār galdu pārvēlās tāds ķiploku smārda mākonis, ka es gandrīz nogāzos no krēsla.— Tātad ejiet, Sari, vispirms divpadsmit «Imperiālu».

—  Tieši tā, monsieur metr.

—  Un glāzi — vai dzerat «Blanc de Blanc»?

—  Pēc tā man vienmēr sāp galva,— es teicu.

—  Tādā gadījumā «Baltvīnu-162»,— sacīja tauku pika. Viņš pamāja, lai viesmīlis iet, un kā vilks metās virsū jaunai gliemeņu porcijai.— Pēc ēšanas dosimies uz šo lapelīti,— Ležēns teica. Viņš atkal nolaizīja gliemežvāku no ārpuses.— Brīnum garšīgi,— viņš sacīja.— Vienmēr ēdu tos apbrūninātus . . .— Viņš iedzēra, atraugājās un turpināja:— Tas ir šausmīgs gadījums ar šo nabaga bērnu. Traki ķērās pie sirds. Nav ne mazākās ēstgribas.

Viesmīlis atnesa baltvīna pudeli, ļāva man nogaršot un gaidīja. Simt sešdesmit otrā šķirne bija lieliska. Es palocīju galvu. Viesmīlis Saris pielēja man pilnu glāzi un aizgāja.

—  Šodien vēl daudz kas darāms,— Ležēns piezīmēja.

—  Proti, jums.

—  Jā,— es atteicu.— Jums arī.

—  Man — kā tā? Ak, jūs domājat to tenku lapu! Smieklīgi. To es aprīšu kā gliemi!— Viņš atkal atraugājās.

—  Paklausieties, kā mēs to nostrādāsim: es jums paskaidrošu, kamēr mēs gaidām jūsu austeres un manu «Cordon b leu».

Es klausījos, un viņš man paskaidroja.

Tas nu bija tips, šis metrs Ležēns, es vēl šobaltdien nezinu viņa priekšvārdu.

Afēru ar tenku lapu viņš patiešāir* aprija kā gliemi. Un ar smalko izdevēju viņš, tā teikt, kā ar lupatu uzslaucīja grīdu. So vīru, kam līdz ar minēto avīzi piederēja vēl divas citas, nopietnas, kā arī grāmatu apgāds un divi Francijas lielākie ilustrētie žurnāli, viņš gandrīz vispār nelaida pie vārda.

—  Jūs tak zināt, monsieur, ka es varu jūs iesūdzēt par desmit miljoniem franku,— sacīja Ležēns, tā teikt, apsveicinoties — viņš vēl turēja izdevēja roku savējā. Izdevējs steidzīgi atkāpās soli atpakaļ. Ķiploku smaka, ko izplatīja advokāts, pildīja telpu, lai gan izdevēja darba kabinets bija liela, bagāti iekārtota istaba. Taču trīs porcijas apbrūninātu gliemežu . . .

—  Mums ir cilvēki, kas mūsu apgalvojumu var apliecināt un pierādīt,— teica izdevējs, atkāpdamies aiz rakstāmgalda.— Es jūs vispār pieņēmu tikai aiz laipnības, metr. Izskaidroties jums vajadzēs ar mūsu juristiem. Tas, ko mēs iespiežam, ir taisnība. Mani jūs ar savām visā pilsētā pazīstamajām metodēm neiebaidīsit, mani ne!

—  Man te ir monsieur Filipa Kavena sūdzība pret jūsu lapu,— teica neredzēti resnais cilvēks savā dziedošajā einuha balsī un, to darīdams, nolika uz rakstāmgalda vairākas mašīnraksta lapas, ko bija izņēmis no sava portfeļa.— Tā ir sūdzība par neslavas celšanu. Tajā jūs pirmām kārtām tiekat uzaicināts ievietot savā . . . hm . . . avīzē tādā pašā vietā, tādā pašā noformējumā, ar tikpat lieliem burtiem paziņojumu, ka jūsu skandalozā vēsts ir meli, pēc tam iespiest patiesību, un tad . . .

—  Zināt, metr, arī manai pacietībai ir robežas! Es jūs lūdzu nekavējoties atstāt manu . . .

—. . .mans pilnvarotājs, monsieur Kavens (pilnvara pievienota iesniegumam), gatavojas iesūdzēt jūs par smagu apmelojumu un neslavas celšanu, pieprasot atlīdzību desmit miljonu franku apjomā. Jauno franku,— Ležēns piebilda.— Ja nevienosimies, kā jūs izpirksit savu vainu, sūdzība tiks iesniegta jau šodien.— Atraugas.— Un jūs zināt, es esmu cilvēks, kas strādā visai ātri un nekad neko neatstāj nejaušības ziņā.

—  Monsieur Kaven,— teica izdevējs (viņa skaistajā kaklasaitē bija iesprausta pērle),— vai jūs gribat apgalvot, ka Sentbernadetes slimnīcas pagalmā neesat piekāvis kādu fotoreportieri?

Kā jūs zināt, monsieur, Kavena kungs ir vācietis,— *lKli ierunājās advokats (mes jau «Fuke» restorānā bijām vienojušies, ka es neteikšu ne vārda),— un viņam ir loti grūti runāt franciski. Sī iemesla pēc es tagad viņa vietā nolasīšu sagatavotu paziņojumu.— Viņš izņēma no portfeļa vēl vienu papīru un lielā ātrumā nobēra:— Es, Filips Kavens, daru zināmu: 1971. gada 2. decembra vakarā es devos uz Sentbernadetes slimnīcas kakla — ausu — deguna slimību nodalu, lai apciemotu Klarisu Geiringeres jaunkundzi, mūsu bērnumeitu. Geiringeres jaunkundze gul šai nodaļā kopš 1971. gada 28. novembra, kad viņai deguna un rīkles apvidū parādījās simptomi, kas radīja lielas bažas.— Atraugas. Tad kastrāta balsī lasītais paziņojums turpinājās:—Kad es — tas ir monsieur Kavena paziņojums, vai ne?— devos projām no slimnīcas, pagalmā mani kāds cilvēks rupji nolamāja un sāka sist. Es situ pretī. Pēc tam nepazīstamais aizbēga. Pēc avīzes . . .— te Ležēns dziedošā balsī ar baudu izrunāja avīzes nosaukumu,— šīsdienas numura pirmās lapas pretenciozā virsraksta un tam sekojošā teksta kļūst skaidrs, ka cilvēks, kas man uzmācās, bijis reportieris un rīkojies savas redakcijas uzdevumā, un šī redakcija izvēlējusies mani par upuri savai negodīgajai bulvāru lapas sensācijai, gatavodamās tam acīmredzot jau ilgāku laiku.— Atkārtotas atraugas.— Geiringeres jaunkundze atrodas minētās slimnīcas minētajā nodaļā, trešajā stāvā, privātajā nodalījumā, trīsdesmit sestajā palātā. Manus izteikumus viņa var jebkurā laikā apliecināt, un viņa to arī darīs. Lūdzu iesniegt sūdzību sakarā ar . . .

—  Apklustiet,— izdevējs teica Ležēnam. Tad viņš vērsās pie manis:—Tātad jūs atzīstat, ka esat bijis slimnīcā un sitis reportierim, monsieur Kaven?

—  Jums jājautā man, nevis monsieur Kavenam,— Ležēns atgādināja savā augstajā balsī.— Jā, monsieur Kavens to atzīst. Ļoti labprāt atzīst. Starp citu, viņš pieprasa sodīt reportieri par vardarbīgu roku palaišanu. Viņam nav ne jausmas, kā šo cilvēku sauc. Dīvaini, ka tas kopš šī notikuma ir kā zemē iekritis.

—  Kā jūs to zināt?

—  Pirms nācām pie jums, izstaigājām redakcijas telpas un iztaujājām reportierus, pirmām kārtām fotoreportierus.

—  Ir noslēpumi, ko redakcija neizpauž, metr.

—  Sajā gadījumā tiesa atcels redakcijas noslēpumu glabāšanas tiesības, lai noskaidrotu īstenību. Galu galā runa ir par miesas bojājumiem. Mēs pierādīsim, ka atbildīgs par šo melu ziņu esat jūs, nevis minētās jūsu apgāda . . . lapeles galvenais redaktors . . .

—  Tā nav tiesa!

—. . . jo jums šī bulvāra lapele, kas ienes visvairāk naudas, ir tā pieaugusi pie sirds, ka jūs esat pieprasījis tiesības vadit katru redakcijas apspriedi un noteikt nākamās dienas tematus, dodot attiecīgos norādījumus!— Pēc «Cordon bleu» (ar piedevām) Ležēns bija apēdis vēl gabalu krēma tortes un izdzēris dubultu armaņjaku.

—  Mēs pierādīsim, ka jūs, uzzinājis par monsieur Kavena divkārtējo ierašanos Sentbernadt.-u's slimnīcā un tālab nojauzdams sensāciju, esat uzdevis viņam sekot. Franču preses godiguma interesēs . . .

—  Stāviet nu reiz klusu,— teica izdevējs, piespiezdams zvana pogu.

—. . . ir nepieciešams darīt galu jūsu tenku lapeles netīrajām izrīcībām,— vienā mierā turpināja Ležēns (vienā mierā arī smaržodams pēc ķiplokiem),— tāpēc mans pilnvarotājs piezvanīs arī Francijas preses padomei un aicinās to veikt pret jūsu lapeli attiecīgus enerģiskus pasākumus.— Ležēns pievērsa skatienu saviem ne visai tīrajiem nagiem.— Ņemot vērā šīs jūsu lapeles štatu un gaidāmo sludinājumu samazināšanos, šķiet, tas nozīmēs šī izdevuma galu, monsieur.

Ienāca ļoti glīta jauna sekretāre un palika stāvam pie durvīm.

—  Anrietas jaunkundz, piezvaniet Sentbernadetes slimnīcai,— teica izdevējs,— un dabūjiet savienojumu ar kakla — ausu — deguna slir.ūbu klinikas privātnodalījumu . . .

—. . . trīsdesmit sesto palātu,— laipni izpalīdzēja Ležēns.

—  Kad būsit to dabūjusi, pārslēdziet uz manu aparātu.

—  Klausos, monsieur.— Sekretāre nozuda. Es atkal nodomāju, cik šis advokāts ir velnišķīgi slīpēts. (Pirmoreiz biju nodomājis to ēdot, kad viņš man visu izskaidroja. Uz jautājumu, kā viņam izdevies pierunāt Klarisu, lai tā liekas Sentbernadetes slimnīcas privātnodalījumā, Ležēns bija atbildējis: «Monsieur Breķens lūdza man padomu jau nakti — avīze bija laista pārdošanā pulksten vienos pēc pusnakts. Es redzēju Klarisas jaunkundzi un, protams.

tU(lu| nopratu, ka viņa jus mīl. Voilа', monsieur. Vēlu luоmes,»

lv biju pavaicājis: «Bet slimnīcā . . . tas taču nav tik Vienkārši . . . tur tak jāizdara fiktīvi ieraksti, tur tak hļirlc jāpiedalās ārstiem un pārvaldes darbiniekiem.» Viņš bija atbildējis: «Es griezos tikai pie vienas personas, monsieur Kaven. Viņa visu nokārtoja . . . bez kavēšanās. Ni ārste— jūs zināt, kuru es domāju, vai ne?—arī mīl . i >i ne jūs … šī ārste mīl bērnus . . . slimus bērnus . . . Audu ļoti slimu bērnu . . . Tam atkal klājas sliktāk, monaicur . . .»)

Barbītei atkal klājas sliktāk, es šai mirklī nodomāju, un man jālido ar viņu uz Nirnbergu, jālido jau šodien. Ar Ilutu. Un Džo ar saviem asinssuņiem jau krietnu laika sprīdi lido arvien tuvāk Parīzei. Un Silvija pēc dažām dienām atkal atmodīsies . . .

Iezvanījās tālrunis uz izdevēja rakstāmgalda. Viņš pacēla klausuli, atsaucās, minēja savu vārdu un uzrunāja vārdā Klarisu. Tālāk viņš netika. Skaidri es nesapratu, bet tik daudz sapratu, ka Klarisa — viņas balsi es pazinu — bez aplinkiem pateica savas domas. Arī vieglai histērijai ir savas labās puses, tiesneša kungs. Klarisa noveda šo izdevēju tiktāl, ka viņš beigās tikai stostījās:

—  Tūkstoškārt izlūdzos piedošanu . . . nē, nē . . . tie nekādā ziņā nebija mana apgāda reportieri, kas mēģināja … Es nezinu … es patiešām nezinu . . . Dodu savu godavārdu, mademoiselle2 . . . citus reportierus nav manos spēkos ietekmēt, tas jums jāsaprot. . . bet manu avīžu reportierus. . . Pēc piecām minūtēm pie jūsu durvīm vairs nebūs neviena, .neviena vienīga . . .— Viņš nolika klausuli un pievērsa niknu skatienu resnajam Ležēnam.

—  Jūs,— viņš teica,— jūs . . . jūs . . .

—  Jā, monsieur?— laipni iejautājās vecais kora zēns. Izdevējs pēkšņi pielēca kājās un izdrāzās ārā no kabineta.

—  Redzat,— slinki nožāvādamies, Ležēns man sacīja,— jau iedarbojas.

—  Jau iedarbojas,— es noteicu.— Un kā mēs tiksim vaļā no citiem reportieriem? Tur taču patlaban ir sprukstiņi no visiem Parīzes laikrakstiem!

—  Allažiņ visu palēnītiņām, pamazītiņām, mīļais Kavena kungs,— teica Ležēns. Viņš teica —«kungs». Visai

' Lūk, tā (franc.).

1 Jaunkundz (franc.).

laipni. Taču es viņu sapratu pareizi. Es saciju:— Atvainojiet. Jūs gan zināt, ko darāt. Es jums pateicos.

—  Nav nekādas vajadzības man pateikties. Monsieur Gincbērgers saņems rēķinu, kur būs ierakstīts mans honorārs.

Atvērās durvis.

Atgriezās izdevējs, viņam līdzi ienāca divi kungi. Vienu izdevējs stādīja priekšā kā minētās avīzes galveno redaktoru, otrs bija apgāda juriskonsults. Apsēdāmies visi ap lielu galdu. Nākamajā pusstundā es nebildu ne pušplēsta vārda. Pēc šīs pusstundas viss bija nokārtots. Tika nolemts, ka rīt publicēs gan šodienas virsrakstā ietverto apgalvojumu, gan tā atspēkojumu: vienu otram līdzās. Skaidrs, ka ar šiem abiem pretenciozajiem virsrakstiem būs izķēzīta puse pirmās lappuses. Otru titullapas pusi aizpildīs atkārtoti iespiestais ziņojums un mana versija, ko gatavu salikšanai, ar norādījumiem par burtu lielumu un tipu iesniedza Ležēns. Viņš iesniedza vēl ko citu un lika izdevējam, juriskonsultam un galvenajam redaktoram to parakstīt, proti: ja viņa klients šovakar līdz pulksten deviņpadsmitiem nesaņems rītdienas izdevuma titullapas novilkumu vai arī nebūs mierā ar tās saturu, viņš, Ležēns, šī klienta vārdā rīkosies tālāk. Ležēns piebilda, ka viņš draudzējoties ar kādu prokuroru, kura pārziņā esot preses jautājumi. Tas gaidīšot savā kabinetā . . .

Es klusībā vēlējos, kaut man būtu tādi nervi kā Ležēnam. Allaž biju uzskatījis sevi par izturīgu, taču salīdzinājumā ar viņu es biju tīrais nervu kamols. Ja šis Ležēns nebūtu tik brutāls un slīpēts un atļautu saviem pretiniekiem kaut īsu brīdi padomāt, viss saietu dēlī, jo slimnīcā kāds noteikti būtu atbildējis nepareizi un krāpšana atklātos. Tāpēc es sēdēju, elpu aizturējis, līdz šie trīs tipi papīru parakstīja. Izdevējs kopā ar abiem vadošajiem līdzstrādniekiem pavadīja mūs līdz liftam.

Viņš paspieda man roku un lūdza piedošanu. Es viņam piedevu. Ležēns arī viņam piedeva — nelūgts. Braucām lejup. Piektajā stāvā mums piedošanu izlūdzās galvenais redaktors. Mēs viņam piedevām, un ceturtajā stāvā viņš izkāpa ārā. Juriskonsults pavadīja mūs līdz vestibilam. Viņš bija pavecs, cienīgs kungs. Pie izejas virpuļdurvīm viņš mums pateica:—Mēs visi zinām, ka jūs melojāt, krāpāt un šantažējāt. Jūs . . .— viņš palūkojās manī,—. . .

l»K nicinu. Jūsu izturēšanos, kolēģa kungs . . .— viņš palūkojas Ležēnā,—. . .es uzskatu par nepieļaujamu.

-   Tant pis,— pacilāti noteica Ležēns. Tulkojumā tas I .iii apmēram tā: jo ļaunāk jums. Vai: man par to nospļauties. Vai arī: ļoti žēl.

Vel uz ielas izgājis, es smējos par šo atbildi, tiesneša kungs. Jo es diemžēl esmu galīgs muļķis. Pēdējais nelga.

23

—  Sākumā,— Ruta teica,— es studēju mākslas vēsturi. Man ļoti interesēja mākslas vēsture, estētika un arī literatūras vēsture. Tad man likās, ka ar to nepietiek, un es pierakstījos arī uz filozofijas lekcijām.

Tas notika piektdienā, 1971. gada 3. decembrī, deviņpadsmitos un četrdesmit piecās minūtēs, un mēs ar Rutu sēdējām katrs savā pusē gultai, kas atradās Silvijas Superviens-vienpadsmit mazajā salonā. Gultā dziļā miegā gulēja Barbīte: pirms transportēšanas viņai bija iešļircinātas stipras zāles. Silvijas reaktīvā lidmašīna rāmi lidoja pa pilnmēness nakts skaidrajām debesīm ar neskaitāmajām zvaigznēm. Mazā salona logiem Barbītes dēļ bija aizvilkti priekšā aizkari, taču pa pilota kabīnes priekšlogu varēja redzēt gan zvaigznes, gan mēnesi.

Pirms stundas ceturkšņa mēs bijām pacēlušies no Orlī lidostas. Četru vīru lielā apkalpe atradās pilotu kabīnē. Par jebkuru no viņiem es būtu varējis likt galvu ķīlā — tie bija vīri, no kuriem mums nedraudēja ne mazākās briesmas, jau ilgus gadus viņi atradās Silvijas dienestā. Barbīte gulēja tik nekustīgi, ka viņu varētu noturēt par mirušu. Salonā, kurā dega viena vienīga maza, abažūra aizēnota spuldzīte, klusināti iespiedās reaktīvo dzinēju vienmuļā rūkoņa.

—  Viss bija drusku neprātīgi,— Ruta turpināja, un es skaidri zināju, ka viņa runā, lai mani nomierinātu, lai neļautu uztraukties, lai iedrošinātu. Es jutos ļoti laimīgs, ka viņa tā runā ar mani — šai savādajā nakti, augstu pār ugunīm, kas mirgoja apakšā, zemu zem saltajām zvīļajām zvaigznēm, desmittūkstoš metru virs zemes, kad starp mums gulēja bērns, kura dzīvība atradās par matu no nāves.— Savu doktora disertāciju,— Ruta teica,— es gribēju rakstīt par estētikas jautājumiem. Bet, jo ilgāk studēju, jo skaidrāks man kļuva, ka, piemēram, jautājums par skaisto, tāpat arī jautājums, kā mēs to uztveram, galu

galā ir psiholoģiska problēma. Tā nu es šis studijas pārtraucu un sāku no gala — sāku studēt medicīnu. Bankrotējusi eksistence, vai ne?

Viņa pārliecās pār Barbu, izņēma no lielas somas asinsspiediena mērītāju, izmeklēja meitenīti, kas, sarāvusies čokurā, gulēja gultā, kurā tik bieži tikām gulējuši mēs ar Silviju.

Pienāca kapteinis un klusēdams noskatījās Barbltē.

—  Kā klājas?

—  Sliktāk nav,— Ruta atteica.

—  Pēc četrdesmit minūtēm būsim Nirnbergā,— sacīja kapteinis.— Lidostā* ārstes kundze, gaida jau ātrās palīdzības auto. Tas piebrauks pie lidmašīnas.

—  Pateicos, mister Kelehen,— Ruta sacīja. Kapteinis palocījās un atgriezās vadības kabīnē. Kelehens bija kanādietis.

—  Viņš ļoti mīl Barblti,— es teicu Rutai, ieklausīda. mies dzinēju rūkoņā.— Un pirmīt viņš man atzinās, cik lielu cieņu jūtot pret jums — sievieti ar tik izcilu profesiju, viscilvēciskāko no visām profesijām.

—  Nē,— viņa sacīja.— Tā lai viņš par mani nedomā. Tā lai par mums, ārstiem, nedomā neviens, un pirmām kārtām lai tā nedomā par sevi neviens ārsts. Ārsts, kas tomēr tā dara un kas — piemēram, kā es — rūpējas par slimiem bērniem un uzskata, ka ir kaut kas līdzīgs Dieva sūtītam īstenas cilvēcības vēstnesim, kura uzdevums ir veikt grandiozus darbus cilvēces labā,— tāds ārsts drīz vien jutīsies vīlies. Ārsta darbs nav filantropiskas izrīcības. Un tas nav žēlsirdības darbs.— Ruta atglauda no Barbas pieres sviedros salipušos matus.

—  Bet jūs taču eksistējat šo bērnu dēļ,— es iebildu.— Jūs taču upurējat viņiem dzīvi!

—  Frāzes,— Ruta attrauca.— Muļķīgas frāzes — piedodiet!— runādama tālāk, viņa neskatījās mani. Viņa izņēma no savas zaļās kostīmkleitas kabatas apdilušo jēriņu un pagrozīja to pirkstos.— Tāpat kā, piemēram, es eksistēju šo bērnu dēļ, gluži tāpat šie bērni eksistē manis dēļ, Nortona kungs,— neaizmirstiet, mums jāpaliek pie uzvārda «Nortons».

—  Neaizmirsīšu. Bet es nesapratu, ko jūs nupat teicāt.

—  Kad mēs tagad nokļūsim Nirnbergas bērnu slimnīcā, kur es strādāju,— Ruta nopietni iesāka,— jūs iepazīsit daudzus bērnus. Bērnus, kas sirgst ar visvisādām slimībām. Manuprāt, jūs visdrīzāk sapratīsit, ko es domāju, ja

ļi.i .tāstlšu jums par savu sarunu ar kādu no šiem bērniem, kftdu zēnu, pirms es devos uz Parīzi. Viņu sauc Tims. Nedziedināms bērns. Pilnīga paralīze — transversālais mielīts. Neparasti inteliģents. Bet paliks nedziedināms. Viņam ir septiņpadsmit gadu. Tims tātad man teica: Zini, es nedomāju, ka tu šeit esi tikai tādēļ, lai ar mani runātu, manī klausītos un mani koptu …» Protams, viņš to sacīja citādiem vārdiem.

—  Protams.

—  Taču nozīme bija tāda.— Lidmašīna apmeta plašu loku. Mēs abi paliecāmies uz priekšu, lai neļautu Barbitei noslīdēt uz sāniem.— Es viņam jautāju,— Ruta turpināja:— «Ko tad tu domā, Tim?»—Un viņš atbildēja: «Man tā šķiet, ka tu ne vien mēģini izdibināt, kas ir ar mani, bet ka tu tāpat mēģini izdibināt, kas ir ar tevi!»

Mašīna tagad atkal lidoja taisnā virzienā. Mēs izslējāmies.

—  Kas ir ar jums, ārstes kundze?

—  Jā, tā Tims sacīja. Un tad viņš turpināja: «Droši vien tu jūties laimīga, domādama, ka tu te esi manis dēļ — zināms, ne tikai manis viena dēļ, visu šejienes bērnu dēļ. Bet es nekādi neticu, ka tu te esi tikai tādēļ vien, lai mūs ārstētu. Tev gribas darit arī kaut ko sev pašai!»

Barba smagi nopūtās.

Ruta palūkojās manī.— Timām taisnība, Nortona kungs. Es…— viņa iekoda lūpā,— man bija pavisam noteikti iemesli, kāpēc es pārtraucu mākslas vēstures studijas un kļuvu par ārsti. Bērnu ārsti. Bērni — kaut arī nez cik slimi — ir daudz tuvāki patiesām jūtām nekā jebkurš pieaugušais. Vļņi ir arī daudz godīgāki attiecībā paši pret sevi, ja viņu smadzenes nav bojātas — un dažreiz, pat ja tās ir bojātas,— jo viņi grib izprast, kas ar viņiem ir. Man, Nortona kungs, nodibināt kontaktus ar tādiem bērniem jau no paša sākuma licies vienreizīgs pārdzīvojums. Redzat. . .— Savādi, es nodomāju, kā šī tik noteiktā un enerģiskā sieviete pēkšņi mokās, pūlēdamās atrast pareizos vārdus, pareizi formulēt katru teikumu!— Redzat, dažreiz ir grūti . . . izprast. . . pašam savas jūtas . . . un . . . un cēloņus, kas ierosina kādu mūsu rīcību. Nu, savā slimnīcā es esmu gluži vienkārši spiesta … jā, spiesta diendienā dot sev pašai norēķinus par visām kļūdām, ko pieļauju,— un es vēl un vēl arvien pieļauju kļūdas diendienā!

Apmēram šai pašā laikā (to es vēlāk uzzināju no Roda Brekena) pie Barahasas lidostas apstājās divas radioficētas policijas patruļmašīnas. Tās bija izsaucis restorāna direktors. Barahasa ir Madrides lidosta. Tā atrodas divpadsmit kilometru uz ziemeļaustrumiem no šīs pilsētas. Lidostas restorānā piedzēruši vīrieši bija sanākuši matos un sākuši kauties. Getru vīru lielās radioficēto mašīnu apkalpes tikai īsu brīdi noskatījās burzmā, tad pieprasīja pa radio pastiprinājumus. Notika milzu villošanās, kur dūrēm vaļu ļāva apaļi septiņdesmit cilvēki. Laba daļa tika aizturēta un vēlāk stājās tiesas priekšā par pretošanos valsts varas pārstāvjiem, miesas bojājumu nodarīšanu, miera traucēšanu, ļaunprātīgu materiālo zaudējumu izraisīšanu, varmācīgiem apvainojumiem un tā tālāk.

Madrides laikraksts «ABC» runāja par preses skandālu un pieprasīja vainīgos sodīt. Vienpadsmit pašmāju reportieri un fotokorespondenti patiešām tika uz karstām pēdām atlaisti. Tāds pats liktenis piemeklēja divas valsts informācijas aģentūras EFI līdzstrādniekus un divdesmit vienu dažādu tautību ārzemju avīžu un aģentūru žurnālistu. Viņiem aizliedza turpmāk darboties Spānijas teritorijā un piecus gadus iebraukt šīs valsts robežās. Otrajā dienas notikumu raidījumā pulksten divdesmit trijos un divdesmit minūtēs skatītāji pirmoreiz uzzināja par ekscesiem lidostā. Viesnīcas «Castellana Hilton» trīssimt piecpadsmitajā apartamentā pie televizora sēdēja Rods Brekens un pārmēru resnais Parīzes advokāts Ležēns. Kungi — kā viens, tā otrs—bija krietni iemetuši. Uz galda starp abu krēsliem atradās viskija pudele, divi sifoni un sudraba spainītis ar ledu. Sēdētāji ar labpatiku vēroja Barahasas skandāla kinoreportāžu.

—  Kā tas man izdevies?— vaicāja metrs Ležēns. Abi bija ģērbušies vienīgi biksēs un kreklos ar atpogātām apkaklēm. Ležēns runādams skrubināja aukstu vistiņu.

—  Tas jums izdevies vienreizēji, metr,— teica Rods.

—  Ja pagadās iespēja, pastāstiet to Džo Gincbērgeram.

—  Tas būs pats pirmais, ko es darīšu, kad viņš tagad ieradīsies Parīzē. Atklāti sakot, es arī neesmu uz mutes kritis, taču neaptveru, kā jūs to izdarījāt!

—  Kāpēc jūs neaptverat?

—  Esmu pieradis pie visādiem žurnālistu pekstiņiem,— Brekens sacīja.— Bet lai viņi uzvestos tā kā Barahasā —

turklāt tik daudzi! Viņiem tak būtu vajadzējis zināt, kas gaidāms, ja viņi tā piedzersies un sarīkos tādu traci. Aiz v ilšanās taču garu neviens nebūtu izlaidis. Nikni uz mums viņi varēja būt, bet sataisīt tādu jandālu, līdz atskrien policija, riskēt ar izraidīšanu un krātiņu . . .— Viņš palūkojās Ležēnā.

—  Vajadzēja maķenīt piepalīdzēt,— grauzdams kaulu, metrs sacīja savā sidrabainajā balstiņā.

—  Kas tad to darīja?

—  Es. Ar dažiem draugiem. Draugi tēloja žurnālistus. Allažiņ ir labi, ja ir draugi.— Ležēns atraugājās.— Džo būs spiests iegrābt vēl mazlietiņ dziļāk kabatā. Mani draugi…

—  Skaidrs.

—  Patlaban, kad viss nelāgais notikums tik tikko sākas, monsieur Breken . . . (Pēc šiem Ležēna vārdiem Rods sašļucis pamāja ar galvu.) Bija vajadzīgs, lai šie nolādētie sensāciju mednieki un aģentūras dabū krietni pa mizu. Lai viņus izraida, lai aizliedz strādāt un tā tālāk. Lai viņi turpmāk vairs tik traki nedzenas mums pa pēdām. Jāapvalda drusku viņu godkāre. Nu, to mēs, manuprāt, arī esam godam izdarījuši.

—  Bet dažus ārsti aizveduši uz Salmerona klīniku,— Brekens iebilda.

—  Un cik tas bija labi! Salmeronam es pirms tam, protams, piezvaniju. Kad piebraukusi ātrā palīdzība, viņš saņēmis Klarisu klinikas priekšā un pateicis reportieriem arī dažus biezus vārdus. Sitā vistas krūtiņa, nudien, ir mīksta kā pūka! Salmerons ir mans draugs. Es izdarīju viņam pakalpojumu, kad reiz zem naža kāds francūzis aizgāja uz viņpasauli. Nu viņš izdarīs pakalpojumu man. Mūsu mīļā Klarisa kādu brītiņu pagulēs pie mana drauga Salmerona. Galu galā es tak arī biju tas, kas mīļo Klarisu aizveda uz Sentbernadeti, vai ne?

—  Vai turienes šefs arī ir jūsu draugs?

—  Nē,— Ležēns paskaidroja.— Tur es runāju ar doktoru Sigranu. Tas teica, ka uzņemt viņš varot jebkuru. Vairāk neko. Visu citu izdarīja tā ārste Reinharde. Viņa arī apsolījās uzņemties atbildību par visu nelikumīgo, kas noticis Sentbernadetē. Rakstveidā! Proti, tāpēc, ka viņa ir jauna sieviete ar mīlestības pilnu sirdi.

—  Ar mīlestības pilnu sirdi pret Kavenu?—Brekens noprasīja.

—  Dieva dēļ, nē.

—  Pret Barbu?

—     Ar mīlestības pilnu sirdi pret visiem bērniem,— Ležēns teica.— Neparasta sieviete, nudien, monsieur Breken. Viņa uzņēmās ļoti daudz. No cita viedokļa raugoties — kad gan kāds ārsts kā vārna knābis kolēģim acī?

—     Jūs arī esat neparasts cilvēks, metr,— teica Brekens, kuru tas viss bija dziļi ietekmējis.

—      Es zinu,— piekrita resnais advokāts.— Uz veselībām, draudziņ!

Toreiz, izgājuši no laikrakstu karaļa preses nama, mēs ar Ležēnu bijām aizbraukuši uz «Le Monde», kur tobrīd vēl mita Brekens un doktors Volkena kungs. Visu, ko patlaban vajadzēja darīt, Ležēns un Brekens sīki pārsprieda ar mani un Volkenu. Ležēns vairākas reizes runāja pa telefonu. Ap četriem pēcpusdienā advokāts ar Brekenu aizgāja. Brekens paņēma līdzi ceļasomu. Es piezvanīju Sizī Silvestrai uz viņas skaistumkopšanas salonu. Viņa bija drausmīgi uztraukta, jo, protams, arī bija lasījusi avīzes sensāciju.

—  Kas tagad notiks, mon petit choul

—      Esi nu tik labiņa, aizbrauc tūlīt uz māju, sakravā visas Barbas lietas abās ceļasomās un . . .

—  Bet kāpēc tad?

—      Lūdzu, ļauj man izrunāt līdz galam! Un man vienu somu, pilnu ar uzvalkiem, veļu un tā tālāk.

—  Tu iesi no manis projām?— iebrēcās mazā Sizī.

—  Cst! Saņemies!

—     Piedod . . . bet. . . bet, ja tu ej no manis prom, tas ir tik šausmīgi . . .

—      Es tak nemaz neeju no tevis prom. Tikai uz brītiņu. Kur tu esi?

—  Te, kantorī.

—  Vai tevi kāds var dzirdēt?

—  Nē.

—     Labi. Klausies: Barbai jātiek ārā no Parīzes. Reportieru dēļ. Man jālido ar viņu projām. Uz ātrāko.

—  Uz kurieni?

—      Uz Vāciju. Viņu pārvedīs uz citu klīniku. Nirnbergā. Kāda ārste lidos līdzi.— Tik viegli, redzat, tiesneša kungs,

cilvēkam pasprūk neapdomāts vārds. Tikai vienu mirkli i's biju aizmirsis piesardzību.

—  Ārste? Kāda ārste?— brēca Sizi.

—  Tā, kura līdz šim viņu dziedināja.

—  Kā tad tā pēkšņi būs Vācijā?

—  Viņa ir vāciete un strādā par ārsti Nirnbergā.

—  Manuprāt, viņa strādā Seņtbernadetē.

—  Tur arī. Bet patiesībā . . .

—      Saprotu. Tu ar viņu guli, jā? Jau no paša sākuma, vai ne? Tāpēc tu sacīji, ka nevari palikt pie manis, ko? Kā to draņķi sauc?

—  Sizī, lūdzu!

—  Skaidrs, ka tu guli ar viņu!

—  Nē, to es nedaru!

—  Dari gan!

—  Nē!

—  Es gribu zināt, kā to draņķi sauc!

—  Tas nav svarīgi.

—     Aha! Jauki, nav. Gan es dabūšu zināt. Apprasīšos Sentbernadetē. . .

Tas nu kļuva gauži bīstami.

Tiesneša kungs, lai īsumā atstāstītu garu sarunu, teikšu, ka pēc neskaitāmiem mīlas un citādiem zvērestiem man izdevās Sizī nomierināt tiktāl, ka viņa atmeta nodomu urķēties Sentbernadetē. Virsroku es guvu tad, kad man iešāvās prātā pasacīt:—Neesi taču muļķe! Lielākā daļa manu lietu tak paliek pie tevis! Un es rīt ari būšu atkal pie tevis!

—  Tam es neticu! Tu vairs neatgriezīsies!

—      Es zvēru, ka atgriezīšos. No Holivudas jau lido šurp visi jeņķi. Es gluži vienkārši esmu spiests būt rīt atkal Parīzē!

Nabaga skaistā, nevarīgā Sizī! Ne mazākās pašpaļāvības. Turklāt tik lietpratīga maza netiklīte. Dīvaini.— Ticu, no jeņķiem tev bikses pilnas,— viņa sacīja apmāktā balsī.— Par mani tev nav ne silts, ne auksts. Bet, ja jau jeņķi brauc uz Parīzi, tad tu arī būsi klāt, to es ticu. Kurp lai Sūtu ceļasomas?

—  Chйrie, es tevi mīlu.

—      Es tak arī tevi mīlu! Vai tu domā, ka es citādi tā uztrauktos? Kurp lai sūtu ceļasomas?

Es pateicu Sizī, kurp sūtīt.

Vēl bija gaišs, kad Brekens ar Ležēnu taksometrā sasniedza Sentbernadetes slimnīcu.

—  Merde alors,— izgrūda taksometra šoferis,— kas tad te iet vaļā?

Kā Brekens vēlāk stāstīja, tur patiešām izskatījies briesmīgi. Abās ielas pusēs stāvējušas mašīnas, vietām divas blakus. Parastā satiksme gandrīz vai netikusi uz priekšu. Vīri ādas jakās, ar kažokādu oderētos mēteļos vai biezos džemperos vai nu kvernējuši sēdekļos, vai stāvējuši uz ielas, atspiedušies pret savām mašīnām. Ļoti daudziem bijuši fotoaparāti.— Sensāciju mednieki, ko?— noprasījis šoferis.

—  Tā šķiet,— atteicis Ležēns.

—  Ko tad viņi grib?

—  Nav ne jausmas.

—  Ak tu tētīt!— šis taksometra šoferis bijis no lēnajiem. Ne tikai braukšanā.— Es tak lasīju, ka šonakt te notikusi plūkšanās starp Moranas kavalieri un kādu reportieri.

—  Patiešām?

—  Nu, vai ta jūs to neesat lasījis?

—  Nē,— Ležēns sacījis.— Lūdzu, iebrauciet mašīnu pirmajā pagalmā un apstājieties pie kakla —ausu —deguna slimību nodaļas.

—  Vai jūs smejaties, vai,— šoferis teicis.— Diemžēl es tālāk netieku. Tur pāri pretī ir ieeja.

Brekens samaksājis un tad, sekodams Ležēnam, izkāpis no mašīnas. Abus skaļi aizskāruši ar vārdiem un fotografējuši. Reportieri gribējuši zināt, kas šeit esot darāms Brekenam, kas šeit esot darāms slavenajam Ležēnam, kur esot es. Brekens neko neatbildējis. Viņš sekojis Ležēnam, kas, milzīgs kā auns, stūmies caur žurnālistu pūli. Pie klīnikas ieejas stāvējuši divi policisti. Viņi ar visai mērenām sekmēm pūlējušies atbrīvot ceļu Brekenam un Ležēnam. Beidzot abi iekļuvuši iekšā.

Viņiem pienācis klāt kāds jauns ārsts.

—  Vai monsieur Brekens un monsieur Ležēns?

—  Jā,— nopīkstējis resnis.— Jūs esat doktors Rivjērs, mēs runājām ar jums pa telefonu, pazīstu jūsu balsi. Vai viss gatavs?

—  Viss gatavs,— teicis jaunais ārsts. Viņš pievedis abus apmeklētājus pie kādas istabas pa labi no ieejas. Istabā stāvējuši doktors Sigrans un Ruta. Uz grīdas Brekens

ieraudzījis nestuves un uz tām — piesprādzētu zem segām Klarisu. Seja viņai vēl bijusi brīva, i — Cau, Klarisa,— uzsaucis Brekens.

Bāla un apņēmīga, viņa pamājusi ar galvu.

—  Klausieties,— sacījis Sigrans,— tagad tam jārisinās atri, citādi mums būs nepatikšanas.

—  Ja jūs esat gatavi, tad mēs jo vairāk,— Ležēns teicis. Sigrans piegājis pie sienas tālruņa un īsi kaut ko pateicis.

Ātrā palīdzība patlaban piebrauc,— viņš pēc tam sacījis.— Tūlīt nāks nesēji.

—  Paldies, monsieur doktor,— teicis Brekens. Tad viņš notupies ceļos pie Klarisas.— Paldies arī jums, Klarisa. Tagad jūs diemžēl kādu brīdi neko neredzēsit.— Viņš aplūkojis segu, kas bijusi atlocīta, lai neapklātu seju, un pagriezies pret Sigranu.— Vai viņai būs pietiekami gaisa?— Sigrans palocījis galvu, arī nometies ceļos un parādījis vairākas iegrieztas spraugas segas augšmalā. Tad viņš piestiprinājis segu, tā ka tā apklājusi Klarisas seju. Ienākuši divi nesēji, ne vārda neteikdami, pacēluši nestuves un devušies atkal uz durvīm. Brekens un Ležēns sekojuši. Advokāts vēl paklanījies Rutai un Sigranam.

—  Vissirsnīgākais paldies.

Ne Ruta, ne Sigrans neatbildējuši.

Nu jā, un tad nu gājis pa īstam vaļā. Pie klīnikas ieejas stāvējusi liela ātrās palīdzības mašīna. Pēkšņi uzradušies pieci policisti — tiem piebiedrojušies abi iepriekšējie. Viņi spieduši atpakaļ reportierus, laizdami darbā stekus un kājas, jo sensāciju mednieki brāzušies uz priekšu kā traki. Brekens vēlāk man sacīja, ka tādu rēkoņu un lamāšanos neesot piedzīvojis vēl nevienā Silvijas pirmizrādē. Kāds pārākais gudrinieks mēģinājis noraut segu Klarisai no galvas. Brekens pacēlis kāju, un reportieris jauki dabūjis pa īsto vietu. Tā viņš ar palicis sēžam uz ietves.

Kamēr joprojām knikšķējuši fotoaparāti, kamēr sanitāri iecēluši nestuves mašīnā, daudzi reportieri jau metušies pie saviem vāģiem. Pēdējie ātrās palīdzības mašīnā ielēkuši Ležēns un Brekens. Sirēna iegaudojusies, sākusi mirgot zilā uguntiņa. Šoferis uzspiedis uz gāzes pedāļa, un mašīna sakustējusies.

Ārā uz. ielas! Pa aizmugures lodziņu Brekens redzējis, kā reportieri iekāpj savos vāģos un tie sāk kustēties.

Piecas minūtes vēlāk Sarkanā Krusta mašīnu pavadījis milzīgs konvojs.

—  Voilа,— teicis tauku klucis Ležēns. Un izvilcis no kabatas šokolādes plāksnīti.— Ar riekstiem,— viņš sacījis.

26

Ātrās palīdzības mašīna devusies uz Buržē, mazāko no abām Parīzes lidostām. Tā uzbraukusi uz lidlauka, kur blakus dažām parastajām satiksmes lidmašīnām stāvējuši divi īpaši noīrēti lidaparāti. Nestuves visai ceremoniāli novietotas vienā no tiem.

Pa to laiku bijusi klāt arī reportieru banda, Ležēns uzdevis ar nestuvju ienešanu mazliet pagaidīt. Nu bijis satumsis. Stundas ceturksni elektronlampu zibšņi padarījuši lidlauku īrētās mašīnas priekšā gaišu kā dienā.

Advokāts bijis sagatavojis visu patiešām lieliski. Lidmašīnas apkalpe — trīs vīri — ieradušies tikai tad, kad nestuves jau atradušās salonā. Viņi labprāt pastāstījuši ikvienam reportierim, kas gribējis klausīties, ka monsieur Brekens noīrējis viņu mašīnu lidojumam uz Madridi. Pēc tam — Ležēns tagad ir nedomājis steigties — neskaitāmi reportieri aizdrāzušies uz pastkantora telefona automātiem un pavēstījuši dzirdēto savām avīzēm, aģentūrām vai kolēģiem Madridē, citi pa to laiku uzzinājuši, ka — ak zili brīnumi!— viena no pārējām lidmašīnām vēl noīrējama. (Ležēns speciāli licis šo mašīnu turēt gatavībā — tās apkalpe, starp citu, bijusi visai nerunīga.) Tā nu galu galā aizlidojušas divas lidmašīnas — vienā Klarisa, Ležēns un Brekens, otra — pilna ar reportieriem. Brekens man stāstīja, ka viņi šai lidojumā ar Klarisu iekārtojušies pēc iespējas omulīgāk. Izņēmuši vienu krēsla sānu atzveltni, lai resnais Ležēns varētu sēdēt. Klarisu viņi atsprādzējuši no nestuvēm un kavējuši laiku kauliņu spēlē, kas tā patīk francūžiem, proti, to sauc «Četrsimt divdesmit viens». Viņi maķenīt arī iedzēruši, un virs Pirenejiem, kur visas mašīnas allažiņ sāk pretīgi drebēt un vibrēt (jo tur, kā man desmitiem reižu skaidrots, esot zināmas turbulences, es to nekad neesmu sapratis), tātad virs Pirenejiem Klarisai kļuvis ļoti slikti, bijis vajadzīgs vesels lērums turzu, un beidzot viņa atkal gulējusi uz nestuvēm, turpretī Brekens ar Ležēnu spēlējuši «Četrsimt divdesmit vienu» tālāk vieni paši — to var spēlēt arī divatā.

No radiobākām, kas vadījušas lidojumu, piloti uzzinājuši, ka otra īrētā lidmašīna apsteigusi viņus un nolaidišoties Barahasā pirmā.

—  Ja var, lidojiet vēl drusku lēnāk,— Ležēns palūdzis otro pilotu, kad tas atnesis viņam ziņojumu,— lai šiem kungiem pietiek laika pa īstam sagatavoties.

Kad Brekena mašīna sākusi ripot pa zemi, tiesneša kungs, viņi bijuši sagatavojušies uz Ūsiņu! Līdz ar otrās lidmašīnas reportieriem ieradies vesels bars korespondentu no Madrides, un visi ielenkuši Brekena mašīnu, un tad atvērusies lūka un divi apkalpes vīri nostiepuši nestuves pa trapu lejā, bet pa lidostas priekšlauku tai pašā laikā piebraucis slimnīcas auto.

Sākušies atkal kumēdiņi ar fotografēšanu. Ležēns gājis cieši pa pēdām vīriem, kas stiepuši nestuves, un, kad tie nokāpuši lejā, piegājis pie nestuvēm, tik neveikli vēzēdams rokas, ka galvgalā atbīdījis atpakaļ segu.

Elektronlampu zibšņi saplūduši vienā trakā uguns jūklī — pēc tam iestājies nāves klusums. Visi aptvēruši, ka uz nestuvēm guļ nevis Silvija Morana un arī ne Barba, bet gan bērnumeita Klarisa Geiringere. Daudzi pazina viņu pēc izskata. Daudzi nepazina. Taču nevienam nebija ne mazāko šaubu, ka gulētāja nav nedz Silvija, nedz Barbīte.

Vispārējā klusumā atskanējusi Ležēna balss (viņš runājis angliski):—Lai jūs, kungi, informētu, es pateikšu, ka šo dāmu sauc Klarisa Geiringere un ka viņa jau krietni sen ir Barbaras Moranas aukle. Pirms vairākām dienām viņa tika ievietota Sentbernadetes slimnīcā Parīzē — viņai konstatēja draudīgus simptomus deguna un rīkles apvidū.— Kamēr Klarisu novietojuši spāņu ātrās palīdzības mašīnā, Ležēns savā einuha balsī turpinājis:—Ārsti diagnosticēja liquorrhoe — smadzeņu šķidruma izplūšanu deguna un smadzeņu starpsienas bojājumu pēc. Tādos gadījumos vienmēr pastāv ļoti lieli smadzeņu infekcijas draudi. Parīzes ārsti tāpēc prasīja steidzamu operāciju. Lai izvairītos no jebkura riska, monsieur Kavens — jūs zināt, ka madame Moranai ir atvaļinājums, bet jūs varbūt vēl nezināt, ka tagad, pēc mademoiselle Klarisas saslimšanas, mūsu mazā, mīļā Barbīte piebiedrojusies savai māmiņai,— monsieur Kavens tātad lūdzis Sentbernadetes ārstus nosaukt viņam vislielāko speciālistu šai jomā. Tas ir profesors Ariass Salmerons. Viņa klīnika te, Madridē, ir pasaulslavena. Tagad mēs vedīsim

mademoiselle Geiringeri pie profesora Salmerona. Ļoti pateicos par uzmanību, kungi.

—      Ko nozīmē «mēs»?— iekliedzies kāds reportieris.

—  Ko jūs te darāt? Kāpēc nav atlidojis misters Kavens viens pats vai kopā ar kādu ārstu?

—  Misters Kavens ir man ļoti sens un ļoti labs draugs. Viņš Madridi nepazīst. Iespējams, ka te vajadzēs kārtot zināmas formalitātes.

—  Un kāpēc jūs nepastāstījāt mums to visu Parīzē?— aurojis cits reportieris.

—  Tāpēc, ka neviens no jums man to nejautāja,— atteicis Ležēns, iekāpdams aiz Brekena ātrās palīdzības mašīnā. Viņš aizvēris aiz sevis durvis.

—  Brauciet nu, bet ātri,— viņš spāniski uzsaucis šoferim.— Prom no šejienes! Te tūlīt ies vaļā!

Es jau attēloju, kas tūdaļ gāja vaļā, tiesneša kungs . . .

Kamēr visi reportieri savā īrētajā lidmašīnā lidoja aiz Klarisas transportlīdzekļa uz Madridi, tikmēr Barbīti, īpaši nodrošinot pārvešanai, iemidzināja un ātrās palīdzības mašīnā Rutas pavadībā nogādāja no Sentbernadetes slimnīcas uz Orlī lidostu, kur es gaidīju pie Silvijas Superviena-vienpadsmit trapa. Mana un Barbas bagāža jau atradās reaktīvajā lidmašīnā. Paklausīdama manam lūgumam, Sizī bija likusi to atvest uz Orlī. Viens no abiem vīriem, kas bija atgādājuši ceļasomas, nodeva kapteinim man adresētu vēstuli. Es biju te ieradies jau stundu pirms ambulances mašīnas atbraukšanas un nu izlasīju Sizī rakstu rindas: «Lūdzu, atgriezies. Es darīšu visu, ko tu gribēsi, tikai atgriezies, lūdzu. Sizī.»

27

Iepazīsimies, es esmu Nerons.

Jūs jau droši vien esat par mani dzirdējuši. Es biju ķeizars senajā Romā. Taču daudz labāk man patika būt sacīkšu braucējam, aktierim un dziedonim. Es nonāvēju savu māti un piespiedu savu skolotāju Seneku izdarīt pašnāvību. Es aizdedzināju Romu un liku uzstādīt savā dārzā dzīvas lāpas — proti, degošus kristiešus. Tā bija visai trakulīga dzīve — līdz pat manam nelāgajam galam sešdesmit astotajā gadā pēc Kristus. Ja jūs mans stāsts

interesē, pasakiet ārstei Reinhardes kundzei — slimnīcas bibliotēkā par mani ir baigi labā grāmata.

Sešdesmit astotajā gadā pēc Kristus, es nodomāju. To es nebūtu zinājis.

Sie vārdi, uzrakstīti lieliem, sarkaniem burtiem uz iesaiņojamā papīra loksnes, bija lasāmi pie sienas Sofijas bērnu slimnīcas vestibilā Nirnbergā. Lai kas šo plakātu bija zīmējis, Nerona bronzas krūšutēla galva laikam bija izgriezta no kāda prospekta un uzlīmēta uz papīra. Vārdi, ko es nupat izlasīju, lielā burbulī nāca ārā no šīs izgrieztās galvas mutes. Visai iespaidīgais plakāts piesaistīja uzmanību.

Sajā brīdī — divdesmit vienos četrdesmit piecās minūtēs — vestibilā līdz ar mani atradās tikai divi cilvēki: dežurējošais šveicars pie sava bīdāmā lodziņa un vidēja auguma cilvēks, ģērbies zilā ziemas mētelī. Sis cilvēks, tāpat kā es, valkāja brilles. Viņš izskatījās nomākts.

Mēs, kā paredzēts, bijām piezemējušies Nirnbergā, mūs sagaidīja Sofijas slimnīcas mašīna, un Barba ar vislielāko piesardzību tika pārvietota no Superviena-vienpadsmit ātrās palīdzības mašīnā. Tam par spīti, atmošanās bija nelādzīga. Barbīte atguvās, kolīdz bija pārnesta uz automašīnu. Viņa atradās pilnīgā apjukumā. Viņai bija bail, un sāpes jau atsākās, kamēr mašīna drāzās pa Moshofas maģistrāli un Johana Sperla ielu uz plato Erlangenas ielu, kura tad gandrīz tiešā virzienā uz dienvidiem aizved līdz pilsētas centram (Nirnbergas lidosta atrodas uz ziemeļiem no pilsētas).

Ruta ar kādu jaunu slimnīcas ārstu, kurš bija atbraucis ātrās palīdzības mašīnā, ņēmās ap bērnu, kas drudžaini mētāja rokas un kājas.

—  Reakcija pēc lidojuma,— Ruta, pagriezusi galvu sānis, pār plecu paskaidroja man.

Barba kliedza. Mašīnas sirēna gaudoja.

Erlangenas iela, pa kuru mēs brāzāmies, pārmainīja nosaukumu un kļuva par Būhenas ielu, es redzēju uzrakstu.

Barbīte tik kliedza un kliedza, un kliedza.

—  Ātrāk!— Ruta pa mazu lodziņu pateica šoferim. Tas līdz galam nospieda gāzes pedāli. Mašīna šāvās uz priekšu garām sarkanām ugunīm un pāri krustojumiem.

Es vēl nekad nebiju bijis Nirnbergā. Svētā Jāņa rajonā (Ruta man paskaidroja, kur mēs atrodamies) mašīna,

nogriezdamās citās ielās, sasvērās uz diviem riteņiem. Tad bija klāt slimnīca. Mašina apturēja pagalmā. Sķi1,a, ka es Rutai vairs neeksistēju. Viņa rūpējās vienīgi par Barbu, kuru līdz ar nestuvēm novietoja uz operāciju ratiņiem un aizripināja projām — iekšā klīnikā. Es gribēju sekot. Jaunais ārsts mani atturēja.

—  Jūs nevarat nākt līdzi, Nortona kungs.

—  Kas to saka?

—  Es. Tas, kas mums tagad jādara ar bērnu, lai pēc šīs piepūles saglabātu tam dzīvību, ir. . . tas mums jādara vieniem. Lūdzu, izejiet ārā no pagalma, ieejiet galvenajā vestibilā un gaidiet tur. Tikko ārste Reinhardes kundze varēs, viņa atnāks pie jums. Lūdzu!

Tā nu es darīju, ko viņš lika. Nirnbergā bija stipri auksts un debesis pavisam skaidras. Es izgāju ārā no pagalma, apmetu loku ap klīniku un nokļuvu ieejas vestibilā, kur pateicu šveicaram, ka gaidu ārsti Reinhardes kundzi. Viņš aizņemts izklaidīgi pamāja ar galvu, kārtodams albumā pastmarkas.

Es apsēdos, aplūkoju dīvaino Nerona plakātu un pamanīju kluso viru vestibila otrā galā. Sēdēju tur vairāk nekā stundu un domāju, ka Barbītei varbūt šai stundā jāmirst vai arī viņa jau mirusi. Nē, es nospriedu, ja viņa būtu mirusi, Ruta tūlīt atnāktu pie manis.

—. . . Norton!

Es pacēlu acis.

Runātājs bija šveicars. Viņš turēja rokā telefona klausuli.

—  Kas ir?

—  Jūs taču esat Nortona kungs!

—  Jā, un tad?— Ja tā ies tālāk un es nevarēšu vienreiz, kaut vienu vienīgu reizi kārtīgi izgulēties, es drīz vien kritīšu no kājām, to es manīju.

—  Pie telefona!— Vai nu šis šveicars bija pārāk slinks, lai izrunātu pilnus teikumus, vai arī es — pārāk noguris, lai saprastu.

—  Mani?

—  Nu jā tak!

—  Kas prasa?

—  Ak Jēziņ, es tak nezinu! Centrāle prasa, vai jūs te esot. Centrāle saka, vajagot būt. Un esat jau arī. Vai nāksit vai nenāksit?

Klusais cilvēks vestibila otrā galā nopietni palūkojās mani. Es piecēlos. Kad pienācu pie šveicara lodziņa, viņš pastiepa man klausuli.

—  Vai telefona būdiņas te nav?

—     Nevaru sarunu vēlreiz pārslēgt,— teica šveicars. Uz galda viņš bija izlicis veselu lērumu skaistu mārku. Es redzēju, ka tie ir Monako pastmarku tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā un tūkstoš deviņsimt septiņdesmitā gada pilni izlaidumi. Arī tas vēl. Paņēmu klausuli un atbalstīju elkoni uz šaurās koka palodzes.

—  Hallo?

—     Ko nozīmē «hallo»? Vai tevi sauc «Hallo»?— Brekens!

—  Kas ir?

—     Džo ir Parīzē. Ar saviem ļaudīm. «Le Monde» viesnīcā. Viņš grib ar mums nekavējoties runāt.

—  Džo var manis dēļ. . .

—     Turi muti. Vai tu domā, ka man tas ir nez kāds jaukums? Man arī jau šonakt jālido atpakaļ. Ar Ležēnu.

—  Kur tu īsti esi?

—  Madridē. Te viss gāja kā smērēts. Un tev?

—  Es lidošu rīt. Man jāizguļas.

—     Tu lidosi jau šonakt! Tāpat kā mēs. Rīt ap astoņiem mums jābūt pie Džo!

—  Ap. . . cikos?

—  Astoņos, tukšpauri. Kā tev tur klājas, es gribu zināt.

—  Nav ne jausmas. Gaidu te jau veselu mūžību.

—  Varbūt mazajai ir ļoti slikti?

—  Laikam gan. Es palikšu te.

—     Tu būsi astoņos no rīta «Le Monde»] Kaut arī mazā būtu beigta! Džo ir drausmīgā garastāvoklī, vari man ticēt, brāl!

—  Džo manis dēļ var. . .

—  Tu atkārtojies. Rīt ap astoņiem!

Es neteicu neko, gluži vienkārši pastiepu šveicaram klausuli, un viņš to nolika. Atspiedu galvu rokās. Nē, nē, nē, to neviens lopiņš nespēj izturēt, tas. . .

—  Nortona kungs!

Es apgriezos. Manā priekšā stāvēja Ruta. Viņa bija ģērbusies ārstu baltajā uzsvārcī, zem acīm viņai atkal bija dziļie, tumšie noguruma loki.

—  Kas. . . ak. . . ārstes kundze. . . Kā viņai klājas?

—     Neklājas labi.— Ruta aizvilka mani projām no šveicara lodziņa.— Lidojums prasījis pārāk lielu piepūli.

—  Man jābrauc atpakaļ, ārstes kundze,— es sacīju

—  Jau šonakt. Rīt agri pulksten astoņos man jābūt Parīzē. Man tikko zvanīja.

Pirms Ruta paspēja atbildēt, man blakus kāda bērna balstiņa noprasīja: — Kas tu esi?

Es palūkojos sānis. Tur stāvēja gadu desmit vecs puisēns ar melniem matiem un lielām, degošām, melnām acīm. Pār pidžamu viņš bija uzvilcis rīta svārkus un kājās apāvis čības.

—  Semmij! Ko tu te dari?— Ruta izbijusies vaicāja.

—  Kāpēc tu jau sen neesi gultā?

Puisēns, ko sauca par Semmiju, nepievērsa viņai uzmanību. Viņš lūkojās manī un teica: — Es redzu, tu man negribi teikt, kas esi. Es tev pateikšu, kas es esmu. Es esmu Malehamavics.

—     Tu esi. . .— es iesāku, bet mani pārtrauca medmāsa, kas bija pieskrējusi klāt.

—     Semmij! Es tevi meklēju pa visām malām! Tu taču zini, ka naktī nedrīksti celties augšā!

—  Jūs arī to zināt, māsa Leonora,— Ruta viņai sacīja.

—  Un jūs zināt arī, ka Semmijs jau bieži cēlies augšā un ka tāpēc viņš īpaši jāuzmana. Viņš guļ jūsu nodaļā. Kā viņš varēja atkal izmukt?

—     Kā lai es uzmanu trīsdesmit bērnus, no kuriem divdesmit ir nemierīgi? Mūsu personālpadome jau sen pieprasījusi otru nakts māsu.

—     Ir jau labi. Aizvediet tagad Semmiju atkal atpakaļ. Ej rātni, Semmij, ar labu nakti.— Ruta uzsmaidīja puisēnam un noglaudīja viņam galvu.— Salom!

—     Salom,— atbildēja mazais. Viņš ļāva, lai māsa ved viņu projām, vēlreiz atskatījās un teica man:—Es esmu

^ Malehamavics. Tu saprati, vai ne?

—     Sapratu,— es mulsi atteicu. Mazais puisēns lidz ar māsu nozuda.

—     Vai viņu patiešām sauc Malehamavics?— es vaicāju Rutai.

—  Nē.

—  Bet. . .

—     Viņš ir ļoti slims, Nortona kungs. Viņš visu laiku apgalvo, ka esot Malehamavics. Tas ir ebreju dialekta izteiciens.

—  Un ko tas nozīmē?

—     Tas nozīmē—«Nāves eņģelis»,— Ruta paskaidroja un tūlīt turpināja:—Kāpēc jums jābrauc projām? Tā

taču nevar! Es taču paņemu līdzi no Parīzes visus medicīniskos atzinumus, jūsu pilnvaru un fiktīvos pamatojumus. . . Es panākšu, lai bērna īsto vārdu neuzzinātu. . . un jūsu arī. . . bet jūs taču nevarat tagad atstāt Barbīti vienu!

—  Man tas jādara.

—  Kas to saka?

—      Ieradušies bosi no Holivudas. Rīt notiks plaša apspriede. Viņi pieprasa, lai es būtu klāt.

—  Un bērns paliks te? Un jūs paliksit Parīzē?

—  Jā. Nē. Jā. Nē. Ak Dievs, to es vēl nezinu!

—  Nortona kungs, jūs kliedzat te pilnīgi nevietā.

—     Piedodiet. . . Es negribēju kliegt. . . Es tikai. . . Man ir slikti. . . Es nemaz neesmu gulējis. . .

—  Es arī ne, Nortona kungs.

—  Atvainojiet,— es sacīju.— Nervi. Tikai nervi.

Viņa pamāja ar galvu.

—      Ir jau labi, Nortona kungs. Katram jādara, kas vajadzīgs. Bet jūs atgriezīsities — cik drīz vien iespējams.

Es saviebu seju smaidā.

—     Cik drīz vien iespējams, protams. Es. . .— man gandrīz aizrāvās balss,—. . . es taču mīlu Barbīti, vai ne? Un man. . .— es atkal ķēmigi pasmaidīju,—. . . un man gribētos jums arī vēl palūgt tur to grāmatu.

—     Kādu grāmatu? — Viņa palūkojās uz sienu, kam es biju pievērsis skatienu, un ieraudzīja plakātu.— Ak tā!— Viņa palocīja galvu.— Jā, tādēļ jums arī jāatgriežas. Patiesībā tieši tādēļ, Nortona kungs.

—  Kāpēc tieši tādēļ?

—     Vai vēl atceraties, ko jums stāstīju lidojuma laikā par šo nedziedināmi slimo zēnu, kurš te pie mums ārstējas, par Timu?— Biju spiests atbalstīties pret sienu, citādi būtu nogāzies zemē.— Un vai jūs atceraties visu, ko viņš man teica? Ka es esot te tikpat daudz viņa un citu slimo bērnu dēļ kā sevis pašas dēļ?

Es pamāju.

—     Jums jāiepazīstas ar Timu. Viņš varēs pastāstīt par visu, kas jums jāpārdzīvo, vairāk un labāk nekā jebkurš no mums, ārstiem, Nortona kungs, viņš varēs. . .

—  Nē,— atskanēja kāda vīrieša balss.

Ruta apsviedās apkārt. Vīrs ar nomākto seju, kurš bija sēdējis vestibilā, paklanījās.

—  Labvakar, ārstes kundze.

—  Labvakar, mācītāja kungs,— teica Ruta.— Ko nozīmē «nē»?

—  Tas nozīmē,— nopietnais cilvēks klusi sacīja,— ka mūsu Tims vairs nevienam nevarēs kaut ko paskaidrot labāk nekā ārsts, nekā es, nekā citi.

—  Kā tā . . . kas ir . . . vai Tims . . .— Pirmo reizi es redzēju Rutas sejā šausmas.

Nopietnais cilvēks pamāja ar galvu.

—  Tims ir miris, ārstes kundze.

28

—  Es negribētu būt jūsu vietā,— nikni sacīju mācītājam.

—  Ja, ir taisnība, ka zem šīs nastas smaguma cilvēks bieži vien gandrīz sabrūk,— viņš klusu noteica.

—  Kāpēc?— es jautāju.— Kāpēc, mācītāja kungs, jūsu žēlīgais debesu tēvs pieļauj tik drausmīgu nelaimi? Nerunāsim par badu, kariem, mēra epidēmijām un sērgām. Kāpēc, mācītāja kungs, jūsu žēlīgais debesu tēvs vispār pieļauj, ka rodas simtiem tūkstošu un arvien vairāk un vairāk cilvēciņu ar smadzeņu traumām, spastiķu, mongoloīdo, paralītiķu, lallinātāju un kretīnu, kas nevar nedz nomirt, nedz dzīvot? Kāpēc, mācītāja kungs, kāpēc Dievs savā visuvarenībā izvēlas šim sodam pie visa cita vēl arī bērnus? Svētajos rakstos Dievs ir trejāds: proti, visuzinošs, visvarens un visžēlīgs. Lūdzu, nepārtrauciet mani! Ar svētajiem rakstiem kaut kas nevar būt kārtībā. Jo, ja jūs atļaujat man izteikties, jūsu žēlīgajam debesu tēvam var piemist tikai divas, lielākais, divas, no šīm trim īpašībām, ko es minēju. Vai nu viņš ir visuzinošs un visžēlīgs. Tādā gadījumā viņš nevar būt visvarens — citādi viņam vajadzētu aizkavēt šādu postu. Vai arī viņš ir visžēlīgs un visvarens. Tad viņš nevar būt visuzinošs — citādi viņam vajadzētu aizkavēt šādu postu. Vai atkal jūsu mīļais Dievs ir visuzinošs un visvarens. Tad, svētās debesis, viņš nevar būt visžēlīgs, ja pieļauj kaut ko tādu! Kā tad nu ir, mācītāja kungs?

To es teicu piecas minūtes pēc tam, kad šis jaunais mācītājs — viņu sauca Hirtmanis, Ernsts Hirtmanis, viņš bija protestants, un viņa darbības jomā ietilpa arī Sofijas slimnīcas apkope —, kad mācītājs Ernsts Hirtmanis bija pateicis Rutai, ka mazais Tims esot miris. Mazais Tims

bija nomiris pirms trim stundām, Hirtmanis vēl atradies slimnīcā un palicis pie bērna līdz nāves brīdim. Pēc tam viņš mēģinājis sazvanīt vecākus. Tims bija turīga rūpnieka dēls. Vecāki bijuši aizbraukuši viesībās, un saimniecības vadītāja nemācējusi pateikt, uz kurieni. Hirtmanis uzdevis saimniecības vadītājai, lai tā pasaka vecākiem, kad tie atgriezīsies, ka dēls miris, un paziņo, ka viņi var tūlīt doties uz Sofijas slimnīcu, kaut arī viņi pārrastos septiņos no rīta,— Hirtmanis sacījis, ka viņš tik un tā gaidīšot.

Rutu aizsauca pie Barbas. Nakts ārstam vajadzēja viņas palidzību. Barbītes stāvoklis bija vēl pasliktinājies. Ruta aizsteidzās — un es apsēdos uz sola blakus mācītājam tukšajā vestibilā iepretī Nerona plakātam, kura radītājs vairs nebija dzīvajo vidū. Mēs sēdējām krietnā attālumā no nakts šveicara, kas pilnīgi vienaldzīgs pret apkārtni darbojās ar pastmarkām.

Mācītājs Ernsts Hirtmanis bija vīrs, kas runāja lēni un mierīgi; varēja redzēt, ka viņš apsver ik vārdu. Bieži viņš iegrozīja labāk brilles. Uz manu uzbrukumu mācītājs Hirtmanis atbildēja tā:—Tas, ko jūs apsūdzēdams te sacījāt, Nortona kungs, nav nekas jauns. Tas ir tā saucamais «izslēgšanas jautājums». Un man jums jāteic pretī: tas pēc Bībeles nav pierādāms!

—  Ir gan!

—  Nē,— viņš rāmi atteica.— Ticiet man, Nortona kungs. Te es orientējos labāk. Tas ir mans amats. «Izslēgšanas jautājums» nav ekseģētisks, tas ir spekulatīvs1 . Bet tieši no spekulatīvas filozofēšanas tik ļaunā gadījumā vajadzētu vairīties. Kaut ko loģisku jums te nevarēs piedāvāt neviens mācītājs pasaulē. Nevienā aprēķinā ciešanas loģiski nedalās bez atlikuma! Tam par spīti, manā uztverē niknākā apsūdzība pret Dievu ir dievbijīgāka nekā kultam raksturīgā rutinētā vainu apslēpšana. Dievs kā apsūdzētais, Nortona kungs,— tas ir kristīgās ticības temats!

Es palūkojos viņā.

Viņš man nopietni lūkojās pretī.

Es to neizturēju un pār viņa plecu pavēros plakātā. Iepazīsimies, es esmu Nerons . . .

1 Eksegēlisks — izskaidrojošs; spekulatīvs uz abstraktu, teorētisku domāšanu pamatots.

Hirtmanis turpināja: — Tas, ko jūs, Nortona kungs, tikko sacījāt par Dieva trim īpašībām, attiecināms uz dievišķo īpašību sholastisko aprakstu. Tā arī tiešām — par nelaimi!— teoloģija gadsimtiem ilgi mācījusi. Bet tas nesaskan ar Bībeli!— Viņš satvēra manu plecu un piespieda mani pagriezt galvu.— Piedodiet, Nortona kungs, bet, kad es ar jums runāju, man gribētos redzēt jūsu seju,— viņš laipni teica.

—  Piedodiet jūs, mācītāja kungs.

—  Un šajā mirklī es ar jums, protams, runāju citādi, nekā vēlāk runāšu ar Tima vecākiem, un ari ne tā, kā runāju ar tāda bērna vecākiem, kas ir zemnieki vai amatnieki. Es runāju ar katru cilvēku tā, lai viņš mani varētu saprast. Jūs taču varat mani saprast?— Es pamāju.

—  Nu, es teicu, tas nesaskan ar Bībeli. Vecajā derībā ir runa par Dievu gan kā pārlādošu, mīlošu, centīguJaūtni, gan ari kā par sodītāju un atriebēju, proti, par antropomorfo Dievu Jahvi. Jūs nekur neatradīsit viņa īpašību sistematizējumu, Nortona kungs! Apsūdzība pret viņu ir tikpat skaļa kā viņa slavinājums, pieredze ir gan pozitīva, gan negatīva. Apsūdzība un slavinājums — apmēram tā kā psalmos!

—  Cik interesanti,— es ironiski piezīmēju.

—  Es zinu, jums tas šķiet neinteresanti, jums tas laikam šķiet garlaicīgi,— mācītājs Hirtmanis sacīja.— Jūs gribat dzirdēt atbildi uz savu jautājumu: kāpēc Barbara, kas nekad nav darījusi ļaunu, kāpēc šis nevainīgais bērns ir tik drausmīgā kārtā nokļuvis pavisam tuvu nāvei? Tieši to jūs gribat zināt.

—  Jā,— es piekritu.— To un neko citu.

—  Ikviens tēvs, ko piemeklē tāda nelaime, grib zināt to un neko citu. Un ikviena māte tāpat. Jūs man jautājāt. Es nespēju uz to divos teikumos atbildēt. Taču es gribētu atbildēt un varbūt — varbūt — sniegt jums zināmu mierinājumu. Vai ļausit man runāt un uzklausīsit mani — vai arī gribat mani vienīgi zākāt? Es vienlīdz labi saprastu gan vienu, gan otru. Tātad, ko jūs gribat?

—  Uzklausīt,— es teicu.

—  Paldies,— viņš sacīja un iegrozīja labāk brilles.— Es runāju kā luterāņu teologs. Tātad: Dievu es pazīstu tikai caur Je2'u Kristu. Es zinu tikai par viņa rīcību. Turklāt mani nodarbina cieš&nu problēma. Jēzus ciešanas nebija pašas briesmīgākās ciešanas, lai cik cietsirdīga arī bija viņa nonāvēšana. Pa šo laiku šī cietsirdība ir tūkstošreiz,

jjlCož-

Niint tūkstošreiz, miljonreiz pārspēta. Nacistu koncentrācija,'. nometnēs. Nogalinot sešus miljonus ebreju. Korejā. Vjetnamā . . . Taču Jēzus ciešanās, Nortona kungs, ir runa par viņa dzīves un gribas konsekvenci. Un te, Nortona kungs, Dievs mums parādās bezspēcīgs!…

Ap milzīgo ēku ar tās daudzajiem slimajiem, ciešanu mocītajiem, mirstošajiem bērniem pletās ledussalta, zvaigžņota nakts. Un es sēdēju te, Nirnbergā, uz sola, atkal reiz kaut kur, kaut kur plašajā pasaulē.

—  Man bijuši jāapbeda bērni,— mācītājs Hirtmanis teica,— daudzi bērni — vairums no šī nama. Man pašam ir trīs mazi bērni, Nortona kungs. Jūs man ticēsit, ka «sagatavošanās» šādām bērna bērēm izskatās citāda nekā tad, ja smiltājā gulda astoņdesmit gadu vecu cilvēku.

—  Bērni,— es sacīju.— Paliksim pie bērniem.

—  Katrā ziņā,— viņš teica.— Es esmu apmeklējis šo bērnu vecākus, kas bija apjukuši un nevarīgi,— es pats biju apjucis un nevarīgs . . .— Viņš noņēma brilles, noslaucīja tās, atkal uzlika uz acīm un neskanīgi nočukstēja:— Bet, redzat, tāds nu ir mans amats — un tādu es to mīlu: mēs nevaram, mēs nedrīkstam būt mēmi un bez valodas? Mums jānodod tālāk tas, ko neesam izgudrojuši mēs, tas, kas paaudžu paaudzēm palīdzēs dzīvot un mirt.

—  Un kas tas ir?— es vaicāju.

—   Proti: ja tēze skan, ka tas, kas nācis no mūsu rokas, nav nācis no Dieva rokas un ka Kristus uzvarējis nāvi,— tad tas nozīmē, ka mūsu uzdevums ir dzīvot, dzīvot bez sentimPntplitātPR~Hahiiik.i knpjhā.-ar HetēTiern TadzTvo Kristus. TJn tā var dzīvot cilvēks … Ar to jums nepietiek, vai ne?

—  Nē,— es teicu.— Ar to man nepietiek.

—  Man sakāms vēl kas,— viņš turpināja.— Sī solidaritāte nav nekas tāds, ko kristieši var reklamēt vienīgi par savējo. Ir tik daudz ļaužu, kas saprot, palīdz un cieš līdzi, citu dzinuļu mudināti. Kristieši dzīvo gluži vienkārši tikai saistībā ar Kristu, kurš ļāvis viņiem citam citu iepazīt, padarījis par radiniekiem — kurš saistījis viņus ar savstarpēju pienākumu!

—  Un arī ar to man nepietiek,— es teicu.

—  Ļaujiet man izrunāt līdz galam,— viņš sacīja.— Es domāju tā: cilvēka ciešanas ir uzdevums … kā es gribētu atrast trāpīgāku vārdu! Ciešanas nav kaut kas tāds — es runāju subjektīvi, man ir zināma pieredze —, ko loģiski var iekļaut kādā sistēmā, kādā teoloģijā, kādā ideoloģijā.

^Ciešanas, sāpes—-paša un citu — ir rriūsu cilvēciskas eksistences sflģmžT. Es zinu, tas nav nekāds mierinājums. Taču godīgums te ir svarīgāks nekā balzams. Vārdos un ļoti bieži ari darbos es ciešanu priekšā esmu nevarīgs, un es esmu nevarīgs cietēju priekšā. Es esmu nevarīgs ari paša ciešanās un tomēr saņemu no citiem palīdzību, cik nu viņi spēj man to sniegt!

—  Es negribu . . .

—  Vēl vienu mirkli! Mani nākamie vārdi jums noteikti palīdzēs, par to es esmu pārliecināts! Attiecinot uz Kristu, tas viss nozīmē: viņš ir tas, kas stāvējis klāt cietējiem. Viņš ir tas, kas cieš līdzi un cietis pats. Viņš bijis un ir ar tiem, kas ir bezspēcīgi,— pats būdams bezspēcīgs!

Es pēkšņi kā apburts palūkojos šai nopietnajā cilvēkā.

—  Ikviens mācītājs ir bezspēcīgs,— Hirtmanis sacīja- ,—ļT'vīņam te jādod patentēts atrisinājums. Tomēr es labprāt esmu mācītājs, jo a: t« . ko man mantojumā nodevušas iepriekšējās paaudzes, es varu citiem palīdzēt. Es nevaru piedāvāt teoloģiju, kurā harmoniski iekļautos kāda cilvēka sāpīgais liktenis. Un es arī vairs negribētu būt teologs, ja no šādiem likteņiem rastos teorijas! Bet vienu es varu teikt — daudzos un dažādos izteiksmes veidos atkarībā no tā, kāds ir mans sarunas partneris: ikviens cilvēciskais saprāts apstiprinās, ka nav augšāmcelšanās no miroņiem. Ja nav augšāmcelšanās no miroņiem, tad ari Jēzus nevar būt augšāmcēlies. So loģiku Pāvils risina tālāk: ja Jēzus nav augšāmcēlies, tad mēs, sprediķotāji, esam netīri meļi! Tad visa baznīca ir viens vienīgs milzīgs tautas apmāns! Baznīcas nodokļi — zemē nosviesta nauda! Tad mēs pamatoti prasām: kāda mums istenlbā daļa gar šo klejojošo Galilejas sprediķotāju, kas savus ļaudis uzkūdījis pret farizejisko virsslāni un tāpēc saņemts ciet?

—  Nu, un ko tālāk?

— Tādu bezjēdzības bezdibeni paver Pāvils, kas, starp  citu, kā jūs varbūt zināt, pats bija fiziski kropls! Tikai pilnīgas tumsas fonā var vispār runāt par augšāmcelšanos. Pilnīgas bezcerības fonā skaļi jāuzvilnī priekam — un tas arī uzvilnī!

_ prieks?

- Jā. Jo visiem argumentiem, visām šaubām Pāvils kā laktu pretstata šādu tēzi: «Bet Kristus taču tika uzmodināts no miroņiem!» Kaps bija tukšs, Nortona kungs. Mēs nezinām, vai tas tiešām bija tukšs. Tur nebija klāt fotogrāfa. Tas nav vēsturisks fakts. Un tomēr, Nortona kungs, un tomēr, un es ceru, ka tieši tas ir mierinājums: kā jūs izskaidrojat, kā jebkurš cits izskaidro, ka toreiz arvien vairāk un vairāk ļaužu sāka apgalvot, ka kaps bijis tukšs, ka Kristus augšāmcēlies un atkal dzīvo? Kā jūs izskaidrojat, ka tie paši vīri, kas Jēzus apcietināšanas bridī bija ielīduši visās iespējamās peļu alās, lai viņus tāpat nenotvertu un nenogalinātu, ka tie paši vīri — tā stāsta vēsture — tagad pēkšņi — un gribētos gandrīz sacit starodami — staigāja apkārt un sauca citiem: viņš ir augšāmcēlies! Uzvara, pilnīga uzvara! Pie šiem ļaudīm, pie viņu sprediķiem, pie viņu dzinuļiem mēs varam vēsturiski turēties! Pestītā mocekļa klātbūtne paņēma savā varā arvien vairāk un vairāk cilvēku, viņi saviļņojās, saviļņojās vesela pasaule — tas notika pirms gandrīz divtūkstoš gadiem. Tātad: kas sastop Dievu viņa bezspēcībā, tas ir drošībā! Viņš atsakās no vietas patvertnē, jo ir drošībā! Sis cilvēks Kristus, kam bija taisnība, neuzstāja uz to. Viņš izpleta rokas, lai apkamptu ienaidniekus,— un mira pie krusta. Izsmiets bija Dieva taisnīgums, bet saglabāta viņa uzticība: jo no šī cilvēka nāves dzīvs cēlās augšā uzticības spēks. Tīkls, kurā ļaudis bija sagūstīti, sāka irt. Caur likumu paragrāfu vijumu, caur sastingušām pārliecībām kāds uzlūkoja cilvēkus. Parādījās tas cilvēks, kas tiecās nevis pēc savas taisnības, bet pēc laimes citiem. Vismodernākā raķešu aizsardzības sistēma nepadarīs manus ienaidniekus par maniem draugiem. Tikai tad, kad gaisīs neuzticība, sāksies atbruņošanās. Tā sākas, kad kāds saka: «Tavās rokās es nododu savu garu! . . .» Un vēl: ikvienā apsūdzībā slēpjas cerība, no kuras var izaugt liela uzticība. Tad, kad no apsūdzības cēlāja prasībām pēc laimes, veselības un tiesībām izaug tāda uzticība, sūdzētājs beidzot ir drošībā . . .— Hirtmanis ievilka elpu.— Bet līdz ar to es esmu izslēdzis: pirmkārt, jebkuru ciešanu relativēšanu, tādu kā «Citiem klājas vēl ļaunāk»; otrkārt: jebkuru fatālistisku deklarāciju, tādu kā «Dievs tā gribējis, tas ir pārbaudījums»; treškārt, jebkuru kompensatorisku deklarāciju, tādu kā «Tev tiks atlīdzināts — tur. augšā!» un, beidzot, vismuļķīgāko no visām šīm «deklarācijām», proti, šo: «Ciešanas ir cilvēka vainas sekas.»— Mācītājs Hirtmanis nokāra galvu, atbalstīja to rokās un gandrīz nedzirdami sacīja:— Un tomēr tas ir briesmīgi — katrreiz atkal no jauna.

—  Fil,— salicis rokas uz vēdera un sakrustojis pirkstus, sacīja Džo Gincbērgers, mazs vīriņš, trausls vīriņš, vīriņš ar maigu, labsirdīgu balsi, maigām, labsirdīgām acīm, garām skropstām, baltām ķerainam uzacīm — arī viņa biezie mati bija balti un koptās ūsas tāpat,— mans mīļais Fil, vispirms man savā un visu mūsu vārda no sirds jāpateicas par to, ko jūs šajā briesmīgajā gadījumā līdz šim esat darījis.

Bija sestdiena, 1971. gada 4.decembris, piecas minūtes pāri astoņiem no rīta. (Patiesi, astoņi no rīta! Ārā bija vēl tumšs, te, Džo apartamentā «Le Monde» viesnīcā, dega elektrība.) Mēs ēdām brokastis pie vairākiem apaļiem galdiem, ko viesmīļi bija ieripinājuši iekšā. Vairumam klātesošo bija iesarkušas acis un slikta ēstgriba, un šīs brokastis šķita kaut kas pilnīgi nereāls — tādu iespaidu radīja gaisma, bālās sejas, Džo svētulīgā balss, visi šie cilvēki, kas lielāko tiesu cits citu nepazina. Likās, mēs brokastojam labi sakurinātā līķu kambarī, un šī kambara greznība padarīja visu vēl nereālāku. No mūsu pulciņa tikai diviem bija milzu ēstgriba. Sie divi bija Džo Gincbērgers un viņa Parīzes advokāts Ležēns. Abi tiesāja putru, olas ar šķiņķi, radziņus ar sviestu un visādu marmelādi, Ležēns bija licis atnest sev vēl vienu porciju olu ar šķiņķi (katrā porcijā bija četras olas!) un atkal ēda kā gatavais sivēns. Es spēju tikai iedzert stipru melnu kafiju. Iemesls manam možumam bija divu pernitona tablešu iedarbība.

So līdzekli, ko ārsti pamatoti peļ, es vienmēr nēsāju līdzi, allaž iegādādamies jaunus krājumus. Gadījās situācijas, kad tas man gluži vienkārši bija vajadzīgs. Sī bija viena no tādām situācijām. Pernitons cilvēku uzmundrina, aizdzen miegu, ļauj pavisam skaidri domāt un līdz neprātam asi spriest. Pirms es, lidojot atpakaļ uz Parīzi, nebiju norijis šīs divas tabletes, es biju ne vien noguris kā suns, bet ari galīgi impotents. Tagad, tiesneša kungs, pietiktu sievietei paiet man garām piecu metru attālumā, kad viņa jau būtu grūta!

Kā teicu, visi citi, ari Rods Brekens, drīzāk gulēja nekā bija nomodā, bet pat šajā stāvokli viņi apliecināja Džo Gincbērgeram savu bezgalīgo cieņu un nekādos vārdos neizsakāmu padevību. Kā jau parasts mūsu rūpniecībā.

—  Tas pats,— Džo turpināja,— sakāms par manu draugu metru Ležēnu. Ari viņš upurējies, ari viņš darījis brīnumus.

—  Kur nu,— dzidrā, tīrā kastrāta balstiņā kautrīgi nodūdoja izblidušais advokāts ar tirgussomām līdzīgajiem vaigiem, taču izklausījās tā, it kā patiesībā es būtu pēdējais mēsls un viņš — līdz šim — glābis stāvokli tik tiešām viens pats un ar savas atjautības palīdzību. Jābut taisnīgam: to viņš ari bija darījis! Starp citu, pietika ar šiem diviem vārdiem, kuri tapa izrunāti ar maizes un marmelades pilnu muti, lai viņš galīgi noķēpātu ari šo galdautu. Acīmredzot cūcīga ēšana bija Ležēna raksturīgā īpašība.

Lidz ar Džo, Rodu, Ležēnu un mani te bija vēl klāt kāds «Seven Stars» reklāmu aģents, trīs amerikāņu advokāti, ko Džo bija atvedis līdzi, cilvēks, kas izskatījās pēc ārsta, un uzņemšanai paredzētās filmas «Krīta aplis» režisors spānietis Hulio da Kava. Viņu es vismaz pazinu no fotoattēliem un vārda pēc. Viņš bija ieradies kopā ar Rodu un Ležēnu no Madrides.

Dzēru kafiju un dzirdēju Džo runājam, bet nesapratu, ko viņš saka. Ausis man skanēja Rutas balss: «Sajā situācijā jums jāatgriežas atkal Nirnbergā, Nortona kungs. Cik drīz vien iespējams. Es zinu, ka jūs to darīsit. Jo nav neviena, kas palīdzētu mums, ārstiem, sniegt palīdzību Barbitei. Vieni mēs to nespējam. Jūs tagad esat mums ārkārtīgi vajadzīgs, Kavena kungs.»

Viņa bija izsaukusi man taksometru un pavadījusi līdz bērnu slimnīcas vārtiem. Kad mašina piebrauca, viņa bija uzlikusi abas rokas man uz pleciem un, stāvēdama pavisam tuvu, vēl noteikusi: «Jūs tagad esat Barbitei svarīgāks par jebkurām zālēm.»

Un es arī biju izdarījis kaut ko dīvainu (ak Dievs, par spīti visām, kā man šķita, savtīgajām bailēm par Barbu, meitene man joprojām bija vienaldzīga!): es biju saņēmis ārstes roku un noskūpstījis. Viņa bija izbīli atrāvusies un iesteigusies slimnīcā, vēl pirms es iekāpu taksometrā, lai brauktu uz lidostu, kur gaidīja Silvijas reaktivā lidmašīna . . .

—  . . .redzat, draugi, mēs visi darām un darīsim, ko vien varēsim, lai mūsu Silvija — par spīti nelaimei ar Barbīti — varētu tēlot «Krīta aplī», šai brīnišķajā mātes drāmā . . .—(Viņš nav lasījis nevienu Brehta rindu, es nodomāju, kad Džo balss atkal ieskanējās man ausīs, vai arī viņš gluži vienkārši nespēj apjēgt, par ko «Krīta aplī» patiesībā ir runa — nabaga da Kava, tev šis mērglis sagādās vēl daudz «prieka»!)— . . .lielākajā no mūsu līdzšinējiem ražojumiem . . .— Sī samtainā balss, šī apgarotā plakstu virināšana!— Mēs visi, mēs visi no «Seven Stars»— no visslavenākā aktiera līdz pēdējam palīgstrādniekam esam viena vienota, laimīga saime. Tikai tā, draugi, var uzņemt patiešām labas, internacionāli nozīmīgas filmas.

—  Un jums ir pilnīga taisnība, monsieur Gincbērger,— saldi dvesa advokāts Ležēns.— Ak Dievs, pilnīga taisnība!— Es palūkojos viņā. Plikais pauris spīdēja lustras gaismā. Un vēdera dēļ viņš atkal bija spiests sēdēt krietnā attālumā no galda.

—  Mūsu domāšana aptver visu pasauli,— Džo teica,— un mūsu radīšanas dziņu arvien no jauna baro spēks, kas sakņojas mūsu humānajos uzskatos.

—  Bravo!— noteica advokāts Ležēns. Tagad viņš ķērās pie siera šķīvja.

—  Taču kas mēs būtu bez mūsu Silvijas,— Džo sacīja un pacēla acis pret griestiem.— Sī apbrīnojamā sieviete. Sī brīnišķā sieviete. Sī vislielākā filmaktrise, ko es pazīstu. Kāpēc vislielākā?— Viņš gribēja atbildēt uz šo jautājumu pats, taču reklāmu aģents, visai apķērīgs puisis, aizsteidzās priekšā.

—  Jo viņā iemājo vislielākais cilvēciskums, vislielākā labestība, visdziļākās, šķīstākās jūtas!— teica šis reklāmu aģents.

—  Tā ir,— Džo sacīja, turpretī man bija jādomā par cilvēciskumu, labestību un dziļākajām, šķīstākajām jūtām, ko Silvija tika paudusi MK televīzijas studijas ģērbistabā.— Es jums saku jau tagad, draugi, pat «Vējiem līdzi»1 ienesa tikai mazu daļiņu no naudas, kuru mums ienesīs Silvija un «Krīta aplis»— ak, ko, šos darbus

Filmu «Vējiem lidzi» uzņēma trīsdesmitajos gados Holivudā ar Vivjenu Lī un Klārku Geiblu galvenajās lomās. Ilgu laiku tā bija viena no populārākajām filmām pasaulē.

nemaz nevar salīdzināt! Silvija satrieks visas pasaules mātes, Silvija viņām parādīs, kas ir — māte!— Viņš pavērās Ležēnā.— Vai jums, mīļais draugs, vēl ir māte?

—  Jā, monsieur Gincbērger.— Un gabaliņš siera nolidoja uz galdauta.

—  Tad nēsājiet viņu uz rokām, mīļais draugs.

—  To es daru, mister Gincbērger.— Vēl viens gabaliņš aizgāja to pašu ceļu.

—  Nēsājiet savu māti uz rokām,— Džo sacīja, un viņa balss aizkustinājumā trīcēja.— Jo cilvēka lielākā laime ir, ja viņam vēl ir māte. Man viņas . . .— Džo bija spiests izšņaukt degunu,— . . . vairs nav. Mātes! Viņas pelnījušas vislielāko cieņu pasaulē! Tieši tāpēc mēs, kungi, arī filmēsim «Krīta apli»!

Es paskatījos uz režisoru da Kavu. Viņš apjucis un nelaimīgs pavērās manī. Tu vēl šo to piedzīvosi, es nodomāju. Cerams, ka tev ir labi nervi, lai panāktu savu cīniņā ar šo rūdīto draņķi Gincbērgeru.

—  Ir cilvēki, kas par maniem uzskatiem smejas,— teica Džo un, ši fakta satriekts, pašūpoja galvu.— Noskatieties šo cilvēku filmas! Ko īsti viņi dara, ha? Viņi teic — taisot moderno mākslu. Moderno mākslu!— Viņš sakrustoja pirkstus.— Kinotaisītāji! Ko viņi savās filmās dara ar māti? Ar nabaga slimo māti? Nu, ko viņi dara? Viņi iedod tai pa pauri! Nolidina lejā pa trepēm šo nabaga veco māti!— Viņš pacēla balsi.— Sak, sadod tai vecajai dāmai kārtīgi pa smadzeņu podu! Ielingo tak viņai ģīmī karstas zupas šķīvi! Un tad iesper vēl ar kāju! Tā!— Viņš paspēra ar graciozo kājeli gaisā.— Tā ir māksla, draugi! Tas ir moderni! Un, ja šie nožēlojamie nelgas bankrotē, tad nu pašiem lielais brīnums. Vai tā nav?— Viņš pameta skatienu uz saviem advokātiem. Viens atteica:—Tieši tā ir, Džo.

Spāņu režisors enerģiski iekāsējās. Apķērigais reklāmu aģents tūlīt pamanīja, ka te var kaut kas saiet grīstē, ja tāpat turpināsies. Viņš teica da Kavam:—Misters Gincbērgers ir viens no vecajiem, lielajiem amerikāņu producentiem. Kā Luiss G. Maijers. Es kādreiz strādāju pie Maijera. Tie paši raksturi! Uz mata! Kāda «New Yorker» žurnāliste Liliana Rosa reiz sarakstīja grāmatu, tā saucās «Filma». Tajā viņa apraksta arī misteru Maijeru. Jums tā jāizlasa, mister da Kava.— Spānietis palocīja galvu.

—  Grāmatā viņa citē Toro1 . Toro teicis, ka vairums no mums dzīvo klusā izmisumā. Nu, mēs no «Seven Stars» uzskatām, ka filmām cilvēka garastāvoklis nevis jāpasliktina, bet jāuzlabo.

—  You are goddamned right, Charley,2 — teica Gincbērgers.— Un te nu mēs nonākam pie lietas būtības. Mūsu brīnišķo Silviju ķēris drausmīgs likteņa sitiens. Mēs visi zinām, cik loti viņa Barbīti mīl. Un nu Barbīte ir tik šausmīgi saslimusi.— Viņš bija beidzis brokastis, izvilka no svārku iekškabatas alumīnija kārbiņu un izņēma no tās milzīgu cigāru, nogrieza tam galu un aplaizīja griezuma vietu ar mēli. Reklāmu aģents Cārlijs pielēca kājās un pasteidzās uzšķilt Džo uguni. Džo izpūta zilus tabakas dūmu mākoņus un atbalstījās pret atzveltni. — Mēs nevaram gaidīt no Silvijas, lai viņa producētu «Krīta apli» zem šī briesmīgā sloga, vai ne?— Viņš pasūkāja cigāru.

—  Tāpēc mums jānodrošina Barbītei vislabākā medicīniskā palīdzība, ko vien var dabūt,— bet mums viņa, pilnīgi dabiski, jāatšķir no Silvijas! Neviena sieviete pasaulē neizturētu šādu divkāršu slodzi — tēlot superlomu, dzīvojot līdzās smagi slimam bērnam.

—  Turklāt filmas ražošanas izdevumi sasniedz divdesmit piecus miljonus dolāru,— teica viens no advokātiem. Nu viņi cits pēc cita kļuva mundri un runātīgi.

—  Tā ir,— Džo piekrita.— Turpini, Džim!

Advokāts, ko sauca par Džimu, turpināja:—Nemaz nerunājot par to, ka ir taču praktiski pilnīgi izslēgta iespēja parādītv Barbu kopā ar māti atklātībā kā līdz šim, vai ne?

Visi palocīja galvas.

Tikai es ne.

—  Iespējams, ka Barbas stāvoklis krietni uzlabosies,— es sacīju, tomēr pakrūtē man bija pavisam nelāga sajūta.

—  Dok!— Džo uzsauca.

Vīrs, kas izskatījās pēc ārsta, noskaldīja:—Nē.

—  Ko «nē»?

—  Mister Kaven, jūsu piezīme mani pārsteidza. Pa šo laiku jūs esat pietiekami dzirdējis par šādu saslimšanas veidu, lai zinātu, ka Barbas stāvoklis neuzlabosies,— es atkārtoju: ka tas manāmi neuzlabosies.— Viņš šņācoši

1 Harijs Deivids Toro (1817 — 1862)—amerikāņu dzejnieks un rakstnieks.

2 Sasodīts, jums taisnība, Cārlij (angl.).

ievilka elpu.— Vai arī jūs lolojat cerību, ka jau drīz vien varēsit kopā ar Barbu atkal parādīties atklātībā?

Es neatbildēju. Man ar katru mirkli vairāk sašļuka

dūša.

—  Dokam taisnība,— Rods Brekens sacīja. Mans labais draugs Rods.

Doks turpināja:—Mēs, protams, pieļausim, ka viņa šo slimību pārdzīvos. . . kas lēcies? Vai jums kaut kas nepatīk?

—  Jūsu tonis,— es teicu.— Man nepatīk jūsu tonis, dok.

—  Man no tā sirds lūst,— ārsts atcirta. Tagad salonā iespīdēja nepatīkami nespodra dienas gaisma un saplūda kopā ar nepatikamo elektrisko gaismu.— Ja Barba slimību pārdzīvos — mēs visi, protams, ceram, ka tā būs,— teica doks,— tad katrā ziņā — es esmu mediķis, Kavena kungs, es zinu, par ko runāju,— katrā ziņā tādas smagas jauktas baktēriju un vīrusa infekcijas gadījumā ilgu laiku, laikam gan visu mūžu, būs jūtamas tik nopietnas sekas, ka bērnu gluži vienkārši nevarēs rādīt publikai.

—  Esiet tik laipns un izsakieties citādi!— es uzkliedzu.

—  Uz mani jūs vis nekliegsit, Kavena kungs,— teica ārsts, uzsvērdams vārdu «kungs».

—  Saņemieties, Fil,— Gincbērgers sacīja, aplaizīdams cigāru, no kura bija atšķīrusies lapa.— Un ļaujiet dokam izrunāt līdz galam!

—  Bērns nebūs rādāms publikai,— ārsts sacīja.— Citādi es neizteikšos, Kavena kungs.— Nu viņš uzrunāja mani tikai ar vārdu «kungs».— Bet, pat ja mēs pieļausim, ka iestāsies uzlabošanās — zināmās robežās —, mums jāsamierinās ar to, ka Barba vairs nemūžam nebūs «Pasaules burvīgākais mazais saulstariņš».

—  Un ka māte tāpēc vairs nebūs pasaules lielākā aktrise. Es neticu, ka viņu uzņems vēl kaut vienā vienīgā filmā — par «Krīta apli» nemaz nerunājot,— es ļauni piezīmēju.

—  To, Fil, atstājiet mūsu ziņā,— Džo teica, bakstīdams ar cigāru uz manu pusi.— Silvija paliks lielākā aktrise. Viņa uzņemsies «Krīta aplī». Viņai nemaz cits nekas neatliek, vai ne, kungi?— Viņš palūkojās advokātos.

Advokātu kungi pasmējās.

—  Varbūt tu arī pārmaiņas pēc kaut ko pateiksi?— es vaicāju Brekenam.

Tas papurināja galvu.

—  Cilvēks, kas pārcietis tādu meningoencefalltu,— doks teica,— ir pārcietis tik smagu smadzeņu slimību, ka pēc mēnešiem vai pat vēlāk — pēc gadiem var sākties jaunas slimības, piemēram, epilepsija vai tā saucamais parkinsonisms. Parkinsonisma simptomi ir muskuļu stingums, piemēram, seja kā maska, iešanas traucējumi, nepārtraukta siekalošanās, muskuļu raustīšanās un tā tālāk, un tā tālāk. Tā varētu notikt ar Barbu. Viņai neapšaubāmi varētu uznākt epilepsijas lēkmes Saulrieta bulvāri vai kādā preses konferencē, un tas neizskatās glīti, sevišķi . . .

—  Apklustiet!— es iebļāvos.

—  Nekliedziet!— viņš auroja.

—  Mīļie, mīļie,— Džo mūs aps 'a. Viņš bija atzvēlies atpakaļ un tagad pīpēja, dziļi ui. .ienmērīgi ievilkdams dūmus.— Vai esat aizmirsuši, ko es sacīju par lielo, laimīgo saimi?

—  Ļoti pareizi,— teica kāds cits advokāts.— Tas ir viens no turpmākajiem punktiem. Atklātība nekad nedrikst uzzināt, kas noticis ar Barbu. Tas nozīmē, ka jums, mister Kaven, un misis Moranai jāparādās atklātībā tāpat kā agrak—un tagad it īpaši!—kā gadsimta ideālajam mīlas pārim.

—  Bet bez Barbītes,— es sacīju.

—  Bez Barbītes,— viņš apstiprināja.

Reklāmas aģents teica:—Kā mēs visi zinām, ir mākslinieces, piemēram, lielā dziedātāja . . .— viņš nosauca vārdu,— kurai ir psihiski slims bērns un kura to neslēpj nevienam, kas par to interesējas. Viņu tāpēc apbrīno vēl vairāk, mīl vēl vairāk. Misis Moranas gadījumā — es pamatojos uz visas savas nodaļas atzinumu — tas diemžēl ir izslēgts. Jūs visi zināt, k .: c.

—  Montekarlo,— tikko dzirdami nočukstēja Brekens.

Es piecēlos, piegāju pie durvīm un izslēdzu elektrību.

—  Tātad, ko darīt?— es noprasīju.

—  Tātad,— Džo sacīja, cigāru pakšķinādams,— patiesībā viss ir gauži vienkārši, mīļo Fil. Pagaidām Silvija vēl ir . . . atvaļinājumā. Mēs nekādā ziņā pagaidām neatklāsim viņai drausmīgo notikumu. Tam vēl ir laiks, ja — lai Dievs nedod — Barbas stāvoklis pasliktinātos tiktāl, ka draudētu dzīvības briesmas, vai arī — uz ko mēs visi ceram — ja tas lēni mazliet uzlabotos, kamēr Silvija atgriežas. Tad mēs runāsim ar viņu. Šodien mums, Fil, jārunā ar jums. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Silvija

mūsu argumentus uzklausīs.— Sai mirklī divi advokāti atkal iesmējās. Brekens lādējās, bet loti, ļoti klusu.— Ar jums, mīļo Fil, mums jārunā nekavējoties, jo starplaikā un arī turpmāk vienīgi jūs būsit tas — varēsit būt tas —, kurš, pirmkārt, pastāvīgi rūpēsies par nabaga Barbu un, otrkārt, atklātībā, tāpat kā agrāk, būs vīrietis, kurā Silvija atradusi savu dzīves piepildījumu. Tam, kāpēc Barba vairs nebūs trešā jūsu savienībā, var viegli atrast daudz pārliecinošu izskaidrojumu. Man jau viens ir prātā.

Es aizgāju atpakaļ pie sava krēsla un apsēdos.

Pēc tam iepazinu tik gudro, tik izpalīdzīgo metru Ležēnu no citas puses. Viņš pagriezās pret mani, neizteiksmīgi paskatījās man acīs un noprasīja:—Vai apjēdzāt?

—  Jā,— es teicu,— apjēdzu. Lai Silvija paliktu zvaigzne, lai jūs arī turpmāk varētu nopelnīt ar viņu miljonus, man tagad jādzīvo dubulta dzīve — jābūt karaliskajam vīram un bērnauklei.

—  Jūs varētu izteikties pieklājīgāk,— Ležēns norādīja.

—  Jūs varētu manis dēļ braukt ellē,— es atcirtu.

Jūs atcerēsities, tiesneša kungs: pieminot metru Ležēnu, es jau rakstīju, ka diemžēl esmu stulbenis, galīgs nelga.

Noskatīju pēc kārtas visus, kas sēdēja Džo salonā. Nevienā sejā es nemanīju ne mazākās simpātijas, ne mazākās līdzjūtības, nevienā pašā. Un tā nu mans raksturs, tāds, kāds tas toreiz bija, visai ātri izlauzās uz āru.

Pārmetis vienu kāju pār otru, es sacīju:—Okei. Jūs esat izlēmuši. Es tātad esmu cilvēks, kuram jāizsargā Barba no publikas, kuram jāpiedzīvo ar viņu vēl Dievs zin kas un kurš nonāks ar viņu vēl Dievs zin kur. Bet, ja man turklāt — tā skan jūsu pavēle!— arī turpmāk jāpaliek Silvijas pastāvīgajam pavadonim, Silvijas lielajai mīlai un ja man šādā sakarā jādzīvo dubulta dzīve, ko es praktiski vēl nemaz nespēju iztēloties, tad man, kungi, vajadzīga drošība, jo neviens no jums nevar man pateikt, kāda izskatīsies gan tuvā, gan tālā nākotne.

—  Ko tas nozīmē, Kavena kungs?— pavisam klusu noprasīja advokāts, kas mani uzrunāja tikai ar «kunga» vārdu.

—  Tas nozimē,— es tikpat klusu atteicu,— ka, arī turpmāk palikdams jūsu rīcībā un piedalīdamies jūsu netīrajā spēlē, es pirmām kārtām nekavējoties prasu pusmiljonu dolāru. Skaidrā naudā. Un mazākās banknotēs. Es atvēršu par šo summu bankā rēķinu.—(Protams, prātā man bija liels seifs, bet to es neteicu.) Pēc tam kad es to

pateicu, uz ilgu laiku iestājās nāves klusums. Visi — arī Brekens, mans mīļais draugs Brekens!— skatījās uz mani ka uz pretigu kukaini.

Tad Džo Gincbērgers pavisam klusu (pēkšņi visi bija klusi klusini) nošnāca:—Ārā!

—  Ko?

—     Tūlīt vācieties ārā!— Džo čukstēja.— Negribu jūs vairs ne acis redzēt! Pazūdiet, nelietīgais izspiedēj!

Ko jūs būtu darījis manā vietā, tiesneša kungs? Ko te varēja darīt?

Es piecēlos un izgāju no Džo apartamenta.

Redzat, ir plāni, kas noiet greizi, vai ne?

30

—      Es esmu tik laimiga, man petit chou,— Sizī līksmoja.— Man gribētos uz līdzenas vietas drāzties uz tuvāko baznīcu, aizdegt sveces un pateicībā ielikt upurtraukā simt frankus.— Viņa mani noskūpstīja. Mēs abi gulējām viņas fantastiskajā gultā, abi kaili, un atkal reiz dzērām kalvadosu. Mīlas baudas nupat bija beigušās. Sizī mani skūpstīja un glāstīja.

—      Vēlāk,— es teicu.— Vēlāk, mazulīt. Tagad ne. Pacelsim vēl vienu glāzīti.

—     Bet to saldo augli ari vēlreiz nobaudīsim,— sacīja Sizī.— Esmu ar mieru ziedot visus divsimt frankus. Santē!1

Mēs iedzērām.

—     Tad es iešu tev līdzi un arī noziedošu simtiņu,— es piebildu.— Kopā būs trīs.

—  Labāk noziedo man kaut ko citu,— Sizi sacīja.

Varu jums teikt, tiesneša kungs, tikai vienu: šis perni-

tons, tā ir viena pārākā zāle. Nogurt tu, cilvēks, nenogursti, piedzerties nepiedzeries un citādi — aiaiai . . .

Iemesls Sizī svētlaimei bija tas, ka jau no «Le Monde» es biju piezvanījis uz viņas skaistumkopšanas salonu un pateicis, lai dodas uz savu dzīvokli Kalna laukumā, ka es esmu visu vēlreiz pārdomājis un pieņemu piedāvājumu kopā ar viņu vērienīgi organizēt un vadīt maskēto uzņēmumu. Viņa bija pie telefona aiz prieka sākusi tik skaļi klaigāt, ka es biju spiests viņai uzbļaut, lai beidz kliegt.

—  Es jau tikai aiz laimes . . .

—  Tā tomēr nevar. Satiksimies pie tevis.

Man bija vēl viņas dzīvokļa atslēgas. Kad es taksometrā tur ierados, viņa bija jau mājās un ar saviem skūpstiem un skaujām mani gandrīz nosmacēja.

—  Man vajadzīgs kaut kas, ko ieraut,— es teicu. Sirds joprojām kaisa negantā niknumā, ka Džo mani izmetis ārā. Protams, žēl bija arī pusmiljona, kas aizgājis gar degunu. Otrās jūtas bija pat spēcigākas. Bet tādēļ taču es biju zvanījis Sizī. Var nopelnīt daudz naudas arī bez šantāžas. Toreiz, tiesneša kungs, es jau tā biju liels neģēlis, taču pernitons — un tagad vēl piedevām alkohols!— padarīja mani par vispēdējo neģēli.

—  Nospļaujies uz Silviju,— es sev teicu.— Nospļaujies uz Barbu. Nospļaujies uz visiem. Cilvēks dzīvo tikai reizi. Man nenāk ne prātā liet sviedrus šo velna kinobiznesa brāļu labā.

Tanī priekšpusdienā es biju pilnīgi traks. Gluži vienkārši nespēju iztēloties, kādas sekas var būt visam tam, ko biju darījis un darīju vēl tobrīd. Es vispār nemēģināju neko iztēloties. Pernitons un alkohols! Ja es vispār spēju domāt, tad tikai vienu: cauri, cauri, cauri! Kas es īsti esmu? Par ko viņi grib mani pataisīt?

Mēs atkal nodevāmies priekiem, Sizī piesūcās kā zeķe, es biju skaidrs kā stikls un spirgts kā rīta rasa, un tad mēs abi divi pliki iegājām virtuvē un es nolūkojos, kā viņa ar lielām šķērēm griež milzīgu langustu. Langustu, jau novārītu, Sizī bija nopirkusi pa ceļam uz mājām, jo viņa zināja, cik labprāt es ēdu šos jūras vēžus.

Mēs sēdējām virtuvē, ārā spīdēja ziemas saule, kas nespēj sildīt, un man bija liela ēstgriba, Sizī tāpat. Ēzdama viņa man jau visos sīkumos notēloja, cik brīnišķīgi mēs dzīvošot, kad nu es beidzot esot pieņēmies prātā.

—  Jau šodien aizrakstīšu savam grāfam, ka ar mums ir cauri, un rīt likšu atnākt šurp visām savām kaķenītēm — šodien mēs paliksim vieni, vai ne?— un tu redzēsi, kā viņas tevi tūlīt iemīlēs, mon petit chou, un tad mēs nosēdīsimies un apspriedīsim visu līdz pēdējam sīkumam, un — kas noticis? Vai tev vairs negribas ēst?

Viņa bija attaisījusi šampanieša pudeli, un tā nu es izdzēru savu glāzi un laikam pavēros Sizī kā mēnessērdzīgais, kad sacīju: — Nesanāks.

—  Kas nesanāks?— Viņa nolaida uz šķīvja langusta spīli, ko bija sūkājusi, un izbijusies palūkojās manī.

—  Ar mums nekas nesanāks,— es saciju.

—  Tu esi pilna, mon petit chou.

—  Nē.

—  Tad tu esi traks!

—  Neesmu arī traks.

—  Tu noteikti esi traks, mon petit chou,— teica Sizī, bet runājot izskatījās ļoti nopietna.— Vispirms mēs veselu mūžību esam kopā. Tad tas dumjais skuķis saslimst. Un tavai padauzai jātaisa kosmētiskā operācija.

—  Otrādi,— es izlaboju.

—  Merde! Un tu atgriezies atkal pie manis. Un es tev izsaku priekšlikumu. Un tu saki «nē». Jo tu pēkšņi esi atklājis sevī mīlestību pret šo dumjo skuķi, kas nav pat tavējais. Un es to saprotu un savaldos — vari man ticēt, ka man toreiz bija dzelžaini jāsavaldās, mans mīļais!— un es saku, ka tevi labi saprotu un ka no mūsu plāna nekas neiznāks. Tad — varbūt tu jau toreiz biji nobriedis trako namam — tu aizlido projām, bet pēc tam atbrauc atpakaļ, piezvani man un saki, ka nu tu spļaujot uz visu, nu mēs rausīšot baigo naudiņu! Tu ierodies te, mēs esam tik laimīgi kā vēl nekad, viss beidzot ir kārtībā — un tad tu man atkal pavēsti, ka nekas nesanākšot. Mon petit chou, tā nevar rīkoties, vai tu to zini? Lai kas es būtu, es esmu cilvēks, un tā nevar rīkoties ne ar vienu cilvēku.

—  Jā,— es teicu.— Nē,— es teicu.

—  Ko «jā»? Ko «nē»?

—  Nē, tā nevar rīkoties ne ar vienu cilvēku,— es sacīju.— Kā tu nupat teici.

Viņa pielēja savu glāzi pilnu ar šampanieti, vienā malkā izdzēra un saķēra galvu rokās.

—  Tiktāl nu ir,— Sizī teica.— Es jau jūku. Nolādētā susla. Te nu tu sēdi, mon petit chou, un es dzirdu tevi sakām tādus vārdus, kādus tu nekad neesi teicis.

—  Es tos teicu, Sizī.

—  Bet tas taču ir kaut kas vājprātīgs!

—  Protams, tas ir vājprātīgs.

—  Tas Holivudas mērglis taču izlingoja tevi pa durvīm. Viņš teica, ka tu esot nelietis, izspiedējs! Ka viņš negribot tevi vairs ne acīs redzēt. Tev taču ir tukšas kabatas, un tu nekas neesi. Ko tu īsti gribi tagad iesākt, nom de Dieu'?

—  Nezinu,— es sacīju. To teicis, es kā transā piecēlos kājās, iegāju vannas istabā, nomazgājos, atgriezos dzīvojamā istabā un lēni uzvilku visus drēbes gabalus, ko

atnākdams tur ātri, ātri biju noģērbis. Kamēr es to darīju, Sizī man nepārtraukti skraidīja paka] vai stāvēja man blakus un pār vaigiem viņai lija asaras, un viņa ilgi noskatījās mani, neteikdama ne vārda, un tad, joprojām galīgi kaila, tikai mājas kurpēs, sakrampēja pirkstus, norija kaklā sakāpušo kamolu un sacīja:—Tu gluži vienkārši esi kārtīgs cilvēks.

Sai brīdī es, apģērbis apakšbikses un zeķes, jau biju izgājis dzīvojamā istabā.

—  Kārtīgs cilvēks — muļķības,— es teicu.

—  Kārtīgs cilvēks — tās nepavisam nav muļķības! — iesaucās Sizī. Istabā iespīdēja saule.

—  Muļķības gan,— es teicu.— Kur mans krekls?

—  Te . . . pagaidi, es tev palīdzēšu . . . Notiek tieši tāpat kā pirmo reizi. Bērns, kas nav tavs bērns! Barba! Slimā Barba! Tu neviļus atkal un atkal sāc domāt par viņu. Māte, tas vecais grēkagabals, tev ir vienaldzīga. Bet bērns — bērns tev nav vienaldzīgs. Bērns tev tagad ir pats svarīgākais.

—  Nē!

—  Ir gan!

—  Nē!

—  Nesaki «nē»!— teica Sizī.— Pagaidi, es aiztaisīšu tev manšetu pogas. Tev nav sava bērna. Tāpēc tu esi padarījis Barbu par savējo. Un tagad, kad viņa ir slima un viņai vajag palīdzēt, tu citādi nespēj — tev jābrauc pie viņas.

Tiesneša kungs, es jums zvēru: es nepamirkšķinātu ne acu, ja Barba būtu nobeigusies tanī mirkli vai arī pēc dažām stundām vai dienām. Godavārds! Pēc tā, ko Nirnbergā biju uzzinājis par Barbas stāvokli, un it īpaši, kad uzzināju, ko man grib uzspiest Džo Gincbērgers, es šini mirklī Barbu ienīdu vairāk par visu pasaulē, jo viņa, šī nolāpītā knīpa, bija izpostījusi manu dzīvi, izpostījusi uz visiem laikiem. Tāda ir patiesība. Ja es tomēr nepaliku pie Sizī, ja biju apņēmies aiziet no viņas, nezinādams, uz kurieni, nezinādams, kur ņemšu līdzekļus, no kā dzīvot, tad tam bija cits iemesls, un tas man bija kļuvis skaidrs pēkšņi, kā zibens plaiksnā, tanī brīdī, kad es ēdu langustu. Es nevarēju, es nedrīkstēju pievilt Rutu. Es gribēju darīt visu un zināju, ka to darīšu, lai atkal būtu viņas tuvumā, viņai līdzās, lai dzirdētu viņas balsi, redzētu viņas seju, viņas stāvu, viņas gaitu . . .

Kamēr vilku kājās bikses, Sizī sacīja:—Jā gan, tev jābrauc pie Barbas. Es gribētu, kaut varētu tevi paturēt.

Bet es to nevaru un ari vairs negribu, jo redzu, kas ar tevi notiek. Man tu esi par labu.— Augstais Dievs, es domāju un aizvilku ciet bikšu rāvējslēdzēju.— Un līdz ar to mūsu plānam ir svītra pāri. Aizmirsti to, cik ātri vien vari, jā? Zvēru tev, ka nekad nestāstīšu nevienam cilvēkam ne par tevi, ne par Barbu, ne par to grēkagabalu, ne par ko citu.— Nu viņa nometās ceļos un palīdzēja apaut kurpes, kamēr es sēju kaklasaiti.— Man ir viegli to apzvērēt, jo es tevi mīlu, mīlu pārāk stipri, lai darītu tādas nelietības.

—  Sizī, mazulīt, lūdzu . . .

—  Esi mierīgs! Es tiešām tevi pārāk stipri mīlu! Bet nekad vairs nenāc šurp! Nekad vairs, vai dzirdi?— Es apģērbu svārkus.— Mūsu romānam jābeidzas. Tūlīt. Uz mūžu. Jo citādi . . . citādi… ja vēlreiz notiks tā kā šodien, es tomēr izdarīšu kādu cūcību!

Es izgāju priekšnamā un apvilku mēteli.

—  Bet mēs taču varam palikt draugi . . .— es sacīju.

Sizī neļāva man pabeigt. Asarām līstot, viņa pēkšņi

iekliedzās:—Lasies prom! Cik ātri vien vari! Es tak tev teicu, ka esmu draņķe! Ja es tevi vēl kādu minūti redzēšu, es visu pārdomāšu un uzvedīšos kā draņķe! Tāpēc ej!— Tā nu es lasījos projām.

31

Pagāja bridis, kamēr atradu taksometru, aizbraucu gandrīz līdz «Le Monde», samaksāju un izkāpu. Pie Lisjena Bajāra man taču bija vēl piecdesmit pieci tūkstoši franku no priekšpēdējo sacīkšu peļņas, varbūt pat krietni vairāk, ja biju laimējis arī pēdējās sacīkstēs, vai ne, tiesneša kungs? Lai nu kā, tas bija vesels žūksnis naudas, un to man vajadzēja dabūt. Es zināju, ka Lisjens iebāzis aizzīmogotu aploksni portjē galdā, lai es to kurā katrā laikā varētu saņemt, un nu tas man bija vajadzīgs. Tā bija gandrīz visa mana nauda, jo uz Silviju, kad tā atjēgsies no miega, vairs nevarēja cerēt. Džo un viņa puiši tūdaļ ar lielu patiku viņai pastāstīs, kā un kāpēc izmetuši mani ārā. Un tādā gadījumā arī Silvijai nekas cits neatliks kā izmest mani ārā. Protams, ņemot palīgos visu, ko tāds žigolo kā es pieprot, es būtu varējis mēģināt Silviju noskaņot citādi. Bet man vairs negribējās, jo es zināju: ja mēģināšu, tad tam noteikti jāizdodas, taču jau pati doma, ka es varētu mēģināt, man šķita tik pretīga, ka uz sekmēm

nebija ko cerēt. Nu jā, es būtu varējis arī turēt muti vai ar Sizī atvērt jauku kaķēnu uzņēmumu, bet arī no tā es biju atteicies. Tādam cilvēkam kā man gluži vienkārši nevarēja līdzēt. Manā viesnīcas seifā atradās vēl arī briljanta manšetu pogas, pulkstenis ar platīna aproci un citas lietas, ko Silvija bija man dāvājusi: tās man tagad vajadzēja pievākt, pirms viņa apķersies un dāvāto atņems. Ārpilsētā lidostas garāžā stāvēja maserati ghibli. Ja es to pārdotu, laikam dabūtu apaļu summiņu. Un manā apartamentā bija arī vēl šis tas vērtīgs, ko Rods savā laikā nebija iekravājis ceļasomās un aizsūtījis pie Sizī. Šobrīd man bija svarīga katra desmitfranku zīme, katra vienfranka monēta! Jo es tagad biju nožēlojams ubags. Man nebija ne jausmas, kas ar mani notiks, un es nekādi nespēju nopietni apsvērt, jo visu laiku kavējos domās pie Rutas. Tomēr es nezināju arī, kā lai atgriežos pie viņas un kas tur var notikt. Biju gluži kā apdullis. Pernitons, šampanietis, mīlas baudas un tīra sirds nekādi nespēj sadzīvot kopā. Taču visvairāk man bija bailes, gluži nožēlojamas bailes no atkalredzēšanās ar Džo, viņa ļaudīm un šo nolādēto einuhu Ležēnu, šo aptukušo suni, kas man bija klupis virsū no aizmugures.

Tā nu es kājām devos uz «Le Monde», un mans solis kļuva arvien lēnāks. Saule bija nozudusi, laiks kļuvis auksts un nemīlīgs, un es gāju vēl lēnāk. Taču var iet, cik lēni vien grib, tiesneša kungs,— reiz tomēr nonāk tur, kur jānonāk.

Administratori un dienas portjē pamāja man kā senajās līksmajās dienās, arī es pamāju, starodams smaidā. Dežurēja leģendārais šveicaru šefs Saris Fabrs, cilvēks, par kuru runāja, ka pasaulē neesot nekā tāda, ko viņš nedabūtu gatavu, turklāt vienā rokas pavēzienā. Es parunājos ar viņu, dabūju sava apartamenta atslēgu un aizzīmogoto aploksni ar laimēto naudu. Apsēdos vestibilā, atplēsu aploksni un atradu tur piecdesmit piecus tūkstošus jauno franku piecsimt franku zīmēs.

Tā bija liela Manilas papīra aploksne. Tajā atradās vislabākā kubla papīra loksne, kreisajā augšmalā grezniem burtiem bija izzīmēts Lisjena Bajāra vārds un tālāk rakstīts šādi:

«Mīļais, ļoti godātais monsieur Kaven, no visas sirds

pateicos Jums par desmittūkstoš jaunajiem frankiem,

ko man Jūsu vārdā nodeva monsieur Brekens.

Pievienoju laimesta atlikumu, piecdesmit piecus tukstošus jauno franku. Man ārkārtīgi žēl, monsieur, bet man jāpavēsta Jums, ka otrajās sacīkstēs Santijī mums nelaimējās ne ar vienu no abiem zirdziņiem, kurus es Jums tik ļoti ieteicu. «Tvistu» diskvalificēja, un «Balamute» pienāca ceturtā. Nevaru izteikt, cik man tas nepatīkami,— es taču pēc Jūsu vēlēšanās iemaksāju, turklāt kopā četrtūkstoš piecsimt jauno franku. Tā kā tas bija mans padoms, es pats, protams, segšu zaudējumus.»

Vecais Lisjens! Skaidrs, ka par to nevar būt ne runas, es nodomāju. Pirms atstāšu viesnīcu, man viņam vēl jāpiezvana vai jāsazinās kā citādi un katrā ziņā jāatdod nauda.

«Es būtu ļoti priecīgs, ja mēs kādā no nākamajām naktīm varētu parunāt. Jo svētdien, divpadsmitajā decembrī, Vensenā startēs trīs zirdziņi, par kuriem es lieku galvu ķīlā. Lūdzu, sazinieties labi ātri ar mani — vairākas reizes esmu izmēģinājies Jūs sazvanīt, bet veltīgi.

Pieņemiet, ļoti godātais monsieur Kaven, patiesākos cieņas apliecinājumus no Jūsu allaž padevīgā

Lisjena Bajāra.»

Apsēdos vestibilā pie kāda rakstāmgalda, paņēmu viesnīcas papīru un uzrakstīju Lisjenam pateicības vēstuli. Nepaskaidroju savu stāvokli un izteicos ļoti vispārīgi. Taču aploksnē iebāzu divos sainīšos saliktus desmit tukstošus jauno franku.

Otrajās sacīkstēs Lisjens bija izlicis par mani četrtūkstoš piecsimt frankus, pirmajās — piecus tūkstošus. Liekie piecsimt franki bija vēlreizējs draudzības apliecinājums.

Aizlīmēju aploksni, uzrakstīju uz tās Lisjena vārdu, aiznesu savam draugam Sarlam Fabram un lūdzu viņu nodot to vakarā Lisjenam.

—  Katrā ziņā, monsieur Kaven.

Tā nu tagad man no laimesta bija palikuši četrdesmit pieci tūkstoši jauno franku. Taču ir zināmi žesti, ko nekādā ziņā nedrīkst aizmirst, vai ne?

—  Vai jūs būtu ar mieru izdarīt man kādu pakalpojumu, monsieur Fabr?

—  Jebkuru, monsieur Kaven.

Es iedevu viņam SizT skaistumkopšanas salona numuru un lūdzu, lai viņš piezvana un palūdz pēc iespējas ātrāk atsūtīt uz «Le Monde» manas ceļasomas (lidz šim biju saņēmis tikai vienu). Pie Sizī taču vēl atradās vesela kaudze manu lietu. Cerams, ka viņa aiz zemiskuma vai bēdām tagad nenovilcinās laiku, es nodomāju. Un no seifa arī vēl viss jāizņem, man ienāca prātā. Bet to pašās beigās . . .

—  Tūlīt nokārtošu!— Fabrs starodams atsaucās.— So tenku lapeli jūs gan jauki pataisījāt melnu un mazu.

—  Kuru … ak tā!— Viņš domāja bulvārlapu un skandalozo virsrakstu.

—  Labojums aizņem veselu lappusi, monsieur Kaven! Vai neesat to redzējis?

—  Nē. Man taču vajadzēja braukt uz . . .

Paldies Dievam, viņš mani pārtrauca:—. . . Madridi! Ar Geiringeres jaunkundzi. Kā viņai klājas?

—  Labāk,— es teicu.— Zināt, tur viņa ir īstajās rokās.

—  Tas mani iepriecina, monsieur Kaven, tas mani patiešām iepriecina, Geiringeres jaunkundze ir tik jauka jauna dāma.

Tad es liftā uzbraucu ceturtajā stāvā, aizgāju pa gaiteni uz savu 419. apartamentu, atslēdzu durvis,_ iegājis iekšā, tās atkal aizslēdzu, apsēdos un ņēmos blenzt uz savām kurpēm. Domāju par Rutu, sākumā pavisam nesakarīgi, jo šobrīd viss, nudien, bija nesakarīgs, un tad nogrimu arvien dziļāk prātojumos, ko varētu darīt, lai atkal sastaptu Rutu. Apsverot neskaitāmas iespējas, mani pārņēma arvien lielāka mulsa. Tad es ieraudzīju, ka manas kurpes ir dubļainas, noāvu tās, lai notīrītu, jo to tak es allaž darīju pats, un tad man iešāvās prātā, ka kurpju spodrināšanas piederumi atrodas vienā no somām, kas joprojām ir pie Sizī. Tā nu es atgriezos pie domām par Rutu un, to darīdams, aplūkoju zeķes. Pat tās man bija pirkusi Silvija. Visu, kas man bija mugurā — līdz pat kabatlakatiņiem, apakšbiksēm un zeķēm —, man bija pirkusi Silvija. Tās bija visai glītas tumšzilas zeķes.

32

Durvis atsprāga vaļā. Salonā iedrāzās mazais Džo Gincbērgers. Es redzēju, ka aiz viņa iznirst Ležēns, aiz tā Rods Brekens, bet aiz viņa visi vīri, ko Džo bija atvedis

līdzi no Holivudas. Viņi tuvojās man ļoti atri, un mani pārņēma izbīlis, jo vienīgi Džo bija punduris, pārējie spēja mani samīcīt pat katrs atsevišķi, tie bija spēcīgi, sporta norūdīti kungi, kurus viņu augstā stāvokļa dēļ divreiz gadā izmeklēja ārsti un kuri nepārtraukti trenējās, lai būtu formā. Ar to es domāju amerikāņus. Lai apklusinātu Ležēnu, būtu pieticis ar vienu kājas spērienu, bet kas man no tā tiktu, ja tad liktos virsū visi citi?

Es piecēlos savās zeķēs ieautajās kājās un kāpos atpakaļ. Viņi ātri tuvojās. Atkāpos vēl vairāk. Beigu beigās atdūros pret sienu un sapratu — tālāk nav kur iet. Nodomāju, ka būtu daudz devis par sitamo riņķi. Šausmās pamanīju, ka sacīkstēs laimētā nauda arī vēl atrodas uz galda.

—  Klausieties, Džo . . .— es ierunājos, taču mazais vīrelis ar baltajiem matiem mani skaļi pārtrauca.

—  Ne vārda, cūka tāds,— teica Džo Gincbērgers.

—  Taisieties, ka tiekat,— es atkal iesāku. Pa to laiku pārējie bija mani jau ielenkuši un noraudzījās mani aitādu sejas izteiksmi, kuru grūti attēlot. Droši vien ir tādi miesnieki, kas labprāt kauj cūkas, un tie tad izskatās tā, iekāms ķeras pie darba. Taču darāmais darbs šos miesniekus noteikti ari saviļņo, jo visi šie suņi arī izskatījās saviļņoti — it sevišķi Džo un Brekens.

—  Turiet žaunas, jūs, cūka.— teica mazais Džo, un mani pārņēma bezgala stulba sajūta, ka viņš vismīļāk būtu pievilcis mani sev klāt un nobučojis uz pieres.— Es teicu «cūka»,— viņš turpināja.

—  Dzirdēju,— es apliecināju. Stāvēdams vienās zeķēs, jutos īpaši nevarīgs.

—  Vislielākais cūka,— sacīja Džo, un tas izklausijas gandrīz vai mīlīgi.— Jūs esat vislielākais cūka, Fil, bet arī vislielākajai cūkai vajag maksāt, ja tā ir vajadzīga. Un jūs mums esat vajadzīgs.

Pēc tam man kādu mirkli šķita, ka es nolaidīšos no kātiem, taču es nenolaidos. Man zibeņātrumā kļuva skaidrs: pēc tam kad Džo bija izsviedis mani ārā, šos suņus pārņēmusi panika, jo es viņiem tiešām patlaban biju vajadzīgs kā kumoss maizes, un laikam viņi bija apsprieduši pašus neiespējamākos risinājumus, ko izmantot sākotnēji izplānotā vietā, atmetuši tos un sākuši gaužām bažīties, vai es neesmu aizdiebis uz kādu informācijas aģentūru un pastāstījis tiem brāļiem visu patiesību. Kad es jums saku, tiesneša kungs, droši vien Bībeles

pazudušo dēlu viņa dzimta neuzņēma laipnāk kā šie tagad mani.

Džo teica:—Okei, okei, es nožēloju, kas notika šodien no rīta. Līdz vakaram jūs dabūsit pusmiljona dolāru, tieši tā, kā jūs gribat.

Jūs piekritīsit, tiesneša kungs, ka tas nu bija drusku par daudz, lai to varētu sagremot, vai ne? Es paspēru soli uz priekšu, Džo un pārējie atkāpas atpakaļ, es pavisam lēni (man reiba galva) piegāju pie krēsla, kur stāvēja manas dubļainās kurpes, un apsēdos, un viņi no visām pusēm bez mazākā troksnīša, tā sakot, uz pirkstgaliem, pienāca tuvāk un galu galā stāvēja ap mani kā slepenie ap gaužām briesmīgu nelieti attiecīgās ASV televīzijas kriminālsērijās. Viņiem tikai nebija galvā platmaļu.

—  Kas ar jums notiek?— Džo vaicāja.— Vai jūs nesapratāt, ko es teicu?

—  Es sapratu jūs ļoti labi, Džo,— es apliecināju.

—  Šovakar. Nelielās banknotēs, kā jūs gribējāt. Vajag brīsniņu laika, līdz tādas savāc. Mēs jau izsūtījām cilvēkus uz visām pusēm. Uz daudzām bankām. Pusmiljons ir liela nauda.

—  Nē,— es teicu.

—  Ko nē?— Džo jautāja.

—  Nē, es neņemšu naudu,— es sacīju.— Es lūdzu jums piedošanu, Džo. Es lūdzu jums visiem piedošanu, kungi.— Un es palūkojos uz viņiem visiem.

—  Kas tie nu atkal par jauniem pekstiņiem?— kvārkstēja Ležēns savā aizžņaugtajā korapuikas balsī.

—'Tie nav nekādi jauni pekstiņi,— es teicu.— Tā ir patiesība.

Redzat, tiesneša kungs, pēc visas lielās gudrošanas man beidzot bija ienācis prātā, kā es varētu atgriezties pie Rutas. Ne pie Barbas. Tā man arī tagad bija tikpat vienaldzīga kā līdz šim. (Tā es vismaz toreiz iedomājos!) Bet pie Rutas. Pie Rutas! Re, cik tas bija vienkārši. Un tas man tik ilgi nebija iešāvies prātā.

—  Tā ir skaidra patiesība.— es teicu.— Es negribu naudu. Lai dzīvotu, man vajag maz, bet to man kā līdz šim dos Silvija. Un es darīšu visu, kungi, ko jūs no manis prasāt.

Nu viņi skatījās uz mani kā uz jukušu, un reklāmu aģents, ko sauca par Čārliju, ticat vai neticat, sacīja ārstam:—Kas ar viņu lēcies, dok? Vai viņš izkūkojis prātu?

Doks panāca uz priekšu, pētīgi noskatīja mani un teica:— Ar viņu viss ir kārtībā.— Viņš noliecās pie manis, paosti ja un norūca:— Maķenīt smaržo pēc alkohola. Bet pilnā nav.

Pēc tam visi atkal klusēja.

Pēdīgi es sacīju:—Es gribu palikt pie Barbas. Un pie Silvijas. Es darīšu visu, kas vajadzīgs. Dok, lūdzu, pakāpieties drusku atpakaļ.

—  Kāpēc?— jautāja ārsts.

—  Jūs stāvat uz vienas no manām kurpēm,— es teicu.— Es gribu aut tās kājās, man salst.

—. . . šis jaunais cilvēkbērns, kuru mēs patlaban guldām smiltājā un kuru tik ļoti mīlēja, par kuru tā raizējās, kuram mēģināja palīdzēt, tik daudz mēģināja palīdzēt, kaut arī beigās viss izrādījās veltīgi,— bāls un nomākts sacīja mācītājs Ernsts Hirtmanis, iegrozīdams ērtāk brilles. Sis vidēja auguma vīrs stāvēja vaļēja kapa malā apmēram ceturtdaļsimta cilvēku pulciņā. Tur bija Ruta, biju es, bija arī septiņpadsmit gadu vecā, ar transversālo mielītu mirušā Tima (Iepazīsimies, es esmu Nerons!) vecāki. Tims bija miris 1971. gada 3. decembrī Nirnbergā, Sofijas slimnīcā — vairākas stundas pirms tam, kad es ar Rutu un Barbu ierados no Parīzes šeit. Mākoņi šai pēcpusdienā slīdēja zemu, pūta stiprs vējš, un bija salti te, ārā, lielajā Nirnbergas Rietumu kapsētā ar tās platajām alejām, krematoriju, daudzajiem vecajiem, augstajiem kokiem, kuru zari melni un kaili sniedzās pret debesīm. Tas notika otrdienā, 1971. gada 7. decembra pēcpusdienā.

—  Dārgi un veltīgi,— klusu sacīja Tima tēvs. Viņš stāvēja man līdzās, liels, smagnējs, ģērbies ar kažokādu izoderētā mētelī, un viņa seja bija piesarkusi, taču nevis no aukstuma, bet aiz niknuma. Tima tēvs bija grīns vecs vīrs.— Es sarēķināju,— viņš sacīja skaļāk,— cik mums šie septiņpadsmit gadi maksājuši. Pēdējā gada ceturksnī vien atkal astoņpadsmit tūkstošus par jaunu ierīci.

—  Es tevi no sirds lūdzu, esi mierīgs,— teica viņa sieva, asarām ritot pār vaigiem.

—  Astoņpadsmit tūkstošus,— it kā viņu kāds urdītu, atkārtoja vīrs.— Astoņpadsmit tūkstošus gada ceturksnī. Kāpēc? Tāpēc, ka šis angļu profesors tik ilgi rakstīja, ka ar šo ierīci varot darīt brīnumus, līdz mēs noticējām. Mūsu kasieri tūlīt brīdināja, ka izdevumus par šo ierīci viņi nevarot segt. Bet tu, tu sacīji, ka Timām tā jādabū. Un šejienes ārsti? Tie, protams, gribēja izmēģināt. Es tev saku, visas pasaules ārsti stav un krīt cits par citu. Astoņpadsmit tūkstoši,— druknais vīrs vēlreiz noteica. Un tad sāka raudāt.

—  Soks,— Ruta man iečukstēja.— Sinī mirklī vārdos nav ko meklēt jēgu. Viņš ir labs tēvs, kārtīgs cilvēks, es tik ilgi viņu jau pazīstu. Bet nāves gadījumos tas nav nekas jauns — cilvēki gluži vienkārši zaudē galvu.

—. . . mēs zinām,— mācītājs Hirtmanis teica,— ka dzīvei jārit tālāk. Tā ir reizē frāze un patiesība. Kā šai dzīvei jārit tālāk? Tai jārit tālāk tā, lai mēs — mēs visi, ikviens no mums — pastāvīgi paturētu nāvi acīs un to nekad neaizmirstu, vienalga, vai šo nāvi nes slimība, nelaimes gadījums vai karš. Un, ja mēs uzskatām, ka tam derīgajam vai lielāko tiesu pavisam nederīgajam, ko mēs diendienā darām un runājam, ir sava jēga, tad mums pēc tam jāpārbauda, vai šī jēga saglabājas ari aci pret aci ar nāvi. Vai viss nav viena liela bezjēdzība. Mēs visi nomirsim, mūsu runātie vārdi pagaisīs, un tas, ko teiks par mums vēlāk, nebūs viena vienīga patiesība. Taču patiesas jau šobrīd ir lielās un mazās sāpes, patiesas ir skumjas par jaunu cilvēku . . .

Mēs visi stāvējām netālu no krematorijas, bija atnākuši ne vien ģimenes locekļi un radi, bet arī — tā Ruta man bija teikusi — dažas māsiņas un ārsti no slimnīcas. Ilgi un žēli iegaudojās kāda lokomotīve. Pavisam tuvu ap kapsētu apliecas lielas preču stacijas sliedes, arī to man bija pateikusi Ruta, kad lokomotīve izgrūda savu kaucienu pirmo reizi apbedīšanas ceremonijas laikā. Vilcieni svilpa nepārtraukti, riteņi ripoja nepārtraukti.

Es tikai pirms dienas biju atgriezies no Parīzes. Silvijas miega dziedniecība bija mazliet pagarināta. Profesors Delamārs negribēja riskēt. Ja nekas nebūs atgadījies, šodien viņai patiesībā vajadzētu būt jau kaut cik mundrai un gaidīt uz manu telefona zvanu.

—  Vienīgais, ko mēs drīkstam darīt, ir izsakāms šādos vārdos: mēs drīkstam sev palīdzēt, vaļsirdīgi atzīdami savu bezspēcību,— Hirtmanis sacīja. Bija stipri auksts. Es nodomāju, ka drīz snigs.— Arī mācītājs var atzīties, ka ir bezspēcīgs,— viņš turpināja,— jo viņš taču nespēj mierinājumu izgudrot, viņš to var vienīgi nodot tālāk, ja tas ir

viņa spēkos. Es, tāds mācītājs, saku šai mirkli un šai vietā: ja ardievas ir tik grūtas un sāpīgas kā ardievas no šī aunā cilvēkbērna, tad es daudz labprātāk stāvētu blakus ums, mīļie vecāki, nekā te, kur man jūs jāuzrunā, un laudz labprātāk kopā ar jums klusētu vai arī varbūt ūgtos: Dievs, jel neklusē par mūsu asarām!

Ruta bija dīvaini pārvērtusies. Viņa gandrīz visu laiku lūkojās tālu pāri kapsētai, pāri tās smilšu kopiņām. Šķita, ka viņa domās ir pavisam kur citur.

Atkal iekaucās lokomotīve.

Es nodomāju, ka naktis savā viesnīcas istabā es arī biju dzirdējis svilpjam lokomotīves, ka tās mani «Bristoles» viesnīcā, kur es tagad mitu, bija izrāvušas no juceklīgiem sapņiem. Šveicaram es ierazdamies biju parādījis Filipam Nortonam izdotu Vācijas pasi. Es biju vācietis, bet dzīvoju Amerikā, tā izrietēja no pases dažādajām atzīmēm un vīzām. Tikko trīs dienas vecā pase bija tīšām saburzīta, notraipīta un, protams, viltota. Es tūlīt pastāstīšu, kā pie tās biju ticis.

—  Tomēr,— mācītājs Hirtmanis turpināja,— Dievs arī neklusē. It īpaši par mūsu asarām neklusē. Viņa balss, kuru mēs lielākoties nedzirdam, kuru mēs nomācam paši ar savu trokšņošanu un pļāpām, kļūst dzirdama tikai tad, kad esam kļuvuši pavisam, pavisam mazītiņi no bēdām . . .

Sinī brīdī es viņu ieraudzīju. Ieraudzīju skaidri.

Sis vīrietis bija kārns, varbūt četrdesmit piecus gadus vecs, pār saburzīto, zilo gatavu apģērbu veikalā pirkto uzvalku viņš bija uzvilcis pelēku vilnas flaneļa mēteli, ko nebija aizpogājis, zem tā varēja redzēt samaidzītu, jau nosmulētu baltu neilona kreklu un zilu kaklasaiti, melnie mati bija apgriezti «ezīti», seja bāla, tumšajās acīs zem retajām uzacīm spīgoja gan alkatība, gan muļķīga nekaunība, gan žurkas drudžainās bailes. Viņš stāvēja p'atalu no manis, viņpus kapa, taču viņa acis bija stīvi pievērstas man, man vienam. Kas tas ir?— es izbijies prātoju.

—  Beidzies kāds mūžs. Aizgājis cilvēkbērns, kas nekad nav izjutis pieaugušo ļaužu nemieru, nemieru, ko rada mūsu juceklīgā pasaule, pasaule, kura grib mums laupīt mieru . . .

Sīs acis! Kārnā, slikti ģērbtā cilvēka šaurās, ledussaltās, , cietsirdīgās, jā, pat ārprātīgās acis, kas nenovērsdamās urbās mani . . .

—  Kas jums kaiš?— vaicāja Ruta.

Es izgrūdu caur zobiem:— Tur pāri pretī tas tips vilnas flaneļa mētelī, tas, kas blenž manī,— vai jūs zināt, kas tas ir? Neskatieties tūlīt. Drusku pagaidiet!

—  Kāds cilvēks — tā skan mūsu vēsts,— mācītājs Hirtmanis turpināja,— iegāja lielajā vientulībā. Pirmie, kas iepazina viņu kā savu mieru, sauca viņu par Kristu . . .

—  Nav ne jausmas,— Ruta čukstēja.— Izskatās pēc amerikāņa.

—  Esmu pārliecināts, ka tas viņš arī ir,— es teicu, gandrīz nekustinādams lūpas.

Nu atkal skaļi ripoja riteņi. Hirtmanis runāja vēl • skaidrāk:—Sī cilvēka dēļ, kuru viņi sauca par Kristu, kopš tā laika neviens vairs nav vientuļš, arī tad ne, ja ir «palicējs», kā pieņemts sacīt. . .

—  Kas tur tā izspiežas viņa mētelī zem kreisā pleca?— Ruta čukstēja.— Vai jums šķiet, ka šim cilvēkam ir klāt. . .

—  Jā,— es čukstot atteicu,— tā man šķiet. Neskatieties vairs uz viņu!

—. . . un Kristus dēļ, kas nekrietni tapa atstāts viens un nonāvēts, mēs izlūdzamies viņa mieru, viņa kluso, spēkpilno mierinājuma vārdu, visvairāk vecākiem . . .

Vilnas flaneļa mētelī ģērbtais vīrs pabāza labo roku zem mēteļa, kur kreisajā pusē kaut kas izspiedās uz āru. Ruta ar pūlēm apvaldīja kliedzienu. Es pietupos lēcienam. Daudzi cilvēki izbrīnā palūkojās uz mums. Vīrietis, kuru es nepazinu, izvilka no svārku kabatas minoksu, pacēla to pie acīm un nofotografēja mani vienreiz, divreiz, trīsreiz — es redzēju, kā viņš ikreiz sabīda kopā miniaparāta daļas, lai filmiņa slīdētu uz priekšu. Gribēju tikt viņam klāt. Stāvēju iespiests starp bēriniekiem. Nevarēju nokļūt pie viņa. Tagad viņš fotografēja grupu ap kapu, mācītāju, citus cilvēkus, Rutu man līdzās.

Hirtmanis — ar muguru pret viņu — skaļi runāja:

—. . . mums gribētos apsūdzēt Dievu, kad mēs redzam sevi tik sāpīgi aplaupītus. Mēs varam to darīt! Mēs apsūdzam to, kurš kā apsūdzētais stāv mūsu pusē, kurš kļuvis vienots ar tiem, kam ir sāpes, kurš cieš, kad mēs ciešam, kuram jācieš, kamēr vien cieš cilvēki . . .

Vilnas flaneļa mētelī ģērbtais vīrs pēkšņi apsviedās apkārt un kā trenkts drāzās arvien dziļāk un dziļāk kapsētā, līdz tās aizaugušajam galam, necaurejamai biežņai, kur vairs nebija aleju un kapu, kur biezi kuploja

garas, izstīdzējušas, tagad nomelnējušas nezāles. Nākamajā mirklī vīrs bija pazudis šai biežņā.

—  Ko tas nozīmē?— Ruta čukstēja.

Es paraustīju plecus.

—  Man bail,— klusu teica Ruta.— Jums arī, vai ne?

Es palocīju galvu.

—     Viņa mīlestība,— teica mācītājs Hirtmanis, riteņiem atkal klaudzot,— apņem mirušos. Tā apņem arī dzīvos, kas jebkurā brīdī var sastapties ar nāvi un kas pie kapu kopiņām tik bieži neatceras, ka jāsaka: «Kungs, māci mani apdomāt, ka jāmirst, lai es taptu gudrs …»

34

Te, tiesneša kungs, man jāpastāsta daži iepriekšējie notikumi un — starp citu — jāpavēsta, kā radās kāda naidpilna mīlestība.

Tiklīdz es-šī drausmīgā 1971. gada 4. decembra pusdienas stundā biju pateicis, ka gribu palikt pie Barbas un pie Silvijas, šis Ležēns, ticat vai neticat, izsūtīja visus pārējos ārā, jo viņam, kā viņš apgalvoja, tagad esot jāparunā ar mani divatā.

Ležēns atzvēlās uz kušetes, tā ka nokrakšķēja atsperes, savu milzu apmēru dēļ būdams spiests izplest kājeles uz abām pusēm, un šņākdams ņēmās ēst krējuma konfektes, apveltot mani ar starojošu smaidu.

—  Ko nozīmē šī ģeķīgā ņirgšana?—es noprasīju.

—     Tas nozīmē, ka es priecājos par notikumu turpmāko gaitu,— sacīja Ležēns, konfektes zelēdams, līdz viņam iešāvās prātā pajautāt:— Vai jūs arī varbūt nogaršotu?

Jūs, zināms, varat iedomāties, ko es atbildēju, tiesneša kungs.

Ležēns smējās (protams, no pilnās mutes lidoja konfekšu drusciņas), gandrīz vai plīsdams no smiekliem.

—  Ta gueule, salaud!1 —es teicu.— Turi žaunas, sušķi!

—  Assassin,2 — Ležēns atteica, muti līdz ausīm.

—  Sale assassin,3 — es pagodināju šo tauku piku.

—     Es no jums iztaisīšu vēl īstu francūzi,— viņš, bezgalīgi uzjautrināts, sacīja. Pēc tam viņš kļuva nopietns.

1 Ak, tavu cūkas purnu! (Franc.)

2 Slepkavniek (franc.).

1 Nešķīsto slepkavniek (franc ).

—  Vispirms, protams, man jāiztaisa no jums neīsts vācietis.

—  Ko tas nozimē?

—  Nu, jums taču vajadzēs dzīvot dubultu dzīvi, nepārtraukti braukājot no Barbas pie Silvijas Moranas un atpakaļ. Vācijā jūs nekādā ziņā nedrīkstat saukties Kavens, tas tak jums ir skaidrs. Vācijā jums vispār jāizturas pavisam citādi. Jums jābūt nospiestākam, lēnīgākam, nemanāmākam, klusam kā pelītei. Kad jūs parādīsities atklātībā kopā ar Silviju, jūs, zināms, būsit Filips Kavens, vīrietis, kas radīts mīlai! Tad jūs varat lietot savus īstos dokumentus. Tad jums jāuzvedas kā vienmēr. Vācijā mums jāpagādā jums jauna pase, jums jāapgūst jauns stils, tur jūs būsit nabaga nelaimīgs tēvs — nav ko blenzt manī tā, muļķi tāds! Vācijā mums tagad vajadzīga pase ar Nortona vārdu. Un nevis Pola Nortona. Kad Barba nokļuva Sentbernadetē, pirmajā uztraukumā tika pieļauta kļūda. Tagad — ja mazā neatstieps kājas, jo, ja viņa atstieps, visa izdoma, protams, nekam nederēs,— tagad mums jāizdod jums dokumenti ar Filipa Nortona vārdu.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka Barba, ja viņai kaut drusku noskaidrosies prātiņš — un tas taču arī var notikt —, sauks jūs par Filu. Ja viņai klāsies labāk, viņa atcerēsies vārdu «Fils». «Kavenam» vēl ir daudz laika.

—  Un māte?

—  Mazi bērni saka «māmiņa». Nevis Silvija Morana, kā jums šķiet?— Viņš paurbināja zobus un vīlies aplūkoja šo pūļu iznākumu.— Nu, un māmiņa taču vēl ir atvaļinājumā, vai ne? Tātad jūs dabūsit Vācijas pasi, kur būs ierakstīts Filipa Nortona vārds, bet dzīvesvieta — Amerika. Pasē būs arī zīmogs un tā tālāk. Pase neizskatīsies tā, it kā būtu izgatavota nupat. Tiem Nirnbergā ir savas metodes. Mums nekavējoties jāliek izgatavot jums pases fotogrāfijas un steidzīgi jānosūta manam draugam Nirnbergā.

—  Kas ir jūsu Nirnbergas draugs?

Ležēns joprojām bakstīja zobus.

—  Jāiet tak reiz pie zobārsta,— viņš sacīja.— Ko jūs jautājāt?

—  Kas ir jūsu Nirnbergas draugs.

Ležēns iesmējās.

—  Kas tur ir tik jocīgs?

—  Tas ir vīrs, ko sauc par Vigbertu Sondersenu. Viņš ir Nirnbergas prefektūras virskomisārs. Strādā slepkavību izmeklēšanas komisijā.

—  Ko?

—  Jocīgi, vai ne?

—  Paklausieties . . .

—  Mēs ar Sondersenu esam seni draugi. Es mūsu slepkavibu izmeklēšanas komisijā reiz panācu, ka Sondersenam izdarīja lielu pakalpojumu. Tādiem cilvēkiem kā mēs jāturas kopā, vai ne?

—  Ko slepkavību izmeklēšanas komisijas darbinieks var pavēlēt pasu nodaļai? Izgatavot man viltotu pasi?

—  Jā,— Ležēns sacīja.— Sitās krējumbonbongas tak ir un ir vislabākās. Jā, Sondersens to var. Viņš ir viens no Vācijas spējīgākajiem kriminālistiem. Tas ir, viena Vācijas pusē. Otrā pusē man arī ir draugi. Man ir draugi visur. Vai jūs domājat, ka citādi es varētu tā strādāt? Vai jūs domājat, ka citādi misters Gincbērgers būtu mani nolīdzis?

Tas atstāja uz mani iespaidu.

—  Sondersens ir tik lietpratīgs vīrs, ka viņam izdara jebkuru pakalpojumu,— Ležēns teica.— Es jau ar viņu sazvanījos. Viss ir okei. Pasu nodaļa gaida vēl tikai fotogrāfiju. Tad jūs saņemsit to papīreli. Viņiem ir arī vīzas zīmogs — viss, ko vien jūs vēlaties. Tā būs kolosāla viltota pase. Citiem gadījumiem jums ir īstā pase. Bet tas vēl nav viss. Vācijā jūs nedrīkstat tēlot playboy kā te, playboy, kas jūs arī esat. Nepārtrauciet mani. Vācijā jūs būsit likteņa sitiena trāpīts nabaga nelaimīgais ar bērnu, kam ir smadzeņu trauma. Tur jūs, protams, valkāsit nevis Kardēna uzvalkus, bet gatavus ražojumus. Daļa jūsu lietu — smalkākas — paliks te, viesnīcā. Arī somas ar Barbas drēbēm jau ir apmainītas. Jaunajām drīz jābūt klāt.

—  Kas to lika darīt?

—  Kas gan? Protams, es. Es par savu naudu šo to arī daru, un es no mistera Gincbērgera saņēmu krietnu blāķīti naudas. Tad — Vācijā jums jānēsā raga brilles. Ar loga stiklu . . . Tumšas ne, tās pārāk duras acīs. Un jābūt pieticīgam, pavisam pieticīgam. Jūsu maserati paliks te. Ja nu jūs pats, mīļais draugs, neesat apjēdzis, tad klausieties: no šī brīža jums jādzivo dubulta dzīve, doktora

Džekila un mistera Haida1 dzīve — salīdzinājums nav gluži trāpīgs, bet jūs saprotat, ko es domāju.

—  Jā, es teicu.

Nu, tad ejam. Nedrīkst zaudēt ne mirkli. Istabu es arī esmu jums jau pasūtījis. Diemžēl vidusmēra viesnīcā. Luksusviesnīcās jūs varat dzīvot vienīgi, kad esat Filips Kavens. Pāris gatavu uzvalku, veļu un visu citu mēs ar jums ejam tagad iegādāties . . .

Redzat, tiesneša kungs, šinī brīdī manī iekvēlojās naidpilna mīlestība pret aptaukojušos metru Ležēnu.

35

Acumirkli, lai es nesajaucu!

Kā stāsta mana dienasgrāmata, 1971. gada 4. decembrī mēs ar Ležēnu soļojām pa Parīzi, lai Lafajeta galerijā nopirktu man gatavas drēbes, gluži vienkārši visu, pat divas ceļasomas, protams, no plastmasas.

Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pirmā gada piektajā decembrī iestājās reakcija pēc pernitona. Es nogulēju visu svētdienu un arī pusi pirmdienas. Tā kā man nebija vēl jaunās pases, vajadzēja izmantot Silvijas Supervienuvienpadsmit, un tā nu es otrdien rīta mijkrēslī lidoju atpakaļ uz Nirnbergu, zem manis pletās melna nakts, virs manis pilnīgi nereālās krāsās — sarkanā, dzeltenā, zeltainā — ausa jaunā diena. Nirnbergas lidostā es līdz turpmākam atvadījos no apkalpes, jo nākamībā bija paredzams, ka man dažu labu reizi būs jāpārvietojas ar parastajiem transportlīdzekļiem. Braucu autobusā uz galveno staciju un nepārtraukti lādēju šo knīpu Barbu, kas man visu to bija ievārījusi, taču reizē sirds strauji iepukstējās, kad domāju par atkalredzēšanos ar Rutu.

No galvenās stacijas devos uz prefektūru. Nu man bija vajadzīga jaunā pase. Ležēns, manas naidpilnās mīlestības objekts, bija licis man tūdaļ iet pie Sondersena. Viņa kabinets atradās otrā stāvā un bija iekārtots lietišķi un bezpersoniski. Uz rakstamgalda pilns ar ūdeni stāvēja marmelādes trauks, kurā bija ielikta sarkana roze.

1 Dr. Džekils un misters Haids R. L. Stīvensona darbā «Dr. Džekila un mistera Haida dīvainā lieta» ir viens cilvēks, kura notikusi personības šķelšanās: Džekilam piemīt visas labās, Haidam — visas ļaunās īpašības.

Virskomisārs Vigberts Sondersens panācās man pretī. Viņš bija ļoti garš, ļoti kalsns, un viņa seja atgādināja saudzīga ārsta vaibstus. Sudrabotie mati klāja kaulaino galvaskausu kā bieza kažokāda. Viņš paspieda man roku, un mēs apsēdāmies. Viņš pajautāja, vai es esot atvedis pases fotogrāfijas. Es tās iedevu. Viņš piezvanīja pa tālruni, pēc mirkļa ienāca kāds jauns vīrietis un fotogrāfijas aiznesa.

—  Tūlīt būs kārtībā,— sacīja virskomisārs Sondersens.— Pasu nodaļai trūka vienīgi fotogrāfiju, citādi pase ir gatava — ar zīmogiem, vīzu un visu citu. Cerams, ka bērns izveseļosies.

—  Cerams,— es teicu un nodomāju: tikai ne pārāk ātri.— Es jums nekad nespēšu pietiekami pateikties par to, kā jūs man tagad izpalīdzat ar viltoto pasi, virskomisāra kungs.

—  Sauciet mani, lūdzu, par Sondersenu, Nortona kungs. Es neko neesmu palīdzējis. Tas viss ir rutīna. Ja iemesli pārliecina, mēs palīdzam citiem un citi palīdz mums. Jūsu gadījumā iemesli pārliecina. Laimīgā kārtā mēs ar Ležēnu jau sengadus esam pazīstami, viņš arī reiz varēja man izpalīdzēt — ne tieši viņš, bet franču policija.

—  Jā, to viņš man teica.

—  Protams,— Sondersens turpināja,— viss nav tik vienkārši. Ar interpola1 starpniecību policijas dienesti visā pasaulē tagad zina, ka mēs izdodam jums te tādu kā «aizsargpasi». Tai ir īpašs numurs, īpaša ciparu kārtība, un tajā iespiests šiem mērķiem rezervēts burts — tas nenozīmē, ka jums neuzticas, tā ir tikai starptautiska vienošanās.

—  Protams, Sondersena kungs.

Viņš pagrozīja marmelādes traukā ielikto rozi un pēkšņi noteica:— Drīz tas būs man aiz muguras.

—  Kas?

—  Viss, kas saistīts ar šejieni. Eju pensijā.

—  Bet jūsu darbs taču ir ļoti interesants!

—  Sākumā es arī tā domāju,— viņš teica.— Pārvarēm gribēju tikt slepkavību izmeklēšanas nodaļā — lai gan sākt man vajadzēja kā satiksmes policistam. Bet slepkavības . . . vislielākie noziegumi . . .— Viņš apklusa.— Zināt, Nortona kungs, man bija tāda maza ilūzija. Es gribēju kalpot taisnīgumam.

1 Starptautiskā policija.

—  Ležēns man sacīja, ka jūs to esot neskaitāmas reizes darījis.

Sondersens palūkojās manī. Viņa plaksti smagnēji gūlās pār acīm.

—  To es darīju, Nortona kungs. Taču esmu no tā noguris. Jaunībā, pašā sākumā, es loloju vēl kādu citu sapni. Gribēju veicināt labo un kļūt par skolotāju. Bet tad . . .— viņš palaida rozi vaļa,— . . . man drīz vien zuda gandrīz visas cerības kaut ko panākt — un es izšķīros par tiešu ļaunā apkarošanu.

Tas bija viens no pašiem simpātiskākajiem cilvēkiem, ar kādiem es savā mūžā esmu iepazinies, tiesneša kungs.

—  Jūs mani uzskatāt par savādnieku, vai ne?— viņš

i 3 u t cii 3.

—  Nē jel!

—  Jā, jā, es to redzu. Nortona kungs. Nomanu no jūsu sejas izteiksmes. Tādu jūs neesat iedomājies nevienu slepkavību izmeklēšanas speciālistu, noteikti ne. Tikai redzat: ļauno, ar to es domāju absolūti Jauno, pasaulē sastop ļoti, ļoti reti. Lielākajai tiesai cilvēku, kas dara ļaunu, gluži vienkārši nepietiek fantāzijas, lai iztēlotos, kāds būs viņu rīcības iznākums. Taču blakus šim ļaunumam pastāv arī absolūti ļaunais, Nortona kungs. Un, tieši būdams slepkavību izmeklēšanas speciālists, es esmu sastapies ar absolūti ļauno — bieži, ļoti bieži, pārāk bieži. Mans pienākums ir apkarot absolūto ļaunumu, un to es arī daru, cik labi varēdams. Tas kļūst man arvien grūtāk un grūtāk. Vai zināt kas absolūtajā ļaunumā ir pats briesmīgākais?

—  Kas?

—  Tas, ka tam neko nevar padarīt,— Sondersens atbildēja.— Absolūti ļaunu cilvēku var nosodīt. Bet ko tas dod? Itin neko. Padarīt viņu par labāku cilvēku, kaut vai par drusku, drusku labāku cilvēku, nav iespējams.— Viņš runāja pavisam mierīgi — kā arvien.— Un kas ir vissliktākais, Nortona kungs: ja atskatos atpakaļ uz savu dzīvi un darbu, tad redzu, ka daudz ko visos šajos gados esmu nokavējis, paspēlējis, nepareizi darījis. Neko no tā nevar atgūt vai pārlabot. Visam, ko es pagātnē esmu sasniedzis, šodien nav nekādas vērtības. Laika gaitā nekas nav pastāvīgs. Laiku noliek pie malas, tāpat kā tiesa noliek malā prāvas aktus, kuri vairs nav pakļauti nevienai pārbaudei.

—  Pastāv notikumu nepārtrauktība,— es iebildu.

—  Nē,— Sondersens teica,— tieši tā nepastāv. Tas ir jūsu sapnis, Nortona kungs. Un mans lietuvēns. Mēs šai zemē tik ilgi esam runājuši par neuzveikto pagātni — citā sakarā. Ļoti nedaudzi un diemžēl es to vidū zina: pagātni nekad nav iespējams uzveikt! Un tā ir atziņa, kas manā darbā galu galā nav vairs panesama.

Viņš palūkojās manī.

—  Kāpēc tad jūs vēl strādājat?— es vaicāju.

—  Man būtu bijusi iespēja aiziet,— Sondersens atteica.— Pirms diviem gadiem. Bet tieši toreiz es biju uzcēlis mazu namiņu — zināt, es esmu precējies —, man vajadzēja aizņemties naudu uz kredīta un atmaksāt atpakaļ, tāpēc biju spiests palikt.

Pirmītējais jaunais cilvēks ienāca Sondersena kabinetā un atnesa jauno pasi, kura bija lietpratīgi notraipīta un tā apstrādāta, ka izskatījās jau veca, un nu tajā bija ielīmēta mana fotogrāfija un tai virsū uzspiests zīmogs. Zem fotogrāfijas man vajadzēja parakstīties vārdā «Filips Nortons» un tad parakstīt vēl pusduci dokumentu ar savu īsto vārdu. Līdz ar to pasu nodaļa novērsa jebkuru viltotās pases ļaunprātīgu izmantošanu, tas man bija skaidrs.

—  Pateicos jums,— es sacīju jaunajam darbiniekam. Tas tikai palocīja galvu, pasmaidīja, atdeva man viltoto pasi un aizgāja.— It īpaši liels paldies jums,— es teicu Sondersenam.

—  Ak, muļķības,— viņš sacīja.— Ja var izpalīdzēt. . .— Viņš piecēlās reizē ar mani.— Nāciet,— viņš aicināja,

—  parādīšu jums vēl ko.— Viņš izvilka kartotēkas kastes atvilktni. Tās iekšpusē abos sānos viena otrai pretī bija pielīmētas divas lielas kalendāra lapas ar visiem gada mēnešiem un dienām. Trešā lapa bija pielīmēta atvilktnes priekšējai malai, un man vajadzēja paliekties uz priekšu, lai to redzētu. Tās bija kalendāra lapas tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pirmajam, septiņdesmit otrajam un septiņdesmit trešajam gadam. Divu pēdējo gadu lapās vēl nebija atzīmju. Pašu pēdējo Sondersens bija izgatavojis pats. Šāgada lapa izskatījās citāda. Tajā bija ar sarkanu izsvītrota diena pēc dienas — līdz septītajam decembrim, itin kā to būtu darījis cilvēks, ko apsēdusi kāda mānija.

—  Septīto es izsvītrošu šovakar, pirms došos mājās,— teica virskomisārs Sondersens.

—  Bet ko tas . . . tas ir, kāpēc . .

—  Bāziet pasi kabatā, Nortona kungs. Redzat, tas ir ikdienas prieks, ko es sev atļaujos. Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada pirmajā decembrī es beidzot iešu pensijā!

—  Un līdz tam nu jūs izsvītrosit katru dienu, ko būsit nostrādājis?

Virskomisārs pamāja ar galvu.

—  Sis gads drīz beigsies. Tad paliks vēl tikai divi, Nortona kungs. Vēl tikai divi gadi!

Ak, viņš izskatījās tik laimīgs, to teikdams, tiesneša kungs! Un ne viņš, ne es, mēs abi toreiz nezinājām, ka virskomisārs Sondersens tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada pirmajā decembri neaizies pensijā, jo viņš pirms īsa laika, proti, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada astotajā oktobrī, būs bijis spiests vēlreiz aktīvi darboties,— kad viņu aizsauca, lai viņš sāktu izmeklēt drāmu, kas bija notikusi visdraņķīgākajā istabā vienā no visdraņķīgākajām īslaicīgas uzturēšanās vietām Nirnbergā. Viņā tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pirmā gada ceturtajā decembrī to nezināja un nenojauta neviens visā pasaulē. Taču tā bija lemts notikt, un cilvēks, ko virskomisārs Sondersens īsi pirms aiziešanas pensijā toreiz redzēja šajā viesnīcā, kur istabas izīrē uz stundām, redzēja mirušu, nošautu ar Valtera firmas TPH modeļa 6,35 milimetru kalibra pistoles lodi, šis cilvēks bija amerikāņu aktieris Romero Retlends, un sieviete, kas ar pistoli rokā stāvēja pie mirušā, bija Silvija Morana. Divus mēnešus pirms aiziešanas pensijā virskomisāram Vigbertam Sondersenam bija lemts vēlreiz sastapties ar absolūti ļauno.

36

—  Fil . . .

—  Jā, Barbīt, jā!

—  Māmiņa?

—  Viņa atnāks, Barbīt, viņa atnāks pie tevis . . .

—  Vai viņa jau sen kā mirusi?

Tas bija viss dialogs.

Pēc šī jautājuma Pasaules burvīgākais mazais saulstariņš atkal aizvēra acis, ko bija atdarījis, kad es viņu uzrunāju, pavēra lūpas, kas bija nosētas ar daudzām mazām pūtītēm, un gulēja tālāk. Barbītes elpa bija dziļa un vienmērīga. Viņa gulēja joprojām uz sāniem, bet

gandrīz izstiepusies, ne vairs tik ļoti sarāvusies čokurā. Ari šajā Sofijas bērnu slimnīcas palātā logiem priekšā bija nolaistas melnas žalūzijas, tikai Rutas lielā taisncilindra kabatas spuldze apgaismoja Barbīti, viņas gultu un mazliet tās apkārtni.

No prefektūras biju aizbraucis uz «Bristoles» viesnīcu, lai noliktu savu (trūcīgo) bagāžu, un tad devies tālāk uz slimnīcu. Ruta bija mani jau gaidījusi.

—  Nāciet,— viņa bija sacījusi, satverdama mani aiz rokas,— nāciet, Nortona kungs . . .— Un viņa bija aizsteigusies man pa priekšu pa garu slimnīcas gaiteni — līdz Barbītes istabai. Tad es stāvēju pie mazās gultiņas un uzrunāju meitenīti vārdā. Pēc tam notika tas, ko nupat attēloju.

Es izslējos. Ruta stāvēja cieši man līdzās, pavisam vājas gaismas apspīdēta, jo kabatas spuldze bija vērsta lejup. Kad pavēros Rutā, viņa pasmaidīja — kā tik bieži, stāvot pie slima bērna gultas; viņas smaids dāvāja cerību un paļāvību.

—  Nu?— viņa noprasīja, un viņas balsī patiesi jautās svētlaime, svētlaime, ko jūt visas pasaules mātes, lūkodamās savos bērnos. Savos bērnos!

—  Ko «nu»?

—  Nu, Barbīte sacīja «Fil», Nortona kungs!—Ruta steidzīgi paskaidroja.— Viņa jūs tūlīt pazina! Vai tas nav brīnišķīgi?

—  Jā,— es teicu un jutu, cik strauji man sitas sirds, raugoties šai vidēja auguma sievietē ārstes baltaja uzsvārcī.— Jā, ārstes kundze, tas ir brīnišķīgi . . .

—  Viņa nav vairs dezorientēta! Arī karstums mazinājies!

—  Kada ir temperatūra?

—  Trīsdesmit astoņi un deviņi. Barbīte var arī atkal gulēt gandrīz izstiepusies, locekļu sasprindzinājums mazinājies. Kopš trim dienām izbeigusies Biota elpošana, Nortona kungs! Kopš viņa ir te, Nirnbergā, ne reizes nav bijuši krampji! Sirds toņi ir normāli! Jutīgums pret sāpēm stipri mazinājies.

—  Cik stipri?

—  Tagad jau var aizskart viņas ādu un viņa nekliedz, Nortona kungs! Mazinās arī stīvums pakausī. Auss vēl struto. Kreisās puses locekļu paralīzes simptomi vēl ir, bet vairs ne tik skaidri izteikti. Viņa panes visas zāles, visus iešļircinājumus, it sevišķi negaiditi viņa reaģē uz

plaša diapazona antibiotiku! Pēc cilvēciskiem apsvērumiem . . .

—  Jā, ārstes kundze?

—. . . lielākās briesmas ir garām,— Ruta teica.— Mēs šorīt Barbīti ļoti pamatīgi izmeklējām — vēl divi citi nodajas ārsti un profesors. Es ticu, ka Barba dzīvos!

—. . . īvos,— teica Barbite kā atbalsojot.

—  Bet viņas acis,— es sacīju.

—  Kas ar tām ir?

—      Viņa taču tik stipri šķielē uz iekšu — vai jūs to neesat ievērojusi?

—      Muskuļu paralīzes simptomi. Vai jūs vairs neatceraties Parīzi, Nortona kungs? Toreiz īstenībā bija pilnīgi paralizēti arī plaksti.

—      Jā,— es sacīju un, to rakstot, tiesneša kungs, konstatēju, ka šī sīki aprādītā un cildinātā Barbītes veselības stāvokļa uzlabošanās radīja manī izjūtas, kuras jūs, cilvēku pazinējs, varbūt (varbūt!) sapratīsit un piedosit. Es domāju: vēlu Barbītei visu labu. Bet lai taču viņa neizvesejojas uzreiz, vismaz lai vēl ilgu, ilgu laiku nav gluži vesela, jo, ja viņa būs pavisam vesela, viņai vajadzēs atstāt slimnīcu. Un kopā ar viņu arī man. Kamēr viņa vēl ir slima, viņai jāpaliek slimnīcā. Un man jāpaliek pie viņas. Un pie Rutas. Pie Rutas! Es taču esmu te viņas dēļ. Sai sievietei piemīt neizprotams pievilkšanas spēks.

—      Bet… es baidos, paies vēl ilgs laiks, līdz Barbīte atkal būs pavisam uz kājām,— es teicu.

—     Uz kājām,— Ruta atkārtoja, un viņas smaids nodzisa.— Nortona kungs, mēs esam novērsuši no bērna dzīvības briesmas, vairāk neko mēs vēl neesam izdarījuši! Uz visu citu, protams, būs vēl ilgi jāgaida, nevar zināt, kā slimība attīstīsies. Jūs nedrīkstat cerēt uz brīnumiem.

—     To tak es nedaru, ārstes kundze! Dzīvības briesmu vairs nav. Tas vien jau ir gandrīz brīnums. Paldies jums!

—  Nav ko man pateikties,— viņa sacīja.

—      Ir gan,— es pretojos.— Es pateicos tieši jums, ārstes kundze.

37

—  Burvīt!

—      Jā, vilciņ!— Silvijas balss klausulē man pie auss skanēja lēni un mazliet neskaidri. Dievs zina, cik pama-

tigi Delamārs viņu bija «saspricējis», ja viņa vēl tagad tā runāja.— Es tik šausmīgi gaidīju tavu zvanu. Profesors jau man stāstija, kur Barbite tagad'ar tevi atrodas. Es tur esmu vainīga.

—  Muļķības.

—  Nav vis muļķības. Man neizturēja nervi! Es . . . es esmu māte. Un Barbite ir mans bērns. Un man noteikti vajadzēja tikt pie viņas — man ļoti žēl, ka esmu sagādājusi nepatikšanas. Kā Barbītei klājas?

—  Labāk, burvit! Daudz labāk! Dzīvības briesmas vairs nedraud! Vina mani tūlīt pazina un uzrunāja par «Filu». Es . . .

—  Es zinu, ka tu tagad nevari pie manis atbraukt, vilciņ . . . Tas ir briesmīgi . . . Bet mana karjera . . . Tu man zvanīsi, jā?

—  Jā.

—  Katru dienu?

—  Katru dienu,— es apliecināju.

—  Varbūt ari divreiz?

—  Droši vien bieži arī divreiz, burvit.

—  Kā viņa izskatās, mana mazā Barbite? Stāsti jel! Runā jel! Kāpēc tu tik maz runā, vilciņ? Varbūt tas viss nav taisnība?

Tādu prašņāšanu neizturēs neviens cilvēks.

Es teicu:— Es atrodos ārstes Reinhardes kundzes kabinetā, burvīt. Ar Rodu es jau sazvanījos, viņš zina, kur es dzīvoju un kā mani tagad sauc, ja tu gribi man zvanīt. Taču es laikam parasti būšu slimnīcā pie Barbites.

—  Tu esi mīļš … Tu esi vismīļākais no visiem mīļajiem vil . . .

—  Tagad ar tevi runās ārste Reinhardes kundze. Lai tu man ticētu,— es teicu, aši viņu pārtraukdams.— Viņa tev apstiprinās, ko es sacīju. Ārstes kundze paskaidros arī, kā viss risināsies tālāk . . .— Es žigli padevu klausuli Rutai, kas stāvēja man blakus.

Mēs atradāmies viņas kabinetā.

Ruta rami un pārliecinoši runāja ar Silviju, šai balsij vajadzēja uzticēties. Kamēr es uzgriezu Parīzes numuru un sarunājos, mēs stāvējām līdzās. Rutas istaba te, Nirnbergā, Sofijas bērnu slimnīcā, bija tāpat pilna ar rotaļlietām, bilžu grāmatām, platēm, testu materiāliem un sienas tāfelēm kā Sentbernadetes slimnīcā. Arī sienas bija nosmērētas raibas ar krāsām, un vienu sienu aizsedza plaukti, kas bija pilni ar speciālo literatūru.

Ruta runāja un runāja, balsi nepaceldama, viņa nekad nezaudēja pacietību. Istabā bija vēl otrs rakstāmgalds. Es piegāju pie tā un apsēdos. Mani pārņēma liela svētlaimes izjūta un reizē drausmīgs nemiers, jo nu taču es varēju sākt iztēloties, kā viss ritēs tālāk . . .

Uz otrā galda atradās rakstāmmašīna ar aprakstītu lapu. Pa pusei klausīdamies Rutas vārdos, es lasīju.

«Mīļie bērni!

Si ir pēdējā vēstule, ko es jums rakstu. Es aizbraucu uz citu vietu un tāpēc nevaru vairs ar jums rotaļāties . . .

—. . . nē, misis Morana, mēs visi — kopā ar klīnikas vaditāju — esam nonākuši pie atziņas: dzīvības briesmas jūsu bērnam ir garām,— es dzirdēju Rutu sakām. Palūkojos uz viņu un pasmaidīju. Viņa palika pavisam nopietna. Smaidījusi viņa bija tikai tad, kad Barbīte bija mani pazinusi. Es lasīju tālāk:

. . . ko baidīties nav, man jau ir pēctece! Ļoti jautra! Dzeltenrūsganiem matiem un zilām acīm. Kā viņu sauc? Viņu sauc Irmgarde Kliņģermeijere. Nu jā, Kliņģermeijere, protams, nav viņas īstais uzvārds (tas ir: Sedlmaiere), bet visi viņu sauc par Kliņģerīti, jo viņa ir no Minhenes un gauži labprāt ēd kliņģerus . . .

—. . . o, jārēķinās vēl ar daudzām nedēļām, ar mēnešiem, misis Morana . . .

. . . kēksi ari viņai «tra-a-aki» garšo! Un bez tam viņai ļoti patīk rotaļlācīši, lieli suņi, zirgi un viņas vecā automašīna. Tomēr vislabprātāk viņa zīmē un augu dienu rotaļājas ar bērniem. Un viņai vienmēr ir ļoti. daudz jaunu, jautru izdomu. Viņas ideja bija arī likt jums zīmēt «kukaragas» . . .

—  Nē, miļā misis Morana, tas būtu stipri pāragri! Sis — kā bija viņa vārds?— šis doktors Volkena kungs vēl nevarēs ar Barbīti neko iesākt. Pagaidām ar viņu jānodarbojas mums. Vēlāk, protams, būtu jauki, ja doktors Volkena kungs varētu atbraukt uz Nirnbergu . . . Nē, misis Morana, lūdzu, ticiet man: arī pirmajai mācību stundai ar doktoru Volkena kungu jānotiek vēl te, slim

nīca . . . Barbitei jabut musu kontrole . . . Priecājos, ka jūs to saprotat, misis Morana . . .

. . . likt jums zīmēt «kukaragas» . . .

«Kukaragas»?

Kas tas bija?

Blakus rakstāmmašīnai redzēju kaudzi lielu, ūdenskrāsām izraibotu papīra lapu. Pāršķirstīju kaudzi. Likās, ka Kliņģerītei iešāvies prātā likt slimajiem bērniem zīmēt dzīvniekus vai cilvēkus, kuriem visiem ir kaut kas kopīgs: viņiem visiem kaut kas jānes «kukaragās», tātad nastai jāatgādina itin kā mugursoma. Es šķirstīju tālāk. Daži zīmējumi bija tīrie smērējumi, citi — ārkārtīgi skaidri vai asprātīgi, un visi bija ļoti raibi.

Uz katras lapas apakšā pa labi bija parakstīts bērna vārds, vecums un kas zīmējumā gribēts parādīt. No zīmējumiem katrā ziņā varēja secināt visai daudz par bērnu dvēseles stāvokli. Tur bija salīkušas figūras, lienošas, zem «kukaragu» nastas sabrukušas, bet bija arī līksmi stāvi, kas stiepa «kukaragas» bez grūtībām, kas rotaļīgi viegli tika galā ar to, ko sauc par nastu, kura mums katram jānes (tā es nodomāju).

—. . . bet misis Morana! Jums taču ari vēl krietni ilgi jāpaliek profesora Delamāra klīnikā, vai ne? Un, kad jūs atkal parādīsities atklātībā, tad taču publisku uzstāšanos it īpaši kopā ar Barbīti vēl varēs novilcināt. . . Ak Dievs, vai tad jūs jau neesat laimīga par to, ka Barblte nemirs? Es lasīju:

. . . Mēs esam saņēmuši no jums tik daudzas «kukaragas», ka ar tām varētu noklāt veselas lielas mājas grīdu. Jūs, protams, sapratīsit, ka mums nav tik daudz vietas! Bet varbūt mums izdosies sarīkot lielu «Kukaragu izstādi» kaut kur kādā bērnu grāmatnīcā. Ja tas ies cauri, mēs jums tūlīt paziņosim. Tātad jautri pavadīt laiku ar Kliņģerīti novēl un «uz redzēšanos» jums saka

Jūsu Karina.»

To lasīdams, es dzirdēju Rutu runājam:—. . . protams, viņš katru dienu jums zvanīs, esiet pavisam mierīga . . . Jā . . . Jā . . . Jā, es viņam pateikšu. Uz sadzirdēšanos, misis Morana.— Ruta nolika klausuli un sacīja man:— Misis Morana jūs bezgalīgi mīl, mīl vairāk par visu pasaulē,

vienīgi Barbiti viņa mīl tikpat stipri. Tas man jums jāpasaka.— Viņas seja bija pilnīgi neizteiksmīga.

—  Kāpēc jūs tik spēji pārtraucāt sarunu?

—     Viņai kaut kas nokrita no segas un vajadzēja tūdaļ pārliecināties, vai nav kas sabojāts.

—  Kas tad tur nokrita?— es pieceldamies pavaicāju.

—     Šķiet, ka briljantu rokassprādze, Nortona kungs,— Ruta teica.

—  O,— es novilku.

—  Jā,— Ruta sacīja.

—  Kas ir Karina?

—     Kas ir?. . . Ak tā! Kolēģe. Karina Lunsa. Bērnu psiholoģe. Mēs ar viņu kopā strādājam šai telpā. Slimnīcā ir pārāk maz vietas. Zināt, pārāk daudz bērnu un izmeklēšanas kabinetu. Karina brauks uz Čikāgu pie doktora Betelheima, uz «Ortoģenētisko skolu». Vai atceraties doktoru Betelheimu?

—  Jā.

—      Nu, Karina gribēja pie viņa strādāt. Es to nokārtoju. Viņas man ļoti pietrūks. Lai gan Kliņģerīte — es, protams, domāju ārsti Sedlmaieri!— ir ārkārtīgi laba psiholoģe.— Ruta paraudzījās pulkstenī.— Pēc divām stundām glabās mazo Timu. Man jāiet uz bērēm. Vai pavadīsit mani?

—     Jā,— es teicu, un man drusku aizrāvās elpa.— Vai drīkstu . . . vai drīkstu izteikt kādu vēlēšanos?

—  Protams. Kāda tā būtu?

Runādams es skatījos uz desmit gadu vecās Leonijas Halkes «Zirgu un viņa kukaragām».— Esmu jums tik ļoti daudz ko parādā, ārstes kundze. Es tā priecājos, ka tagad esmu Nirnbergā. Vai jums šis vakars ir brīvs?

—  Jā.

—     Vai drīkstu jūs uzaicināt kaut kur paēst? Lūdzu, nesakiet «nē».

—     Kāpēc lai es sacītu «nē», Nortona kungs? Jūs, protams, drīkstat. Es priecājos,— Ruta teica.

38

—     Te kādreiz pulcējušies meistardziedoņi,— Ruta man sacīja. Mēs stāvējām senās Sv. Martas baznīcas jomā, un Ruta bija parādījusi man piecpadsmitā un sešpadsmitā gadsimta stikla gleznojumus. Pulkstenis bija pusastoņi vakarā, ārā jau sen satumsis un ļoti auksts. Sv. Martas

baznīcu apgaismoja daudzas elektriskās spuldzes. Man bija dūries acīs, ka baznīcas, kurām mēs braucām garām, visas vēl bija vajā. Varbūt tam bija kāds sakars ar tuvajiem Ziemsvētkiem?

Pēc mazā Tima bērēm mēs ar Rutu bijām taksometrā aizbraukuši uz slimnīcu, un es pagaidīju, kamēr viņa tika galā ar dienas darbu. Lasīju viņas kabinetā dažādas grāmatas un žurnālus, arī informācijas žurnāla «Der Spiegel» jaunāko numuru. Tur, pēdējā lappusē, «Ieliektā spoguļa» ailē atradu kādu piezīmi:

«Minhenes vikārs Ernsts Tevess aicina apmeklēt Bonnas morālteologa profesora Franča Bekles referātu Katoļu akadēmijā. Temats: «Nāve un pēdējo ciešanu atvieglošana». Sekos diskusija un saviesīga dzīve ar bavāriešu launagu.»

Pirms mēs galu galā atstājām klīniku, iegājām ar Rutu vēlreiz Barbītes istabā. Viņa gulēja ciešā miegā. Diezgan bieži noraustījās kāds sejas muskulis, un es pamanīju, ka reizēm īsi, bet spēji noraustās ķermenis.

—  Tas viss piederas pie slimības gaitas, Nortona kungs,— Ruta paskaidroja, kad es viņu uzrunāju.

Tovakar viņa bija ģērbusies pelēkā kostīmā un aitādas kažociņā, to es vēl skaidri atceros. Man mugurā bija vienkāršs ziemas mētelis un flaneļa uzvalks, uz acīm raga brilles ar logu stiklu. Mēs aizbraucām taksometrā līdz galvenajai stacijai. Te Ruta man parādīja ieeju vecpilsētā — agrākajā stilā atjaunotos Sievu vārtus, kas ar četrdesmit metru augsto apaļo torni paceļas virs divdesmit metru platā pilsētas grāvja blakus Ķēniņu vārtiem un jaunuzceltajam pilsētas mūrim.

Mēs abi bijām pārāk jauni, lai būtu guvuši īstu pieredzi par otro pasaules karu un trešo reihu. Taču Ruta bija dzimusi Nirnbergā, te viņa bija augusi un pārdzīvojusi visus gaisa uzbrukumus pilsētai. Viņa zināja, kas bijis sagrauts.

Viņa ieveda mani Sievu vārtu Ieroču pagalmā, pa kuru nokļūst — kā es no tā vakara zinu — vecpilsētas galvenajā ielā — Ķēniņu ielā. Sajā pastaigā es iepazinu kādu jaunu Rutas īpašību.

Es viņu līdz šim biju redzējis tikai klīnikas vai citās slēgtās telpās, tagad es viņu pirmo reizi redzēju ārpus darba sfēras. Viņa rīkojās dīvaini, darīdama to ik reizi, tā ka varēja jau iepriekš paredzēt, kas notiks. Mani tas sākumā stipri mulsināja, jo tieši kaut ko tādu es no viņas

nebiju gaidījis. Kad izgājām uz Ķēniņu ielas, viņa, kā iepriekš pie stacijas, darīja to atkal — gan pie Ķēniņu ielas veikaliem, kur mēs apstājāmies, gan pie atjaunotās Sv. Martas baznīcas. Te viņa gāja pāris soļu man pa priekšu, palika stāvam un, nokaunējusies pasmaidīdama, pavērās manī.

—  Jūs droši vien uzskatāt mani par drusku ķertu, Nortona kungs?

—  Kā tā?— es vaicāju.

—  Es jau atkal aizgāju nepareizajā virzienā! Kopš rādu jums Nirnbergu, ik reizi vispirms izvēlos nepareizu virzienu. Tas ir nejauki.

—  Jūs esat nervoza.

—  Ai nē,— viņa teica.— Tā nav. Nelaime tā, ka kopš noteikta laika — bērnībā es tāda vēl nebiju — manī izveidojusies kāda nepatīkama dīvainība.

—  Dīvainība?

Es palūkojos viņā. Ap īsi apgrieztajiem matiem viņa bija apsējusi lakatiņu, kastaņbrūnās acis mazliet zvīļoja. Es jau teicu, tiesneša kungs, ka Ruta nebija skaistule šī vārda tiešajā nozīmē. Viņu nevarēja salīdzināt, piemēram, ar Silviju. Taču no visām daudzajām sievietēm, kuras es esmu sastapis, viņai bija visskaistākās acis, kastaņbrūnas kā mati, ar garām skropstām, un šīs acis vienmēr (arī patlaban) bija reizē rāmas un skumjas.

—  Jā,— viņa teica, un aukstajā gaisā, viņai runājot, varēja redzēt elpu.— Es patiešām pazīstu Nirnbergu kā savus piecus pirkstus. Es pazīstu daudzas citas pilsētas. Tik un tā — ja es visās šajās man tik pazīstamajās vietās kaut vai dažas minūtes esmu pabijusi kādā veikalā, baznīcā vai pastāvējusi kā nupat te pie šīs baznīcas un gribu iet tālāk, jūs varat likt galvu ķīlā — es katrreiz izvēlēšos nepareizo virzienu! Saskaņā ar varbūtības aprēķiniem, man pēc tik daudziem gadiem, pēc tik daudziem ceļiem vajadzētu izvēlēties nepareizo virzienu tikai piecdesmit procentos gadījumu. Kur nu! Visos simt procentos gadījumu es dodos nepareizajā virzienā! Es esmu drusku ķerta. Ārstei tas ir nepatīkami.

—  Mēs visi esam drusku ķerti,— es sacīju.

—  Visi ne,— viņa atteica.— Laikam jau manai rīcībai ir kāds iemesls. Jūs nevarat iedomāties, kas viss man ceļā noticis Nirnbergā, Parīzē, tik daudzās Eiropas pilsētās . . . un Amerikā, Čikāgā, kad es strādāju pie Betelheima. Ne tikai tad, kad es gāju kājām! Arī, kad braucu mašīnā! Ja

man priekšā sazarojas ielas vai sākas ceļa posms, pa kuru drikst braukt ļoti ātri, vai ari es nokļūstu autoceļu krustojumā — un es to visu esmu tūkstošreiz redzējusi —, notiek kaut kas bezjēdzīgs: es izvēlos nepareizo virzienu! Bet nu nāk visdīvainākais, Nortona kungs: es tomēr sasniedzu vietu, kur gribu nokļūt. Un vēl dīvaināk ir, ka es nokļūstu tur pat tieši laikā! Par spīti līkumiem, maldu ceļiem un apkārtklīšanai. Kolēģi pazīst mani kā absolūti precīzu cilvēku.

—  Varbūt vajadzētu palūgt, lai kāds kolēģis izdara jums psihoanalīzi.— Ejot tālāk, es biju paņēmis viņu zem rokas. Tagad jutu, ka viņas delms sastingst.

—  Nē,— viņa isi noskaldīja. Un tūdaļ atkal ierunājās laipni:—Tur jau arī ir «Dižalus pagrabiņš»? Manuprāt, te mums vajadzētu paēst.

—  Lieliski,— es teicu, nodomādams, ka vēl nekad neesmu sastapis šādu sievieti un ka vairs nespēju iedomāties savu dzīvi bez viņas. Nu, kurš te ir vairāk ķerts?— es sev vaicāju.

39

Viesmīlis, kas mūs apkalpoja, bija jau vecs. Viņš bija resns. Viņš bija noguris. Varbūt viņš bija slims, viņš visu laiku klusi tusnīja. Bet viņš arī visu laiku smaidīja un bija ārkārtīgi pieklājīgs. Es tūdaļ atcerējos klibo viesmīli autoceļa restorānā «Beica» Vīrenlosas fantastiskajā atpūtas vietā Cīrihes tuvumā. Ikvienam darba cilvēkam ir slikti, ja pienāk vecums. Viesmīļiem tas ir sevišķi slikti.

—  Vai drīkstu uzlikt jums vēl pāris kartupeļu, ārstes kundze?— viņš smaidīdams pajautāja. Ruta laikam nāca te bieži, viesmīlis viņu labi pazina.

—  Jā, lūdzu, Arnolda kungs.

—  Jums arī, godātāis kungs?

—  Labprāt. Arnolda kungs.

Mēs sēdējām tā saucamajā «Karpu istabā». Tā ir slavena telpa, viena no «Dižalus pagrabiņa» trim ēdamzālēm. Pa šo laiku Ruta mani bija sīki informējusi. Tuvīno «Patriciešu istabu», kā es kopš šī vakara zinu, rotā seno Nirnbergas dzimtu ģerboņi. Lielākās telpas sienas Nirnbergas Mākslas akadēmijas studenti un profesori izdaiļojuši ar trim gleznām, kurās attēlota grupa patriciešu.

nirnbergiešu «Mucinieku deja» un, beidzot, nirnbergiešu «Muļķu kuģis».

Kad Ruta bija man pastāstījusi par šo muļķu kuģi, viņa vaicāja:— Vai pazīstat Porteres1 romānu?

—     Kā tad,— es atbildēju.— Tā ir viena no manām iemīļotākajām grāmatām.

—      Mana arī,— viņa sacīja un atkal paskatījās manī ar savām nopietnajām, brūnajām acīm. Deguns Rutai bija mazs un taisns, vaigu kauli izcilni, sejas āda balta un tīra. Viņas kastaņbrūnie mati vizēja.— Virsrakstu «Muļķu kuģis» Portere aizguvusi no Sebastiāna Branta. Brants sarakstījis moralizējošu alegoriju ar šo nosaukumu kaut kad piecpadsmitajā gadsimtā.

—  Es zinu,— es sacīju. Seilema, tiesneša kungs . . .

Tagad ēdot Ruta vēlreiz atgriezās pie sarunas par lielās

amerikāņu rakstnieces Ketrinas Ennas Porteres romānu.— Muļķu kuģis . . .— viņa sacīja.— Portere aizguvusi šo Branta vienkāršo un reizē universālo simbolu. Sīs pasaules kuģis ceļā uz mūžību.

—  Es pazīstu Porteri,— es teicu.

—  Patiešām?

—     Jā,— es sacīju, juzdamies līdzās Rutai drošībā, bezgalīgā drošībā, es, nudien, jutos gandrīz kā kārtīgs cilvēks, tiesneša kungs.— Jā, ārstes kundze. Kad Portere sniedza savu slaveno interviju izdevumam «Paris Review», mēs bijām klāt.

—  Kas šie «mēs» bija?

—  Nu, es un . . . misis Morana.

—  Ai, protams! Muļķīgs jautājums. Nu un?

Silvija taču vēl eksistēja!

Un kā vēl eksistēja!

Dažu Rutas klātbūtnē pavadīto stundu laikā es patiešām biju aizmirsis Silvijas eksistenci. Stīvi lūkojos šķīvī.

—  Nu un?— Ruta atkārtoja.

—     Un,— es iesāku ar zināmu piepūli,— Portere sniedza interviju viesnīcā «Le Monde». Kad esam Parīzē, vienmēr dzīvojam tur. Misis Morana toreiz tieši gatavojās kādai filmai, viņa jau pazina Porteri, un misis Portere atļāva mums būt klāt intervijā. Tā bija mana vēlēšanās, misis Morana tikai paziņoja to rakstniecei.

1 Ketrina Enna Portere (dz. 1890 g.)—amerikāņu rakstniece, simbolisma pārstāve.

—O, jā, šī intervija, kas kļuvusi slavena,— Ruta sacīja.— Vai misis Moranai arī patīk šī grāmata?

—  Jā,— es nevilcinādamies apstiprināju, jo negribēju domāt par Silviju. Viņa pazina šo grāmatu vienīgi no mana stāstījuma un bija arvien uzskatījusi, ka tā ir pārāk bieza un pārāk sarežģīta, ar pārāk daudziem tēliem, kā viņa sacīja, kad es reiz ierosināju, lai viņa būtu condesa'. («Tā tak nav galvenā loma, vai tu esi zaudējis prātu, vilciņ?») Es žigli turpināju:— Misis Portere sniedza intervētājiem apmēram šādu paskaidrojumu: «Jūras ceļojums, kas tēlots manā romānā, saprotams simboliski: tas ir ceļojums haosā. Jo cilvēku dzīve pati ir viens vienigs haoss. Katrs cenšas noturēties savā vietā, pastāv uz savām tiesībām un izjūtām, pārprot pats savus un citu rīcības motīvus. Neviens iepriekš nezina, kā beigsies viņa dzīvotais mūžs, arī es pati to nezinu — neaizmirstiet, ka arī es esmu šī kuģa pasažiere. Nekādā ziņā muļķi nav citi vien.

atnes trūkums un nošķirtība ir cilvēku dzīves dabis-

__ nosacījumi. Mēs sastopam cits citu vienīgi šajās

stingri iezīmētajās robežās — mēs visi esam šī kuģa pasažieri, bet, kad pienāk kritisks brīdis, katrs cilvēks ir viens…»—Kamēr es runāju, Ruta bija cieši lūkojusies māni; es šo skatienu ilgāk neizturēju un pievērsos savam šķivim.— Sī karpa tiešām ir lieliska,— es sacīju, un mana balss pēkšņi likās aizsmakusi.

—  Kāpēc jūs novirzāties sānis, Nortona kungs?

—  Es nenovirzos sānis! Es tikai patiešām uzskatu, ka šī karpa . . .

—  Jā, protams,— viņa teica, tūdaļ pieskaņodamās manam garastāvoklim, kā jau laba ārste.— Tā ir Aišgrundes spoguļkarpa, ko es jums izvēlējos.

—  Ak tā.

—  Vecpilsētas zivju virtuvēs jūs nedabūsit labāku par to, kas cepta šai pagrabiņā. Tā kā jūs vēl nekad neesat bijis Nirnbergā, gribēju jums piedāvāt ko īpašu.

—  Pateicos.

—  Nav par ko.— Viņas pētīgās acis nenovērsās no manas sejas.— Noslēpums ir tas, ka šo karpu cep nevis sviestā, bet kausētos taukos — pēc tūkstoš sešsimtā gada receptes. Kas jums kaiš, Nortona kungs?

—  It nekas.

—  Patiešām ne?

—      Kas lai man kaitētu? Es priecājos, ka Barbitei klājas labāk.

—      Jūs priecājaties, jā,— Ruta teica. Es aši pacēlu acis. Viņas seja bija nekustīga. Kas viņa ir par sievieti, es nodomāju, un pēkšņi man apreiba galva. Pūlēdamies ievirzīt sarunu ierastās sliedēs, es turpināju:—Un jūsu sabiedrība ir tik patīkama.

—  Jūsējā arī, Nortona kungs.

Es pacēlu vīna glāzi.

—      Tā ir ļoti maza daļa patiesības,— es sacīju.— Uz jūsu veselību, melkule.

Arī viņa pacēla glāzi, paskatījās manī un teica:—Uz jūsējo, melkuli.

40

—      Mēs melkuli,— es teicu, nolikdams glāzi uz galda.— Manuprāt, es jau vienmēr esmu tāds bijis.

—  Pirms daudziem gadiem ne,— sacīja Ruta.

—      Esmu, esmu,— es neatlaidos.— Jūs ne. Jūs esat citāda. Jūs esat.. .

—      Jums katru dienu jāzvana misis Moranai un jāziņo viņai par Barbīti, Nortona kungs, nekad to neaizmirstiet!

—      Jā, mīlā tante,— es teicu.— Jūs nekad neesat bijusi melkule — ļaujiet man izteikties, palielināmais stikls šo komplimentu par īsti tīru neatzīs!— jūs neesat melkule laikam gan līdz tam brīdim, kad iznāk saskare ar zināmu jomu.

—  Ko jūs ar to domājat?

—      Kad jums jautā, kāpēc jūs pārtraucāt mākslas vēstures studijas un kļuvāt par ārsti,— es teicu.— Lidojot no Parīzes šurp, es jums to vaicāju — vai atceraties?— Ruta palocīja galvu.— Un jūs man stāstījāt visai daudz par to, ka mākslas izjūta esot psiholoģiska problēma un ka jūs, to atskārzdama, esot izlēmusi vēlreiz sākt no jauna — ar medicīnu.

—  Jā, un tad?

—      Un man šķiet, ka tobrīd jūs melojāt, ka šī specialitātes maiņa notikusi pavisam aiz citiem iemesliem.

Pie galda pienāca sieviete, kurai rokā bija grozs, pilns ar maziem puķu pušķīšiem, un es izvēlējos visskaistāko mazo pušķīti Rutai un iedevu vecenītei vairāk, nekā viņa prasīja. Es allaž esmu devis visiem ļaudīm vairāk naudas,

nekā prasīts, bet tagad šī paraža jāatmet, es nodomāju, skaidrā naudā man ir četrdesmit pieci tūkstoši jauno franku un apaļi deviņi tūkstoši seši simti mārku, un franks gan ir stabils, tomēr ne tik stabils, kāds varētu būt, un man nav ne jausmas, kad es no Silvijas atkal dabūšu naudu. Vecais, nogurušais viesmīlis Arnolds, kas visu laiku klusu tusnīja, atnesa glāzi ar ūdeni, Ruta ielika tajā pušķīti un teica:—Paldies, Nortona kungs.— Viņa uzlika vienu roku uz manējās, un viņas balss pieklusa.— Jums taisnība, lidojumā es meloju. Tagad pateikšu patiesību. Es nemaz nesaprotu, kāpēc gribu to darīt,— šo patiesību zinu vienīgi es, cits neviens. Bet jums es pateikšu patiesību.

—  Paldies.

—  Man bija brālis,— sacīja sieviete ar vizošajiem, kastaņbrūnajiem matiem un zinošajām, nopietnajām acīm.— Viņa vārds bija Pēteris. Viņš bija divpadsmit gadus vecāks par mani.

—  Ko nozīmē «bija»?

—  Viņš izdarīja pašnāvību,— Ruta sacīja.

41

Ārsts Pēteris Reinhards jau ļoti sen aizbraucis uz Ameriku, lai studētu medicīnu. Viņš teicami izturējis visus pārbaudījumus un ilgus gadus strādājis Oklahomas štata Oklahomas pilsētas Belvjū slimnīcā (to man stāstīja Ruta Nirnbergas «Dižalus pagrabiņā» «Karpu istabā»). Viņš bijis speciālists bērnu smadzeņu bojājumu dziedniecības jomā. Viņam bijis draugs — kāds tāda paša vecuma ārsts, vārdā Džordžs Redlijs.

Kādu dienu ātrās palīdzības mašīna atvedusi uz Belvjū slimnīcu vienpadsmit gadus veco Džo. Džo bijis ietriecies automašīnā. Smagi ievainota bijusi vienīgi galva. Galvā bijuši bojāti zināmi smadzeņu centri, turklāt bojāti tik smagi, ka Džo trīs gadus palicis bez samaņas. Taču neviens ārsts — un it īpaši neviens no abiem, kas Džo ārstējuši, proti, Reinhards un Redlijs,— nešaubījies, ka Džo tomēr ir reālas izredzes atgūties no bezsamaņas un pēc tam — daudz, daudz vēlāk — dzīvot gan grūtu dzīvi, proti, būt paralizētam, tomēr tādu dzīvi, kas noritētu pilnīgā garīgā skaidrībā. Sī iemesla pēc Rutas brālis un ārsts Redlijs trīs gadus dienu un nakti nopūlējušies ap

Džo. Līdz ar viņiem nopūlējušies citi ārsti un māsas. Pūles maksājušas ļoti daudz naudas. Džo vecāki nespējuši naudu sagādāt. Palīdzējušas štata oficiālās iestādes. Trijos gados, kamēr Džo gulējis bezsamaņā, štats piešķīris simt divdesmit tūkstošus dolāru ārstu un medmāsu algām, izdevumiem par vietu slimnīcā, ārstēšanu, barošanu, mākslīgo elpināšanu un galvenokārt zāļu iegādei.

Protams, tas noticis vienīgi tāpēc, ka zināms medikaments, Šveices izstrādājums, ar ko Džo ārstēts, panācis kaut arī bezgala lēni progresējošu smadzeņu darbības uzlabošanos, tomēr uzlabošanos. Pēc elektroencefalogrammām, tas ir, smadzeņu strāvu mērījumiem, kas uzrādījuši arvien labākus rezultātus, varēts droši uzskatīt, ka medikaments ļaus zēnam atkal atgūt apziņu un atsauks viņu atpakaļ dzīvē, taču nevarēts droši paredzēt, kad šis brīdis pienāks.

Kamēr nu Rutas brālis, ko iedrošinājušas niecīgās, taču nepārtrauktās sekmes slimā bērna ārstēšanā, pats sevi iedvesmodams, ietiepīgi turējies pie domas, ka zēnam jāsaglabā dzīvība, ko viņš zvērējis saglabāt, ārsts Redlijs acīm redzami arvien vairāk un vairāk zaudējis pacietību un savaldību. Draugi risinājuši nebeidzamas sarunas, vai ir tiesības tik ilgi gaidīt uz izveseļošanos, ja vajag izdot tik milzīgas naudas summas.

Kādu rītu viņi sēdējuši slimnīcas ēdamzālē. Rutas brālis (vēlāk viņš par šo scēnu stāstījis) bijis noguris no nakts dežūras. Ārstam Redlijam, kas viņu nomainījis, bijis slikts garastāvoklis, jo iepriekšējā dienā viņam vajadzējis attaisnot zēna ilgo un dārgo dziedēšanu klīnikas pārvaldes komitejas acīs un daudzi komitejas locekļi — to vidū arī ārsti — izteikuši viņam un Rutas brālim niknus pārmetumus. Runa bijusi par saprātīgu atbilstību starp turpmākiem naudas izdevumiem un apzvērēto gribu saglabāt dzīvību, lai cik nožēlojama tā arī būtu. Galu galā Redlijs uzvarējis, taču pretējās puses argumenti nepalikuši bez ietekmes, it īpaši tāpēc, ka viņš jau ilgu laiku domās apsvēris līdzīgus iebildumus.

Dzerot karsto kafiju, Redlijs torīt teicis Rutas brālim:

—  Pēter, simt divdesmit tūkstoši dolāru! Simt divdesmit tūkstoši dolāru! Laiks! Kopšana! Medikamenti! Tik daudzu cilvēku darbs un pūles!

—  Bet Džo elektroencefalogrammas kļūst normālākas, to mēs visi zinām,— iebildis Rutas brālis.— Kopš divām nedēļām iestājas īsi brīži, kad viņš elpo spontāni. Tāpēc

taču mēs drīkstam turpināt. Protams, mums būtu tiesības ļaut, lai Džo nomirst, ja vairs nepastāvētu pilnīgi nekādas cerības, ja smadzenes būtu mirušas un tādējādi dzīvot vairs nebūtu iespējams. Bet smadzenes nav mirušas! Un zēnam ir iespēja dzīvot!

—  Jā, un kāda,— novilcis Redlijs.

—  Viņš būs paralizēts. Bet viņš spēs domāt, runāt, redzēt, just, strādāt un pats par sevi rūpēties, Džordž.

—  Skaidrs,— Džordžs teicis.— Bet kad, Pēter, kad? Mēs tagad esam nopūlējušies ap Džo trīs gadus. Mūs bija vārda pilnā nozīmē apsēdusi doma Džo palīdzēt. Neviens cilvēks visā pasaulē nebūtu varējis zēna labā darīt vairāk, kā esam darījuši mēs.

—  Un viņam tak arī klājas jau daudz labāk, Džordž,— teicis Rutas brālis, kam acis sūrstējušas aiz noguruma un locekļi bijuši smagi kā svins: ik brīdi viņš sēdēdams varējis aizmigt.

—  Viņam klājas labāk,— Džordžs Redlijs sacījis,— bet es vairs nespēju. Es gluži vienkārši vairs nespēju. Un, kaut arī tas tūkstošreiz nesaskanētu ar Hipokrata zvērestu, es nespēju uz šo zēnu vairs skatīties!

—  Tev jāatpūšas,— Rutas brālis ierosinājis.— Paņem nedēļu atvaļinājuma. Ej makšķerēt. Tu tak tik labprāt makšķerē. Tad tu atkal spēsi skatīties uz Džo un viņu ārstēt.

—  Es nespēšu to vairs nemūžam,— Redlijs teicis.— Nemūžam, vai dzirdi? Jo es nespēju šo ārprātu vairs panest!

—  Kādu ārprātu?

—  Naudas izdevumus! Darbu! Nervu sasprindzinājumu! Domas par citiem slimniekiem, kurus mēs šajos pēdējos trīs gados varbūt esam atstājuši novārtā vai būtu varējuši ārstēt labāk, ja visu laiku nedomātu vienīgi par Džo!

—  Bet. . .

—  Paklausies,— Redlijs teicis,— tas, ko mēs pēdējos trīs gados esam darījuši ar Džo, taču ir viens vienīgs liels ārprāts! Ja kāds no mums toreiz pašā sākumā būtu izslēdzis elpošanas ierīci, Džo dažu stundu laikā būtu nomiris — un garantēti, bez sāpēm.

Nākamajā naktī dežurējis Redlijs. Tajā naktī zēnam pēkšņi sākušies sirdsdarbības traucējumi, ko tūdaļ bijis iespējams novērst. Taču otrā dienā visa slimnīca runājusi vienīgi par to, kā pēc trim gadiem zēna slimības gaitā parādījušās komplikācijas, kaut arī tās tikušas novērstas. Nākamajā nakti dežurējis atkal Rutas brālis. Sajā nakti,

kad zēns neparādījis ne mazākās spontānas elpošanas zīmes, Rutas brālis izslēdzis elpošanas aparātu. No rīta Džo bijis miris.

Belvjū slimnīcā tūlīt atskanējuši pārmetumi Rutas brālim. Gadījumu uzķērusi vietējā prese. Nonācis līdz politiskam strīdam par eitanasijas problēmu. No Pētera norobežojušies. Rutas brālis nostrādājis vēl pusgadu Belvjū slimnīcā. Tad viņš bijis jāatlaiž, jo pa šo laiku kļuvis par alkoholiķi. Darbu viņš darījis pa roku galam, pieņēmis nepareizus lēmumus, slimnīcā ieradies piedzēries vai neieradies nemaz. Vēl sešus mēnešus viņš palicis Oklahomā, bezmērķīgi klaiņādams apkārt, pavisam nogājis no ceļa, notērējis pēdējos līdzekļus. Viņam sākusies smaga alkoholiķu psihoze. No tās izveseļojies, viņš jutis karstu vēlēšanos atgriezties Vācijā. Viņš atbraucis ar kuģi, nopirkdams vislētāko tūristu biļeti. Tai laikā viņa un Rutas vecāki bijuši jau miruši. Kad Pēteris beidzot ieradies, Ruta sagaidījusi viņu stacijā un nespējusi noslēpt izbailes: no vilciena izkāpis vecs, salauzts, slims vīrs, cilvēka ēna. (Toreiz Ruta tieši bijusi galā ar doktordisertāciju.) Viņa aizvedusi brāli uz savu dzīvokli — vecāku nams jau sen bijis pārdots — un rūpējusies par viņu, cik labi vien spējusi. Nākamajās nedēļās viņš pastāstījis māsai, kas noticis. Tad iestājusies šķietama uzlabošanās — viņš pateicis visu;, kas bijis uz sirds, reiz pat izsacījis vēlēšanos atkal strādāt par ārstu. Tikai naktis joprojām bijušas briesmīgas. Pēteri (tā Ruta man teica) mocījuši ļauni murgi. Viņa modinājusi sviedriem klāto, drebošo brāli, tikko izdzirdusi viņa kliedzienus. Izrādījies, ka labais veselības stāvoklis ir mānīgs, jo kādā naktī Pēteris baiļu lēkmē pārgriezis sev rīkli. Viņš apglabāts Rietumu kapsētā, kurp es šodien biju pavadījis Rutu.

42

Zināt, tiesneša kungs, pirms aresta es sastapos ar daudziem ārstiem un pārrunāju gadījumu ar Rutas brāli, protams, neminēdams vārdu. Lielākā daļa ārstu uzskatīja, ka Rutas brālim no sākta gala nav bijušas pa spēkam lielās garīgās slodzes, ko uzkrauj ārsta profesija, un ka viņš, vēlāk arī alkohola novājināts, nav bijis vairs pieskaitāms. Es nesatiku gandrīz nevienu, kas Rutas brāli nebūtu žēlojis,— bet es nesatiku arī gandrīz nevienu, kas nebūtu

spējis pilnīgi iejusties viņa stāvoklī,— tāpēc arī ikviens no viņiem laikam gan būtu rīkojies tieši tāpat.

Katrā ziņā Rutai tas bijis tik drausmīgs trieciens, ka viņa pārtraukusi mākslas vēstures studijas, kļuvusi par ārsti un specializējusies bērnu smadzeņu slimībās. Viņa bija brāli ārkārtīgi mīlējusi un apbrīnojusi. Kopš tā vakara, kad viņa man pastāstīja savus pārdzīvojumus, es spēju arī saprast viņas pastāvīgo nopietnību un gandrīz pārspīlēto dedzību, ar kādu viņa cīnījās pat par paša bezcerīgākā ūdensgalvas dzīvību. Es sapratu viņas nepielūdzamību, kad runa bija par cilvēka dzīvības saglabāšanu. Es sapratu viņas naidu, jā, naidu pret visiem tiem, kas šādās reizēs izturējās gļēvi vai izteicās par eitanasiju, vienalga, kādā veidā.

Nekad neesmu runājis ar Rutu par to, taču, dabiski, esmu apsvēris, vai un kā ar šo traģisko pārdzīvojumu saistās viņas dīvainība allaž izvēlēties nepareizo virzienu. Vai viņa pēc brāļa pašnāvības bijusi tik satriekta, ka kaut kas viņā patiešām vairs nebija kārtībā, jo viņu mocīja apziņa, ka no pasaules, kur ir tik daudz ciešanu, tik daudz posta, viņa meklējusi patvērumu mākslas vēstures studijās, lai grimtu meditācijā par skaisto? Vai arī dīvainība radusies tāpēc, ka viņa joprojām sev pārmeta, ka nav sniegusi brālim pietiekamu garīgo atbalstu? Bet kā gan viņa būtu varējusi to darīt?

Par to es domāju, šīs rindiņas rakstīdams, tiesneša kungs. Ruta prata pār sevi valdīt kā neviena cita man pazīstama sieviete. Un tomēr: šis orientācijas spējas trūkums, šī pastāvīgā iešana nepareizā virzienā, manuprāt, tas viss ir savstarpēji saistīts, un viņa laikam domāja to pašu.

—  Pētera draugs, šis ārsts Redlijs, pa šo laiku kļuvis viens no cītīgākajiem amerikāņu «Eitanasijas biedrības» vadoņiem,— Ruta man teica, sēžot «Dižalus pagrabiņa» «Karpu istabā» un runājot skatīdamās man pār plecu. Viesmīlis Arnolds jau sen bija atnesis saldo ēdienu — ābolu pīrāgu. Es savu porciju vēl nebiju aizskāris, Ruta savējo bakstīja ar dakšiņu.

—  Kas tad tā ir par biedrību?— es jautāju.

—  Ļoti spēcīga. Dibināta divus gadus pēc angļu biedrības. Iestājas un cīnās par to, ka smagi slimiem un veciem cilvēkiem piešķiramas tiesības uz eitanasiju, tulkojumā no grieķu valodas — vai ne?—tas nozīmē «skaistu nāvi».

Nacisti sauca to par «žēlastības navi». Radušies visneiedomājamākie likumprojekti. . . Re, kur viņš atkal ir.

—  Kas?

Kā jau teicu, viņa bija kādu laiku skatījusies man pār plecu.

—  Cilvēks, ko mēs redzējām šajā pēcpusdienā. Viņš sēž telpas otrā galā, laikam jau ilgi, es viņu tikai nupat ieraudzīju, jo atbrīvojās kāds galds starp mums un viņu. Kas viņš ir, Nortona kungs?

Es pagriezos atpakaļ.

Tur patiešām sēdēja šis bālais putnubiedēklis, kas, ģērbies vilnas flaneļa mētelī, bija fotografējis Rietumu kapsētā mani, Rutu un mūs visus ar minoksu un vēlāk kā trenkts aizdrāzies projāifi uz lielās kapsētas aizaugušo galu, dziļu biezokni, kur nebija vairs aleju un kapu kopiņu, kur kuploja vienīgi garas, nomelnējušas nezāles. Sai biežņā vīrs bija nozudis . . .

Es piecēlos.

—  Palieciet sēžam!— Ruta paklusu uzsauca.

Taču es nepaliku.

Šķērsojis «Karpu istabu», piegāju cieši klāt šī gadus četrdesmit piecus vecā vīra galdam un pamanīju viņa acīs atkal iepriekšējo prātā jukuša cilvēka izteiksmi.

—  Kas ir?— es noprasīju. Uz nepazīstamā cilvēka galda stāvēja vienīgi brūna, glazēta māla krūka un pilna glāze ar vīnu.— Vai jums tik ļoti patīk dāma pie mana galda? Vai arī es? Vai gribat uzņemt vēl pāris fotogrāfiju?

—  I don't speak German,'— teica vīrs, un viņa balsī jautās tik stiprs nekaunības un baiļu, pārdrošības un gļēvuma sajaukums, kādu es savu mūžu vēl nebiju dzirdējis. Viņš bija ģērbies tai pašā zilajā, veikalā pirktajā uzvalkā, tai pašā saņurcītajā, nosmulētajā baltajā kreklā kā pēcpusdienā, arī zilā kaklasaite bija tā pati. Ezītī apgrieztie mati bija melni un ļoti biezi.

—  Allright2 ,— es sacīju un atkārtoju visu vēlreiz angliski.

—  Kā jūs uzdrošināties tā ar mani runāt?— viņš vaicāja, un viņa tumšajās acīs atkal spīgoja žurkas drudžainās bailes un bezgalīga alkatība.— Jūsu fotogrāfijas man nav vajadzīgas!

—  Kāpēc tad jūs izdarījāt vairākus uzņēmumus?

1 Es nerunāju vāciski (angl.).

2 Labi (angl.).

—  Kad?

—  Klausieties, neizliecieties par muļķi, jā? Sajā pēcpusdienā jūs Rietumu kapsētā bēru laikā izdarījāt vairākus uzņēmumus.

—  Nu, un kas tad ir? Vai tas ir aizliegts? Vai jūs grasāties varbūt man to aizliegt?

—  Varbūt grasos gan,— es atteicu.— Varbūt grasos jums iegāzt pāris reižu pa purnu.— Un es piegāju vēl tuvāk. Viņš pielēca kājās, atsprāga atpakaļ, to darīdams, apgāza krēslu un aizlika rokas priekšā sejai.— Pazūdiet!— es viņam uzsaucu. Viņš aplaizīja lūpas, tad uzlika uz galda tēriņa naudu.— To jūs vēl nožēlosit,— viņš draudēja.

—  Taisieties ka tiekat! Nu! ,

Es viņam tuvojos, un viņš sāka atmuguriski kāpties atpakaļ, tad apsviedās un izgāja no «Karpu istabas». Man pienāca klāt kāds jauns viesmīlis.

—  Vai kaut kas nav kārtībā, godātais kungs?

—  Viss ir vislabākajā kārtībā,— es sacīju.— Tas bija mans draugs. Diemžēl ļoti steidzās.

—  Ak tā,— noteica jaunais viesmīlis, paņēma no galda naudu un sāka vākt nost traukus.

—  Kur es varētu te parunāt pa telefonu?

—  Es jums parādīšu.— Jaunais viesmīlis aizveda mani pie kabīnes blakus garderobei.

Es piezvanīju prefektūrai un pavaicāju (pārliecināts, ka viņa tur nebūs) pēc virskomisāra Sondersena. Gribēju šo notikumu ar nepazīstamo pastāstīt policijai, pēc iespējas tādam darbiniekam, ko pazinu. Sondersena, protams, nebija, bet, kad es nosaucu savu vārdu, man iedeva viņa dzīvokļa telefona numuru. Acīmredzot par mani ar manu viltoto pasi pa šo laiku bija informēti arī policijas telefona centrāles dežuranti. Tā nu es uzgriezu Sondersena numuru un tūlīt dabūju savienojumu. Virskomisārs atsaucās. Dzirdēju klusu mūziku. Geršvinu.

—  Ļoti lūdzu atvainot, ka jūs traucēju . . .

—  Jūs netraucējat, mīļais Nortona kungs. Kas noticis?

—  Bet mūzika . . . Vai skatāties televizoru? Vai tas ir Geršvina mūzikas koncerts?

—  Es neskatos televizoru. Tā ir skaņu plate. Mums ar sievu ļoti patīk Geršvina mūzika. Arī daudzu citu komponistu mūzika,— teica savādais slepkavību izmeklēšanas speciālists.— Taču it sevišķi Geršvins. Mēs patlaban klausāmies «Porgiju un Besu». Tātad — kas noticis?

Es pateicu, kas noticis.

—  Hm,— viņš novilka.— Klausieties uzmanīgi: es nekavējoties ziņošu amerikāņiem. Ja jūs esat tik pārliecināts, ka šis tips ir amerikānis,— kas zina, varbūt šī vīra apraksts dos viņiem kādu pieturas punktu. Un, ja viņš parādās kaut kur vēlreiz un jums ir iespēja piekļūt telefonam, piezvaniet.

—  Pateicos jums, Sondersena kungs.

—  Nav par ko. Mums — manai sievai, jums un man vajadzētu kādreiz satikties.

—  Labprāt. Tagad nāks «Bess, you is my woman»'.

—  Jā. Nu, visu labu, Nortona kungs.

Es pateicos viņam vēlreiz, noliku klausuli, izgāju no kabīnes un devos atpakaļ uz «Karpu istabu» pie Rutas, kas mani izbijusies uzlūkoja.

—  Kas bija? Kāpēc jūs tik ilgi nenācāt?

Apsēzdamies es pateicu, ko biju darījis.

—  Man ir baigi,— viņa sacīja.— Turklāt amerikānis. Jūs ar misis Moranu taču dzīvojat Beverlihilā.

Vecais viesmīlis, kājas vilkdams, piečāpoja klāt, un mēs pasūtījām vēl kafiju ar konjaku.

—  Tūlīt, ārstes kundze,— atsaucās viesmīlis Arnolds.

—  Ko jūs domājāt, teikdama, ka mēs ar misis Moranu dzīvojam Beverlihilā?

—  Nu, es… Es, nudien, negribu būt netaktiska, Nortona kungs, bet es no jums dzirdēju, ka misis Morana neesot vienmēr saukusies misis Morana un neesot arī dzimusi Amerikā, un no ilustrētajiem žurnāliem es zinu, ka viņa atsakās atklāt Barbaras tēva vārdu. Es domāju, ka varbūt…

—  Neredzu te nekāda sakara,— es teicu un nodomāju, ka tādu sakaru var saskatīt ļoti labi.— Misis Moranas īstais vārds ir Suzanna Mankova. Viņa dzimusi Berlīnē. Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit piektajā gadā. Pirms desmit gadiem viņa gan jau tēloja lielas lomas Sillera teātrī, taču bija pazīstama vienīgi Berlīnē, citur ne.— Viesmīlis atnesa kafiju, glāzītes ar osiņām un martela pudeli, laipni smaidīdams un klusi tusnīdams, visu sakārtoja un atkal aizgāja.

—  Mud in your eye2 ,— uzsauca Ruta, paceldama glāzi.— Tā taču saka, vai ne?

1 Bes, tu esi mana (anglizkropļotā dialektā).

2 Prozit! (Angl.)

—  Jā, tā saka. Mud in your eye!

Mēs abi dzērām.

—  Un tad?— Ruta vaicāja.

—     Un tad uz Berlīni atbrauca kāda amerikāņu filmu sabiedrība — tieši tā «Seven Stars», kurai misis Morana tagad strādā. Viņi uzņēma jaunu filmu, kuras darbība lielāko tiesu notika Berlīnē, un meklēja kādu vācu aktrisi svarīgai lomai. Galveno vīrieša lomu tēloja kāds no šīs sabiedrības zvaigznēm — Romero Retlends.

—  A, tas!

—  Jā, tas!

—     Lielisks aktieris.— Ruta malkoja kafiju.— Izskatījās lielisks, vai ne?

—  Jā.

—      Manuprāt, es esmu redzējusi vismaz duci viņa filmu, dažas — vairākas reizes. Tas taču bija loti liels aktieris! Kāpēc neko no viņa vairs neredz un nedzird?

—     Bēdīgs stāsts,— es teicu.— Toreiz, būdams slavas kalngalos, viņš tātad filmējās Berlīnē. Režisors un Džo Gincbērgers, sabiedrības prezidents, un es nezinu, kas vēl, arī bija Berlīnē un sacēla milzu troksni ar vācu aktrises meklēšanu. Nu, Silvijai — toreiz vēl Suzannai — smaidīja laime. Izvēlējās viņu. Pirmajā filmā viņa vēl tēloja ar savu īsto vārdu. Filma guva milzu panākumus. Vācu aktrise visiem sagrozīja galvas. Visvairāk Džo Gincbērgeram. Tas jau iztaisījis daudzus aktierus par pirmā lieluma zvaigznēm. Pilnīgi savaldzināts bija arī Romero Retlends. Viņi pierunāja Suzannu uz karstām pēdām braukt uz Holivudu. To viņa arī darīja. Nākamajos mēnešos viņa ārkārtīgi daudz strādāja, čakli mācījās gan angju valodu, gan aktiermeistarību pie Strāsberga un tā tālāk un tā tālāk — un pēc deviņiem mēnešiem laida pasaulē Barbīti.

—  Un kopš tā laika atsakās atklāt, kas ir Barbītes tēvs.

—  Reklāmu nodaļas tukšā vieta.

—  Jā? Vai nevarētu būt, ka tēvs ir šis Retlends?

—     Tā jau daudzi domājuši,— es teicu.— Bet nav. Viņš nevar būt tēvs.

—  Kāpēc ne?

—     Misis Morana — pa to laiku Suzanna bija pārdēvēta — uzrādīja apliecību.

—  Kādu apliecību?

—     No kāda Berlīnes ārsta. Tas apliecināja, ka Suzanna konsultējusies pie viņa jau tad, kad no «Seven Stars»

Berlīnē nav bijis ne miņas. Un ka viņa jau toreiz bijusi stāvoklī.

—  Un viņa likusi izdot atbilstošu apliecību jau tad, kad nemaz nebija zināms, ka uz Berlīni brauks kāda amerikāņu filmēšanas grupa?

—  Skaidrs, ka ne! To viņa lūdza izrakstīt tikai tad, kad bērns bija piedzimis un Retlends apgalvoja, ka esot Bar bites tēvs.

—  Saprotu.

—  Sī apliecība izslēdza iespēju, ka Retlends būtu tēvs.

—  Kāpēc tas misis Moranai bija tik svarīgi?

—  Nezinu. Liekas, viņai tūlīt pēc ierašanās Holivudā atgadījies ļoti nelāgs piedzīvojums ar Retlendu — viņa pat man nav par to stāstījusi. Katrā ziņā viņa atsacījās jebkad tēlot kopā ar Retlendu.

—  Un šo nepazīstamas vācietes vēlēšanos «Seven Stars» arī izpildīja?

—  Toreiz viņa jau vairs nebija nepazīstama, ārstes kundze. Un tad notika vēl kaut kas: Romero Retlends, ar kuru «Seven Stars» bija uzņēmusi tik daudzas slavenas filmas, nokļuva starp dzirnakmeņiem. Sākās ar dubultu skandālu — par blēdīšanos kāršu spēlē un mazgadīgas meitenes pavešanu. Nemaz nerunājot par visvarenajām sieviešu savienībām, visu kārtīgu cilvēku pienākums tak ir atbalstīt mazākumu, vai ne?

—  Par ko jūs runājat?— Ruta samulsināta vaicāja.

—  Par miljonāru mazākumu. Par «Seven Stars» miljonāriem.— Ruta iesmējās, bet tūlīt arī kļuva nopietna.— Protesti pret Romero Retlendu kļuva tik skaļi, atskanēja tik daudz lojalitātes apliecinājumu nevainīgajai «Seven Stars», ka Džo Gincbērgeram nekas cits nemaz neatlika — vajadzēja iedot savam kases magnētam vilka pasi.

—  Un kas ar viņu notika?

—  Viņš paklīda. Sai arodā tā kaut kas notiek ātri. Narkotikas. Sievietes. Plostošana. Vēl kas sliktāks. Jums vajadzētu kādreiz dzirdēt Džo Gincbērgeru apceram šo tematu. Ar tādām pūlēm un izdevumiem boss padarījis Retlendu par spožu zvaigzni, un nu viņš ņem un iekož rokā, kas viņu baro! Retlends vēl uzņēmies vienā vai divās mazu sabiedrību mazās filmās, tad šad tad piemeties televīzijā, un tad ar viņu bijis cauri. Tā es dzirdēju. Toreiz misis Moranu vēl nepazinu, nebiju Amerikā. Vairākas reizes viņš ieradās pie misis Moranas un lūdza naudu.

—  Vai viņš to dabūja?— ļoti ieinteresējusies, Ruta vaicāja.

—  Jā, vienmēr. Bet tad viņš sāka sniegt intervijas tenku lapām un apgalvot, ka esot Barbaras tēvs. Un, kad viņš ieradās nākamreiz, misis Morana izmeta viņu pa durvīm. Godīgi runājot, es pat nezinu, vai viņš ir vēl dzīvs. Sī profesija ir nežēlīga. Holivuda ir pilsēta, kas nepazīst līdzjūtību. Varbūt Retlends jau miris — un nevienam tas nerūp.

—  Cik vecs viņš būtu, ja vēl dzīvotu?

—  Droši vien ap sešdesmit.

—  Un ārsts?

—  Kurš ārsts?

—  Tas — Berlīnē, kurš izdeva apliecību.

—  Ak tas! Tas ir miris. Jau sen.

—  Cik sen?

—  Misis Morana man teica, ka viņš nomiris nepilnu pusgadu pēc apliecības izdošanas,— es sacīju, un tad mēs paskatījāmies viens otrā un abi klusējām, un es esmu pārliecināts, ka abi domājām vienu un to pašu. Šķita jau arī dīvaina ideja (vienalga, kam tā bija ienākusi prātā), ka Barbītei noteikti jābūt mīlas auglim un tāpēc māte nemūžam negribēs atklāt tēva vārdu, vai ne, tiesneša kungs?

43

Aizvedu Rutu taksometrā mājās. Bija sācis līņāt, un šoferis brauca ļoti uzmanīgi, jo lietus lāses tūlīt sasala uz bruģa ledū. Sajā naktī bija ārkārtīgi auksts. Ruta sēdēja man blakus, turēdama rokā mazo puķu pušķīti. Reiz kādā spējā pagriezienā viņu sašūpoja uz manu pusi.

—  Piedodiet,— viņa tūdaļ izgrūda un iespiedās savā kaktā.

Lai cik mēs šovakar tikām runājuši, lai cik draudzīgi bijuši — tagad nebildām gandrīz ne vārda, tagad atkal bijām — vismaz ja runā par Rutu — pilnīgi sveši. Garāmzibošo laternu gaismā es varēju saskatīt viņas seju. Tā bija noslēgta. Diez vai viņa nedomā, ka, būdama šovakar atraisīta un runīga, zaudējusi kaut ko no savas cieņas, es prātoju.

Šoferis bija ieslēdzis mašīnas radioaparātu.

Tas acīmredzot bija amerikāņu armijas raidītāja vilnis. Nēģeri dziedāja spiričuelus. Es dzirdēju: «Nobody knows the trouble I see, nobody knows but Jesus . .

Es dzirdēju arī, kā lietus lāses sitas pret jumtu, it kā būtu pārvērtušās ledus gabaliņos. Pēc krietna laika sprīža ierunājos:—Vai drīkstu rīt ap astoņiem atnākt uz klīniku?

—  Protams, Nortona kungs. Jūs drīkstat nākt, kad vien gribat,— Ruta sacīja. Pēc tam mēs vairs viens ar otru nerunājām. Taksometrs apturēja pie jauna, liela dzīvokļu bloka ieejas Sofijas slimnīcas tuvumā. Palīdzēju Rutai izkāpt un pavadīju viņu līdz vārtiem, jo te bija ļoti slidens. Viņa teica: — «Nezin neviens manas ciešanas» . . .

—  Kā, lūdzu?

Viņa izņēma no somiņas atslēgu un atdarīja vārtus.

—  Vārdi, ko dziedāja nēģeri. «Nezin neviens manas ciešanas, nezin neviens, tik Jēzus.»

—  Es zinu šo dziesmu, ārstes kundze,— es teicu.

—  Ciešanu ir daudz,— Ruta izklaidīgi sacīja. Viņa apgriezās apkārt un devās uz priekšu.

—  Hallo!— Es paskrēju viņai pa pēdām un atvedu atpakaļ.— Kurp jūs grasāties iet?

—  Te nu bija! Es būtu vienā mierā aizgājusi prom no mājām.

Es iesmējos. Viņa nesmējās.

Sacīju, ka pateicos viņai par šo vakaru, un mēģināju noskūpstīt viņas roku. Viņa strauji atrāva to atpakaļ.

—  Nē! Tā nedariet, Nortona kungs! Ar labu nakti.— Viņa aši atvēra rievaina matstikla durvis un aši tās atkal aizvēra, manī neskatīdamās. Es stāvēju nekustēdamies. Priekšnamā iedegās gaisma, es dzirdēju Rutas soļus. Tad aizsitās durvis — laikam liftā. Es joprojām paliku stāvam. Pēc dažām minūtēm gaisma priekšnamā nodzisa.

Atgriezos pie taksometra, iesēdos pakaļējā sēdeklī un nosaucu šoferim savas viesnīcas adresi. Kad pie «Bristoles» izkāpu ārā, nēģeri joprojām dziedāja. Samaksāju, taksometrs aizbrauca, un man vajadzēja zvanīt, jo viesnīcas durvis bija aizslēgtas. Samiegojies nakts šveicars tās atvēra, un es iedevu viņam dzeramnaudu, bet nu vairs ne pārāk lielu, un viņš man novēlēja labu nakti. Uzbraucu ar liftu trešajā stāvā, tur atradās mana istaba — trīssimt

1 Nezin neviens manas ciešanas, nezin neviens, tik Jēzus . . . (Angl.)

trīsdesmit pirmais numurs. Soļoju pa gaiteni un pārdomāju, kāpēc gan Ruta beigās bijusi pavisam citāda, taču nespēju rast nevienu ticamu izskaidrojumu.

Atslēdzu savu istabu, iegājis iekšā, durvis atkal aizslēdzu, iededzu priekšnamā gaismu un, ticis istabā, nospiedu arī tur elektrības slēdzi. Atzveltnes krēslā pie televizora sēdēja cilvēks ar bālo seju un ārprātīgā acīm, cilvēks, kas man bija sekojis augu dienu. Rokā viņš turēja milzīgu pistoli. Tā vizēja zilmelnā krāsā, un vīrietis tēmēja ar to tieši man vēderā.

44

—  Ko šīs ģeķības nozīmē?

—  Turi žaunas!— Viņš bija piecēlies un lēnām nāca man klāt.— Rokas augšā, pagriezies pret sienu. Noliec galvu!

—  Jūs, nelieti, laikam esat sajucis prātā . . .— es ierunājos. Pistoles stobrs ieurbās man zem jostasvietas. Redzēdams viņa acu izteiksmi, paklausīgi apgriezos un darīju visu, ko viņš bija pavēlējis. Notika gluži kā attiecīgo televīzijas filmu sērijās. Kad viņš centīgi aptaustīja mani, meklēdams ieroci, es nodomāju, ka viņš saskatījies pārāk daudz šādu kriminālgabalu. Ieroci viņš neatrada. Man savu mūžu nav bijis ieroča.

—  Okei, tīrs,— viņš teica. Nu vēl arī šis televīzijas sēriju tonis! Mans pārmeklētājs mazliet pakāpās atpakaļ.— Apkārt griezties!— Viņš pamāja ar savu uguns pagali.— Ej tur! Apsēdies tagad tur, kur es sēdēju. Nekādus pekstiņus, vai saproti? Nekādus stiķus! Citādi būs vakars.

Tā nu es aizgāju pie atzveltnes krēsla un apsēdos. Blakus krēslam bija stikla durvis, pa kurām varēja izkļūt uz maza balkona.

Sis baigais tips nāca man klāt. Ar brīvās rokas pirkstiem viņš iedams ņēmās kasīt, spaidīt un berzēt sev pavēderi. Izskatās, ka viņam būtu skuteles, es nodomāju. Un es sēžu te atzveltnes krēslā, kur tikko kā sēdējis viņš. Un tagad šis tips, ticat vai ne, iebāza pirkstu pistoles skavā un ņēmās šaujamo griezt riņķī.

—  Stājieties,— es sacīju.— Sitā spēlīte viegli iet vaļā.

—  Jā-a?

Es pēkšņi nodomāju, ka viņš saskatījies pārāk daudzas Hamfrija Bogarta filmas. Viņš atdarina Bogartu, it īpaši intonācijā. Gandrīz citādi nerunā kā caur sakostiem zobiem. Diezgan nožēlojams atdarinājums.

—  Dikti man vajadzīga tava teikšana!— viņš sacīja.— Es tādas spēlītes pazīstu no bērna kājas, you dirty son of a bitch1 .

Jā, Hamfrijs.

Mēs runājām tikai angliski. Pēc šī tipa intonācijas un izteicienu satura es viņa lietoto uzrunu vācu valodā interpretēju ar «tu», lai gan angļu valodā nav gramatiskas starpības starp «tu» un «jūs». Es arī turpmāk lietošu abas uzrunas formas atbilstoši mūsu dialoga jēgai.

—  Noliec tak beidzot to uguns pagali,— es teicu.

—  Ak tu esi nervozs? Pirmīt restorānā tu gan mācēji brūķēt lielu muti. Tagad nu bikses pilnas.— Sai brīdī pistole viņam, dabiski, noslīdēja no pirksta un ar brīkšķi nokrita uz grīdas. Man uz pieres izspiedās sviedru lāses. Baigais tips apsēdās uz gultas. No izbija viņš bija bāls kā krīts. Ceļgali žļodzījās.

—  Ja pistole būtu gājusi vaļā . . .

Viņš pūlējās piecelties, bet ceļgali ļumēja, it kā būtu no vates, un viņš atkal ar brīkšķi apsēdās gultā, jo kājas neklausīja. Pēkšņi viņš sāka drebuļot kā vecu vecais pudeles brālis īsi pirms delīrija. Man neviļus ienāca prātā, ka alkoholiķa skaņu operatora rokas tovakar, kad es viņu novēroju Montekarlo televīzijas mazajā studijā, bija izskatījušās pilnīgi mierīgas un drošas, lai gan šis cilvēks vēlāk patiešām nomira delīrija murgos.

—  Man . . . man . . . ļoti žēl, mister Norton.

Nu es biju misters Nortons.

Acīmredzot viņš ticēja, ka tāds ir mans vārds. Cerams. Tādā gadījumā es visu laiku biju ļāvies nepareizām aizdomām.

—  Man ir tik slikti. Vai jums nav kāds malks viskija, mister Norton?

—  Nē.

—  Vai kas cits?

—  Nē.— Es pieliecos un pacēlu pistoli.

—  Pateicos, mister Norton,— viņš noburkšķēja, redzēdams, ka ierocis nu ir man rokā un pa pusei pagriezts pret

viņu. Es aplūkoju pistoli. Visuvarenais Dievs, viņš bija pat atbrīvojis drošinātāju! Es veicīgi to nospiedu.

—  Jāatvieglo iekšas,— viņš teica, grīļodamies piecēlās un zvārodamies ielīgoja vannas istabā. Durvis aiz viņa aizcirtās. Tad es dzirdēju attiecīgos trokšņus.

Nu rīkojos zibeņātrumā.

Piegāju pie telefona, kas atradās uz galdiņa pie gultas, un uzgriezu virskomisāra Sondersena numuru, ko biju uzrakstījis uz papīra lapiņas un iebāzis svārku kabatā. Šoreiz signāls skanēja ilgāk. Es nodomāju: cerams, šis tips vēl kādu brītiņu dīrās āžus. Tad Sondersens atsaucās. Gandrīz vai atvainodamies, viņš sacīja, ka tieši nupat nolicies gultā.

—  Vai tas tips ir atkal klāt?

—  Jā.

—  Kur?

—  Manā istabā. Trīssimt trīsdesmit pirmajā. «Bristoles» viesnīcā. Šoreiz viņam ir nevis fotoaparāts, bet blīkšķene.

—  Kā tad jūs varat runāt?

—  Viņš patlaban dīrā āžus.

—  Ko viņš . . . Nu, vienalga! Aizturiet šo zelli, cik ilgi varat. Aprunājieties. Viņš taču no jums kaut ko grib. Es

' tūlīt piezvanīšu amerikāņiem. Mūsējiem arī. Mēs būsim klāt.

—  Bet, lūdzu, pasteidzieties.

Noliku klausuli. Vannas istabas trokšņi joprojām nebeidzās, bija diezgan pretīgi tos klausīties. Pēdīgi viņš atgriezās, pelēkā seja tagad izskatījās dzeltenīga un zem acīm zaļgana. Viņš atkrita gulta un cīnījās pēc elpas. Tas nu gan bija īstais tips.

Es piecēlos, iegāju vannas istabā un apskatījos, vai tur viss ir tīrs. Viņš bija pat aizdedzinājis klozeta papiru un noskalojis lejā, lai nepaliktu nelaba smaka. Muti viņš bija skalojis ar dušu vannā, šis krāns vēl mazliet tecēja, droši vien viņš skalojamo trauku nemaz nav lietojis, es nodomāju, abas zobu tīrāmās glāzes palikušas neskartas, aizlīmētas ar plastmasas foliju. Es kārtīgi aiztaisīju dušas krānu. Ir nu gan tips. Devos pie viņa atpakaļ. Viņš gulēja gultā, kasīdams un knaibīdams pavēderi.

—  Ko nozīmē šī kasīšanās?

—  Brukas saite.

—  Kas?— Es platām acim blenzu viņā. Arī tādām ākstībām vajadzēja būt savām robežām!

—     Nolādētā brukas saite. Man apgalvoja, ka tā esot vislabākā no labākajām. Es vēl nojūgšos no tā draņķa. Vai jums ir kāda jausma, kā tāda brukas saite kniebj un niez, un sāp?

—  Nav ko pinkšķēt.

—      Zobojieties vien par mani. Pareizi, mister. Sadodiet man. Sadodiet pa īstam. Jums tak nav brukas.

—      Nē,— es teicu.— Bet, ja man būtu, es liktu, lai mani operē. Mūsdienās tas ir sīkums.— Tā nu gan bija saruna!

—      Sīkums,— viņš gaudulīgi novilka.— Vai jūs zināt, kāds ir šo operāciju mirstības procents?

—  No tās nemirst neviens.

—      Jūs gluži vienkārši nezināt,— viņš sacīja.— Es zinu. Viena no pašām bīstamākajām operācijām, kādas tik ir. Man ir draugs, kas saprot šīs būšanas. Viņš saka: tikai neļauj sevi operēt. Es to arī nedaru. Labāk izturēšu visu mūžu to draņķīgo saiti.— Ļāvu, lai viņš pļerkst. Jo ilgāk, jo labāk. Amerikāņiem un vācu policijai vajadzīgs laiks, lai nokļūtu šeit.— Un vēl vasarā, šitajā svelmē! Tur var zaudēt sajēgu!

—  Cik vecs jūs esat?

—  Man ir četrdesmit seši.

—     Un cik ilgi jums jau ir bruka?— Laiks. Tagad jānovelk laiks.

—  Divdesmit sešus gadus,— viņš sacīja.

—  No. . .

—  Beisbola.

Acīmredzot šādiem pekstiņiem robežu nebija.

—  Jūs spēlējāt beisbolu?

—     Vai jūs man neticat, vai?—Nu viņš sāka pūst stabulē, tiesneša kungs. Es zvēru, viņš pūta stabulē.— Neviens netic. Man netic pat pēdējais pļunduris. Turklāt es savā komandā biju labākais padevējs un tālā sektora spēlētājs.

—  Kādā komandā?

—  Universitātes.

—  Kādas?

—  Neteikšu.

—  Kāpēc ne?

—      Nav ko bāzt tur savu netīro purnu. Turklāt jūs jau arī neticat, ka es esmu bijis labākais padevējs un tālā sektora spēlētājs. Un tieši tur es dabūju bruku. Vienmēr gribēju nokļūt «Ņujorkas jenkijos». Tas bija mans sapnis. Es to būtu arī panācis.

—  Kāpēc ne «Milžos»?—Laiku! Laiku!

—     «Jenkiji» ir tūkstošreiz labāki. Džo Dimadžo bija «Jenkijos». Mans paraugs. Merilinas Monro virs. Ak, šī Monro! Bet man ar savu bruku . . .

—  Ko jūs studējāt?

—  Tieslietas.

—  Varbūt jūs esat advokāts?

—     Nē. Man vajadzēja studijas pārtraukt. Nebija vairs naudas.

—  Slikti,— es sacīju.— Vai ir jau jēdzīgāk ap dūšu?

Viņš pamāja ar galvu.

—     Vai es tomēr drīkstu drusku palikt guļam?— Viņš paraustīja kaklasaiti un attaisīja apkakles pogu.— Mati man tīri. Vakar izmazgāju.

—  Kā jūs te iekļuvāt?

—  Pa logu. Pa balkonu.

—  Logs ir ciet.

—     Tagad jā. Kad ierados, tas bija pa pusei pavērts. Laikam istabmeita bija atstājusi. Izgāju cauri vestibilam un uzbraucu augšā ar liftu. Tobrīd viesnīcas durvis bija vēl vaļā. Jūsu istaba gaitenī ir pēdējā. Aiz tās atrodas vienīgi telpa stāva viesmīlim. Es iegāju tur un tad no viena balkona pārrāpos uz otru. Pa ārpusi gar starpsienu.

—  Jūs esat. . . kā, trešajā stāvā?

—     Sīkums. Man absolūti nereibst. Esmu dabūjis gatavu vēl daudz ko citu.

—  Kā jūs zinājāt manas istabas numuru?

—      Es zinu par tevi krietni daudz, Filip Kaven,— viņš sacīja.

45

Tas nu vairs tik jauki neizklausījās.

—  Mani nesauc Kavens, mani sauc Nortons,— es sacīju.

—      Jā,— viņš atcirta.— Pūt vien pīlītes,— viņš teica.— Tevi sauc Filips Kavens, un tu esi Moranas mīļākais, un Parīzē, slimnīcas pagalmā, tu kāvies ar kādu fotogrāfu. Es lasīju rakstu par to. Daudz es franciski nemāku, tikai pāris vārdu. Ar tiem pietika.

—     Tev smadzenes atmiekšķējušās,— es sacīju. Bet ap dūšu man bija sūnaini. Kas šis tips bija? No kurienes viņš visu zināja?

—  Labojumu arī es lasīju. Tās stulbības par slimo bērnumeitu, kas aizvesta lidmašīnā uz Madridi. Ja slimā bērnumeita ir Madridē, ko tu meklē te Nirnbergā šitanī cūcīgajā kapsētā nez kāda puikas bērēs un vakarā stum ģīmī kopā ar to ārsti?

Kāpēc tu neesi pie bērnumeitas? Ko tu dai'i Nirnbergā?— Viņš atkal paskatījās manī ar ārprātīgām acīm. Varēja manīt, ka viņš jūtas labāk. Kā šis tips nokļuvis uz manām pēdām? Kas viņš vispār ir?

—  Ko tad tu darīji Parīzē?— es noprasīju. .

—  Kā tā?— viņš atjautāja. Kā tāds nelga.— Kā tā Parīzē?— Kā bīstams nelga.

—  Tu tak apgalvo, ka esot lasījis avīzi un ziņojumu par Moranas mīļāko.

—  Par tevi,— viņš teica.— Par Filipu Kavenu,— viņš teica.

—  Es neesmu Kavens. Mans vārds ir Nortons. Beidz ākstīties.

—  Ak ākstīties,— viņš pēkšņi priecīgs atkārtoja.— Tev šķiet, ka vajag tik uzlikt brilles un neviens tevi vairs nepazīs, ko? Un, kaut arī tevi patiešām neviens nepazītu,— es zinu, ka tu esi Kavens. Draugs man pateica. Arī ka tu tagad nēsā brilles, lai tevi te, Nirnbergā, nepazītu.

—  Kur tad Parīzē draugs tev to teica?

—  Es vispār neesmu bijis Parīzē.

—  Kur tu biji . . . Kā tevi īsti sauc?

—  Tu tak nedomā, ka es tev to teikšu, ko? Nirnbergā es arī nebiju. Es biju … es biju citā pilsētā, un tur draugs man piezvanīja.

—  No Parīzes.— To es teicu tāpēc, ka lauzīju galvu, kas šim tipam tik daudz ko pateicis. Kā pirmo nelieti es, protams, iedomājos šo slīpēto advokātu Ležēnu, šo tauku kluci. No tā varēja gaidīt visu. Bet tad es nodomāju — viņš tak mani tieši iedzina šai Nirnbergas avantūrā, lai ļaudis neuzzinātu neko, kas ar Barbīti noticis. Kur te loģika? Vai arī šis cūka būtu Džo? Vai Marone? Vai doktors Volkens? Vai Klarisa? Vai Rods Brekens?

Domas šaudījās cita caur citu. Viss šķita bezjēdzīgs. Nevienam no šiem cilvēkiem nebūtu nekāda labuma, ja kļūtu zināma patiesība. Visi turējās kopā, un es biju spiests darīt visvairāk, lai neļautu nevienam uzost par Barbītes slimību. Doktoru Volkenu es varēju no aizdomām izslēgt, tas bija pārāk liels muļķis. Klarisa? Varbūt tāpēc, ka nebiju šo jaunkundzi iegāzis gultā, kad viņa

man atzinās mīlestībā? Greizsirdība ir ļoti spēcīgs dzinulis. Klarisā tā pa šo laiku droši vien bija pārvērtusies naidā. Jā, es nodomāju, Klarisa ir vienīgais cilvēks, kas ar prieku noskatītos, ja izceltos skandāls pasaules mērogā. Tad ar Silviju būtu cauri. Zināms, ar mani arī. Mīlestība pret Barbīti? Ak jā, es nodomāju. To Klarisa tik bieži teikusi. Tie vēl bija jauki laiki, kad es ticēju ik vārdam, ko man teica. Labi, iedomāsimies, ka tā ir Klarisa. Ņemsim un iedomāsimies. Redzu, ka esmu uzrakstījis daudz rindu, kas pilnas ar maniem prātojumiem. Tie visi uzzibsnīja smadzenēs vienā sekundes daļā, kamēr es teicu:—No Parīzes.

—  No Parīzes, jā,— atbalsoja baigais tips, atzvēlies gultā. Ja tā tiešām ir Klarisa, kas visu izpaudusi, tad iespējams, ka viņa zvanījusi vēl no Parīzes, es nodomāju.

—  Draugs atsūtīja no Parīzes arī otro avīzi,— tips piebilda.

Izslēdz Klarisu, es sev teicu. Pirmo avīzi šī jaunkundze varēja atsūtīt, tad viņa vēl bija Parīzē. Kad iznāca otrā, ar labojumu, viņa jau gulēja profesora Ariasa Salmerona klīnikā Madridē. Tātad nevar būt, ka viņa sūtījusi otro avīzi. Madridē šīs tenku lapas nav. Bet ja nu viņai Parīzē ir kāds līdzdalībnieks? Vai līdzdalībniece? Pēkšņi man krūtīs iesitās versmains karstuma vilnis — man ienāca prātā Sizl. Tā nu gan mani nīda, jo es viņu biju atstājis uz visiem laikiem. Tātad varbūt ne Klarisa, bet Sizl? Taču — vai viņa mani patiešām nīda? Grūti uzminēt, ļoti grūti. Būtībā man šķita, ka Klarisa ir vairāk spējīga izdarīt šādu cūcību nekā Sizī. Iespējams bija gan viens, gan otrs. Tālāk ar šim abām varbūtībām netiku.

—  Es neesmu Filips Kavens,— es atkārtoju.— Es esmu Filips Nortons.

—  Kā tad,— tips sacīja.— Tu esi Filips Nortons, un draugs mani iegāzis vai arī viņš maldījies, es esmu atbraucis uz Nirnbergu veltīgi un veltigi arī nofotografējis tevi kapos. Droši vien visas avīzes un aģentūras izsviedīs mani ārā, ja nolikšu tām uz galda mistera Nortona bildes un apgalvošu, ka tās ir m^tera Kavena bildes. Nav ko šaubīties, viņi plīsīs aiz smiekliem. Man nu reiz nav laimes. Es domāju, ka varēšu šitās bildes pārdot, jo tu tak esi Filips Kavens un no skandāla tev jābaidās kā no uguns, kur tu spruksi, ja atkal tik drīz izcelsies vēl viens tracis, cilvēki tak lēnām uzkurinās, lasot — un tagad arī vēl redzot!— kur visur tu dauzies apkārt un ko

dari. Un tad es nospriedu: beidzot man atkal būs naudiņa, jo tev neatliek nekas cits kā ar mani sadarboties. •

—  Es tādu sadarbību necienu,— es sacīju.

—  Kā tā?

—  Pateikšu tev, kas ir sadarbība,— es sacīju un nodomāju, ka jeņķi un vācu policija droši vien atbraukuši un ka Sondersens vai nu jau informējis viņus par patiesību, vai arī tūlīt informēs, tāpēc diezin vai vairs vajadzēja baidīties, ka šis tips, ja reiz būs saķerts, vēl varēs kaut ko iesākt ar saviem minoksa uzņēmumiem. Tos viņam atņems. Runāt viņš, protams, var. Bet tur nu man vajadzēs palūkoties, vai nav iespējams kaut ko izgudrot.— Sadarbība ir šāda: es tev iedodu savu pulksteni, un tu man pasaki pareizo laiku.

—  Ļoti jocīgi,— viņš sacīja.— Tātad tu tās bildes no manis nepirksi?

—  Skaidrs, ka ne. Kāto vien uz savām redakcijām un aģentūrām, stulbeni tāds!

Tas šo nelgu tūdaļ padarīja tik nedrošu, ka viņš labu laiku kaut ko apsvēra un tad beidzot sacīja:—Protams, aparāta ar filmu man nav klāt.

—  Man vienalga, kur tu tos turi,— es sacīju, nospiedu atsperi, tā ka no pistoles izslīdēja gan magazīna, gan šāviņš, kas atradās stobrā, un uzsviedu blīkšķeni uz gultas.— Un nu taisies ka tiec. Negribu tevi vairs redzēt. Dari, ko gribi, draņķi!

—  Galvenajā stacijā,— viņš teica.— Glabātuves seifā. Tur ir minokss.

—  Ja tu tagad nelasīsies prom, es pasaukšu policiju,— es teicu, skatīdamies pa stikla durvju aizkaru spraugu uz balkonu un ielu lejā. Tur stāvēja vairākas mašīnas. Es pacēlu klausuli.

Sis zellis pielēca kājās no gultas un pagrāba ieroci.

—  Jauki,— viņš sacīja, bet es būtu varējis apzvērēt, ka nu viņš ir pilnīgi apjucis un nezina, vai es izliekos vai ne,— kā gribi. Tad man gluži vienkārši jāsagatavojas, ka mani ar manām bildēm visur sviedīs ārā. Ar tādu minoksu var uzņemt pārākās bildītes. Gauži žēl, ka esmu maldījies.

—  Ka tavs draugs maldījies,— es sacīju.

—  Jā,— viņš atteica.— Tad nu es eju,— viņš brīdināja, bet nespēra ne soli.

—  Nav ko kavēties!

—  Es patiešām eju,— viņš sacīja, nekustēdamies ne no vietas.

Uzskatīju, ka varu riskēt, kaut arī palika vēl daudz nenoskaidrotu jautājumu (piemēram, būtu vajadzējis uzzināt, kas šo cūcību ievārījis), tāpēc es pieliku klausuli pie auss un skaļi (taču itin kā sev pašam) nolasīju, kas bija rakstīts uz telefona ciparnīcas:—Steidzamos gadījumos zvanīt policijai pa numuru viens-viens-nulle.— Es uzgriezu vienu. Zellis paķēra savu vilnas flaneļa mēteli, kas bija nokritis zemē, un metās uz durvīm. Viņš atrāva tās vaļā, aizcirta aiz sevis ciet, un es dzirdēju, kā viņš skrien pa gaiteni uz liftu. Aši izgāju uz mazā balkona, uzrāvu sērkociņu un pavicināju to uz vienu un otru pusi. Kāda no mašīnām, kas stāvēja zem kokiem, īsi paspīdināja spuldzes.

Nu es paliku stāvam uz mazā balkona un noskatījos šīs nodaļas beigu epizodi — visa romāna beigu epizode tā, protams, nebija. Pēc īsa brītiņa baigais tips izgāja ārā. Droši vien nakts šveicars bija atslēdzis durvis. Kad viņš jau stāvēja uz ielas, pēkšņi uzliesmoja četru mašīnu spuldzes. Viss ritēja ļoti ātri. Automašīnas virzījās no visām pusēm uz viesnīcas ieeju. Tips ar ezīša frizūru pēkšņi bija spilgti apgaismots. Mirkli viņš stāvēja kā sastindzis, tad mēģināja aizšmaukt gar sienu. No automašīnām izlēca formās un civilā tērpti vīri. Diviem no viņiem tips ieskrēja taisni rokās. Viņš lāgā nemaz nepretojās. (Bruka.) Vīri viņu nekavējoties iegrūda vienā no mašīnām. Es redzēju, kā daži pamāj man augšup, un par atbildi pamāju pretī. To vidū, kuri māja, sazīmēju Sondersenu. Lai gan šim gadījumam, nudien, nebija nekāda sakara ar virskomisāra nodaļu, viņš tomēr bija vēlreiz piecēlies un atnācis šurp.

—  Es jums drīz piezvanīšu!— viņš uzsauca.

—  Okei!—es atsaucos un noskatījos, kā viņš iekāpj vienā no mašīnām.

Tūlīt pēc tam visi automobiļi cits pēc cita aizbrauca projām. Minūti vēlāk lejā, tukšajā ielā, atkal valdīja nāves klusums, un es tikai tagad pamanīju, ka joprojām smidzina lietus un ir ļoti auksts. Laternu gaismā bija redzamas apledojušās ietves. Pēkšņi izdzirdu klusu dziedāšanu. Tieši šai mirklī biju gribējis atgriezties istabā, jo salu un galvā pēkšņi nekārtīgi drūzmējās neskaitāmas domas. Kas ir šis tips? Kas tagad notiks? Kam man jāziņo?

Vai man vispār kādam jāziņo? Varbūt šis nelietis nodevis fotoattēlus jau tālāk? Bet tad viņš nebūtu nācis šurp.

Dziedāšana kļuva skaļāka. Es ieraudzīju ļoti vecu vīru, kas pilns kā mārks zvāļojās otrā ielas pusē starp kokiem no stumbra uz stumbru. Ļoti vecais vīrs dziedāja spēcīgā, tomēr trīsošā sirmgalvja balsī, un es pavisam skaidri saklausīju vārdus: paskatījies pulkstenī, redzēju, ka ir pusdivi naktī, un likās, ka cita trokšņa pilsētā vispār nav.— O, Zuzanna,— dziedāja vecais, piedzērušais vīrs,— cik gan šī dzīve skaista ir, o, Zuzanna, cik gan tā skaista ir! O, Zuzanna . . .

46

—  Piedodiet, ka jūs traucēju, bet es taču teicu, ka šī tipa dēļ vēl zvanīšu,— no klausules, ko es ar zināmām pūlēm biju samakšķerējis, man ausīs skanēja virskomisāra Vigberta Sondersena balss.

—  Jā, zināms, es jums pateicos, Sondersena kungs.— Pamezdams skatienu savā rokas pulkstenī ar spīdošajiem cipariem, redzēju, ka tas rāda pieci un septiņas minūtes. Dzirdēju, ka ārā šobrīd stipri līst. Šalkoņai pievienojās Sondersena balss.— Gāja ļoti ātri, Nortona kungs, jo amerikāņi šo tipu, paldies Dievam, labi pazina.

—  Pazina?

—  Jā. Jau pazina.— Biju sataustījis naktslampas slēdzi un nospiedu to. Gaisma šķita pārāk spilgta. Sāpēja acis. Sāpēja galva. Nodomāju: varbūt es saslimšu — ar gripu vai ko citu. Labprāt būtu saslimis. Ar nelielu temperatūru. Lai nebūtu nekas ļauns, tomēr tik ļauns, ka vajadzētu palikt gultā un mani nedrīkstētu ne ar ko apgrūtināt.— So vīru sauc Rodžers Mārns.

—  Kuru — ak tā.— Nospriedu: nekas ar slimību neiznāks, un atzvēlos atpakaļ. Man vajadzēja streipuļot arvien tālāk un tālāk uz priekšu, iekšā tunelī, kam nav gala, streipuļot cerībā ar katru soli tikt tuvāk izejai un izkļūt ārā. Un tomēr es zināju, ka tunelim gala nav, vismaz nav izejas, kas vestu brīvībā. Es atrados tunelī, kas bija noslēgts aplis, un to arī zināju. Tāpat kā zināju, ka beidzot tajā nosprāgšu. Sai agrajā rītā es patiešām jutos slikti.— Rodžers Mārns,— es teicu. Lietus plīkšķot kapāja

balkona grīdu. Kaut man nekad vairs nevajadzētu celties augšā, es prātoju.

—     Minokss arī mums ir. Un visas filmas. Mēs, tas ir, amerikāņi un es, bijām ar šo Mārnu galvenajā stacijā. Man iedeva gan attēlus, gan fotoaparātu — filmas ir jūsu rīcībā.

—     Paldies, Sondersena kungs,— es sacīju. — Tas ir ļoti laipni no jums, pateicos jums tūkstoškārt un. . .

—      Beidziet, Nortona kungs,— teica mierīgā balss.

—  Jūs taču zināt, es. . . Mēs darām, ko varam, lai jums palīdzētu.

—     Es zinu. Un tieši tāpēc: paldiesj — Jutos mazliet labāk. — Kas ir šis Rodžers Mārns? Ārprātīgais?

—  Kad grib.

—  Ko?

—  Ja viņš negrib, tad nav ārprātīgs.

—  To es nesaprotu.

—     Mēs savā arodā pazīstam šo simulanta tipu, dēvējam to par klaunu. Tas ir cilvēks, kas atkarībā no apstākļiem, kuros atrodas, tēlo ārprātīgo, aizvainoto, tādu, kas nokļuvis klizmā, nabaga nožēlojamo, smilkstoni, bet arī pārcilvēku un histērisko bļauri — viņam ir simtiem veidu. Mārns ir šāds klauns. Bruka un brukas saite gan viņam, starp citu, patiešām ir. Vispār — gluži skaidrs saprāts viņam nav! Eksperti psihiatri, kam bijusi darīšana ar viņu, nekad nav varējuši vienoties.

—  Vai Mārns jau kādreiz izmeklēts?

—     Vismaz desmit reizes. Viņu izmeklējuši dažādi psihiatri. Sis tips ir četrreiz tiesāts.

Es uzslējos sēdus. — Kāpēc?

—Par izspiešanu, blēdīšanos spēlē, zagtu mantu slēpšanu un callgirls1 grupas vadīšanu.

—  Mārns vadījis callgirls grupu?

—     Es arī negribēju tam ticēt. Bet šo to uzzināju no amerikāņiem. Nevar pat aptvert, ka tas iespējams. Kā šāds subjekts ticis klāt jums?

—     To es arī labprāt gribētu zināt,— es teicu. — Kā Mārns nokļuvis Nirnbergā?

—     To savukārt labprāt vēlētos zināt amerikāņi. Redzat, Nortona kungs, ikreiz, kad Mārns stājies tiesas priekšā, viņa advokāti pieprasījuši ekspertus psihiatrus. Un tie ne reizes nav vienojušies, vai viņš patiešām ir pilnīgi nepie

1 Callgirl (angl.)— prostitūta, kas ierodas pēc izsaukuma.

skaitāms vai ari tikai «klauns», kuram trūkst kāda skrūve. Eksperti vienmēr bijuši trīs, vai ne, un divu diagnoze allaž skanējusi, ka Mārns ir nepieskaitāms, un tā nu viņš, par spīti visam, ko pastrādājis, nekad nav nokļuvis cietumā, bet arvien ievietots kādā dziedniecības iestādē. Un no šīm dziedniecības iestādēm viņš arvien izmucis.

—  Kur tas bijis?

—  Kalifornijā. Mārns dzimis Losandželosā. Viss, ko viņš pastrādājis — izņēmums ir kāds gadījums Bonnā —, noticis Losandželosā. Liellosandželosas teritorijā, tātad arī Beverlihilā, Holivudā un tā tālāk. Dziedniecības iestādes gan atradušās attālāk no Losandželosas. Pēdējo reizi viņš izbēdzis pirms trīsarpus gadiem un atbraucis uz Eiropu. Droši vien viņam bijuši viltoti dokumenti.— Kā man, es nodomāju. — Ko visu viņš savārījis Eiropā, mēs nezinām — amerikāņi vēl ne tik. Tikai gadījumu Bonnā.

—  Kas tur notika?

—  Man nav ne jausmas. Viņi man neteica. Kaut kāda izspiešana, kas saistīta ar homoseksuālismu. Droši vien tur iejaukti augsti vīri, jo līdz šai baltai dienai visu izdevies notušēt, un tā arī Mārns izsprucis sveikā. Amerikāņi tagad mēģina noskaidrot, kur viņš pēc tam klimtis. Taču viņi grib paturēt notikušo, ja vien iespējams, noslēpumā — tieši Bonnas gadījuma dēļ. Tad viņi mēģinās panākt, lai Mārnu izraida, un aiz okeāna viņš atkal nokļūs dziedniecības iestādē. Amerikāņiem nemaz nebūtu pa prātam, ja jūs iesniegtu ziņojumu, jo, ja lietu izskatītu te, Vācijā, atklātos arī notikums Bonnā, un. . .

—      Es taču nemaz nevaru iesniegt ziņojumu,— es sacīju.

—  Man jāpriecājas, ja amerikāņi Mārnu ietupinās — pa īstam ietupinās.

—  Nu kā tad,— Sondersens sacīja. — Lai nu kā, filmas ir jūsu rīcībā. Dabiski, ka jums būtu ļoti svarīgi uzzināt, kā Mārns nokļuvis uz jūsu pēdām — vai kas viņu uz tām novirzījis, vai ne?

—  Kā tad.

—  Nu, no Mārna mēs to neuzzināsim,— Sondersens teica. — Es izmēģinājos. Nesaka ne vārda. Bailes.

—  Ko?

—  Viņam bail kaut ko teikt. Drausmīgi bail.

—  No kā?— es vaicāju.

—  Jā,— Sondersens sacīja,— no kā?

—      Nolāpīts, kā tev, cilvēk, nāk prātā celt mani tagad augšā? Ir divdesmit minūtes pāri pieciem! — Roda Brekena balss aizrāvās no niknuma.

Es sēdēju uz gultas, ietinies rītasvārkos. Aiz balkona durvīm vēl tumsa nakts, bet durvju stiklā es, naktslampas apgaismotu, redzēju atspulgojamies sevi un daļu istabas iekārtas. Lietus gāza arvien spēcīgāk.

—      Shut up\ Rod,— es teicu. — Iemesls ir svarīgs, citādi es tev nezvanītu.

—  Vai Barba mirusi?

—  Nē.

—  Kas tad?

Pastāstīju Brekenam par šo «ko tad». Viņš klusēdams klausījās. Es sasprindzināts gaidīju viņa reakciju, jo cerēju taču, ka varbūt tā varēšu noprast, vai viņš ir ar šo «klaunu» uz vienu roku (tanī laikā turēju aizdomās visus un uzskatīju, ka nav gluži nekā neiespējama), tomēr tā arī nesaklausīju ne mazāko reakciju. Tikai beigās Brekens noteica: — Ir nu gan ziepes. Kas vien var iet greizi, tas iet.

—  Kā tā?

—  Te arī šis tas noticis.

—  Kas?

—  Doktors Volkens ņēmis kājas pār pleciem.

—  Volkens?

—  Es tak tev saku, stulbeni! Vai tu slikti dzirdi?

—  Kad tad viņš nozuda?

—      Šonakt. Man kā neiznāk, tā neiznāk pagulēt. Pirms divām stundām mani uzrāva augšā tavs draugs — nakts portjē Lisjens. Sak, domājis, ka tas esot svarīgi. Bija jau arī svarīgi.

—  Kas?

—      Bija svarīgi man pateikt, ka doktors Volkens samaksājis viņam rēķinu un ar visām ceļasomām tinoties prom — klusi kā pelīte. Lisjens zvanīja, kad doktors Volkens bija vēl vestibilā, Lisjens domāja, ka es paspēšu viņu noķert, bet Volkens bija slīpētāks. Un ātrāks. Kad nonācu lejā, viņš jau bija projām — aizturēt taču Lisjens viņu nevarēja, vai ne? Viņš veicīgi vien izgājis ārā un iesēdies taksometrā.

—  Bet kāpēc tad viņš aizlaidies?

—     To ikviens labprāt gribētu zināt. Es rātni visus pamodināju, un mēs noturējām smuku, mazu apspriedīti, un es tieši biju nolicies atkal uz auss un piemidzis, kad tavs zvans mani pamodināja. — Viņš pēkšņi iesmējās.

—  Kas tad nu?

—     Tagad es, protams, atkal bungošu augšā Džo un visus pārējos un apstāstīšu, kas tev lēcies. Idiotiski, vai ne?

—      Un doktors Volkens nav teicis ne pušplēsta vārda, kur viņš grasās braukt?

—  Teicis nav.

—  Ko tas nozimē?

—  Viņš esot vaicājis. Pēc lidmašīnu saraksta.

—  Kur viņš taisās lidot?

—     Stulbeni, ja es to zinātu! Lisjens arī nezina. Viņš tikai iedevis Volkenam «Ibērijas» sarakstu, un tad. . .

—  Kādu sarakstu?

— «Ibērijas».

—  Spāņu aviosabiedrības.

—     Jā, tālab mums ar advokātiem žēlīgi atļauts pēc stundas doties uz lidostu. Jo pēc divarpus stundām izlido pirmā mašīna uz Spāniju. Varbūt mēs to draņķi notversim.

—  Uz kurieni lido pirmā mašīna?

—  Uz Barselonu.

—  Kad izlido pirmā uz Madridi?

—     Divpadsmitos piecpadsmit. No Orlī. To gaidīšu es. Ar Ležēnu.

Es pēkšņi nosvīdu.

—  Es arī ieradīšos.

—  Ko?

—      Lidošu uz Parīzi. Ar pirmo mašīnu, uz kuru varēšu dabūt biļeti.

—  Kāpēc?

—  To es tev paskaidrošu, kad būšu tur.

—  Kāpēc ne tūlīt?

—  Pārāk sarežģīti.

—  Madridē guļ Klarisa,— Brekens teica.

—  Jā,— es sacīju,— tieši tāpēc.

—     Ko nozīmē «tieši tāpēc»? — Pēkšņi es dzirdēju, kā Brekens steidzīgi ievelk elpu. — Nolādēts!

—  Kas ir nolādēts?

—     To es biju pilnīgi piemirsis. Es no tā visa sajukšu prātā! Lisjens teica: kāda meitene no telefona centrāles viņam sacījusi, ka doktoram Volkenam naktī bijusi

telefona saruna ar Spāniju. Stundu pirms izvākšanās no viesnīcas.

—  Ar ko viņš Spānijā runājis?

—  To telefoniste nezina. Steidzoša saruna. Savienojumu ar Spāniju taču vienmēr jāgaida veselu mūžību, vai ne? Un Volkens atnācis uz centrāli un lūdzis, lai viņam ļauj parunāt no kādas kabīnes. Telefoniste dabūjusi viņam savienojumu.

—  Tad taču viņa droši vien pierakstījusi numuru.

—  Pierakstījusi gan. Lisjens man šo numuru iedeva. Kur es to nobāzu. . . Kabatas portfelī. . . Acumirkli. . .— Līnijā dūca strāva. — Te es atkal esmu. Volkens sarunājies. . .

—. . . ar Madridi,— es teicu.

—  Jā! Kā tu zini. . .

—  Un ar šo profesora Salmerona klīniku, kur guļ Klarisa.

Brekens stostījās: — Ko tas. . . Kāpēc viņš zvana Klarisai. . . Es nesaprotu.

—  Es gan,— es teicu.

—  Tādā gadījumā apgaismo mani.

—  Vēlāk! Parīzē. Klarisa un Volkens. Tātad tā viņi to darījuši. Kopā.

—  Klausies, vai tu beidzot neuzvedīsies kā normāls cilvēks un nepateiksi man, kas te iet vaļā?

—  Te iet vaļā elle,— es sacīju. — Mums jādabū rokā Volkens. Un katrā ziņā jāpanāk, lai viņš tur muti. Un lai Klarisa tur muti. Atved arī Džo līdzi uz lidostu. Mums patlaban vajadzīga visa palīdzība, ko vien varam dabūt.

48

«Bristolē» brokastis sāk servēt no pulksten sešiem. Pirms to pasūtīšanas es nbmazgājos, noskuvos un nospodrināju kurpes. Kurpju spodrināšana bija vienīgais, kas ļāva man vēl saglabāt garīgo līdzsvaru. Ko lai dara, esmu snobs, tiesneša kungs.

Kad braucu uz Sofijas slimnīcu, vairs nelija, taču taksometra šoferis nepārtraukti lamājās, jo visas ielas bija apledojušas. Nakts šveicaram (viņam vēl nebija atnākusi maiņa) es pateicu, ka visai drīz atgriezīšos un istabu paturu. Paņēmu līdzi tikai vienu mākslīgās ādas ceļasomu. Tagad es valkāju vienīgi tās drēbes, ko Ležēns

man bija nopircis gatavas Lafajeta galerijā. Visdrausmīgākais bija krekls. Pavisam lēts un vēl ne reizi nemazgāts. Kņudināja tā, ka cilvēks varēja kļūt traks. Jutos tik briesmīgi, ka pirms iziešanas no «Bristoles» piezvanīju Rodam un pateicu, lai atgādā uz lidostu vienu no manām cūkādas ceļasomām ar normāliem apģērba gabaliem. Gluži vienkārši vēl nebiju pieradis pie dzīves pieticīgos apstākļos. Jau viesnīcā pirms došanās uz slimnīcu biju pārlūkojis arī lidmašīnu sarakstu. Viena no mašīnām izlidoja uz Parīzi desmitos piecpadsmit. Šveicars rezervēja man vietu. Atlika bezgala daudz laika — gan pirms, gan pēc tam.

Pirms astoņiem ierados slimnīcā un sāku gaidīt Rutu. Atnākusi viņa izturējās ļoti draudzīgi, kaut arī nopietni — taču ne vairs tik dīvaini atturīgi kā iepriekšējā vakarā. Vispirms viņa aizgāja pie Barbītes, noklausījās dežūrārsta ziņojumu un izmeklēja meiteni, un tad es drīkstēju ieiet.

—      Daudz labāk nekā vakar,— Ruta laimīga sacīja.

—  Temperatūra' ir trīsdesmit astoņi un septiņi. Gulējusi labi, vēmusi nav.

Es paskatījos uz mazo meitenīti, kas gulēja ar aizvērtām acīm, un teicu: — Bet viņai raustās seja un viss augums. . .

—  Vai jūs domājat, ka tādas parādības pāriet divās dienās, Nortona kungs? Tas turpināsies vēl labu laiku. Taču stāvoklis uzlabojas.

—  Man tūlīt jālido projām,— es teicu.

—  Jālido projām?

—  Jā. — Es pastāstīju viņai visu par šo Rodžeru Mārnu un ka man jālido uz Madridi, pateicu arī, kāpēc: proti, tāpēc, ka man radušās aizdomas pret Klarisu — iespējams, viņa strādājusi kopā ar Mārnu.

—  Un šis doktors Volkens?

—  Tas šai pulciņā bijis trešais.

—  Hallo, Fil,— pēkšņi ierunājās Barbīte. Es pavēros viņā. Viņa bija atvērusi acis un seju sašķobījusi tādā grimasē, kurai laikam vajadzēja nozīmēt smaidu. Izskatījās drausmīgi, bet tas noteikti bija smaids. Tūdaļ pasmaidīja arī Ruta.

—  Hallo, Barbīt,— es teicu, pārliekdamies pār viņu.

Mums jau klājas daudz labāk, vai ne?

—      Uz Madridi ne,— Barbīte sacīja. Viņa runāja ļoti neskaidri. Vai viņa bija dzirdējusi visu, ko es stāstīju Rutai? Vai dzirdējusi vienīgi vārdu «Madride»?

—     Tu paliksi rātni gultā, un es pavisam drīz atkal atgriezīšos pie tevis. Ko lai tev atvedu?

—  Nunūru.

Viņa jau gadiem ilgi vazāja sev līdzi mazu rotaļlācīti, brūnu, ar galīgi apdilušu kažoku, bet Barbīte viņu mīlēja. Droši vien lācītis gulēja «Le Monde» viesnīcā. Barbītei viņu bija uzdāvājis Zans Gabēns. Mazs lācītis franciski saucas «nounours». Tāpēc Barbīte tā sauca Zana Gabēna dāvāto mazo lācīti.

—      Skaidrs, ka atvedīšu tev Nunūru. Bet varbūt tu gribētu jaunu, skaistu lāci?

—  Nē. Nunūru. Man tikai Nunūrs ir mīļš.

—     Okei,— es teicu,— okei! — Starp citu, Barbīte runāja vāciski.

—     Jojojo Nunūrs. . .— viņa iesāka. Tad viņa vienā acumirklī iemiga. Viņa elpoja ļoti dziļi.

—     Lācītis,— es teicu Rutai. —Viņa sapņo par savu lācīti. Francijā. . . — Es apklusu, jo pamanīju, ka Ruta nenovērsdamās lūkojās manī. — Kas jums noticis?

—     Jums jāzvana misis Moranai, Nortona kungs, un jāpastāsta, cik labi Barbītei klājas. Taču nesakiet viņai ne vārda, ka var būt reeidīvi un ka mēs nezinām, kā viss ritēs tālāk.

—      Nē, ārstes kundze. — Es pasmaidīju, bet viņa tagad bija atkal pavisam nopietna. Tūdaļ atvadījos, jo Ruta sacīja, ka viņai nu jāejot pie citiem bērniem. Mēs izgājām gaitenī. Ruta vairijās mana skatiena. Viņa lūkojās ārā pa logu uz debesīm.

—  Drīz snigs,— viņa sacīja.

49

—  Pameklē mazo, nosmulēto lācēnu,— es teicu.

—  Kāpēc?— Brekens jautāja.

—  Man tas vajadzīgs!

—  Nopērc citu! Man tagad ir lielākas rūpes.

—      Nē, tam jābūt mazajam, nosmulētajam,— es sacīju.

—  Tu atradīsi viņu kaut kur Barbītes istabā.

—  Ķēms tāds, tu zini, kur es tevi varu pasūtīt. . .

—      Es tevi arī,— sacīju un pēkšņi sāku kliegt — Dievs zina, kāpēc: — Ja tu man neatvedīsi uz Orlī Nunūru, es

pats aizbraukšu uz «Le Monde» viņu sameklēt! Un kaut ari mēs līdz ar to salaistu visu dēlī un pazaudētu Volkena

pēdas!

—  Vēl viens plānprātiņš!— Rods zobojās. — Neslapini tak tūlīt bikses, histēriķi tāds! Gan jau es tavu stulbo lāci atradīšu un atvedīšu.

Mēs abi nolikām klausules neatvadījušies. Es biju piezvanījis no Nirnbergas lidostas. Sarunas laikā skaļrunis pēdējo reizi aicināja Lufthanzas četrsimt astoņdesmit otrā Parīzes reisa pasažierus doties uz lidmašīnu. Samaksāju lidostas pastā par sarunu un notvēru vēl džipu, kas aizveda mani pie lidmašīnas — tur patlaban grasījās vilkt augšā trapu. Stjuartes un stjuarts bija tik nikni, ka visā lidojuma laikā nerunāja ar mani ne vārda. Mašīnā bija tikai tūristu klase, salons pustukšs, un es lasīju (caur savām logu stikla brillēm) kādu Nirnbergas laikrakstu, uzzinādams, ka Vjetnamā, vecās valdnieku pilsētas Huē tuvumā, sākušās visniknākās kaujas kopš gada sākuma — abās pusēs esot milzīgi cilvēku upuri. Un šai zemē karš trako jau trīsdesmit gadu, es nodomāju. Pēc tam es nodomāju, ka Barbīte, pilnīgi iespējams, ari pēc trīsdesmit gadiem būs garigi vēl stipri atpalikusi un viņai vajadzēs ārsta palīdzību. Es tad būšu sešdesmit gadus vecs. Un Silvijai būs sešdesmit seši. Un Rutai. . .

Orli es sastapos ar Brekenu, Ležēnu un Gincbērgeru. Mēs iegājām lidostas restorānā kaut ko iedzert, un Ležēns, protams, teica skaļas runas un bija gāzis tādus kalnus, ka riebās klausīties. Viņš patiešām bija gāzis kalnus, bet viņu arī patiešām riebās klausīties.

Doktors Volkens tātad bija rezervējis vietu līdz Madridei «Ibērijas» lidmašīnā divpadsmitos piecpadsmit, viņa vārds bija sarakstā, bagāža jau nodota. Kur viņš atrodas, neviens nezināja, Ležēns lika «saviem ļaudīm» (tā viņš izteicās) viņu meklēt, taču Volkens šķita pazudis. Ležēns stāstīdams, dabiski, atkal gremoja — agras pusdienas.

—  Kad būsim pavisam droši, ka Volkens lidos ar lidmašīnu, kas atiet divpadsmitos piecpadsmit, jūs ar Brekenu un metru Ležēnu lidosit pakaļ,— teica Džo.

—  Silvijas reaktīvajā.

—  Tā ir Nirnbergā.

—  Tā ir Orlī, tālā stāvvietā. Kad šonakt uzzināju par jauno cūcību, tūdaļ izsaucu to šurp,— teica Ležēns, piebāzis pilnu muti ar jērgaļu. Viņš bija pasūtījis jērgaļas

kotleti ar zaļajām pupiņām un veselu kalnu pommes f rites'.

—  Kur ir mana soma ar Filipa Kavena garderobi?

—  Zem galda,— Brekens teica. — Es tak to speciāli pēc tavas vēlēšanās atvedu līdzi!

—  Vai lāciti ari?

—  Lācīti ari!

Tā nu es iegāju ar Brekena atvesto ceļasomu mazgājamā telpā, apģērbu savas «labās drēbes» un iebāzu Lafajeta galerijas pirkumu mākslīgās ādas somā, un varu jums sacīt, ka jutos augstākā mērā svētlaimīgs, ticis vaļā no kņudinošā krekla, tiesneša kungs!

Tad es ieslēdzu mākslīgās ādas somu stacijas skapītī un apsēdos atkal restorānā, kur Ležēns pa šo laiku bija ticis līdz šokolādes tortei un olu liķierim. Es zināju, ka man jāzvana Silvijai, bet gluži vienkārši nespēju to darīt. Vēlāk, es nospriedu, drusku vēlāk. . .

Apmēram ceturksni pēc vienpadsmitiem sāka aicināt pasažierus astoņsimt septiņdesmit pirmajam «Ibērijas» reisam uz Madridi, un pēc īsa brīža pie mūsu galda pienāca kāds jauneklis un teica Ležēnam: — Volkens ir jau ceļā uz lidmašīnu. Muitnieks patlaban pārbauda viņa bagāžu.

Tā nu mēs ar Ležēnu un Brekenu devāmies ceļā.

Lidojums pāri Pirenejiem ritēja tāpat kā vienmēr, man tas sen vairs nebija nekas ārkārtīgs, un kapteinis Kelehens ienāca iekšā un sacīja, ka iekārtošot tā, lai mēs piezemētos Barahasā stundas ceturksni pirms «Ibērijas» lidmašīnas un varētu doktoru Volkenu uzmanīt un viņam sekot.

—  Kā klājas Barbitei?— kapteinis apvaicājās.

—  Daudz labāk.

—  That’s great!2 — Viņš gaiši pasmaidīja un atgriezās vadības kabīnē. Tikai lidmašīnai piezemējoties, es pamanīju, ka visu lidojuma laiku esmu turējis rokās apdilušo, nosmulēto mazo rotaļlācīti.

50

Tātad mēs ieradāmies Madridē astotajā decembri. Biju pavisam piemirsis, ka astotais decembris Spānijā ir svēt

1 Cepti āboli (franc.).

2 Tas ir lieliski! (Angl.)

ku diena. Tie ir šķistās ieņemšanas svētki. Visi veikali un iestādes slēgtas. Kad biju vēl playboy ar paša līdzekļiem, tiku apciemojis Madridi laikam gan vairāk nekā desmit reižu un varēju pilsētā orientēties. Madridē ir lielākā vēršu cīņu arēna Spānijā. Es tur nekad neesmu bijis, jo šis cīņas man šķiet pretīgas, lai cik daudzi cilvēki ari teiktu, ka viņus šī aina tūdaļ savaldzinot un hipnotizējot un tāpēc viņi aizmirstot visu zvēriskumu. Vēršu cīņas? Man tur nav ko meklēt. Taču jāšanas sacīkstes, protams, biju apmeklējis bieži. Sīs sacensības vienmēr notiek svētdienās, no maija līdz jūnijam un no septembra vidus līdz novembra sākumam astoņus kilometrus no pilsētas Sarsuelas hipodromā un Casa de Campo parkā. Sajās sacīkstēs esmu ļoti daudz laimējis un, dabiski, vēl daudz vairāk pazaudējis.

To es pastāstīju Brekenam un resnajam Ležēnam, kamēr braucām no Barahasas uz pilsētu pa pēdām doktoram Volkenam, kas sēdēja īrētā vāģi. (Mēs ar Supervienu-vienpadsmit bijām iekļuvuši vētras joslā un nolaidušies tūlīt pēc «Ibērijas» lidmašīnas, mūsu apkalpe gan pūlējās cik spēdama, taču velti. Bet nekāda nelaime tā nebija.) Mēs tikai nedrīkstējām patlaban izlaist doktoru Volkenu no acīm, un, paldies Dievam, «Ibērijas» lidmašīna izrādījās ļoti pārpildīta un muitas formalitātes vilkās ļoti ilgi. Mums ne. Doktoru Volkenu muitas zālē bija ieraudzījis Brekens, un mēs no tālienes redzējām, ka Volkenam ir līdzi trīs lielas ceļasomas. Muitas ierēdnis izskatīja tās visas. Ārkārtīgi pieklājīgi. Spāņu muitas ierēdņi tādi ir vienmēr. Ticat vai neticat, tiesneša kungs: pirms spāņu ierēdņi Barahasā sāk rakņāties ceļasomās, viņi uzvelk baltus cimdus. Droši vien tādēļ, lai iebraucējam tūlīt parādītu, kāda pieklājība un cieņa raksturīga spāņu tautai. Tomēr-arī ar pieklājību un cieņu vajadzīgs labs laiks, līdz tiek galā ar trīs piebāztu ceļasomu pārmeklēšanu, vai ne, un tāpēc noīrēt taksi un braukt pa pēdām doktora Volkena vāģim mums bija tīrā bērnu spēle. Mēs visi bijām pārliecināti, ka viņš dodas uz profesora Salmerona klīniku pie Klarisas, un tikai tur ari gribējām viņu notvert. Tā kā bija svētku diena un ielās maz mašīnu, varēja viegli sekot doktora Volkena taksometram, bet palikt nepamanītiem izrādījās grūti.

Mēs braucām pa autostrādi no lidostas uz pilsētu pienācīgā atstatumā no doktora Volkena mašīnas, un tad es pastāstīju, ka neciešu vēršu cīņas. Brekens teica, ka viņam vēršu cīņas gaužām ejot pie sirds. Kad sasniedzām plato Paseo de la Castellana, es pastāstīju, ka neskaitāmas reizes esmu Madridē spēlējis arī tenisu un golfu.

—  Esmu karaliskā Puerto Hierro kluba un Campo kluba biedrs. Arī makšķerējis esmu te vienmēr. Lašus, tunzivis un foreles.

—  Treknus lašus?— Ležēns noprasīja.

—  Tik treknus jūs savu mūžu neesat redzējis.

Advokāts aplaizīja lūpas.

—  Moralehā var šaut baložus,— es teicu. — Sī vieta atrodas ziemeļos, apmēram piecpadsmit kilometrus no pilsētas. Esmu to darījis bieži vien. Un bijis arī medībās kalnos. Tur ir kalnu āži, brieži, mežacūkas.

—  Tev bijusi jauka dzīve,— Brekens piezīmēja.

—  Jā,— es teicu,— vai ne? — Es tik runāju un runāju, vērodams Brekena reakciju, jo vēl vienmēr netiku skaidrībā, vai arī viņam nav sava loma šajā cūcībā ar Rodžeru Mārnu, kas bija mani fotografējis un melsis par kādu draugu Parīzē.

Jo ilgāk vilkās brauciens pa pēdām doktora Volkena taksometram, jo skaidraks man kļuva, ka Brekenam nevar būt ar notikušo nekāda sakara — tai jabūt Klarisai! Kā jau biju paredzējis. Zināmo iemeslu dēļ. Klarisa ar doktora Volkena palīdzību. Kas šiem abiem tagad bija padomā? Ležēns bija viltīgs lapsa, bet, vai viņš mūs šai stāvoklī vēl varēs glābt, es nezināju.

Pārbraukuši Hosē Antonio avēnijai, mēs nonācām pie Nacionālās pils, aiz kuras plešas lielais Campo del Moro parks un uz dienvidiem no tā atrodas Segovijas iela. Brekens teica, ka te esot profesora Salmerona klīnika. Viņi ar Ležēnu jau reiz te bija braukuši, kad veda šurp Klarisu, šo nekrietno maitu. Taksometrs ar doktoru Volkenu rātni tuvojās klīnikai. Madrides klimats būtu patīkams, ja turpat tuvumā nestieptos Gvadaramas kalnu grēda. Bet, tā kā tā tur stiepjas, vasaras ir neciešami karstas, turpretī ziemas mēneši — ļoti auksti. Mēs bijām ģērbušies mēteļos, taču es tik un tā neganti salu.

Tad arī bija klāt profesora Salmerona klīnika.

Mēs visi trīs kaut cik pratām spāniski. Brekens pateica šoferim, lai pietur. Mašīna apstājās apmēram divsimt

metru no doktora Volkena taksometra. Volkens izkāpa, un šoferis iestiepa viņa trīs smagās ceļasomas slimnīcā. Sis doktors Volkens izturējās tā, it kā viņam nebūtu nekādu ļaunu nodomu, kuru dēļ būtu jābaidās: viņš pat ne reizes neatskatījās.

r-r Tam es uz līdzenas vietas vilkšu pa zobiem tā, ka visi b^s ārā,— draudēja Brekens.

—  Nē,— Ležēns iebilda. — To jūs nedarīsit. Vai jūs jutāties tik drosmīgs tāpēc, ka mēs esam trijatā?

V— Man vienam pašam arī drosmes pietiek,— noburkšķēja Brekens.

—  Taču drosmi neapliecina tikai ar dūri,— Ležēns pamācīja. — Tam vajadzīga galva, monsieur Breken!

Man pēkšņi -"bija liels prieks, ka šis resnais luņķis Ležēns atlidojis līdzi. Nogaidījām, līdz aizbrauca Volkena šoferis, un tad vēl desmit minūtes, jo man labprāt gribējās noķert doktoru Volkenu pie Klarisas. Visu laiku kaut kur dunēja baznīcu zvani, un nedaudzie garāmgājēji vairumā bija garīdznieki vai mūki. Pie tā Madridē jāpierod.

Beidzot nospriedām, ka nu ir laiks doties iekšā slimnīcā. Ieejas hallē pie balta rakstāmgalda sēdēja kāda spāņu skaistule ar melniem matiem un melnām, zibošām acīm. Mēs pasveicinājām, viņa sveicienu atņēma, un tad es iesāku: — Mūsu vārdi ir. . .

—  Senjors Kavens, senjors Brekens un senjors Ležēns,— skaistule turpināja.

-jKā jūs to zināt?

-t— Nupat ieradās kāds senjors Volkens, tas pateica, ka jūs tūlīt būšot klāt, un minēja arī jūsu vārdus.

-fMēs ar senjoru Brekenu pirms dažām dienām atvedām kādu pacienti,— teica Ležēns, neizrādīdams ne mazāko izbrīnu par tikko dzirdēto.

—  Es zinu, senjor Ležēn. Senjorita Geiringere guļ profesora kunga privātpacientu nodaļā.

—  Mums ar viņu steidzīgi jārunā.

—  Profesoram Salmeronam arī steidzīgi ar jums jārunā,— sacīja tik ļoti skaistā meitene. (Un jocīgi, tiesneša kungs, pirmoreiz mūžā es nedomāju tūlīt par to, par ko mēdzu domāt vienmēr, kad redzēju skaistas sievietes. Ar mani kaut kas nepavisam nebija kārtībā.)

—  Kā tad viņš zina, ka mēs ieradīsimies?— Brekens jautāja.

—  Es nezinu, kā viņš to zina. Tikai viņš deva rīkojumu, lai es jūs tūlīt pēc ierašanās aizvestu pie viņa.

—  Mazā meitenīte nemitīgi runāja par nāvi. Viņa bieži vien lūdza padot spoguli un, ielūkojusies tajā, ikreiz teica:

—  Nē, es nespēju vairs dzīvot, man jāmirst, lūdzu, lūdzu, izdariet tā, lai es būtu mirusi!

—  Cik gadu bija mazajai meitenītei?

—  Deviņi, Kavena kungs,— sacīja doktors Alfonss Volkens no Vintertūras, ģērbies korekti kā vienmēr, ar spoži zilām acīm, šauru seju un šķidru zoda bārdiņu.

—  Un ar ko — jūs teicāt — mazā slimoja?

—  Metastāzes pie galvaskausa kauliem,— to sacīdams, Volkens šūpojās uz papēžiem, savu runu itin kā skandēdams un galvu taktī paceldams un nolaizdams.

—  Un tad?— vaicāja Brekens.

—  Cīrihes klīnikas ārsti kopa viņu trīs gadus, tas ir, viņi apzinīgi pildīja savu pienākumu un zvērestu,— viņš atkal pašūpojās, galvu klanīdams,— zvērestu, kurš, pēc manām domām, ir pretrunā ar sevi. Jo Hipokrata zvērestā ārsti apsolās saglabāt dzīvību un mazināt ciešanas — un nav taču noliedzams, ka tādos gadījumos kā minētais viens ar zvērestu apstiprinātais pienākums izslēdz otru pienākumu, mister Breken. Tad meitenei sākās plaušu karsonis. Kā tūkstošiem klīnikās tamlīdzīgos gadījumos • notiek, šī slimība netika ārstēta, un nabaga bērns beidzot nomira,— teica doktors Alfonss Volkena kungs no Vintertūras. Viņš stāvēja profesora Ariasa Salmerona kabinetā, un, ja jūs varbūt domājat, tiesneša kungs, ka Barbas privātskolotājs izrādīja kaut mazākās neveiklības vai izbīļa pazīmes, kad mēs ienācām, tad man jāliek jums vilties. Es nekad neesmu redzējis mierīgāku, pašpaļāvīgāku un apņēmīgāku cilvēku par viņu.

—  Tās tak ir aplamības,— es teicu. — Barbītei nav nekādas metastāzes pie galvaskausa kauliem. Viņai ir meningoencefalīts. Kādēļ jūs to visu stāstāt?

—  Sī meitenīte tā sakritās un izskatījās tik drausmīgi, ka, raugoties uz viņu, kļuva nelabi. Es šo meitenīti redzēju, Kavena kungs. Viņa bija mana skolniece.

—  Un jums kļuva nelabi,— Brekens piezīmēja.

—  Jā, mister Breken,— doktors Volkens atteica.

—  Ja man vēl ilgi būs jāskatās uz jums, man arī kļūs nelabi, jūs nožēlojamais nūģi,— Brekens izgrūda. Viņš ir Bronksas bērns, tiesneša kungs. Par viņu šaubīties būtu

nevietā. Pat Spānijā viņš prata tekoši izsacīties tā, kā bija paradis.

—  Kungi, es jūs lūdzu, kungi,— iebilda profesors Salmerons. Viņš bija vienigais no mums, kas sēdēja — pie milzīga rakstāmgalda, uz kura stāvēja madonna, ko es labprāt būtu ieguvis savā īpašumā. Profesors Salmerons bijā gadus piecdesmit piecus vecs, liela auguma, slaids, iesirmiem matiem, drosmigu ērgļa degunu un šauru, ļoti patīkamu seju. Kad mēs ar Brekenu un Ležēnu ieradāmies, viņš bija ar mums sirsnīgi apsveicinājies. Doktors Volkena kungs bija tikpat sirsnīgi ar mums apsveicinājies un pasteidzies pavēstīt, ka esot ļoti priecīgs, jo varēšot atrisināt jautājumu līdz galam te, tā sakot, neitrālajā joslā (tā skanēja viņa formulējums). Tikpat pieklājīgi un pakalpīgi viņš paziņoja Ležēnam, Brekenam un man, ka pavisam četras reizes zvanījis no «Le Monde» profesoram Salmeronam, lūgdams padomu un palīdzību, un ka profesors ierosinājis, lai viņš šodien, astotajā decembrī, atbraucot šurp, jo svētku dienā viņam esot vairāk laika apspriest jautājumu mierīgos apstākļos.

—  Un kāpēc jūs nevienam Parīzē neteicāt, ka gribat lidot šurp?

—  Tas taču ir skaidrs kā diena, vai ne, mister Breken?— teica doktors Volkena kungs šūpodamies un klanīdamies.

—  Jūs redzējāt, ka esmu paņēmis līdzi visu savu bagāžu.

—  Jūs gribat laisties projām, ko?

—  Es to formulētu mazliet pieklājīgāk, mister Breken, taču būtībā tas ir tas pats. Jā, es aizeju. Un, proti, pavisam noteiktu iemeslu dēļ.

—  Kādu?

—  Par tiem mēs tūliņ runāsim,— profesors Salmerons sacīja. .

—  Nu, un vai kaut viens vienīgs no jūsu pulka tur, «Le Monde», būtu atļāvis man, kā jums labpatīk izteikties, laisties projām?

—  Tā noteikti ne,— atcirta Brekens.

—  Nu redzat,— doktors Volkens teica. Pēc tam mani neviļus pārņēma izbrīns par viņu, jo no šī mirkļa viņš vairs neklanījās, nešūpojās uz papēžiem, nenokāra vairs kautri galvu, bet runāja stingrā, pat agresīvā balsī, skatījās ikvienam no mums cieši acīs — un, starp citu, beidzot apsēdās. Es nospriedu, ka būtu muļķīgi joprojām palikt stāvam, un ari apsēdos. Brekens palūkojās mani un darīja to pašu. Ležēns sēdēja jau krietnu brīdi.

—  Man šķiet pavisam mīklaini, kas īsti mudinājis jūs, atceroties savu vēža slimo skolnieci, laisties projām, jā gan, laisties projām un ierasties tieši šeit. Gadījumam ar minēto mazo meitenīti, kas lūgusies pēc nāves, nav nekā, pilnīgi nekā kopiga ar Barbiti, un, proti, tam nav nekā kopīga tieši tāpēc, ka Barbīte ir nevis vēža slims bērns, kurš cieš briesmīgas sāpes, bet bērns, kurš atveseļojas no meningoencefalīta,— Barbīte patiešām atveseļojas! Viņu nebūt nemoka sāpes, kuras varētu rosināt jūsu līdzjūtību, un viņas stāvoklis krasi uzlabosies, iespējams, ka viņa gandrīz pilnīgi izveseļosies.

—  Nē,— doktors Volkens noskaldīja.— Tā nenotiks, un jūs to zināt. Jūs — un visi citi — paši sevi krāpjat. Tīri komerciālu iemeslu dēļ — un tas ir īpaši nicināmi — jūs esat uzcēluši ap šo bērnu, kas man ir tik ļoti pieaudzis pie sirds, milzīgu krāpšanas un maldināšanas ēku, un jūs krāpsit un maldināsit arī turpmāk — par to es esmu pārliecināts pēc visām sarunām, kuru liecinieks biju. Barba labākajā gadījumā kļūs par idioti un . . .

—  Nekļūs vis!— es iebļāvos, pietrūkdamies kājās.

—  Lūdzu, apsēdieties, Kavena kungs,— teica Salmerons. Es apsēdos un kliedzu tālāk:—Barbīte atrodas vislabākajā kopšanā! Viņa bija uzticēta ari jūsu aprūpei un kopšanai, doktora kungs, un mani ļoti interesē, kādi ir patiesie iemesli tādai uzvedībai kā jūsējā.

—  Tie ir pavisam vienkārši,— doktors Volkens teica.— Es nevēlos būt līdzvainīgs tādā krāpšanā.

—  Jūs, kraupainais . . .— Brekens iesāka un bez kādas pārejas turpināja:— Tātad cik maksā jūsu palikšana? Mēs visi zinām, ka jūs varat prasīt, ko gribat, mēs maksāsim.

, — Ja jūs tūdaļ par šo nekrietnību neatvainosities, mister Breken,— doktors Volkens mierīgi teica,— es lūgšu profesoru Salmerona kungu, lai viņš izraida jūs no kabineta.

Klusumā, kas sekoja šiem vārdiem, es dzirdēju baznīcas zvanu skaņas. Madridē allaž dzirdēju nez kādu baznīcu zvanu skaņas. Redzēju, ka Brekens aplaiza lūpas.

—  Kā tad nu būs, mister Breken?— Salmerons rāmi noprasīja, un bija pilnīgi skaidrs, ka viņš patiešām ir gatavs izmest Rodu pa durvīm. Tikpat skaidrs bija arī, ka viņš stāv doktora Volkena pusē.

—  Es nožēloju un lūdzu piedošanu,— Brekens teica, it kā paša vārdi gandrīz smacētu viņu nost.

—  Labi,— doktors Volkens sacīja. Tas bija viss. Tad viņš kā drudzi turpināja:—Mana māte nomira ar balsenes vēzi. Es vēl biju ļoti jauns. Mātei par nelaimi, tēvs bija ārsts un fanātisks — es cita vārda neatrodu — fanātisks katolis. Otra nelaime bija tā, ka māti ārstēja viņš pats! Kādā klīnikā Bāzelē. Būdams fanātisks katolis, viņš prasīja (tā viņš izteicās), lai māte, ari katoliete, «apzināti izjūt» savu nāvi, tas nozīmē, ka viņš tad, kad sāpes kļuva pilnīgi nepanesamas, nedeva viņai morfiju, kaut gan viņa to lūgtin lūdzās! Visi citi slimnīcas ārsti — un, protams, es — nīdām tēvu kā rūgtu nāvi. Taču neviens neiedrošinājās viņa vietā iešļircināt mātei morfiju, jo viņš taču bija klīnikas vadītājs.— Tagad doktora Volkena vaigus klāja sarkani plankumi, viņš runāja steidzīgi, rokas savilcis dūrēs:— Un tā nu tēvs lika nabaga mātei «apzināti izjust» nāvi un . . .

— «Apzināti izjust»?—es jautāju.— Ko jūsu tēvs ar to domāja?

—  Mans dievbijīgais tēvs man paskaidroja, un es to nemūžam neaizmirsīšu,— teica doktors Volkens. Viņam bija grūti izrunāt vārdus.— Viņš paskaidroja man to tā: «Nedrīkst laupīt cilvēkam paša nāvi, visdiženāko pārdzīvojumu, uz kuru ikvienam ir tiesības un kurš dod skaidrāko un vērtīgāko atbildi.» Tāds bija mana dievbijīgā tēva uzskats, Kavena kungs, par spīti sāpēm, kuras, kā man apliecina profesors Salmerona kungs, vispār neviens nespēj iztēloties. Jums, kungi, nav pat ne mazākās jausmas par ciešanu nastu, ko tēvs uzkrāva mātei. Vai tā nav taisnība, profesora kungs?

—  Tā ir taisniba,— sacīja Salmerons.— Ja sabiedrībai būtu kaut aptuveni skaidrs priekšstats par nedziedināmi slimo mokām, tā tūdaļ dotu mums visnepārprotamākos norādījumus tādas mokas nepieļaut.

—  Man tas viss kļūst arvien neskaidrāks,— es teicu.— Kur te ir mokas, ko nav iespējams iztēloties, kur te ir fanātisks katolis, kur te ir nedziedināms vēža slimnieks, kas īsti jūs mudina izteikt tādas piezīmes, profesora kungs, un, galvenais, kas atvedis doktoru Volkena kungu pie jums?

—  Es toreiz biju nodaļas vadītājs šai profesora Volkena vadītajā Bāzeles klīnikā, Kavena kungs,— Salmerons paskaidroja.— Man vajadzēja nevarigi noraudzīties doktora Volkena kunga mātes šausmīgajās ciešanās. Divus gadus vēlāk šis profesors Volkens saslima ar kuņģa vēzi,

un, kad viņš lūgtin lūdzās, lai es atpestot viņu no ciešanām, es injicēju milzīgi lielu devu attiecigā medikamenta un atbrīvoju šo cilvēku no mokām. Un visu to laiku un arī vēlāk, līdz aizbraucu no Bāzeles, es bieži redzējos ar šo te doktoru Volkenu, kas toreiz bija vēl zēns. Un biju viņa balsts un mierinājums — ja drīkstu tā izteikties, doktor Volkena kungs.

—  Jums tā jāsaka, profesora kungs! Un arī man vēl kas jāsaka: ja jūs toreiz nebūtu tik pašaizliedzīgi pūlējies kliedēt manu izmisumu par mātes drausmīgo nāvi, es būtu padarījis sev galu.— Volkens pievērsās mums ar Brekenu.— Tā tas ir, kungi. Pasaule ir maza, vai ne? Izklausās pēc romāna, un tomēr tā ir patiesība. Toreiz Bāzele, šobrid Madride. Vai tagad jūs apjēdzat, ka es savā dilemmā, kurā mani iegrūda nabaga Barbītes ciešanas, meklēju palīdzību pie sava kādreizējā dzīvības glābēja?

Mēs klusējām.

Dunēja baznīcu zvani.

—  Jums it īpaši, Kavena kungs, līdz šim bijusi darīšana tikai ar vienu no vislielākajām eitanasijas pretiniecēm — viņas nostājai katrā ziņā ir pamatoti iemesli!— ar ļoti godājamo un dziji cienīto ārsti Reinhardes kundzi. Taču šai problēmai, kas ietver pēdējo ciešanu atvieglošanu, aktīvās un pasīvās eitanasijas problēmai, kā jūs redzat, ir ne tikai viena, bet divas puses.

52

Ležēns skatījās ārā pa logu.

Es palūkojos Brekenā. Vispirms viņš papurināja galvu, bet tad paraustīja plecus. Man bija ap dūšu tieši tāpat. Pirmais iespaids: doktors Volkens rīkojies aiz personiski pilnīgi saprotamiem iemesliem, viņam nevar būt nekādu sakaru ar šo simulantu un kriminālnoziedznieku, šo «klaunu» Rodžeru Mārnu, viņš nevar būt klauna līdzdalībnieks. Nākamā doma: nē, vai tiešām viņš tas nevar būt? Kāpēc īsti ne? Sis tas mudina dot apstiprinošu atbildi: Volkena nepārvarētā bērnības trauma (ar ko, protams, bija izskaidrojamas arī viņa dīvainības — klanīšanās, kautrība, šūpošanās uz papēžiem); personisko pārdzīvojumu izraisītais saprotamais naids pret tādiem ārstiem kā Ruta; Salmerona pareizais vai nepareizais — es vairs nespēju objektīvi novērtēt — apgalvojums, ka pastāvot

divi uzskati par eitanasijas problēmu un uz abiem jālūkojoties nopietni. Vismaz profesors, šķiet, pārstāvēja pavisam citu koncepciju neķā Ruta.

Ar turpmākajiem vārdiem viņš apstiprināja manus prātojumus:—Kungi, es lūdzu doktoru Volkenu siki pastāstīt par Barbas slimību, tās nopietnību un bērna stāvokli. Pēc tā, ko dzirdēju, man jāteic, ka es, protams, neiesaku — vismaz šobrīd vēl neiesaku darīt nelaimīgā bērna dzīvībai galu, taču — un to jūs, Kavena kungs, zināt vislabāk — Barba nekad, jā, nekad vairs pat ne tuvu nebūs gluži vesela, viņai būs jāaizvada mūžs kā cilvēkam ar psihiskiem traucējumiem. Ievērojiet, ja viss ritēs labi.

—  Viss arī ritēs . . .

—  Ļaujiet man izteikties līdz galam. No vienas puses, es saprotu, kāpēc jūs Parīzē tā rīkojāties, it īpaši, kāpēc tā rīkojās kinoļaudis, lai gan tas nenozīmē, ka es atzītu par labu šo salto apņēmību, ne mirkli nešauboties, lai gan šaubas ir cilvēka dabā, darīt visu, lai tikai bizness ritētu tālāk, lai zvaigzne paliktu zvaigzne un lai kasē arī turpmāk plūstu miljoni. Var notikt — ik mīļu bridi, jūs to zināt!— ka Barbai atkal draud dzīvības briesmas, kaut arī patlaban viņai, pēc jūsu apgalvojuma, tās nedraud.— Viņai tās nedraud,— es teicu. Sie baznīcu zvani padarīs mani vēl traku! Bim-bam. Bim-bam.

—  Nu, tādā gadījumā tiks darīts viss, lai Barbas dzīves laiku pagarinātu, tāda ir mana pārliecība, dzirdot stāvokļa aprakstu un uzzinot ārstes Reinhardes uzskatus. Vai tā ir?

—  Tā ir,— es apstiprināju.

—  Ņemot vērā mūsdienu medicīnas līmeni, pagarināt dzīvi parasti ir ļoti viegli,— Salmerons turpinaja.— Mēs tikai nezinām, ko pacients no tā gūst.

—  Kas īsti te notiek?— iejaucās Brekens.— Mēs neesam vainīgi, ka doktora Volkena tēvs uzvedies nevis kā cilvēks, bet kā pēdējais nelietis.

—  Tātad jūs būtu injicējis doktora Volkena mātei morfiju — ari nāvīgu devu?— Salmerons vaicāja.

—  Skaidrs,—Brekens teica.

—  Tik skaidrs tas diemžēl nav vis, mister Breken,— Salmerons sacīja.— Profesors Verners Forsmanis no Diseldorfas, kurš tūkstoš deviņsimt piecdesmit sestajā gadā saņēma Nobela prēmiju, šajā sakarā jau paredzēja, ka radīsies ārsti — speciālisti «nonāvēšanā pēc slimnieka vēlēšanās», un viņš tos pielīdzināja «algotiem nāvessoda

izpildītājiem»— tātad bendēm.— Salmerons palūkojās manī.— Es joprojām nekādi nespēju aizmirst vācu informatīvā žurnāla «Der Spiegel» pēdējā numura pirmās lappuses rakstu — vai esat to lasījis, Kavena kungs?

—  Žēl. Tā virsraksts bija: «Pēdējo ciešanu atvieglošana: eitanasija — līdzjūtība vai slepkavība?». Tas bija izcils raksts. Turpmākajā sarunas gaitā es ne reizi vien citēšu šo žurnālu, jo pirmās lappuses raksts man dziļi iespiedies atmiņā.

Madridē bija drausmīgi auksts, taču es zināju, ka salstu ne jau Madrides aukstuma dēļ. Sai šausmīgajai problēmai patiešām bija divas puses.

Salmerons turpināja:—Bonnas neiroķirurgs profesors Pēteris Retgens jau pirms daudziem gadiem pareģoja:

«Ja neiroķirurgi ja savos ārstnieciskajos mērķos gribētu identificēties ar savas specialitātes tehniskajām robežām, mēs skatitu Dantes elles apmēru slimnīcu!» Un tas ir spēkā, runājot ne tikvien par neiroķirurģijas jomu. Visu eitanasijas veidu konsekventa noliegšana varētu novest pie visbaismīgākajām sekām, Kavena kungs,— jūs, zināms, esat ilgi un gari pārspriedis šo problēmu ar eitanasijas noliedzēju pārstāvjiem. Piemēram, mirēju, kura organismu pilnīgi saēdušas vēža šūnas, bet kura dzīves laiku, noliedzot arī pasīvo eitanasiju, vajadzētu pagarināt, šo mirēju varētu viegli glābt: gluži vienkārši atdalīt galvu no vēža pārņemtā ķermeņa un ļaut tai izolēti dzīvot tālāk.

Apklustiet,— teica Brekens.

Nē, es neapklusīšu. Es gribu, lai jūs saprastu doktora Volkena nostāju, kas veidojusies uz bērnības pieredzes pamata, un šo nostāju respektētu. Japānā izdevies atdalīt suņa galvu, un šāda atdalīšana iespējama arī cilvēkam.

Tāda galva bez ķermeņa, iestiprināta statīvā, galva, ko caurules saista ar mašīnām, kuras pilda sirds, plaušu un nieru funkcijas, spētu pat runāt!

—  Līdz tādam ārprātam nekad nenonāks,— es teicu.— Bez šaubām, es jūtu doktoram Volkenam līdz— tikai viņam būtu vajadzējis informēt mūs Parīzē par saviem pārdzīvojumiem, nevis bēgt uz šejieni.

—  Es nebēgu!—atvairījās doktors Volkens.

—  Nē, kur nu,— teica Brekens.— Jūs pateicāt mums visiem ardievas un tad, saņēmis svētību, aizlidojāt prom, jo nespējāt paciest — mēs to pilnigi saprotam —, ka Nēgadījumā ar Barbu mēs rīkojamies pilnīgi bez sirdsapziņas, kā kapitālisti — tie taču tieši tā dara.

—     Es nepateicu ardievas tāpēc, ka man bija bail,— doktors Volkens sacīja.

—  Bail — no kā?

—     Piemēram, no jums, jūs — brutālais naudas rausēj bez sirdsapziņas!

Brekens paslējās augšup.

—     Sēdies,— es skaļi uzsaucu. Viņš atslīga krēslā. Un zvani dunēja.

—     Līdz tādam ārprātam nekad nenonāks, jūs teicāt, Kavena kungs,— Salmerons turpināja.— Nonāks, par to vairs nav šaubu. Atbildi uz šo jautājumu jau pirms divsimt gadiem devis Kants: «Ja jums tīk mērķi, jums tīk arījldzekļi!»

' — Tātad jūs esat pilnīgi ar mieru sniegt palīdzību mirējiem — jūs taču darījāt to jau pirms daudziem gadiem, kad saslima doktora Volkena tēvs,— es konstatēju.

—     Katrā ziņā,— teica Salmerons.— Un — kā toreiz Šveicē, pat. vēl krasāk — es jebkurā brīdī rīkotos tāpat, jo, proti, ļoti daudzos nedziedināmu slimību gadījumos tā saucamā kalpošana cilvēkiem — kā to formulējis jūsu vācu teologs Helmūts Tīlike — pārvēršas par «teroru pret cilvēcību». Es atsaucos atkal uz rakstu žurnālā, nespēju tikt no tā vaļā.

—  Vai jūs esat katolis?

—  Jā.

—      Zemē, kur katoļticība ir ļoti spēcīga,— es sacīju.— Kāds ir Vatikāna viedoklis?

—     Tūkstoš deviņsimt piecdesmit septītajā gadā,— Salmerons iesāka,— pāvests Pijs Divpadsmitais sacīja: «Ja, dodot narkotikas, panāk divus noteiktus rezultātus, proti, atpestī no sāpēm, saīsinot dzīvi, tad šāda rīcība ir pieļaujama …»

—  Skat vien,— Brekens teica.— Svētais tēvs.

—«. . .protams, tikai tad»,— Salmerons turpināja,— «ja starp narkotikām un dzīves saīsināšanu nepastāv cēloņsakarība, kas izriet no ieinteresēto pušu gribas.»

—     Tātad, izsakoties citiem vārdiem, visiem saprotamā valodā,— es sacīju,— eventuāli nāvi nesēju injekciju drīkst izdarīt vienīgi ārsts, kas neko nezina no farmakoloģijas.

—  Tā ir,— Salmerons teica.

—  Tātad tas vispār nevar būt ārsts,— es turpināju.

—  Tā ir,— Salmerons apstiprināja.

—  Kāda tad ir izeja?— es vaicāju.

—  Turpretī pirms mēneša Vatikāna «Osservatore Romano»' pasludināja eitanasijas legalizāciju par «pēdējo soli projām no evaņģēlija», jo vienīgi Dievam piederot vara pār dzīvību un nāvi,— Salmerons teica — un no viņa balss bija nojaušams, cik apmulsis viņš jūtas, to sacidams.

—  Un tā nu mēs būtu atgriezušies pie doktora Volkena tēva, kas lika savai nabaga sievai «apzināti» izjust nāvi.

—  Tā ir,— Salmerons sacīja.— Taču tieši šo «Osservatore Romano» izteikumu neiroķirurgs profesors Rūdolfs Kauckis — tāds pats praktizējošs katolis kā es!— uzskata par neapdomīgu frāzi. «Jo,»—tā saka Kauckis, «ja būtu taisnība, ka nedrīkst stāties Dievam ceļā, tad jau mēs arī nedrīkstētu dzīvi nekad pagarināt!»

Brekens pēkšņi ievaidējās, atbalstīja elkoņus pret ceļgaliem un saķēra galvu rokās.

—  Jā, skaisti un vienkārši tas viss nav,— Salmerons noteica.— Minhenes krimināltiesību profesors Pauls Bokelmanis, piemēram, uzskata, ka dzīves pagarināšanas labad ārstam jāizmanto itin visi līdzekļi, turklāt arī tad, ja runa ir tikai par dienām vai pat par stundām vai minūtēm un ja pie tam šī dzīve tai īsajā laika sprīdī, kurā to iespējams vēl saglabāt, ir pavisam bēdīga un bezcerīga eksistences vilkšana.

—  Es sajukšu prātā,— Brekens sacīja.

—  Ja visi ārsti rīkotos tā, kā prasa šis vācu jurists,— Salmerons turpināja,— viņi nedrīkstētu ļaut nevienam pacientam nomirt, iekāms nebūtu aizgādājuši šo cilvēku uz intensīvās ārstēšanas nodaļu un pieslēguši visus iespējamos aparātus. Šādas rīcības neizbēgamās sekas būtu tādas, ka neviena slimnica vairs nespētu funkcionēt! Papildinot kolēģa Kaucka teikto, kungi, varētu piebilst — kas īstenībā liedz cilvēkam, kura uzdevums ir būt noteicējam par savu dzīvi, būt arī noteicējam par savu nāvi, un kāpēc ārsts nedrīkst viņam palīdzēt? Kas, lūdzu?

—  Gatavais ārprāts,— teica Ležēns, piecēlās, piegāja pie viena no lielajiem logiem un uzgrieza mums visiem muguru, turpinādams:—Ārprāts, vairāk nekas! Kāda no visām šīm runām jēga? Mēs dzīvojam ārprātīgā laikmetā, kad pusducis teroristu, kas gatavi uz visu, var paralizēt

1 Vatikāna preses orgāns.

lielu valsti un uzspiest tai savu gribu. Laikmetā, kad trīs ceturtdaļas cilvēces mirst badā, kamēr ceturtā ceturtdaļa pārēdas līdzīgi man un politikas un cilvēcibas jomā nepavisam vairs nespēj atbildēt par savu rīcību. Mēs dzīvojam kobalta bumbu, tāldarbības raķešu un rasu naida laikmetā. Sādā laikmetā es iestājos par likumu, kas, piedraudot ar visbargākajiem sodiem, aizliegtu vispār laist vēl bērnus šai draņķīgajā pasaulē! Vienīgi pareizais ir ļaut, lai vecie nosprāgst un pēcnācēju vairs nav. Tāds, kungi, ir mans uzskats.

Visā Madridē atkal iedunējās baznīcu zvani.

53

—  Es ļoti labi saprotu nostāju, kas uz rūgtu pārdzīvojumu pamata mudina jūs jebkuros apstākļos aizstāvēt gan aktīvu, gan pasīvu, vienalga, kadu, palīdzību uz nāves gultas,— teicu doktoram Volkenam.— Tomēr es nesaprotu, kas jūs mudinājis pamest mūs likteņa varā. Runājot par Barbīti, problēma par pēdējo ciešanu atvieglošanu patiešām nav aktuāla.

—  Sajā mirkli,— sacīja doktors Volkens.

—  Nekad!—es iesaucos — un nenojautu, cik tuvu ir brīdis, kad es apņemšos nevis sniegt Barbītei palīdzību uz nāves gultas, tiesneša kungs, nē, nevis sniegt šādu palīdzību, bet apņemšos Jaut Barbītei nomirt.

—  Barba atšķiras no citiem bērniem,— sacīja doktors Volkens.— Viņas māte ir vislielākā filmaktrise, kādu mēs pazīstam. Barbu kopš dzimšanas kā tīkls apņem šī īpatnība, šī vide, šī rūpniecība, kurā svarīga ir nauda, nauda, nauda un kura šai gadījumā izņēmuma kārtā aizgūtnēm dara visu un darīs visu, lai nebūtu jāiet pār līķiem — pār mazu liķlti. Es būtu palicis pie jums, Kavena kungs, ja tas viss nebūtu tik bezgala pretīgs slimibas un darījumu sakausējums.

—  Nu gan reiz pietiek . . .— Brekens iesāka.

—  Paliec mierā, Rod,— es viņū apsaucu.— Turpiniet, doktora kungs.— Un es domāju par savādo spēku, ar ko cilvēkus apvelta nevis laime, bet nelaime, un kā tas viņus pārvērš. Doktors Volkens arvien vairāk iedegās naidā:

—  Kas notiktu, ja Barba būtu nevis misis Moranas meita, bet strādnieces, veļas mazgātājas, vientuļas mātes bērns?

—  Nesāciet tik tagad penterēt par sociālajiem aspektiem,— izgrūda Brekens,— tad . . .

—  Sociālie aspekti,— Salmerons lēnām ierunājās,

—  mister Breken, nemaz neliekas tik neinteresanti nevienam no tiem, kas izsakās pret cerebrāli slimo bērnu neprātīgi dārgo ārstniecību. Ticiet man, tādus argumentus nav iespējams tik vienkārši noraidīt. Intensīvās ārstniecības izdevumi par vienu dienu jau šobrīd sasniedz — acumirkli — jā, tātad jūsu valūtā sasniedz tūkstoš astoņsimt mārku! Par vienu dienu! Un šie izdevumi arvien pieaug! Smadzeņu ķirurgs Kauckis, ko es visu laiku pieminu, jo viņu visu laiku piemin «Der Spiegel», aplēsis šādi: par to pašu naudu tikpat ilgu laika sprīdi bada zonā varētu uzturēt pie dzīvības simt līdz divsimt cilvēku! Viens, kas jau gandrīz vairs nav cilvēks, vai simt līdz divsimt cilvēku, kas mirst badu,— kuram ir vairāk tiesību saņemt palīdzību, Kavena kungs?

—  Barbīte vēl ir bērns,— es diezgan nevarīgi atteicu.

—  Un es uzskatu, ka salīdzināt intensīvās ārstniecības izdevumus ar bada cietējiem ir nepieļaujami.

—  Nu, tad runāsim par bērniem, atstāsim pie malas intensīvo ārstniecību. Bada cietējus mēs gan neaizmirsīsim, Kavena kungs, vai ne?— Salmerons noglāstīja uz rakstāmgalda novietotās madonnas muguru.— Te mēs nonākam pie morālas dilemmas — un vēl kādas! Lešeks Kolakovskis, poļu filozofs, formulējis šo dilemmu šādi: «Kāpēc lai tāda sabiedrība, kas dzīvo labklājībā, vai mantīgās šķiras, iztērēdamas milzu līdzekļus, pūlētos uzturēt pie dzīvības atpalikušus vai kroplus bērnus, ja tai pašā laikā miljoniem normālu bērnu iet bojā, tāpēc ka viņiem nav pietiekama uztura vai trūkst ārstu aprūpes?»

Mēs ar Brekenu ierunājāmies reizē.

—  Nu man pietiek,—teica Brekens.

—  Nespēju to vairs klausīties,— teicu es.

—  Tātad jūs nekādos apstākļos neatgriezīsities?— Ležēns noprasīja doktoram Volkenam.

—  Nekādos apstākļos,— Volkens atbildēja.— Es jau zinu, no kā jūs baidāties. No tā, ka es ņemšu un stāstīšu, ko zinu, no tā, ka uzstāšos atklātībā. Neko tādu es nemūžam nedarīšu.

Kad ienācu istabā, viņa sēdēja atzveltnes krēslā pie loga. Tā bija liela telpa ar augstiem griestiem. Ārpusē uz durvim vidēja skaitlis septiņpadsmit. Zem tā karājās plāksnīte ar šādiem vārdiem (spāniski):

IEVĒROT PILNĪGU MIERU! IEEJA AIZLIEGTA!

PACIENTU ĀRSTE TIKAI PROFESORS SALMERONS

—  Kavena kungs!— Klarisas baltā sejas āda pietvīka, viņa piecēlās.— Cik jauki, ka jūs mani apciemojat!

—  Profesora kungs piezvanīja māsiņai, kas sēž pie privātslimnieku nodaļas ieejas. Viņš pateica, ka es drīkstot jūs apmeklēt. Tā nu šī māsa ielaida mani privātajā nodaļā. Te ir lieliska organizācija. Neviens reportieris netiks jums klāt.

—  Nē, Kavena kungs.— Klarisa Geiringere, divdesmit septiņus gadus veca, glīta, ļoti blonda, bija ģērbusies biezos rītasvārkos, ar čībām kājās. Viņa bija lasījusi, un grāmatu turēja vēl rokā. Nu viņa nolika to uz galda. Palāta bija iekārtota moderni. Pa logu varēja redzēt visu Campo del Moro, daļu pils un milzīgo Almudenas Sv. Dievmātes baznīcu. Pie sienām karājās divas modernistu gleznas.

—  Piesēdiet, Kavena kungs,— aicināja Klarisa un arī apsēdās. Grāmata atradās starp mums. Redzēju, ka gulta ir rūpīgi atklāta, taču Klarisa kopš rīta celšanās nav to lietojusi.— Kā klājas Barbītei?

—  Jau daudz labak,— es teicu.— Patiešām. Dzīvības briesmas vairs nedraud. Ārste ir ļoti apmierināta.

—  Es jo vairāk,— Klarisa sacīja.— Un jūs un, protams, misis Morana.

—  Protams,— es piekritu.— Klarisa, mēs nekad nespēsim jums pietiekami pateikties par izpalīdzību.

—  Kavena kungs!— Viņa pietvīka vēl tumšāk.— Jūs taču zināt, cik ļoti es. . . ka es jūsu un Barbītes un, protams, arī misis Moranas labā darītu visu — itin visu!

—  Tas vēl kādu laiku var vilkties,— es sacīju.— Jums varbūt vajadzēs palikt te ilgi.

—  Cik ilgi?

—  To es vēl nezinu . . .— Viņa nenovērsdamās skatījās mani, un to es nespēju izturēt, tāpēc pievilku klāt atvērto grāmatu un palūkojos uz atšķirto lappusi . . .

Kents: Sirds, lūsti, lūsti! . . .

Es pacēlu acis.

—  Kavena kungs, te ir plaša bibliotēka.— Klarisa pasmaidīja.— Es ļoti daudz lasu. Var dabūt grāmatas visās valodās. Gandrīz visus klasiķus vāciski. Nenovērsiet jel arvien tūlīt skatienu, Kavena kungs! Es apzvēru, ka nekad vairs par to nerunāšu un jums ar to neuzmākšos.

—  Izbeidziet tak šis muļķības, Klarisa,— es teicu.— Es zinu, kāds jūs esat jauks cilvēks. Un zināmos apstākļos . . .— Tātad tāda ir dzīve, es. nodomāju. Toreiz — tikai pirms nedaudzām dienām, kad viņa viesnīcā «Le Monde» bija metusies man ap kaklu un atzinusies mīlestībā,— biju apņēmies parūpēties, lai viņa pēc iespējas ātrāk pazūd. Jo sevišķi pēc «viesizrādes», ko viņa bija sarīkojusi pie Silvijas Delamāra klīnikā. Netrūka daudz, ka es būtu aizbraucis uz «Le Monde» un aizžmiedzis viņai dziesmu. Viņa tak bija iedarbinājusi visu šo ārprātīgo riņķa deju, kas nu griezās arvien drudžaināk un drudžaināk. Un tomēr, cik ātri tas notiek, tiesneša kungs: nu man bija tikai viena kaismīga vēlēšanās — lai Klarisa paliek uzticīga, lai ir drosmīga, gudra un diskrēta un lai paliek pie mums!

—  Klausieties, mīļā Klarisa,— es teicu,— Barbītei klājas tik labi, cik labi vien šobrīd var klāties. Es būtu jums šodien vēl zvanījis.—(Nebūtu nemūžam!)— Bet tad šis tas atgadījās, un mums ar Brekenu un ar šo advokātu Ležēnu vajadzēja braukt uz Madridi.

—  Kas noticis?

—  Doktors Volkena kungs . . .

Es pastāstīju viņai notikušo, neizlaizdams ne mazāko sīkumu, Klarisai tagad vajadzēja to zināt. Tā mēs bijām norunājuši, pirms devos pie viņas. Ležēns sacīja, ka Klarisai tagad viss jāzina, un Brekens ar profesoru Salmeronu viņam piekrita.

—  Un cilvēks, kuram Klarisai viss jāpasaka un jāizpēta, vai viņa jebkuros apstākļos paliks mums uzticīga vai arī viņai tāpat dūša saskries papēžos, šis cilvēks esat jūs, monsieur Kaven.

Ležēns ar doktoru Volkenu patlaban sēdēja kādā lielās klīnikas istabā un sedza mūsu aizmuguri. Brekens droši

vien vēl runājās ar Salmeronu. Nu, un es klāstīju notikušo Klarisai.

Kad biju beidzis, viņa piecēlās, piegāja pie loga un ilgi raudzījās ārā. Tad viņa teica:—Pēc visa, kas tagad zināms par doktoru Volkena kungu, mums jāsaprot viņa riciba.

—  Mēs tak to saprotam,— es saciju.— Mēs viņu neaizturam. Kā mēs varētu viņu aizturēt? Viņš lidos no šejienes tieši uz Sveici.

—  Un vai jūs esat pilnigi pārliecināts, ka viņš mūs nekad nenodos?

—  Pilnigi. Par to rūpēsies Ležēns.

55

Seviljas kinostudijas teritorija ir milzīgi plaša un sākas līdz ar Pija XII avēniju loti tālu no pilsētas centra. Paviljoni atrodas diezgan tuvu ielai — tāpat kā pārvaldes ēka ar tās augstajiem, aizrežgotajiem logiem Andalūzijas stilā.

Te, ārā, pūta ledains vējš, Brekens stāvēja man blakus pie studijas vārtiem un drebuloja tāpat kā es. Mūsu taksometra šoferis gaidīja mašīnā mazliet attālāk. Pēc tam kad bijām izgājuši no slimnīcas, devāmies šurp, jo es nebiju te nekad bijis, un Brekens gribēja man parādīt vietu, kur vajadzēja uzņemt Joti lielu daju no visdārgākās filmas, kādu «Seven Stars» jebkad bija apņēmusies īstenot un kurā Silviju gaidīja viņas ilgotā loma, proti, te vajadzēja uzņemt «Kaukāza krīta apli», kura dēļ bija īpaši nodibināta «Siranas» sabiedrība. Filmai par divdesmit pieciem miljoniem dolāru. Un ar mani filmas ražošanas nodaļas priekšnieka amatā. Sagatavošanas darbi ritēja jau ilgāku laiku. Bija iesniegts scenārija uzmetums. Bija jau noslēgti līgumi ar aktieriem un tehniskajiem darbiniekiem, arhitektiem un operatoriem.

Sajā 1971. gada 8. decembra mijkrēslī te, ārā, viss izskatījās tukšs, pamests un nedzīvs, baismīgi nedzīvs. Vārti bija aizslēgti. Sargs droši vien sēdēja savā namiņā aiz režģa un bija sakurinājis savu mazo skārda krāsniņu līdz sarkankvēlei. No skursteņa vēlās dūmi, ko vējš tūlīt aiznesa projām.

Vēroju caur režģiem studijas teritorijas plašumus. Neredzēju nevienu koku, nevienu krumu, neko. Zeme te,

ārā, bija sarkana, un, jo ilgāk aplūkoju teritoriju, jo vairāk tā šķita izplešamies — beigās tā likās man bezgalīga. Bezgalīga un bezgalīgi tukša.

Es nodomāju, ka drīz, jau pēc nedaudziem mēnešiem, te čumēs un mudžēs no strādniekiem, un tad šī teritorija vairs nebūs bezgalīga un nebūs vairs bezgalīgi tukša, gluži otrādi — es biju redzējis pirmos arhitektu zīmējumus un skices — te sliesies gigantiskas krāšņas celtnes, nabadzīgas zemnieku sētas, zirgu staļļi, mītnes bruņotajiem jātniekiem, triumfa arkas un karātavas, vesela galvaspilsēta. Pret tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada Madrides debesīm tad sliesies milzīgās kolonnas ap krāšņās pils priekšējo pagalmu, un šī pils būs Georgija Abašvili sēdeklis, kur mitīs šis Kaukāza zemes Gruzijas gubernators, kas valdījis tur pirms daudziem gadu simteņiem.

Amerikāņu un spāņu arhitekti, spāņu strādnieki radīs šo šķietamo kinopasauli, pārvaldes bloka kantortelpās sēdēs amerikāņu un spāņu režisori, ārskatu un iekšskatu rekvizitori, montāžas telpās apmetīsies amerikāņu montāžisti un montāžistes, tiks iekārtotas grimētavas statistiem, kā arī atsevišķas ģērbistabas zvaigznēm. Pēkšņi man likās, ka es atkal redzu ražošanas izdevumu sarakstus, kas atradās četrsimt deviņpadsmitajā (Silvijas un manā) apartamentā Parīzes viesnīcā «Le Monde», man likās — es redzu vārdus un skaitļus . .

Ražošanas procesa vadiba. Režijas vadība. Celtniecības un iekārtošanas vadība. Skaitļi. Teritorijas iekārtošana. Filmēšana teritorijā. Skaņu aparatūra. Skaitļi. Skaitļi. Lentes. Apstrāde. Kopēšana. Apdrošināšana. Ceļa izdevumi. Katras dienas ēdienu kartes. Finansēšanas izdevumi. Skaitļi. Skaitļi. Skaitļi . . .

Pieķēros pie kāda čuguna režģu posma un ielūkojos teritorijas dziļumā. Krēslainajā tukšumā. Krēslainajā bezgalībā. Zeme te bija sarkana. Bērns, kam bojātas smadzenes. Atpalicis bērns. Visu mūžu atpalicis? Kā? Kur? Ruta. Silvija. Divdesmit pieci miljoni dolāru. Filmas ražošanas nodaļas priekšnieks Filips Kavens.

«Seven Stars». Advokāti. Ārsti. Džo Gincbērgers. Es esmu Malehamavics, «Nāves eņģelis». Tik daudz kukuragu! Tik daudz lidmašīnu! Tik daudz pienākumu. Tik maz spēka. Tik maz drosmes.

—  Kas tev lēcies?— Brekens noprasīja. Viņš līdz šim nebija teicis ne vārda. Vai viņš tīšām atvedis mani šurp,

es prātoju, lai parādītu, kāda niecība es esmu un kas mani gaida?

—  Viss ir okei,— es atteicu.

—  Nu kolosāli,— Brekens sacīja.— Pa pirmo, brālīt! Gribēju, lai tu to redzi. Protams, mēs filmēsim arī Saragosā un pie Barselonas, da Kavas asistenti jau izvēlējušies objektus, taču mēs vēl neesam izlēmuši, un augšā, sniegos, Pirenejos, mums arī jāuzrāpjas. Bet te ies vajā, te mēs paliksim nedēļām ilgi, un te — kas ir?

Sis nolādētais nelietis, te nu bija tas bumerangs.

—  Es taču nevaru nedēļām ilgi būt te, Rod,— es sacīju.— To tu skaidri zini. Man taču jādzīvo arī pie Barbītes.

—  Nu, tu jau arī būsi reizēm pie Barbas un reizēm te. Nogurdinoši, tam es piekrītu. Plānotais filmēšanas laiks ir seši mēneši. Ar to droši vien nepietiks. Tev tie būs grūti mēneši. Bet, neko darīt, tev jābūt te un pie Barbas, to tu zini!

—  Es zinu,— es sacīju,— bet es tak nevaru. Un to zini tu! Tu zini, ka es nevaru.

—  Būt pie Barbas un te?

—  Netēlo muļķi! Es nevaru būt šīs briesmonīgās filmas ražošanas nodaļas priekšnieks! Man tak nav ne jausmas, kā . . .

—  Skaidrs, ka tev nav ne jausmas. Bet Silvijai taču par varas mākti ievajadzējās tevi, stulbeni, iekļaut firmas darbinieku sarakstos kā «Siranas» sabiedrības ražošanas nodaļas priekšnieku.

—  Paklausies, Rod . . .

—  Paklausies tu,— viņš atcirta, un ledainais vējš tagad meta mums sejā sarkanos putekļus, mēs bijām spiesti aizgriezties.— Paklausies tu, jā? Es tak tev sacīju, ka palīdzēšu. Esmu to jau darījis. Skaidrs, ka tu nevari būt filmas ražošanas nodaļas priekšnieks, tas ir, tu nevari tas būt tāpēc, ka tev par šo darbu nav nekādas sajēgas un turklāt tev visu laiku jālido šurp un turp. Bobs Kamingss.

—  Kas ir ar viņu?

—  Labākais, kas Holivudā dabūjams. Vai to tu arī varbūt nepazīsti?

—  Muļķi, skaidrs, ka es viņu pazīstu,— es sirdīgi noskaldīju. Mūsu abu attiecības bija bezcerīgas. Mēs bijām ienaidnieki un ienaidnieki arī palikām, nekas mūs nespēja savest kopā, to nespēja pat vislielākās grūtības, pat fakts, ka mūsu pulciņā plecu pie pleca ar citiem mita nodevējs,

kuru mēs nepazinām, jo nu nebija šaubu, ka nedz Brekens, nedz Klarisa, nedz doktors Volkens nebija stājušies sakaros ar šo bīstamo «klaunu» Rodžeru Mārnu, ar viņu bija saistīts kāds cits, kas — to mēs nezinājām, taču nevis • mēģinājām kopīgiem spēkiem šo nodevēju atklāt, bet atkal jau brukām virsū viens otram.

—  Es sazvanījos ar Bobu,— Brekens teica.— Jau pirms laba laika. Viņam tavs stāvoklis — toreiz ar Barbu vēl nekas nebija noticis — ir tikpat skaidrs kā tev un man. Viņš ir ar mieru tēlot tava, tas ir, ražošanas nodaļas priekšnieka palīga, teiksim, nodaļas vadītāja lomu — un veikt visu darbu. Un par to tu saņemsi vēl brangu algu. Vai esi apmierināts?

Mēs saskatījāmies. Sarkanie putekļi savērpās ap mums mākonī. Mums abiem asaroja acis. Es pamāju ar galvu.

—  Notikt nekas nenotiks,— Brekens teica.— Katram tikai jāzina, kāds ir viņa uzdevums un kur viņa vieta.

Nu jā, tieši, kā es biju paredzējis.

—  Nāc nu,— viņš sacīja.— Brauksim uz lidostu. Velns zina, kas varbūt atkal savārījies Parīzē un Nirnbergā. Ležēnu paķersim līdzi pa ceļam, viņš ir pie profesora Salmerona.

Tā kā viņš pieminēja Salmeronu, man atkal kaut kas ienāca prātā.

—  Karalis Līrs,— es teicu.

—  Viņu sauc Huans Karloss,— Brekens sacīja,— un karalis viņš arī nav, viņš ir tikai troņa pretendents1 — un kāds viņam sakars ar mums?

—  Muļķis kvadrātā,— es atcirtu.— «Karalis Līrs» ir viena no Šekspīra lugām.

—  Ā, tā.

—  Tev no tā nav ne mazākās jēgas. Atzīsties! Es taču arī nupat atzinos, ka man nav ne mazākās jēgas par ko citu.

—  Jauki, man nav ne mazākās jēgas,— Brekens teica.— Kas tad ir ar to stulbo karali?

—  Man viņš neviļus ienāca prātā. Jo man vēl vienmēr neliek miera saruna par eitanasiju un eitanasijas noliegumu un par problēmu, vai naudu labāk izdot par slimniekiem vai par veseliem badacietējiem,— visa šī drausmīgā sodība, kurā neviens nespēj 'orientēties un kurai neviens nezina īsto atrisinājumu, turklāt eksperti

1 Tagadējais Spānijas karalis.

vismazāk,— tas viss man nemitīgi urbjas smadzenēs, esmu jau pa pusei jucis.

—  Saņemies jel, cilvēk mīļais,— teica Brekens.— Kas tad ar šo Liru ir?

—  Lugā ir kāds sirmgalvis. Karalis Līrs. Viņam ir trīs meitas, un viņu piemeklē nelaimes — cita pēc citas, un viņš saslimst un zaudē prātu, un viņam ir viens vienīgs draugs, to sauc par Kentu.

—  Kā cigarešu šķirni,— Brekens piezīmēja.

—  Jā,— es teicu.— Un Klarisa tieši lasīja «Karali Liru», kad es iegāju pie viņas, grāmata bija atvērta, un es izlasīju, ko šis Kents beigās saka par nelaimīgo veco, slimo, sāpju sagrauzto karali. Par to man tagad gribot negribot visu laiku jādomā. Jo, pie joda, tas saskan ar argumentiem, ko esmu dzirdējis no ārstes Reinhardes un profesora Salmerona par un pret kāda slimnieka mūža saīsināšanu vai pagarināšanu — tik ilgi, līdz . . .

—  Saņemies!— Brekens uzbļāva.— Ja tu tagad vēl piedevām sāksi gvelzt dumjības, tad mēs pa īstam būsim tintē! Kas tad tas bija? Ko šis Kents teica?

—  Viņš saka: «Ko moki? Lauj tā garam mierā iet! Nav draugs, kas nīgras pasaul’s moku ratā to ilgāk tirdītu.»

—  Tātad tu domā, ka tiem, kas aizstāv eitanasiju, ir taisnība, jo viņi slimnieku mīl, un tiem, kas ir pret eitanasiju, nav taisnība, un viņi slimnieku nīst?

—  Es nezinu,— es teicu.— Es vairs neko nezinu.

56

Kaleidoskops.

Brokhauzs, 3. sējums. J — N, 53. lappuse, pirmā aile, apakšā pa kreisi, tiesneša kungs.

«Kaleidoskops (gr.), optiska rotaļlieta: neregulāri izvietojušies raibi stikliņi vai tamlīdzīgs materiāls sakārtojas leņķī saliktos spoguļos simetriskā ornamentā, lielāko tiesu sešstarainā zvaigznē; izgudrots tūkstoš astoņsimt septiņpadsmitajā gadā; nemitīgi mainīgu iespaidu simbols.»

Tieši to es meklēju: nemitīgi mainīgu iespaidu simbolu. Pirmīt biju lūdzis atnest no mūsu cietuma bibliotēkas uz savu kameru attiecīgo vārdnīcas sējumu.

Kaleidoskops, jā. Kad šobrīd atceros laika sprīdi pēc pirmā lidojuma uz Madridi, man jāteic — tas bija laiks, kurā iespaidi, notikumi un starpgadījumi arvien vairak

sadrūzmējās, tie sekoja cits citam arvien ātrāk un ātrāk, tā ka es nokļuvu trakā virpuli.

Notikumu gaitā, kas nu sāka ritēt zibeņātrumā, protams, bija situācijas, kas iespiedušās man atmiņā optiski un fonētiski precīzi, tāpēc ka tās bija gan smagas, gan saldas, gan sirsnīgas, gan skaistas, gan briesmīgas, gan pilnas zemiskuma vai bīstamas. Tās es varu sīki aprakstīt un to arī darīšu. Taču, kā parasti, tiesneša kungs, es tagad kādu bridi izmantošu dienasgrāmatu un tajā izdarītās piezīmes . . .

Jau 1971. gada 8. decembra vakarā mēs ar Ležēnu un Brekenu atgriezāmies Parīzē un apstāstījām visu Džo un advokātiem. Silvija bija jau trīsreiz zvanījusi no Delamāra klīnikas. Kāpēc es nedodot par sevi ziņu no Nirnbergas? Kas esot ar Barbu? Tā nu es piezvanīju Silvijai.

—  Burvīt, ar Barbīti viss rit labi. Ārsti ir ārkārtīgi apmierināti, tu vari būt pavisam mierīga.

—  Kur tu esi?

—  Parīzē, viesnīcā «Le Monde».

—  Kāpēc . . .

—  Neuztraucies tak tūlīt! Barbīte gribēja veco Nunūru, ko 2ans viņai uzdāvāja.

—  Ak Dievs . . .

—  Tu redzi, viņa ir pie skaidras saprašanas, viņa atceras. Diendienā viņa kļūst veselāka. Tas man bija jāpasaka ari visiem Parīzē. Un man noteikti vajadzēja ziemas drēbes. Nirnbergā ir neganti auksts. Tāpēc es esmu šeit. Rīt agri lidošu atpakaļ, uz Nirnbergu. Tiklīdz būšu redzējis Barbīti, es tūlīt atkal piezvanīšu.

Ceturtdien, devītajā decembrī: ar agro lidmašīnu kā Filips Nortons (brilles!) atpakaļ uz Nirnbergu. Nekavējoties uz klīniku. Stāstu Rutai par saviem piedzīvojumiem. Ruta saka:— Es saprotu šo doktoru Volkenu. Protams, es zinu visus argumentus par labu eitanasijai un argumentus par slimajiem un veselajiem, bada nāvei nolemtajiem bērniem. Tajos ir daudz patiesības, un tieši tālab tas ir briesmīgi. Taču es, Nortona kungs, nemūžam nespēšu piekrist šiem argumentiem un, cik vien ilgi varēšu, aizstāvēšu slimos, nevarīgos bērnus!

Ejam pie Barbītes. Viņa apmīļo mazo lācīti. Ne vārda par Silviju. Barbīte grib zināt, vai es tagad visu laiku palikšot pie viņas. Protams, saku — jā. Apskāvusi nosmulēto Nunūru, Barbīte tūlīt iemieg. Redzēju Rutu atkal smaidām.

Piektdien, desmitajā decembrī, līdz ceturtdienai, sešpadsmitajam decembrim: palieku Nirnbergā. Ik dienas pie Barbītes. Stāvoklis lēnām un nepārtraukti uzlabojas. Citas zāles. Temperatūra krīt. Bailes no gaismas zūd. Mazinās paralīzes pazīmes kreisajā rokā un kreisajā kājā. Nepārtraukti sazvanos ar Džo (tas nolēmis palikt ar visu svītu līdz Ziemsvētkiem Parīzē, ja nu kas notiktu), ar Silviju, kuras balss arvien vairāk un vairāk pārmainās, kura vairs nespēlē teātri arī privātajā dzīvē, kā mēdza darīt agrāk. Silvija ir laimīga. Silvija ir ļoti vientuļa. Silvija saka: neesot nekā tāda, ko viņa nebūtu ar mieru darīt vai izciest, ja vien viņas bērns atkal izveseļotos. Protams, es atstāju viņu ticībā, ka Barbīte var atkal pilnīgi izveseļoties.

Pie raga brillēm ar logu stikliem jau esmu tā pieradis, ka tad, kad reizēm aizmirstu tās uzlikt, man šķiet — klusais ārprāts!— ka lāgā neredzu. Rutas komentārs: «Patiešām brilles jums lieliski piestāv. Jūs izskatāties pēc intelektuāļa.» Kā ar bomi pa galvu! Sievietes mani apveltījušas gandrīz vai ar visiem apzīmējumiem, kas vīrietim piedien, vai ko viņš pelnījis. Par intelektuāli neviena nav mani vēl dēvējusi. Ruta ir pirmā. Es esot intelektuālis.

Otrdien, četrpadsmitajā decembrī: naktī man uz «Bristoli» piezvana Sizī Silvestra no Parīzes. Tā kā viņa visu zina, Rods iedevis manu tālruņa numuru. Sizī, makten iesviķojusi, saka:— Fransuā atgriezies!

—  Kas ir . . . ak tā, tavs grāfs!

—  Jā.

—  Bet tas tak taisījās palikt vēl Akapulko . . .

—  Neesot varējis vairs izciest. Noilgojies. Ko tu tik stulbi smejies!

—  Es nesmejos.

—  Fil?

—  Jā?

—  Vai es tagad drīkstu viņu precēt?

—  Kāds tur jautājums, mon petit chou? Tev viņš jāprec! Ko tas nozīmē, ka tu lūdz man atļauju?

—  Nu, tāpēc, ka es . . .

—  Tu esi piedzērusies, Sizī.

—  Jā, un dzeršu vēl. Tāpēc ka es taču . . . joprojām cerēju, ka tu atgriezīsies pie manis . . . Bet tas neiet cauri, vai ne?

—  Nē, Sizī, diemžēl tas neiet cauri.

—  Mazas deļ?

—  Jā.

—  Kā ar viņu ir?

' — Drusku labāk. Vismaz mirt viņa nemirs. Man žēl, mon p’tit chou, bet ar mums tiešām nekas nevar iznākt. Izrņet mani no galvas. Un kļūsti par grāfieni.

—  Nesauc mani par mon p’tit chou, nekrietneli!—aizžņaugtā balsī kliedz Sizī, gandrīz raudādama.— Jauki, kļūšu arī par grāfieni!— Klausule nokrīt uz aparāta, saruna galā.

Barbīti var normāli ēdināt.

Karstuma vairs nav.

Ceturtdien, sešpadsmitajā decembrī: Džo izsauc mani uz Parīzi. Kaut kas noticis. Dodos turp ar satiksmes lidmašīnu, tēlodams Filipu Nortonu. Orlī lidostā izbraucu no apakšzemes garāžas maserati ghibli un drāžos uz «Le Monde» kā pēdējais muļķis. Pārvēršos par Filipu Kavenu. Džo problēma: viņš jau vienojies ar Karlo Maroni. (Karlo Marone — itāliešu miljonārs un visu «Seven Stars» filmu iznomātājs ar uzpūtīgi krāšņu pili Pinčo pakalnā Romā.) Marone taču grib, lai Silvijas pēdējo filmu «Tik maz laika», kurā tēlo uz nāvi slimais Alfredo Bianki, pirmo reizi parādītu Romā, jo, kā viņš man toreiz sacīja, no pilnigi drošiem avotiem kļuvis zināms, ka Alfredo noteikti vairs nepiedzīvošot maijā paredzēto filmas premjeru, viņš guļot kādā Romas klīnikā. Ja Alfredo nomirtu, nesagaidijis pirmizrādi, tā, protams, būtu sensācija. Varētu uzrīkot grandiozus kumēdiņus. Itālieši ir traki uz Alfredo. Toreizējā sarunā, kad Marone ierosināja piešķirt tiesības pirmo reizi pasaulē parādīt filmu Romā, es teicu, ka viņam, dabiski, finansiāli mazliet jāizdabā Džo. To viņš galu galā atzina. Pa šo laiku viņš bija ieradies Parīzē un vienojies ar Džo.

Nu es sēžu ar Džo «Le Monde» bārā.

Džo saka:— Sis nolādētais makaronu rijējs aizmālējis mums acis, Fil. Nupat saņēmu ziņojumu. Tas ir ziņojums par Alfredo slimības vēsturi: mani ļaudis, laizdami darbā ne*visai smalkus līdzekļus, Romā dabūjuši fotokopiju.

—  Nu, un kas ir?

—  Tas ir ārstējošā ārsta ziņojums klīnikas vadītājam. Garš penteris medicīnas valodā. Liku to sev izskaidrot. Mēs jau atkal esam tintē. Alfredo stāvoklis diendienā uzlabojas.

— Sis nolādētais vanckars Marone,— es sacīju.

—  Jums tūlīt jālido man līdzi uz Romu,— Džo turpināja.— Šodien ir par vēlu. Bet rit agri. Ar Ležēnu.

—  Okei,— es saciju.— Tad es varu vienā mierā piezvanit Silvijai, pateikt, cik labi jau klājas Barbltei, un atkal reiz pārgulēt nakti savā gultā viesnīcā «Le Monde».

Piektdien, septiņpadsmitajā decembrī, Romā.

—  Jūs tīšām ar nodomu melojāt. Jūs esat krāpnieks un nelietis. Ar krimināli sodāmiem paņēmieniem jūs nodrošinājāt priekšrocības, ko paredz līgums, kuru jūsu partneris apstiprinājis ar parakstu, paļaudamies uz jūsu godīgumu,— Ležēns sacīja Maronem.

—  Es neesmu nelietis. Es neesmu krāpnieks. Līgumu ar misteru Gincbērgeru es neesmu izblēdijis. Kad misters Kavens pēdējo reizi bija te, nakti uz … es vairs neatceros datumu . . .

—  Otrā decembrī.— Ležēns zina. Ležēns zina visu. Ležēns visu dabū gatavu. Tāpēc ari mēs abi ar Džo ļaujam viņam runāt. Mēs nesakām nekā.

—. . . otrā decembrī, labi, tad es viņam teicu . . .

—  Tad jūs viņam teicāt, ka Alfredo Bianki nenodzīvošot vairs ne trīs mēnešus, viņš drīz nolikšot karoti. Šodien, septiņpadsmitajā decembrī, es jums saku: mēs zinām no pirmavotiem, ka Alfredo Bianki klājas arvien labāk un labāk. Par karotes nolikšanu nav ne runas. Aprīlī viņš varēs uzņemties nākamajā filmā.

—  Jums ir nepareiza informācija. Alfredo klājas draņķīgi. Alfredo ir jau pa pusei . . .

—  Turiet muti,— Ležēns viņu aprauj. Viņš runā daudz ātrāk nekā parasti, gandrīz neļaudams Maronem bilst ne vārda.— Kur ir līguma kopijas?

Mūsu stāvoklis, proti, nav rožains. Džo un Marones līgumā, protams, nav runa par to, ka filmas «Tik maz laika» Romas pirmizrādes priekšnoteikums ir Alfredo Bianki savlaicīgā nāve pirms premjeras. To lāgā nevar ietvert līgumā. Tāpēc ari, ja šis punkts nav izpildīts, nevar uzlikt līgumsodu vai veikt pret Maroni kādu citu pasākumu. Ja viņš uzstās, ka pirmizrādei jānotiek Romā, tā arī te notiks. Neko darīt. Līgums pastāv. Tāpēc jau Džo mani izsauca no Nirnbergas. Tāpēc mēs lidojām uz Romu. Tāpēc Džo ir tik satraukts. Viņa satraukumu var nomanīt no tā, ka viņš gariem vilcieniem, klusi šņākuļodams, velk elpu caur degunu. Tad viņš noteikti ir jau stipri satraukts. Un tā arī ir. Pamatoti. Vēl ne reizes nav gadījies, ka

Moranas filmas pirmizrāde būtu notikusi nevis Holivudā, bet Romā. Ja Bianki pirmizrādes dienā nebūs beigts, Džo zaudēs vairākus miljonus. Marone pabīda pāri galdam divas līguma kopijas.

—  Kur ir trešā?— Ležēns noprasa.

—  Kāda trešā?

—  Monsieur Kaven,— Ležēns saka.— Jūs esat no mums pats jaunākais. Ja nu es drīkstētu lūgt. . .

Es saku:— Labprāt,— un apeju apkārt rakstāmgaldam.

—  Nevajag!— Marone iebļaujas. Pēkšņi uz rakstāmgalda parādās trešais līguma noraksts.

—  Nu re,— Džo saka.

—  Acumirkli,— Ležēns piebilst.— Iespējams, ka šis nelietis izgatavojis fotokopijas. Es esmu pārliecināts, ka viņš izgatavojis fotokopijas, ko var parādīt avīzēm, lai tās saceltu skandālu. Un skandāls mums patlaban nav vajadzīgs.

—  Tā nav taisnība! Man nav fotokopiju!— brēc Marone.

—  Monsieur Kaven,— Ležēns norāda,— ja es vēlreiz drīkstētu lūgt.

Es savilku vienu roku dūrē. Esmu jau sen vēlējies gāzt Maronem reiz pa purnu. Tagad es to drīkstu. Nē, atkal neiznāk. Marone paceļ abas rokas kā aizsargādamies priekšā sejai un saka:—Sienas skapī aiz gobelēna.

—  Atveriet,— Ležēns pavēl.

Tā nu Marone pieiet pie gobelēna, atloka to atpakaļ un atver ļoti lielu slepenu seifu, un tajā atrodas (jo mēs vērīgi skatāmies) piecas līguma kopijas, neskaitāmi mikrofilmu rullīši, ar aukliņām apsietas vēstules, fotogrāfiju sainīši, kuros redzami vīrieši un sievietes nepārprotamās situācijās, atslēgas, divas pistoles, rotaslietas.

Marone atdod Ležēnam fotokopijas.

—  Mums nav laika,— saka resnais advokāts.— Tam nelietim neapšaubāmi ir arī mikrofilmas. Tas nekādā ziņā nav vienīgais seifs. Tātad pie darba.

Proti: Džo stāvoklis ir tāpēc tik nelāgs, ka pa visu pasauli izkaisītās «Seven Stars» reklāmu aģentūras, citas informācijas aģentūras un redakcijas jau sagatavojušās, ka pirmizrāde notiks Romā. Jo ļoti daudz cilvēku jau zina, ka filmai «Tik maz laika» jāstartē Romā — tā ir pirmā Moranas filma, kas startēs Eiropā! Zināms, vēl visu var pārprogrammēt. Bet cilvēki, kas to zina, gan saņems jaunu informāciju, taču smadzenes viņiem paliks tās pašas. Muļķi viņi nav. Gan jau daži aptvers, ka viss tiek

«pariezts ar kājām gaisā tāpēc, ka Bianki negrib mirt un, pienākot maijam, būs vesels. Un šie daži drusku parēķinās un sapratīs, kāds iemesls bijis Romas versijai, proti, Mi.inki savlaicīgā nāve. Un tad tik būs skandāls! Džo Ai.mkuļo.

Ležēns izņem no liela portfeļa kaudzi papīru, ar troksni nomet tos Maronem priekšā uz rakstāmgalda un noskalda: — Parakstiet!

—  Es taču nevaru gluži vienkārši. . .

—  Skaidrs, ka varat.

—  Nē!— kauc Marone.

—  Monsieur Kaven, vai es drīkstētu lūgt,— Ležēns

saka.

Marone izrauj no svārku iekškabatas zelta pildspalvu un kā galvu zaudējis sāk parakstīties. Viņš paraksta jaunus ligumus. Tajos sacīts, ka Maronem tiks piešķirtas tiesības rīkot filmas «Tik maz laika» pirmizrādi, ja līdz tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada pirmajam martam viņš pilnīgi vienosies ar Džo Gincbērgeru, «Seven Stars» prezidentu, par abām līgumslēdzējpusēm zināmiem, vēl strīdīgiem punktiem. (Viens punkts: līdz tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada pirmajam martam Alfredo Bianki jābūt beigtam un apraktam. Otrais punkts: ja pirmizrāde notiks Romā, tas ir, ja pirmais punkts būs izpildīts,— Marone maksās no filmas demonstrēšanas ienākumiem divtik lielu summu nekā to, ko viņš izkaulējis no Džo Parīzē. Sodam jābūt.)

Džo līgumus jau parakstījis, Marone drīkst trīs eksemplārus paturēt.

—   Zvēru pie svētās Dievmātes, man teica, ka Bianki klājoties bēdīgi, viņš neesot glābjams. Es zvēru, ka esmu sacījis misteram Kavenam patiesību.

—  Tagad šī patiesība ir meli,— saka Ležēns un aiztaisa lielo portfeli.— Tagad ar Bianki iet uz augšu. Ārsti dara, ko var. Jums nav nojēgas, kādi līdzekļi šodien ir medicīnas rīcībā, lai glābtu dzīvību tādam cilvēkam, kas ir jau ar vienu kāju kapā,— vai vismaz lai viņa mūžu pagarinātu.

—   Pagarinātu!— brēc Marone.— Ko es tur varu darīt? Madonna mia\ Vai lai eju uz slimnīcu un lūdzu ārstus Bianki nožmiegt?

—   Sinjor Marone,— Ležēns saka,— kā tas būtu saprotams? Tātad jūs piekrītat eitanasijai tās galējā formā, ko lietoja nacisti? Vai jūs, sinjor Marone, būtu pilnīgi ar

mieru, lai ārsti izbeidz lielā aktiera Alfredo Bianki dzīvi — tātad lai viņi izdara aukstasinīgu slepkavību —, ja tas kalpotu jūsu interesēm? Vai jūs esat gatavs — ja pastāvētu attiecīga iespēja — viens vai ar trešo personu starpniecību pakļaut nabaga slimnieku eitanasijai tās noziedzīgajā formā, lai viņš jums patīkamā datumā vairs nebūtu dzīvs un pirmizrāde notiktu Romā? Es nevēlos dzirdēt jūsu šļupstus! Jūs esat man pretīgs, sinjor! Kungi, viss padarīts, mēs varam braukt.

Tā nu mēs braucam. Ne tūlīt uz lidostu.

Ležēns zina kādu restorānu . . .

—  Mēs nevaram aizlidot, pirms neesam tur iekoduši . . . turklāt es mirstu aiz izsalkuma . . . Kungi, tur ir ravioli', sacepti ar dārzeņiem, pārlieti ar pikantu gaļas mērci . . . dārzeņus varat izvēlēties paši — pupas, broccoli2 , rožu kāpostus, porree3 … es ieteiktu broccoli, nav nekā burvīgāka par broccoli . . .

Kaleidoskops.

Mana dienasgrāmata . . .

Piektdien, 1971. gada 17. decembrī: vēlā pēcpusdienā ierodamies ar Silvijas reaktīvo lidmašīnu no Romas Parīzē. «Le Monde». Piezvanu uz Nirnbergu. Runāju ar Rutu. Barbītes stāvoklis vēl vairāk uzlabojies.

Piezvanu Silvijai: stāstu par Barbīti, pozitīvo vēl mazliet pārspīlēju. Tas Silviju dara laimīgu, taču reizē viņa ir arī nomākta. Ziemsvētkos jābūt vienai. Viss, ko viņa saka, attiecas uz viņas svarīgo personu. Nupat vēl dzirdēju Rutas balsi . . .

Nu man ļauts Silviju mierināt. Viņa raud. Zēlo sevi, vairāk neko. Ziemsvētkos viena pati! Es saku, ka visu laiku zvanīšu. Saku, kas ienāk prātā. Pirmām kārtām, protams, cik ļoti viņu mīlu. īpašu panākumu nav. Džo pavēsta, ka viņš ar advokātiem, ārstu un reklāmas aģentu Cārliju rīt lidošot uz Losandželosu. Pie ģimenēm. Džo ir bērni un bērnubērni. Katru gadu Ziemsvētkos tiek rikoti lieli kumēdiņi. Parīzē ļoti auksts, nemitīgi līst. Pasūtu milzīgu orhideju pušķi Silvijai, ko viņa saņems divdesmit ceturtajā. Nopērku vēl kaut ko Nirnbergai. Ilgi jāmeklē. Izlijis cauri slapjš, atgriežos «Le Monde». Ieeju karstā vannā. Pārģērbjos. Nirnbergai vajadzīgās lietas! Nedrīkst

1 Vārīti pīrādziņi ar galu (itāl.).

‘ Brokoli kāposti (itāl.).

MUI.n rst brilles! Paķēris mākslīgās ādas ceļasomu, braucu *«VA inaserati uz Orli. Novietoju mašīnu atkal garaža.

hanzas lidmašīna izlido no Orlī pusdesmitos vakara. .»01 os ļoti noguris. No Nirnbergas lidostas tieši uz «Bristo ll Tūdaļ gultā.

I Sestdien, 1971. gada 18. decembrī: snieg. Siltāks. Nekavējoties uz slimnīcu. Barbīte visu dienu guļ. Sniegs un lwika maiņa? Ruta saka — vēl bezgala vārga. Ruta! Esmu ■ tkal pie viņas. Augu dienu slimnīcā. Arī te gatavojas Ziemsvētkiem. Gatavošanās mani biedē. Visiem bērniem, kam jāpaliek Sofijas slimnīcā, notiks Ziemsvētku sarīkojums divdesmit ceturtajā decembrī lielajā klausitavā.

Vakarā no viesnīcas zvanu Klarisai un Silvijai. Ziņoju, cik labi jau klājas Barbītei — pārspīlējums. Arī Madridē sniegs. Klarisa salst. Silvija vaimanā par vientuļajiem svētkiem. Sazvanos ar Brekenu: Džo ar svītu aizlidojis.

Svētdien, 1971. gada 19. decembrī, līdz ceturtdienai, 1972. gada 13. janvārim. Dienasgrāmatas ierakstu kopsavilkums: bez pārtraukuma Nirnbergā. Allaž cauru dienu klīnikā. Allaž Rutas tuvumā. No viesnīcas vakaros allaž zvanu Silvijai un Brekenam. Sarunas ar Silviju arvien vairāk nomoka. Jāmeklē katrs vārds. Klusuma brīži. Mulsa. Sāku baidīties no šīm ikdienējām sarunām. Vai Silvija kaut ko nomana?

Divdesmit ceturtā decembra pēcpusdienā slimnīcas lielajā klausītavā notiek svētku sarīkojums. Šausmīgāk, nekā iztēlojos. Atnāk, tiek atnesti vai ratiņos atstumti visi bērni, kam nav jāpaliek gultā. Klāt ir ārsti, māsas un sanitāri. Klausītavas amfiteātra solos sēž bērni, daudzus tur klēpī māsas vai ārstes. Redzu Rutu ar pilnīgi paralizētu zēnu rokās. Pavisam apakšā, solu priekšā, sēž ap divi duči bērnu braucamkrēslos. Barbītei, protams, jāpaliek gultā, vēlāk mēs iesim pie viņas. Visas palātas, arī lielā klausītava, izpušķotas ar egļu zariem, eņģeļmatiem un raibām bumbiņām.

Ieradies Samijs Molho, pasaulslavenais izraēliešu mīms. Ģērbies fantastiskā kostīmā, viņš lēkā un dejo bērniem, atdarina zvērus, met kūleņus — viņš izdomājis veselu programmu. Vienīgi jautrus priekšnesumus. Pieaugušie smejas. Daži bērni smejas. Ļoti nedaudzi. No tiem, kas sēž braucamkrēslos, nesmejas neviens. Es redzu, kā Samijam Molho piere noraso sviedros, kā darbs prasa no viņa arvien lielāku piepūli. Ik bērns saņēmis lielas turzas ar augļiem, šokolādi un riekstiem. Tikai nedaudzi spēj tās

neturēt. Viņu vietā tās tur pieaugušie. Dažas turzas nokrīt zemē, pa klausītavas pakāpieniem ripo lejā apelsīni, rieksti, mandarīni. Vairākiem bērniem uznāk lēkmes, un ārsti iznes viņus arā. Citiem kjūst slikti. Samijs Molho droši vien nekad savā mūžā nav tik smagi strādājis, lai liktu cilvēkiem smieties. Smejas arvien mazāk bērnu. Beigās ir pavisam kluss. Tad, ierakstīta skaņu platē, ieskanas «Klusa nakts, svēta nakts». Arī tas vēl. Jāaiznes projām atkal daži bērni. Ir tādi, kas sāk spalgi kliegt un sist ārstus vai māsas, kuri viņus tur. Kad šis ļaunais murgs beidzot ir galā un visus bērnus aizgādā projām, mans krekls sviedros samircis slapjš. Pēkšņi esmu viens, jo Ruta aiznesusi paralizēto zēnu. Meklēju viņu un atrodu kādā gaitenī.

—  Sie Ziemsvētku sarīkojumi,— Ruta saka.— Ik gadus tas pats.

—   Dieva dēļ, kāpēc tad tos organizē?

—  Pārvaldes un veselības departamenta rīkojums. Visi lūgumi neorganizēt svinības ir veltīgi.

Mēs ejam garām kādai uzgaidāmajai telpai, kuras durvis ir vaļā. Uz sola sēž Samijs Molho, joprojām ģērbies raibajā kostīmā ar lielo kruzuļoto apkakli. Pār viņa seju tek grima straumītes. Samijs Molho raud. Viņš raud tik rūgti, ka mūs nemaz nepamana. Ejam uz pirkstgaliem tālāk.

Ruta saka:—Sofijas slimnīcai ir dažādas nodaļas. Vienā slimus bērnus ārstē tāpat kā slimus pieaugušos. Tad mums ir nodaļa psihotiskiem bērniem — tie ir bērni, kam ir smagi dvēseles dzīves traucējumi, ir ārsti, piemēram, doktors Betelheims, kuri meklē iespējas, kā viņus izdziedēt. Beidzot mums ir nodaļa \ niem ar smadzeņu bojājumiem— vienalga, vai viņi s… .muši jau embrionālā stāvokli vai dzimstot, vai tikai vēlāk, kā Barbite, un vai saslimšanas cēlonis ir viens vai vairāki kopā. Slimnīcas vadība vēlas, lai visi šejienes ārsti izprot pēc iespējas vairāk dažādu saslimšanas veidu — un tas ir grūti, jo ārstēšanas metodes ir pilnīgi atšķirīgas. Piemēram, es sākumā strādāju nodaļā, kur guļ bērni ar smadzeņu bojājumiem, bet tad aizbraucu uz Ameriku pie doktora Betelheima, kas ārstē vienīgi psihotiskus bērnus: gribēju uzkrāt pieredzi arī šai jomā. Mēs mēģinām izveidot vispusigu klīniku, vai saprotat?

Sai pēcpusdienā mēs ar Rutu apstaigājām visas trīs Sofijas slimnīcas nodaļas. Te bija tikai nedaudzas vienvie-

Un istabas, kāda ir, piemēram, Barbītei. Lielāko tiesu '/ainas telpas pieciem, desmit, pat divpadsmit bērniem, ln ak maz vietas. Sajā Ziemsvētku vakarā vispār nekur itv vietas, jo pie bērniem, kas nedrīkst doties mājās, nīdušies vecāki. Iedams blakus Rutai pa palātām, es evi|us atceros Dantes elli. Vecāki atnesuši bērniem tlnvanas un raud, un krīt izmisumā, ja mazie reaģē

• put iski — un tā notiek bieži—, ja viņi nemaz nepievērš uzmanību nedz vecākiem, nedz dāvanām vai kļūst stipri agresīvi un dāvanas vai nu saplēš, vai samīda, vai sasit. ’I’apie palātās ir arī ārsti, māsas un sanitāri, jo ik pa brīdim kādam bērnam sākas lēkme.

Līdzās redzam arī citus bērnus — smejošus un priecīgus. Viņi ilgojas pēc maiguma un grib izrādīt maigumu, visi, tā Ruta man saka. Tikai palātās ar visbriesmīgākajiem gadījumiem valda gandrīz pilnīgs klusums. Spastiķi, autisti1 , ūdensgalvas, uz kuriem baigi skatīties, guļ vai ^luži vienkārši nepievērš uzmanibu apkārtnei. Pie gultām sēž vecāki un raud.

Dabiski, te ir arī mācītājs Hirtmanis, viņš zina, ka ir vecākiem un bērniem vajadzīgs. Iedams blakus Rutai pa lielo slimnīcu, es šad un tad ieraugu Hirtmani gan kādā gaitenī, gan uzgaidāmajā telpā, gan pie kāda vientuļa bērna gultas, redzu viņu runājam ar vecākiem — un tie ir, jau pēc izskata spriežot, nabagi un bagāti, strādnieki, vidusšķiras pārstāvji, amatnieki, zemnieki, intelektuāļi, rūpnieki. Domāju, ka mācītājs Hirtmanis droši vien runā ar katru atsevišķo vecāku pāri tādā valodā, kas saprotama tieši viņiem, un varbūt sniedz mierinājumu.

Zālē, kur guļ mazais Semmijs, kas apgalvo, ka esot Malehamavics, «Nāves eņģelis», ieraugu neskaitāmas gultas, pie kurām nestāv un nesēž vecāki. Ruta man paskaidro, ka daudzi vecāki sen vairs nenākot. Esot priecīgi, ka tikuši no bērniem vaļā un ka tie labi aprūpēti. Pie gultām, kas atrodas Semmija tuvumā, es redzu tikai dažus pieaugušos, un es redzu bērnus, kas satraukti attin sainīšus, kuros atrodas saņemtās dāvanas.

—   Nāciet šurp!— mūs ieraudzīdams, sauc Semmijs, pie kura gultas nesēž neviens.

—  Semmijs ir bārenis,— Ruta klusi man saka.

Mēs pieejam pie Semmija gultas, kurā viņš nenoģērbies atlaidies, un apsveicināmies. Zēns enerģiski krata mums

1 Slimnieki, kas zaudējuši sava «es» apziņu. r4 ' 419

rokas, tad ar mirdzošam acim saka Rutai:— Man tak ir tev dāvana!

—   Man?

—       Jā!— Semmijs pa pusei pazūd zem gultas.— Šodien tak visi dabū dāvanas!

—   Bet bērni, nevis vecāki!

—       Nu, un ja bērnam nav vairs vecāku?— Semmijs atkal izlien ārā. Viņa vaigi piesārtuši.— Nevajag tak vienmēr būt mātei un tēvam. Ar pusi ari pietiek — vai ne? Tēvs vai māte. Es izvēlējos tevi par māti.

—       Mani, kāpēc? Es taču tik reti esmu pie tevis, tu guli citā . . .

—   Būtu jauki, ja tu būtu,— Semmijs saka.

—   Kas es būtu?

—       Nu, mana māte,— saka Semmijs un pasniedz viņai iesaiņojamā papirā neveikli ietītu un ar auklu apsietu sainīti. Ruta to attin. Semmijs, bezgala uztraukts, danco viņai apkārt. Zem papīra parādās kārbiņa. Ruta to atver. Kārbiņā ir desmit mazas lellītes — izgatavotas no melnām lupatiņām, nedaudz auklas, nedaudz papīra un nedaudz krāsas.

Desmit mazas lellites. Uz desmit galviņām uzliktas desmit cepurītes.

Par spiti izbailēm, kas mani pārņem, es paužu sajūsmu, Ruta to darījusi kā vienmēr, turklāt nekavējoties.

—   Vai tev patīk?

—   Brīnišķīgi, Semmij!

—  Vai zini, kas tie ir?

—       Desmit vīri, kas skaita kadišu, vai no? Vienmēr taču jābut desmit viriem, vai ne?

—  Jā! Jā! Jā! Tos es iztaisiju tev!

Semmijam acis saskrējušas prieka asaras, viņš lēkā no Rutas pie manis un atpakaļ, apķeras mums ap kaklu, pieliec sev klāt un skūpsta. Skūpstīdams Rutu, viņš laimīgs klaigā:—Liels paldies, liels paldies, tos es taisīju tev! Liels paldies!

Semmijs pateicas par to, ka viņš iedevis dāvanu.

—       Ko nozīmē «skaitit kadišu»?—es pavisam klusu iejautājos.

—       Tas ir ebreju paradums. Skaitit kadišu nozimē skaitīt lūgšanu par mirušo. To drikst darīt tikai vīrieši. Un vienmēr vajag būt vismaz desmit vīriešiem.

—  Par mirušo?

—  Nu, viņš tak ir Maleharnavics, «Nāves eņģelis», vai

ne?

—  Skaita kadišu! Skaita kadišu!

Semmij, tā ir brīnišķīga dāvana.

—   Liels paldies, liels paldies!— klaigā Semmijs, apskauj un skūpsta Rutu, un piekjauj viņu sev klāt, un Ruta skūpsta un glāsta puisēnu.— Liels paldies, tos es taisīju tev!

Nu esam pie Barbītes. Viņa guļ dzijā, ciešā miegā, abās rokās saņēmusi nosmulēto, veco lāci, ko reiz viņai dāvājis Zans Gabēns, savu Nunūru. Barbīte izskatās bezgala mierīga. Pulkstenis ir jau astoņi vakarā, pieaugušie aizgājuši, gaiteņos valda klusums.

Ruta saka:— Priecīgus Ziemsvētkus, Nortona kungs.

—       Priecīgus Ziemsvētkus, ārstes kundze,— es atbildu.

—   Ko jūs tagad darīsit?

—   Man ir nakts dežūra. Es neesmu precējusies, man nav ģimenes. Tāpēc es pieteicos naktī dežurēt.

—   Vai drīkstu . . . vai drīkstu palikt pie jums? Man . . . man arī nav neviena.

—   Protams, Nortona kungs.— Ruta pārbauda Barbītes pulsu.— Gandrīz vai normāls,— viņa saka.— Un drudža vairs nav.

Es nodomāju, ka gribētu viņu noskūpstīt, ka nav nekā tāda, pēc kā es ilgotos vairāk nekā pēc Rutas skūpsta. Es nodomāju, ka noteikti gribu palikt pie šīs sievietes, man jāpaliek, citādi nu vairs nevar. Lai kas ari notiktu ar Barbiti, man jāpaliek pie Rutas, uz visiem laikiem. Māte man reiz tika teikusi, ka esot divi sieviešu tipi: mātes un hetēras. Es tagad jūtu, ka mani arvien vairāk piesaista Ruta, no kuras staro tik spēcīgas matēs jūtas. Man ir pietiekami vērīgs prāts, lai es mācētu pats sevi novērot un noģist, ka esmu kļuvis par laba psihiatra pacientu, kurš tiek sekmīgi ārstēts. Tomēr^ vērīgs prāts neaizsargā no r mīlpstīb?re~ Diez vai Ruta Zlnā, kas notielc ar viņul Es" joprojām nenovēršu no viņas skatienu. Beidzot viņa paceļ acis un saka:—Man jāiet uz savu kabinetu, lai mani var pasaukt, ja būšu vajadzīga. Pēc tādu Ziemsvētku svinību satraukumiem parasti kaut kas notiek.

—   Jā,— es saku.— Man arī ir kāda dāvana jums, ārstes kundze,— un nodomāju: «Barbītei man nav nevienas dāvanas.»

Rutas kabinetā ir daudz sainīšu, daudz dāvanu papīrā ietītu padeju, daudz vēstuļu. Ruta man teic, ka viņa, tāpat kā visi ārsti, Ziemsvētkos vienmēr saņemot šādas lietas no vecākiem. Viņa izsaiņošot tās vēlāk — varbūt rīt. Vienu no dāvanām viņa izsaiņošot tūlit. Tā esot no Tima.

—   Bet Tims tak ir miris!

—       Viņš sagatavojis to pirms nāves,— Ruta saka,— un nodevis saviem vecākiem, un viņi to šodien pusdienlaikā atveda un atdeva man.— Viņa izņem no baltā uzsvārča kabatas aploksni. Mēs apsēžamies katrs savā rakstāmgalda pusē, ārā jau dienām ilgi snieg, darbojas centrālapkure. Ruta atver aploksni, izņem no tās salocītu vēstuļpapīra lapu un saka:—Tims uzrakstījis man dzejoli. Vai nolasīt?

—   Lūdzu.

Uz rakstāmgalda vāzītē iesprausti mazi egļu zariņi un tiem vidū sarkana svece. Svece deg. Citādi telpā ir tumšs. Sveces dzeltenajā gaismā Ruta lasa mirušā Tima dzejoli.

Tas skan tā:

Es pūlējos Tev izskaidrot,

Es pūlējos no visas sirds.

Es pūlējos tev izskaidrot:

Nav dzīve sāpju vērta.

Tu neticēji man.

Tu tikai teici: «Nevar dziedināt.»

Bet, kad nāks gals,

Tu būsi tā kā es —

Tev viss būs laupīts, pati salauzta,

Un tev būs jādzīvo \ Mūžs, kas ir dzīva nāve.

Es savā braucamkrēslā ieslodzīts,

Bet vai tam nozīme?

Nav vairs man lepnuma,

Vairs ne.

Tev klāsies tā kā man,

Un cīnīties Tu gribēsi,

Bet drīz Tu sapratīsi,

Ka tā ir zaudētāju ciņa,

Un cilvēki tik kāri gaida,

Lai redzētu, kā lūsti tiem pie kājām.

Ai, rūgti man to teikt.

Es taču gribēju Tev izskaidrot.

Rutas roka ar lapu noslīgst lejup.

Nabaga Tims,— es saku.

Laimīgais Tims,— teic Ruta.— Viņš ir atpestīts. Sis /i'iis, kas slimoja ar transversālo mielītu, Nortona kungs, Izpratis un novērtējis mani iejūtīgāk un pareizāk nekā ji'bkurš cits cilvēks — labāk, nekā man pašai tas jebkad

i/.devies.

Nabaga Ruta,— es saku.— Un nu viņš ir laimīgs, un jūs esat viena.

—   Ikviena cilvēciska būtne ir viena,— Ruta atteic.

Kad dzimst, kad mirst. Zināt, katra cilvēka

dzīvē — protams, arī manējā — ir mirkļi, kad viņš jūtas sevišķi vientuļš. Sādi mirkļi gadās pat bieži, kaut gan cilvēks allaž cer, ka varētu būt citādi. Ar to jātiek galā. Es uzskatu, ka tikai tad, ja prot dzīvot kopā ar vientulību, ir iespējams arī dzīvot kopā ar citiem cilvēkiem. Es uzskatu, ja kāds neprot dzīvot viens, viņam nav arī iespējams sadzīvot ar citiem. Bet tas ir garš stāsts . . ,— Viņa apklust. Tikai pēc kāda laika neskanīgi ievaicājas:—Kāpēc jūs tā skatāties manī, Nortona kungs?

—  Tāpēc, ka es jūs mīlu,— es atbildu.

—  Tūlīt izbeidziet!

—  Nē,— es saku.— Es nekad nebeigšu jūs mīlēt — mīlēt no visas sirds.— Pieeju pie sava mēteļa un izvelku no kabatas plakanu aploksni.— Bet es jums apsolu atkal runāt par savu mīlu tikai tad, kad jūs man to atļausit — vai kad jūs to vēlēsities. Vai tagad drīkstu atdot jums savu Ziemsvētku dāvanu?

Ruta paloka galvu.

Es aizeju pie atskaņotāja, kas atrodas viņas istabā, jo mana dāvana ir skaņuplate, ko es izsaiņoju un uzlieku uz atskaņotāja diska. Disks griežas. So plati es nopirku Parīzē. Nolaižu adatu. Atskan Džona Viljamsa balss: «O Dieu, mērci, pour ce paradis, qui s'ouvre aujourd’hui d l’un de tes fils . . .»

Sizī Silvestras iemīļotā plate. Manas mazās skaistumkopšanas salona palaistuves iemīļotā plate. Toreiz, viņā naktī, kad Barbitei klājās tik briesmīgi un es no Sizī aizbraucu uz Sentbernadetes slimnīcu, es šādu plati salauzu, sagriezdams pirkstus. Nu esmu nopircis jaunu — Rutai. Viņa nekustīgi sēž un klausās:

—« . .’.ai, pateicos, Dievs, par šo paradīzi, kas šodien paveras vienam no taviem bērniem, vismazākajam, visnelaimīgākajam no taviem bērniem …»

Un nu es vairs nelūkojos Rutā, nu es lūkojos ārā baltajā, sniegotajā naktī.

—« . . .Golgatas kalnā stāvēja krusts, stāvēja krusts, un pie ši krusta biji tu, Kungs, un varbūt, varbūt tu jau izstiep rokas pēc manis. . .»

Tik dziļš sniegs, es nodomāju. Vēl nekad neesmu redzējis tik biezi krītam sniegu.

—« . . .jā, tas biji tu, kas izstiepi rokas pēc manis, nelaimīgākā no taviem bērniem. . .»

Sniegs ir tik balts, es nodomāju. Un tik melni ir desmit mazie lupatvīriņi, ko Semmijs pagatavojis Rutai, desmit virini ar melnajām cepurēm, vīriņi, kas skaita kadišu par aizgājēju . . .

—« . . .un es jutu, kā manī iedegas prieka uguns, un es saucu tev: ai, pateicos, Dievs, par paradīzi, kas šodien paveras vismazākajam, visnelaimīgākajam no taviem bērniem …»

Sēdēdams uz grīdas, es šajā mirklī atskatos un redzu, ka Ruta nenovērsdamās raugās manī, un sveces liesma viegli trīs, un mēs klausāmies dziesmu līdz galam. Es pieceļos un pieeju pie rakstāmgalda. Arī Ruta pieceļas.

—   Es jums ļoti pateicos, Nortona kungs,— viņa saka.

—   Un es pateico jums.

—   Par ko?

—  Jūs zināt, par ko,— es saku. Tad viņa atkal novērš skatienu un teic:—Vai aiziesim vēlreiz pie Barbītes?

—   Jā,— es piekritu.

Gaiteņi, pa kuriem mēs ejam, ir gluži tukši.

Barbīte guļ.

Mēs ar Rutu sēžam viens otram pretī gultas abās pusēs. Pēc krietna laika sprīža Ruta beidzot sākusi runāt. . .

—  Doktoru Betelheimu bija apsēdusi doma, ka daudzas psihiatriskās klīnikas jau savas atmosfēras dēļ vien padara slimos vēl slimākus, tāpēc viņš visu laiku pūlējās izveidot savu bērniem paredzēto «Ortoģenētisko skolu» omulīgāku un skaistāku — kā mājas. Vārds «mājas» viņam ir īpašs vārds. Viņš sarakstījis grāmatu, kuras angļu virsraksts, «burtiski pārtulkots vāciski, skan: «Mājas sirdij».

—   Saprotu,— es teicu.— Manuprat, doktors Betelheims dara to tādēļ, lai bērni justos kā normālā mājā un varētu cerēt, ka atkal kļūs normāli,— tie taču ir bērni ar

psihiskiem traucējumiem — tā jūs man sacījāt, vai ne,— domāšanas centri viņiem nav -: lnlgi sapostīti, sliktākajā gadījumā tie ir satricināti, vai ne?

—  Ja laimējas, jā.

—   Nu,— es teicu,— un šie bērni, kas spēj domāt, domā — vai ari, ja nespēj domāt, tad spēj just — un viņi jūt, ka tiek mīlēti un uzlūkoti par cilvēkiem, turpretī daudzās psihiatriskās klīnikās varbūt daudzi cilvēki tā nedomā — vai ne?

—   Uz to es lāgā nevaru atbildēt, Nortona kungs. Es varu minēt jums tikai kādu piemēru: kad strādāju pie doktora Betelheima, mums tur bija brīnumskaists septiņpadsmitā gadsimta zemnieku šūpulis.

Barbite miegā dziļi nopūtās.

—   Redzat — doktors Betelheims katrā ziņā gribēja tāda lieluma šūpuli, kurā ērti varētu izstiepties astoņu līdz desmit gadu vecs bērns. Taču viņš neatrada nevienu, kas atbilstu šim mērķim, būtu pietiekami liels un spētu izturēt bērnu grozīšanos.

—   Viņš būtu varējis likt tādu izgatavot.

—   Dabiski,— Ruta atteica.— Bet tad tas nozīmētu pasūtīt šūpuli garīgi slimajam. Un tieši to Betelheims negribēja! Jo tādējādi starpību starp garīgi slimo un garīgi veselo ieliktu, tā sakot, līdzi šūpulī.

—  Ak jā,— es sacīju.

—   Tāpēc doktoram Betelheimam vajadzēja atrast šūpuli, kas būtu jau lietots un gadsimtiem ilgi dāvājis drošības sajūtu daudziem normāliem bērniem. Tādu šūpuli viņš meklēja ļoti ilgi. Beidzot atrada to kādā lauku sētā — un tas bija taisīts septiņpadsmitajā gadsimtā . . .

Visu Ziemsvētku nakti mēs nosēdējām pie Barbītes gultas. Mēs — Ruta un es — gandrīz neko vairs nerunājām. Sajā Ziemsvētku naktī Sofijas slimnīcā nebija neviena gadījuma, kurā būtu vajadzīga ārsta palīdzība. Ap četriem Ruta savā krēslā iemiga, un es ilgi lūkojos viņā un guļošajā Barbītē. Paliku visu laiku nomodā. Joprojām sniga.

Kaleidoskops! Kaleidoskops!

Šķirstu dienasgrāmatu. Līdz ceturtdienai, 1972. gada 13. janvārim, šoreiz paliku pie Barbītes un Rutas Nirnbergā. Ir vēl tik daudz ko stāstīt, kas jums jāzina, tiesneša kungs,

un mums abiem ir tik maz laika—«Tik maz laika», tā sauca Silvijas filmu. Tāpēc es mēģināšu izteikties īsāk.

Pirmais, ko ieraugu: pirmajā Ziemsvētku dienā esmu aizmirsis piezvanīt Silvijai. Pēc nomodā pavadītās nakts aizgāju uz viesnīcu un gulēju. Mani uzcēla tālrunis — bija pēcpusdiena, zvanīja Silvija. Pārmetumi un bailes. Kas noticis? Es sacīju, ko saku jau ilgu laiku — ka Barbītei ar katru dienu klājas labāk. Tas Silviju dara laimīgu. Bet kāpēc es neesot agrāk piezvanījis? Tapec, ka visu nakti esmu pavadījis pie Barbites gultas. Es esot vismīļākais no visiem vilciņiem, kas dzīvojot pasaulē.

Atzīstos, ka man kļūst arvien grūtāk un grūtāk zvanīt Silvijai. Sis mazbērnu runas veids. Sie milinamie vārdi. Arvien spēcīgāk jūtos saistīts ar Rutu. Noklausījusies labās ziņas, Silvija ikreiz sāk tūdaļ runāt par pašas problēmām; viņa nogarlaikojusies līdz nāvei. Darījumi. Viņai esot laiks pārdomāt. Lai es uzdodot Brekenam ik pa brīdim pārbaudīt viņas finansu stāvokli. («Tie visi šmaucas!») Cik tālu esot ar «Krīta apli»? Kāpēc vēl neiekārtojot uzņemšanas laukumu? Vismaz plāni un kostīmu meti esot gatavi. Bet pie Brekena. Un Brekens tos viņai nesūtot. Tāpēc lai es liekot Brekenam tūlīt atsūtīt visus šos papīrus uz Delamāra klīniku. Ak Dievs, vilciņ, cik es tagad izskatos skaista! Delamārs ir ģēnijs! Kad tu mani redzēsi, tu atkal no jauna iemīlēsies. Katrā ziņā, burvīt. Ad infinitum.1

Tiesneša kungs, no dienasgrāmatas es secinu, ka sāku pa īstam baidīties no šiem zvaniem. Ar Brekenu tikai tīri informatīvas telefona sarunas.

Sofijas slimnīcā iepazīstos ar jauniem palīgiem, cilvēkiem «tumsā». Garas sarunas ar mācītāju Hirtmani. Augas dienas pavadu slimnīcā — lielāko tiesu pie Barbītes. Drudža viņai nav. Paralīzes simptomi gandrīz pilnīgi zuduši, viņa vēl šķielē— bet vairs pavisam maz. Dīvaini: Barbīte, kurai tagad ir pilnīgi skaidrs saprāts, nekad nevaicā pēc Silvijas! Es jautāju Rutai, kāds tam iemesls. Ruta atzīstas, ka viņai tas vēl neesot skaidrs. Manuprāt, viņai tas ir pavisam skaidrs, tikai viņa to nesaka.

Kad Rutai ir nakts dežūra, es arī uzkavējos līdz rītam slimnīcā. Tad Ruta ļoti bieži uzliek plati, ko uzdāvāju viņai Ziemsvētkos.

Slikta vēsts no Holivudas: Silvijas ilggadējā dublētāja smagi saslimusi un nevarēs piedalīties «Krita apļa» filmēšanā. Jāmeklē jauna dubliere, vislabāk uz vietas — Spānijā. Tikai kā lai atrod!

Silvijas ārstēšanās rit tik strauji, ka paredzēts jau 1972. gada 1. februārī izlaist viņu no slimnīcas. Viņa ir laimīga. Mēs visi citi ne. Tikusi brīvībā, Silvija taču gribēs braukt pie Barbites. Kā lai to aizkavē? Vai to var aizkavēt? Brekens ziņo par telefona sarunām ar gauži grūtsirdīgo Džo Gincbērgeru, kas cerot, ka viņam kaut kas «iešaušoties prātā». Cerams.

Kopš Ziemsvētku vakara uz Rutas rakstāmgalda stāv desmit mazie lupatviriņi, kas skaita kadišu. Mazo jēriņu Ruta pastāvīgi nēsā sev līdzi. Ari viņa raizējas. Kāds būs Barbites tālākais liktenis, kad Silvija atkal parādīsies atklātībā? Vai ar šo sievieti var saprātīgi runāt? Nē, Ruta pati atbild uz savu jautājumu. Ne ar vienu sievieti, kas ir māte un kas mīl savu slimo bērnu, nevar saprātīgi runāt. Pēc tam viņa uztraucas par vārdu «saprātīgi» un saka: tas esot viens no bīstamākajiem vārdiem, tas esot muļķīgākais vārds visā valodas vārdu krājumā. Sī saruna notiek kādā garā pastaigā — esam aizbraukuši uz Steinblli, Nirnbergas dienvidu rajonu, un tad vēl aizgājuši gabaliņu tālāk līdz tā saucamajai «Dārzu pilsētai», ko šobrīd klāj bieza sniega sega.

Protams, Ruta braucot nepārtraukti izvēlējās nepareizo virzienu (tā patiešām ir nelāga dīvainība) un pēc tam, ejot kājām, arī mūžam nogriezās nepareizi. Tomēr beidzot nokļūstam «Dārzu pilsētā».

Te redz gan pa atsevišķai augstceltnei, gan vienģimeņu mājas ai* dārziem. Vasarā te droši vien ir ļoti skaisti — saulaini pagalmi, bērzu alejas un atpūtas laukumi. Ruta saka — viņa te bieži izbraucot ārā savā baltajā folksvāgenā, lai ieelpotu svaigu gaisu. Šodien folksvāgenu piemeklē klizma, un mēs braucam atpakaļ ar tramvaju. Tramvajā iekāpis kāds gadu četrpadsmit vecs zēns. Vagons ļoti pilns. Zēns sēž. Kāda resna sieva viņam priekšā uztraucas:—Tas dūšīgais resgalis drīkst sēdēt, vai ne? Viņam tak jāatpūšas, nabaga bērnam.— Es grasos kaut ko teikt, taču Ruta man neļauj. Manā vietā ierunājas konduktors, kas zēnu pazīst. Viņš mēģina būt par .starp

nieku.— Njā, zināt, tādam, kas nespēj noturēties līdzsvarā, stāvēt ir grūti!

Resnā sieva ir sašutusi:— Un jūs te vēl gvelžat muļķības? Jūs vēl viņu aizstāvat?— Nu visi braucēji skatās šurp. Kāda cita sieviete pazīst slimo zēnu. Viņa saka:—Ak, tas taču ir Lenku vecākais dēls. Viņš nav gluži . . .— Un viņa pieliek sev pirkstu pie pieres. Pasažieri blenž uz zēnu, sačukstas savā starpā, atskan arī dažas balsis par labu zēnam. Uz to resnule nikni iesaucas:— Kā lai es to būtu zinājusi? Kāpēc šie idioti nenēsā kādu nozīmi, piemēram, saiti ap piedurkni, tad vismaz tūlīt varētu zināt. . .

Rutas roka iecērtas manējā, jo viņa pamanījusi, ka es dziros iejaukties.— Mierā, Nortona kungs,— Ruta saka.— Tāda nostāja ir miljoniem cilvēku, nu jūs pats to reiz piedzīvojāt.

—   Bet pret to taču kaut kas jādara!

—   Pret to būtu kaut kas jādara,— Ruta saka.

Nākama ja dienā Ruta uzskata, ka pienācis laiks par baudīt Barbīti ar TVGAB.

TVGAB ir saīsinājums no «Testu virkne garīgi atpalikušiem bērniem». Lai mani nomierinātu, Ruta paskaidro, ka tas neesot nekas cits kā pirmā «stāvokļa rekognoscēšana». Viņai jau tagad jāzina, kā ir ar Barbīti. Es drīkstu būt klāt pārbaudē. Runa ir par saslimuša bērna stāvokļa konstatāciju, ko no tūkstoš deviņsimt sešdesmit trešā gada līdz tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotajam gadam izstrādājuši speciālisti Hamburgas universitātes psiholoģijas institūtā profesora doktora Kurta Bondi vadībā. Testā, protams, ņemts vērā bērna vecums, dzimums, stāvoklis pirms saslimšanas un daudz kas cits, kas attiecas uz intelekta limeni, valodu, iegaumēšanas spējām un motoriku. Daudzu izmeklējumu pamatā ir amerikāņu pētnieku darbi.

Intelekta līmeņa tests: no vairākiem krāsainiem priekšmetiem, kas redzami attēlā, bērnam jāparāda tas, kas nesader ar pārējiem, kas ir citāds. Ir simt attēlu, taču tests ilgst, lielākais, četrdesmit minūtes; laika ierobežojums gan nav paredzēts. Uzdevumu grūtuma pakāpe paaugstinās. Piemēram: raibas mājas un priekšmeti, kas mājās parasti atrodas,— tad pēkšņi roka un zem tās atkal kāds priekšmets, kas. iederas mājā. Barbīte tiek galā ar

šiem simt attēliem nekļūdīgi divdesmit divās minūtēs, beigās piezīmējot:;—Zīdaiņiem.— Viņas balss gan skan vēl stipri neskaidri.

Nākamajā dienā cits intelekta līmeņa tests pēc Rāvena metodes. Pavisam četrdesmit sešos uzdevumos Barbitei jāievieto dotajā ģeometriskajā paraugā trūkstošā daļa, izvēloties pareizo plātnīti. Te ir trijstūri, apļi, pusapļi, apļa segmenti un grūtākas paraugdaļas ar reizēm sarežģītam formām. Tas ir pārstrādāts amerikāņu «krāsaino pakāpeniski progresējošo formu» tests. Nevienas ģeometriskā parauga daļas nolikšana pareizā vietā nesagādā Barbītei nekādas grūtības.

Kā allaž bērnu klātbūtnē Ruta smaida. Kad viņa redz, cik viegli Barbītei sokas darbs, abas mirdzošām acīm paveras viena otrā, Barbīte mazliet šķielēdama.

Nākamā diena.

Vārdu krājumā pārbaude. Te testu virknei bija izvēlēti septiņdesmit Danna «Pibodija bilžu vārdnīcas testu» uzdevumi. Kad Ruta izrunājusi «ierosas vārdu», Barbītei pēc daudzkārtīgās izvēles principa jāparāda atbilstošais attēls tabulā. Sādā tabulā, piemēram, redzama zeķe, zīmulis, tauriņš un ābols. Ruta, teiksim, saka: «Zīmulis!» Barbītei tad vajadzētu norādit attēlā redzamo zīmuli. Viņa to arī dara. Bieži norāda pareizo. Bieži norāda nepareizo.

Nākamā diena.

Iegaumēšanas spēja. Te Ruta strādā ar «Rīkojumu izpildi». Svarīga nozīme te ir Nunūram . . .

—  Paņem Nunūru rokās… Pabāz Nunūru zem segas . . . Izvelc Nunūru atkal no segas apakšas un iedod man, Barbīt. . .— Sākumā rīkojumi ir pavisam vienkārši, vēlāk sarežģītāki. Barba nepieļauj nevienu vienīgu kļūdu, lai gan tests velkas ilgi un abas strādā arī ar Rutas rokas pulksteni, viņas mazo jēriņu, ar rotaļsomu, kurā jēriņš jāieliek iekšā un atkal jāizņem ārā. Strādāts tiek arī ar šo to citu. Mēs pārmijam priecīgus smaidus. Barbītei uz pieres izspiedušās sviedru lāsītes.

Nākama diena.

Motorika. Te ir veidlapa ar simt iespiestiem apļiem. Vienā minūtē Barbītei ar zimuli jāieliek punkts pēc

iespejas lielākā apļu skaitā, un tas jāieliek pēc iespējas apļa vidū. (Kā Ruta man paskaidrojusi, tā ir smalkmotorikas pārbaude.)

Barblte pieveic astoņdesmit deviņus apļus. Gandrīz visi punkti atrodas apļa centra tuvumā, tikpat kā neviens nav iezīmēts pie malas, neviens nav ielikts ārpus apļa.

Taču Barbīte joprojām runā ļoti neskaidri, un viņas veidotie teikumi sastāv no ļoti nedaudziem vārdiem.

—  Tas arī krietni uzlabosies,— Ruta saka.

Jā, bet vai tā būs?

Ceturtdien, 1972. gada 13. janvārī: Brekens piezvana uz «Bristoli». Man rīt jābūt Madridē. Mana klātbūtne esot pilnīgi nepieciešama. Seviljas kinostudijas telpās jau sāk darbu arhitekti, tehniķi, grāmatveži, režisori. Tā kā es esmu «Siranas» sabiedrības ražošanas nodaļas priekšnieks, man jābūt klāt. Rīt ieradīsies arī Bobs Kamingss, ražošanas procesa vadītājs, kuru Rods man atradis. Skaidrs, ka man jābūt tur — sevišķi, ja vēlāk mani vienmēr aizstās Kamingss. Citādi varētu izcelties valodas. Atvados no Barbītes. Viņa ir gandrīz vai jautra. Es tak nebūšu ilgi projām. No Barbas lūpām nedzird ne vārda par māti. Tad vēl jānokārto formalitātes. Slimnīcas pārvalde prasa, lai apmaksā rēķinu par pirmo ārstēšanas posmu. Iemaksu es izdarīju, kad Barbu te ievietoja. Sentbernadetē visu nokārtojis Brekens. Rēķins, ko izrakstījusi Nirnbergas slimnīca, nu man vairs raizes nedara. Es vairs neesmu atkarīgs vienīgi no jāšanas sacīkšu vinnestiem, es taču saņemu savu ražošanas nodaļas priekšnieka algu.

Ruta aizved mani savā izremontētajā folksvāgenā uz lidostu. Protams, braukdama atkal nomaldās. Nokļūstam pie Parīzes lidmašīnas pēdējā minūtē. Kad esmu nodevis bagāžā savu lēto ceļasomu un gribu atvadīties, Ruta man īsi pamāj ar galvu un aizsteidzas. Viņa ne reizi neatskatās.

^Parīze. «Le Monde». Brekens jau aizlidojis uz Madridi. Apmainu uzvalku un ceļasomu, esmu atkal Filips Kavens. Silvijas reaktīvajā lidmašīnā dodos uz Madridi. Barahasas lidostā mani gaida Brekens un Bobs Kamingss. Es zinu, ka Bobs Kamingss vadījis ražošanas procesu ļoti daudzām lielu Holivudas sabiedrību superfilmām. Katrā ziņā viņš ir pats labākais, ko Brekens varējis sameklēt. Ap piecdesmit gadu vecs. Liela auguma. Lempīgs. Ar šauru seju.

Garām rokām un kājām. īsi apcirptiem sirmiem matiem. Pieklājīgs un lietišķs. Un uz viņu noteikti var paļauties, to Brekens teicis man jau agrāk. Bobs Kamingss zina visu patiesību un saprot, kādas lomas mums ar viņu būs jātēlo. Viņš ilgi krata manu roku un saka: — Mister Kaven, varat uz mani paļauties. Jebkurā situācijā. Vienmēr.

Piektdien, 1972. gada 14. janvārī, līdz piektdienai, 28. janvārim, dienasgrāmatas ierakstu kopsavilkums: Madridē. Dzīvojam viesnīcā «Castellana Hilton». Sajās dienās ļoti daudz kas darāms. Lielāko tiesu esmu ārpilsētā, Seviljas kinostudijā. Madridē kļuvis vēl aukstāks. Pār neapbūvēto laukumu vējš nemitīgi griež sarkanu putekļu mākoņus. Strādnieki dzen zemē pirmos stabus. Smagās mašīnas nepārtraukti pieved būvmateriālus. Milzīgas kokmateriālu grēdas, ģipša un cementa maisu kalni. Pienāk dažādas mašīnas, celtņi, ekskavatori. Kopīgu darbu veic arhitekti — amerikāņi un spānieši. Sākas milzīgo kompleksu celtniecība. Kantortelpas ar to augstajiem, aizrežģotajiem logiem, kas atgādina Andalūziju, apkurina, taču nepietiekami. Mēs visi salstam. Daudzi saaukstējušies. Te ir amerikāņu scenārists, kas labos scenāriju, saskaņodams to ar apvidus īpatnībām un režisora da Kavas vēlmēm. Ierodas montāžisti un montāžistes un iekārto savas telpas. Ievācas savās istabās ražošanas tehnisko un finanšu darbinieku štābs. Saņem attiecīgās atļaujas un pieslēdz papildu telefona aparātus. Džo un Rods neuzticas nevienam eiropiešu kopētājam. Tāpēc atsevišķos takes, tas ir, uzfilmētos materiālus, ik vakaru aizgādās uz Holivudu. Tur tos nokopēs un paraugus sūtīs atpakaļ uz Madridi.

Statistu lomām (un to ir vesels pulks) angažē spāniešus. Strādā lomu sadalītāju grupa. Mēs ar da Kavu izvēlamies statistus. Man šai darbā nav nekādas sajēgas. Taču es nedrīkstu arī vienmēr tūlīt pieslieties da Kavas domām. Dažreiz man jārunā pretī. Beidzot, zināms, jāatzīst, ka viņam taisnība. Da Kava ir pasaulslavens režisors. Viņš zina, kas viņam vajadzīgs.

Ārskatu rekvizitori neganti kaulējas ar zemniekiem un zirgu audzētājiem. Mums vajadzīgi daudzi dzīvnieki, pirmām kārtām zirgi bruņotajiem jātniekiem. Strādā trīs tulki. Man jābūt visur un visur jāizsaka savi uzskati. Bobs Kamingss man iepriekš paskaidro, kādos uzskatos man jābūt. Bobs ir lielisks. Viņš turas pilnīgi ēnā. Galu galā ražošanas nodaļas priekšnieks taču esmu es. Grāmatvedības darbinieki apspriežas ar spāņu iestādēm. Valūtas

problēmas. Man par tām nav ne mazākā priekšstata. Bobs man visu izskaidro. Tad es saku savu visvareno vārdu. Tas pats notiek ar apdrošināšanu. Tās kārtošanai ierodas rūditi amerikāņu zeļļi, kas strādā vienā no lielākajām kinoapdrošināšanas sabiedrībām.

Nekad savā mūžā vēl neesmu strādājis. Taču tagad sēžu kopā ar Brekenu un Kamingsu vēl ilgi pēc pusnakts savā istabā, jo katrā ziņā jāapspriež finanšu plāni, celtniecības plāni, filmēšanas plāni.

Laiks skrien kā ar vēja spārniem. Zvanu Rutai. Viņa ir ar Barbiti apmierināta.

Pirmajā februāri Silviju izlaidis no Delamāra klīnikas, un viņa atkal parādīsies atklātībā.

Un, kad ieradīsies Silvija,— ko tad?

Ko tad?

Mēs ievietojam Madrides dienas laikrakstā «ABC» milzu burtiem iespiestu sludinājumu: Silvijai Moranai tiek meklēta dubliere. Pieteikties darbdienās no pulksten piecpadsmitiem līdz astoņpadsmitiem «Siranas» sabiedrības ražošanas nodaļas priekšnieka kabinetā Seviljas kinostudijas teritorijā. Manā rīcībā tur nodots milzīgs kabinets. Es skaidri zinu, ka to reti izmantošu. Taču tas ir iekārtots un piebāzts pilns ar aktiem un plāniem, par to parūpējies Bobs Kamingss — galu galā nevienam nedrīkst rasties ne mazākās aizdomas, ka šis tas nav kārtibā.

Sludinājums parādās 1972. gada 28. janvāra rītā. Tā ir piektdiena. Protams, šajā dienā ap pulksten piecpadsmitiem man jābūt studijā savā kabinetā. Līdz ar mani tur atrodas Brekens, Kamingss, režisors da Kava, galvenais operators Rojs Hedlijs Cins, viens no labākajiem un slavenākajiem operatoriem, ko Holivuda var piedāvāt (viņš ar palīgiem šajās nedēļās jau pabijis Saragosā, Barselonā un Pirenejos, meklēdams objektus), un laulātais pāris Keitija un Džo Petersoni, Silvijas grimētāji.

Vēlāk mēs likām saskaitīt: šai divdesmit astotā janvāra pēcpusdienā ieradās pavisam simt četrpadsmit sievietes un meitenes, lai pieteiktos par dublierēm. Ledainā aukstumā un asā vējā viņas stundām ilgi pacietīgi stāvēja rindā — sākumā ārā un vēlāk vēja izpūstajos pārvaldes ēkas gaiteņos. Skate ilga nevis no pulksten piecpadsmitiem līdz astoņpadsmitiem, bet no piecpadsmitiem līdz

diviem un četrpadsmit minūtēm nākamajā rītā. Mans kabinets tad bija tabakas dūmiem pilns, galdi piekrauti ar alus un viskija pudelēm un glāzēm. Nav aptverams, cik daudz sieviešu svēti tic, ka izskatās uz mata līdzīgas kādai slavenai aktrisei. Gandrīz neviena no viņām nezina, cik grūta dzīve ir lielas kinozvaigznes dublierei: nebeidzamo sagatavošanas darbu laikā (šie darbi notiek pirms katras jaunas ainas) viņai jāaizstāj zvaigzne, lai to nevajadzīgi nenogurdinātu. Dubliere aizstāj zvaigzni gaismu regulēšanas laikā, un tas bieži velkas stundām ilgi; pie kostīmmāksliniekiem (dublierei jābūt tādiem pašiem izmēriem kā zvaigznei); grimētāju, frizieru un zinātnisko un māksliniecisko konsultantu mēģinājumos, kuros izplāno un sagatavo zvaigznes ārējo izskatu, lai varētu panākt optimālo efektu un lai izskats atbilstu vēsturiskajai patiesībai. Sie mēģinājumi bieži vien velkas nedēļām ilgi.

Sajā dienā es ar katru stundu jūtos sliktāk—citiem ir vairāk pacietības, un, galvenais, viņiem ir pieredze! Viņi pieraduši, ka ierodas gaļas baļļas, putnu biedēkļi vai histēriskas vieglprātes, pārliecinātas, ka izskatās pēc Silvijas Moranas. Es neesmu pie tā pieradis. Man sāk sāpēt galva. Asaro acis. Dur sirdī. Bet tad, pulksten divos četrpadsmit minūtēs no rīta, es samiedzu iekaisušos, sāpīgos plakstus un paliecos uz priekšu. Visi citi, kas atrodas istabā, tāpat kā es, mēmi aiz pārsteiguma stīvi veras uz nupat ienākušo jauno sievieti.

—  Jūs esat . . . Jūs esat. . .— es iesāku, bet tālāk netieku.

Jaunā sieviete baiļpilna lūkojas manī.

—       Jūs neesat misis Moranas dubliere,— saka Brekens.

—   Jūs esat viņas dubultniece! Vai ne, Fil?

Es spēju tikai palocīt galvu.

Manā priekšā stāv Silvija Morana! Protams, tā nav viņa. Bet viņa izskatās gluži kā Silvija.

—  Kā jūs sauc?— režisors da Kava spāniski noprasa jaunajai sievietei.

—   Karmena Kruzeiro.

—   Kur jūs dzīvojat?— vaicā Bobs Kamingss.

—   Madridē.

—   Kur strādājat?

—   Spāneksā,— teic jaunā sieviete.

—   Kas tas ir?

—  Eksporta un importa firma. Es esmu ārzemju nodaļas sekretāre. Jo runāju angliski, franciski un vāciski.

Kamingss palūkojas manī un nemanāmi pamāj ar galvu.

—  Jūs esat angažēta,— es saku.

To dzirdot, Karmena Kruzeiro sāk raudāt. Brekens iedod viņai glāzi viskija. Karmena gandrīz aizrijas. Beidzot viņa atkal nomierinās. Tiek pierakstīti viņas biogrāfiskie dati. Es esmu piecēlies un apsēdinājis viņu savā krēslā. Kad viss nokārtots un Karmena atvadās, viņa sniedz man roku. Plaukstā viņai bijusi maza kartīte. Tagad tā ir manā rokā. Visi steidzas nokļūt mājās. Esam noīrējuši veselu rindu mašīnu — Silvijas rolsroisu un manu maserati atdzīs šurp tikai pirms Silvijas ierašanās Madridē. Kāds paņem līdzi Karmenu. Mēs kopā ar Rodu Brekenu atgriežamies «Castellana Hilton». Nekavējoties dodamies katrs uz savu istabu. Tad es ieskatos kartītē, ko Karmena Kruzeiro iespiedusi man delnā. Uz tās ar roku uzrakstīts: «Es dzīvoju Servantesa viesnīcā, Plaza de las Descalzares Reales, divpadsmitajā apartamentā. Atnāciet rīt ap pulksten divdesmit vieniem. Ar sirsnīgu sveicienu— Karmena Kruzeiro.»

—  «Tengo siete munequitas muy chiquitas, muy bonitas . . .»

No dzīvokļa, kas atrodas zem Karmenas Kruzeiro apartamenta, atskan bērnu balsis. So omulīgo viesnīcu, kurā var noīrēt ari mazus (ļoti mazus) apartamentus un kura atrodas netālu no Saules Vārtiem, es jau reiz tiku redzējis, bet iekšā nekad nebiju iegājis. Nu pulkstenis rāda pusdesmit 1972. gada 29. janvāra vakarā, un es sēžu pie galda iepretī Karmenai Kruzeiro viņas mazajā dzīvojamā istabā un dzeru čato — labo, lēto sarkanvīnu. Dzeru diezgan daudz, jo man deg mute. Karmena nolikusi starp mums plati ar stipri vircotiem gaļas gabaliņiem, olīvām, piparsarkanu desu un tortiljām , un es esmu no tā visa labu daļu notiesājis, kamēr Karmenā vidžinājusi par interesantiem, bet vairumā galīgi nesvarīgiem sīkumiem, piemēram, par to, ka viņa atnesusi no tuvējās taskas sešas pudeles čato un šo plati, lai mani pacienātu. Taskas ir garām šļūtenēm līdzīgi bāri — bez sēdekļiem un ar milzīgām letēm, Madridē tādu ir simtiem.

—«. . ,qu se llaman: Mia, Pia …»

—  Tur kādam bērnam ir dzimšanas diena un notiek lielas svinības!— Mēs runājam spāniski.— Te bērni iet vēlu gulēt.

1 Plakani kukurūzas plācenīši.

—  «Līna, Pepa, Rozālija, Pilarina, Montserata . . .»— dzied bērni zem mums.

—   Sajā viesnīcā pastāvīgi mīt vairākas ģimenes. Es dzīvoju te jau krietnu laiku,— Karmena saka.

Es paņemu vēl gabaliņu gaļas un olīvu. Ēdu lēnām un dzeru čato. Esmu stipri apreibis.

«Man ir lelles septiņas,»— tā tulkojumā skan bērnu dziedājums. «Maziņas un glītiņas — un tām vārdā Mia, Pia, Līna, Pepa, Rozālija, Pilarina, Montserata…»

Neviena sieviete šīs rakstu rindas nelasīs. Sieviete nespētu saprast, kāpēc es īstenībā ierados pie Karmenas Kruzeiro. Vīrieši gan to spēj. Vīrieši saprot, ka var sievieti mīlēt tā, kā es jau toreiz mīlēju Rutu, bet ka vīrietim laiku pa laikam ar kādu sievieti jāguĻ. Nekas personisks viņu ar šo sievieti nebūt nesaista. Ja var izvēlēties starp šķietami puslīdz kārtīgu sievieti un neapšaubāmu netikli un ja šī sieviete pati piedāvājas, nu, tad vīrietis guļ ar viņu un uz kādu laiku atbrīvojas no tā, kas viņu moka un liek gandrīz vai nojūgties. Ir sievietes, kas spēj domāt kā vīrieši un arī guļ ar vīrieti, un šis notikums nekādi neietekmē viņu dvēseles dzīvi, es pazīstu dažas tādas sievietes. Taču daudzas gan ne.

—«. . . nav nevienai skaistākas. Pārspīlēts te nav nekas, man ir lelles septiņas …»

Ir kāds jocīgs fakts: doma, ka man nu atkal būs jāguļ ar Silviju, sagādā man nepatiku. Izredzes gulēt ar sievieti, kas ir viņai mats matā līdzīga, gluži pretēji, palielina manu satraukumu, kas jau labu laiku nav nekāds mazais.

Karmena apģērbusi liesmaini sarkanu, dziļi dekoltētu kleitu. Tā ir Silvija, kura te sēž un runā ar mani,— un tomēr tā ir ari gluži citāda sieviete, turpretī visa mīlestība, ko es jebkad spēšu just, savukārt pieder trešajai sievietei, kas mīt tālu, tālu prom Nirnbergā. Tīrais ārprāts.

—«. . . patīk man tās ārā vest, pastaigāties, rokās nest. Kleitiņās no raiba zīda, citi skatās, acīm spīdot…»

Ja Karmena attiecīgajos mirkļos uzvedīsies tikpat skaļi kā Silvija, es nodomāju, bērneļiem apakšā būs par ko pabrīnīties. Tad man nāk prātā viss, ko Karmena stāstījusi. Cik drausmīgi vienmuļš esot viņas darbs eksporta un importa firmā. Kā visi allaž daudzinājuši, ka viņa izskatoties neparasti līdzīga Silvijai Moranai. Cik ļoti viņa cienot Silviju Moranu. Ka viņa, protams, daudz, ļoti daudz lasījusi un dzirdējusi arī par Barbaru un mani. Tas viņu

netraucējot ar mani gulēt. Mani arī tas netraucē. Karmena saka: viņa labi zinot, ka sievietei, kuru kāds vīrietis angažējis filmā, katrā ziņā jāguļot ar šo vīrieti, un tāpēc viņa drošības labad pirms stāšanās komisijas priekšā vakar jau pilsētā uzrakstījusi mazo kartīti. Viņa neesot zinājusi, kam to nodos. Izvēlētais esmu es.

Šķiet, ka gulēt ar Filipu Kavenu Karmenai nozīmē neticamu laimi. Neesot ko baidīties, viņa nemūžam neteikšot par to ne vārda, es varot būt pilnīgi drošs. Kā visas skaistās muļķa zostiņas, arī Karmena, zināms, tic, ka viņa uzrāpsies augšā pa slavas kāpnēm. Ar pirmo pakāpienu viņa jau tikusi galā. Viņa zina, ja palaidīs muti, atkal nobrauks pa kāpnēm lejā. Viņa stāsta, ka vienmēr esot gribējusi kļūt par aktrisi. Nu viņa ir pārliecināta, ka par tādu kļūs. Kāds ļoti varens boss, ritot filmēšanai, ieraudzīs Moranas dublieri, un tad — nu, tas taču gan ir pilnīgi skaidrs —, tad ceļš uz Holivudu būs vaļā. Dabiski.

—«. . . lelles taču neprot iet, tāpēc es tās turu ciet,»— dzied bērni zem mums. Pēc tam atskan milzīgas gaviles. Tiek pūstas kartona trompetes. .Sprāgst plaukšķenes …

Karmena izlasījusi sludinājumu «ABC» un tūdaļ zinājusi: klāt stunda, kuru viņa gaidījusi jau tik ilgus gadus. Viņa braukusi uz veco studiju vispirms ar tramvaju, tad ar autobusu. Un viņa zinot — nu sākoties jauna dzīve! Karmena ir tik uztraukta, tik laimīga, tik pateicīga.

—   Iedzeriet taču vēl drusku,— viņa man saka. Viņa uzrunā mani tikai ar «jūs», esmu pārliecināts, ka viņa darīs to arī gultā. Viņa pieceļas.— Es tūlīt atgriezīšos,— viņa saka un nozūd guļamistabā. Es joprojām malkoju čato un klausos bērnu klaigās zem manis. No «Hiltona» viesnīcas mēģināju sazvanīt Rutu, bet viņa nebija atrodama. Ļoti dīvainā kārtā (to laikam nespētu aptvert pat vīrietis, es vismaz to nespēju) es iedevu Nirnbergas Sofijas slimnīcas telefonistei tās Madrides viesnīcas telefona numuru, kurā dzīvo Karmena un kurā nu esmu arī es, un teicu, ka šovakar man te līdz vēlai naktij būs apspriede un es lūdzu ārsti Reinhardes kundzi, ja notiktu kaut kas svarīgs, man uz šo numuru piezvanīt. Tīrais paradums. Pēc tam piezvanīju uz Parīzi Silvijai un pavēstīju: Barbītei klājas tik labi, ka pēc divām trim nedēļām viņa jau varēs celties augšā. Silvija bija ļoti laimīga, un es pūlējos sarunu cik iespējams saīsināt, bet, kad tas neizdevās (viņa, proti, ņēmās stāstīt man vispirms

par savu mīlestību pret Barbīti, tad par savu rrnlu pret mani un tad par idejām «Krīta aplim»), es izlikos, ka nevaru vairs sadzirdēt viņas balsi, nokliedzu savas desmit reizes «hallo!», viņa beidzot nolika klausuli, un es devos pie Karmenas, kas izskatās Silvijai tik līdzīga kā dvīņu māsa. To visu es šobrīd domāju un dzeru vīnu, un tad dzirdu troksni, pagriežos — un guļamistabas durvīs stāv Karmena, un viņa ir kaila, pavisam kaila. Viņa smaida. Es jūtu, kā pēkšņi manās dzīslās sak nevaldāmi brāzmot asinis, pieceļos un eju tuvāk kailajai sievietei, kas izstiepj rokas pēc manis. Un pēkšņi iezvanās tālrunis.

—   Kas gan . . .— iesāk Karmena.

Bet es, neklausīdamies viņas iebildumos, jau esmu nocēlis tālruņa klausuli un jūtu, kā mugura noklājas ar aukstiem baiļu sviedriem, jo zinu, kas zvana, kas vienīgā var man uz šejieni zvanīt. Klausulē atskan šveicara balss. Vai es esot senjors Filips Kavens? Jā, tas es esmu. Mani izsaucot Nirnberga. Lai es, lūdzams, runājot. . .

—   Ha . . . hallo, jā?

—   Nortona kungs!— Ruta.

—   Jā, ārstes kundze.

—  Lūdzu, brauciet, cik ātri vien varat.

—  Kā tā? Vai kas noticis?

—  Jā.

—   Vai Barbīte mirusi?

—       Nē. Bet viņa…. Lūdzu, brauciet! Cik ātri vien varat!

—  Vai kas slikts?

—   Jā, Nortona kungs.

Es nometu klausuli un, apgāzdams vīna pudeli, izskrienu priekšnamā. Pagrābju mēteli un izdrāžos uz kāpnēm. Karmena kaila brāž man pakaļ. Kliegdama. Kliegdama daudz un ilgi. Nesaprotu ne vārda.

Sestdien, 1972. gada 30. janvārī, Nirnbergā.

—   Barbīt!

Atbildes nav.

—   Barbīt!— Nometos ceļos pie gultas.

Klusums. Viņa guļ un nekustas. Bet, kad es viņu pēdējo reizi redzēju . . .

Manu, ka šķielēšana ļoti pastiprinājusies.

—   Barbīt! Tas esmu es, Fils!

Pēkšņi Barbīte gultā uzslējās kājās, nostājas kā balerīna uz pirkstgaliem un vēcina rokas. Mēģinādama man iespert sejā, viņa nogāžas.

Es šausmās palūkojos Rutā. Viņa ir tik nopietna kā nekad.

—  Kas noticis?

Ruta tikko dzirdami atbild:—Tā turpinās jau vairākas dienas. Es domāju, ka tas ir pārejošs sindroms, tāpēc iepriekšējās sarunās ar jums meloju — piedodiet man. Tagad biju spiesta zvanīt uz Madridi un lūgt, lai jūs braucat šurp. Pa šo laiku mēs esam atkal sākuši lietot mērķtiecīgus medikamentus. Barbīti ārstē ar alepsonu.

—  Bet viņas stāvoklis taču bija jau stipri uzlabojies.

—   Jā,— Ruta saka.— Un tad, pirms piecām dienām, viņa pēkšņi man iesita. To darīdama, viņa izkrita no gultas. Man jāsaka jums visa patiesība. Barbīti pārņēma ārkārtīgs satraukums. Viņa mēģināja tikt atpakaļ gultā. Tajā brīdī es konstatēju, ka kreisā roka un kāja atkal stipri vairāk paralizētas. Viņa pietaisīja gultu — kā pašā pirmajā laikā.

—  Bet tā taču nevar notikt. . .

—  Ak, Nortona kungs! Lieliska uzlabošanās, smags recidīvs — cik bieži mēs to piedzīvojam!

Nespēju uz Barbīti vairs skatīties, tik briesmīgi viņa šķielē.

—  Ja tas nemazināsies, viņai būs vajadzīgas brilles,— Ruta saka. Brilles pret šķielēšanu. Visuvarenais Dievs!

—   Un tad — palūkojieties šurp!— Ruta norāda uz kādu krēslu. Tur guļ Nunūrs, ko Barbītei reiz dāvināja Zans Gabēns un ko viņa tik ļoti mīlēja. Rotaļu lācītim norautas kājas, rokas un arī galva. Atrautās daļas nomestas turpat.

—   To viņa izdarīja šodien,— Ruta saka.— Jaunā postīšanas kāres lēkmē. Priekšpusdienā. Es tūlīt atnācu, un viņa kliedza kā ārprātīga, starp mums izcēlās īsta cīņa. Tad viņa negaidot apklusa.

—  Apklusa?

—  Jā. Viņa vairs nerunā neviena vārda.

—  Vai tā arī notiek?

—   Jā, Nortona kungs. Es zinu, ka misis Morana pirmajā februārī parādīsies atklātībā. Mums jāizdomā plāns. Arī tāpēc es zvanīju jums uz Madridi. Droši vien jūs vadīja sestais prāts, kad jūs uzdevāt tās viesnīcas adresi un telefona numuru, kurā jums bija jāstrādā. Kad jūs zvanījāt, es tieši biju pie Barbītes.

Sestais prāts, es nodomāju. Un redzu savā priekšā stāvam Karmenu, kailu.

—   Mums vēl ir trīs dienas laika,— Ruta turpina.

Kaut ari pašreizējos apstākļos tas ir sarežģīti, mēs

izdarīsim sīku izmeklēšanu, lai zinātu skaidrību. Jūs taču varat līdz pirmajam februārim palikt šeit?

—   Protams. Man tikai tūlīt jāpiezvana Brekenam. Vai drīkstu izmantot jūsu kabinetu?

—  Protams, Nortona kungs.

Palūkojos uz Barbīti. Man šķiet, ka ar katru mirkli šķielēšana kļūst briesmīgāka. Man jānovēršas. Es redzu viņas mīļo Nunūru, ko viņa saplosījusi. Atveru durvis un pagaidu, kamēr Ruta iziet gaitenī. Es viņai sekoju un tūdaļ saku:

—   Ārstes kundze!

—   Nortona kungs!

—   Jūs ejat pa gaiteni nepareizajā virzienā — jūsu kabinets atrodas otrā pusē.

—  Tas ar mani te, slimnīcā, vēl nekad nav noticis,— Ruta izbijusies saka. Izklausās, ka tas viņu ārkārtīgi mulsinātu. Ari es esmu apjucis. K<~nu?

Svētdien, 1972. gada 31. janvāri, līdz pirmdienai, 1972. gada 1. februārim: ziņoju Brekenam. Viņš neķītri lamājas. Nekavējoties zvanīšot Džo. Lai boss lidojot uz Parīzi un esot tur, kad Silvija atkal ieradīšoties «Le Monde» un uzzināšot patiesību. Tagad jāizlemjot rīcības plāns ilgam laikam.

Kaut gan nākamajās dienās gandrīz neizeju no slimnīcas, Rutu redzu tikai dažas stundas. Vesela ārstu grupa izmeklē Barbīti. lai noteiktu galīgo diagnozi. Es bieži un ilgi sēžu Rutas kabinetā pie rakstāmgalda, uz kura stāv desmit mazie lupatvīriņi.

Tagad man jāgaida.

Atkal un atkal zvana Brekens. Kas noticis?— Vēl nezinu.— Džo ar svītu jau ir ceļā uz Parīzi.— Es gaidu un lasu.

Starp citu, lasu, ka tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotajā gadā «Starptautiskā līga» Jeruzalemē vienbalsīgi pieņēmusi «Deklarāciju par garīgi slimo tiesībām». Pirms pavisam īsa laika, proti, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pirmā gada divdesmitajā decembri — Barbīte tad bija jau slima — šo deklarāciju vienbalsīgi atbalstījusi Apvienoto Nāciju asambleja un pievienojusi tai garu preambulu. Sīs preambulas septītā paragrāfa pēdējais teikums skan

(mana priekša atrodas teksta vācu un angļu redakcija, vārdi rakstīti ar lieliem burtiem):

PIRMĀM KĀRTĀM GARĪGI SLIMAJAM IR TIESĪBAS, KA VIŅU UZSKATA PAR CILVĒKU.

Un es lasu ari šo:

DOMU APTAUJA: Vācijas Federatīvās Republikas iedzīvotāju priekšstats par garīgi slimiem bērniem (pēc īpaši ievāktām ziņām tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada jūlijā un augustā).

Apaļi 90% no 2000 aptaujātajiem Federatīvās Republikas pilsoņiem vecumā no 16 līdz 90 gadiem nezina, kā izturēties pret garīgi slimiem cilvēkiem.

70% aptaujāto uzskata, ka šie cilvēki varētu izraisīt riebumu.

56% negribētu ar viņiem dzīvot vienā mājā.

78% neuzskata, ka garīgi slimus bērnus vajadzētu aprūpēt ģimenē. Viņi domā, ka tādus bērnus vajadzētu mitināt īpašos namos un iestādēs.

60% ir pret to, lai bērnus, kas piedzimuši kropļi un garīgi slimi, ar ārstu pūlēm užturētu pie dzīvības . . .

Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada 1. februāra vakarā Ruta sēž pie rakstāmgalda, es sēžu viņai pretī. Visi izmeklējumi beigušies. Ruta saka:— Nortona kungs, rezultāti ir ļoti slikti.

—  Kā tas var būt? Barbītei taču klājās arvien labāk un labāk — es biju klāt testos, vai atceraties?

—  Atceros. Situācija radikāli mainījusies — šai slimībā tas ir pats ļaunākais. Es nedrīkstu un negribu jums melot, Nortona kungs: šī slimība nodarījusi Barbītei smagus bojājumus, kas nu beidzot izlauzušies uz āru,— pat mēs nesaprotam pārvērtības, kas ir pilnīgā pretstatā ar stāvokli, kāds bija vēl nesen. Tomēr mūsu izmeklējumi ir precīzi.

—   Kādi ir šie smagie bojājumi?

—   Smadzeņu bojājumi, Nortona kungs.

Pēc tam Ruta ilgi runā, lietodama neskaitāmus speciālus terminus, kurus es nesaprotu. Kustību norise un smalkmotorika neveikla . . . Postīšanas kāre . . . Agresivitāte . . . Ātras dusmas . . . Psihiski traumēto slieksme nepamatoti uztraukties . . .

Psihiski traumēto!

Tātad kretīns. Mazs idiotiņš. No kā es baidījos. Kas, šķiet, nedraudēja. Par ko Silvija kādreiz tik aizkustinoši runāja televīzijā un pēc tam tik drausmīgi izteicās ģērbistabā. «Sie kretīni jānobeidz!» viņa kliedza. «Nekavējoties jānobeidz!»

Tātad — ko lai tagad darām? Vai lai Barbīti tūdaļ nobeidzam?

Ruta pieceļas, paņem no skapja konjaka pudeli un pielej gandrīz pilnu glāzi.

—   Lūdzu!

—   Paldies.— Izdzeru konjaku vienā malkā.

—   Zinu, ko jūs šobrīd domājat,— Ruta saka.

—       Neticu,— es atbildu.— Es domāju, ka esmu pie visa vainīgs.

—   Jūs?

—   Jā.

—   Kāpēc tad jūs? Jūs taču patiešām darījāt visu . . .

Es neļauju viņai pabeigt.

—       Parīzē es atļāvu injicēt Barbītei šo jauno plaša diapazona antibiotiku, kas vēl nav pietiekami parbaudīta. Tā ir mana . . . mana vaina, ka tas tagad noticis! Sīs zāles! Visu ļaunumu nodarījušas šīs zāles!

—       Nortona kungs, lūdzu! Vainīgas nav zāles, to es jums apzvēru! Zālēm bija tikai jāpaglābj Barbītes dzīvība. Un tās to darīja. Sajā briesmīgajā slimībā bieži vien iestājas pirmie šķietamie uzlabojumi — bet tad slimības norise pēkšņi apsviežas pilnīgi pretējā virzienā. Ticiet man, kad kaut kas tāds notiek, vecāki vienmēr mokās vainas apziņā vai arī apvaino viens otru . . .

—   Barbīte nav mans bērns! Es neesmu viņas tēvs!

—       Es zinu. Un tomēr jūs mokāties vainas apziņā. Plaša diapazona antibiotikas dēļ.

Es spēju vienīgi palocīt galvu.

—       Nortona kungs, būtu noziegums nesacīt jums tagad taisnību. Barbītei konstatēti visi garīgie un fiziskie bojājumi, ko es minēju,— un viņai ir ari vēl citi . . . piemēram, acis . . . piepešais mēmums, un tam pievienosies vēl daudz kas.

—   Un tā tas ari paliks?

Uz to Ruta atbild:— Daudz kas paliks ļoti ilgu laiku, Nortona kungs. Varbūt uz visu mūžu. Bet tas nav ticams. Ticamāk ir, ka bojājumi ievērojami mazināsies, taču

vienīgi, ja Barbīte atradīsies īpašā vidē un viņu attiecīgi aprūpēs un ārstēs.

—  Kādā . . . vidē?

—  Iestādē, kas domāta psihiski slimiem bērniem,— Ruta saka. Uz rakstāmgalda guļ un stāv desmit lupatvīriņi, kas skaita kadišu aizgājējam.

Otrdien, 1972. gada 2. februārī: milzīgi lielas ir Silvijas acis, viņas melnie mati viz, āda ir tik nevainojami tīra, balta un elastīga, ka man trūkst vārdu. Profesors Delamārs ir burvis, ģēnijs. Silvija Morana ir the Beauty, Madonna. Sī Daile, šī Madonna saka labskanīgā, klusinātā balsī nevainojami pareizā literārā angļu izrunā:—Džo, tu vecais, nekrietnais smerdeli, ja tu tūlīt neaizvērsi savas pretīgās, nešķīstās žaunas un neļausi man izrunāt līdz galam, tad es ar Dieva palīgu mērkšu tev pa purslām!

Tas imponē pat resnajam advokātam Ležēnam. Viņš arī, protams, ir klāt. Mēs visi esam klāt, visa lielā, laimīgā saime sapulcējusies četrsimt deviņpadsmitā apartamenta salonā, mūsu salonā. Arī vecais ārsts Levi. Es ierados Parīzē ap pusdienas laiku, lidoju no Nirnbergas ar satiksmes mašīnu, izbraucu no garāžas savu maserati, atdrāzos uz «Le Monde» un uz ātrāko pārvērtos par Filipu Kavenu.

Džo, viņa advokāti, reklāmu aģents Carlijs, šis amerikāņu ārsts un Brekens jau gaidīja, gaidīja arī Ležēns un dakteris Levi. Es viņiem teicu, ka man noteikti vēl drusku jāatpūšas un jāpaguļ, pirms parādās Silvija un sākas kumēdiņi.

To viņi saprata.

Iegāju vannā un pārģērbos. Gulēt nenolikos ne mirkli. Piezvanīju uz Nirnbergu un lūdzu pasaukt Rutu. Viņa tūdaļ paņēma klausuli.

—   Droši vien nekā jauna, vai ne?

—  Protams, ne, Nortona kungs. Bet stāvoklis nav arī tālāk pasliktinājies.

—  Pilnīgi pietiek ar to, kas jau ir.

—   Kad ieradīsies misis Morana?

—  Tagad pulkstenis ir četri. Zvanīja no klīnikas. Divi sanitāri jau ir kopā ar viņu ceļā uz «Le Monde». Apmēram pēc pusstundas jūs varat pieminēt mani savās aizlūgšanās. Jūs taču kādreiz lūdzat Dievu, vai ne?

Ilgs klusums. Tad:—Nortona kungs?

—  Jā?

—  Vai atceraties Ziemsvētku vakaru?

—  Un kā vēl!

—  Jūs teicāt, ka mani mīlat.

—       Un jūs aizliedzāt man bilst par to pat pušplēstu vārdu.

—  Jā.

—  Nu?

Uz to Ruta Reinharde atbildēja:— Pēdējās dienās noticis daudz kas šausmīgs. Jūs esat tik nelaimīgs Barbītes dēļ. Es arī. Vakar vakarā, kad man vajadzēja pasacīt jums patiesību, bija visļaunāk. Tad es gluži vienkārši nespēju jums to pateikt, kakls bija itin kā aizžņaugts. Un šodien jūs tik agri aizlidojāt. Bet tagad jums tas jāzina.

—  Kas jāzina?

—  Ka arī es jūs mīlu, Nortona kungs.

—   Ka jūs . . . Ko jūs teicāt?

—  Es teicu: es jūs mīlu, Nortona kungs.

—       Jūs mīlat. . .— Es sastomos. Klausule izslīd no sasvīdušās rokas, es nosvīstu no galvas līdz kājām, satveru atkal klausuli, izgrūžu:—Jūs. . . jūs mani mīlat?

—  Jā.

—       Ārstes kundze, lūdzu! Kāpēc tad jus ta pēkšņi mani mīlat?

—       Pēkšņi ne. Jau sen. Sīs jūtas kļuva arvien stiprākas. Man šķiet, ka tā ir mīla. Es nezinu. Ne pret vienu vīrieti man tādas jūtas nekad nav bijušas.

—  Jūsu brālis . . .

—       Tās bija citas jūtas, to es zinu. Es zinu arī, ka mīlu visus savus bērnus — arī citādi. Tas, ko jūtu pret jums, ir man svešs, pavisam svešs. . . Sīs jūtas mani sākumā nobiedēja.

—  Tāpēc ka jūs tādas nekad nebijāt izjutusi?

—  Jā.

—       Vai jūs gribat ar to sacīt, ka vēl nekad nevienu vīrieti neesat mīlējusi?

—       Man ir bijuši vīrieši. Bet mīlu . . . mīlu es izjūtu pirmo reizi — pret jums.—*Viņas balss kļūst arvien klusāka.

—  Bet. . . bet es to nesaprotu . . . tas ir, kāpēc tā noticis?

—   Nezinu.

—  Jābūt taču iemeslam! Kādam iemeslam!

—  Jūs vienmēr bijāt pie Barbites.

—       Tas nav iemesls! Citi virieši ari ir vienmēr pie saviem slimajiem bērniem.

—  Tiesa.

—  Tātad?

—  Ko — tātad?

—       Tātad kāds ir iemesls? Lūdzu! Miniet vienu . . . vienu vienīgu!

Ilgs, ilgs klusums.

Tad Ruta gandrīz nedzirdami saka:—Varbūt . . .

—  Jā?

—       O Dieu, mērci, pour ce paradis . . . Tāpēc, ka jūs man uzdāvājāt šo skaņu plati.

—       Tāpēc, ka es jums uzdāvāju mazu skaņu plati . . . Tās taču ir aplamības!

—       Tās nav nekādas aplamības, Nortona kungs. Tādu dāvanu tādā brīdī tādā situācijā es neesmu saņēmusi ne no viena vīrieša. Jā, jā, tieši mazā skaņu plate mani pārliecināja. Pavisam pārliecināja, ka es jūs mīlu.

—   Bet es taču esmu . . .

—       Es skaidri zinu, kas jūs esat. Labāk, nekā jūs pats to zināt. Labāk nekā jebkurš cits visā pasaulē. Es zinu, ko saku. Zinu, kas mani gaida. Es tevi mīlu, Fil.

—   Un es tevi, un es tevi . . .

—       Vai tu vel šodien piezvanīsi, kad būsi ar visiem izrunājies?

—       Protams, Ruta, protams! Bet kā ar mums būs turpmāk, kā tagad būs turpmāk?

—       To es arī nezinu, Fil. Nezaude drosmi. Kaut kā jau būs. Jo mēs viens otru mīlam.

Viņa nolika klausuli.

Sēdēdams uz gultas malas, turēju klausuli rokā droši vien vēl minūtes piecas. Tas ir visdīvainākais mīlestības atklājums, kādu es jelkad esmu piedzīvojis. Un man ir skaidrs, ka tā būs arī visdīvainākā mīla, ko es vispār varu iedomāties. Tā būs mīla, ko es vispār nespēju iedomāties. Kāds es esmu laimesbērns!

Ruta mani mīl.

Tikai pusstundu vēlāk ierodas Silvija.

Zvaigzne uznāk uz skatuves.

Viņa aplikusi vienkāršākās, mazākās briljanta rotas, nav gandrīz nemaz krāsojusies, lai būtu • redzams, cik neticami labi izdevusies kosmētiskā operācija; viņa ģērbu

sies zilā kostīmā, ap pleciem sarkano lapsu apmetnis, kas piegriezts visai rafinēti. Salons pilns ar ziediem. Džo gaume. Viņš nopircis pusi puķu veikala. Orhidejas. Daždažādas rozes, baltos ceriņus, violetos ceriņus, nav nekā tāda, kā nebūtu. Veselas trīs vāzes ar mimozām. Apsveicināšanās ar skūpstiem un apkampieniem. Man skūpsts, kam gandrīz nav gala.

—   Manu vilciņ, manu mīļoto vilciņ, cik es esmu priecīga . . .

—   Es arī, manu burvīt,— es saku un domāju, ka Ruta mani mīl.

—   Tagad mēs nekad vairs nešķirsimies. Nekad, vai dzirdi?

—   Nekad vairs,— es saku.

Visi bārsta komplimentus. Fantastiski, neaptverami, kā Silvija izskatoties. Silvija klausās cildinājumos un smaida. Mazliet. Laikam āda vēl pārāk stingra. Tad viņa ievēro, kādi cilvēki te sapulcējušies. Tikai lai sagaidītu viņu?

—   Jā . . . nē . . . tas ir . . .— Tālāk Džo netiek. Aizver muti. Pa to laiku viesmīļi uzlikuši galdā tēju, kafiju un konjaku. Pa to laiku vecais dakteris Levi cītīgi piepildījis tases. Un Silvijas tasē iepilinājis no pavisam maziņas pudelītes pāris desmit pilienu caurspīdīga šķidruma. Silvija nekā nav manījusi. Mēs visi rūpējamies, lai viņa to nemanītu.

—   Fil, dārgumiņ, un tagad par Barbīti . . .— Esam padzēruši kafiju vai tēju, Silvija — tēju (ar daktera Levi pilieniem).— Stāsti . . . stāsti par manu Barbīti . . . par manu zelta gabaliņu … kā viņai klājas . . . vai viņai ir labāk . . .

Esmu izdzēris vēl vienu tasi (arī tēju), visi pārējie arī vēlreiz iztukšojuši tases, Silvija mehāniski darījusi tāpat, un tad es pastāstu par Barbīti. Visu. Skaidru patiesību. Es nesteidzos un nemitīgi malkoju tēju, lai dzertu arī citi, pirmām kārtām Silvija. Vecais Levi sacīja, ka ar divdesmit pilieniem pietikšot, lai novērstu pašu ļaunāko. Kad pabeidzu stāstījumu, Silvijas tase ir tukša. Un, kad saku:—. . .katrā ziņā ir vēl cerības, taču tādā gadījumā Barbīte jāievieto ārstniecības iestādē, dziednīcā, tad viņa jāārstē ar pavisam īpašiem līdzekļiem,— kad es to saku, plāna ķiniešu porcelāna tasīte izslīd Silvijai no rokas uz grīdsegas un saplīst un Silvija, lēni, lēni slīgdama uz priekšu, nokrīt zemē uz sejas, kas nesen tik lieliski restaurēta. Par laimi, Silvija gan neuzgāžas uz tases

lauskām. Tā viņa paliek guļam bez dzīvības. Dakteris Levi un amerikāņu ārsts notupstas pie viņas, apveļ uz muguras, pūlas sniegt palīdzību. Mēs citi klusēdami nolūkojamies.

—  Ģībonis,— saka amerikāņu ārsts, kas jau reiz te bijis un ko citi dēvē par doku.— Tūlīt atgūsies.

Arī Parīzē tagad snieg. Redzu, kā lielas pārslas laižas gar logu. No tīrajām debesīm tās krīt uz mūsu netīro zemi.

Silvija atguvusies ļoti ātri.

Vecais Levi iedevis viņai glāzi konjaka un atkal slepus pielējis pilienus. Silvija glāzi izdzērusi. Vecais ārsts man sacīja, ka tie esot eipalila pilieni. Stiprākais līdzeklis, kas nomierina un dara vienaldzīgu, bet ne gurdu. Nē, Silvija šobrīd nedrīkst kļūt gurda! Viņai jābūt pilnīgi skaidram saprātam. Taču histērijas lēkmes mums arī nav vajadzīgas.

Silvija izdzērusi konjaku. Viņa atkal apsedusies uz sarkanu samtu pārvilktā platā dīvāna un diezgan ilgi raudājusi. Droši vien savas desmit minūtes. Neviens nav teicis ne vārda. Visi izturas pret Silviju līdzjūtīgi un saprotoši. Lielākā daļa klātesošo skatījušies uz savām kurpēm vai rokām vai arī uz vecajām gravīrām pie sienām. Es skatījos uz sniegpārslu virpuli ārā. Jau krēslo.

Tad Silvija sāk runāt, pavisam skaidri, pavisam lēni. Asaras nepārtraukti rit viņai pār vaigiem, laiku pa laikam viņa noslauka tās ar kabatlakatiņu, un man atkal ir viņas patiešām žēl.

Viņa skaidri un lēni noprasa-:— Kur ir mana lidmašīna?

—  Orlī, burvīt.

—  Mēs lidosim uz Nirnbergu. Man tūlīt jālido uz Nirnbergu pie sava bērna.

Sis runas veids, šis mi^rs salonā, par spīti daudzajiem cilvēkiem, dara visu ainu pilnīgi nereālu.

—  Šobrīd tu nevari lidot uz Nirnbergu, burvīt. Es zvanīju ārstei. Barbīte tevi nemaz nepazītu.

—   Bet es gribu viņu redzēt!

—   Šobrīd tu nevari lidot uz Nirnbergu,— saka Brekens.

—  Kāpēc ne?

Tagad Silvija runā klusāk, gandrīz maigi. Es pamāju vecajam dakterim Levi. Viņš pamāj man pretī. Esam sapratušies. Līdzeklis, kas iepilināts Silvijai tējā un konjakā, patiešām ir stiprākais un labākais, ko vien var dabūt.

—   Tāpēc, ka visi laikraksti ir pilni ar ziņām, ka tu šodien atgriezīsies no brīvdienu ceļojuma Parīzē . . .

—   Bez Barbītes?

—. . . un ka Barbīte ar Klarisu vēl aizkavēsies, jo Parīzē patlaban ir tik draņķīgs laiks,— saka Brekens. Laikraksti no tiesas ir pilni ar šīm ziņām, Brekens tās aizgādājis uz visām redakcijām.

—              Man ir pilnīgi vienalga, ko ziņo laikraksti! Es lidošu

*      pie sava bērna!

—  To tu nevari darīt!

—   Skaidrs, ka varu! Kas man liks šķēršļus ceļā?

—  Paklau, Silvij . . .

—   Vilciņ, piezvani uz Orlī. Mēs braucam. Lai sagatavo lidmašīnu startam.

—   Burvīt, to patiešām nevar. Barbītei tagad pilnīgi nepieciešams miers. Nevar zināt, kas notiks, ja viņa tevi tomēr pazīs.

—   Nekas nenotiks! Es lidošu! Barbīte ir mans bērns! Es esmu māte! Vai kādam no jums, nejauceņiem, tas nekad nav ienācis prātā? Par ko jūs mani uzskatāt? Vai jūs domājat, ka yarat darīt ar mani visu, ko gribat?

Tā turpinājās apmēram pusstundu. Un Silvija varonīgi cīnījās — kaut arī iedarbojās nomierinošās zāles. Viņa nu reiz esot Barbītes māte. Jāievērojot arī viņas vēlmes. Taču es zināju, ka to nemūžam nedarīs, ka viņai nemūžam neļaus lidot pie Barbas — nedz šobrīd, nedz arī vēlāk. Vēlāk jau nu nekādā ziņā! Vienīgais, kas tagad var un kam vajag lidot pie Barbītes, esmu es un vēlreiz es. Un tas dara mani bezgala laimīgu. Jo tā man iespējams vienmēr atgriezties pie Rutas. Pie Rutas, kas teikusi, ka mani mīl.

Sniegpārslas krīt un krīt. Silvija raud un raud, un tad Džo savā svētsvinīgajā tonī paziņo, ka tagad par Barbu rūpēšoties es (kad vien būšot iespējams), tas, kas noticis, esot briesmīgi, taču Silvija esot ne vien dižena aktrise, bet arī dižens cilvēks, un vienīgi patiesi diženie nokļūstot dzīves peklē, pārējie tikai stāvot pie tās un sildoties (tā viņš gvelza visādas pārgudrības), un tas tagad, filmējot «Krīta apli», kļūšot skaidri redzams, jo nu Silvija, izgājusi ciešanu pārbaudi, tēlošot, kā nekad agrāk neesot tēlojusi. Silvija viņu pārtrauca, sacīdama, ka viņa vispār vairs nefilmēšoties, un, kad Džo, to dzirdēdams, atkal pūlējās savā laipnīgajā tonī viņu pārtraukt, Silvija labskanīgā, klusinātā balsī nevainojami pareizā literārā angļu izrunā sacīja:— Džo, tu vecais, nekrietnais smerdeli, ja tu

tūlīt neaizvērsi savas pretīgās, nešķistās žaunas un neļausi man izrunāt līdz galam, tad es ar Dieva palīgu mērkšu tev pa purslām.

Un viņa cīnās, gan medikamenta iedarbības apvaldītā manierē, cīnās, lai izkarotu atkalredzēšanos ar Barbīti, un atsakās jebkad stāties kameras priekšā.

Džo kļūst salts kā ledus, kaut gan viņa balss tonis nemainās.

—   Rit «Krīta apļa» priekšdarbi. Noslēgti gandrīz visi līgumi. Ja tu nefilmēsies, «Seven Stars» tevi iesūdzēs, pieprasot divdesmit piecus miljonus lielu zaudējumu atlīdzību.

—   Un vēl piecdesmit miljonus lielu kopējo zaudējumu atlīdzību,— piebilst viens no amerikāņu advokātiem.

Nu ber kā no ložmetējiem.

—   Turklāt mēs pieprasīsim savstarpējā kontraktā paredzēto līgumsoda samaksu un jums būs jāmaksā visaugstākā summa, kāda jebkad dzirdēta,— piemetina kāds cits advokāts.

—  Tai pašā laikā,— piezīmē trešais advokāts,— jau šodien, ja tas būs vajadzīgs, «Seven Stars» norobežosies no jums, misis Morana, un uz visiem laikiem pārtrauks ar jums jebkurus darījumu sakarus.

—   tļn, ja būs vajadzīgs, jau šodien visas lielās informācijas aģentūras saņems attiecīgu paziņojumu,— saka ceturtais advokāts.

—  Ko jus minēsit par norobežošanās iemeslu?

—  To jūs varēsit izlasīt rīt visos laikrakstos, misis Morana,— atcērt pirmais.

—   Varbūt jūs arī pārmaiņas pēc kaut ko sacīsit!— Silvija uzrunā mūs ar Brekenu.

—   Cilvēks, kas mūs šantažē ar magnetofona lentēm, rīt agri izlasīs visu notikušo kādā avīzē,— norāda Brekens.

Silvija piespiež dūri pie mutes.

Džo pieceļas kājās, iededz vairākas sienas lampas un, rokas bikšu kabatās sabāzis, nāk pa grezno salonu atpakaļ, pieiet cieši klāt Silvijai un saka: — Tāpēc jau līgumsods tev vienmēr ir tik augsts, tāpēc jau mēs līgumos ar tevi kopš . . . tās reizes vienmēr esam ietvēruši īpašus nodrošinājumus: proti, ja izcelsies gadsimta lielākais skandāls, ja konkurenti laidīs atklātībā lentes — arī mēs būsim iepīti šai jezgā, šai smukajā jezgā, kuras autore esi tu ar saviem smukajiem izteicieniem par garīgi slimiem bērniem.— Nu Džo ieskrējies, nu viņš ir haizivs, gangsteris, nu viņu

nekas neapturēs.— Nu tev pašai ir tāds bērns. Jauki. Jauki tev. Jauki mums. Varbūt tu reiz pamodīsies, Silvi j!— Džo satver viņu aiz zoda — šis mazais riebeklis uzdrošinās Silvijai vēl pieskarties!— un brutāli parauj viņas galvu augšup, tā ka viņai gribot negribot jāskatās Džo sejā.— Vai tu beidzot apjēdz? Tev nav jāatbild. Es redzu, ka apjēdz. Tagad turi muti! Es vēl neesmu galā. Ja tu no šī brīža nedarīsi visu, visu līdz pēdējam sīkumam, ko no tevis prasa «Seven Stars», tad ar tevi ir cauri uz visiem laikiem.— Es redzu, ka Silvijas seja noraustās.— Tad mēs bez aplinkiem krausim galdā visu, ko zinām. Tad pati pēdējā, pati draņķīgākā studija būs par tevi lietas kursā un neuzdrošināsies dot tev lomu, jo tad katru tavu filmu boikotēs miljoniem sieviešu savienību locekles un vispār to boikotēs vīri un sievas visā pasaulē! Jā gan, arī viri! Tas bija ļoti cūcīgi, ko tu, mana mīļā, atļāvies tur, Montekarlo! Ļoti, ļoti cūcīgi. No tā var uznākt vēmiens, lielais vēmiens, mīlulīt! Un vari būt pārliecināta: ja mēs iedosim tev vilka pasi, tad atklāsies viss, ko tu toreiz teici, katrs vārds līdz pēdējam!— Džo nekad nepaceļ balsi, viņš vienmēr runā lēnīgi — tieši kā Bībeļu pārdevējs, kas zina, ka galu galā no viņa tik un tā kaut ko nopirks.— Un, ja tas viss atklāsies, tad neviena studija pasaulē neuzdrošināsies tevi nodarbināt kaut vai par statisti, par visneievērojamāko vienas dienas masu skatu dalībnieci, tad tu varēsi iet atejas mazgāt un pārdot savas fotogrāfijas — ja atradīsies vieta, kur tādu ka tevi pieņems par ateju mazgātāju.

To teicis, Džo atlaiž Silvijas zodu.

Un lielajā salonā ilgi, ilgi valda klusums, tāds klusums, ka man šķiet: es dzirdu, kā uz āra palodzēm krīt sniegs, un es nodomāju, ka Džo ar kompāniju savā bezgalīgajā apdomībā un labsirdībā tātad pastāstījuši arī Ležēnam un vecajam ārstam Levi, kas toreiz noticis Montekarlo. Ležēnam viņi varbūt pastāstījuši to jau agrāk. Levi varbūt tikai šodien. Džo pazīst viņu tikpat ilgi kā es, viņš zina, ka dakteris Levi nav spējīgs rīkoties negodīgi. Un Ležēns? Tas neapšaubāmi ir Džo nagos, ja ņem vērā, ka viņš izdabūjis cauri vairākas, pat daudzas cūcības gan mūsu, gan citu labad. Sevišķi citu labad. Redzu, ka Silvija atkal drudžaini elso, un domāju par Rutu, ka viņa teikusies mani mīlam, un apsēžos blakus Silvijai uz sarkanā dīvāna, saņemu viņas roku un saku:—Manu nabaga burvīt.

Jo pēc Džo runas viņas skaistās acis pauž bailes. To redz ikviens. Ikviens zina, ka Džo uzvarējis, Silvija darīs, ko

vien viņš pavēlēs,— aiz bailēm, bailēm no nākotnes, no nabadzības, no karjeras gala, no skandāla, no posta. Re, cik vienkārši viss risinās mūsu augsti morālajā rūpniecībā!

Mazais dakteris Levi saka:— Mums visiem tagad jābūt pacietīgiem — savaldīgiem un pacietīgiem — pirmām kārtām, protams, jums, mīļā Moranas kundze. Stāv rakstīts: «Mirklis pacietības var pasargāt no lielas nelaimes. Mirklis nepacietības var izpostīt veselu cilvēka mūžu!»

Silvija paloka galvu un mirkli pasmaida caur asarām, tad kļūst nopietna un skarbi vaicā:—Kas apgalvo, ka mans bērns ir garīgi smagi slims? Kāda nepazīstama ārste no Nirnbergas!

—  Ļoti laba ārste,— es atsaku. — Viņa Barbītei te, Parīzē, izglāba dzīvību, un viņa nesaka to viena — daudzi Nirnbergas klīnikas ārsti, kas izdarīja izmeklējumus kopā ar viņu, ir tādās pašās domās.

—       Nirnbergas ārsti!— Nu Silvijas balss skan nicīgi.

—   Un ar to lai būtu gana? Barbīte ir mazs idiotiņš un paslēpjama trako namā, tāpēc ka Nirnbergas ārsti to saka?

—   Protams, nē,— atteic Džo.

—   Nē?— Silvija saausās.

—   Nē.

—   Bet kas tad notiks?

—  To es tev tūdaļ pateikšu,— Džo atbild. Viņš vēršas pie kāda advokāta, kas kopš piecām minūtēm šķirsta biezus aktu vākus.— Vai atradāt?

—   Jā, mister Gincbērger.

—   Tad nolasiet priekšā. Skaļi un skaidri.

Un šis advokāts pēc tam ,'ļi un skaidri nolasa visas attiecīgās vienošanās, dekla^ īcijas un noteikumus par, nudien, gluži bezjēdzīgiem līgumsodiem, kurus — arī tikai aptuveni līdzīgos gadījumos — amerikāņu augstākās tiesu iestādes piemērojušas aktieriem. Tagad šos sodus uzskata par spriedumu etaloniem.

—  Paldies, Džerij,— Džo beidzot saka. Tad viņš vēršas pie Silvijas:— Es tev pateikšu, kas tagad notiks. Notiks tas, ko tu pati šobrīd vēlies.

—  Kas . . . kas tas ir?— Džo bija izsitis Silviju no līdzsvara. To viņš, protams, gribēja, skaidrs, tieši to.

—   Nu, dabiski, tu vēlies, lai Barbu nekavējoties izmek

lētu lielākie starptautiskie speciālisti — Meijo1 klīnikā un Šveicē, un Zviedrijā, un Anglijā, kur nu visur šie kungi atrodas, vai ne?

—   Jā, protams . . .

—   Un tas arī notiks,— svētulīgā balsī saka Džo.

—   Ai, Džo, paldies tev . . .

—       Nepateicies par ātru, Silvij,— Džo brīdina. (Viņa balss vairs nav svētulīga.)—Proti, «Seven Stars» vārdā es pavēstu, ka piekritīšu šādiem pasaules lielāko speciālistu izmeklējumiem tikai tad, ja tu — pieļaujot, ka absolūtais vairākums speciālistu noteiks nepārprotamu diagnozi, kas atbildis Nirnbergas ārstes noteiktajai,— ja tu, Silvij, tad būsi ar mieru aizvākt Barbu projām no sabiedrības acīm.

Viņš tik tiešām saka — aizvākt projām.

Un visi lūkojas Silvijā.

—       Savu gatavību to darīt tev jāfiksē rakstiski — un, proti, tagad. Nekavējoties. Seit.

—   Seit?

—       Jā, šeit. Mums taču te ir advokāti. Mums te ir ari notārs. Mums ir liecinieki. Cārlij!

—   Jā, mister Gincbērger?

—       Piezvaniet uz leju. Mums vajadzīga rakstāmmašīna. Jūs rakstīsit.

—   Jā, mister Gincbērger,— saka reklāmu aģents Cār-

lijs.

. . . Pulkstenis ir astoņpadsmit un piecpadsmit minūtes.

Pulksten vienpadsmitos vakarā esmu atkal Nirnbergā. Stāvu pie gultas, kurā nekustīgi, kā mirusi guļ Barbīte. Man blakus stāv Ruta. Atnācis mēģināju viņu noskūpstīt, bet viņa atlieca galvu atpakaļ un teica:—Nē. Ne tagad. Lūdzu, Fil.

Pastāstīju Rutai visu, kas apspriests Parīzē. Ruta par to ļoti izbijās.

—       Mūsu diagnoze taču ir pareiza!— viņa sacīja.— Protams, šādu gadījumu diagnosticēšanai ir lieli, slaveni ārsti visā pasaulē. Taču mūsu diagnoze ir precīza — diemžēl.

—       Silvijai atļāva konsultēties pie pieciem korifejiem. Doktors Sigrans palīdz izvēlēties pašus labākos. Tie var

1 Čārlzs Horess Meijo (1865—1939) un viņa brālis Viljams Džeimss Meijo (1861—1939)—amerikāņu ķirurgi.

būt jebkura pasaules malā. Sigrans nodos mūsu rīcībā divus ārstus un divas medmāsas. Lidosim ar Silvijas reaktīvo lidmašīnu.

—   Noziedzīgi, tas ir noziedzīgi,— Ruta teica.

—  Kāpēc? Vai Barbu nevar pārvadāt?

—       Pāris dienu laikā es viņu varu sagatavot pārvadāšanai. Taču pārpūle būs milzīga. Un tad — mēs zaudējam laiku, Fil! Tik dārgo laiku.

—  Un kas tad ir?

—       Tagad varētu sākt jau Barbītei palīdzēt. Taču mēs nevis palīdzam, bet šķiežam laiku.

—       Tā ir nolemts,— es sacīju.— Man jādara tas, ko grib Silvija. Silvija tā prasa. Uz to pamatojas viņas vienošanās ar «Seven Stars». Viss pamatojas uz to — filmas uzņemšana, Silvijas nākotne un . . .

—       Jā,— Ruta atteica,— protams. Kas gan salīdzinājumā ar to ir kāda bērna nākotne?

Nu mēs stāvam pie šī bērna gultas.

Mazā spuldzīte izstaro palsu gaismu, un gaitenī ir kluss, kluss kā kapā. Un arī te, Nirnbergā, stipri snieg, snieg visā Eiropā un snigs vēl vairāk — tā man lidojuma laikā sacīja kapteinis Kelehens.

Tur nu mēs stāvam rokrokā — abi ar Rutu, un mūsu priekšā nekustīgi, dziļā miegā guļ Barbīte, atkal sačokurojusies.

—   Nauda,— Ruta saka bezgala rūgti.— Nolādētā nauda.

—   Nesaprotu . . .

—       Kāpēc šie ārprātīgie lidojumi šurp un turp vispār ir iespējami? Tāpēc, ka ir nauda, tāpēc, ka misis Moranai un filmu sabiedrībai ir nauda, tik ļoti daudz naudas!

—  Un tad!

—       Un tas ir slikti. Ja nebūtu naudas, ar ko Barbīti vazāt pa pasauli, ja viņa būtu pavisam parastas mātes pavisam parasts bērns, viņa atrastos izdevīgākā stāvokli — izdevīgāķā stāvoklī tai nozīmē, ka viņu sāktu tūdaļ mērķtiecīgi ārstēt un nešķiestu laiku.— Klusums. Tad Ruta turpina:—Nekas nav bīstamāks par slimību, ja tai piebiedrojas slimnieka bagātība.

Kaleidoskops.

Nē, ne kaleidoskops: neprāts!

Tagad sākās neprāts, visbriesmīgākais neprāts . . .

Dienasgrāmata.

Pirmdien, 1972. gada 7. februārī: Ruta Barbīti sagatavojusi «transportam». Pa šo laiku Barba sākusi tik briesmigi šķielēt, ka viņai visu laiku jānēsā brilles. Ar tam viņa izskatās šausmīgi. Neviens nespētu pat nojaust, ka tā ir Barbara Morana. Viņa joprojām nerunā neviena vārda. Liekas — viņa mani nepazīst.

Atrās palīdzības mašīna aizgādā viņu uz Nirnbergas lidostu, kur gaida Superviens-vienpadsmit. Ar franču ārstiem un māsām. Ceļojumā mūs pavada arī divi «Seven Stars» privātdetektīvi amerikāņi.

Es braukšu mazliet vēlāk ar taksometru. Atvados no Rutas. Viņa ir nelaimīga un norūpējusies bet viņai jāsamierinās. Kabinetā pie rakstāmgalda viņa mani pēkšņi noskūpsta. Es viņu apskauju. Manu, ka viņa iebāž man kaut ko svārku kabatā. Tad viņa saka:— Tagad, lūdzu, ej. Tūlīt. Es nebraukšu līdzi. Es. . .— Teikums paliek nepabeigts. Es eju un iedams atkal un atkal atskatos. Ruta nepalukojas iemani, nepalūkojas ne reizi.

Silvija — pirmo reizi mūžā — iedevusi kādam citam, proti, man, čieku grāmatiņu. Manā rīcībā tagad vienmēr jābūt tādai naudas summai, kāda nepieciešama. Man jāizmaksā personālam alga, jāsedz izdevumi par izmeklējumiem, degvielu, par visu ceļojumu, par ikdienējām telefona sarunām, ko Silvija gaida,— to vidū būs daudzas transatlantiskas sarunas. Tam nepietiek pat ar ražošanas nodaļas priekšnieka algu.

Snieg un snieg, un snieg. Kad ierodos lidostā, redzu Barbīti guļam reaktīvās lidmašīnas salonā. Viņa nav aizmigusi, viņa stīvi veras kabīnes griestos.

Pēc divdesmit minūtēm Superviens-vienpadsmit paceļas gaisā — un to apņem sniegpārslu virpulis (visi pasažieri stingri jo stingri nozvērināti neko neizpaust). Mašiv nai atraujoties no zemes, izvelku no svārku kabatas^ priekšmetu, ko tur iebāzusi Ruta. Tā ir ovala misiņa plātnite, ne sevišķi liela, un tajā iegravēti šādi vārdi:

MIERS VISAI RADĪBAI!

GAUTAMA BUDA

Trešdien, 1972. gada 9. februārī: esam Amerikā. Barbīti ievieto izmeklēšanai Meijo klīnikā Ročesterā. Ārsti

man paskaidro, ka izmeklēšana būšot pamatīga un ilgšot divas dienas. Ik dienas zvanu uz Parīzi Silvijai — ņemdams vērā laika starpību. Vairumam franču tālruņa aparātu ir otra klausule. Tātad tagad vienmēr klausīsies arī Džo.

Sestdien, 1972. gada 12. februārī: Meijo klīnikas ārstu apskates rezultātus ziņoju pa tālruni uz Parīzi. Rezultāti atbilst precīzi tam, ko teikusi Ruta. Nākamībā: katrā ziņā ārstniecības gaitā jāveic Sīzifa darbs1 . Taču atteikties no tā nedrīkst. Var paiet gadi, pirms iestājas uzlabošanās. Taču iepriekšējo garīgo līmeni laikam gan nevarēs sasniegt nekad. Visādā ziņā turpmākajai kopšanai jānotiek specializētā dziednīcā, kas paredzēta šādiem gadījumiem.

Silvija pie tālruņa trako (tagad viņa nav dzērusi nomierinošus līdzekļus un klāt nav vecā Levi), viņa sauc Meijo klīnikas ārstus par stulbiem pērtiķiem. Viņa netic nevienam vārdam. Pa šo laiku (daļēji ieraidīdama Sigrana ieteikumus) viņa uzzinājusi, kur strādā kāds ārsts, kas šai jomā ir pasaulslavens. Viņa atsaucas uz vienošanos ar «Seven Stars» un pieprasa, lai nu mēs lidotu uz Filadelfiju, uz «Bērnu invaliditātes centru», kas piederot kādam Dr. Džozefam Leringam.

Pirmdien, 1972. gada 14. februārī: ierašanās Dr. Leringa centrā. Mūs saņem pats šefs. Viņš izskatās tieši tāds, kādi piecdesmitajos gados mēdza izskatīties amerikāņu ārsti filmās.

Otrdien, 1972. gada 15. februārī, līdz trešdienai, 16. februārim. Apskatu Dr. Leringa pasakaino villu ārpilsētā, viņa daudzās mašīnas, uzzinu, ka Dr. Lerings ir multimiljonārs.

Ceturtdien, 1972. gada 17. februāri: savā darbistabā, kas iekārtota ar izvēlīgu gaumi, Dr. Lerings man paziņo: ja Barbara palikšot «Bērnu invaliditātes centrā», viņš lietošot jaunus preparātus, kas pieejami vienīgi viņam. Sie preparāti paaugstinot smadzeņu darbības jaudu bioķīmiskā ceļā. Ārstēšana esot samērā īslaicīga, un tiekot panākta pilnīga izveseļošanās — vismaz lielākajā daļā

' Nogurdinošs darbs bez rezultāta. Leģenda stāsta, ka seno grieķu valdnieks Sizifs noziedzies pret dieviem un par to saņēmis sodu: ēnu valsti viņam bijis jāve( kalnā smags akmens, kas uzvelts tūlīt noripojis lejā, un Sīzifam darbs ikreiz bijis jāsāk no gala.

gadījumu. Simtprocentīgi apsolīt pilnīgu izveseļošanos neņemšoties neviens nopietns ārsts visā pasaulē, vai ne? Par ārstēšanu jāmaksājot ārkārtīgi liela summa, jo zāles esot tik dārgas. Tāpēc arī Dr. Leringa ārstniecības kurss pieejams vienīgi tiem nedaudzajiem, kam esot vajadzīgā nauda. Protams, misis Moranai tā esot. Bet, tā kā finansiālu iemeslu dēļ ārstniecības kurss pieejams vienīgi nedaudziem, plašās aprindās par šo metodi neko nezinot, un Dr. Lerings neesot muļķis — viņš savus noslēpumus vis neizpaudīšot.

Piezvanu uz Parīzi — runājam gandrīz stundu.

Silvija nespēj valdīties. Viņa jau visu laiku to teikusi! Lerings esot īstais cilvēks! Vienalga, ko tas maksājot, Lerings Barbīti atkal pilnīgi izdziedēšot! Saku, ka uzskatu Leringu par nekaunīgu nelieti. Ar tādu «metodi» viņš kļuvis par miljonāru. Aiz piesardzības viņš norāda, ka simtprocentīgi negarantē! Bet, kad Silvija būs samaksājusi bargu naudu, Barbītes slimība izrādīsies viens no tiem nedaudzajiem gadījumiem, kuros Leringa brīnumdziedniecība nespēs līdzēt. Silvija lamā mani kā tirgussieva. Esmu pārliecināts, ka viņa vismīļāk drāztos tūdaļ uz Filadelfiju un liktos ar Dr. Leringu gultā, lai piešķirtu darījumam lielāku spēku. Sādā garā viņa arī izsakās — neminēdama gulēt likšanos. Viņai nekavējoties jābrauc pie Leringa un savas mīļotās Barbītes. Nu izceļas skaļš strīds starp viņu un Džo, un man šī jaukā saruna ir dzirdama. Silvija esot apņēmusies uzklausīt visus izraudzītos ārstus. Ja absolūtais vairākums apstiprināšot Dr. Rutas Reinhardes diagnozi, Silvija apsolījusi aizvākt Barbu projām no sabiedrības acīm. Nekādā ziņā — un arī tas esot fiksēts nolīgumā — ak, viedais Džo!— Silvija pagaidām nedrīkstot atstāt Parīzi. Ar Barbu ceļošot es viens pats. Silvija nekur nerādīšoties. Džo pieprasa, lai es tagad dodos uz Londonu pie angļu speciālista profesora Krosmena.

Ceturtdien, 1972. gada 17. februārī,lidojums pāri Atlantijai uz Londonu, pa starpām nosēžoties Ņujorkā. Nemitīgā lidošana nogurdina mūs visus, ārstus un māsas, detektīvus, arī pilotus, arī mani, bet visvairāk Barbīti. Lidojot pār Atlantiju, viņai stipri ceļas temperatūra un pēc ilga laika atkal atkārtojas krampju lēkmes. Viņa trako tik briesmīgi, ka abas franču medmāsas no Sentbernadetes slimnīcas nobīstas, un tās parasti tik viegli vis nenobīstas. Franču ārsti nepārtraukti noņemas ap Barbīti.

Tonakt neviens neguļ, nokļuvuši Londonā, visi izskatāmies pēc līķiem.

Piektdien, 1972. gada 18. februārī: Londonā. Pie profesora Krosmena. Barbīte sabrukusi. Izmeklēt viņu nav iespējams. Kamēr ir tiktāl, ka Krosmens var sākt izmeklēšanu, paiet piecas dienas, kurās vesela grupa ārstu mēģina atjaunot Barbītes spēkus. Silvija pie tālruņa ļoti nomākta. Raud. Pastarpām dzirdu Džo lādāmies.

Sestdien, 1972. gada 26. februārī. Izmeklēšana beigusies. Piezvanījis uz Parīzi, ziņoju Silvijai iznākumu: diagnoze ir tieši tāda pati, kādu noteikusi Meijo klīnika un Ruta.

Parīzē strīds. Džo grib pielikt punktu. Silvija pastāv uz viņai apsolīto izmeklējumu skaitu. Tātad tālāk!

Svētdien, 1972. gada 27. februārī: Stokholmā, pie profesora Lundstrēma, Zviedrijas vislielākās bērnu slimnīcas vadītāja.

Pirmdien, 1972. gada 28. februārī, un otrdien, 29. februārī: dzirdu, ka profesors Lundstrēms esot ļoti labs ārsts, kam tomēr piemītot viens trūkums — viņš nespējot (vieni saka, aiz līdzjūtības, otri — aiz pārvarīgas vēlēšanās izvairīties no jebkura izšķirīga formulējuma) precīzi, kā ārstam piedien, pateikt savu diagnozi.

Trešdien, 1972. gada 1. martā: tas ir tiesa. Piekrītu dažu Lundstrēma kolēģu spriedumiem. Diagnoze, ko pēc tam paziņoju Parīzei, skan šādi: profesors Lundstrēms, runājot viņš pūlējās izgrozīties un izlocīties, atzīst: prognozes ļoti sliktas, tieši tādas pašas kā Meijo klīnikas ārstiem un profesoram Krosmenam. Tomēr, ja arī prognozes šķiet ļoti sliktas, ir zināmi gadījumi, kad notiek brīnumaini pozitīvi atgriezeniski procesi, tā ka stāvoklis pilnīgi normalizējas.

Silvija pie tālruņa gavilē. Ak, nabaga Silvija! Es dzirdu, ka Džo brīdina viņu neaiziet par tālu. Viņa lūdz un diedelē: vēl tikai vienu speciālistu! Vēl tikai profesoru Gelleru.

Piektdien, 1972. gada 3. martā: Bernē. Pie profesora Gellera. Tūlīt pēc ierašanās galīgi pārmocītā Barbīte pavisam sabrūk. Profesors Gellers, patiess ģēnijs, saka: būšot vajadzīgs laiks, kamēr viņš vispirms novērsīšot pašreizējo ārkārtīgi kritisko stāvokli. Kad pastāstu, kas viss Barbītei bijis jāpārdzīvo, viņš šķiļ dusmu zibeņus. Sapulcina savus nodaļu vadītājus. Sākas mērķtiecīga

ārstēšana, tikai lai Barbīti atkal spēcinātu, tikai lai dabūtu viņu vispār tiktāl, ka varētu izdarīt izmeklējumus.

Piektdien, 1972. gada 3. martā, līdz piektdienai, 10. martam. Kopsavilkums: Bernē. Dzīvoju viesnīcā «Bellevue». Ik dienas slimnīcā. Barbīti nedabūju redzēt. Ikreiz dzirdu, ka viņai klājoties mazliet labāk. So ziņu nododu pa tālruni uz Parīzi. Silvija nu ir pavisam salauzta. Bieži pie telefona raud. (Un tad Džo — es dzirdu — viņu mierina.) Piezvanu uz Madridi Klarisai. Meloju, teikdams, ka Barbītei klājas labi. Lai Klarisa gatavojas drīzumā izbraukt uz Parīzi. Viņa saņems vēl precīzus norādījumus. (Protams, sazvanos arī ar Rodu Brekenu, tas atbilstoši situācijai uzmetis plānu un ņemas to atkal un atkal pārlabot. Droši vien tas ir vistrakākais, ko viņš jebkad izdomājis.) Bieži zvanu Rutai un ziņoju visu. Viņa ir sašutusi. Saku, ka viņu mīlu, mīlu ar katru dienu, ar katru stundu vairāk.

—   Es arī, Fil,— saka Ruta.

Citreiz viņa nosaka:—Nabaga Barbīte.

Otrdien, 1972. gada 14. martā: profesors Gellers darījis brīnumus, īstus brīnumus. Jau iepriekšējās nedēļas nogalē Barbīte bija atguvusi spēkus, pazina mani, ļāvās glāstīties, kļāvās man klāt. Sī uzlabošanās esot tikai īslaicīga, saka profesors Gellers, to visu darot zāles — lēkmes atkārtošoties.

Vakarā zvanu Silvijai.— Profesora Gellera diagnoze ir tieši tāda pati kā ārstes Reinhardes, Meijo klīnikas, profesora Krosmena un profesora Lundstrēma (ar citu noslēguma frāzi) diagnoze.

Tātad diagnožu absolūtais vairākums skan Barbītei par sliktu. Pēc nolīguma Silvijai ar to jāsamierinās. Odiseja galā. Barbīte atgriezīsies pie Rutas un vēlāk apmeklēs vienu no jau minētajām iestādēm. Pirms tam gan mūs vēl gaida baismīgs farss.

Te beidzas stāstījums, kurā izmantotas dienasgrāmatas.

57

«Zilais salons» viesnīcā «Le Monde» ir ļoti liels, un to bieži izmanto konferencēm vai privātām viesībām. «Le Monde» «Zilajā salonā» rīkotas jau daudzas Silvijas preses konferences. Tāda notika arī trešdien, 1972. gada 15. martā.

Iespējams, tiesneša kungs, ka jūs tam, ko es tagad rakstīšu, neticēsit vai nespēsit ticēt. Es rakstu patiesību. Ir vesels pulks liecinieku.

Sī preses konference sākās ar novēlošanos pulksten sešpadsmitos četrdesmit piecās minūtēs un vilkās līdz pulksten deviņpadsmitiem desmit minūtēm — neparasti ilgi, jūs drīz nopratīsit, kāpēc.

Konferenci bija sagatavojis Rods Brekens.

Dienu iepriekš ar satiksmes lidmašīnu no Madrides uz Parīzi bija atgriezusies Klarisa: viņa devās uz savu viesnīcas istabu un neatstāja to līdz preses konferences sākumam. Brekenam bija uzdots pastāstīt Klarisai visu patiesību par Barbīti un pateikt arī, kas tagad notiks tālāk. Vecajam ārstam Levi bija uzdots pēc tam ar injekcijām un pilulām dabūt Klarisu tiktāl, lai viņa izskatītos mierīga un nosvērta. Viņa izskatījās drusku par daudz mierīga un nosvērta.

Jau no Bernes tiku piezvanījis savam draugam «Le Monde» prezidentam ģenerāldirektoram Pjeram Marešālam un izstāstījis visu arī viņam. Tagad gluži vienkārši citādi vairs nevarēja. Tiku Marešālu lūdzis, lai viņš mums palīdz. Viņš bija apsolījis to darīt, norādīdams, ka vajadzēšot uzticēt noslēpumu pulciņam cilvēku, uz kuriem varot pilnīgi paļauties. Džo (patlaban viņš prasa, lai ikviens solis būtu saņēmis viņa «okei») bija piekritis.

Ap pusdienas laiku Orlī lidostā piezemējās divas lidmašīnas— vispirms «Lufthanzas» satiksmes mašīna. Ar to atlidoja Ruta divu citu Sofijas slimnīcas ārstu pavadībā. Viņa devās uz «Le Monde», kur visiem trim mediķiem ierādīja istabas. Mazliet vēlāk piezemējās Silvijas Superviens-vienpadsmit. No pazemes garāžas bija atdzīts Silvijas rolsroiss. Tajā mēs ar abiem Sentbernadetes franču ārstiem atvedām Barbīti uz «Le Monde» un iebraucām iekšējā pagalmā. Rolsroisam sekoja trešā mašīna ar «Seven Stars» detektīviem. Barbīte varēja, kaut arī pieklibojot, iet, viņa bija mierīga un neuztraucās un joprojām nerunāja ne vārda. Mūsu mašīna bija izlidojusi no Bāzeles, un profesors Gellers tika man norādījis, ka Barbīte panesīšot ne pārāk lielu piepūli, nezaudēdama savu «normālo» (ar zālēm panākto) stāvokli astoņas, lielākais, desmit stundas, nekādā ziņā ne ilgāk. Kopš bijām aizbraukuši no profesora Gellera, laiks darbojās pret mums.

Kad es ar Barblti pie rokas ārstu un detektīvu pavadībā ap četrpadsmitiem trīsdesmit ienācu «Le Monde» četrsimt deviņpadsmitajā apartamentā, norisinājās baisma scēna. Salonā līdz ar Silviju un Brekenu gaidīja arī Džo, Ležēns, divi amerikāņu advokāti, reklāmu aģents Cārlijs, franču ārsti un abi detektīvi, Silvija bija ģērbusies rīta svārkos.

Man pie rokas Barbīte ienāca iekšā, vienu kāju mazliet pievilkdama, viņas seja nepauda nekādas emocijas un izskatījās pēc maskas.

—   Barbīt!

Ieraudzīdama meitu, Silvija iekliedzās. Viņa metās bērnam pretī, nokrita Barbītes priekšā ceļos, izplūda asarās, apskāva meitenīti un piekļāva sev klāt, nepārtraukti saukdama «Barbīt!» un dudinādama maigus mīlināmos vārdus.

Barbīte stāvēja ar nolaistām rokām un minūtes trīs ļāvās, lai viņu apsveic. Sajās trīs minūtēs visiem klātesošajiem, tikai ne Silvijai, kļuva skaidrs, ka bērns māti nepazīst. Pēc trim minūtēm Silvija, asarām līstot, nepārtraukti runādama, sāka glāstīt Barbītes seju. Te pēkšņi viņa spalgi iekliedzās. Un nevis izbailēs, vismaz ne tūdaļ izbailēs, bet no sāpēm. Barbīte bija iekodusi viņai rokā. Tecēja asinis, Silvija nokrita sāniski zemē. Vecais Levi un abi pārējie franču ārsti, noliekušies pie viņas, apkopa brūci. Barbīte stāvēja nekustīgi, lūkodamās tukšumā.

Ārsti injicēja Silvijai nomierinošu līdzekli (viņa joprojām kliedza, tagad aiz izbailēm), vecais Levi iedeva Barbītei daudzus jaukus mazus zāļu zirnīšus — zilus, sarkanus un dzeltenus. Barbīte tos paklausīgi norija. Mazo aizveda uz viņas istabu, Silvija palika četrsimt deviņpadsmitajā.

—  Vilciņ,— viņa izdvesa.— Vilciņ . . . Viņa . . . viņa mani nepazina!

—   Nē, burvīt!— es teicu.

Silvija atkal sāka raudāt.

—  Nav laika, nav laika,— Džo steidzināja.— Ej, ej, ej, Silvij! Uz ģērbistabu. Keitija un Džo jau gaida.

—   Es nevaru!— kliedza Silvija.

—  Tev vajag,— Džo sacīja.— Un tu vari. Un tu to darīsi. Nu, ej!

Silvija gāja.

Tā kā Silvija ik pēc brīža izplūda asarās, viņas vecajiem grimētajiem Keitijai un Džo Petersoniem darbs aizņēma daudz ilgāku laiku, nekā paredzēts. (Petersoni bija atbraukuši kopa ar Klarisu, viņi jau strādāja Madridē, ārpilsētas studijā, kur režisora, vēsturiskā laikmeta speciālista, mākslinieciskā konsultanta un krāsaino filmu metodes īpatnibu padomdevēja uzraudzībā jau dienām ilgi izmēģināja dažādus grimus un dublieri Karmenu Kruzeiro.) Silviju arī safrizēja. Tad vēl pagāja ilgs laika sprīdis, kamēr viņa apģērbās.

Viņa bija izvēlējusies bikšu kostīmu — melnas bikses, baltu zīda blūzi ar šallveida apkakli, tai pāri melnu vesti ar baltām apmalēm. Kājās melnas zamšādas kurpes. Greznojusies viņa šai pēcpusdienā bija ar vairākām zelta ķēdēm, kurās bija iestrādāti mazi briljantiņi, kā arī pērļu virkni. Mazajā pirkstiņā vizēja zelta gredzens ar briljantu, ap locītavu bija aplikts pulkstenis ar briljantiem nobārstītu zelta rokassprādzi. Visā šai ansamblī iederējās arī zelta auskari ar briljantiem.

Kad Keitija un Džo tika galā ar Silviju (pa šo laiku injekcija bija iedarbojusies, Silvija šķita gandrīz apātiska), abi devās grimēt Barbīti. Ja jūs tam visam neticat, tiesneša kungs, pajautājiet lieciniekiem. Barbīte bija pavisam mierīga un ļāva, lai ar viņu dara, ko grib. Keitija un Džo noņēma viņai neglītās šķielētāju brilles un nogrimēja tā, it kā viņai vajadzētu filmēties, atbilstoši sasukādami arī matus. Viņu ietērpa visskaistākajā kleitā. Uz acīm uzlika brilles ārkārtīgi elegantos rāmjos, tās viņai bija nopirktas Parīzē — pēc Nirnbergas norādījumiem.

Kā pie mātes, tā pie bērna kopš satikšanās brīža dežurēja ārsti. Kad Barbītei apģērba skaisto kleitiņu, viņa atkal nostājās uz pirkstgaliem, pacēla rokas un sāka tās vēcināt, neteikdama ne vārda, neizdvesdama nevienu skaņu. Ārsts Levi iedeva viņai vēl pāris sarkanu zirnīšu — es redzēju to, ārā iedams. Man arī vēl vajadzēja pārģērbties — zilā uzvalkā un baltā kreklā ar zilbaltu kaklasaiti.

Līdzās «Zilajam salonam» atrodas diezgan liela blakustelpa, kas nošķirta ar aizkaru. Te sapulcējās visi «Seven Stars» advokāti, reklāmu aģents Cārlijs, Džo, Ruta, abi detektīvi, Parīzes advokāts Ležēns, Klarisa, Brekens un Sentbernadetes medmāsas un ārsti, kas bija pavadījuši mūs tālajā ceļojumā. Viņiem piebiedrojās nodaļas vadī-

tājs doktors Sigrans. Viņš ar mani sirsnīgi apsveicinājās un teica līdzjūtības pilnus vārdus. Tai pašā laikā ar ļaudīm pildījās «Zilais salons».

Bija jau uzstādīti starmeši, mikrofoni un televīzijas kameras. «Zilā salona» priekšpusē ir paaugstinājums, uz tā stāvēja garš galds, apklāts ar brokāta segu. Uz galda slējās piecas vāzes ar puķēm. Tām blakus atradās mikrofoni. Reportieri bija ilgu laiku izmēģinājuši gaismas un skaņu (daži žurnālisti vai operatori bija piemetušies uz krēsliem, kur vēlāk vajadzēja sēdēt mums), viss bija gatavs — taču nevarēja sākt paredzētajā laikā, jo Silvija, jau apģērbusies, izgreznojusies ar rotām un nogrimēta, no jauna bija sākusi raudāt. Džo un Keitijai vajadzēja visu darbu sākt no gala. Vecais Levi neuzdrošinājās dot Silvijai vēl kādu injekciju vai nomierinošas zāles aiz bailēm, ka viņa nespēs skaidri parunāt.

Atkārtotās grimēšanas laikā es sēdēju blakus Silvijai lielajā ģērbistabā. Viņa vēlējās, lai turu viņas roku, kas bija pavisam nosvīdusi, un es domāju, cik ļoti man žēl Silvijas un cik ļoti es mīlu Rutu.

Ienāca Brekens ar Rutu.

—  Piedod, Silvij, bet visi tevi gaida, mēs esam nokavējušies jau par četrdesmit piecām minūtēm. O, vai drīkstu iepazīstināt — misis Morana, ārste Reinhardes kundze. Viņa nupat vēlreiz bija pie Barbas.

—   Labdien, madame Morana,— Ruta sacīja.

—   Labdien, madame,— Silvija atņēma sveicienu.

Te šodien runāja tikai franciski.

—  Ļoti pateicos jums par visu, ko esat darījusi Barbītes labā,— teica Silvija, skatidamās spogulī; Džo Petersons stāvēja viņai pa labi, Keitija — pa kreisi.

—  Tas bija pilnīgi dabiski, un es darīju to labprāt,— teica Ruta.

Mēs vairījāmies lūkoties viens otrā.

—  Tagad nu Barbīte atkal atgriezīsies pie jums,— Silvija sacīja.

—   Jā, madame Morana,— Ruta atteica.

—  Pateicos jums vēlreiz,— Silvija atkārtoja. Tad viņa skaļā balsī iesaucās:—Nolādēts, vai jūs vēl vienmēr neesat galā?

—   Esam, misis Morana,— sacīja Keitija.

Silvija, kas bija sēdējusi apakšdrēbēs, piecēlās, Keitija palīdzēja viņai atkal apģērbt bikšu kostīmu.

Beidzot — pulksten sešpadsmitos četrdesmit piecās minūtēs — mēs visi bijām sapulcējušies telpā, kas atradās līdzās «Zilajam salonam».

—  Ejam iekšā,— Džo pavēlēja. Redzēju, ka viņš slepus pārmet krustu. To redzēju vienīgi es. Cits neviens. Viņš pabīdīja sānis aizkaru un uzkāpa uz paaugstinājuma. Tai pašā mirklī iegaismojās starmeši. Džo paspēra dažus soļus, tad apgriezās un pamāja ar roku. Ienāca Rods Brekens. Pamāja ar roku. Ienācu es. Pamāju ar roku.

Uz paaugstinājuma uznāca Silvija Morana.

Viņa palika stāvam, pacēla abas rokas un raidīja zālē gaisa skūpstus. Nupat vēl biju redzējis viņu augšā, četrsimt deviņpadsmitajā apartamentā,— un nu šobrīd! Viņa ir apbrīnojama aktrise, tiesneša kungs, viņa patiešām ir mūslaiku lielākā aktrise.

Filmēja visas televīzijas kameras, gaismas zibsnīja kā trakā negaisā, uzšalca pērkondimdoši aplausi. Silvija pirmā piegāja pie krēsla garā galda vidū. Viņa apsēdās. Es apsēdos viņai pa kreisi. Džo apsēdās viņai pa labi. Man blakus sēdēja Rods. Viss bija precīzi norunāts.

Nu pagāja piecas minūtes, kuru laikā vienīgi fotografēja.

Tad Džo pacēla roku un pieslejās kajas.

—  Labdien, dāmas un kungi,— viņš sacīja sliktā franču valodā.— Es jūs sirsnīgi apsveicu. Mēs palūdzām jūs atnākt šurp, jo mums ir sakāms kaut kas tāds, kas daudzus no jums interesēs. Vislabāk to pateiks jums madame Morana.

Viņš apsēdās. Redzēju, ka viņš sakrustojis pirkstus itin kā lūgšanā.

Silvija iegrozīja pareizi mikrofonu, pagaidīja dažus mirkļus, kamēr zālē iestājās pilnīgs klusums, un tad sāka runāt — tik savaldīgi, tik nosvērti, tik jautri, it kā ievadītu pasaku vakaru.

—  Mīļie draugi šeit, mīļie draugi visā pasaulē! Kā jūs zināt, es biju atvaļinājumā, lai atpūstos pirms jaunā kino darba — lielākā no visiem, kādos es jebkad esmu piedalījusies, proti, «Krīta apļa» filmēšanā. Jūs zināt, ka mana mīļā Barbīte bija man līdzi, turpretī Fils . . .— mīlas pilns skatiens uz mani —. . . Madridē uzsāka jau filmas priekšdarbus. Tagad mēs ar Barbīti esam atgriezušās . . .

—   Kur ir Barbīte?

—   Barbīti!

Saucieni skanēja cits caur citu. (

—  Vienu acumirkli, lūdzu. Tādēļ taču mēs lūdzām jūs te ierasties. Šodien tieši būs runa galvenokārt par Barbīti. Es, Fils, Džo, Rods, jūs visi, mēs visi, visas pasaules ļaudis mīl Barbīti. Nu, draugi, ir pienācis brīdis uz kādu laiku no Barbītes atvadīties.— Efektīga pauze. Kāda aktrise, es nodomāju, kāda aktrise! — Redzat, — Silvija turpināja,

—   Barbīte izaugusi pārāk liela, lai mūžīgi klaiņotu mums ar Filu līdzi pa pasauli,— tagad, piemēram, viņai mēnešiem ilgi būtu jādzīvo Madridē un jābraukā krustām šķērsām pa Spāniju. Barbītei vajadzīgs miers, pastāvīga dzīvesvieta, īsta skola, viņu nevar vairs mācīt privātskolotājs.

—   īsta skola, kur?— iesaucās kads reportieris.

—  To es diemžēl nedrīkstu sacīt.

—  Kāpēc ne?

Manas replikas kārta!

—  Tāpēc, ka viņai tagad vissvarīgākais ir miers,— es teicu.— Tā viņai nebūtu, tā viņai nemūžam nebūtu, ja mēs atklātu skolas nosaukumu. Teiksim vienīgi tik daudz: Barbīte brauks uz Ameriku. Un, runājot par mieru, Barbīte ir jau pārāk ilgi klejojusi kopā ar mums, viņa ir piekususi un nogurusi. Tas kļuva redzams, kad viņai pēkšņi ievajadzējās brilles. Jā, brilles! Nogurums kaitējis viņas acīm. Protams, tas ir īslaicīgs nogurums, drīz vien Barbītei brilles vairs nebūs vajadzīgas. Tomēr nu jūs visi droši vien saprotat, kāpēc mēs nevaram atklāt, kurp Klarisa, mūsu uzticamā aukle, kopā ar mani Barbīti aizvedīs.

—  Kopā ar Filu,— teica Silvija un atkal uzlika roku uz manējās. Viņas plauksta bija tikpat mitra no sviedriem kā pirmīt ģērbistabā.

Mana replika!

Es piecēlos un teicu:— Dāmas un kungi, nu es atvedīšu Barbīti, lai viņa varētu no jums visiem atvadīties.

Tad pāri paaugstinājumam es devos uz melnā aizkara pusi. Ceļgali man šķita kā no vates, tiesneša kungs. Es pacēlu aizkaru. Tur redzēju visus ārstus, detektīvus, grimētājus, savu draugu «Le Monde» direktoru Pjeru Marešālu, Klarisu, Barbīti, Rutu.

Ruta stīvi vērās manī.

Marešāls pacēla abas rokas virs galvas un kratīja tās kā bokseris. Klarisa bija ģērbusies violetā kleitā. Viņa veda Barbīti man pretī tiktāl, ka uznāca divus soļus uz paaug

stinājuma un kļuva visiem redzama. Barbite tomēr kliboja. No šiem diviem soļiem reportieri to nevarēja nomanīt, jo Klarisa gāja ārmalā. Tagad (viss, viss bija sīki pārrunāts) es noliecos — kā jau cilvēks, kas bērnu bezgalīgi mīl,— un pacēlu Barbiti, turēdams uz vienas rokas, tā ka patiesībā viņa sēdēja. Viņa bija tik apdullusi no ārsta Levi daudzajiem raibajiem zāļu zirnīšiem, ka neturējās pretī un atgādināja nedzīvu lelli. Ļoti skaistu lelli. Ar Barbīti rokās devos atpakaļ pa paaugstinājumu līdz Silvijai. Soli pa solim. Tas viss bija bīstami, bezgala bīstami. Ārsti bija brīdinājuši. Silvija tika lūgusies, lai nerāda bērnu. Taču Džo un viņa advokāti ar Ležēnu priekšgalā bija palikuši nepielūdzami. Bērns katrā ziņā esot vēlreiz jāparāda. Manuprāt, visi pie galda un visi viņpus aizkara lūdza Dievu, vienalga, kādu.

Zibspuldžu krustuguns. Spilgta starmeša gaisma. Daudzi aplaudēja. Silvija smaidīja. Džo smaidija. Brekens smaidīja. Es smaidīju. Tad notika pats baismīgākais: atminēdamās neskaitāmus līdzīgus gadījumus, kas acīmredzot bija iespiedušies Barbītes nabaga prātiņā, meitene pacēla labo roku, pavicināja pret reportieriem un iesmējās.

Un iesmējās!

Lelle Barbara smējās, prasmīgi nogrimētā skaistā, nelaimīgā, saviebtā sejiņa smējās, šajā brīdī Izskatīdamās pēc veselās Barbītes sejas! Aiz superelegantajām brillēm šķielējošās acis gandrīz nebija redzamas, tik ļoti spīguļoja stikli.

Kāds kumoss reportieriem!

Kāda laime mums!

Visi pie galda piecēlās un aplaudēja Barbltei: gan māte, gan Rods, gan Džo, gan visa zāle. Es pa to laiku skaitīju sekundes. Ruta bija teikusi — četras minūtes. Nekādā ziņā ne ilgāk. Kad pēc .četrām minūtēm atkal nonesu Barbīti no paaugstinājuma, atskanēja protesti. Man tas bija vienalga. Tikai ārā no «Zilā salona».

Re, kur aizkars! Klarisa to turēja atbīdītu. Iegāju blakustelpā. Nolaidu Barbīti uz dīvāna. Nākamajā mirklī, tiesneša kungs, nākamajā mirklī viņa sāka mežonīgi sisties un spārdīties. Piesteidzās klāt Ruta un franču ārsti. Es zināju, ka viņi parūpēsies par Barbīti. Orlī lidostā, gatavs pacelties gaisā, stāvēja Superviens-vienpadsmit. Visiem, kas atradās blakustelpā, bija pateikts, ka Barbltei ar Rutū, vienu no franču ārstiem un abām medmāsām

tūdaļ jāatgriežas ar Silvijas reaktīvo lidmašīnu Nirnbergā. Man vajadzēja doties atpakaļ uz «Zilo salonu».

—  Es naktī piezvanīšu,— klusi teicu Rutai. Viņa palocīja galvu.

Uzsteidzos uz paaugstinājuma. Apsēdos lidzās Silvijai. Apliku vienu roku viņai ap vidu. Kā citādi — gadsimta ideālais mīlas pāris. Šķita, ka nākamā stunda nebeigsies. Mums bija jāturpina konference, līdz varējām būt droši, ka Superviens-vienpadsmit ar Barbīti uz klāja pacēlies gaisā. Laimīgā kārtā reportieriem bija vēl daudz, ko jautāt: gan kā ritot «Krīta apļa» priekšdarbi, gan par filmu «Tik maz laika». Panāca uz priekšu visu izvēlētais runātājs. Man par prieku tas atkal bija Klods Parons no AFP. Esot dzirdēts, ka Silvijas partnerim filmā «Tik maz laika» klājoties ļoti slikti, sacīja Parons no AFP, diendienā jo sliktāk. Vai Silvija to zinot?

Jā, Silvija teica. (Viņa to nebija dzirdējusi pat pa ausu galam.)

—  Silvija ik dienas suta viņam puķes,— Džo sacīja.— Runāt pa telefonu viņa ar Alfredo nevar. Viņš ir pārāk vārgs, lai noturētu klausuli.

Ari man tas bija kas jauns. Puķes, zināms, ik dienas sūtīja jaukais Marone, šis neģēlis. Ir nu gan tādam draņķim laime, es nodomāju. Kāda laime! Alfredo nu tomēr noliks karoti . . .

Jautājumi.

Atbildes.

Skatos pulksteni. Atkal un atkal. Šķiet, ka nolāpītais laiks nemaz nerit uz priekšu.

Taujāšana apsīka. Un tad, tiesneša kungs, kad es jau domāju, ka nespēšu vairs paciest, mazliet atbīdījās aizkars un advokāts Ležēns mums pamāja. Tas nozīmēja: lidmašīna ar Barbīti pacēlusies gaisā.

Pēc nedaudzām minūtēm mēs preses konferenci slēdzām.

Parons no AFP pienāca klāt un visu kolēģu vārdā pasniedza Silvijai milzīgu pušķi krāšņu bakarā šķirnes rožu.

—  Pateicos jums, monsieur Paron. Pateicos jums visiem, dāmas un kungi,— Silvija teica.

Un tad viņa, ieķērusies man elkonī, vēl pāris reižu pamādama ardievas, devās uz blakustelpas aizkara pusi. Džo ar Brekenu sekoja. Kameras griezās mums pakaļ, līdz aizkars aiz mums aizvērās.

—   Es . . .— Silvija iesāka.

—  Kas ir?

Es pagriezos uz viņas pusi.

Viņa neteica vairs neko. Viņa krita tieši pret mani, joprojām turēdama rokās bakarā rožu pušķi.

60

… nu viņa turēja rokās citu rožu pušķi un stāvēja milzīgā zālē uz skatuves ekrāna priekšā. Tas notika «Teatro Sistina» Sistīnas ielā Barberīni laukuma tuvumā. Bija 1972. gada 18. maijs un Romā un lielajā kinozālē necilvēcīgi karsts.

Filma «Tik maz laika» bija nupat piedzīvojusi pirmizrādi un guvusi milzu panākumus. Alfredo Bianki bija īstajā laikā atstiepis kājas, Silvija aizkustinoši norunājusi (runu bija sacerējis Brekens, kas stāvēja ložā līdzās man un Džo Gincbērgeram) un beigās aicinājusi piecelties kājās visus klātesošos — Itālijas sabiedribas krējumu: miljonārus, dižciltīgos, rūpniekus, izdevējus, augstākos garīgās un laicīgās varas pārstāvjus, un visi viņi piecēlās, lai ar minūti ilgu klusuma brīdi godinātu neaizmirstamā Alfredo Bianki piemiņu. Viņi visi stāvēja ar nolaistām galvām. Tikai kameras dūca, slēdži klikstēja. Vēl nebijām nostāvējuši ne minūti. Taču es šajos mirkļos biju atcerējies notikumus, kas norisinājās gandrīz pusgada laikā.

Ziedu jūrā stāvēja Silvija, ģērbusies pelēcīgā, blāvā vakartērpā, tas bija ekstravagants, priekšā pilnīgi slēgts, mugurpusē visai dziji dekoltēts, satīna kurpju krāsa pieskaņota tērpam, ausīs briljanta auskari, ap locītavu — briljanta rokassprādze, un visu vēl papildināja milzīgs briljants — vislielākais, kas viņai bija. Viņa izskatījās skaista, pārdabiski skaista.

Aizritējušo pusgadu Silvija bija pavadījusi daļēji Parīzē, daļēji Madridē, piedalīdamās «Krīta apļa» priekšdarbos. Barbīte vēl vienmēr gulēja Sofijas slimnīcā Nirnbergā. Tas ir — viņa vairs negulēja, viņa klumburoja jau apkārt, Kliņgerīte un Ruta ar viņu nodarbojās, un Ruta bija panākusi, ka Barbīte atkal runāja.

Viņa runāja ļoti neskaidri, tik tikko saprotami, vārdu krājums bija sarucis vēl mazāks, taču viņa vismaz runāja! Pēdējie elektroencefalogrammu rezultāti vēstīja, ka atkal radusies viegla, latenta nosliece uz krampjiem, galveno

kārt kreisajā pusē. Gara spēju koeficients pēc StenfordaBinē bija piecdesmit deviņi — tas atbilda tikko četru gadu slieksni pārkāpuša bērna gara spējām. Un Barbītei bija deviņi gadi!

—  Mēs ļoti progresējam, Fil,— Ruta mēdza man atkārtot. Mans Dievs, tas esot liels progress!

Sajā pusgadā mēs ar Rutu bijām bieži kopā apmeklējuši teātri, kino, koncertus. Visās šajās reizēs viņa visneticamākā kārtā bija nomaldījusies no ceļa un beidzot tomēr nokļuvusi tur, kur vajadzēja nokļūt. Sai pusgada laikā es vairs ne reizi nebiju Rutu noskūpstījis, ne reizi nebiju apskāvis, nemaz nerunājot par kopīgu gulēšanu. Taču mīla pastāvēja. Saites kļuva arvien ciešākas un sirsnīgākas. Un arvien mokpilnāki kļuva Rutas sirdsapziņas pārmetumi. Es taču esot piederīgs Silvijai! Nē, es atkal un atkal atkārtoju. Jā gan, jā gan, tā viņa nebeidza daudzināt. Viņa nezinot, kā mūsu mīla lai turpinoties.

Es arī to nezināju.

Kā jau teicu, šajos mēnešos ļoti bieži biju kopā ar Silviju Parīzē vai Madridē. Garīgi viņa kļuva arvien nomāktāka, un es bieži apbrīnoju spēku, kas palīdzēja viņai tomēr precīzi un priekšzīmīgi veikt darbu. Tiesneša kungs, jums patiešām nedrīkst rasties iespaids, ka mans stāvoklis — divas sievietes, pilnīgi neskaidra nākotne un atbildība par Barbīti — bija man pilnīgi vienaldzīgs vai ka es arvien mazāk un mazāk domāju par Silviju. Gluži pretēji: viņas izturība, drosme un vīrišķība izraisīja mani cieņu. To visu īsti spēj aptvert tikai tāds, kas savu līdzcilvēku vērtības vai nevērtības izsvēršanu, morāles vai amorālisma izsvēršanu izvēlējies par savu profesiju kā jūs, tiesneša kungs. Tāds var droši vien arī aptvert, ka Silvija noteikti atteicās būt ar mani intīmās attiecībās, lai gan viņa vienmēr no jauna apgalvoja, ka mani mīlot. Vai tā bija šizofrēnija? Vai ambivalentas jūtas? Nezinu. Tas viss ir vienīgi vārdi. Nozīme bija tam, ka mīlēju Rutu.

Klusuma brīdis par piemiņu nelaiķim — lielajam aktierim Alfredo Bianki beidzās. Bez pārejas — mēs atradāmies Romā, tiesneša kungs!— atkal uzbrāzmoja ovācijas Silvijai.

Parketā zem mums un blakus ložās izskatījās pēc trako nama.

—  Boy, oh boy'— Džo Gincbērgers sajūsmā stenēja. Manuprāt, tas bija laimīgākais vakars viņa līdzšinējā mūžā.

61

Pulkstenis rādīja trīs no rīta 1972. gada 19. maijā.

Mēs ar Silviju jau pusstundu atradāmies savā apartamentā viesnīcā «Bernini-Bristol», viņa — guļamistabā, es — ģērbistabā. Salons bija tā piebāzts ar puķu pušķiem, orhideju kompozīcijām un ziedu pilnām grīdas vāzēm, ka tajā gandrīz nevarēja apgriezties. Daudzo ziedu smarža skurbinoši plūda iekšā ģērbistabā, kur atradās mūsu ceļasomas. Es biju novilcis baltos smokinga svārkus, noņēmis tauriņu, attaisījis apkakles pogu un kravājos.

Es sakravāju tikai vienu ceļasomu, otru varēja sūtīt, uz Parīzi. Arī nakts neatnesa tikpat kā nekādu vēsumu. Pa muguru un krūtīm tecēja sviedri. Novilku smokinga kreklu un smokinga bikses. Milzīgā apartamenta otrā galā dzirdēju šņukstam Silviju. Viņa bija ļoti apreibusi un ļoti nelaimīga.

Pēc pirmizrādes sākās svinīgs bankets, ko rīkoja Karlo Marone (radījums, kam smaidīja velnišķīga laime, jo Alfredo Bianki tomēr laikā bija aizgājis pie tēviem). Silvijas galdabiedrs bija Itālijas valsts prezidents. Stundām ilga ēšana. Stundām ilga dzeršana. Tosti par Silviju. Tosti par filmu. Tosti par Alfredo Bianki. Tosti par Džo. Viens tosts pat par mani. Un tad, protams, arvien jauni tosti par Silviju.

Beigās visi bija sadzērušies. Es apbrīnoju Silvijas stāju, tiesneša kungs. Viņa sabruka tikai tad, kad bijām ienākuši apartamentā.

—   Barbīte . . . Barbīte . . . mans bērns . . .

—  Tiek darīts taču viss, viss iespējamais, lai viņai palīdzētu, burvīt.

—  Zinu. Zinu, vilciņ. Bet Barbīte nekad vairs nekļūs vesela. Nekad vairs!— Ja iepriekš viņa bija izturējusies pārcilvēciski savaldīgi, tad tagad, stipri apreibūsi, viņa ļoti cilvēciski ļāva sev vaļu. Viņa kliedza tā, ka es baidījos no citiem viesnīcas iemītniekiem, kas varētu sākt sūdzē-

ties.— Idiotiņš! Barbite vienmēr paliks idiotiņš! Un tā ir mana vaina . . .

—  Klusē jel!

Tiesneša kungs, jūs zināt, ka es Silviju nekad neesmu mīlējis. Taču šajā nakti Roma manī pirmo reizi uzvilnīja kādas jūtas pret Silviju. Pavisam negaidot viņa kļuva manās acīs par cilvēcisku būtni, kura cieta, pret kuru es jutu simpātijas, viņa vairs nebija persona (vai ari bezpersonisks radijums), kurai es biju pieķēries kā dadzis, lai varētu jauki dzīvot. Šodien es zinu, ka šīs pēkšņās jūtas bija saistītas ar Barbiti, ar visvārgāko būtņu noslēpux maino spēku, kas liek visam pārmainīties, gluži tāpat kā glāsainais ūdens beigu beigās izgrauž viscietāko klinti,— toreiz es vēl to nezināju.

—   Lūdzu, lūdzu, Silvij, beidz raudāt. . .

—   Es nespēju,— viņa elsodama teica.— Es nespēju. Ej!

Ej projām! Tev taču jābrauc projām. Tev jāsakravājas. Atstāj mani vienu!

Tā nu es devos projām, kravāju ceļasomu un klausījos, kā Silvija raud. Kad ceļasoma bija sakravāta, aizvēru to un ievēroju, ka raudāšana apklususi. Iegāju caur salonu guļamistabā un redzēju, ka Silvija iemigusi. Apģērbusies viņa gulēja platajā gultā, greznais tērps sagumzīts, rotaslietas nenoņemtas, mati iziruši klaidā pār spilvenu, tik skaistā seja asaru izķēmota. Viņa gulēja ļoti cieši. Viņa arī bija ļoti daudz dzērusi. Kādu laiku nolūkojos viņā, tad manas domas neviļus aizklīda pie Rutas un Barbītes, un es vairs nejaudāju te palikt.

Nobraucu lejā vestibilā — ceļasomu nesu pats — un pateicu nakts šveicaram to, kas viņam jau bija zināms: man tūdaļ jāatgriežas Parīzē uz darījumu apspriedi. Ka esmu ieradies Romā tikai uz pirmizrādi. Palūdzu kādu kalpotāju, lai aizved mani uz Leonardo da Vinči lidostu, kas atradās Fjumičino. Iedevu viņam naudu un paņēmu ceļasomu. Kalpotājs tūkstošreiz pateicās man un aizbrauca mašīnu atpakaļ uz viesnīcu.

Man vajadzēja katrā ziņā jau šodien, šinī 1972. gada 19. maijā, būt Nirnbergā. Pēc plāna vispirms vajadzēja nokļūt ar Silvijas lidmašīnu Parīzē. Tur es grasījos apģērbt savu gatavu pirkto uzvalku — visas pārējās vienkāršās drēbes atradās «Bristoles» viesnīcā Nirnbergā. Gatavojos uzlikt atkal brilles un no Parīzes lidot tālāk uz Nirnbergu ar satiksmes lidmašīnu — kā Filips Nortons. Man jau bija biļete, jo tagad patiešām vajadzēja ievērot

laikus. Taču Fjumičino ierados stipri par agru. Silvijas lidmašīnas apkalpi biju pasūtījis tikai septiņos.

Lidostas lielajā hallē visi lodziņi bija slēgti. Redzēju dažas apkopējas, dažus policistus. Te bija baismīgi kluss. Mani soļi skaļi skanēja. Dega salta neona gaisma. Aiznesu ceļasomu līdz kādam solam un apsēdos. Turpat priekšā no griestiem nokarājās liels kubs. Trijās sānu virsmās redzēju dažādu firmu plakātus. Ceturtā attēloja pulksteni, kas, lielajam kubam lēni griežoties, atkal un atkal parādījās manam skatienam.

TERAPIJA

Antrobs: Kā tu radīsi pasauli, kurā jādzīvo cilvēkiem, pirms neesi nodibinājis / kārtību sevī pašā?

ļ

No Torntona Vaildera «Mēs vēlreiz esam laimīgi tikuši cauri».

1

Bija bez desmit minūtēm astoņi rītā otrdien, 1972. gada 23. maijā, kad Rutas baltais folksvāgens Nirnbergas rietumu nomalē uzbrauca uz platās ietves un apturēja vienā no divpadsmit dzelteni iekrāsotajām stāvvietām.

—  Kāpjam ārā,— Ruta sacīja.

Kamēr braucām no slimnīcas uz šejieni, biju turējis Barbīti klēpī. Tagad atvēru durvis, izcēlu mazo ārā un izkāpu pats. Barbītei bija mugurā zila kleitiņa, tai pāri balta adīta jaciņa, kājās pusgaras zeķes un vienkārši puszābaciņi. Uz acīm lētas šķielētāju brilles dzeltenīgā raga ietvarā. Arī drēbes un kurpes bija iegādātas lēti, mēs ar Rutu kopīgi bijām visu nopirkuši jau pagājušās nedēļas piektdienā. Starp manu ierašanos Nirnbergā un šo otrdienas rītu ļaudis vēl bija svinējuši vasarsvētkus. Taču man vajadzēja ierasties Nirnbergā jau piektdien. Tūdaļ es paskaidrošu, kāpēc.

Ruta paņēma no aizmugures sēdekļa lielu somu, pilnu ar nesen pirktām drēbēm Barbītei. Soma ^ggpiūgdās mašīnas durvīs. Ruta smiedamās palūkojās Barbītē, meitenīte neizrādīja nekādas emocijas. Viņa bija mierīga, taču varēja redzēt, ka viņa arī baiļojas. Es turēju viņu aiz rokas. Nu stāvējām folksvāgena priekšā. Spīdēja saule. Dziedāja putni. Debesis bija zilas, bez neviena mākonīša. Arī Nirnbergā bija jau diezgan silts. Te, ārā, šai laikā vēl valdīja pilnīgs klusums. Mēs stāvējām pie kādas garas,

zemas ēkas, kurā atradās skārnis, optikas veikals un kurpnieka un fotogrāfa darbnīcas. Neviens no mums trim nerunāja. Barbīte turējās man pie rokas.

Te, lielpilsētas nomalē, izskatījās jau gandrīz pēc laukiem. Zemas ēkas, gandrīz vai līdzīgas zemnieku mājām. Mazas bodītes. Zirgu vilkti pajūgi — divi. Ielas malās ziedoši koki. Tramvaja līnijas galapunkts.

—  Tur, priekšā,— teica Ruta un norādīja ar roku. Tur, priekšā, es redzēju autobusa dzelteno pieturas plāksnīti. Devāmies turp — Barbīte klibodama. Autobusa pieturā stāvēja divas sievietes, viena ar mazu zēnu, otra ar mazu meitenīti pie rokas, un kāds vīrs — tāpat ar meitenīti. Pieaugušie sarunājās. Mazliet sānis, atbalstījušos pret kāda krodziņa sienu, es redzēju otru vīrieti. Tas bija paklīdeņa tips ar dubļainiem apaviem, netīrām drēbēm un neskūtu seju. Pieķepušie mati spurojās gaisā. Seja viņam bija sarkana, pietūkusi un uzburbusi kā krogusbrāļiem, acis glāžainas un mutē vēl tikai pāris nomelnējušu, apdrupušu zobu. Es tos redzēju, jo viņš laiku pa laikam kaut ko nomurmulēja un pēc tam blējoši iesmējās. Nevarēju saprast, ko viņš saka. Neviens no cilvēkiem autobusa pieturā nepievērsa viņam uzmanību. Bijām pienākuši klāt.

Nu es skaidri redzēju citus bērnus. Viena no mazajām meitenēm bija varbūt sešus gadus veca, ar gluži apaļu sejiņu, mazu mutīti, šaurām, greizām acīm un ļoti bieziem, melniem matiem. Mātes pieturēta, viņa visu laiku viegli šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Zēnam bija tādas pašas šķielētāju brilles kā Barbītei. Sim gadus divpadsmit vecajam puisēnam ik pa brīdim krampjaini noraustījās visa labā puse. Otrai meitenei, kas bija apmēram Barbītes vecumā, galvu sedza pīta ķivere, kādas tiku pieminējis jau agrāk, un ausis aizsargāja kaut kas līdzīgs divām milzīgām radioaustiņām. Tāpat kā ķivere, tās biia spilgti sarkanā krāsā. Visi bērni bija ģērbti raibās drēbēs, un uz muguras ikvienam bija piesprādzēta plastmasas skolassoma.

Pieaugušie, liekas, Rutu pazina, jo visi viņu laipni sveicināja. Ruta uz sveicieniem atbildēja tāpat. Arī bērni sveicināja Rutu. Viņa mazajiem uzsmaidīja. Bērni smaidīja pretī. Viņi uzsmaidīja arī mums ar Barbīti. Mēs abi sveicinājām. Es pasveicināju nodzērušos tipu. Tas ļauni paglūnēja manī un sveicienu neatņēma.

—       Jā, Franci,— Ruta teica, palūkodamās zēnā, kura runu gandrīz nevarēja saprast,— es jums atvedu jaunu biedreni. Viņu sauc par Barbu. Sis kungs ir viņas tēvs.— Barbītei Ruta sacīja:— Sis ir Francis, šī — Marija, un tā ir Anna. Padod viņiem labdienu, Barbīt.

Barbīte padeva labdienu. Viņa runāja gandrīz tikpat neskaidri kā puisēns. To es vispār nebiju sapratis. Visi bērni sniedza cits citam roku, un Ruta iepazīstināja mani ar vecākiem. Esmu aizmirsis viņu uzvārdus. Mani Ruta iepazīstinādama nosauca par Nortonu.

—       Kāpēc jūs nebraucat savā mašīnā, ārstes kundze?— vaicāja viena no mātēm.

—       Tā ir pirmā diena,— Ruta paskaidroja.— Barbītes pirmā diena. Mēs. . .— viņa uzmeta man īsu mirkli,

—   . . .gribējām, lai Barbīte jau no paša sākuma redz, kā vairums bērnu brauc uz skolu.

Mazā meitenīte, kas izskatījās pēc ķīnietes, smiedamās noprasīja:—Tu ari brauc busiņā?

—  Pasmejies,— Ruta man klusi iečukstēja.

—       Jā,— es smaidīdams teicu mazajai meitenītei ar šaurajām, greizajām acīm,— es arī braucu ar busiņu.

—   Mongoloīda,— Ruta tikpat klusi paskaidroja.

—       Jauki,— sacīja mongoloīdā meitenīte.— Jauks busiņš. Tev patiks.— To viņa teica, vērsdamās pie Barbītes.

Man par pārsteigumu, Barbīte pēkšņi daudz saprotamāk atsaucās:—Katrā ziņā.

Un viegli iesmējās.

Daudzi mongoloīdie bērni, nudien, izskatās glīti — kā, piemēram, šī mazā meitenīte.

—       Barbīte smējās,— es tikko dzirdami pačukstēju Rutai.

—       Dabiski,— viņa tikpat klusu atbildēja.— Tagad viņa atrodas bērnu vidū. Tu vēl ļoti bieži dzirdēsi viņu smejamies.

—  Un viņa atbildēja vāciski.

—       Ja viņu uzrunās vāciski, viņa vienmēr arī atbildēs vāciski. Jo tā ir viņas mātes valoda. Un šo skolu, kā tu zini, apmeklē vienīgi vācu bērni.

—  To man sacīja arī direktors,— es atteicu.

Lai sastaptos ar šo direktoru — viņa vārds bija doktors Halleins —, man bija vajadzējis ierasties Nirnbergā jau pagājušās nedēļas piektdienā. Direktors Heincs Halleins, kas vadīja skolu, kuru Barbītei nu vajadzēja apmeklēt, bija piektdien un arī vēl sestdien — vasarsvētku sestdie

nas priekšpusdienā atbraucis uz Nirnbergu, uz Sofijas slimnīcu, lai izlemtu, vai Barbīti iespējams uzņemt. Viņš bija ar mazo sarunājies, daudz ko vaicājis, licis atrisināt dažus pavisam vieglus uzdevumus, ilgi apspriedies ar Rutu, kam acīmredzot bija ļoti cieši sakari ar doktora Halleina skolu, tad man bija vajadzējis parādīt savu neīsto pasi un parakstīt dažadus dokumentus — vienā no tiem, piemeram, bija apliecinātas manas tēva aprūpes tiesības. Manis sniegtās ziņas Ruta bija apstiprinājusi . . .

Pa ielu tuvojās ļoti liels, moderns, zils autobuss. Tai pašā brīdī aiz krodziņa stūra parādījās cilvēks, kas izskatījās pēc maza ierēdņa. Sev pa priekšu viņš stūma saliekamu braucamkrēslu. Vairākkārt piesprādzēts, tajā sēdēja gadus desmit vecs puisēns, raibi ģērbts kā visi pārējie bērni. Skolassoma viņam karājās kaklā. Viņš nepārtraukti trīcēja. Seja bija vienaldzīga, skatiens vērsts tukšumā. Kājas kūļājās šurpu turpu. Šurpu, turpu. Šurpu, turpu.

Tuvojās autobuss, ietaurējās, palēnināja gaitu, apstājās. Atveroties priekšējām platajām durvīm, nošņāca saspiestais gaiss. Autobuss izskatījās gluži jauns, kā tikko nācis no rūpnīcas, un bija vēl gandrīz gluži tukšs. Tajā sēdēja tikai seši bērni. Bez tam es tajā redzēju divus jaunus vīriešus un milzīga auguma šoferi, ģērbušos zaļā, adītā vestē ar briežraga pogām. Šoferis smiedamies uzsauca:

—  Re, kur jūs visi esat!

—  Tēvoci Villij! Tēvoci Villij!— klaigāja abas meitenes.

Pirmais zēns kaut ko nolallināja.

Otrais zēns, kas sēdēja braucamkrēslā, neteica neko.

Abi virsvalkos ģērbtie jaunie vīrieši steigšus izkāpa ārā. Viens no viņiem bija visai drukna auguma, otrs — pavisam kalsens. Druknajam bija kupla, īsi apcirpta bārda. Arī šie abi uzsmaidīja bērniem. Visi apsveicinājās apmēram tā, kā to dara ģimenes locekļi.

Es redzēju, kā vecais ar žūpas seju atraujas no mājas sienas un grīļodamies slāj šurp. Viņš joprojām bija pilnā. Vai arī atkal jau bija pilnā.

Jaunie vīrieši iecēla abas mazās meitenes autobusā, šoferis paņēma viņas pretī un nosēdināja tukšajās vietās — to taču bija gana. Tad viens no vīriešiem iecēla mašīnā zēnu, kas ik pa brīdim noraustījās un nevarēja lāgā parunāt.

Sai mirklī vecais žūpa izslējās un iebļāvās:—Ātrāk! Ātrāk! Autobuss negaidīs! Visiem plānprātiņiem tīties iekšā!

Es sastingu. Citi pieaugušie, arī Ruta, tīšām izturējās tā, it kā vispār neko nebūtu dzirdējuši. Žūpa tagad skaļi zviegāja, gauži apmierināts ar padarīto, pagriezās, knapi noturēdamies kājās, un aizmeimuroja ap kroga stūri. Abi jaunie vīrieši izcēla nepārprotami paralizēto puisēnu no braucamkrēsla. Man šķita, ka būs grūti iedabūt viņu autobusā, taču vīri laikam darīja to diendienā — un viss vedās ātri un izskatījās ļoti vienkārši. Zaļoksnējais šoferis palīdzēja.

Kamēr paralizēto novietoja sēdeklī, es negantā niknumā piegāju pie vienas no sievietēm (Ruta gan mēģināja mani aizkavēt) un sacīju:—Piedodiet, ka iejaucos. Vai nedzirdējāt, ko šis piedzērušais tips bļāva?

—  Dzirdēju, kā tad.

—  Un jūs to paciešat? Jūs visi to paciešat?

Tālākās sarunas laikā paralizēto puisēnu novietoja

autobusā īpašā sēdeklī, un abi vīri piesprādzēja viņu tik cieši, ka mazais nevarēja noslīdēt zemē.

—  Vai mēs paciešam! Godātais kungs . . .— sieviete apklusa.

—  Tas ir Sikora. Lielākais žūpa visā apkaimē. Stāv te katru rītu, ziemā un vasarā, un bļauj allaž vienu un to pašu,— teica otrā sieviete.

—  Jums taču vajag pret to kaut kā cīnīties!— es izsaucos.

Visi četri pieaugušie palūkojās manī. Tad otrā sieviete iesāka:— Redzat, godātais kungs . . .

—  Mans vārds ir Nortons.

—. . . Nortona kungs, jūs sakāt, ka mums jācīnās. Cik ilgi jūsu mazā jau slimo? Neilgi, vai ne?

—  Jā, vēl neilgi,— es piekritu.

—  Mūsu bērni slimo jau ļoti ilgi. Manējais kopš dzimšanas. Zināt: nevienam no mums nav vairs spēka cīnīties, darīt kaut ko. Mums nav vairs spēka. Vispār nav vairs spēka.

—  Bet. . .

—  Jūs nespējat to saprast,— teica zēna tēvs, kas nu bija salicis moderno braucamkrēslu un padeva to šoferim.

—  Pateicos, Hausmeijera kungs. Pagaidām vēl jūs to nespējat saprast. Gan ar laiku spēsit. Ak Dievs, ja pasaulē

nebūtu nekā ļaunāka par šiem stulbeņiem, šiem zildeguņiem . . .

Viņu pārtrauca šoferis, kas nu bija ieraudzījis Rutu.

—  Ārstes kundze! Labrīt!

—  Labrit! Mēs ari brauksim līdzi! Tas ir Nortona kungs un viņa mazā Barbīte. Pirmajā reizē es viņus abus pavadīšu.

—  Priecājos, Nortona kungs,— teica šoferis un pakratīja man roku. Es jau baidījos, ka no tāda spiediena tīri vai salūzis kauli.

—  Nāc, Barblt!— Pabīdīju mazo uz priekšu, un šoferis iecēla viņu mašīnā. Palaidu Rutu pirmo un tad sekoju pats. Tiklīdz bijām mašīnā, četrdaļīgās durvis atkal šņākdamas aizvērās.

—  Mēs apsēdīsimies aizmugurē,— Ruta man teica, lielajam autobusam sakustoties. Viņa veda Barbiti. Pieaugušie, kas palika pieturā, māja ar rokām, un bērni, kas bija iekāpuši, māja pretī, roku vēcināja ari paralizētais puisēns.— Pa ceļam iekāps vēl daudz vairāk bērnu,— Ruta sacīja, kad mēs apsēdāmies autobusa aizmugurē, paņemdami Barbu vidū. Viņas somu es novietoju zemē sev starp kājām.

Abi jaunie vīrieši runājās ar bērniem, padeva no bagāžas tīkliem vienam lelli, otram bumbu, trešam grabuli. Bērni visi cits citu pazina. Viņi tūdaļ sāka runāties, dažu sacītos vārdus es nesapratu, taču savā starpā viņi, šķiet, sapratās. Pēkšņi visi sāka skaļi smieties, jo viens no jaunajiem vīriešiem bija pateicis nez ko jocīgu. Kopš šī brīža autobusā vairs neapklusa smiekli un klaigas un nenorima jautrība, kuru neapēnoja it nekas. Barbīte negaidīti sāka smieties, lai gan viņa nekādā ziņā nebija dzirdējusi, ko jaunais vīrietis sacīja.

Citi bērni ziņkāri pagriezās pret Barbu, uzsmaidīja viņai, kads pamāja ar roku. Barbīte pavēcināja pretī. Ruta iesmējās. Tad iesmējos arī es.

Autobuss ātrā gaitā devās ārā no pilsētas. Saule bija pacēlusies jau augstu pār tīrumiem un rasotajām pļavām. Tālumā redzēju mežmalu un koku pavasarīgi zaļās lapotnes. Redzēju ziedam lauku puķes. Saule tā žilbināja, ka man vajadzēja aizsegt ar roku acis.

—  Kas ir šie jaunie virieši?— es vaicāju Rutai.

—  Tie ir jaunekļi, kas atsakās kalpot armijā,— viņa atteica.— Nē, pag, tagad to sauc citādi. Manuprāt, par rezerves dienestu.

Nākamās stundas laikā autobuss braukāja krustām šķērsām pa lauku ceļiem, meža ceļiem, īstām ielām, ripoja cauri maziem ciematiem, ik pēc brīža apstādamies. Nav iespējams aprakstīt, kādos šķietami neizprotamos apkārtceļos šoferis nogriezās, lai kaut kur, dažkārt pie pilnīgi vientuļas mājas, paņemtu bērnu, kas, piemēram, kā šoreiz, gaidīja, sēdēdams braucamkrēslā. Mazo bija atvedusi veca sieviete. Jaunie virieši iecēla meitenīti autobusā — viņa arī bija paralizēta. Šoferis palīdzēja. Saliekamo braucamkrēslu novietoja, mašīnā, meitenīti, ko pārējie bērni apsveica ar jautrām čalām, tāpat kā pirmo paralizēto zēnu, piesprādzēja pie īpašas konstrukcijas sēdekļa. Autobuss jau atkal devās ceļā. Bez šaubam, tas bija precīzi aprēķināts, kopš ilga laika iebraukts maršruts.

Līkumu likumi. Bridi, kad vismazāk varēja gaidīt, mašīna nogriezās no šosejas uz ceļa, kas vijās pa melnzemes tīrumiem un nebeidzamām pļavām ar mazu, dzeltenu puķīšu segu. Savas desmit minūtes mēs braucām pa tumšiem mežiem līdz nākamajai pieturai. Blokmāju puduris. Tēvs un māte ar sīciņu meitenīti, kas stāvēja, balstīdamās uz diviem kruķiem. Bezgala priecīga apsveicināšanās. Meitenīti iecēla autobusā.

—  Vai šopēcpusdien četros piecdesmit, Hausmeijera kungs?— jautāja tēvs.

—  Šopēcpusdien četros piecdesmit Agnese būs atpakaļ!— skaļi nodardināja šoferis.

—  Somā viņai ir vēstule! Lūdzu, nododiet to, Hausmeijera kungs! Agnese iemācījusies divus jaunus vārdus!— sauca māte.

—  Agnese! Tas tak ir lieliski! Jau atkal divus jaunus vārdus! Kādus tad?

Visi sasprindzināti klausījās, un Agnese ļoti lēni ar lielām pūlēm izteica:— Mie-iers . . . Dzelz . . . ceļš . . .

Šoferis piekļāva bērnu sev klāt.

—  Dzelzceļš! Miers!— viņš iesaucās. Agnese staroja. Viens no jaunajiem vīriešiem aiznesa viņu uz brīvu vietu, otrais sekoja ar kruķiem. Autobuss sakustējās. Par spīti jostai, zēns, ko pirmo bija iecēluši mašīnā, noslīdēja no sēdekļa. Viens no karadienesta pretiniekiem, kurus tagad tātad dēvēja par rezerves dienesta darbiniekiem, tūdaļ piesteidzās viņam klāt un, smaidot kaut ko sacīdams, iegrozīja mazo sēdeklī un savilka ciešāk jostu.

Autobuss brauca itin kā pa neredzamu labirintu. Un visur jautās pavasaris, pavasaris ziedu plaukumā. Lieli ciemati. Pavisam mazi ciematiņi. Apstājāmies. Kāds liela auguma zēns stāvēja pie telefona būdiņas un turēja aiz rokas mazu puisēnu. Lielais iecēla mazo autobusā. Mazais bija dajēji paralizēts, viens no jaunajiem vīriešiem soli pa solītim vadīja viņu sev pa priekšu. Abi draiskojās. Autobusā atkal atskanēja apsveikuma saucieni.

—  Ak Dievs,es sacīju.— Kurp tu mūs ved?

—  Gan redzēsi,— viņa teica.— Gan redzēsi.

—  Es jau redzu,— es sacīju.— Uz citu pasauli. . .

—      Nē,— viņa nepiekrita.—Nē, Fil, Uz citu ne. Ir tikai viena vieniga pasaule, kurā mums jādzīvo,— visiem.

Atkal ciemats. Stāt! Pie baznīcas stāvēja maziņa meitenīte sarkanā mētelītī un sarkanā ausenē. Viņa izskatījās pēc Sarkangalvītes. Man arvien vairāk un vairāk visS atgādināja pasaku — taču pasakai bija lemts ilgt tikai pavisam īsu brītiņu.

Autobuss ripoja tālāk. No jauna apturēja. Atkal bērni. Mašīna devās tālāk.

—     Braucam uz mājām, jā?— Barbīte pēkšņi iejautājās. Viņa palūkojās manī. Es palūkojos Rutā.

—  Jā,— Ruta sacīja,— tagad mēs braucam uz mājām.

Četras meitenes bija sākušas dziedāt. Nesapratu ne

vārda. Krietnai tiesai autobusa mazo pasažieru bija runas traucējumi, dajai pat stipri jūtami, taču viņi visi sāka taktī dziedāt līdzi. Un smaidīja. Viņi smaidīja . . .

Mūs panāca kāds mersedess.

Līdzās braucējam piesprādzēta sēdēja maza meitenīte. Viņa pacēla uz mums acis, pazina Rutu un strauji sāka māt ar roku. Man par brīnumu, Barbīte pēkšņi piecēlās un, tāpat kā Ruta, atvēcināja pretī. Meitenīte mersedesā smaidīja.

—  Kas tā tāda?— Barbīte vaicāja.

—  Tā ir Džekija.

—  Arī uz skolu?

—  Jā. Tu ar viņu tūlīt atkal sastapsies.

—  Patīk Džekija.

—      Man šķiet, ka tu arī viņai patic,— Ruta teica. Man viņa klusi pār Barbītes galvu piebilda:— Mongoloīda. Tēva šoferis viņu katru ritu atved, katru vakaru «aizved. Es jau tev sacīju —'te viss iet juku jukām. Te ir zemnieku un ģenerāldirektoru, strādnieku un mākslinieku bērni.

Tā pati nelaime var piemeklēt gan pašu nabadzīgāko, gan pašu bagātāko. Tieši tā arī notiek.

—  Un šis autobuss . . .

—     Skola noīrējusi vairākus šādus autobusus — pastāvīgam darbam. Viens no tiem pieder skolai. Autobusi apbraukā noteiktus pulcēšanās punktus un atved bērnus no plašas apkaimes. Visus, kas apmeklē šo skolu. Un tāpat bērnus aizgādā atkal atpakaļ. Daži tēvi savējos ved personiskajās mašīnās. Citi to daritu, taču nepietiek laika, jo viņiem jau astoņos jābūt darbā. Pilsētā daudzi bērni dzīvo vecās mājās. Tur nav liftu. Ja šāds bērns nevar paiet, viņš jānes augšā un lejā pa kāpnēm.

—  Kas to dara? -

—     Skolai ir līgumi ar virkni taksometru šoferu. Tie paņem bērnus un atved taksometros līdz autobusam, bet pēcpusdienās aizgādā atpakaļ.

—  Vai tas nav drausmīgi dārgi?

Ruta skumji pasmējās.— Nu protams! Viss, kas šeit notiek, ir drausmīgi dārgs.

—  Bet no kurienes tad nāk nauda?

—     Patiesībā šai skolai draud bankrots kopš pirmās darba dienas. Taču tā joprojām strādā.— Ruta iesmējās. Smējās arī Barbīte. Es viņu noglāstīju. Viņa piespiedās man klāt.

—  To tu darīji pirmo reizi,—Ruta klusu noteica.

—  Ko tad?

—  Tu zini, ko.

—     Jā,— es sacīju, bezgala izbrīnījies pats par sevi.

—  Tas ir tiesa. To es darīju pirmo reizi. Un tieši tagad.

—     Ne tieši tagad. Dabiski, ka tagad,— Ruta teica. Mēs braucām pa biezu mežu. Ceļmalā aizzibēja garām dzeltena plāksne ar melnu uzrakstu. Es izlasīju:

HEROLDSHEIDA

Tūlīt pēc tam ieraudzīju pa labi nogriežamies pavisam šauru ceļu. Autobuss aplieca asu līkumu. Mašīnai braucot pa šaur^ ceļu, kas krauji slīga lejup, pret jumtu skrāpējās koku zari. Nozarojumā biju pamanījis neievērojamu koka ceļarādītāju ar uzrakstu:

HEROLDSHEIDAS SPECIĀLĀ SKOLA

Skatījos pa vēja stiklu uz priekšu. Mēs tuvojāmies dzelzs vārtiem, kas bija plati atvērti. Pa labi un pa kreisi

auga vecas egles, mežs te bija ļoti biezs un tumšs. Aiz atvērtajiem vārtiem ieraudzīju spožas saules apspīdētu grantētu laukumu, kur stāvēja trīs tādi paši lieli autobusi kā mūsējais un viens mazāks. Ieraudzīju pieaugušos un veselu baru bērnu, kuri rāpās ārā no mašīnām paši vai tika izcelti vai iznesti. Aiz laukuma redzēju mazu, balti krāsotu pili. Vai vismaz māju, kas bija celta kā pils, tādā stilā, kāds valdīja ap tūkstoš deviņsimt desmito gadu.

—  Pavisam glīta skola, ja padomā, ka tai pastāvīgi draud bankrots,— es sacīju.

—  Ja tu zinātu, kā mēs šo māju dabūjām!

Autobuss apturēja līdzās citiem. Nu arī mūsu bērnus

izcēla, iznesa, izvadīja ārā. Daži gāja paši. Redzēju ap astoņdesmit bērnus un ap divdesmit piecus pieaugušos. Valdīja liels troksnis. Pieaugušie runājās ar bērniem, bērni smējās un klaigāja. Braucamvāģīšus ar paralizētajiem aizripināja uz balto pili, kuras aizmugurē zaļoja pļava. Šoferi palīdzēja, cik spēja. Pieaugušie bija ģērbušies vienkārši. Man dūrās acīs, ka nevienam nav ārsta vai sanitāra baltā uzsvārča.

Mums tuvojās kāds pajauns vīrietis ar laipnu seju un atpakaļ atsukātiem bieziem, melniem matiem. Es viņu pazinu. Tas bija Heroldsheidas speciālās skolas vadītājs doktors Heincs Halleins, kurš Nirnbergā bija pārbaudījis Barbīti. Vispirms viņš apsveicinājās ar mazo, notupdamies un paspiezdams viņai roku.

—  Cik jauki, ka tu atbrauci,— viņš sacīja. — Mēs visi priecājamies par tavu ierašanos, un tev pie mums katrā ziņā patiks. No sirds apsveicu dzimšanas dienā, Barbit.

—  Bet man nemaz. . .

—  O, jā,— teica direktors Halleins. — Te ir tā: diena, kad bērns pirmoreiz atbrauc pie mums, ir viņa dzimšanas diena.

—  Man ir vēl cita,— vieglās paralīzes dēļ atbalstījusies pret mani, sacīja Barbīte un uzsmaidīja direktoram, lūkodamās viņā caur savām šķielētāju brillēm. . .

—  Tad tev būs divas! Katram bērnam te ir divējas,— Halleins teica.— Ar savu otro dzimšanas dienu tu vari darīt, kā gribi. Tavu skolas dzimšanas dienu te svinēs.

—  Kad?— Barbīte satraukta vaicāja.

—  Vēlāk. Pagaidām tu dabūsi dāvanu.— Halleins pasniedza Barbītei lielu plastmasas turzu, pilnu ar konfektēm, riekstiem, šokolādi un augļiem.

Barbīte neteica ne vārda.

—  Pag,— es sacīju. — Es paturēšu turzu, tā tev ir par smagu.

—  Noteikti paliks man?

—  Noteikti,— es sacīju, noskatīdamies, kā lielo autobusu šoferi atkal apsēžas pie stūrēm, veikli kā cirka mākslinieki apgriež savus milzeņus un aizbrauc projām. Mazais autobuss palika. Kreisajā pusē uz priekšējām durvīm bija lasāms:

ZIEDOJUMS AKCIJAI «RŪPJU BĒRNS»

OTRĀ VĀCU TELEVĪZIJAS PROGRAMMA

Daudzi bērni un pieaugušie — jaunas sievietes un vīrieši — jau bija pazuduši baltajā pili. Es neviļus sarāvos, dzirdēdams plīstoša stikla troksni.

No kāda apakšstāva loga smiltis nolidoja lielas lauskas. Uz īsu mirkli pavīdēja kāda zēna saviebtā seja; kāda sieviete aizvilka puiku projām.

—  Tas viss pieder pie tava apsveikuma,— smiedamies teica, Halleins un izslējās taisns. —Tas bija Oto.

—  Bet. . . bet. . . logs beigts,— Barbīte sacīja.

—  Jā,— Halleins piekrita. — Tā Oto dažreiz dara. Zini, citi bērni arī tā dara. Logu rūtis plīst pie mums bez skaita. Plīst ari trauki, lūst galdi, krēsli, gultas un daudz kas tamlīdzīgs. — Man viņš sacīja: — Postīšanas kāres lēkmes, agresivitāte. — Viņš paraustīja plecus un klusu turpināja:

—  Tas viss ir liela pacietības pārbaude līdzstrādniekiem. Mums nav vajadzīga higiēniski tīra skola, nav ko bēdāties, ja te kādreiz valda nekārtība. Taču pēc tam tūdaļ viss jāsakārto. Tas ir grūti, jo daudzi mūsu bērni neapzināti un, protams, ari tīšām saposta ļoti, ļoti daudz rotaļlietu, mācību līdzekļu, visu, ko vien var iedomāties. Mums te ir vārtsargs. Tas jau šodien iestiklos logu par jaunu. Diemžēl tieši stikls ir tik dārgs.

—  Vai bērni bieži izsit rūtis?

—  Nortona kungs,— teica direktors Halleins,— kopš skolas dibināšanas dienas vislielākais skaits bijis četrpadsmit logu rūtis vienā dienā. Turklāt tās visas izsita viens vienīgs zēns.

—  Jūs sakjt to tīri vai ar lepnumu!

—  Es ari esmu lepns,— Halleins atbildēja. — Jo todien, kad zēnam'ļāva iztrakoties līdz pat ekscesam, viņa dzive iestājās krasa pārmaiņa.

Heroldsheidā 1972. gada 24. augustā

Apliecinājums par pabalsta saņemšanu no organizāciju nolikuma 4. paragrāfa 1. daļas 6. punktā minētajām organizācijām, personu apvienībām un lielkapitāla īpašnieku grupām.

Līdz šai vietai teksts bija iespiests. Veidlapa atradās rakstāmmašīnā, kas stāvēja man priekšā uz galda,— kopš šīs dienas mašīna mani atkal un atkal noveda vai līdz vājprātam. Burtu stabiņu sviras negaidīti aizķērās. «H» un «r» visu laiku sitās pārāk augstu; nospiežot «i», burtstabiņa svira neatkrita atpakaļ, man vajadzēja to atvilkt ar pirkstiem, tie mūžīgi notraipījās, un notraipījās arī vēstules, ko es rakstīju. Pēdējās dienās biju uzrakstījis droši vien vairāk nekā simt vēstuļu — ārstiem, iestādēm, vecākiem. Biju apstaigājis iestādes un vecākus, daudz braukājis apkārt. Sēdēju līdz jostasvietai kails (bija ārkārtīgi tveicīgs) mazā istabiņā Heroldsheidas balti krāsotās speciālās skolas otrajā stāvā; nebija tālu pusdienas stunda. Strādāju kopš pusdeviņiem kā katru dienu, reizēm līdz vēlam vakaram.

Man žēl, tiesneša kungs, ja esmu jūs sabiedējis. Jūs neesat pārlasījies.

Es strādāju. Madridē tiku sācis ar mazumiņu. Nu darbs bija kļuvis grūts. Mana dubultā dzīve! Allaž vajadzēja doties tālos ceļojumos — lielāko tiesu uz Madridi. «Krita apļa» uzņemšana ritēja pilnā sparā. Man bija divas sievietes. Viena, uz kuras rēķina es dzīvoju. Viena, ko mīlēju. Un man bija bērns. Protams, mana pārvērtība šķita neticama, lai neteiktu, ka tā bija nepieklājīgi paradoksāla. Playboy ir sava filozofija, vai ne? Visu mūžu biju turējies pie savas playboy filozofijas. Un nu. . .

Lūkodamies ārā pa sava mazā kabineta logu — un to es ik pa brīdim darīju —, varēju redzēt Barbiti: pļava aiz mājas. Ar abiem draugiem. Sie Barbītes draugi bija mazā mongoloidā meitenīte Džekija, kas, piesprādzēta tēva mašīnas sedeklī līdzās šoferim, bija panākusi mūs viņā pirmajā rītā ceļā uz skolu,— mazā Džekija, tik trausla, tik glīta. Otrs draugs bija paralizētais puisēns, kas tanī pirmajā rītā kopā ar mums bija braucis autobusā, atkal un atkal slīdēdams zemē no sēdekļa,— viņu sauca Aloizs, tēvs viņam strādāja par siku ierēdni kādas lielas bankas

mazā filiālē. Trīspadsmit gadu vecajam Aloizam nebija nekādu cerību uz izveseļošanos, tas bija skaidrs, vecāki to zināja. Zēns bija nedziedināms.

Barbite ar šķielētāju brillēm, uz acīm, joprojām klibodama, bīdīja Aloizu braucamkrēslā pa zālienu. Džekija viņu atbalstīja, jo Barbītes kājas vēl bija stipri nedrošas. Džekija varēja staigāt normāli.

Viens bērns palīdzēja otram. Dzirdēju visus trīs smejamies. Un bija vasara, vēla, vēla vasara. Laiks bija karsts, tik karsts, tik ļoti karsts. Ik pa brīdim pametu skatienu uz trim bērniem. Tad klabināju mašīnu tālāk.To darīdams, atkal izgrūdu skaļu lāstu: — Pie deviņiem jodiem, ir nu gan baigā grabekle!

«1. Valters Kleinheita kungs Nirnbergā, Salomes, ielā 234,»— jauki, «h» uzlec augstāk, «r» tāpat, pēc «i» burtstabiņa svira ar pirkstiem jāknibina atpakaļ, notraipot tos vēl melnākus,— «1972. gada 20. augustā pārskaitījis Ēeroldsheidas speciālajai skolai 1200 vācu mārku (vārdos: vienu tūkstoti divus simtus vācu mārku) lielu summu, kārtējo iemaksu savas krustmeitas Heidijas Mecleres aprūpei. . .»

—  Velna grabekle! Viss notraipās netīrs!—es nepārtraukti lādējos.

Ai! Barbīte gandrīz pakrita: gribēja bīdīt braucamkrēslu pārāk ātri. Džekija nelaimi novērsa. Jutu strauji iepukstamies sirdi. -> ^

Dīvaini. Sirds strauji iepukstējās. . . /.

Pagriezu rakstāmmašīnas veltnīti uz priekšu. Nākamās rindas, par laimi, bija iespiestas. Taču es šķendējos arvien skaļāk.

—  Es prasu, lai man dod kārtīgu mašīnu. Sīs vēstules ir pašas svarīgākās, ko mēs nosūtām, bet kā tās izskatās?

Halleinam vajadzēja to atzīt. Tā viņš arī darīs. Viņš atzina visu, kas bija saprātīgs. Viņa istabas sienas no vienas vietas klāja bērnu zīmējumi raibās krāsās. Uz viņa rakstāmgalda atradās rāmītis ar kubla papīra loksni, uz kuras ar iespiedburtiem bija rakstīts:

•JA CILVĒKAM PIEMISTU TIKPAT DAUDZ SAJĒGAS, CIK PRĀTA, VISS BŪTU DAUDZ VIENKĀRŠĀK

Labs izteiciens. Tā autors: Nobela prēmijas laureāts profesors Dr. Lainess Polings1 . Starp citu, tiesneša kungs, Polings ir viens no trim Nobela prēmijas laureātiem, kas pieprasījuši, lai beidzot piešķir likuma spēku aktīvajai eitanasijai visos gadījumos, kad cilvēks — arī bērns — ir nedziedināmi slims (arī ar garīgu slimību). Sāda Nobela prēmijas laureāta prasība izklausās pēc nelielas šizofrēnijas. Tikpat šizofrēniska šķiet direktora Halleina rīcība: proti, viņš licis šo izteicienu iespiest, ierāmēt un novietojis uz sava rakstāmgalda. Bet mēs nu reiz dzīvojam šizofrēniskā pasaulē, to es pēdējo mēnešu laikā esmu atskārtis. Tālāk!

Pirms diviem gadiem Valters Kleinheita kungs no Salomes ielas Nirnbergā bija uzņēmies piecpadsmit gadu vecās spastiķes Heidijas Mecleres krusttēva pienākumus. Pirms stundas biju redzējis, kā divi «rezervisti» nes Heidiju atpakaļ no vingrošanas zāles, kas uzcelta aiz skolas ēkas. Meitene nespēj patstāvīgi kustēties. Vingrošanas zālē Monika, viena no abām ārstnieciskās fizkultūras speciālistēm, tāpat kā katru dienu, bija strādājusi ar Heidiju uz spastiķu bumbas. Heidija atradās šeit jau četrus gadus. Jau četrus gadus ar viņu izpildīja vingrojumus uz spastiķu bumbas. Pirms trim gadiem radās cerības, ka meitenes stāvoklis mazliet uzlabosies. Taču izrādījās, ka speciālisti maldījušies. Četru gadu laikā nebija panākts ne mazākais uzlabojums. Vingrojumus ar Heidiju vajadzēja ik dienas turpināt. Varbūt nākamos četros gados kaut kas uzlabosies. Vai sešos. Varbūt nekad.

Šodien nespēju sakopot domas.

Bet jāatbild uz tik daudzām vēstulēm!

Galu galā man te ir štata vieta un es saņemu algu. (Atskaitot visus atvilkumus, uz rokas paliek 824,50 vācu markas. Dzīvoklis un ēdiens par brīvu.)

Tātad veicīgi tālāk! Tūlīt būs pusdienas, tad man jāpalīdz ēdamzālē.

Valteram Kleinheita kungam (lielas dārzniecības īpašniekam) vajadzēja apliecību, lai varētu krustmeitai Heidijai (meiteni viņš ne reizes nebija redzējis un laikam neredzēs arī turpmāk) ziedoto summu vismaz pilnā apjomā atvilkt no īpašuma, kas pakļauts aplikšanai ar nodokļiem, un to viņš drīkstēja, jo veidlapā melns uz balta bija iespiests:

1 Amerikāņu ķīmiķis, dz. 1901. gadā.

2.  Pamatojoties uz Nirnbergas finanšu pārvaldes 1971. gada 5. aprīļa apliecinājumu nr. 53/5320 par organizācijām garīgi un fi/.iski kroplo atbalstīšanai, mčs līdz turpmākam (vismaz līdz turpmākam!) esam atzīti par sabiedriski derīgu un labdarīgiem mērķiem kalpojošu iestādi, kas ietilpst 4. paragrafa 1. da|as 6. punktā paredzētajās organizācijās, personu apvienībās un lielkapitāla īpašnieku grupās. (Līdz tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pirmā gada piektajam aprīlim mēs par sabiedriski derīgiem vēl nebijām atzīti, un, ja es saķu «mēs», es ar to domāju Heroldsheidas speciālo skolu, kurā nu strādāju un kurā dabūt bērniem brīvprātīgus krusttēvus un krustmātes, no kā mēs esam tik ļoti atkarīgi, ir bezgala grūti!)

«Sabiedriski derīgu. . .»

Es blenzu uz šiem vārdiem, kurus nupat biju izlasījis, un kaut ko atcerējos. Kopš atkal atrados Vācijā, mani interesēja arī šī zeme. Vakaros un naktīs krietni daudz lasīju.

Bija vēl citi šai punktā un paragrāfā iekļauti institūti. Piemēram, nacionālistiskā organizacija «Eiropeiskā gara kultūras kopēji, r. b.'» Lohhamā, Augšbavārijā, vai «Valsts un tās tautsaimniecības politiskā biedrība, r. b.», kuras priekšnieks bija Hugo Vellemsa kungs, kādreizējais reiha propagandas nodaļas vaditājs Kauņā (Lietuvā).

Arī šādas apvienības bija atzītas par «sabiedriski derīgām»— tāpat kā (pēc ilgas stīvēšanās un «līdz turpmākam») Heroldsheidas speciālā skola! Es ceru, tiesneša kungs, ka jūs saprotat, kam Federatīvajā Republikā piešķir šo epitetu. Es patiešām ceru. Jo es to nesaprotu.

3.  Apliecinām,

a)  ka ziedoto summu izlietosim tikai nolikumā paredzētajam mērķim, proti, garīgi un fi/.iski kroplo audzināšanas un profesijas apgūšanas veicināšanas pasākumiem;

b)   ka minētais mērķis, st. c.2 , ietilpst to mērķu vidū

(kāda vācu valoda!— bet tā tur bija rakstīts, to gluži vienkārši pieprasīja finanšu pārvalde, turklāt tieši šādā formulējumā), kuri saskaņā ar ienākumu nodok|u direktīvas 7. pielikumā ick)autā saraksta 5. punktu tiek atzīti par īpašas veicināšanas cienīgiem. . .

1 Reģistrēta biedrība.

2 Starp citu.

Atskanēja zvans. Sākās pusdienu maltīte. Pie galdiem bija jāsēžas pirmajai maiņai, arī Barbitei. Pēc pusstundas jānāk otrajai maiņai. Astoņdesmit vienam bērnam, tiesneša kungs! Visus reizē pabarot nav iespējams. Trīs mazie lejā, pļaviņā, klupdami krizdami tuvojās mājai. Braucamkrēsls bīstami lēkāja. Barbīte palūkojās augšup uz mani, viņa zināja, kur es atrodos, un varēja mani saskatīt. Viņa māja ar roku.

Ieraudzīdams viņas saviebto sejiņu ar drausmīgajām brillēm, ieraudzīdams visu šo nožēlojamo cilvēciņu, kādreizējo «pasaules burvīgāko mazo saulstariņu», es māju pretī un smiedamies saucu:—Tūdaļ nāku lejā, Barbīt!— Un vēl pierakstīju:

«ĻOTI GODĀTAIS KLEINHEITA KUNGS, SIRSNĪGI PATEICAMIES JUMS GAN SAVA, GAN MOSU SLIMNIEKU VĀRDA PAR JŪSU IZPRATNI UN ATBALSTU.

HEROLDSHEIDAS SPECIĀLĀ SKOLA

SKOLAS PADOMES UZDEVUMA

(un tad izņēmu veidlapu no rakstāmmašīnas un ar Silvijas dāvāto smago zelta pildspalvu parakstījos pēc vārda «uzdevumā»): Filips Nortons.»

4

Pusdienās bija «burtiņzupa»1 , kartupeļi, citi dārzeņi, gaļa un svaigi salāti, saldajā ēdienā dažādi pudiņi: bērni drīkstēja izvēlēties. Pieaugušie arī. Pieaugušie ēda pēdējie, pēc otrās maiņas, jo ļoti daudzi bērni nespēja ieturēt maltīti patstāvīgi, viņus vajadzēja barot. Šobrīd visiem bija darba pilnas rokas. Atskaitot nedaudzus izņēmumus, par bērnu ēstgribu nevarēja sūdzēties. Barbītei jo sevišķi. Kad ienācu ēdamzālē, viņa kluburoja man pretī un priekā mirdzošām actiņām smējās. Sākumā tā vis nebija — taču patlaban Barbīte staroja, patlaban viņa bija atradusi savus mazos ‘draugus, patlaban viņai tieši bija «labās dienas». Ik pēc zināma laika viņai bija arī «ļaunās dienas», šie posmi mainījās, un pirmāk man bija šķitis, ka tas nebūs izturams. Tad es biju redzējis, ka visi citi pieaugušie to iztur — pacietīgi, laipni un vēlreiz pacietīgi. Es

' Burtiņi — makaroni burtu izskatā.

bieži biju kritis izmisumā — es, vienīgais visu pieaugušo vidū. Heroldsheidas pieaugušajiem pacietība itin kā piesātināja ik miesas šūniņu. Viņi zināja to, ko pa šo laiku biju iemācījies arī es: ka jebkuram progresam seko recidīvs. Ja iestājās progress, viņi, dabiski, visi priecājās, taču visi — un tagad arī es — zināja: kaut kad atkal pienāks «ļaunās dienas».

—  Kotletes,— teica Barbīte. Viņa joprojām runāja vēl loti slikti.— Un pudiņi. Šokolādes, aveņu, vaniļas.

—  Ko tu ņemsi?

—  Visus trīs,— Barbīte sacīja. Es biju viņu pacēlis uz rokām, bet viņa spārdījās.

—  Kas noticis?

—  Jāiet atpakaļ. Palīdzēt Aloizam.— Viņa aizkliboja projām. Proti, palīdzēt Aloizam, bērnam ar braucamkrēslu, paralizētajam zēnam. Jau daudzas nedēļas — gan ar pārtraukumiem, kad Barbītei bija «ļaunās dienas»,— viņas ar Džekiju baroja lielās bankas mazās filiāles sīkā ierēdņa dēlu. Viņas darīja to, stāvēdamas kājās, mīļi un uzmanīgi, visu laiku uzsmaidīdamas Aloizam, un Aloizs smaidīja, čāpstinādams košļāja, pūlējās norīt, norija. Pirms dažiem mēnešiem vēl vajadzēja barot arī Barbīti. Pirms dažiem mēnešiem. . .

Es šai Heroldsheidā bieži šķitos sev kā Gulivers liliputu zemē. Lai jums rastos zināms priekšstats, tiesneša kungs: lielākā daļa māju te, nudien, bija iekārtota itin kā liliputiem, proti, bērniem. Arī šī ēdamzāle izskatījās pēc ēdamzāles liliputiem, izņēmums bija vienīgi vietas tiem slimniekiem, kas jau bija paaugušies. Citur redzēja zemus galdus, zemus krēslus, mazus nazīšus, dakšiņas, karotītes.

Taču tādu ainu redzēja ne vien ēdamzālē — gaitenī, kur pie līstēm bija piesisti āķi drēbju pakāršanai, neizskatījās citādi. Pavasarī, kad es še ierados, uz tiem karājās daudzi raibi mētelīši, sporta jakas ar kapucēm un cepures. Vairumam durvju nebija rokturi. Savukārt, ja tie bija, tad ierīkoti visai zemu. Mazgājamo telpu izlietnes bija mazas un pieskrūvētas pie sienas zemāk nekā parasti, lai bērni tiktu tām klāt — vieni vai ar citu palīdzību. Tāpat bija klozetos: arī te viss zemāks un mazāks. Līdzīgi iekārtotas bija guļamtelpas. Pēc ēšanas visus bērnus lika gulēt, un viņi pavadīja miegā no pusotras līdz divām stundām. Priekšpusdiena galīgi izsmēla viņu spēkus, viņi tūdaļ iemiga — ar dažiem izņēmumiem — savās mazajās gultiņās, kas atgādināja septiņu rūķīšu gultiņas pasakā.

Mācību telpās viss bija ierīkots tā, lai bērni varētu ērti sēdēt un mācīties, lai viss, kas viņiem pašiem jāpaņem, atrastos sasniedzamā augstumā. Sienu tāfeles bija piestiprinātas ļoti zemu. Kur vien varēja, pie durvju sliekšņiem bija piesisti slīpi dēļi, lai braucamkrēslos sēdošie varētu vieglāk tikt pāri, kad jau iepratās pārvietoties paši.

Bija daudz mācību istabu. To durvīm normālā augstumā bija iebūvēti apaļi lodziņi. No gaiteņa varēja bērnus novērot tā, ka viņi to nepamanīja.

Pēc pusdienas atpūtas vēlreiz atsākās apmēram divas stundas ilgas mācības, tad ieradās šīrīta lielie autobusi un aizveda bērnus atpakaļ mājās. Bija viens vienīgs bērns, kas kopš pirmās dienas palika līdz ar mani tepat: Barbite. Mēs dzīvojām mazītiņā namiņā iesāņus no skolas mežmalā. Līdz mūsu atbraukšanai tur bija mitis vārtsargs, kas vadīja arī darbmācības stundas. Viņš tūdaļ bija pārcēlies uz Heroldsheidas ciematu un nu katru dienu brauca šurp savā vismazākā modeļa fiatā un vakaros devās atkal atpakaļ. Direktors viņam bija paskaidrojis, kāpēc tā būtu vēlams.

—  Tas tak ir dabiski,— bija teicis vārtsargs.— Es pārcelšos jau šodien. Cik man tās mantības!— Heroldsheidā dzīvoja viņa draudzene — tā viņu pieņemšot bez vārda runas, viņš apgalvoja. So vārtsargu un darbmācības skolotāju sauca par Kārli Vondru. Manuprāt, te nebija neviena, kas mīlētu bērnus vairāk nekā Kārlis Vondra, un bērni mīlēja Kārli Vondru, kas prata visu, patiešām visu!

—  Tu Barbīti noskūpstīji. . .

Es apgriezos apkārt. Man pretī stāvēja Ruta. Viņa bija ģērbusies raibi puķotā linaudekla kleitā un viegli glāstīja man roku.

—  Es jūs abus novēroju un par redzēto esmu ļoti laimīga, Fil. Kad pagājušajā gadā viss sākās, tu Barbu ienīdi, saukāji par nožēlojamo vardulēnu, šķendējies uz likteni, kas spieda tevi rūpēties par Barbuku,— nerunā pretī, es to zinu, tikai nekad to nepieminēju. Es tevi sapratu. Tagad noticis brīnums: kamēr Barbīte bija vesela un visas pasaules mīlule, tu viņu mūždien neieredzēji. Viņa tevi visu laiku mīlēja. Nu, kad Barba ir slima, nevarīga un nebūt vairs nav visas pasaules mīlule, nu, kad tu esi uzņēmies par viņu visu atbildību, nu. . .— viņa apklusa.

—     Taisnība,— es klusu sacīju.— Virs zemes ir divas būtnes, ko es mīlu, Barblte un. . .— Es pieskāros Rutai. Viņa atrāvās atpakaļ.

—  Ir taču Silvija,— viņa brīdināja.

—      Jā,— es teicu.— Jā, jā, jā. Un kā tas lai turpinās? Tāpat kā līdz šim? Mēs taču esam tikai cilvēki!

Ruta klusēja, pievērsusi skatienu Barbai, es turpretī ņēmos barot kādu epileptisku bērnu.

—     Viņa ik pa brītiņam slauka ar salveti Aloizam muti. Pēc katra kumosa,— Ruta sacīja.— Kad atceros, kādā stāvokli viņa atbrauca šurp. . .

—      Es tak nedomāju Barbuku,— es iekaisis iesaucos.

—  Es jautāju, kā viss lai turpinās ar mums!

—     Nezinu,— viņa atbildēja.— Bet tas turpināsies. Būs labi.

—  Vai tu tam tici?

—  Ticu nešaubīgi,— Ruta sacīja.

Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada divdesmit ceturtais augusts bija ceturtdiena. Katru ceturtdienu Ruta ieradās speciālajā skolā, lai izmeklētu bērnus, parakstītu jaunas zāles, pārrunātu jaunas terapeitiskas procedūras. Mācību un rotaļu istabās katram bērnam bija izkārts Rutas sastādīts saraksts ar vajadzīgo zāļu uzskaitījumu. Un katra ceturtdiena man bija svētki.

—     Ai, Fil,— Ruta ieteicās,— atvedu līdzi no Nirnbergas kādu žurnālistu. Viņš grib aprakstīt šo skolu. Es viņam sacīju, ka tu esi skolas runasvīrs, tās reklāmu aģents, proti, tas, pie kura viņam jāgriežas. Mums vajadzīgs ikviens iespējamais atbalsts — kaut vai avīžu raksts! Daudzi cilvēki to izlasīs. Tev ar to žurnālistu jāparunā. Viņam ir laba griba, un es tevi lūdzu. . .

Pie mums ātriem soļiem pienāca direktors Halleins.

—  Nortona kungs?

—  Jā.

—  Telefona saruna. Ar Madridi!

5

Telefona klausule gulēja uz direktora Halleina rakstāmgalda.

—  Te Filips Nortons!

—     Vilciņ! Manu visumlļoto vilciņ! Kā šodien klājas manai mazajai Barbītei?

—  No kurienes tu runā, burvīt?

—     No «Castellana Hilton». Man šodien nav jāfilmējas. Nespēju gaidīt līdz tavam vakara zvanam.

Luksusa apartaments «Castellana Hilton» Madridē — direktora kabinets Heroldsheidas speciālajā skolā Nirnbergas tuvumā. Te oda mazliet pēc hlora, pēc hlora un šā tā cita. Netālu atradās pundurīšu lielā klozettelpa. Un tomēr pastāv divas pasaules, es nodomāju. Un es esmu Silvijas kalpotājs, vairāk nekas.

-vBarbukam klājas labi, burvīt. Viņi visi patlaban ēd pusdienas.

—  Vai agresīvā fāze pilnīgi beigusies?

—     Pilnīgi un pavisam,— es teicu un nodomāju: tagad varam gaidīt nākamo.

—     Ak, cik brīnišķīgi! Mums te vēl jāfilmē mazliet ilgāk par diviem mēnešiem, vilciņ, tad brauksim uz Pirenejiem. Tomēr drīz vien es prasīšu divas brīvas dienas un došos paskatīties uz savu Barbīti — tik ilgu laiku neesmu viņu redzējusi. Sī cerība palīdz man izturēt, es nepārtraukti par to domāju, citādi jau sen būtu sabrukusi. Es braukšu pie Barbītes! To taču varēs, vai ne?

—      Protams, burvīt.— Protams, to nemūžam nevarēs.

—  Dabiski . . .

—  Kā viņai ar acīm?

—  Arvien vairāk uzlabojas, burvīt.— Meli.

—  Dievs, es tev pateicos. Un … un klibošana?

—     Vina ik dienas vingro, burvīt. Arī klibums mazinās.— Meli.

—  Un. . .

Viņa taujāja un taujāja.

Es meloju un meloju.

Es meloju ik mīļu dienu. Barbai, tāpat kā agrāk, bija smagi smadzeņu darbības traucējumi.

—      Viss būs labi, viss būs labi, kaut arī tas vilksies ilgi. Tomēr viss būs labi . . .

—  Jā, cerams, burvīt.

—      Noteikti! Nesaki «cerams»! Kad tu atkal būsi Madridē?

—  Nākamnedēļ.

—  Ak . . .

—  Kas noticis?

—     Drīzāk atlidot tu nevari, es zinu. Te mēs sakām, ka tu braukā pa visu Spāniju uz apspriedēm, strādā Parīzē un Losandželosā. Starp citu, Bobs savu uzdevumu veic

spīdoši! Visi tic pasaciņai, ka viņš ir tavs asistents, jo tev ar šo un ar manu nākamo filmu gluži vienkārši tik briesmīgi daudz darāms . . . Taču tev vismaz reizi nedēļā jāpavada divas dienas šeit. . . citādi kādam tomēr vēl radīsies aizdomas. Līdz šim viss rit neticami labi. Vai redzēji pēdējo «Time» numuru?

—  Nē. Kāpēc tu jautā?

—  Es esmu uz titullapas!— Viņas balss kļuva skaļa.— Man veltīts svarīgākais raksts! Un kāds raksts! Tu tak vēl atminies, ka pirms sešām nedēļām «Time» atsūtīja trīs reportierus un fotogrāfus . . .

—  Jā.

—  Lieliski uzrakstīts, vilciņ! Dižākā aktrise savā dižākajā filmā.

—  Kas?

—  Tā rakstīts uz vāka! Un rakstā visu laiku runa ir par to, ka es esmu visdižākā aktrise šodienas kinomākslā un ka dižākas nav bijis arī visā šis mākslas pastāvēšanas laikā. Ievietots daudz manu skaistāko fotouzņēmumu. Tavu arī. Un Barbītes. No arhīva . . .

—  Brīnišķīgi . . .

—  No Romas jau pieteicies «Oggi». Un no Francijas — «Paris Match». Kad brauksi šurp,'tu taču noteikti iegriezīsies «Le Monde» un lidosi ar manu lidmašīnu. Tad aizej uz «Paris Match» redakciju un norunā datumu. No Vācijas zvanīja «Stern» redakcija. Tie gribēja drāzties šurp uz līdzenas vietas, bet Rods viņus apvārdoja, lai brauc vēlāk. Nevajag visu tūlīt, šajā brīdī, viņš saka. Bet, kamēr mēs filmējam «Ktīta apli», pasaules lielākajiem ilustrētajiem žurnāliem jābūt pilniem ar informāciju, viņš saka. Lai gan es jau uz «Time» raksta pamata vien varu pieprasīt jebkuru algu un jebkurus līdzdalības procentus; kādus tik gribu.

Man reiba galva. Direktora Halleina mazajā kabinetā es redzēju vienkāršas rotaļlietas, bērnu grāmatas, skaņu plates, loga priekšā pletās saulainā pļaviņa. Man vajadzēja piespiesties, lai ar pūlēm saprastu, par ko Silvija vispār runā, sākumā es neko neapjēdzu.

—  Un tad vēl tev katrā ziņā jābrauc, lai sataisītu te pamatīgu jandālu! Bobs arī tā saka. Viņš nevar. Viņš ir tikai ražošanas nodaļas vadītājs. Nodaļas priekšnieks esi tu, vilciņ!

; — Jandālu?

—     Tā kā tu tik maz esi šeit un te nav ari Džo, arvien vairāk draņķu iedomājas, ka var darit, ko grib. Viņi kļūst rupji, nekaunīgi! Vakar iecirtu pāris pļauku Klaudijai . . .

—  Kas . . . kas ir Klaudija?

—     Vilciņ, tu tak viņu pazīsti! Galvenā kostīmu māksliniece. Kleita, kura mugurā Grušei, kad viņa ar bērnu paslēpjas pilī, kamēr bruņotie jātnieki viņu meklē . . .

—  Kas ir ar šo kleitu?

—      Klaudija to uz savu galvu pāršuvusi. Tagad tā ir krietni par garu. Tā ir ceturtā reize, kad viņa tā dara! Sī nolāpītā Klaudija. Viņa mani ienīst.

—  Muļķības.

—     Tās nav nekādas muļķības! Viņa to sacījusi Karmenai — Karmenai Kruzeiro, manai dublierei, tu taču zini, tu pats izvēlējies Karmenu!

—  Jā, atceros. Kas tad tur bija?

—      Klaudija teikusi Karmenai, ka nīstot visus amerikāņus. Viņa ir pa pusei itāliete, un itālieši taču nīst amerikāņus, vai ne?

—  Nē.

—      Vari man ticēt, es zinu! Un Karmena man to atstāstīja! Turklāt es esmu vāciete! To tā .stulbā zoss neapjēdz!

—     Viņa ir vislabākā kostīmu māksliniece, ko mēs varējām sameklēt,— tieši kā radīta vēsturiskai filmai!

—     Var jau būt — bet stulba zoss viņa arī ir! Un tev viņa jānoteš, tas tev man jāapsola, es tā uztraucos, ka domāju — sirds plīsīs pušu! Vai tu viņu notēsīsi?

—  Jā.

—  Un da Kavu arī!

—  Kāpēc tad to?

—     Tas arī ir draņķis! Despots! Tirāns! Lielās pils kāpnes, pa kurām man jākrīt lejā — tu zini . . .

—  Zinu.

—     Sīs drausmīgās kāpnes! Astoņas reizes viņš lika man krist pa tām lejā! Astoņas reizes, vilciņ! Man sāp visi kauli! Tikai laimīga gadījuma pēc neesmu neko lauzusi! Viņš jau trīsreiz gribēja labot scenāriju! Bobs neļāva — bet Bobs teic, ka ievest atkal kārtību uz ilgāku laiku vari tu, vienīgi tu! Te viņi visi sāk rīkoties ļaunprātīgi …

—  Karstums un garais filmēšanas laiks!

—  Naids! Viņi mani nīst! Tu nevari iedomāties, kā viņi mani nīdīs tagad, kad būs redzējuši «Time»! Tūdaļ nopērc vienu eksemplāru.

—  Te, tadā nomalē, nav ārzemju žurnālu. Te ir pavisam mazs ciematiņš, burvīt!

—  Tad aizsūti kādu uz Nirnbergu! Nekavējoties! Nirnbergā tu droši vien vēl dabūsi «Time»! Vai tu tūdaļ kādu aizsūtīsi?

—  Protams, burvīt. Tev jānomierinās. Un drīz es atkal būšu pie tevis!

Viņas balss pēkšņi aizplīvurojās:—Manu nabaga, nabaga vilciņ, es zinu, kas tev prātā . . . Bet nekādi nevar . . . Nekādi . . . Mēs taču mēģinājām . . . Vainīga filma, filmējoties es vienmēr esmu tāda, tu atceries . . . Un nu vēl saslimis mans zelta gabaliņš … Ja tu mani mīli, tu mani sapratīsi, vilciņ … Es esmu sieviete, jūtīgs radījums, nevis gaļas gabals.

—  Es taču visu saprotu,— es teicu.

Patiešām, kopš Silvija bija iznākusi no Delamāra klīnikas, mēs nebijām vairs ne reizi gulējuši kopā. Sākumā traucēja vainas apziņa. Tad uztraukumi par jauno filmu. Taču filma nebija īstais iemesls, to es zināju. Iemesls joprojām bija mūsu abu vainas apziņa. Jā, mūsu abu.

Nu labi, kopā mēs vairs negulējām. Bet mīlējām viens otru bezgalīgi, vai ne, tas bija jāredz katram reportierim, katram fotogrāfam, to redzēja visa pasaule — televīzijā, iknedēļas kinohronikās, uz ilustrēto žurnālu vākiem.

Silvija runāja un runāja, es vairs neklausījos, mani neinteresēja, par ko viņa sūdzas. Un Rutai ir tādi paši sirdsapziņas pārmetumi kā man. Tātad es gulēšu ar Karmenu. Nebūs jēgas, ja ari es nojūgšos. Galu galā no manis atkarīgs viss. Un Karmena ir ar mieru, es zinu. Līdz šim viņa bija gatava darīt to ikreiz, kad es ierados Madridē. Mazdrusciņ jocīga dzīve, vai ne, tiesneša kungs?

—. . . un iedod manam mīlulītim labi lielu buču, jā?

—  Jā.

—  Skūpstu arī tevi . . . Kad filma būs gatava, viss būs gluži tāpat kā agrāk . . . Sevišķi, ja es tad varēšu redzēt arī savu dārgumiņu, kad vien gribēšu … Es tevi mīlu, Fil. mīlu tevi vairāk nekā savu dzīvību.

—  Un es tevi, burvīt!

—  Šonakt degs pilsēta! Tāpēc tu nevarēsi man piezvanīt. Lielas masu ainas, vai zini? Man ir nakts filmēšana. Rītu

ari. Mēs varēsim atkal sarunāties vienīgi parit. Esmu ieslēgusi tevi sirdī, vilciņ. Good-bye, my love.'

—  Good-bye.

Kad noliku klausuli, biju nosvīdis no galvas līdz kājām. Ja Silvija zinātu, es nodomāju. Ja viņa zinātu, cik slikti, cik drausmīgi slikti Barbītei klājas vēl vienmēr un klāsies ilgi, varbūt visu mūžu! Nedrīkstu viņai to sacīt. Viņai, šai dižākajai aktrisei, jāuzņemas savā dižākajā filmā. Nabaga, nabaga Silvija . . .

Es patiesi nodomāju, ka viņa tiešām jāžēlo, jo Barbas slimība, protams, nav viņai vienaldzīga, viņa, protams, cieš,— kad pēkšņi ieraudzīju pie tālruņa aparāta zīmīti. Izlasīju:

«MĪĻAIS NORTONA KUNGS! JŪSU LĀDĒŠANĀS par NEDERĪGO RAKSTĀMMAŠĪNU SĀJA PRIEKŠPUSDIENA BIJA DZIRDAMA PAT MANA KABINETĀ. NOLIKĀM JUMS JAUNU MASINU UN CERAM, KA NU BŪSIT APMIERINĀTS!

LŪDZU PIEDODIET, HALLEINS.»

6

Žurnālists no «Nirnbergas rīta» bija jauns un ļoti pieklājīgs puisis. Viņi ar Rutu sēdēja pie stūra galda. Turpat blakus ieturēja maltīti visi skolas līdzstrādnieki. Otrā bērnu maiņa patlaban grasījās atstāt ēdamzāli. Pieaugušie un bērni ēda to pašu. Man tuvojoties, žurnālists piecēlās.

—  Floriāns Bends,— viņš stādījās priekšā.

—  Filips Nortons. Sēdieties, Benda kungs.

Kāda virēja atnesa man zupas šķīvi, es ēdu — pārējie darīja to pašu.

—  Ārste Reinhardes kundze teica,— Bends sacīja,— ka jūs esot tieši tas cilvēks, kāds man vajadzīgs. Jums pašam te esot garīgi slims bērns . . .

Ruta palūkojās manī.

—  Jā, Benda kungs,— es apstiprināju.

—. . .un ērtības labad jūs ar meitiņu dzīvojot te, tā man, stāstīja ārste Reinhardes kundze. Jūs esot uzņēmies skolas «reklāmu aģenta» pienākumus, sarakstoties ar visām iestādēm, apmeklējot daudzus cilvēkus un . . .

—  Jā,— es teicu.— Daudz braukāju. Zināt, ir ļoti grūti savākt skolai pietiekami daudz naudas. Lai sadzītu līdzekļus, mēģinu dabūt cauri visu, kas tik ienāk prātā.

—  Piemēram?— Bends vaicāja.— Vai jums netraucēs, ja ieslēgšu savu magnetofonu? Es, redzat, neprotu stenografēt.

—  Ieslēdziet vien.— Viņš to darīja. Mēs ēdām un runājām, galvenais runātājs biju es.— Pirmām kārtām: te ne no viena bērna — vienalga, vai tā būtu būvstrādnieka meita vai ģenerāldirektora dēls, ne no viena!— netiek prasīts ne feniņš skolas naudas. Netiek prasīta arī nauda kam citam. Viss, ko te dara bērnu labā, vecākiem nemaksā ne graša!

—  Bet bagātie taču varētu maksāt!

—  Runā, ka visi cilvēki esot vienlīdzīgi, vai ne? Visi bērni tāpat. Mēs (mēs, tiesneša kungs!) negribam, lai, tam par spīti, daži bērni būtu vienlīdzīgāki par citiem.

—  Nu, bet ziedot taču bagātie vecāki var!

—  To viņi arī dara.

—  Ne visi,— Ruta iebilda.

—  Nē,— es piekritu,— diemžēl nebūt ne visi. Tāpēc jau mums mūždien trūkst naudas! Tāpēc es patiesībā esmu te pieņemts par dežurējošo mangotāju! Jums nav ne jausmas, kā es mangoju, no kā mangoju un ar kādiem līdzekļiem to daru.

—  Piemēram?

—  Piemēram,'— es sacīju,— es piedabūju divas futbolkomandas Erlangenā un Nirnbergā sarīkot draudzības spēli. Tur mēs iesitām gandrīz divtūkstoš mārku — pēc tam kad bija atvilkti visi izdevumi, pieskaitāmās izmaksas un nodokļi. Futbolisti neprasīja ne graša.

—  Viņu nodokļi gan bija jāsamaksā?

—  Dabiski,— Ruta sacīja.

—  Nodokļi nekad neizpaliek,— es teicu.— Arī tad ne, kad mēs — kad es noorganizēju teātra vakarus, pierunādams slavenus māksliniekus izbraukt uz laukiem, sarīkoju šaha turnīru un labdarības tirdziņu te, Heroldsheidā. Tirdziņam Nirnbergas komersanti atdeva par velti visu, ko vien var iedomāties. Heroldsheidas ļaudis nāca un pirka. Nodokļus pieprasīja bez vārda runas.

—  Un jūs, kā vienmēr, dzīvojat uz krīta,— Bends secināja. Viņam bija rūsgani mati, tos apspīdēja saule, un tie izskatījās ļoti smalki un mīksti kā zids. Es nodomāju, ka Seviljas kinostudijas teritorijā Madridē šonakt degs

Gruzijas galvaspilsēta, tālā Kaukāza tāla laika galvaspilsēta, un, manuprāt, šajās ainās piedalīsies pāri par četriem tūkstošiem statistu, Silvijai būs nakts filmēšana, un filma, ko tur uzņems, izmaksās divdesmit piecus miljonus! Ko gan sacītu visi kapitālieguldītāji, visi līdzdalībnieki, ja* es ierosinātu visu milzu filmas tīro peļņu pārskaitīt tādām speciālām skolām kā šī? Viņi mani iebāztu trakonamā. Uz līdzenas vietas. Skaidrs.

—  Kā vienmēr uz krīta, jā,— es teicu.— Mūsu zemes valdība nu reiz izdevusi likumus, un pie tiem tā t-uras — arī ja runa ir par mums.

—  Ko tas nozīmē?

—  Tas nozīmē, ka valdība sedz tikai izdevumus par skolu. Ik gadus mums ar izdevumu aprēķinu palīdzību jākonstatē, cik maksā katra atsevišķā vieta skolā. Rēķins jāiesniedz valdības iestādēm. Norēķināšanās notiek viena lidz divu gadu laikā pēc priekšlikuma iesniegšanas.

—  Viena līdz divu gadu laikā?

—  Jā,— es apstiprināju.— Valdībai tak ir daudz darba, Benda kungs. Lēmumā, starp citu, teikts arī: parādnieki ir speciālajā skolā ievietotais bērns un . . .

—  Nevar būt!— Bends iesaucās.

—  Var gan,— es attraucu,—. . . un tie, kas atbildīgi par viņa uzturēšanu. Turklāt mēs esam ne vien speciālā skola, bet arī dienas mītne! Izdevumus šādai dienas mītnei valdība neatlīdzina. Mums tie jāuzrāda aprēķinos atsevišķā ailē un attiecīgās ziņas jāiesniedz vietējo pašvaldību sociālās nodrošināšanas iestādēm. Bērni nāk no daždažādām mūsu apvidus malām.

—  Un vai jūs saņemat pilnu atlīdzību?— Bends vaicāja.

—  Pēdējos divos gados aizturēts pāri par simttūkstoš markām.

—  Uz kāda pamata?

—  Ne uz kāda. Mēs jau esam priecīgi, ka vispār kaut ko saņemam.

Bends'uztraucās.— Ja tā ir un ja valdība vilcinās vienu līdz divus gadus, kamēr atlīdzina jūsu izdevumus, tad taču jums vajadzīgi kredīti, lai izkļūtu no grūtā stāvokļa.

—  Jā,— es teicu.

—  No bankām! Par bezgala augstiem procentiem!

—  Jā, Benda kungs,— es teicu.

—  Tad nu klausieties: mana avīze grib uzsākt lielu akciju par labu jūsu skolai.

—     Gribētājs esat jus, vai ne?— Ruta smaidīdama jautāja.

—     Nu ja . . .— Bends sakaunejas.— Es atkal un atkal ierosināju to darīt, un nu . . .

—  Cik ilgi?

—     Cik ilgi jūs atkārtojāt savu ierosinājumu?— es jautāju.

Viņš nokāra galvu.

—     Gandrīz divus gadus,— viņš atzinās. Tad lepni pacēla galvu.— Bet nu es esmu viņus pierunājis, arī pašus stūrgalvīgākos. Mana avīze gatavo «Heroldsheidas akciju». Un es jums apsolu, ka pēc šīs rakstu sērijas mūsu lasītāji saziedos jums veselu lēveni naudas!

—  Kaut tik jums nevajadzētu vilties,— es sacīju.

—  Kā tā?

—      Neviens negrib lasīt par bērniem, kas mīt mūsu skolā.

Viņš pacēla galvu un pašapzinīgi atteica: — Varat būt mierīgs, Nortona kungs,.— ja rakstīšu es, to lasīs ikviens. Un šoreiz jums nodokļus neviens neuzliks, to es ari savlaicīgi esmu nokārtojis.

—      Klausieties, tad jau jums vajadzētu strādāt te manā vietā.

Viņš nosarka gluži kā jauna meitene.

—      Nortona kungs, tuvākajā laikā es tātad pastāvīgi slaistīšos te apkārt. Ja man būs jautājumi, griezīšos pie jums. Jautājumu man netrūks. Jūs zināt ļoti daudz, es — itin neko.— Ak tu krietno zēn, es nodomāju. Krietno zēn, ja tu nojaustu, cik maz es zinu. Ja tu nojaustu, ka pirms nedaudziem mēnešiem es vēl vispār neko nezināju.— Tātad, ja jums ir laiks, es jautāšu. Tūlīt, vai jā?

—      Bērni patlaban guļ,— Ruta man sacīja.— Izmeklēšanu es varēšu sākt tikai vēlāk.

—      Man vēl jāraksta ļoti daudz vēstuļu,— es saminstinājos,— ak, ko, jautājiet, Benda kungs!

—     Tātad vispirms vienīgi principiāli svarīgo: cik bērnu jums te ir? Šobrīd.

—  Šobrīd astoņdesmit viens.

—  Kādā vecumā?

—  Vecumā no četriem līdz divdes . . .— Es aprāvos.

—  Kas ir?— Bends noprasīja.

—      Dažiem ir jau tagad vai drīz būs divdesmit gadu. Pēc noteikumiem viņi patiesībā vairs nedrīkstētu te atrasties. Astoņpadsmit gadu vecumā viņiem no mums jāaiziet.

Taču šiem bērniem gluži vienkārši jāpaliek te. Neviens viņus no mums neņems. Viņiem nav citas vietas, kur iet. Viņi vēl ir pārāk slimi. Sl skola viņiem vajadzīga. Bez tās viņi būtu pazuduši.— Un «Castellana Hilton» vestibilā ar marmora sienām un grīdu pie strūklakas uz stieņa sēž liels papagailis un sešās valodās izķērc pāris teikumu, es nodomāju.

—  Tad es, protams, rakstīšu, ka te ir tikai bērni līdz astoņpadsmit gadu vecumam,— Bends teica.— Cik liels ir skolotāju personāls?

—  Mums ir direktors,— es sacīju.— Viņam ir šādai skolai nepieciešamā speciālā izglītība. Ir pamatskolas skolotāja ar attiecīgo izglītību, taču viņai jākārto arī visa pārvaldes dokumentācija. Tad mums ir trīs oligofrenoloģijas dziedniecības pedagoģes ar attiecīgo ārstniecības izglītību, četras kvalificētas audzinātājas, divas kvalificētas ārstnieciskās fizkultūras speciālistes, kā arī logopēde . . .

—  Kas ir logopēds?

—  Cilvēks, kas mēģina iemācīt bērnus labāk runāt. Jūs būsit ievērojis, ka viņi gandrīz visi runā ļoti slikti un neskaidri, daži pat nesaprotami un daži ir mēmi.

—  Tālāk,— Bends mudināja.

—  Tad mums ir zīmēšanas skolotāja, kas vada arī darbmācības stundas, vārtsargs, kurš lielākajiem zēniem māca vienkāršus koka un metāla apstrādes darbus, mūzikas pedagoģe, kvalificēta bērnaukle mazākajiem, divas virējas, divas apkopējas un — tas ir ļoti svarīgi, jo bez viņiem viss sabruktu,— cilvēki, kas atteikušies kalpot armijā.

Kāda no virējām atnesa melnu kafiju.

—  Cik tādu jums ir?— Bends jautāja.

—  Četri līdz septiņi, skaits visu laiku mainās. Krietni par maz, Benda kungs. Un beidzot — brīvprātīgi palīgi. Taču tie nāk un iet, uz tiem mēs nevaram paļauties. Tas ir viss.

—  Un jūs,— Bends teica.

—  Jā,— es atsaucos,— un es.— Un mani pārņēma bezgalīgs izbrīns.

Ķeizars, ķēniņš, dižkundziņš, birģel’s, zemnieks, ubadziņš.'

Pleibojs, žigolo, izspiedējs, nelietis un suteners.

,

To visu es būtu varējis saprast. Par dažu labu no uzskaitītajiem es āilaž biju vēlējies kļūt. Dažs labs no viņiem tiku ari bijis.

Un tagad?

Traki. Pavisam traki. Pavisam traki, es nodomāju.

7

Heroldsheidā 1972. gada 24. augustā

MĪĻA, ĻOTI CIENĪTĀ KREICVENDED1HA KUNDZE, SIRSNĪGI PATEICAMIES, KA ESAT ATSOTIJUSI CEKU PAR TRĪSSIMT PIECDESMIT (350,—) VĀCU MARKĀM, LAI MĒS NOPIRKTU JOSU KRUSTBĒRNAM KONRĀDAM FETERAM ĻOTI NEPIECIEŠAMĀS VIEGLĀS VASARAS DRĒBES.

Nu es atkal sēdēju savā mazajā istabiņā un klabināju jauno mašīnu, ko direktors, dzirdēdams mani priekšpusdienā lādamies, bija' licis man uznest. Tā nu gan bija manta! Taisni fantastiska. Jutos laimīgs. Tik laimīgs, ka piezvanīju direktoram.

—  Halleins klausās!

—r Halleina kungs, šeit Nortons. Es gribēju pateikties par jauno rakstāmmašīnu, tā ir lieliska!

Dzirdēju Halleinu smejamies.

—  Kas tur tik jocīgs?

—     Jūs esat gluži vienkārši iestidzis līdz kaklam darbā, Nortona kungs. Tā, ko es liku uznest, ir viena no jūsu rakstāmmašīnām.

—  No manām rakstāmmašīnām?

—  Jā. Un mums te ir vēl divas jūsu mašīnas.

—  Es . . .

—      Pirms trim mēnešiem jūs aizsūtījāt šai firmai lūgumu pēc pabalsta. Atsaukdamās uz vēstuli, tā uzdāvināja trīs rakstāmmašīnas. Nu, un tagad . . .

Es arī iesmējos.

—      Redzat, kā diedelēšana atmaksājas! Ko tad jūs tādu šobrīd rakstāt?

—      Pateicības vēstuli Kreicvendediha kundzei. Viņa taču atsūtījusi naudu Konrādam . . .

—      Ak jā, protams. Tagad, vasarā, cilvēki pēkšņi kļūst devīgi.

—  Negaidīdami aicinājumu, jā. Taču ne jau visi sūta trīssimt piecdesmit markas kā KreicVendediha kundze. Man jāpateicas arī par desmit markām Helgai, par piecpadsmit markām Pēterim un par divdesmit piecām markām piecdesmit feniņiem Ērikai . . . Vai jus varat izskaidrot šos piecdesmit feniņus?

—  Varbūt vesela marka vairs nesanāca,— Halleins sacīja.— Tie ir laipni cilvēki, kas mums tā palīdz. Kaut vai ar piecdesmit feniņiem. Lielākā tiesa cilvēku ir laipni. Jāizturas tikai laipni arī pret viņiem.

Es noliku klausuli. Lielisks cilvēks šis direktors. Vienīgais, kas šeit zina patiesību par mums ar Barbu. Tāpēc arī es varēju zvanīt vienmēr tikai no viņa kabineta. Viņš ari naktīs atstāja tā durvis vaļā.

Bija beigusies bērnu diendusa. Tāds troksnis, tādas līksmas klaigas! Tādā posta vietā, es nodomāju.

Rudais reportieris no «Nirnbergas rīta» nespēs aptvert visu, ko tagad redzēs. Arī es sākumā nebiju spējis visu aptvert.

Nodomāju, ka Ruta patlaban izmeklē bērnus.

Skolas pagrabstāvā bija iekārtota laboratorija. Sarežģītākas analīzes tur, protams, izdarīt nevarēja, tad bērnu vajadzēja vest uz Nirnbergu, uz Sofijas slimnīcu. Taču Rutas rīcībā bija to cilvēku piezīmes, kuri ik dienas atradās kopā ar bērniem,— piezīmes par progresu, regresu, par novērotām baiļu un nemiera izjūtām vai par pieaugošu nespēju koncentrēties (tā mocīja visus bērnus, protams, Barbīti tāpat, un visi ātri nogura), un uz šo piezīmju pamata Ruta varēja parakstīt jaunas zāles, citu terapiju.

Barbīte patlaban bija pie Gellerta jaunkundzes.

Kā ik dienas šajā laikā.

Kādā nomaļā telpā pirmajā stāvā strādāja Vera Gellerta jaunkundze, ļoti glīta, pavisam jauna psiholoģe un laba logopēdijas speciāliste. Vārds «logopēdija» cēlies no grieķu valodas. Tas nozīmē runas defektu labošanu. Visi šejienes bērni mācījās pie Gellerta jaunkundzes. Gellerta jaunkundzei bija bailes no vīriešiem. Viņa pūlējās tās neizrādīt. Taču tās tūlīt varēja pamanīt.

Kā biju novērojis, kāda audzinātāja katru vakaru, braukdama savā sabuksnītajā folksvāgenā uz Nirnbergu, paņēma lidzi Gellerta jaunkundzi un no rīta atveda atpakaļ. Direktors Halleins man bija pastāstījis, ka Gellerta jaunkundzes tēvs kritis Krievijā. Viņa neesot tēvu

pat redzejusi. Tūkstoš deviņsimt piecdesmit ceturtajā gadā māte apprecējusies otrreiz. Gellerta jaunkundzes patēvs veselus deviņus gadus padarījis laulības dzīvi mātei par elli — Vera Gellerta no ši cilvēka baidījusies un viņu nīdusi. Beidzot laulība izšķirta. Veras Gellertas mīlestība pret māti esot gluži pārvarīga. Tomēr pārvarigas esot ari viņas bailes no vīriešiem — bērnībā viņa tiku tikām redzējusi, cik vīrieši var būt brutāli. Viņa studējusi— gribējusi apgūt profesiju, kurā būtu saskarsme ar bērniem, vienīgi ar bērniem, slimiem berniem!

Psihologu ir daudz. Logopēdu — maz. Gellerta jaunkundze bija diplomēta logopēde.

Klabinādams rakstāmmašīnu, atminējos, kā viņa bija sākusi strādāt ar Barbiti. Zināju, ka Gellerta jaunkundze strādā ar viņu vēl tagad. Sākumā tas norisinājās šādi . . .

Milzīgām austiņām galvā Barbuks sēdēja Gellerta jaunkundzes darbistabā pie galda. Skolotāja sēdēja galda garajā pusē. Viņai priekšā atradās aparāts, kas atgādināja vecmodīgu telefonu. Tam bija mērījumu skala un neskaitāmas pogas. Aparāta priekšā stāvēja mikrofons. Barbitei bija iedotas daudzas kartītes spēļu kāršu lielumā, un uz šīm daudzajām kartītēm bija attēloti gan visvisādi priekšmeti — figūras, lietas, koki, puķes, tramvaji, kūkas, mājas, upes —, gan ari dažādi nelieli notikumi.

Tā bija viena no neskaitāmajām metodēm, ko Gellerta jaunkundze lietoja. Pati vienkāršākā metode. Vesels skapis viņai bija pilns ar citiem palīglīdzekļiem.

Ar kartītēm dara tā (un droši vien tā tika darīts ari šinī mirkli) . . .

Gellerta jaunkundze nolika Barbai priekšā kartīti un, pieskardamās ar pirkstu figūrai, kas bija redzama kartītē, ļoti skaidri ierunāja mikrofonā:—Tas ir puika…

Barba nereaģēja.

Gellerta jaunkundze pagrozīja pogas. Barbas austiņa» viņas balss tagad skanēja skaļāk.

—  Tas ir puika . . .

Barbīte joprojām nereaģēja.

Skaņa tika pastiprināta vēl vairāk! Balss austiņās kļuva vēl skaļāka.

—  Tas ir puika . . .

Nu Barbīte reaģēja.

Beidzot!

—  asuika . . ..— viņa teica.

—  Tas ir puika . . .

—  asir.uika . . .

Lai jūs, tiesneša kungs, nesamulsina šis Barbītes pūļu: fonētiskais atveidojums, līdz šim jūs vienmēr lasījāt Barbas teikto, uzrakstītu normālā formā. Fonētiski es rakstu te vienu vienīgu reizi, lai parādītu, kā izklausījās viņas runa. Saprast to varēja, dažreiz gan ar grūtībām. Turklāt kopš pilnīgā mēmuma izbeigšanās Barba gandriz neprata izveidot teikumus ar vairāk nekā trim vārdiem, katrā ziņā ne teikumus ar sešiem un vairākiem vārdiem. Vienmēr kaut ko vajadzēja uzminēt, bet, ja diendienā bija ar bērnu kopā, uzminēt šķita viegli. Starp citu, lai parādītu, ka viņa kādu negrib, ka cits savukārt viņai patīk, ka viņa priecājas vai baidās, Barbīte valodu lietoja maz vai nelietoja nepavisam. Gandrīz visu pastiprināti emocionālo viņa allaž pauda ar žestiem.

Tātad atkal:— Tas ir puika . . .

Varbūt desmit reizes.

Tad Barbuks, piepūlē saraucis pieri, pateica:—Tasipuika . . .— Joprojām saprast viņu bija grūti.

—  Cik ilgi tā jātrenējas?

—  Daudzus gadus, Nortona kungs.

—  Un vai jāmācās ik dienas?

—      Ik dienas. Runas iemaņas jāveido lēnām, ļoti uzmanīgi . . . nekad nedrīkst strādāt pārāk ilgi … jo šie bērni taču tik ātri nogurst. . .

—     Jums laikam piemīt bezgalīga pacietība, Gellerta jaunkundze.

—  Jā gan, Nortona kungs.

Viņai bijā neiedomājama pacietība, to nevarēja aptvert, es nekad neesmu spējis aptvert šo Gellerta jaunkundzes pacietību, šo bezgalīgo pacietību.

So neiedomājamo pacietību.

Kad kaut kas noteikts paveikts, ņem citu kartīti.

*   Nākamajā rītā atkal tas pats. Mēnešiem ilgi diendienā tas pats, vienmēr mainot kaftītes. Un tad lēnām ar citām metodēm, piemēram:

—  Kur ir kartīte ar automašīnu?

Vai:—Kas tad redzams šai kartītē?

Vai:—Tagad pastāsti tu kaut ko. Kartīti vari izvēlēties pati!

Vai arī skolotāja tīšām apgalvo kaut ko nepareizu cerībā, ka skolniece runās pretī:— Tas ir vilciens, tas peld pa upi.

—  Nauvilcins! Kuģis! Vilciņš nemāk peldē . . .

Viņa priecājās pa īstam un no sirds, tiesneša kungs, to es apzvēru — tāpat kā visi, kas šeit strādāja, priecājās, ja konstatēja kāda bērna uzvedībā kaut mazāko uzlabošanos, vajadzīgo reakciju, niecīgāko progresu. Ir sievietes, kas priecājas, ja mīļākais uzdāvā ūdeļādu kažoku. Un ir sievietes — taču es tās iepazinu, tikai kad saslima Barbīte, kad es sastapos ar Rutu, kad sāku dzīvot Heroldsheidā,— kas priecājas patiesāk un sirsnīgāk, kad bērns ar smadzeņu bojājumiem pirmoreiz var pats aiziet uz klozetu (pēc tam kad viņam tris, četrus, astoņus gadus palīdzējuši nokļūt līdz turienei) un tur patstāvīgi, nevienam nepalīdzot, nokārto savas vajadzības.

Taču šis sievietes, šīs meitenes, šie vīri bija tumsā, turpretī otrus apspīdēja gaisma. Un redz jau tos, kas ir gaismā. Tos, kas tumsā, neredz.

8

Heroldsheidā 1972. gada 24. augustā

AUGSTI GODĀTAIS DIREKTORA RlLES KUNGS!

LŪDZU NEMETIET SO VĒSTULI UN TAI PIEVIENOTO BROŠŪRU TŪDAĻ PROJĀM! UPUREJIET MAZLIET LAIKA MĒS ZINĀM, CIK JŪS ESAT PĀRSLOGOTS —UN IZLASIET GAN VĒSTULI, GAN BROŠŪRU.

DROŠI VIEN JŪS JAU ESAT KĀDREIZ DZIRDĒJIS PAR HEROLDSHEIDAS SPECIĀLO SKOLU. JŪS ZINĀT VAI ART NOPRATĪSIT NO BROSŪRAS, KA SI SKOLA IR PĒDĒJĀ CERĪBA UN VIENĪGAIS GLĀBIŅŠ GANDRĪZ SIMT BĒRNIEM, KAS, PAR SPĪTI SMAGIEM KROPĻOJUMIEM, TE MĀCĀS ATRAST SAVU CEĻU DZĪVĒ. SIMTIEM CITU BĒRNU GRIB. LAI VIŅUS TE UZŅEMTU. VIŅU VECĀKI IEKĻAUTI GAIDĪTĀJU SARAKSTOS, IZMISĪGI TO LŪDZ. TACU VAIRĀK BĒRNU MŪSU SKOLĀ NAV IESPĒJAMS APMĀCĪT

PIRMS TRIM GADIEM, AUGSTI GODĀTAIS DIREKTORA RILES KUNGS, MATA GALĀ KARĀJĀS DEVIŅDESMIT ČETRU BĒRNU LIKTENIS, BĒRNU, KAS TOREIZ TE DZĪVOJA, PAREIZĀK SAKOT. MĀCĪJĀS DZĪVOT. SKOLAI DRAUDĒJA BANKROTS. ATBILDĪGIE . . .

Zvanīja tālrunis.

Es pacēlu klausuli.

—  Jā?

—  Nonāciet lejā, Nortona kungs, zvana no Madrides.

Direktors Halleins.

—      Jau atkal? Man tak tikko pusdienlaikā misis Morana zva . . .

—  Tā nav misis Morana. Tas ir kāds vīrietis.

Es metos lejā pa šaurajām kāpnēm garām noslēpumainajiem, baismajiem, dīvaini nesaprotamajiem ūdenskrāsu zīmējumiem — bērnu darbiem, kuri te bija pielimēti. Vīrietis? Kāds vīrietis? Kas noticis?

Apakšstāvā valdīja liels juceklis. Pulkstenis bija četri pēcpusdienā. Beidzās mācības. Uz nograntētā laukuma skolas priekšā stāvēja lielie autobusi. Daži bērni jau sēdēja iekšā. Citus veda ratiņos ārā no skolas. Zaļoksnējais, bārdainais rezervists, ar kuru biju iepazinies pirmajā dienā, pārsviedis Jozefu kā maisu pār plecu, iznesa viņu laukā. Jozefs bija septiņpadsmit gadu vecs spastiķis.

Izmurdzījos cauri bērnu un pieaugušo pūlim un tad atrados Halleina kabinetā — viens pats. Klausule gulēja uz rakstāmgalda. Steidzīgi pieliku to pie auss. Pa plaši atvērto logu istabā lējās spožie saules stari.

—  Jā?

—  Te Rods.

—  Kas lēcies?

—  Tev jābrauc šurp. Tūlīt.

—      Bet tas nav iespējams . . . Man te tik daudz kas … Es būšu nākamnedēļ.

—  Tu brauksi rīt. Orlī gaida reaktīvā lidmašīna.

—  Bet kāpēc? Vai kas noticis?

—  Tā varētu gan sacīt.

—  Ar Silviju?

—  Jā.

—      Vai viņa ir slima? Pirms četrām stundām sarunājos ar viņu pa telefonu, tad ar viņu viss bija pilnīgā kārtībā.

—  Tā mēs arī domājām.

—  Ko tas nozīmē?

—      Es jau zvanīju Ležēnam un vecajam ārstam Levi. Tu satiksies ar viņiem Parīzē. Rīt ap pusdienlaiku. Viesnīcā «Le Monde». Viņi lidos kopā ar tevi. Bobs saka . . .

—  Kāds Bobs?

—      Bobs Kaminģss, stulbeni. Tavs ražošanas nodaļas vadītājs, stulbeni!

—  Kas ar viņu ir? Kas viņam kaiš?

—  Trouble'. Turklāt milzīgas. Sis nolādētais sievišķis.

—  Silvija?

—  Jā. Jā! Jā! Jā!

—  Cilvēk, nekliedz tak tik briesmīgi!

—  Ak, ej ellē, nešķistais meli!

—  Kāpēc tad es esmu . . .

—     Tu man teici, ka Silvija ne reizes neesot ar tevi gulējusi, kopš viņai vajadzējis šķirties no Barbas.

—      Jā, un kas tad ir? Tā ir patiesība! «Hiltonā», kad es ierodos Madridē, viņa ieslēdzas savā guļamistabā. Kļūst histēriska, ja es kaut pieskaros. Nav pat mani vairs noskūpstījusi. Nav ne reizes vairs manā klātbūtnē izģērbusies — vienmēr ģērbjas aiz slēgtām durvīm, tur var traks palikt! Bet es to saprotu. Soks. Vainas apziņa. Bailes par Barbīti! . . .

—  Grābšķi.

—  Kas?

—  Soks, vainas apziņa, bailes — viss tīrie grābški!

—  Kā tā?

—  To tev Bobs paskaidros.

—  Kāpēc Bobs?

—     Tāpēc, ka pirms divām stundām pie viņa ieradies kāds apgaismotājs spānietis — tik neglītu, noskretušu, sviedrainu tipu tu nemaz nespēsi iztēloties — un pavēstījis: senjor Kamings, man vajag naudu, man tās nav, bet jūs man iedosit, par to nav ko šaubīties, man vajag diezgan daudz, bet jūs tik un tā dosit, par to es lieku galvu ķīlā.

—  Izspiešana?

—  Re, kūr tu esi apķērīgs!

—  Izspiešana — ar ko?

—      Tava Silvija, šī māte. cietēja, šī nelaimīgā, likteņa sitienu izmocītā sieviete, kas savās bezgalīgajās sāpēs par Barbu nav mīlinājusies ar tevi, amizējusies ar šo draņķa apgaismotāju!

—  Viņa … ko viņa darījusi?

—      Gan jau nu saprati! Un ne vienreiz vien! Pagājušajā nedēļā katru dienu! Reizēm naktī viņa kabūzī, reizēm uzņemšanas laukumā kādā dekorācijā, gluži vienkārši sarāvusi brunčus uz augšu un likusies viņam virsū!

—  Tā nav taisnība!

—  Ak nav taisnība? Kad Bobs viņai jautājis, viņa tak tūdaļ atzinusies!

—  Tad . . . tad . . . tad . . .

—  Izstosti jel kādu vārdu!

—  Tad viņai nav vairs visi mājās! Tad viņa jāārstē! Tad filmēšana jāpārtrauc!

—  Augstais Dievs, tev, nudien, pauri ir nevis smadzenes, bet salmi. Nav visi mājās! Jāārstē! Jāpārtrauc filmēšana! Vai gribi, lai es tev ko pasaku? Džo uzvedas kā jucis! Aiz lielā dīķa visi uzvedas kā jukuši! Un arī te visi uzvedas kā jukuši! Jo tas, kas līdz šim uzfilmēts, ir tādā līmeni, ka tu neticēsi ne savām acīm, ne ausim! Silvija nekad savu mūžu nav bijusi tik lieliska, tik grandioza! Vēl nekad un nekur neviena aktrise nav bijusi tik grandioza kā Silvija šai filmā!

—  Un man tātad tūdaļ jādrāžas turp, lai mēs fotogrāfiem un reportieriem atkal reiz notēlotu gadsimta ideālāko mīlas pāri, pirms kāds kaut ko saož.

—  Ak, tad apjēdzi! Atri gan, velns un elle. Vēlu laimes. Rit pēcpusdienā tu būsi te!— Un, kad es tūlīt neatbildēju, jo nespēju izteikt ne vārda, dzirdēju viņu iebaurojamies:—Tu brauksi! Tā ir pavēle! Vai saprati?

—  Jā,— es teicu.

—  Tas nav ārprāts, tādos gadījumos tā notiek bieži. Tas ir tikai viens no bezgala daudziem apjukuma, vainas apziņas un izmisuma variantiem,— Ruta sacīja.

Mēs sēdējām uz sola lielajā pļavā pie mazā namiņa, kurā tagad dzīvojām mēs ar Barblti, saule joprojām spīdēja, visur margoja puķes, visur acs redzēja skaistumu, veco māju apvija efejas un violeti ziedoši mežvlteņi, un valdīja klusums, tāds klusums, it kā mēs būtu vienīgie cilvēki pasaulē.

Bija vēla pēcpusdiena. Autobusi ar visiem bērniem bija aizbraukuši, pieaugušie ari devušies mājās, dažiem — tomēr nebūt ne visiem — piederēja automašīnas (rolsi un maserati gan ne!). Mašīnu īpašnieki mēdza daudzus paņemt sev līdzi.

Es biju direktoram pateicis, ka man steidzīgi jālido rīt uz Madridi. Viņš nebija jautājis, kāpēc.

—  Skaidrs, lidojiet, ja tas ir tik steidzami. Tāpēc jau mēs jūs šai vietā pieņēmām — lai jūs allaž varētu uz dažām dienām aizbraukt un nevienam nerastos aizdomas. Pola kundze jūs aizstās.— Herta Pola kundze bija otrā skolotāja, Halleina uzticības persona — ļoti pievilcīga,

vienmēr ārkārtīgi eleganti ģērbusies jauna sieviete (viņas tērpi bija vienkārši — nedz no Puči, nedz Leonarda, nedz Diora — un tomēr eleganti!), precējusies ar kādu apdrošināšanas aģentu, viņai bija divi glīti bērni, un viņa dzīvoja pavisam tuvu — Heroldsheidas ciematā moderni iekārtotā mazā namiņā. Tas bija celts pēc viņas pašas projekta — tā man Pola kundze reiz stāstīja, kad biju ielūgts uz tēju (Poli ielūdza mani bieži),— un viņiem par to vēl vienmēr bija jākārto liels hipotēkas parāds.

—  Bet māja pieder mums! Un mēs esam laimīgi! .

Tātad, ja man patiešām vai šķietami vajadzēja aizbraukt, lai apmeklētu iestādes, mana aizstājēja bija tieši Pola kundze, un viņa ari vispār bija man iemācījusi, kā vislabāk tikt galā ar visiem rakstu darbiem — man taču toreiz vēl nebija par to ne mazākās sajēgas.

—  Un, kamēr jūs būsit projām, Grosera kundze atkal pieskatīs Barbu,— bija sacījis direktors Halleins.

Tas, ko Halleins sacīja par Grosera kundzi, proti, ka viņa manas prombūtnes laikā pieskatīšot Barbu, bija viņa paša noorganizēts, lieliski funkcionējošs pasākums. Es drīz vien paskaidrošu, kā mēs sadarbojāmies ar Grosera kundzi.

Jā, tur nu mēs sēdējām uz sola pie zaļumu apvītās mājiņas, mēs ar Rutu — saulē, skaistuma, miera, klusuma vidū, visapkārt ziedēja puķes —, un no mājiņas atlidoja pavisam liegas mūzikas skaņas. Vai esat redzējis vecas ilustrācijas, tiesneša kungs? Tās ir tērauda gravīras. Neievērojami ļautiņi savā «Laimes stūrīti». Kičs? Laikam tieši tā izskatījāmies mēs ar Rutu uz sola namiņa priekšā, pēcpusdienas saules apspīdēti.

—  Vai tad tā notiek bieži, ka sievietes uzvedas kā Silvija?— es apstulbis vaicāju.

—  Jā, ļoti bieži. Citas sievietes piedzeras, kļūst par padauzām, izdara pašnāvību, mēģina nogalināt vīrus . . .— Jaukas izredzes.— Es tev reiz sacīju, ka ar tādiem bērniem neviens netiek cauri sveikā, ja pirms tam nav dzīvojis pilnīgi stabilu un —: piedod — kārtīgu dzīvi. Tāda nav bijusi ne tev, ne Silvijai.— Jau vairākas nedējas Ruta vairs nesauca Silviju par misis Moranu.

-— Nē. Tādas mums nav bijis.

—  Silvija droši vien ir liela aktrise, kaut vai pati lielākā — bet šo triecienu viņa izjutīs visu mūžu. Tas, kas noticis — sākot ar liegšanos būt tev tuvai —, ir histērija, īsta histērija. Tam nav ne mazākā sakara ar to, ka viņa

tēlo, kā vēl neviena sieviete filmā nav tēlojusi. Gluži pretēji. Tieši šī histērija un tieši ši filma, kur runa ir par bērnu, dod iespēju sasniegt tādas daiļrades virsotnes!

—  Bet Silvija apdraud sevi, filmu, savu karjeru, savu nākotni, visu!

—  Kā tad. Man viņas. . . žēl, Fil. Viņa ir nabaga nožēlojama sieviete. Lai Dievs dod, ka nenotiktu vēl kas sliktāks!

—  Vēl sliktāks?

—  Tas, ko viņa dara šobrīd, nav vēl nekas. Ir ari kas ļaunāks.

Pēc dienas svelmes sacēlās viegls vējiņš. Bija pavisam kluss, ari mūzika vairs neskaneja. Ruta uzlika roku uz manējās.

—  Tev ir grūti,— viņa teica.— Ļoti grūti, es zinu. Lūdzu, izturi. Lūdzu, lūdzu, Fil, izturi.

—  Kamēr tu būsi pie manis, es izturēšu visu,— es apsolīju.

No mazā namiņa klibodama iznāca Barbite. Viņa piekļāvās man un noglāstīja roku. Tad viņa noglāstīja Rutas roku. Viena viņa nespēja to izdarīt — Ruta paņēma viņu klēpi. Barbite pieglauda galvu Rutai pie krūtīm, neteikdama ne vārda. Arī caur visbriesmīgākajām šķielētāju brillēm var redzēt, ka acis staro aiz laimes.

—  Kā Barbite var mēnešiem ilgi dzīvot kopā ar mani un justies apmierināta un kā viņa tomēr var allaž, kad vien pagadās iespēja, tā kļauties tev klāt, tevi skūpstīt un glāstīt, un murrāt kā kaķēns aiz labpatikas, kad arī tu viņu skūpsti un glāsti? No kurienes rodas šis simpātijas pret tevi?

—  Viņa jūtas drošībā.

—  Bet viņai ir māte! Nekad, Ruta, vēl nekad viņa nav pat pajautājusi pēc mātes!

—  Viņa nemaz vairs nezina, kas šī māte ir. Noteikti nezina. Viņa nezina arī, kas īstenībā ir pati un kāds ir viņas vārds. Tikai priekšvārdu viņa atceras. Jo mēs taču visi viņu vienmēr tā saucam un esam saukuši. Un viņa zina tavu priekšvārdu. Par manējo es neesmu pārliecināta. Tomēr viņa mani pazīst. Citu visu viņa ir aizmirsusi. Viņa tveras pie cilvēkiem, kas velta viņai mīļumu, siltumu, kas ļauj viņai justies drošībā . . .

—. . .ošībā,— teica Barbite, pieglaudusi galvu Rutai pie krūtīm.

Saule slīga lejup. Zilās debesis rietumos nokrāsojās vispirms rožainas, tad kļuva arvien sārtākas un beigās — liesmaini sarkanas. Pēc tam tās sāka mums pār galvu bālēt, vērtās baltas kā piens un šķita bezgala plašas, tik plašas, kādas tās man vēl nekad nebija šķitušas, un es ieraudzīju trīs mazītiņas mākoņu aitiņas.

9

«Love is a many-splendored thing . . .»'

«Pasaulē visbrīnišķākā!»

Sīs filmas tēma un mūzika skanēja Reja Konifa orķestra izpildījumā. Ilgi spēlējošā plate ar šo kompozīciju saucās «Holivudas ritmi».

So un vēl citas Reja Konifa plates es biju nopircis Nirnbergā, jo Barbltei šī mūzika visvairāk patika. Šobrīd tukšajā, pamestajā, aizslēgtajā skolas ēkā (visas atslēgas, kā vienmēr, atradās manā ziņā) bija daudz plašu un vairāki atskaņotāji. Bērnus dziedēja arī ar mūzikas palīdzību. Jo cilvēki ar smadzeņu bojājumiem labprāt\ klausās mūziku, tā viņiem dara labu. Mūzika gaisina sasprindzinājumu, kliedē agresivitāti, mūzikas terapijā ir ļoti svarīga. Vienu no atskaņotājiem direktors Halleins bija man aizdevis.

Nu mēs iegājām mazajā, trūcīgi iekārtotajā namiņā. Tur bija vannas istaba, dzīvojamā istaba, virtuve — visas telpas pilnas vecu, nolietotu mēbeļu, dzīvojamā istabā grīdu sedza no lupatiņām austs paklājs, tur atradās arī televizors. Viss bija tā, kā vārtsargs atstājis. Ruta sēdēja man līdzās uz veca dīvāna, kura atsperes ik pa brīdim nokrakstēja un kura pārvalks vairākās vietās bija pārplīsis — pa caurumiem spraucās ārā polsterējums.

Un joprojām skanēja «Pasaulē visbrīnišķākā» . . .

Barbīte bija sākusi kustēties. Ar savu klibo kāju viņa, protams, nejaudāja dejot, ar nabaga slimajām smadzenēm, protams, nespēja izdarīt mūzikai atbilstošas kustības, taču šīs skaņas viņu tā valdzināja, ka viņa, sēdēdama uz grīdas, kājas neveikli savilkusi leņķi, reizēm dziesmas ritmā, reizēm izkrizdama no tā, ņēmās šūpoties ar visu augumiņu uz priekšu un atpakaļ, ar rokām aprakstīdama lokus un visu laiku laimīgi smiedamās. Viņa ari piecēlās, pēc

dažiem soļiem paklupa un pakrita, bet joprojām smējās. Droši vien tas viss izskatījās drīzāk baismīgi — bet ne man un ne Rutai.

—  Tu esi tik labs,— Ruta klusu sacīja.

—  Ak, ko,— es tāpat atbildēju.

—  Tu esi tik labs,— viņa atkārtoja.— Tik labs pret Barbīti. Kas Silvijai filmā jāsaka? KoBrehts beigās teicis?

I      —«lai pasaulē viss pieder tiem, kas apieties ar to prot v labi,»—es nomākts sacīju,— «un bērni mātišķīgajām, lai / spētu augt.»

—  Jā,— Ruta teica.

Tad mēs abi noskatījāmies, ka Barbuks turpina savus mēģinājumus, ik pa laiciņam pakrīt, bet uzsmaida mums ar savu baismīgo mīļo sejiņu, un mēs smaidījām pretī un sitām plaukstas, un Barblte pūlējās cik spēdama, platei spēlējot «It might as ivell be spring»'. Pēc tam viņa nogurusi, smagi elpodama, palika guļam uz muguras.

Es apturēju atskaņotāju.

Ruta pacēla Barbīti, un mazā aplika rociņas viņai ap kaklu, piekļāvās klāt, un Ruta viņu glāstīja, neskaitāmas reizes viegli noskūpstīdama vaidziņus, un Barbite paskatījās uz mani (brilles bija nokritušas uz grīdas, bērna acis vērās manī šķielēdamas) un, smaidā starojot, noprasīja:

—  Skaisti?

—  Brīnumskaisti, Barbīt,— es teicu.— Patiešām brīnumskaisti.

10

Satumsa nakts.

Debesis bija nobārstītas ar neskaitāmām zvaigznēm. Šalkoja vējš. Barbīte gulēja savā gultā. (Kopš mēs mitām te, es gulēju uz vecās kušetes dzīvojamā istabā.) Bijām paēduši — šovakar tika gatavojusi Ruta: ceptus kartupeļus, vēršacis un salātus. Kad es «aizceļoju», ēdienu vārīja Grosera kundze. Citās reizēs — divatā ar Barbīti — gatavoju es. Pa šo laiku biju to iepraties —skolas virējas bija man iemācījušas pašu nepieciešamāko.

Kamēr Ruta ņēmās ap ēdienu, es aizgāju pie Grosera kundzes.

Gadu septiņdesmit vecajai Beātei Grosera kundzei, kāda ierēdņa atraitnei, bija gludi atpakaļ atsukāti sirmi mati. Viņa dzīvoja Heroldsheidā un īrēja istabu ar virtuvi un vannu kādā dārzeņu tirgotāja mājā. Grosera kundze bija ļoti vientuļa sieviete, dēlu zaudējusi karā un palikusi ari bez radiniekiem. Tāpēc, kad mēs ar Barbīti pārcēlāmies uz šejieni un radās jautājums, kas rūpēsies par bērnu, kad man būs jābrauc pie Silvijas, visu varēja ļoti viegli nokārtot.

—  Grosera kundze!— toreiz iesaucās direktors Halleins. Un jau tai pašā dienā viņš aizveda mani turp. Grosera kundze ar prieku piekrita. Viņa mīlēja bērnus. Nākamajā dienā notika Grosera kundzes un Barbas pirmā sastapšanās. Es stipri baiļojos, vai Barbīte neizturēsies pret veco dāmu noraidoši. Notika pretējais.

—  Jauki smaržo. Tā kundze,— teica Barbīte, kad viss bija norunāts un Grosera kundze aizgājusi. Līdz ar to problēma bija atrisināta. Nu es devos pie viņas, lai pasacītu, ka mani atkal reiz jāaizstāj — sākot ar ritrītu.

—  Tas man, nudien, dara prieku, Nortona kungs,— viņa atbildēja. Un iedeva līdzi četrus lielus bumbierus — Barbukam.— Ņemiet, ņemiet, Nortona kungs! Man ir vēl. Tos man uzdāvāja mūsu dārzeņu tirgotājs . . .

Tagad šie četri bumbieri gulēja uz naktsgaldiņa pie Barbītes gultas . . .

Un gultas abās pusēs sēdējām mēs ar Rutu. Telpā iespīdēja gaisma vienīgi no dzīvojamās istabas lampas, tomēr Rutas seju es varēju saskatīt skaidri. Mēs ik pa brīdim palūkojāmies viens otrā un ilgi klusējām, un tad es pastāstīju Rutai visu par sevi, par visu savu izšķiesto, izšķērdēto, ar vieglas uzvedības sievietēm notriekto, nodzerto un azartspēlēs nospēlēto mūžu. Zināju jau tik daudz par viņu, bet viņa — tik maz par mani.

Ruta klusuciezdarna klausījās. Kad biju beidzis, viņa sacīja:—Nu es mīlu tevi vēl vairāk.

—  Pēc tam kad tu to visu esi dzirdējusi?

—  Jā,— viņa teica.— Jo tikai tagad es īsti aptveru, ko tu šai klusajā stūrītī dari Barbites labā.

Es neko neteicu, un mēs abi lūkojāmies uz mazo, kas cieši gulēja, vienmērīgi elpodama. Dzirdēju laukā sačukstamies vējus. Un mēs sēdējām pie gultas, lūkojāmies viens otrā un Barbītē un klusējām.

Vienpadsmitos Ruta sacīja, ka iešot.

—  Man rīt agri jaceļas un tev ari. Sov.akar bija brīnišķīgi-

—  Jā,— es teicu.

Ārā Ruta, protams, tūdaļ devās nepareizajā virzienā — uz mežu. Es viņu panācu, paņēmu aiz rokas, un mēs pagriezāmies atpakaļ. Jau sen vairs nebijām ne ar vārdu pieminējuši šo viņas dīvainību. Aizvedu Rutu līdz viņas baltajam folksvāgenam, attaisīju lielos dzelzs vārtus un novēlēju viņai labu nakti.

—  Labu nakti, Fil. Visu labu. Kad esmu tev vajadzīga, piezvani uz slimnīcu. Un . . .

—  Jā?

—  Un, lūdzu, brauc drīz atpakaļ.

Es gribēju Rutu pievilkt klāt un noskūpstīt, taču viņa jau atslīga šofera sēdeklī. Brītiņu noraudzījos, kā viņa brauc augšup pa kraujo meža ceļu, un pagaidīju, līdz mašīna pazūd starp kokiem. Tad aizslēdzu režgotos vārtus un devos atpakaļ uz mazo namiņu, kur abi ar Barbīti tagad dzīvojām.

11

Madridē termometrs rādīja četrdesmit divus grādus.

Izkāpdams no lidmašīnas, gandrīz zaudēju samaņu. Rods Brekens bija atbraucis Silvijas rolsroisā sagaidīt doktoru "Levi, metru Ležēnu un mani. Viņš tūlīt uzdzina traku ātrumu. Ģērbies viņš bija tikai kreklā un biksēs, kājās apāvis sandales. Zem lāpstiņām melnoja lieli sviedru plankumi. Svīdām mēs visi. Visi bijām novilkuši svārkus, noraisījuši kaklasaites. Rolsā darbojās gaisa kondicionētājs. Taču nevarēja manīt, ka tas dotu kaut drusku vēsuma.

—  Kur ir Moranas kundze?— vaicāja Ležēns.

— «Castellana Hilton». Viņa zina, ka jūs visi ieradīsities.

—  Kā viņa zina?

—  Kāds muļķis palaidis muti. Viņa kaut ko nopratusi, ieslēgusies apartamentā un teic, ka negribot nevienu redzēt.

—  Doktor Levi, pie «Hiltona» mēs izlaidīsim ārā jūs. Jūs panāksit, lai kundze sāktu ar jums runāt. Esiet tikai ļoti laipns,— es sacīju.

—  Protams,— atteica ārsts.

*

*— Man skaidri jāzina, kādā stāvoklī viņa atrodas. Kur ir šis apgaismotājs?

—  Studijas teritorijā.

—  Lieliski,— Ležēns sacīja.— Tad mēs pa šo laiku aizbrauksim uz turieni. Patlaban pulkstenis ir piecpadsmit trīsdesmit — ierosinu sastapties starp deviņpadsmitiem un divdesmitiem bārā, doktor Levi.

—  Labi,— ārsts piekrita.

Valdīja tik necilvēcīgs karstums, ka ielas asfalts bija izkusis gluži mīksts un saulē laistījās. Rodam vajadzēja samazināt ātrumu. Gaiss pār pilsētu tveicē trizuļoja. Atcerējos Karmenas Kruzeiro vārdus, ka šai pilsētā neesot iespējams dzīvot. Ziemā te varot nokalt. Vasarā pārpildītajos metro vagonos temperatūra sakāpjot līdz piecdesmit pieciem, sešdesmit grādiem. Ielas malā ieraudzīju suni. Tas bija beigts. Pārbraukts un reizē atsviests sāņus.

12

Seviljas kinostudija.

Tagad milzīgais sarkanzemes uzņemšanas laukums bija no vienas vietas apbūvēts. Gigantiskas pilis. Trūcīgas zemnieku sētas, mītnes bruņotajiem jātniekiem (šiem statistiem, protams, bija apliktas tikai plastmasas bruņas metāla krāsā, taču man šādā svelmē nebūtu gribējies mainīties ne ar vienu no viņiem), zirgu novietnes, triumfa arkas un karātavas, visa galvaspilsēta, jau pa pusei nodegusi,— mājām bija tikai priekšpuses, aiz tām — vienīgi balstu stabi, kas nejāva tām gāzties,— ielas, ceļi, senlaicīgas ores. Vesels pulks strādnieku veica priekšdarbus otras pilsētas daļas degšanai, kas šonakt bija paredzēta uzņemšanas plānā. Vienīgais strādnieku apģērbs bija šauras peldbiksītes. Pa tumši iedegušajiem augumiem tecēja sviedru straumītes. Āmuru sitieni, zāģu dziesma, klaudzieni, urbšanas dūkoņa, mašīnu troksnis.

Biju' jau to piedzīvojis bieži. Arī to, kā speciālisti zaudē varu pār ugunsgrēku un visiem vajag mukt no filmēšanas vietas, ko kājas nes . . .

Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada vasaras vidū pret Madrides debesīm slējās varenas kolonnas, kas rindojās ap krāšņās pils plašo priekšējo laukumu,— pils pirms gadu simtiem bija kalpojusi par sēdekli gubernatoram

Georgijam Abašvili, Kaukāza provinces Gruzijas valdniekam. Rods ar smagnējo mašīnu iedrāzās kādas gruzīnu zemnieku sētas stallī un tur tik strauji nobremzēja, ka mēs ar, Ležēnu tikām pamesti uz priekšu.

—  Vai tu esi prātu izkūkojis?

—  Turi žaunas! Vismaz mašīna jānovieto ēnā.

Devāmies iekšā uzņemšanas laukumā. Tikai retais no

daudzajiem strādniekiem sveicināja. Bariņš ugunsdzēsēju un «īpašu efektu gatavotāju» stiepa kabeļus, uzstādīja eksplozīvus lādiņus pie kulišu pilsētas fasādēm. Es redzēju zem salmu jumtiem stāvam zirgus un ēzeļus, stāvam nekustīgi mušu mākoņos, pārāk nogurušus, lai ar astēm gaiņātu dūcējas projām. Rods soļoja tik ātri, ka mēs tikko jaudājām sekot. Nu jau arī priekšā iznira pārvaldes ēkas. Ēna. Beidzot ēna. Taču tveice tāda pati. Varbūt'vēl trakāka Kāpnes veda augšup. Pa tām lejā nāca jauna sieviete pelēkā, nabadzīgā linu ģērbā, kādus toreiz nēsāja kalpones. Es viņu pazinu.

—  Labdien, Karmen,— sveicināju.

—  Labdien, senjor Kaven,— dubliere atņēma sveicienu.

Mēs vairījāmies viens otru uzlūkot. Ikreiz, kad es šeit

ierados, mēs, ja vien varējām, metām viens otram apkārt līkumu. Protams, es redzēju Karmenu ik reizi, jo viņai vienmēr te bija darbs. Nekad vairs netikām runājuši par toreizējo nakti. Tikai par šo to nesvarīgu. Un arī par to, cik maz vien varējām. Patlaban, viņai ejot garām, es nejauši pieskāros viņas labajai krūtij. Pēkšņi dzīslās strauji uzbrāzmoja asinis. Galvā pazibēja doma: nolādēts, tādā gadījumā es turpmāk katru nedēļu darīšu to te ar Karmenu! Ja mēs vēlreiz laimīgi izkļūsim no šī draņķīgā stāvokļa. Darīšu to ar Karmenu. Tas būs atrisinājums. Ja vien spēsim visu noslēpt un varēsim arī turpmāk filmēt Silviju, kas, bez šaubām, vairs nebija pie pilna prāta. Pagriezos atpakaļ. Karmena stāvēja kāpņu pakājē un skatījās augšup uz mani. Viņas lielās krūtis cēlās un grima. Es pasmaidīju — nešķīsti pavedinoši. Viņa svētlaimīgi atsmaidīja pretī. Tātad viss skaidrs. Viņa jutās acīm redzami atvieglota. Droši vien toreiz, pirms Ziemsvētkiem, ledusaukstajā Madridē viņa bija nodomājusi, ka es neesmu normāls . . .

Mans ražošanas nodaļas priekšnieka kabinets.

Tas bija vienīgais kabinets ar gaisa kondicionētājiem, kas darbojās. Drīz vien es sāku drebuļot. Aktu vāku kalni. Plāni. Aprēķini — va velnu, darbiņš izskatījās pamatīgs.

Tā jau ari bija. Darbs Bobam Kamingsam! Viņš ienāca tūlīt pēc mums, vārtsargs bija piezvanījis un pavēstījis, ka mēs esam ieradušies.

Bobs bija ģērbies baltā bezpiedurkņu kreklā un vieglās, baltās biksēs. Kājas basas. Lielā auguma dēj viegli salīcis un lempīgs, viņš pienāca mums klāt. Paspieda visiem roku. Šaurā, nosvīdusī seja izskatījās pelēka. Sirmos matus viņš bija apcirpis vēl īsākus. Nodomāju, ka viņš man atgādina atomfiziķi Openheimeru. Vismaz matu sasuka. Par spīti lielajiem uztraukumiem, Bobs, kā allaž, izturējās pieklājīgi un lietišķi. Apsēdāmies. Bobs deva padomu pirms saules rieta neko nedzert. Nepaspēja Ležēns neko pajautāt, kad Bobs jau pavēstīja:—Misis Morana ir «Hiltonā». Viņa negrib nevienu redzēt.

—  Es zinu. Bet. . .

—      Misis Morana ieradīsies šovakar noteiktajā laikā uz nakts filmēšanu. To viņa man apsolīja. Es taču zināju, ka jūs atbrauksit, mister Kaven. Esmu ataicinājis ļoti daudz reportieru un fotogrāfu. Gan šai naktij. Gan rītdienai.

—     Gadsimta mīlas pāris,— Brekens man iečukstēja.

—  Tu te neesi, lai izklaidētos.

—     Šonakt jāfilmē masu ainu otrā daļa degošajā pilsētā un misis Moranas ainas ar pamesto bērnu pilī. Es viņai to cieši pieteicu, mister Kaven.

—     Bet jūs viņai vēl neteicāt neko par rītdienas fotografēšanos ar mani, vai ne?

—  Nē.

—  Nu jauki.— Es nopūtos.

—  Kur ir šī spāņu cūka?— Ležēns noprasīja.

—  Iespundēts pagrabā, ser. Vai likt, lai viņu atved šurp?

—  Nav vajadzīgs,— Ležēns nourkšķēja.— Kā viņu sauc?

—     Pedro Cumezs. Te ir viņa personālā kartīte ar visām ziņām.

Ležēns atraugājās.— Vai es drīkstētu palūgt telefona grāmatu?

—  Protams, ser.

—  Paldies.

—  Ko jūs meklēsit?— es jautāju.

—      Ko lai es meklētu? Protams, prefektūras numuru.— Viņš braukāja ar īso, resno pirkstu pa sānu ailēm, atrada numuru, pavaicāja, vai centrālē kāds varot noklausīties, uzzināja, ka šis ir tiešais vads, izteica savu apmierinātību, uzgrieza numuru. Pēc tam sāka tekoši runāt spāniski. Tas

patiešām bija visnoderīgākais cilvēks, ko Džo būtu varējis izvēlēties.

—  Te metrs Ležēns. No Parīzes. Savienojiet mani ar kriminālpolicijas priekšnieku majoru Mingoti.

Mēs visi sēdējām, mēmi lūkodamies viņā. Acīmredzot centrāles darbiniece bija viņa vārdu jau zinājusi, jo tūlīt savienoja ar prasīto.

Dzirdējām turpmāko sarunu:—Karloss Mingote? . . . Te Ležēns! . . . Nu tu esi mēms aiz brīnumiem — vecais, ko? . . . Kur? Seit, tavā skaistajā pilsētā, Seviljas kinostudijā. Paklau, labulīt: tagad tu izvingrini drusciņ kājas. Un žigli! Mums te pagrabā ir viena cūka . . . Nē, ne īsta . . . Cilvēkveida cūka . . . nolāpīts izspiedējs . . . Vakar ieradies pie mūsu ražošanas nodajas vadītāja senjora Boba Kamingsa un mēģinājis izspiest naudu . . . Ko? . . . Kāpēc? . . . Sis draņķis apgalvo, ka senjora Morana ar viņu gulējusi . . . bieži . . . īstenībā izvarojusi . . . Un par to, ka turēs muti, grib naudu . . . Kārlos, lūdzu: dižākā aktrise pasaulē! . . . Un ja arī viņa to darījusi! . . . Kā te pie jums pieņemts? . . . Vai pie jums nav tā kā citās zemēs? . . . Vai jūsu policija nepalidz izspiešanas upurim? . . . Visādā ziņā . . . Un neaizstāv viņu cik spēdama? . . . Nu, re . . . Ko? . . . Nezinu, bet neticu, ka viņš kādam drauģelim to stāstījis . . . Grib taisīt biznesu viens pats … Jā … Jā .. . Jā, pateicos, Kārlos . . . Mēs gaidām . . . Cik ilgi tu vari viņu . . . Piedod, jūsu cietumi! Tas nav apvainojums! Bija domāts kā kompliments! . . . Nu, re, es jau zināju . . . pusgadu izmeklēšanas cietumā, un tad tiesas process . . . lieliski . . . Pateicos tev, Kārlos . . . Starp citu, tu tak zini: tā lieta ar jūsu robežsargiem, kas uzdarbojās pa tumšo, pie mums nokārtota . . . Izbeigta . . . Vēlākais rit viņi tiks atbrīvoti . . . Nu, ko tu! Mazs pakalpojums. Tu taču patlaban man arī tādu izdari, Kārlos. Es braukšu tam sātanam līdzi, kad tu liksi viņu aizvest pie sevis, un tevi vēl apciemošu . . . Jā, es arī priecājos tevi atkal reiz redzēt.— Ležēns nolika klausuli, pamanīja mūsu godbijīgos skatienus un klīrīgi paraustīja plecus.

/ — Draugi. Visur jābūt draugiem.

—  Vai policija Cumezu arestēs?

—  Protams. Tas nav bīstams.

—  Un ja viņš tomēr kaut ko izkladzinājis?

—  Neticu. Viņa aiztransportēšanu mēs inscenēsim ar lielu troksni. Lai visi redz, ka viņu ietupina ķurķī. Tas palīdzēs.

—  Un ja misis Morana . . . mister Kaven, lūdzu tūkstoškārt piedošanu … ja misis Moranai bija vai ir intīmas attiecības vēl ar citiem vīriešiem?— jautāja Kamingss.

—  Domāju, ka viņi neiedrošināsies šantažēt. Viņi arī nerunās. Tā es domāju. Tā es ceru,— Ležēns teica.

—  Klausieties, ser,— sacīja Bobs Kamingss un, sakrustojis garos pirkstus, knikstināja kauliņus,— meitas slimība izsitusi misis Moranu pilnīgi no sliedēm. . . viņa ir neaprēķināma … Ja nu viņa atkal atkārto to pašu? Vai izdara vēl ko ļaunāku?

—  Nekrist tūlīt izmisumā, saukt Ležēnu palīgā,— atteica resnis.— Piekrītu, kungi, jūsu stāvoklis nav patīkams. Divdesmit pieci miljoni dolāru ir un paliek divdesmit pieci miljoni dolāru. Un misis Morana ir visdižākā filmaktrise pasaulē, un šī ir viņas dižākā filma.

—  Jā,— Bobs teica.— Tieši tāpēc, ser. Filma nedrīkst saiet dēlī. Nedrīkst izcelties skandāls.

—  Kundzei ir nopietni psihiski traucējumi, viņai draud briesmas, to mēs redzam. Pēc sarunas ar Mingoti man jādzird, ko saka doktors Levi.

Diez vai Barbītes acis jebkad kļūs veselas?— es domāju. Un izruna? Un vai vispārējais veselības stāvoklis uzlabosies? Kļūs labāks, labs — ļoti labs, protams, nekad. Bet labāks?

—  Tu laikam domā par Silviju?— Brekens vaicāja.

—  Jā,— es meloju.— Un man gribas kaukt.

—  Vai mēs vēl esam jums vajadzīgi, metr?

—  Nē, to visu es nokārtošu pats, monsieur Breken. Satiksimies «Hiltonā».

—  Kāpēc tu jautā?— Es pavēros Brekenā.

—  Tāpēc, ka gribu tev kaut ko parādīt, lai tu justos labāk,— atteica Brekens.

13

Mēs ar Brekenu sēdējām tumšajā demonstrācijas telpā.

Uz ekrāna parādījās amerikāņu kopēšanas fabrikas zīme, tad — svilpjošu toņu pavadībā — skaitļi 3, 2 un 1, pēc tam ar primāro skaņu, pārgaismotām vietām, pārsvītrotiem tukšiem kadriem un montētāju piezimēm man gar acīm aizslīdēja līdz šim uzfilmētās «Krīta apļa» ainas.

Esmu pārliecināts, ka nekad, nekad vairs neredzēšu kaut ko tik dramatisku un satriecošu. Nekad neviena cita

aktrise nepanāks uz ekrāna tik ārkārtīgi lielu izteiksmību kā Silvija, kuru es tagad redzēju virtuvenes Grušes lomā. Viss pārdzīvotais licis man pārmainīties, ļoti pārmainīties, tiesneša kungs,— ne vien Barbītes slimība, bet arī Silvijas liktenis, kā viņa to uzveica, kā savās briesmīgākajās sāpēs, savā dziļākajā izmisumā kļuva par lielu mākslinieci. Es sēdēju un skatījos Silviju šai filmā, kurā runa bija par bērnu, par māti, par mātišķīgo.

Arī Brekenu redzētais dziļi ietekmēja.— Viņa ir visdižākā aktrise. Viņa ir dižākā no dižākajām, Fil, un — kaut arī viņa pītos ar visu Madridi kā pēdējā ielasmeita, kaut arī viņa darītu visu, ko mēs varam iedomāties, un piedevām vēl visu, ko mēs nevaram iedomāties,— viņa paliks visdižākā. Un šī filma jāuzņem. Jāuzņem! Jāuzņem!

—  Jā,— es sacīju.

—  Līdz Barbas slimībai viņa bija brīnišķīga. Un brīnumskaista. Bet visu laiku viņai piemita kaut kāda līdzība ar brīnumskaistu brīnišķīgu lelli. Tagad viss, kas noticis, padarījis viņu par vislielāko mākslinieci.

14

Zaļās livrejās tērptie šveicari kolonnām iejoztajā «Castellana Hilton» piebrauktuvē atrāva vaļā priekšējā vestibila spoguļspodrās durvis, kad Rods apturēja Silvijas rolsroisu. Mēs izkāpām. Automašīnu uzraugs aizbrauca vāģi uz garāžu. Šveicari sveicināja. Es paspiedu viņiem roku. Viņi priecājās par atkalredzēšanos. Es arī priecājos

*  par atkalredzēšanos. Mēs iegājām milzīgajā, apaļajā galvenajā vestibilā ar marmora sienām un kolonnām, dārgām mēbelēm un roku stellēs austām grīdsegām. Pa labi atradās viesnīcas eleganto veikalu rinda, frizieru saloni, pieeja pie turku pirtīm. Tur šļācās strūklaka. Un lielais, raibais papagailis, kas plātījās ar savu valodu prasmi,— divi mazi japāņu puisēni viņu patlaban apbrīnoja.

Mēs ar Brekenu iegājām bārā, kas atradās tālāk ēkas iekšienē. Ārsts Levi ar Ležēnu sēdēja pie letes. Ārstam priekšā bija nolikta glāze apelsīnu sulas. Ležēnam — šķīvis ar sviestm'aizēm un alus glāze. Abi klusēdami lūkojās mums pretī.

—  Vai bijāt pie Silvijas?— es vaicāju vecajam Levi.

Viņš palocīja galvu.

—  Ejam tur,— sacīja Brekens un pamāja bārmenim.

Bārs bija gandrīz tukšs. Mēs apsēdāmies pie nomaļa

galdiņa. Bārmenis atnesa glāzes un Ležēna sviestmaizes.

—  Stāstiet,— es teicu.

—      Man žēl,— sacīja vecais Levi.— Man bezgala žēl, monsieur Kaven. Kundze ir . . . ļoti slima.

—  Ko?

—      Ne fiziski. Ne tā, ka es viņu varētu ārstēt. Psihiski. Psihiski slima. Ja grib, lai viņa pabeidz šo filmu (mums atliek vienīgi cerēt, ka viņai pietiks spēka), ja negrib pieļaut, lai slimība vēl vairāk sagrauztu viņas dvēseli, viņa tūdaļ jānodod pastāvīgā psihiatra uzraudzībā.

—  Stacionārā?— Brekens nobāla.

—      Stacionārā nē. Vēl nē. Cerams, ka vēl nē. Par to es nevaru spriest. Jums nekavējoties jādabū kundzei psihiatrs, kas allaž būtu viņas tuvumā. Es pazīstu izcilus franču kolēģus un . . .

—  Nē,— Brekens noskaldīja.

—  Ko — nē?

—      Ja tiešām tā ir, tad tomēr jāinformē Džo,— Brekens paskaidroja.— Svētais Mozu, tie nu gan būs kumēdiņi. Palieciet šeit. Es tūlīt piezvanīšu. Fil, uzej pie Silvijas.

—  Vai man . . .

—  Protams, ka tev jāiet,— viņš uzbrēca.

—  Okei,— es teicu.— Okei. Okei. Okei.

15

Viņa sēdēja savā (mūsu) trīssimt astotā apartamenta grīdsegām noklātajā, antīkā stilā iekārtotajā salonā. Mugurā viņai bija pavisam īss, pavisam plāns zaļš rīta svārciņš un zem tā vienīgi biksītes — to es redzēju. Viņa nemaz nebija krāsojusies. Mati savēlušies. Rokas trīcēja. Viņa man likās tik maziņa, un sevišķi maza likās seja.

—      Hallo, Fil,— Silvija teica un, kad es grasījos noskūpstīt viņu uz pieres, piebilda:—Nē. Lūdzu, nē. Nedusmojies. Lūdzu, nedusmojies. Bet neskaries man klāt.

—  Labi jau, labi,— es sacīju.— Ir tak viss labi, burvīt.

Viņa stīvi vērās man garām uz kādu gleznu pie sienas —

tajā bija attēlots mežonīgs zirgs, kas, likās, auļoja tieši virsū skatītājam.

Klusums.

—  Es redzeju materialus,— beidzot ierunājos, kad nespēju šo klusumu vairs panest.— Burvīt, tu esi brīnišķīga!

Atbildes nebija.

Viņas skatiens pārslīdēja pār citām gleznām, kas greznoja sienas, pār sarkanbaltajām zīda tapetēm, pār marmora kamīnu, sienā iebūvēto televizoru un atskaņotāju, pār sekretēru, kurš atradās pie loga (uz sekretēra bija nomestas vēstules, papīri, scenārijs), slīdot atpakaļ, pakavējās pie sudraba svečtura, galda, uz kura (man aizrāvās elpa) bija nosviesta vesela kaudze rotaslietu (istabā bija seifs, kāpēc dārglietas neatradās tajā?), un garām stāvlampām ar zvanveida abažūriem atgriezās pie manis. Viņa neskanīgā balsi ierunājās:—Tu zini . . .

—  Es zinu visu. Tāpēc esmu šeit. Nebaidies. Apgaismotājs jau sēž. Itin nekas ļauns nevar notikt.

—  Bet tu . . . Fil. . .— Tai vakarā viņa uzrunāja mani tikai par Filu, ne reizes par vilciņu,—. . . bet tu . . . tu mani mīli … un es . . . es . . .

—  Tu esi pārāk daudz pārdzīvojusi. Tu esi pārāk daudz cietusi. Turklāt šis darbs. Es visu saprotu. Arī to, ka es tev pašreizējā brīdi nevaru būt vīrs. Jo tev un man … jo mums abiem taču ir Barblte … Es to saprotu . . . Cits vīrietis . . . kas gan par to? Kāda tam nozīme, ja es tevi mīlu?— To visu es sacīju, tiesneša kungs, un tā bija reizē patiesība un meli, kā viens, tā otrs, vismaz šajā mirklī. Jo es (tāpat kā Ruta) šobrīd, stāvēdams aci pret aci ar Silviju, asi izjutu traģismu, kas iemita šai sievietē. Arī šai telpā darbojās gaisa kondicionētājs. Tomēr es svīdu, bet laikam gan no vājuma. Tas gāja pāri spēkiem. Tas viss gluži vienkārši gāja pāri maniem spēkiem. Jā, es nodomāju, bet Silvijas spēkiem tāpat!

—  Tev nevajag mani mīlēt,— vina sacīja.

—  Ko?

—  Tev nevajag mani mīlēt. Nevienam nevajag mani mīlēt. Kaut tikai Barbīte kļūtu vesela. Dievs, es tevi lūdzu!

—  Viņa taču kļūs vesela, burvīt, es tev katru dienu saku, ka viņai klājas labāk.

—  Un katru dienu tu man melo,— vina teica.

—  Nē!

—  Paliec klusu. Es to zinu. Runāju šeit ar ārstiem. Viņi man pastāstīja, kā tāda slimība norit. Labākajā gadījumā.

—  Nu, redzi.

—      Jā, Fil. Nu, redzi. Nekādā ziņā ne tā, kā tu man iegalvo. Mana Barbīte nekad vairs nebūs vesela. Nekad vairs.

—  Viņa būs. . .

—      Esi mierīgs. Lūdzu, lūdzu, esi mierīgs, Fil! Un nav nekādas nozīmes, ka es lūdzu Dievu. Dievs mani ir nolādējis. Taisnīgi. Ar Barbīti ir beigas, Fil. Un ar mani ir beigas.

—      Ar tevi? «Krīta aplis» gūs vislielākos panākumus, kādi jebkad pieredzēti!— Viņa paraustīja plecus.— Tici jel man! Visi to saka! Lūdzu, Silvij, izturi! Dari, ko vien tev tīk! Mēs to noslēpsim! Ar naudu un sakariem var noslēpt visu! Es nekad uz tevi nedusmošos — nekad, nemūžam! Es tevi saprotu! Es tevi vienmēr sapratīšu. Guli ar vēl kādu vīrieti!

—  Pieci,— viņa noteica.

—  Ko nozīmē «pieci»?

—      Es esmu gulējusi ar pieciem vīriešiem. Vai varbūt ar vēl vairākiem? Nezinu.

—  Kad?

—  Kopš . . . kopš tas notika ar Barbīti.

—  Kur?

—  Romā … te . . .

—  Kas tie bija par vīriešiem?

—  Es vairs nezinu.

—      Tev jāzina! Atceries! Es to nesaku, lai sarīkotu skandālu! Man tas jāzina, lai tevi aizsargātu!

—     Tam nav nozīmes, Fil. Es patiešām nezinu. Esmu aizmirsusi. Aizmirstu tik daudz ko. Man ir kaut kas galvā. Bumba. Nē, ne bumba. Tukšums bumbas formā. Tas iesūc visu sevī. . .

—      Mēs tev palīdzēsim, Silvij. Mēs dabūsim tev labu ārstu.

—  Viņš man nepalīdzēs.

—     Viņš katrā ziņā tev palīdzēs! Katrā ziņā! Tev vajag ■ • •

—      Es zinu, ko man vajag darīt, Fil. Nebaidies. Es filmēšos tālāk. Šodien atkal filmēšos naktī. Ieradīšos laikā un precīzi. Es jau arī līdz šim vienmēr esmu bijusi precīza, vai ne?

—  Vienmēr, burvīt, vienmēr. Materiāli ir . . .

—     Tu taču arī šonakt atbrauksi uz filmēšanas laukumu. Fotogrāfu un reportieru dēļ. Tādēļ tak viņi tevi tik steidzīgi atsauca šurp.

—  Es. . . nē . . . Atbraucu tāpēc, ka . ..

—      Tāpēc ka viņi tevi piespieda. Mēs abi būsim reportieru un fotogrāfu rīcībā kā allaž. Šonakt. Cik ilgi viņi gribēs. Vai esi apmierināts, Fil?

—  Es . . .

—  Fil?

—  Jā, burvīt?

—  Tagad, lūdzu, ej.

—  Man likās, tu priecāsies, ja būšu pie tevis.

—      Es jau arī priecājos. Bet man jābūt vienai. Nedusmojies, Fil. Lūdzu.

—      Protams, ne.— Es piecēlos un mēģināju atkal noskūpstīt viņu uz pieres.

Viņa atrāvās atpakaļ.

—  Nevajag . . .

—      Nē, protams, ne . . . Tad nu es eju, burvīt… Uz redzēšanos . . .

—  Uz redzēšanos.

—  Viss būs labi, gan redzēsi!

—  Nemūžam,— viņa sacīja.

Es devos uz durvju pusi. Biju jau gandrīz tās aizvēris, kad izdzirdu viņas balsi:—Fil?

—  Jā?

—  Vai nākamnedēļ tu atkal atbrauksi uz Madridi?

—  Protams, burvīt, protams.

Es gaidīju atbildi, taču tā nesekoja. Viņa no jauna stīvi vērās gleznā, kurā bija attēlots zirgs.

Pavisam klusu aizvēru aiz sevis pirmās un otrās durvis, aizgāju līdz liftam, nobraucu lejā vestibilā un iegāju bārā, kur Brekens, Ležēns un Levi sēdēja pie iepriekš pieminētā galda.

Apsēdos. Pienāca viesmīlis.

—     Viskiju,— es pasūtīju.— Atnesiet divus dubultos uzreiz. Tīrus. Ar ledu.

Visi trīs vīrieši palūkojās manī.

—  Vai slikti?— pajautāja Brekens.

—      Loti slikti. Viņai ir sajūta, ka kaut kas nav kārtībā ar galvu. Viņa gulējusi vēl ar citiem vīriešiem. Nezina, cik to bijis. Nezina, ko vēl var izdarīt. Zina, ka Barbīte nekad vairs nekļūs pilnīgi vesela, acīmredzot to pateicis kāds tukšpauris ārsts. Viņa nevar ciest, ka es kaut vai pieskaros.

Brekens izgrūda visrupjākās un neķītrākās lamas, kādas jebkad esmu dzirdējis.

Ārsts Levi sacīja:— Stāv rakstīts: «Ja esi gudrs, nejauc vienu kopā ar otru. Nekad nelolo cerības, reizē neļaudamies šaubām, un nekad neļaujies šaubām, reizē nelolodams cerības.»

—  Yeah,— Brekens novilka.— Yeah'.

—  Vai tu Džo sazvanīji?

Brekens palocīja galvu.

—  Un ko viņš?

—  Tu esi vainīgs. Es esmu vainīgs. Bobs ir vainīgs. Mēs visi esam vainīgi. Tad vecais draņķis beidzot sāka runāt normāli. Lika man pagaidīt. Ņēmās zvanīt pa otru telefonu. Rīt ap pusdienas laiku ar transpasaules aviolīniju2 lidmašīnu te ieradīsies ārsts Lesters Kolinss. Un četri «Seven Stars» detektīvi.

—  Kas ir ārsts Kolinss?

—  Džo ugunsdzēsējs tādiem gadījumiem. Drauģelis. Džo paļaujas uz viņu kā uz klinti. Esot labākais no labākajiem. Ārstējis jau veselu rindu Džo kinosievišķu. Ja kāds varēšot izārstēt, tad vienīgi šis, Džo apgalvoja. Un Silvijai jāturpinot filmēšanās, lai tur vai kas. Ražošana nedrīkstot apstāties.

—  Silvija sacīja, ka turpināšot. Un darīšot visu, ko fotogrāfi no viņas un manis vēlēšoties.

16

Ak, kā šai naktī liesmoja atlikusī pilsētas daļa, kā gāzās sijas, kā cilvēki panikā bēga no šīs uguns elles, kā bēga cūkas, ēzeļi, vistas, suņi, kā plosījās bruņotie jātnieki!

Nakts gan bija vēsāka, taču gaiss atkal sakarsa ugunsgrēkos. Gubernatora pils. Gubernatora sieva gļēvi bēg, pamezdama savu bērnu, mazu puisēnu. Kalpi apspriežas un arī nolemj bēgt. Bērns? Par to jāparūpējas visvientiesīgākajai, nabadzīgākajai un nesaprātīgākajai — virtuvenei Grušei. Gruše iebilst. Viņa itin kā grib atstāt mazuli guļam, bet tad tomēr aiznes to sev līdzi, reizēm gan saukdama to par nastu, šī Gruše, šī Silvija Morana, kuru es nekad nebiju redzējis tik lieliski tēlojam un kurai

1 Jā. (Amer.)

2 TWA (Trans-world Air Lines)— amerikāņu aviokompānija, tulkojumā: Transpasaules aviolinijas.

steidzami bija nepieciešama psihiatra palīdzība. Vēl nekad, tiesneša kungs, kinokameras nebija filmējušas tik fenomenālu spēli kā tonakt, kad šī dižākā no dižakajām bija jau galīgi sabrukusi un kļuvusi par īstu histēriķi un nimfomāni, un pie viņas uz Madridi pāri Atlantijai jau lidoja viens no pazīstamākajiem kino darbinieku psihiatriem, Džo draugs, ārsts Lesters Kolinss.

Atdrāzās veseli bari fotogrāfu un televīzijas un kinohroniku uzņemšanas grupas—tos bija ataicinājuši Bobs Kamingss ar Rodu, un tiem vēl pievienojās mūsu pašu parastie fotogrāfi. Filmēšana vilkās līdz pusseptiņiem rītā. Silvija bija tik disciplinēta kā vēl nekad agrāk. Viņa darīja, ko viņai lika. Lai arī bija jāatkārto kaut sešas reizes.

Režisors da Kava izteica skaļi, ko mēs visi domājām:

—  Tāda personība dzīvo tikai reiz.

Protams, filmēšanas starplaikos mēs ar Silviju tikām nemitīgi fotografēti — es ielas uzvalkā, viņa — kalpones Grušes svārciņā uz dekorāciju fona. Mēs darījām, ko varējām. Varbūt jūs esat kādu no šiem uzņēmumiem redzējis, tiesneša kungs. Dažus izvēlējās slavenajai fotoizstādei «Cilvēku cilts», kas jau labu laiku tiek sūtīta no zemes uz zemi, no kontinenta uz kontinentu. Sajā naktī vajadzēja ņemt vērā divus faktorus: pirmkārt, arī filmēšanas laukumā uzņemtajām fotogrāfijām vajadzēja pierādīt, cik ļoti mēs ar Silviju viens otru mīlam. Otrkārt, man vajadzēja it visā viņai piekrist, apsolīt, ka tiks izpildīta ikviena viņas prasība un vēlēšanās. Turklāt viņai bija tikai viena vienīga prasība:— Es gribu redzēt savu bērnu.— Taču šo prasību viņa izteica, kamerām dūcot, fotoaparātu slēdžiem klikstot, izteica piecdesmit reizes, simt reizes, izteica atkal un atkal.

—  Visādā ziņā, burvīt, tikko būs iespējams, tu redzēsi Barbīti.

Nav nekā tāda, ko es nebūtu viņai apsolījis. Uz spēles bija divdesmit pieci miljoni dolāru.

17

Visu nākamo dienu nebeidza fotografēt mūs abus —«gadsimta ideālo mīlas pāri». Šoreiz abus supereleganti tērptus. Pie Prado muzeja. Pašā Prado. Tur mēs apbrīnojām Muriljo, Velaskesa, Goijas, E1 Grēko, franču,

flāmu, vācu meistaru gleznas. Cieši apskāvušies. Vaigus kopā saglauduši. Mūs daudz uzņēma skūpstāmies. Silvijai nebija it nekas iebilstams pret šādiem intīmiem pieskārieniem. Viņa nu reiz bija aktrise. Viņa tēloja visu.

Uzņēmumi tūkstoš septiņsimt septiņdesmit astotā gada triumfa arkas, Puerta de Alcala, priekšā. Mīlētāji. El Retiro, šajā skaistajā parkā. Mīlētāji. Cauru dienu tika uzņemti mīlētāji, kuru jūtas ir stiprākas par visu pasaulē. Plaza de la Villa. Plaza de Oriente. (Pēc nakts filmēšanas Silvijai bija brīvdiena.) Madrides centrālajā laukumā Puerta del Sol. Arvien jaunas pozas, arvien jaunas izdomas. Vairumu ierosināja Silvija. Skaujas. Skūpsti. Proti, ļoti, ļoti liela mīlestība. Kad es viņu skūpstīju, apkampu, kļāvu sev klāt, viņai tas droši vien nozīmēja to pašu, ko tēlojums filmā ar partneri. Viņa bija laipna un nerunīga. Ne gluži nerunīga. Augu dienu («Runājieties savā starpā!» klaigāja fotogrāfi.) viņa atkārtoja vienu un to pašu:— Man jāredz Barbīte!

—  Katrā ziņā, burvit. Protams, burvīt. Es visu to nokārtošu.

—  Cheese!'

Keep smiling. Keep smiling!2

Temperatūra — četrdesmit trīs grādi! Man vajadzēja trīsreiz pārģērbt virsdrēbes un četrreiz mainīt veļu. Ne jau karstuma dēļ vien.

Pret pusdienu ar TWA atlidoja četri «Seven Stars» detektīvi un Džo draugs — tik milzīgi slavenais aktieru psihiatrs Dr. Lesters Kolinss (viņam bija tikai privātā prakse). Liela auguma, žilbinošu ārieni. Mēs viņu sagaidījām savā apartamentā «Castellana Hilton» viesnīcā. Viņš noglaudīja Silvijas vaigu, paspieda rokas, rāmā, labsirdīgā balsī runādams:—Esiet bez rūpēm, misis Morana, esiet pilnīgi bez rūpēm. Mēs visu savedīsim kārtībā. Sīkumi, tikai sīkumi.

Tā teica augsti cildinātais Dr. Kolinss. Sis Kolinss . . . par to vēlāk.

Pienāca vakars. Mēs ar Silviju braucām uz lidostu. Mums sekoja fotoreportieru kavalkāde. Viņi joprojām fotografēja, līdz es stāvēju uz trapa augšējā pakāpiena un

1 Burtiskā tulkojumā: siers (angl.). Tā kā. šo vārdu izrunājot, lūpas jāizstiepj itin kā smaida, fotogrāfi to lieto, lai pamudinātu smaidīt.

2 Smaidiet. Smaidiet! (Angl.)

Silvija mani kaisli skūpstīja. So attēlu jūs, tiesneša kungs, droši vien esat redzējis. Tas ceļoja apkārt pasaulei.

Brekens, kas visu diriģēja, nokliedza:—Tagad nu beidziet! Lūdzu, draugi! Sie abi bijuši jūsu rīcībā veselu dienu!— Fotogrāfi tūdaļ pārtrauca darbu. Gribēju atvadoties Silviju normāli noskūpstīt. Viņa mani atbīdīja nost, laikam nebija tālu no vēmiena. Tad viņa smaidīdama sacīja:—Es mīlu vienīgi tevi, vilciņ. Vienmēr mīlēšu tikai tevi, to es apzvēru. Bet, ja tu man šobrīd kaut reizi vēl pieskarsies, es sākšu histēriski kliegt.

Divdesmit pieci miljoni, tiesneša kungs.

Un Dr. Kolinss bija teicis: «Esiet pilnīgi bez rūpēm.»

Un četri Losandželosas detektīvi tagad atradās Madridē.

Un bērns ar smadzeņu traumu — Nirnbergas apkaimē. Man vajadzēja doties atpakaļ.

Ruta!

Man vajadzēja atgriezties pie Rutas!

18

—  Esmu ļoti priecīgs, ka varu ar jums parunāt,— sacīja Lisjens Bajārs, viens no viesnīcas «Le Monde» nakts portjē. Viņš staroja pār visu seju, kas tomēr nepārtraukti raustījās, it kā Lisjens nespētu ilgāku laiku šo starojošo smaidu saglabāt. Sēdēju nakts portjē atpūtas telpā aiz sienas ar atslēgu nodalījumiem, viņš—uz kušetes, es — atzveltnes krēslā. Darbojās televizors, otrajā programmā rādīja vecu amerikāņu mākslas filmu—«Mūsu dzīves labākie gadi», Lisjens bija klusinājis skaņu, tā ka redzēja vienīgi attēlu, viņš man paskaidroja, ka pēc mākslas filmas sākšoties Francijas otrās informācijas aģentūras pēdējās ziņas un Leons Citrone, runādams par nākamās svētdienas jāšanas sacīkstēm Santijī, izteikšot savas domas par zirgiem. Tā viņš darīja vienmēr. Viņš bija Francijas zirgu speciālists, šis Leons Citrone, «Paris Match», citu periodisku izdevumu, radio un televīzijas izcilais politiskais komentētājs, cilvēks, ko valdības galvas — lai kurš šai amatā būtu — jau gadu desmitiem ņēma līdzi, kad brauca uz Maskavu vai kad padomju viesi apmeklēja Franciju, jo Leons Citrone brīvi runāja krieviski,— viņš bija vesels nacionāls institūts. Ziņas sākās ap divdesmit trijiem, un, kad es šai sestdienas — tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada divdesmit sestā augusta

vakarā ienācu pie Lisjena, pulkstenis rādīja gandrīz divdesmit divi. Superviens-vienpadsmit ar mani, Ležēnu un mazo ārstu Levi bija piezemējusies Orlī tikai divdesmitos trīsdesmit piecās minūtēs. Dienvidfrancijā mēs bijām iekļuvuši negaisa mākoņos. Parīzē valdīja tveicīgs bezvējš, pilsēta šķita tukša — vēl nebija beigušās garās brīvdienas. Pagāja krietns brīdis, līdz mēs visi cits no cita atvadījāmies.

Ležēns iesēdās taksometrā, es aizvedu mājās veco Levi savā maserati ghibli, kas stāvēja Orlī garāžā. Tad devos uz «Le Monde», un, kad ierados tur, pulkstenis rādīja gandrīz divdesmit divi. Uz Nirnbergu vairs neviena lidmašīna nelidoja, biju pasūtījis biļeti agri divdesmit septītā augusta rītā, «Le Monde» man taču vajadzēja atkal pārģērbties un pārvērsties par Filipu Nortonu, vai ne? Pēc apsveicināšanās Lisjens (viņš joprojām strādāja pārī ar nerunīgo, pieklājīgo 2anu Perotenu) man pavēstīja, ka viesnīca esot gandrīz tukša. Vestibilā neredzēju nevienu cilvēku. Paldies Dievam. Tā nu tūlīt devos pie Lisjena, kas manu (lepno) bagāžu lika uznest četrsimt deviņpadsmitajā apartamentā. Lisjens teica, ka viņam esot man kas sakāms. Kamēr pār televizora matēto1 ekrānu slīdēja Viljama Vailera slavenās pēckara filmas mēmie attēli, Lisjens to man arī pateica. Perotens bija taktiski izgājis ārā un stāvēja vestibilā pie sava galda, un Lisjens runāja klusu.

—  Vakar jums, monsieur Kaven, tika nodota kāda vēstule.

—  No kā?

—  Atnesējs bija kāds izsūtāmais. Nepazīstams. Dienas portjē nav pievērsuši viņam uzmanību. Neviens nezina, kas tas bijis. Bet, ieraudzīdams uz aploksnes rokrakstu, es nobijos, monsieur Kaven. Es šo rokrakstu pazīstu . . . Protams, jūs arī.

Jā, es to pazinu.

Tas bija Klarisas Geiringeres rokraksts. Klarisas, Barbītes aukles! Atplēšot aploksni, nosvīdu. Redzat, tiesneša kungs: kopš preses konferences «Le Monde» zilajā salonā, kurā Silvija bija paziņojusi, ka Barbītei nu jābrauc uz internātu un ka viņa vairs nerādīsies atklātībā — tas notika trešdien, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada piecpadsmitajā janvārī —, mēs neviens lāgā nezinājām, ko lai iesāk ar Klarisu. Barbai viņa patlaban nebija vajadzīga. Varēja arī paredzēt, ka vēl labu laiku viņa

nebūs vajadzīga. Taču Ležēns tika brīdinājis, lai Klarisu pārāk drīz neatlaižot. Varot izcelties valodas. Tā nu Klarisa palika pie mums — Parīzē, kādu brīdi slēpdamās (mēs ar viņu taču šķietami vedām Barbu uz kādu Amerikas internātu). Romā «Tik maz laika» pirmizrādē viņa mums būtu traucējusi, tāpēc jauno dāmu žigli aiztransportēja uz Madridi, pēc tam viņa, kļuvusi par Silvijas un Brekena privātsekretāri, braukalēja šurp un turp no Parīzes uz Madridi, Madridē dzīvodama viesnīcā «Castellana Hilton», Parīzē—«Le Monde», un viedā Ležēna padoms izrādījās labs, Klarisai patiešām neviens nepievērsa uzmanību. Turpretī pati Klarisa, tā sakot, pievērsa uzmanību visam. Visam, kam bija kāds sakars ar Barbu. Pēc maniem pastāvīgajiem tālruņa zvaniem vai apciemojumiem Madridē Silvija un Brekens viņu ikreiz sīki informēja. Informēja galīgi nepareizi, jo es Silvijai neteicu par Barbīti patiesību. Ar Brekenu bija citādi. Taču tas gvelza Klarisai to pašu, ko Silvija un es. Nelaime ar Klarisu bija tā, ka viņa bija pārāk gudra, lai ticētu tam, ko dzirdēja. Viņa kļuva arvien nelaimīgāka, jo zināja, ka viņai melo. Nedodama nevienam miera ar savām nebeidzamajām ļaunajām nojautām, viņa Madridē visus padarīja vai trakus. Beidzot apmēram pirms mēneša Brekens bija atsūtījis viņu — pagaidām — uz Parīzi. Es biju reiz viņai uz turieni piezvanījis un pastāstījis, ka Barbītei jau atkal klājas labi, un viņa noteica:—Jauki.

Abas pēdējās reizes lidodams uz Madridi, es, pārvērzdamies viesnīcā par Filipu Kavenu, netiku viņu tur redzējis un jutos par to gauži laimīgs. Biju arī sargājies viesnīcā kādam jautāt, kur viņa īsti ir. Klarisas man tik vēl trūka.

Un nu lasīju vēstuli, kas bija rakstīta viņas vienādajā, skaistajā rokrakstā uz viesnīcas «Le Monde» papīra:

«Mans mīļotais!

Kad Tu lasīsi šīs rindas, es jau sen vairs nebūšu sasniedzama — mani nesasniegsi nedz Tu, nedz kāds cits cilvēks šai pasaulē …»

Es paskatījos uz datumu.

Vēstule bija rakstīta tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada vienpadsmitajā augustā.

—  Vēstule uzrakstīta pirms vairāk nekā divām nedēļām!— es sacīju Lisjenam.

Viņš pamāja ar galvu.

—  Bet to nodeva tikai vakar, monsieur Kaven. Geiringeres jaunkundze aizgāja no mums jau devītajā augustā.

—  Kad?

—  Devītajā augustā.

—  Un to jūs pasakāt man tikai tagad?

Lisjens izbijās.

—  Vai tad jūs to nezinājāt?

—  Nē! Es, protams, domāju, ka Geiringeres jaunkundze joprojām dzīvo tepat!

—  To es nesaprotu . . . Aiziedama viņa teikusi maniem kolēģiem, ka jūs esot licis viņai doties kādā ceļojumā!

—  Es?

—  Jā, un ka viņa droši vien neatgriezīšoties. Visi portjē viņai, zināms, noticējuši. Kāpēc lai viņi nenoticētu?

—  Jā, kāpēc gan ne. Vai viņa teikusi, kurp dodas?

—  Viņa vispār neko nav sacījusi, monsieur. Dieva dēļ, kas tad nu atkal. . .

—  Nav ne jausmas.— Es skali lasīju tālāk:

— «Ne mirkli neticēju, ka Barbītei klājas labāk. Es pārāk daudz zinu par šo slimību. Allaž apzinājos, ka nu esmu lieka — un ka būšu lieka vienmēr. Taču paliku Tavā tuvumā un darīju visu, ko Tu no manis prasīji, kamēr biju Tev vajadzīga. To Tu zini. Un nu, kad rakstu šo vēstuli, man viss ir vienaldzīgs: darīju to un būtu darījusi arī uz priekšu, jo es Tevi mīlu. Tomēr tagad vairs nav manos spēkos Tev kaut kā pakalpot. Manos spēkos vairs nav arī kaut kā pakalpot Barbītei. Apzinos, ka būtībā mana eksistence rada Tev un jums visiem arvien lielākas problēmas. Aiz mīlestības — aiz mīlestības pret Tevi, Fil!— es tagad jūs no šīs problēmas atbrīvoju. Kad Tu lasīsi šo vēstuli — tā nonāks Tavās rokās ar nokavēšanos —, manis vairs nebūs …»

Es apklusu.

—  Merde alors,— sacīja Lisjens, kam biju pastāstījis visu gan par Barbas stāvokli, gan par Madrides notikumiem— pastāstījis skaidru patiesību. Lisjens bija mans draugs. Es paļāvos uz viņu bez ierunām. Man bija vajadzīgs cilvēks, kam uzticēt savas raizes.

—     «…manis vairs nebūs,»—es skaļi turpināju.

—  «Vari likt mani meklēt visas pasaules policijai. Viņi mani neatradīs. Jo manis gluži vienkārši vairs nebūs. Ceru, ka tā būšu Tavu grūto stāvokli mazliet atvieglojusi. Mana rīcība nav nesavtīga: es nespēju savu stāvokli vairs panest. Lūgšu Tev vienu: lai kas notiktu ar Tevi un Silviju — kamēr vien Tu dzīvo, nekad nepamet Barbīti likteņa varā. Tu esi viņai vajadzīgs. Bez Tevis viņa būs

pazudusi. Tas izklausās pēc pēdējās vēlēšanās testamentā. Tā tas ir. Fil, es Tevi mūžam mīlēšu, gan te, gan viņsaulē, ja tāda viņsaule vispār pastāv. Viņsaulē vēl vairāk. Nedusmojies uz mani, esi man pateicīgs. Tava Klarisa.»— Es nolaidu papīra lapu klēpī un stīvi vēros televizora matētajā ekrānā, pār kuru joprojām nedzirdami slīdēja «Mūsu dzīves labāko gadu» kadri.— Ko tas nozīmē, Lisjen? Vai viņa padarījusi sev galu?

—  Varbūt.

—  Bet kāpēc vajadzīgs šis teātris? Kāpēc viņa nav pavilkusi visam svītru te, viesnīcā, vai kaut kur Parīzē?

—  Tāpēc, ka viņa jūs mīl, to taču viņa raksta. Viņa nav gribējusi sagādāt jums nepatikšanas.

—  Bet varbūt viņa vēl dzīvo!

—  Jā, varbūt.

—  Kaut kur pasaulē.

—  Pilnīgi iespējams, monsieur Kaven. Esmu tikpat apjucis kā jūs. Ko lai tagad darām?

—  Parunāšu pa telefonu,— es sacīju.

Iegāju kādā no automātiem, kas atradās vestibilā, un piezvanīju Ležēnam. Viņš bija jau gulējis un kļuva sirdīgs.

—  Kas tad nu atkal lēcies?

Pateicu viņam, kas nu atkal lēcies. Ležēnam miegu atņēma kā ar roku. Viņš lika man izstāstīt visu līdz pēdējam sīkumam, ko Klarisa darījusi, kopš sākusi strādāt pie mums, kad viņa man atzinusies mīlestībā,— vārdu sakot, visu.

—  Ja to kāds uzzinās, izcelsies milzu skandāls!— es sacīju.

—  Uzzināt neuzzinās neviens,— viņš teica.-—Vienīgi policija. Tai jāuzzina. Rīt agri atsūtiet pie manis šo nakts portjē ar vēstuli. Uz aploksnes pirkstu nospiedumu netrūks. Ietiniet vēstuli celofānā.

—  Ko jūs grasāties ar to darīt?

—  Nodošu policijai. Ar visu informāciju, kas ir mūsu rīcībā. Jūs zināt — policija tādos gadījumos ir diskrēta. Jums nav no kā baidīties. Taču viņiem tas jāziņo, citādi mūs var sodīt. Es visu izdarīšu jūsu vietā. Jums rīt jābūt atkal Heroldslieidā. Orfēvra krastmalā man ir draugi. Tie, kas mums vajadzīgi. Ar rītdienu šo Geiringeres jaunkundzi sāks meklēt — ne tikai Francijā vien. Visā pasaulē. Ja nu vēstule rakstīta piespiedu kārtā, ja šī jaunā sieviete

nolaupīta un mums drīz vien pavēsta nolaupītāju prasības?

Es klusēju.

—  Jūs neko nesakāt. Vai sapratāt, ko es teicu?

—  Pasaule ir liela,— es piezīmēju.

—  Daudz mazāka, nekā jūs domājat.

—  Var tik daudzos veidos pazust un atņemt sev dzīvību.

—      So veidu ir mazāk, nekā jūs jaušat. Kas tad ir — vai jums ar visas zemeslodes policiju nepietiek?

Es klusēju.

—  Tātad nepietiek. Ko jūs vēl gribat?

—  Es gribu zināt, kas ar Klarisu noticis!

—      Nekliedziet uz mani kā jucis! Ja jums ar oficiālo meklēšanu nepietiek, iesaistiet vēl kādu privātdetektīvu kantori. Bet tam jābūt starptautiskam. Es atzīstu, ka, ņemot vērā, cik daudz cilvēku ik dienas nozūd no pasaules līdzīgi Geiringeres jaunkundzei, policija nevarēs veltīt pārāk dedzīgus pūliņus, lai sameklētu tieši viņu — ir vēl daži simttūkstoši citu gadījumu.

—  Tieši to es domāju.

—      Tātad jūs gribat iesaistīt meklējumos privātdetektīvus?

—  Jā.

—  Sakiet — vai jūs mīlējāt Geiringeres jaunkundzi?

—  Nē. Tās . . . tās ir citādas jūtas . . .

—  Kādas citādas?

—  Jūs nesapratīsit.

—  Varbūt tomēr sapratīšu. Tātad kādas?

—     Vainas apziņa,— es teicu.— Es nezinu, kāpēc. Bet es jūtu ļoti lielu vainas apziņu pret šo jauno sievieti.

—     Kas teic, ka es jūs nesaprotu? Ležēns saprot visu. Es pazīstu starptautiskās aģentūras. Ja vēlaties, izmeklēšu labāko un nokārtošu visu jūsu vietā. Vai vēlaties?

—  Jā.

Labākā, protams, hūs arī dārgākā. Tādi meklējumi allaz~Ir"dārgrpmonsieur Kaven. Ļoti dārgi. Pēc Silvijas norādījuma Brekens jums izsniedz naudu lidojumiem, telefona sarunām, viesnīcām un vēl šādiem tādiem izdevumiem. Klāt nāk ražošanas nodaļas priekšnieka alga. Un alga Heroldsheidā. Vai varēsit samaksāt par ļoti dārgajiem detektīvu aģentūras pakalpojumiem?

—  Sis rūpes atstājiet manā ziņā. Naudu jūs dabūsit.

—  Kur jūs to ņemsit?

—  Man pieder vēl kaut kas,— es teicu.— To es varu pārdot. Tas ir mans. Neraizējieties.

—  Es neraizējos,— Ležēns atcirta.— Jāraizējas jums. Manis dēļ — ja nauda būs manās rokās, es nolīgšu starptautiska mēroga detektīvus. Ja viņiem laimēsies, varbūt viņi atklās, kā un kur Klarisa padarījusi sev galu.

—  Vai arī ka viņa vēl ir dzīva.

—  Tad jau redzēsim,— Ležēns noteica un nolika klausuli.

Atgriezos portjē atpūtas telpā. Televīzijā joprojām rādīja filmu.— Te ir mana maserati dokumenti un atslēgas,— es sacīju savam draugam Lisjenam.— Vai varēsit to pārdot? Mašīna bija ļoti dārga.

—  Zinu. Bet kāpēc jūs gribat. . .

—  Man vajag naudu. Kad būsit mašīnu pārdevis, nododiet visu summu šim advokātam.— Uzrakstīju viņam Ležēna adresi.— Aizgādājiet viņam rīt Klarisas vēstuli un atbildiet uz visiem viņa jautājumiem — arī uz policijas jautājumiem. Jums nekas nedraud.

—  Man nav bail, monsieur Kaven. Jūsu labā es darīšu visu — visu. Tikai es nevaru saprast. . . Vai labāk neiemaksāt atkal par zirdziņiem nekā pārdot mašīnu?

—  Tas ienesīs pārāk maz un nav arī droši. Man katrā ziņā vajadzīga nauda. Daudz naudas. Drīz.

—  Es rīkošos tik ātri, cik vien varēšu, monsieur Kaven.

—  Okei.

—  Bet jums . . . jums taču šī mašīna bija tik cieši pie sirds.

—  Kur nu, kur nu,— es atteicu.— Kas ir mašīna? Bleķu kaudze.

—  Kā vēlaties, monsieur Kaven. Manuprāt, jūs to darāt aiz māņticības. Ja jūs tagad pārdosit mašīnu — dārgāko, kas jums ir, tad Barbīte izveseļosies vai viņas veselība uzlabosies.

—  Jūs esat apbrīnojams, Lisjen,— es sacīju.

—  Kā tā?

—  Tāpēc, ka, iespējams, jūsu vārdos slēpjas patiesība.— Filma beidzās. Otrā informācijas programma raidīja ziņas.— Pazīstu kādu no pasaules bagātākajiem cilvēkiem, Lisjen. Viņš man reiz teica: «Biržas jaukums ir tas, ka spekulants gan var saraust tūkstoš procentu peļņas, bet pazaudēt nekad nevar vairāk par simt procentiem.» Ja gribat, uzskatiet mani par spekulantu. Es spekulēju uz Barbītes stāvokļa uzlabošanos.

Viņš sērīgi pamāja ar galvu, pagrieza televizora skaņu skaļāku, un mēs dzirdējām ziņas par terora aktiem visā pasaulē, un tad Leons Citrone runāja par svētdienas jāšašanas sacīkstēm, vērtēdams zirgus un informēdams par pašreizējam prognozēm — ekspertu paredzētajiem rezultātiem. Lisjens visu pierakstīja, uzklausīdams Citrones teikto kā dievvārdus.

Es šo sacīkšu derībās nepiedalījos. Kopš tā laika vairs nekad neesmu piedalījies jāšašanas sacīkšu derībās.

Lisjens Bajārs pārdeva manu maserati triju dienu laikā. Piezvanīju viņam no Heroldsheidas, un viņš man pateica, cik naudas dabūjis un ka visu nogādājis metram Ležēnam. No tā brīža manā uzdevumā strādāja kāda plaši pazīstama detektīvu aģentūra. Kad šodien to vēlreiz pārdomāju, man šķiet, ka patiesībā ielaidos šai neprātā tāpēc, ka Klarisa bija mīlējusi ne vien mani, bet ari Barbīti. No visas sirds. Jā, tā gan laikam būs. Jo tam, ka Barbite izveseļosies vai viņas veseliba uzlabosies, es toreiz, sarunādamies ar «Le Monde» nakts portjē, vairs neticēju, kaut arī apgalvoju, ka ticu.

Nedz šī detektīvu aģentūra, nedz starptautiskā policija, starp citu, līdz pat šai baltai dienai nav spējusi atrast Klarisu — ne dzīvu, ne mirušu. Līdz pat šai baltai dienai es nezinu nenieka par viņas likteni. Viņa rīkojusies ļoti gudri.

19

Ieskats dienasgrāmatā . . .

Svētdien, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada divdesmit septītajā augustā, es atkal biju Heroldsheida. Jau no Parīzes piezvanīju Rutai, un viņa gaidīja mani lidostā. Kad iznācu cauri barjerai, viņa apvija man rokas ap kaklu un bikli noskūpstīja. Pēc tam tūlīt atrāvās.

—  Nāc,— viņa sacīja un devās man pa priekšu — protams, nepareizajā virzienā. Es viņu panācu.

—  Kas ir?

—  Kā tu domā, kas varētu būt?

—  Ak,— viņa sacīja.— Ar mani jākļūst tīri vai trakam, vai ne?

—  Jā,— es piekritu.— Tiri vai trakam.

Braucot pastāstīju viņai visu, ko biju piedzīvojis. Viņa klusēdama mani uzklausīja un beigās teica:—Tas nav labi.

—  Kas nav labi?

—  Tas, ka viņa noteikti grib braukt šurp un redzēt Barbu. Bērns nav vēl tiktāl atveseļojies. Barbīte nav Silviju tik ilgi redzējusi. Tā vien liekas, ka viņa māti — piedod — aizmirsusi.

—  Jā,— es teicu.— Bet Silvija tik un tā ir māte.

—  Tava pase to neapliecina. Sai ziņā mums varētu palīdzēt iestādes.

—  Tu nepazīsti Silviju! Tā apgriezīs visu Madridi ar kājām gaisā. Atsacīsies tālāk filmēties! Tas ir pretīgi. Nē, es runāju netaisni. Silvijai tas viss patiešām ir ļoti bēdīgi…

—  Zini,— Ruta sacīja, iegriezdamās nepareizā ielā,— galu galā vairāk vai mazāk bēdīgi kaut kas ir ikvienam, kas rūpējas ne vien par dienišķo maizi, bet vēl par ko citu. Tev, man, mums visiem. Tomēr neviens no mums nevarētu dzīvot bez šīm skumjām, kas slēpjas visa pirmsākumos, jo bez šīm skumjām nav arī īsta prieka. Kas tev kaiš?

—  Ak, nekas. Mums tikai būtu vajadzējis nogriezties pa labi.

—  Esmu bijusi te, bez šaubām, nez cik reižu! Atkal es nogriežos nepareizajā ielā. Tomēr tā mēs arī nokļūsim Heroldsheidā. Tikai būs vajadzīgs ilgāks laiks. Vai man apgriezt mašīnu?

—  Nē. Šodien ir svētdiena. Laika mums gana.

—  Es tomēr apgriezīšu,— pukodamās pati uz sevi, sacīja Ruta.— Gluži vienkārši tā vairs tālāk ar mani neiet!— Viņa apturēja un sāka griezt mašīnu atpakaļ, reizē runādama.— Protams, mēs nevarēsim Silvijai aizliegt tikties ar Barbīti. Mums prasmīgi jāiegroza, lai tikšanās viņām abām būtu pēc iespējas mazāk bīstama — uz Heroldsheidu braukt Silvija nevar, tas tev, cerams, ir skaidrs, to atzīs ikviens.— Viņa bija apgriezusi mašīnu un grasījās braukt.

—  Pag, paliec uz vietas!

—  Kāpēc?

—  Re, kur'mazs kukainītis . . .

—  Kur?

Es piekļāvu viņu sev klāt un noskūpstīju, tas bija ļoti ilgs skūpsts. Mums garām pabrauca divas mašīnas. Tajās

sēdēja jauni ļaudis. Viens pataurēja, visi māja ar rokām un smējās.

—  Zini,— Ruta sacīja, beidzot izslīdēdama no manām skaujām,— par spīti visam, mēs abi taču esam ļoti laimīgi, vai ne?

—  Mjā.

—  Un tas ir slikti. Tapec ar mums nebeigsies labi.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka mēs nedarām pareizi. Tu saderi ar Silviju.

—  Es saderu ar tevi!

—  Un tomēr tas neņems labu galu.

—  Jā,— es teicu,— droši vien.

Kad piebraucām pie Heroldsheidas un es biju atdarījis aizslēgtos dzelzs vārtus (bija taču svētdiena!), klibodama man pretī steidzās Barbīte, smejoša, ar šķielētāju brillēm uz acīm.

—  Fil!

Es notupos, viņa mani apskāva un atkal un atkal kļāvās man klāt. No mazā namiņa, kurā mēs dzīvojām, iznāca vecā Grosera kundze.

—  Mans Dievs,— viņa teica.— Mans Dievs! Allaž, kad es redzu, cik ļoti jūs viens otru mīlat, man jādomā par savu Ansīti. Viņš arī bija tik mīļš bērns.

Ansītis vēl nebija izaudzis par ļoti lielu Ansi, kad krita tālajā Krievzemē.

Sākumā speciālajā skolā, protams, arī bija ievērotas brīvdienas. Šajā laikā bērni palika pie vecākiem. Doties ar kroplu bērnu ceļojumā ir grūti, daži vecāki bija mēģinājuši to darīt. Gūtā pieredze izrādījās tik briesmīga, ka es negribu to aprakstīt. Nespēju to aprakstīt. Ir jau arī labi cilvēki. Taču šiem vecākiem nebija veicies.

Un, tā kā viņiem nebija veicies, viņi bija griezušies pie tā sauktās «skolas vecāku padomes» ar lūgumu, lai ļauj viņiem atstāt bērnus Heroldsheidā arī normālo bērnu parasto brīvdienu laikā. Tad bērni mācījās ļoti maz, bet daudz rotaļājās ārā. Ceļot vecāki ar šiem bērniem nevarēja. Pie sevis mājās viņi arī negribēja mazos ilgi paturēt — kaimiņi dažkārt uzvedas visai nekrietni, kaimiņu bērni — vēl daudz nekrietnāk. Tā nu darbs Heroldsheidā ritēja cauru gadu — un visi mūsu skolotāji un audzinātājas izmantoja atvaļinājumu tādā laikā, kad skolā varēja bez viņiem iztikt. Starp citu, lielākā daļa personāla neņēma brīvdienas un labprātāk palika speciālajā skolā — izņēmums bija tādi kā Pola kundze vai daži citi

līdzstrādnieki ar ģimenēm un bērniem. Tikai lielos svētkos un nedēļas nogalēs skola bija slēgta.

Todien, kad es atgriezos no sava Madrides ceļojuma, Barbīte bija sagatavojusi man pārsteigumu. To viņa man lepni parādīja, kad iegājām mazajā namiņā. Dzīvojamā istaba bija pilna sasmērētu, saburzītu papīru. Viens no papīriem atradās uz galda, un uz tā gulēja dzeltena puķe. Ar žestiem un vārdiem, ko tikai ar grūtībām varēja saprast, Barbīte paskaidroja, ka noplūkusi man puķi un sagatavojusi dāvanu.

Uz pavisam lēta papīra atsevišķi uzvilktie ķeburainie burti tomēr gluži salasāmi veidoja vārdu

FILIPS

Zināju, ka Barbuks jau mēnešiem ilgi mācās rakstīt. Zināju, ka rakstīšana viņai padodas ārkārtīgi grūti. (Tas ir, otrreizējā mācīšanās rakstīt.)

—  Barbīt! Tas taču ir brīnišķīgi! Tas ir pavisam lieliski! Tu tak proti vareni rakstīt!

—. . . areni rakstīt, jā?

—  Jā!—Es pacēlu viņu gaisā, un viņa nobučoja mani uz vaiga.

20

Dienasgrāmata . . .

Visu nākamo nedēļu strādāju no rīta līdz vakaram. Pēc stundu beigām turpināju darbu mazajā namiņā. Bija tik daudz kas kārtojams. Vispirms dažādi rakstu darbi. Iestāžu apmeklējumi. Strīdi ar birģermeistariem, gaužām pieklājīgiem nodokļu ierēdņiem, gaužām pieklājīgiem valsts ierēdņiem. Viņi visi pildot tikai savu pienākumu, to tak man galu galā jāsaprotot — vai arī es piedēvējot viņiem kādus zemiskus motīvus?

Dieva dēļ, nē jel! Lūdzu piedošanu. Saprotu visu. Apliecinu savu cieņu, doktora kungs, sirsnīgi sveicieni laulātajai draudzenei, vecākais valsts padomnieka kungs …

Šinīs dienās grupa bērnu, to vidū Barbīte, sevišķi intensīvi mācījās rakstīt. Mācības bija sākušās kopš ilga laika: vispirms bērni vilka ar pirkstu pa burtu, kas bija uzrakstīts uz tāfeles, mācījās pazīt skaļi izrunāto burtam

atbilstošo skaņu un tās nozīmi vārdā, kas apzīmēja priekšmetu, kuru, protams, vajadzēja iepazīt iepriekš, tāpat kā iepriekš vajadzēja iegaumēt, ka šo noteikto priekšmetu apzīmē ar atbilstošo noteikto vārdu . . . Pēc neskaitāmas reizes atkārtotām dažādām mācību metodēm mazā bērnu grupiņa tagad bija nokļuvusi tiktāl, ka mācēja «rakstīt»— savu vārdu, adresi, varbūt desmitus divus citu vārdu.

Katru vakaru zvanīju uz Madridi un, kā parasts, stāstīju pasaciņas. Šķiet, ka Silvijas stāvoklis patiešām bija uzlabojies, izklausījās, ka viņas noskaņojums ir rosīgāks un optimistiskāks: viņa to izskaidroja ar Džo drauga — Holivudas psihiatra Lestera Kolinsa brīnumaino ārstēšanas metodi.

—  Zini, vilciņ, šis cilvēks iedveš man tādu drosmi, tādu spēku. Esmu tik mierīga, tik paļāvīgi raugos nākotnē, izgaisis sasprindzinājums, izgaisis nemiers, izgaisis — tu zini, kas . . .

—  Ko šis psihiatrs īsti ar tevi dara?

—  Ā, viņš ir nevis psihiatrs, bet psihoanalītiķis. Nu, mēs runājamies. Tas ir: es runāju, viņš klausās.

—  Par ko?

—  Par visu, kas man iešaujas prātā . . . pavisam brīvi. . . asociatīvi . . .

—  Ā-ā . . .

—  Viņš vienmer atrodas uzņemšanas laukumā, jo viņa klātbūtnē es jūtos drošāk. Un vakaros viņš man allaž izdara injekciju.

—  Kādu injekciju?

—  Parontila.

—  Kas tās ir par zālēm?

—  Brīnumlīdzeklis! Zini, izraisa tādu kā īslaicīgu narkozi. Sīs īslaicīgās narkozes laikā Lesters runā ar mani. . .

—  Kas runā?

—  Ārsts Kolinss. Viņš lika, lai es viņu .saucot par Lesteru. Viņš mani sauc par Silviju. Tā nostiprinās . savstarpējā uzticība. •

—  Un par ko viņš runā ar tevi?

—  Vilciņ, tu taču esi tik izglītots! Tu zini, ka es, būdama Lestera paciente, nedrīkstu nevienam — pat ne tev — stāstīt, par ko mēs runājam. Citādi visa šī narkoanalīze neiedarbojas.

—  Skaidrs.

—  Kad es pēc tam pamostos, allaž jūtos laimīga, man ir tik viegli, un beidzot es varu atkal gulēt! Zini, es tagad guļu bez pamošanās — par laimi, mani modina pa tālruni! Lesters ir brīnišķīgs, vilciņ! Viņš grib runāt arī ar tevi, kad tu nākamreiz atbrauksi! Jūs kolosāli sapratīsities!

—  Droši vien, burvīt.

—  Un kā ar manu apciemojumu? Reiz — vēl nezinu, kad,— man te būs divas brīvas dienas. Tad es ieradīšos. Savlaicīgi paziņošu. Beidzot redzēšu atkal savu dārgumiņu.

—  Jā, burvīt.

—  Iedod viņai labi mīļu buču no māmiņas, jā?

—  Jā.

—  Un tev arī skūpsts!— Klausulē bija dzirdamas atbilstošas skaņas.— Es tevi tā mīlu, vilciņ, ja nebūtu tevis, es nenodzīvotu nevienu dienu.

—  Es arī ne, manu burvīt, es arī ne. Ar labu nakti.

—  Good night, sweetheart, good night.1

21

—  Ir jau arī daudz kas, kur Hitleram bija taisnība,— tadi ņergas viņa laikā būtu tūlīt aizsūtīti uz gāzes kameru!

—  Kas tiesa, tas tiesa! Mūsu Pauls, redz, pabeidza skolu. . . Kā man vajadzēja noplēsties, lai varētu viņu laist ģimnāzijā, mans vīrs tak ir miris — un, re, Paulītis pabeidza skola, bet bija jāgaida, līdz universitātē atbrīvosies vieta. Nez cik tur bija priekšā. . . Jūs jau zināt! Manam Paulītim — tam vietas neatradās!… Viens vienīgs posts. . . Cik asaru izraudāju. . . Pagāja gads pēc gada. . . Papriekš vajadzēja izdienēt bundesvērā. . . Un nu nav vietas. . .

—  Jā, jūsējam bija jāiet bundesvērā! Bet šie te plukatas, gļēvuļi, dezertieri, kas liedzas iet dienestā, tie dzivo zaļi! Manējais mācās vēl ģimnāzijā. . . Ik rītu viņam ar vilcienu jākuļas uz Nirnbergu un pēcāk atpakaļ. . . Turpretī tādus ņergas< vizina ar autobusu — no mājas uz māju. . .

Piektdien, 1972. gada 1. septembrī, pulksten desmitos trīsdesmit.

Ar plukatām, gļēvuļiem, dezertieriem bija domāti divi jauni vīrieši, kas, atteikušies kalpot armijā, patlaban mierīgi klausījās vai arī izlikās neko nedzirdam. Tie, kuri Hitlera laikā būtu tūlīt nosūtīti uz gāzes kameru, bija deviņi bērni, to vidū Barbite, viņas draudzene Džekija, otrs draugs — paralizētais Aloizs un vēl kāda meitene braucamkrēslā — bērni, kas pilni satraukuma un sajūsmas tik ilgi bija mācījušies rakstīt nedaudzus vārdus, lai sagatavotos šai svarīgajai dienai.

Notikuma vieta: mazās Heroldsheidas jaunais un (pārāk) lielais pasta kantoris. Viss bija ilgi gatavots. Kā paredzēts mācību plānā un kā ikvienam labas gribas cilvēkam ieteica saprāta balss, bērnus vajadzēja iepazīstināt arī ar apkārtējo pasauli, ar darbībām, kas dzīvē noteikti būs nepieciešamas.

Dienām ilgi viņi bija gatavojuši sainīšus, ar vislielākām pūlēm apsējuši tos ar aukliņu, uzrakstījuši uz nelielas papīra lapas savu vārdu un vārdus «Heroldsheidas speciālā skola», kā arī adresi «Heroldsheidas speciālajā skolā, direktoram Heincam Halleina kungam». Stundas, pat dienas aizgāja, rakstot šīs zīmītes, līmējot tās uz sainīšiem — kurpju, siera, šokolādes kārbām, kurās kaut kas bija ielikts.

Bijām atbraukuši Otrās vācu televīzijas programmas kampaņas «Rūpju bērns» mazajā autobusā. Bērni iegāja, ieklumburoja, tika ievesti ratiņos pasta kantorī, lai pie lodziņiem nodotu sainīšus. Viņi palīdzēja cits citam. Katra rokas kustība bija varoņdarbs. Barbītei ar viņas nespēcīgo kreiso roku klājās ļoti grūti — bet es viņai nepalīdzēju. Viņai, tāpat kā visiem, vajadzēja uzzināt, kas ir pasta kantoris, un iemācīties tur uzvesties. Lai orientētos ārpasaulē, viņiem bija vēl tik daudz jāmācās.

Bija atvērti trīs lodziņi, pie diviem sēdēja sievietes, pie viena — vīrietis. Viņi jau bija pieraduši pie mūsu apmeklējumiem un sagatavojušies mūs saņemt. Ierēdnis uzsauca pieaugušajiem:— Vai tad jums nav sirds krūtīs? Ja nu tie būtu jūsu bērni! Ko tad jūs teiktu?

Viņam uzkliedza satrakotais kungs, kura dēlam vajadzēja ik rītus braukt ar vilcienu uz Nirnbergu. Ierēdnis vērsās pie manis:—Tā vēl nekad nav noticis, Nortona kungs, vēl nekad!

Ierēdnes devās uzbrukumā pret saniknotajiem pieaugušajiem citādi:— Esiet taču līdzjūtīgi! Tie ir bērni, nabaga bērni! Kas gan jūs esat par cilvēkiem?

—  Palieciet mierā,— ķērca kāda sieviete.— Mēs vēl uzturam šos palaidniekus pie dzīvības! Tādu ķēmu dēj valsts izsviež naudu, mūsu nodokļu maksu! Un mūsu pašu veselos bērnus — vai ar tiem tā auklējas? Ne velna!

—  Klausieties. . .— es ierunājos, taču sievietei priekšā aizstājās kāds milzīga auguma vīrs un draudīgi pacēla pret mani dūri.

—  Labāk turiet muti, vai sapratāt? Viss, ko šī dāma saka, ir taisnība.

—  Esiet cilvēcīgi! Lūdzu, lūdzu, esiet jel cilvēcīgi!—no aizmugures sauca kāda maza, pelēcīgai pelītei līdzīga sieviete.

—  Jūs arī labāk turiet muti, vai sapratāt?

Barbīte piespiedās man klāt.

—  Tik dusmīgi. . . kāpēc?

Daži bērni skaļi raudāja. Redzēju kādu cilvēku, kas, uztraukti plātīdamies ar rokām, kabīnē runāja pa telefonu — es jau nojautu, ar ko.

—  Strādāju par apkopēju, gadiem ilgi. . .— balsi pacēla pirmā sieviete.— Visu tik Paulītim. . . Kad es jums saku, viņš ir ģēnijs! Ja viņš izstudēs par fiziķi, tad dabūs Nobela prēmiju, es zinu! Bet viņam neļauj. Neviens viņam nepalīdz. Visas vietas esot aizņemtas. Pie mums atbalsta tikai plānprātiņus!

Nu re, beidzot atkal dzirdam šo vārdu.

—  Paiet viņi nevar, parunāt nevar — bet skaidrs, ka viņi jāatbalsta! Mūsējie vis ne!

—  Bail,— ieteicās Barbīte, palūkodamās augšup uz mani. Viņa patlaban stāvēja pie patīkamā ierēdņa lodziņa un drebēdama piebīdīja viņam «savu» sainīti. Piebīdīja naudu. Saņēma atlikumu. Protams, nezināja, vai atlikums vispār izdots pareizi. To nezināja neviens no bērniem, kas nodeva sainīšus arvien bailīgāk. Vēlāk, kad viņi strādās «Slimo darba aizsardzības darbnīcās», kādam pieaugušajam būs viņi jāpavada un jāuzmana.

Iegaudojās sirēna, kas ātri tuvojās.

Ārā apstājās folksvāgens, pasta kantorī iedrāzās divi Heroldsheidas policisti.

—  Kas zvanīja?

—  Es!— atsaucās cilvēks, ko biju redzējis telefona kabīnē.— Dariet kaut ko! Tādas nejēdzības nedrīkst pieļaut! Sie bērni jātur īpašā iestādē, jānoslēpj no pasaules, nevis jāved šurp!

—  Viņi jāved šurp,— sacīja viens no policistiem.

—     Jāved? Kāda muša tad jums iekodusi? Jūs esat policists, jums jārūpējas par mieru un kārtību. . .

—  To es ari daru.

—  Tur jau zirgam jāsmejas!

—     Ja jums te nepatīk, tad brauciet uz Vācijas Demokrātisko Republiku!— trakā uztraukumā kliedza pelēcīgā pelīte.

—  Sis kungs tur piedzīvos to pašu,— policists norādīja.

—     Jūs tak esat komunists! Un arī tādiem aiziet mūsu nodokļu maksa!— auroja vīrietis.

Ķilda pieaugušo starpā izvērtās bīstama. Bērnus gandrīz piemirsa. Nobijušies viņi nevarīgi bīdīja sainīšus uz ierēdņu pusi. Citi stāvēja, cili sēdēja mazajos braucamkrēsliņos, turēdami rokās tik grūti sagatavotos sainīšus ar uzrakstiem.

—     Tūdaļ uzvedieties kā normāli cilvēki!— uzsauca otrais policists.— Bērni nav vainīgi!

—      Un es esmu vainīga?— bļāva resnā sieviete.— Gaidu jau pusstundu tādas plānprātīgas knīpas dēļ!— Viņa pagrūda Barblti. Mazā apsviedās apkārt, spalgi iekliedzās un, pirms es paspēju aizkavēt, iespēra resnajai pa liela kaulu.

—     Jūs viņu grūdāt pirmā!— es aizrādīju, pastiepdams roku, lai neļautu šai tauku pikai mesties uz priekšu. Barbīte kliedza aizraudamās. Pārējie bērni viņai piebiedrojās. Sainīši lidoja pa gaisu un krita zemē.

—     Nortona kungs, jums diemžēl jāiet projām,— teica pirmais policists.

—     Jā,— es piekritu, pamādams «rezervistiem». Mēs vedām, nesām, bīdījām bērnus uz izeju.

—     Es ziņošu iestādēm! Jūs redzējāt, kā viņa man iespēra!

—  Es neko neredzēju.

—     Nu, vai zināt, tas tak ir. . . jūs vēl nostāsities viņas pusē? Un tā esot mūsu policija!

—  Nāc, Barbulīt.— Es paņēmu viņu rokās.

Taisījāmies, ka tiekam. Ierēdņi un daži sveši cilvēki

mums palīdzēja. Citi apbēra ar lamām gan mūs, gan policistus, gan pasta ierēdņus vai bļaustījās cits uz citu.

Beidzot iedabūjām visus bērnus autobusiņā. Mazie bija ārkārtīgi uztraukti. Kāda veca sieviete, kas nesa rokā pilnu somu ar svaigiem dārzeņiem, apjukusi noskatījās uz muņis. Kad es grasījos iekāpt, viņa mani aizturēja.

Apcirtos apkārt.— Ko jūs gribat?

—  Ak Dievs. . . es. . . es. . . Jus kaut ko pazaudējāt. . .

—  Ko?

—  Jums izkrita no kabatas. . .— Tā bija mazā metāla plāksnīte, ko Ruta man bija uzdāvājusi.

—  Piedodiet. Lūdzu, piedodiet,— es teicu.— Paldies jums. Jūs sapratīsit, ka mēs. . .

—  Saprotu, saprotu,— sacīja vecā, sieviete.— Pasaule nav laba. . .

—  Kāpiet beidzot iekšā, Nortona kungs!— uzsauca «rezervists», kas sēdēja pie stūres. Viņš gribēja tikt no šejienes projām. Iekāpu autobusā. Mašīna sakustējās. Iedams pa zvalstigo vāģi ar kliedzošajiem bērniem, paklupu un atdauzīju pakausi.

—  Bet svētdienās viņi visi rātni iet baznīcā, un vēlēt arī viņi, protams, vēlē. . .

—  Ak, beidziet nu runāt,— es teicu bārdainajam «rezervistam», kas bija sarkans aiz dusmām.— Kam tas vajadzīgs?

Apsēdos līdzās Barbītei, nenovērsdamies lūkojos mazajā metāla plāksnītē, kas bija izkritusi man no kabatas, un lasīju uzrakstu:

MIERS VISAI RADĪBAI!

GAUTAMA BUDA

*

22

—  Es negribu nogalināt. Es negribu nogalināt cilvēkus, ko nekad agrāk neesmu redzējis un kas man neko nav darījuši. Tāpēc es negribu arī mācīties šaut. Tāpēc es nekad negribu apģērbt formas tērpu. Un ar šo darbu es tiku no tā vaļā.

To teica druknais, bārdainais vīrietis, kas bija atteicies kalpot armijā. Viņa vārds bija Rorbahs. Hanss Rorbahs. Viņš sēdēja man līdzās uz zema soliņa gaitenī, kura abās pusēs atradās bērnu guļamtelpas. Pusdienu pārtraukums. Maltīte galā. Bērni, kurus mēs ar Rorbahu un viņa draugu Elrihu vedām uz pasta kantori, atgriežoties skolā, bija starpgadījumu jau aizmirsuši.Asaras nelija, lēkmju nebija, agresivitāte noplaka. Bērni ēda. Patlaban viņi gulēja. Un katrā guļamtelpā, uzmanīdams mazos, sēdēja kāds vīrs, kas bija atteicies kalpot armijā.

—      Dīvaini, esmu šeit jau tik ilgi, bet zinu vienīgi jūsu vārdu, Rorbaha kungs,— es sacīju.

—  Un es tikai jūsējo, Nortona kungs.

—  Kā tad jūs īsti te nokļuvāt? Vai drīkstējāt izvēlēties?

—     Nē, mani atsūtīja šurp. Ar civiliestāžu pavadrakstu. Redzat, mans tēvs ir fabrikas īpašnieks.

—  Ak tā.

—     Te vajadzēja cilvēkus, tas bija viss. Nu es esmu nostrādājis šeit astoņus. . . nē, deviņus mēnešus.

—  Un jūs strādājat, kamēr citi kazarmās mācās karot.

—  Jā, tieši tā. . . arī alga ir tāda pati.

—      Un par to jūs veicat te visus darbus un ik rītu un vakaru braucat ar autobusu, un. . .

—      Nu jā. Jā. Strādāju visus darbus. Cilvēku te vēl vienmēr trūkst.— Viņš samulsis iesmējās.— Kāpēc lai es melotu? Sākumā, kad te ierados, man kļuva nelabi. Tā turpinājās divas dienas. Tad. . .

—  Kas tad notika?

—      Tad,— Rorbahs mulsi turpināja,— bērni man iepatikās. Redzat, man patīk bērni.

—      Tāpat kā jūsu draugam Elriham, vai ne? Viņš pa šo laiku bērnus tā iemīļojis, ka gatavojas palikt te arī tad, kad dienesta laiks beigsies.

—     Jā, Nortona kungs. Tādas jūtas rodas visai ātri, jūs pats zināt, jūs taču arī mīlat visus šejienes bērnus, ne tikai Barbīti vien. Tagad, pat ja mani dara uz to uzmanīgu, arī tad man neliekas, ka tie ir smagi slimi bērni. . . Es viņus visus pazīstu. . . Es viņus visus esmu ieslēdzis sirdī. . . Tagad es priecājos, ka esmu te nokļuvis. Es varu. . .— Viņš tumši pietvīka.—. . . es varu šiem bērniem palīdzēt. . . Es spēju darīt viņus laimīgakus, varbūt pat mazliet veselākus. . . Neprotu lāgā izteikties. . .

—     Jūs izsakāties pavisam skaidri. Jūs esat ļoti lietišķs, un tas, ko jūs darāt, ir ārkārtīgi. . .

—  Nē!

—  Ko — nē?

—  Nesakiet šo vārdu, šo muļķīgo vārdu!

—  Labi, labi. Bet jūs priecājaties par to, ko darāt.

—     Tas ir visskaistākais laiks manā līdzšinējā mūžā,— Rorbahs nopietni sacīja.

—  Tad jau jūs esat atradis savu aicinājumu!

Viņš neizpratnē palūkojās manī.

—     Ar to es domāju, ka jūs, tāpat kā Elrihs, paliksit te, jums ir darbs, kas dara prieku. . .

—  Nē!

—  Nē?

—  Protams, ka nē,— teica bardainais Rorbahs.— Es taču jums sacīju, ka manam tēvam pieder fabrika. Erlangenas tuvumā. Tā ražo dāmu veļu. Pēc dienesta es tūlīt atkal sākšu tur strādāt. Man taču tas jādara. Esmu vienīgais dēls! Kādreiz man būs jāpārņem fabrika. . . Kas ir?

Durvis, pie kurām mēs sēdējām, bija pavisam klusu pavērušās, un spraugā pabāza galvu «rezervists» Elrihs.

—  Vai viņa atkal iemigusi?

Kalsnais Elrihs palocīja galvu.

—  Nu, vai tas nav savādi?— Rorbahs man noprasīja.

Es piekrītot pamāju.

Tas tiešām bija savādi.

Barbuks bija pieķēries Rorbaham. Smējās un rotaļājās ar šo puisi. Bet, kad pēc ēšanas vajadzēja gulēt dienvidu un istabā dežurēja Rorbahs, sacēlās tracis. Vajadzēja viņam tikai ienākt iekšā, kad Barbīte tūdaļ sāka plosīties. Pieslējās gultā stāvus. Sitā Rorbahu. Bija viņu arī jau skrāpējusi un apspļaudījusi. Viņš pacietīgi mēģināja mazo glāstīt, kļaut sev klāt, apmīļot. Ne mazāko panākumu. Tad mēģināja saturēt Barbīti. Turēja tā ilgu laiku. Bet, tiklīdz skuķēnu palaida vaļā, tas atkal pielēca kājās un sāka skrāpēties, spļaudīties un kliegt. Reizēm Rorbaham vajadzēja diendusas laikā nomainīt kādu biedru. Barba tūlīt uztrūkās no visciešākā miega un sacēla traci, jo juta, ka nu te ir Rorbahs. Neko darīt.— Viss ir pavisam vienkārši,— Rorbahs bija sērīgi noteicis.— Es nevaru palikt pie Barbītes, kad viņai jāguļ. Man nav vajadzīgo dotību.— Man — viņš bija sacījis. Lai gan trakoja Barbīte!

—  Piedod, Kārli, bet, ja es tagad iešu dežurēt tavā vietā, uz līdzenas vietas sāksies atkal lērums un pamodīsies visi citi bērni. . .

—  Nu, kā tad. Gribēju tikai Nortona kungam pateikt, ka notikumu pasta kantorī viņi visi atkal jau aizmirsuši un laimīgi pārdzīvojuši.

—  Paldies Dievam,— es sacīju.

Atcerējos pašu dīvaināko, proti, ka divas meitenes un viens zēns, gulēt ejot, nevarēja paciest Elriha klātbūtni. Tad vajadzēja tikai parādīties Rorbaham — un bērni tūlīt iemiga!

Lai cik līdzīga bija bērnu slimība, tomēr izrādījās, ka visi ir atšķirīgi. Viņi bija tikpat atšķirīgi kā Rorbahs un Elrihs, lai cik līdzīgs būtu abu pieņemtais lēmums nekad

nevalkāt formas tērpu. Viņi bija tikpat atšķirīgi un tikpat līdzīgi, cik mēs visi, cik visi cilvēki šai pasaulē ir līdzigi un reizē tomēr pavisam atšķirīgi.

23

Otrdiena, septītais septembris.

—  Hallo, hallo? Vai monsieur Nortons?

—  Oui. Qui est lа?'

—  Mon p’tit chou, vai tu vairs nepazīsti manu balsi?

Bija agra pēcpusdienas stunda. Es biju aizsaukts uz

direktora Halleina istabu pie tālruņa.

—  Sizī! Kā tev klājas? Kas noticis? Kāpēc tu man zvani?

—  Nedusmojies. . .

—  Nu, runā jel! Es nedusmojos.

—      Mon p’tit, man vajadzēja tev neatliekami zvanīt. Kopš stundas par to vairs nav šaubu.

—  Par ko nav šaubu?

—      Par dienu, kad es salaulāšos ar savu mazo grāfu.— Viņa sāka pūst stabulē.— Ai. . . aiaiai. . .

—  Sizī!

—      Pirmajā oktobrī. Dzimtsarakstu nodaļā. Un baznīcā. Sapelējušā kaktā, kur atrodas viena no viņa pilīm. Pati lielākā. Tur es dzīvošu. Mon p’tit, visdrausmīgākajā provincē! Man jāatstāj Parīze, mana Parīze. . .— Jauna asaru straume.— Es patlaban jau visu likvidēju. . . Pirmajā oktobrī tad nu es galīgi pārvērtīšos par grāfieni.

—  No sirds vēlu laimes, chйrie!

—     Ak tu vēli laimes? Lai tev pipari uz mēles! Pirms tam man tevi jāsatiek! Noteikti jāsatiek — vēl tikai vienu reizīti, lūdzu!

—  Bet. . .

—  Lūdzu, Fil!

—  Zini. . .

—      Mazajam grāfam jābrauc pirmajam, viss jāsagatavo. Milzu ambrāža — ieradīsies vieni grāfi un grāfienes. Vēmiens nāk! Man tevi noteikti vēlreiz jāredz, pirms es nobraucu ellē. Ja tu mani kaut mazdrusciņ mīli, tu pirms tam atlidosi uz Parīzi! Lai man ir, par ko Normandijā vēlāk sapņot. . .

—     Labi, Sizi.— Viņa allaž bija izturējusies pret mani tik jauki, tik izpalīdzīgi.

—  Paldies! Kad tu atbrauksi?

—  Es vēl nezinu. . .

—     Vislabāk pašās septembra beigās. Tad viņš nekādā ziņā te nebūs. Tikai tad gan man arī vairs nebūs dzīvoklis Kalna laukumā. . . Tad es jau mitīšu pilsētas pilī. . . Bet mēs abi aiziesim uz kādu jauku restorānu, vai ne?

—  Jā, Sizi.

—     Es zināju, ka tu mani nepametīsi tā sētmalē. Tev ir mans tālrunis, tu savlaicīgi piezvanīsi, vai ne?

—  Jā.

—     Paldies! Paldies, chēri. . . Ak ", kā klājas mazajai? Joprojām vēl nelāgi?

—  Jā.

24

—     Man reizēm zūd atmiņa,— teica Silvija.— Pavisam pēkšņi. Man zūd atmiņa.

Tas bija piektdienas — astotā septembra pēcpusdienā.

Pa nolaisto žalūziju spraugām Silvijas ģērbistabā iespīdēja slīpi saules stari. Uzņemšanas laukumā patlaban filmēja ainas ar skrandaino tiesnesi Azdaku un viņa draugu Sauvu. Bēgļa ierašanos. Madridē bija vēl ļoti silts, bet ne vairs karsts,— kad atlidoju, man teica, ka pirms divām dienām tveice pēkšņi mitējusies. Silvija pašreiz atgrimējās. Matus uzsējusi ar lakatiņu uz augšu, ģērbusies vienīgi īsā, plānā baltā p Vimētelī, viņa sēdēja spoguļa priekšā, tīrīdama ar e,,u no sejas grimu. Biju atlidojis pirms divām stundām un tūdaļ ieradies studijā. (Pēc Sizī piezvanīja arī Brekens. Lai uz karstām pēdām lidojot šurp. Jaunas nepatikšanas. Gan jau es visu dzirdēšot. Bet lai braucot patiešām driz. Tā nu es biju ieradies. MIERS VISAI RADĪBAI.)

—     Es tak vienmēr atcerējos katru dialogu, vai ne, vilciņ, pat visgarāko?

—  Jā. Un tagad?

—     Ak, staup citu, te ir čeks.— Viņa pastiepa man lapu. Es uzmetu acis: viņas konts. Viņas rokraksts. Ļoti liela summa. Nudien dāsni.

—  Burvīt, tas ir pārāk daudz. . .

—  Nemaz nav pārāk daudz! Tev taču tagad vajag kaudzi naudas! Braucieniem, telefona sarunām un Barbītei. . .

—  Es tak saņemu savu ražošanas nodaļas priekšnieka algu!

—  Nē, es gribu, lai tev ir vairāk!

—  Nu, tad es tev pateicos, burvlt. Paldies.

—  Zini, es tagad aizmirstu dialogu, aizķeros. . .— Tā nu gan bija jauka vēsts!— Tā nav nekāda traģēdija, patiešām nav traģēdija! Tomēr man vajag «nēģerus», citādi es esmu pazudusi.

Par «nēģeriem» filmēšanā sauc lielas, melnas tāfeles, kas uzstādītas aiz kameras vai vismaz tā, ka neiekļūst kadrā. Aktieriem, kuri nevar atcerēties tekstu, ar baltu krītu uzraksta uz tāfelēm attiecīgos teikumus. Viņi ik pa brīdim pašķielē uz «nēģeriem». Ja ainas ir garas, dekorācijās uzstāda vairākus «nēģerus». īpašs cirks ir tad, ja tāds aktieris piedevām izrādās tuvredzīgs.

—  Nav itin nekāda iemesla uztraukties, vilciņ.

—  Skaidrs, ka nav, burvīt.

—  Neviens neuztraucas — ne Hulio, ne Bobs Kamingss, ne Rods.

—  Bet šiem atmiņas zudumiem tak ir kāds iemesls, burvīt!

—  Aizgriezies.— Viņa bija piecēlusies. Es aizgriezos. Zināju, ka viņa šai brīdī novelk peldmēteli un apģērbj krūšturi, biksītes un kleitu. Taču, lai es viņu neredzētu kailu, man tagad vajadzēja novērsties. Man, viņas mīļotajam vilciņam.— Zināms, ka tiem ir iemesls.

Manā priekšā atradās spogulis. Tajā es redzēju Silviju. Pavisam kailu. Nejutu ne mazāko iekāri.

—  Lesters man to paskaidroja.

—  Lesters?

—  Nu, doktors Kolinss. Viņš sacīja, ka tās esot parontila injekciju sekas.

—  Ārsts uz goda. Džo priecāsies. Kas tas īsti ir par nejēgu?

Ārā gaitenī paskrēja garam kada meitene, kas spāniski kliedza, ka viņai esot diezgan, diezgan, diezgan, ķa viņa metīšot visu pie malas, ja senjors un senjora Petersoni viņu visu laiku paļājot, lai ražošanas nodala meklējot grimētājiem citu izpalīgu!

Uzņemšana ritēja jau ilgu laiku. Un līdz galam bija vēl tālu. Allaž mēdz notikt viens un tas pats. Sākumā visi cits

citu mīl. Tad visi kļūst igni. Kad filma galā, cits citu vairs negrib ne redzēt, uzliesmo neslēpts naids. Vienmēr viens un tas pats.

Silvija aizāķēja krūšturi.

—  Lesters nav nejēga, Lesters ir ģēnijs! Vienīgi viņam es varu pateikties, ka vispār spēju filmēties, ka, par spiti nabaga Barbites slimībai, par spiti visam, esmu tik mierīga un nosvērta! Džo to zina! Es viņam pateicu. Viņš runāja ar Lesteru pa tālruni. Ilgi. Lesters esot viņam visu paskaidrojis. Džo sapratis un Lesteram pateicies.— Viņa uzvilka biksītes.

—  Pateicies?

—  Jā, vilciņ. . . Kur pazudis?. . .

—  Kas pazudis?

—  Kā — kas pazudis?

—  Tu teici. . . Ak, nav svarīgi.

Viņa malās apkārt pa gērbistabu, nezinādama, ko meklē. Droši vien kleitu. Bet to viņa bija aizmirsusi.

—  Tātad Džo pateicās Lesteram.

—  Jā. Redzi. . . re, kur ir tā nolāpītā skranda! Redzi, vilciņ, injekcijas man bija nepieciešamas.— Viņa uzvilka mugurā dzeltenu vasaras kleitu.— Noteikti. Lai es nomierinātos. Sākumā viņš lietoja narkohipnozi, kuras laikā deva man pavēles. Tikai šīs īslaicīgās parontila hipnozes padarīja mani atkal par cilvēku. Prasi, kam gribi! Es tēloju. . . labāk nekā jebkad.—(Tas bija taisnība. To man pa tālruni bija sacījuši Rods un Bobs Kamingss. Viņi bija teikuši ari, ka baidoties par Silviju — šī psihiatra dēļ. Viņi nespējot Kolinsam neko padarīt. Varbūt es kaut ko spēšot.) Silvija atgriezās pie grimēšanas galda un sāka sukāt matus.— Tikai sanāca pāris injekciju par daudz, vai saproti, vilciņ? Vispār man vajadzēja daudz, citādi Lesters nebūtu mani tik kolosāli dabūjis uz kājām.

—  Un nedaudzās liekās injekcijas izraisīja tev atmiņas traucējumus?

—  Jā.— Nu viņa krāsojās, tomēr pavisam maz.— Lesters teic, ka tā neesot nekāda nelaime. Da Kava tāpat. Un Džo arī. Visi. Sis atminas zudums nepaliks. Tas pāries.

—  Kad?

—  Kas — kad?

—  Kad tas pāries?

—  Kas pāries?

—  Nekas. Stāsti tālāk.

—     Parontils ir brīnumlīdzeklis. Taču tas izraisa negatīvas blakusparādības. Ja tādas iestājas, parontila lietošana tūlīt jāpārtrauc. Lesters to arī nekavējoties darīja. Zini., vilciņ, tagad sāksies īstā analīze.

—  Un atmiņas zudums?

—  Tas ir dažu dienu jautājums. Un tad. . . Kurp tu ej?

—  Parunāt ar Lesteru.

—  Tu tak nemaz nezini, kur viņš ir.

—      Ēdamzālē. Tu taču man sacīji. Pirms desmit minūtēm.

—     Vai tiešām? Ja, viņš ir gan tur. Brīnišķīgs cilvēks, vilciņ. Tu tūlīt izjutīsi tādu pašu cieņu pret viņu kā es.

—  Droši vien.

25

Ārā gaitenī ņēmos lādēties uz velna paraušanu — vāciski. Devos pa šaurajām, stāvajām kāpnēm lejup. Man pretī nāca Silvija. Protams, tā nebija Silvija. Tā bija Karmena Kruzeiro, dubliere. Arī viņa bija ģērbusies tikai gluži plānā, īsā peldmētell. Viņa jau bija atgrimējusies.

—  Hallo, Karmen!

—  Labdien, mister Kaven.

Es lūkojos viņā un jutu, ka asiņu šalka dzīslās dara mani traku. Gluži traku. Nupat biju redzējis Silviju — kailu — un palicis pilnīgi vienaldzīgs. Nu redzēju viņas dublieri un tik tikko novaldījos, nenorāvis viņai peldmēteli un nepaņēmis viņu turpat uz kāpnēm. Plānais audums ļāva saskatīt krūšu galiņus. Piegāju pie viņas. Strauji piekļāvu sev klāt. Saņēmu delnā viņas krūtis un paberzēju galiņus. Viņa ievaidējās. Uzspiedu lūpas viņas mutei. Biju zaudējis prātu. Ja nu kāds te pagadās un mūs ierauga —vienalga, vienalga!

—     Šovakar atnākšu,— izgrūdu, gandrīz nespēdams parunāt aiz satraukuma.— Ap deviņiem.

—  Jā,— Karmena sacīja.— Jā.

Viņa izrāvās un uzskrēja augšup pa kāpnēm. Redzēju viņas kājas, gurnus, būtu gandrīz — nu jā.

Pagāja krietns laika sprīdis, līdz spēju atkal normāli elpot un kustēties. Iegāju ēdamzālē. Netālu no letes pie galda sēdēja Dr. Lesters Kolinss. Kājās baltas zeķes un baltas kurpes, pats ģērbies elegantā smalka balta auduma

uzvalkā, zilbalti svītrotā kreklā, ar zilu kaklasaiti un tādas pašas krāsas zila zīda lakatiņu svārku krūškabatā.

—  Cau, Lester,— es sacīju.

Viņš sašutis pavērās mani.

—  Labdien, mister Kaven.

—  Ko jūs tur dzerat?

—  Tonizēto džinu.

Es pamāju viesmīlim, kas stāvēja aiz letes, un arī pasūtīju tonizēto džinu.

—  Apsveicu, Lester,— es sacīju. Biju reizē traks aiz alkām pēc Karmenas un nikns uz šo ārstu, un tāds jūtu sajaukums ir bīstams.—Jūs tak esat Silviju kolosāli sadakterējis.

—  Mīļais jaunais draugs,— teica Dr. Kolinss un pārmeta vienu kāju pār otru, neaizmirsdams pavilkt augšup skaisti iegludināto bikšu staru,— es gribētu jūs ļoti lūgt, lai jūs neuzrunājat mani priekšvārdā un nekļūstat bezkaunīgs. Citādi es sūdzēšos misteram Gincbērgeram. Ja Silvija atrodas tik lieliskā stāvoklī. . .

—  Jūs sakāt: Silvija, Silvija sauc jūs par Lesteru, ko tas īsti nozīmē?

—  Tas nozīmē pacienta un ārsta savstarpēju uzticēšanos. Silvija man pilnīgi uzticas. Ja viņa atrodas tik lieliskā stāvoklī, tad par to var pateikties vienīgi. . .

—  Lieliskā stāvoklī! Viņa nespēj iegaumēt tekstu, viņa visu aizmirst, viņai vajadzīgi «nēģeri»!— Mēs runājām angliski. Pienāca viesmīlis, nesdams man tonizēto džinu. Aiz niknuma izdzēru glāzi vienā rāvienā.

—  Jaunais draugs. . .— tas skanēja vēl augstprātīgāk, —. . . esiet pilnīgi bez rūpēm. Būdams nespeciālists, jūs nevarat to izprast. Ar narkoanalīzēm un parontilu man izdevies panākt pirmo pakāpi: vispārēju nomierināšanos. Tādi kā. . . nu, tādi nespeciālisti kā jūs, redzēdami šo vispārējo nomierināšanos, var nodomāt, ka Silvija garīgi vairs nestāv tik augstā līmenī kā agrāk.

—  Tieši tā.

—  Esiet tik laipns un ļaujiet man pabeigt, mister Kaven! Pateicos. Taču speciālists zina, ka šāds iespaids ir maldīgs, ka, sasniedzot šo pakāpi, radīta tikai bāze neapzināti apspiesto jūki atsegšanai. Kompleksu izzināšanai.— Viņš nodzēra malciņu no savas glāzes un pašūpoja skaistajā baltajā kurpē ieauto kāju.

—  Kompleksi, vai manu!— es zobojos.

Viņš nelikās to dzirdam un turpināja:—Būtībā Silvija atgriezusies kādā agrākā attīstības pakāpē, kurā var veidot jaunu personību. Kad es ķeršos pie analīzes, mister Kaven, tieši tas būs mans uzdevums.

—  Ne pie kā jūs neķersities,— es atcirtu.— Taisieties, ka tiekat! Man jūs esat līdz kaklam!

Viņš paraustīja zīda lakatiņu.— Mister Kaven, mans vecais draugs Džo izteica kategorisku vēlēšanos, lai es ārstniecības kursu turpinu,— viņš pietiekami bieži redzējis, kādi tam ir panākumi. Lai nu kā, bez jums te tuvākajā nākotnē būs krietni vieglāk iztikt nekā bez manis. Es gribētu jums likt pie sirds, lai jūs taisieties, ka tiekat. Nekavējoties.— Malciņš. Lakatiņa raustīšana. Kājas šūpošana. -Es atsakos sēdēt ar tādu alu cilvēku kā jūs pie viena galda.

—  Nu, tad ejiet jel projām!

—  Ja es ietu, tad tikai pie tālruņa aparāta, piezvanītu Džo un pastāstītu par jūsu nedzirdēto bezkaunību. Domāju, ka Džo tāpat ieteiktu jums pazust.

Es platām acīm skatījos viņā.

—  Ejiet, mister Kaven. Galu galā jums jārūpējas arī par savu nākotni.

Piecēlos un savilku roku dūrē.

—  Ticiet man, mister Kaven, tas būtu jūsu gals. Ja jūs mani aizskartu kaut vai aiz pārskatīšanās.

Tā nu es aizgāju, piezvanīju uz Holivudu Džo Gincbērgeram un sāku sūdzēties. Džo sacija, ka Lesters esot ģēnijs, tikai viņš varot panākt, ka Silvija iztur filmēšanu, man pašreiz esot otršķirīga nozīme. Lai es esot prātīgs un atvainojoties Kolinsam. Galu galā mēs visi taču esot viena liela, vienota, laimīga saime, vai ne?

—  Un ja nu es tā padomāju, ka varētu klāt vaļā par Bar biti?

—  Jums neviens neticēs, Fil.— Ak, šī lēnīgā balss!— Barbara ir pilnīgi vesela. Mācās kādā internātskolā Savienotajās Valstīs. Vajadzības gadījumā varēsim nosaukt internātu un parādīt reportieriem Barbaru.

—  Ko. . . ko jūs varēsit? Barbara ir Heroldsheidā!

—  Tā nav Silvijas Barbara, Fil. Tā ir jūsu Barbara. Es jau teicu: Silvijas Barbara ir pilnīgi vesela, un, ja būs vajadzīgs, es to sacīšu ikvienam — un arī pierādīšu darbos.

—  Tas taču nav iespējams!

—  Jums nav ne jausmas, kas viss ir iespējams. Vai jums šķiet, ka mēs gulējām uz ausīm? Varam celt priekšā pilnīgi veselu Barbaru — jebkura brīdī. Ar lieciniekiem un visu citu. Tad jums būs bēdīgs paskats. Gaužām bēdīgs, Fil.

—  Ko jūs esat izdarījis?

—  Par to jums nav daļas. Neuzskatiet mūs par muļķiem, Fil. Un tagad ejiet pie mana drauga Lestera un atvainojieties.— Viņš nolika klausuli.

Biju pārliecināts, ka tas nav blefs. Noticis kaut kas, ko es nezinu. Man bija lemts palikt nezināšanā vēl ilgi — līdz katastrofai. Lai cik neticami tas izklausās, taču izrādījās, ka patiešām kādā internātā Savienotajās Valstīs mīt pilnīgi vesela, līksma Barbara.

Tā nu es aizsoļoju uz ēdamzāli un pateicu Lesteram (viņš tobrīd kūpināja pīpi), ka visu ļoti nožēloju un lūdzu ‘piedošanu. Viņš pamāja ar galvu par zīmi, ka piedod, un skatījās nez kur man pāri. Teikt viņš neteica ne vārda.

26

—  Tu tikai esi satraukts, tici man, Fil. Tas nav nekas neparasts. Ak Dievs, kad es skatos uz tevi. . . Tāds vīrietis kā tu! Bet tie ir nervi. . . nervi. . . Atslābinies, lūdzu, mīļais. Atslābinies pavisam, un tu redzēsi, ka viss būs kārtībā.

—  Es jau trīsreiz atslābinājos, un trīsreiz nekas nebija kārtībā. Piedod, Karmen.

—  Lai es piedodot! Nekad tā vairs nerunā! Nāc, es. . .

—  Nē, tā es negribu! Turklāt arī tas nelīdzētu.

Tas notika tai pašā vakarā ap pusvienpadsmitiem, kad es, sviedriem noplūdis, pilnīgi kails gulēju Karmenas Kruzeiro platajā gultā viņas divpadsmitā numura apartamentā «Servantesa» viesnīcā Plaza de las Descalzares Reales.

Dega tikai viena spuldze ar sarkanu abažūru. īsts meitu mājas apgaismojums. Karmena, arī kaila, tupēja man blakus, drosmīgi pūlēdamās smaidīt un mani glāstīt.

—  Nevajag!

—  Es taču'tikai gribēju tev palīdzēt…— Juzdamās patiešām apbēdināta, viņa pievilka kājas pie vēdera. Pie pretējās sienas karājās lēta Velaskesa slavenās gleznas «Galmadāmas ar infanti Margaritu» reprodukcija.

—  Karmen, es tev zvēru, ar mani nekad tā nav bijis. . . Šodien studijā man uznāca tāda iekāre, ka es būtu tevi gandrīz izvarojis. Esmu gluži vai traks! Man. . . man mēnešiem ilgi nav bijis nevienas sievietes. . .

—  Tā jau ir tā nelaime.— Viņa bija aizdedzinājusi cigareti un pīpēja.— Tu esi atradinājies, nervozs, tik daudz strādā. Tu esi spēcīgs kā vērsis, fantastisks vīrietis, to es redzēju uzreiz un zinu. . .

—  Mujķības. Esmu nespējīgs. Mazliet pāragri.

—  Beidz taču reiz runāt aplamības!— Sajā naktī viesnīcas priekšā uz ielas trokšņaini muzicēja nez kādi jauni ļaudis.— Tu esot nespējīgs! Svētā madonna! Es nekad neesmu redzējusi tādu. . .— viņa nosauca vārdu.— Nabaga mījais zēn. Nabaga saldais zēn. Ļauj jel. . .

—  Nē.

—  Lūdzu! Es. . . es jūtos tik vainīga.

—  Sāc tik nu tu arī vēl, vai ne?

Viņa bija jaukiņa, šī Karmena, patiešām. Pļāpāja par visu iespējamo, deva man iedzert un tad atnesa dažādus masāžas piederumus un pūlējās vaiga sviedros, lai man palīdzētu. Taču nelīdzēja nekas. Itin nekas. Likos sev nepanesami smieklīgs. Nespēju vairs izciest, iegāju vannā un tad apģērbos. Kad atgriezos guļamistabā, Karmena ar masāžas piederumiem rokās joprojām sēdēja uz gultas un raudāja. Tas nu bija par daudz. Noskūpstīju viņu uz matiem un teicu visādus patīkamus glaimus, taču viņa tik šņukstēja un ar mokām izgrūda, ka bezgalīgi kaunoties par savu neprasmi. Viņa!

Priekšnamā man it kā kļuva jau labāk. Man kļūst labāk. Drīz es būšu visu aizmirsis, tas ir sīkums, kas var gadīties ikvienam — vai ne?— un tie patiešām ir nervi, es nodomāju. Drīz jutīšos atkal lieliski, ar mani vairs tā nemūžam neatgadīsies, lai tikai izgaist rūpes, es nodomāju. Tā es nodomāju. . .

27

Viesnīcā «Castellana Hilton» ierados pustrijos no rīta, tikko jaudādams paiet, tā biju piedzēries. Tiku slīcinājis bēdas trijos bāros, neparko nespēju atcerēties, kādos, un vienā skuķi man bija nospēruši naudu.

' Nakts šveicars, pasniegdams atslēgu, ziņkāri nolūkojās mani. Bijām noīrējuši vēl vienu apartamentu — nokārto

jis to tika Brekens. Šķietamais' iemesls: filmēšanas laikā Silvijai vajadzīgs absolūts miers. Agri arī jaiet gulēt. Tāpēc mums tagad nepieciešamas šķirtas guļamistabas. Abi apartamenti bija savā starpā savienoti.

Papagailis valodu pratējs uz stieņa pie šobrīd klusās strūklakas gulēja. Uzbraucu ar liftu līdz savam stāvam un pie apartamenta durvīm novilku kurpes. Tad cauri diviem saloniem uz pirkstgaliem aizzagos līdz Silvijas guļamistabai. Nospiedu rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Paklausījos un dzirdēju Silviju klusi krācam. Devos atpakaļ uz savu guļamistabu, noģērbos, ātri nomazgājos un likos uz auss. Taču šajā naktī negulēju pat ne trīs stundas.

Pulksten septiņos Silvija atrada mani jau apģērbušos. Viņa arī bija gatava. Paēdām kopā brokastis, jokojām un pļāpājām par visādām blēņām. Un, protams, par Lesteru. Sacīju, ka viņš ir kaut kas apbrīnojams, tagad es to zinu.

Tad aizvedu Silviju viņas rolsroisā uz filmēšanas laukumu pie grimētājiem. Tur sēdēja Karmena. Mēs visi ļoti draudzīgi apsveicinājāmies, Karmena izturējās pret Silviju īpaši sirsnīgi. Pret mani arī, bet tā, ka to manīju vienīgi es.

Divas dienas paliku Madridē, tēloju ražošanas nodaļas priekšnieku un augu dienu pavadīju laukumā — protams, ieradās atkal fotogrāfi un reportieri. Atzinos Rodam, Kamingsam un da Kavam, ka esmu bezspēcīgs — ka arī es nespēju atpestīt viņus no šī Kolinsa.

Viņi saprata — un, zobus sakoduši, samierinājās.

«Hiltonā» ēdām ar Silviju apartamentā — vietas taču pietika —, pēc tam Silvija mani noskūpstīja vai nu uz vaiga, vai pieres un nozuda savā guļamistabā. Durvis viņa vienmēr aizslēdza.

Kad lidoju projām, Silvija pavadīja mani uz lidostu, un arī reportieri brauca līdzi un palika līdz pēdējam mirklim. Silvija man pavēstīja, ka šo pašu dienu viņai būšot pirmā analīzes stunda pie Lestera.

—  Tas būs taisni fantastiski, vai ne, vilciņ, tu taču ari tā domā?

—  Protams.

Si saruna notika pie Superviena-vienpadsmit trapa, un mūs joprojām vēl fotografēja.

—  Un, lūdzu, vilciņ, nokārto satikšanos ar Barbīti. Tu apsolīji to izdarīt. Pārāk ilgi mēs vairs Madridē nebūsim. Vēlāk es uz Vāciju aizbraukt nevarēšu. Savas divas brīvdienas varēšu izmantot, kamēr filmē te, laukumā.

—  Es visu nokārtošu,—= sacīju.— Mums jābūt tikai ļoti uzmanīgiem — tas taču tev ir skaidrs, vai ne?

—  Būšu ārkārtīgi uzmanīga, vilciņ. Ai, kā es priecājos, ka redzēšu savu zelta gabaliņu . . .

Gribēju pavaicāt, vai viņa zina, ka Džo izmanījies ievietot kādā Amerikas internātskolā pilnīgi veselu Barbaru. Tomēr nepavaicāju. Tas būtu viņu pārāk izbiedējis, jo Džo noteikti bija izdarījis kādu cūcību, kaut arī es nespēju iedomāties, kādu.

Parīzē aizbraucu uz «Le Monde», pārvērtos (jau kuro reizi) par Filipu Nortonu un «Lufthanzas» lidmašīnā devos tālāk uz Nirnbergu. Tur lidostā mani atkal gaidīja Ruta. Iesēdušies viņas folksvāgenā, mēs skūpstījāmies, un šis skūpsts ļāva man uz īsu brīdi aizmirst visu, ko biju piedzīvojis, neveiksmi ar Karmenu, sakāvi cīņā pret šo draņķa ārstu Kolinsu un savādo, neaptveramo ziņu, ka Barbīte mundra un vesela dzīvojot kādā amerikāņu internātskolā. To es pastāstīju Rutai.

—  Viņi dabūjuši kaut ko gatavu gadījumam, ja nevarēs visu noslēpt.

—  Bet ko? Kā kaut kas tamlīdzīgs iespējams? Kur viņi ķēruši veselu Barbīti?

—  Viņiem ir ļoti daudz naudas, vai ne?— Ruta sacīja.— Ja ir daudz naudas, viss ir iespējams. Viņiem jāaizsargājas. Gan jau mēs vēl uzzināsim, kā viņi to izdarījuši. Labāk gan būtu, ja mēs to nekad neuzzinātu. Ai, Fil, Barbītei tagad ir tik labs periods! Tik labs kā vēl nekad! Es braukšu tev līdzi uz Heroldsheidu. Gribu būt klāt, kad tu redzēsi, kā viss uzlabojies — pavisam pēkšņi.

Mašīna sāka kustēties. Kādu brīdi es neteicu neko, tikai lūkojos Rutā, līdz viņa šo skatienu pamanīja. Viņa mulsi pasmaidīja.

—  Kļūst arvien ļaunāk!

Viņa apgrieza mašīnu, mēs abi pasmējāmies, un es nodomāju: ak Dievs, cik ļoti es šo sievieti mīlu.

28

—  Cik ābolu ir uz galda?

—  Viens.

—  Pareizi, Barbīt.

Pola kundze, direktora labā roka, sēdēja ar Barbīti kādā vidējās grupas klasē. Mēs ar Rutu stāvējām patālāk. Pola kundze uzlika uz galda vēl vienu ābolu.

—  Un cik tagad ir ābolu?

—  Tagad — divi,— Barbīte teica.

Ruta satvēra manu roku. Es zināju, ka nu nāks kritiskais bridis, Par spiti visām pūlēm. Barbite lidz šim nebija no jauna iemācījusies skaitīt — skaitīt pāri par divi. Mēnešiem ilgais darbs izrādījās veltīgs. Barbīte neparko netika tālāk, lai kādas metodes arī Pola kundze izmēģinātu — un metožu bija daudz. Ģērbusies vaļīgā kleitiņā, šķielētāju brillēm uz acīm, Barbīte, uzmanību sasprindzinājusi, sēdēja pie galda, uz kura skolotāja tagad uzlika trešo ābolu.— Lieliski, Barbuk, taisni lieliski, jā, bija divi,— teica Pola kundze.— Un cik ir tagad, kad es pielieku vēl vienu klāt?

Barbite klusēja. Viņa piemiedza vienu aci un, palīdzību meklēdama, paskatījās uz mums. Mēs stāvējām, kā stāvējuši.

—  Nu, cik ir tagad, Barbīt?— Pola kundze noglāstīja bērnu.

—  Ē . . . ē . . .

—  Bet, Barbīt! Tas taču nav grūti. Sākumā bija viens. Tad divi. Cik ir tagad?

Barbīte aiz piepūles sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Kādu brītiņu man šķita, ka viņa sāks raudāt. Nākamajā mirklī es redzēju, ka viņa smejas. Žigli satvērusi vienu ābolu rokā, viņa plati uzsmaidīja Pola kundzei un pavēstīja:— Sito es tūlīt apēdīšu, tad būs atkal divi!

—  Bravo!— iesaucās Pola kundze.

—  Bravo!— Ruta viņai piebiedrojās.

Es nedabūju ne vārdu pār lūpām.

—  Ko es tev teicu?— Ruta čukstēja.

Es pamāju ar galvu.

Piegāju pie Barbītes, pacēlu viņu, meitēns mani apskāva un sāka skūpstīt (tās bija visai valgas bučiņas), un arī es viņu noskūpstīju.

Jutos laimīgs, tiesneša kungs. Ļoti, loti laimīgs, ka Barbītei patiešām klājas stipri labāk, kā Ruta jau tika sacījusi. Meitenīte vēl vienmēr neprata skaitīt līdz trīs — taču tas nebija svarīgi. Pilnīgi skaidri varēja redzēt atkal pirmos loģiskās domāšanas iedīgļus.

—  Beidz. Lūdzu, mon petit chou, beidz.

—  Vēlreiz . . .

—  Bet, chйri … nē jel! . . .

—  Esi mierā!

Es šķitu kā pratu zaudējis. Kaut ko tamlīdzīgu nebiju vēl savu mūžu piedzīvojis. Tas nu turpinājās trīs stundas ar pārtraukumiem, un man nebija gana, un man nebija gana. SizI, mana mazā, saldā netiklite ar garajiem, gaišajiem matiem, tvirtajām krūtīm un visskaistākajiem gurniem, kādus es jebkad biju redzējis, nu vairs nekustējās, lai cik neprātīgi bija uzvedusies pirms brīža. Viņa gulēja kā nejūtīga. Taču viņas liegšanās padarīja mani vēl trakāku. Kad atkal pienāca pēdējais mirklis, man šķita, ka galva pārplīsis. Noslīgu pār SizI un elsodams paliku guļam. Tad pavēlos uz sāniem, un mēs ilgu laiku nerunājām ne vārda, mēmi gulēdami mazās Sizi grāfa krāšņās pils krāšņajā gultā Foša avēnijā.

Bija ceturtdiena, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada divdesmit astotais septembris, ap desmitiem vakarā.

Pēdīgi Sizi paslējās sēdus un atkal piepildīja mūsu šampanieša glāzes. Sudraba dzesināmais trauks ar ledus gabaliņiem atradās pie gultas. Glāzes bija no augstvērtīga kristāla. Un dzēriens — tūkstoš deviņsimt sešdesmit pirmā gada «Dom Pērignon», viens no labākajiem gadagājumiem, tiesneša kungs. Jau trešā pudele, kopš biju ieradies. Lejot glāzēs, Sizi rokas tā trīcēja, ka mazliet šampanieša pārlija pāri. Paņēmu glāzi, mēs iedzērām, un Sizi teica:—Kas ar tevi ir, chйri? Kaut ko tamlīdzīgu neesmu vēl savu mūžu piedzīvojusi. Arī ar tevi agrāk ne. Tu . . . tu esi bez prāta . . .

Es neteicu neko, izdzēru glāzi tukšu un pastiepu Sizi, un viņa, to pildīdama, atkal drusku pārlēja pāri.

Izdzēru, nejuzdams neko citu kā bezgalīgu atvieglojumu. Impotents — lika drusku pagaidīt! Manuprāt, es šajā septembra vakarā paveicu tādus darbus kā nekad agrāk, un veikums jau dažu labu reizi ari nebija peļams, o nē. Lai kas tu būtu, es prātoju, kaut kāds un kaut kas tu droši vien esi, tam es ticu, tātad —pateicos tev, Fil! Un tev ari, Sizi.

Biju piezvanījis viņai no Heroldsheidas un paziņojis savu ierašanos, jo man vajadzēja lidot uz Madridi — tajā pašā nakti lidot tālāk, lai agri no rīta būtu Spānijā,— un

Sizi bija skaļi uzgavilējusi. Kāpēc? Tāpēc, ka mazais grāfs laikam gribot sarīkot savā lāču migā kāzas ā la Holivuda. Viņš aizsaucis uz laukiem sev palīgā visus kalpotājus, pat Parīzes pils vārtsargu. Ar tiem, kas esot tur, Normandijā, viņš netiekot galā. Mēs būšot milzīgajā mājā vieni paši. (Tāpēc jau es arī biju varējis ierasties te. Sākumā gan Sizī drusku šaubījās, bet mani tas tieši uzjautrināja: izbaudīt viņu vēlreiz tā vīra mājā, kurš pēc trim dienām dāvās viņai grāfienes titulu. Protams, tas tūdaļ iekairināja arī Sizī. Bet ja nu mūs kāds novēro? Ja pieķer? Nu es atkal sāku baidīties . . .)

—  Ak, ko,— bija teikusi Sizī.— Riskēsim! Ja viņš mani pieķers un izsviedīs ārā . . . man vienalga! Es tev nekad nepārmetīšu. Jo tad man nebūs jākjūst viņam par sievu. Cheri, tas būs loti satraucoši, vai ne? Viņa mājā! Viņa gultā! Skaidrs, ka mēs to noteikti darīsim! Brauc šurp!

Orlī lidostā gaidīja Superviens-vienpadsmit apkalpe. Es turpretī sēdēju šeit, grāfa gultā, un biju aizvadījis trīs neprātīgākās mūža stundas ar sievieti, ko grāfs izvēlējies sev par dzīves biedreni. Es biju dzēris viņa šampanieti un nu uzvilcis viņa zīda pidžamu, jo man sala. Sizī kaila aizskrēja uz vannas istabu. Dzirdēju, kā viņa mazgājas, devos nopakaļ un arī nomazgājos.

—  Pirmīt,— Sizī sacīja,— man likās — es tūlīt miršu. Un es nodomāju: mīļais Dievs, ļauj man nomirt. Lūdzu.

—      Nav skaistākas nāves,— es mazgādamies atteicu.

—  Tieši to es allaž vēlos. Tā kā mums visiem jāmirst, es vēlētos mirt tādā brīdī.

—  Es arī,— Sizī piebalsoja. Biju atnesis līdzi glāzes, un viņa sēdēja un dzēra, un es ari iedzēru un tad atkal noliku glāzi malā. Sizī iesmējās.

—  Kas ir?

—  Mans grāfs ne.

—  Ko — tavs grāfs ne?

—  Negrib mirt.

—  Tādā brīdī ne?

—  Vispār ne.

—  Ko nozīmē «vispār ne»?

—  Es viņam reiz teicu — zini, viņš toreiz gluži vienkārši pārāk .lielījās ar savu baigo bagātību . . .

—  Hm.

—. . . un tad es viņam teicu: «Lai kas tev arī piederētu, kapā līdzi tu to nepaņemsi. Neviens to nevar paņemt

līdzi!» Viņš saka: «Labi. Ja nevaru paņemt to līdzi, es nemaz nemiršu.»

—  Tam nu gan ir humora izjūta!— es brīnījos.

—  Kur nu, gatavais sausiņš! To viņš domāja nopietni!

—  Nē!

—  Katrā ziņā nopietni!

—  Sizī!

—     Es tev apzvēru . . . Viņš . . . viņš . . . Ak Dievs, kad es par šo kropli domāju, man kļūst nelabi . . . Viņa nejaucīgais rahītiķa augums . . . pārāk lielā galva . . . tīrais deģenerāts . . .

—  Bet tik bagāts,— es teicu.

—  Jā, tik bagāts;— Sizī novilka.

Un tad mēs, domās iegrimuši, apklusām, es — ģērbies grāfa rītasvārkā, Sizī — pavisam īsā frotē auduma pludmales jakā.

—     So vakaru es nekad nespēšu aizmirst,— Sizī ieteicās.

—  Ari simt gadu vecumā ne.

—  Es arī ne. Vai zini, kas mani tā sajūsmina?

—  Kas tad?

—     Ka es esmu ģērbies viņa drēbēs, dzeru viņa šampanieti un guļu viņa gultā. Ir taču brīnišķīgi kādam uzlikt varenus ragus!

—     Ak, chйri. . . cik bēdīgi, ka šinī pasaulē īstie nekad nevar būt kopā, vai ne?

—  Jā.

—      Bet tagad man vismaz ir, par ko sapņot. . . ilgi sapņot . . .— Sizī prātoja.— Vai drīkstu tev rakstīt?

—  Kad vien tu gribi.

—  Mēs nedrīkstam viens otru pavisam aizmirst.

—     Nē.— Es paskatījos kādā zelta pulkstenī, kas bija iestrādāts marmora aplodā.— Man jāiet projām.

—  Vēl stundas ceturksni, tikai stundas ceturksni, lūdzu!

—  Nevar, jaukumiņ.

Es paliku vēl gandrīz stundu . . .

30

—     Ko nozīmē «ļaut sev vaļu»?— Rods Brekens noprasīja.— Ir nu gan īstais apzīmējums, dok. Jūs pats man teicāt, ka vienā tādā «kušetes seansā» Silvija jums faktiski atpogājusi bikses un jūs izvarojusi.

Apbrīnojamais Dr. Lesters Kolinss notvīka tumši sarkans. Tajā rītā viņš bija ģērbies brūnā uzvalkā, krūšu kabatā iebāzis smilškrāsas lakatiņu, apāvies smilškrāsas kurpes, aplicis brūnu kaklasaiti un uzvilcis smilškrāsas kreklu. Viņš smaržoja pēc odekolona. Bija piektdiena, divdesmit devītais septembris, pulksten deviņi rītā, un mēs sēdējām «Castellana Hilton» dubultapartamenta salonā. Es ēdu brokastis. Abi pārējie manī nolūkojās. Silvija jau labu brīdi atradās uzņemšanas laukumā. Visu lidojuma laiku es biju nogulējis kā beigts un nosnaudies arī vēl te, viesnīcā.

. — Es nevēlos dzirdēt šo neķītro izteiksmes veidu,— noskaldīja Dr. Kolinss.

—  Nu, tātad Silvija jūs. . .

Atskanēja tālruņa zvans.

Pēc notikušā Brekens mani bija izsaucis uz Madridi. Es būtu braucis tik un tā. Tikai šoreiz tas jo labi sakrita ar Sizī. Pirms brīža bijām pieteikuši sarunu ar Holivudu. Tur bija vēl nakts. Es biju to norādījis.

—  Vienalga,— Brekens bija atcirtis.— Tad Džo taps pamodināts. Ja doks grib šodien lidot, tad Džo tas jāzina, un jāzina arī — kāpēc.

Es pacēlu klausuli. Džo pienāca pie aparāta miegains, nikns un uztraucies, tāpēc viņš arī šņākuļoja. '

—  Vai jūs esat prātu izdzīvojis, Fil? Vai zināt, cik pulkstenis?

Es padevu klausuli analītiķim.

—  Klājiet vajā,— es teicu,— stāstiet nu, Lester.

Tas viņam bija kā pīlei ūdens.

Viņš sirsnīgi apsveica savu veco draugu un sacīja, ka pats nemūžam nebūtu zvanījis, mēs viņu esot piespieduši to darīt. Pēc tam dzirdējām no viņa mutes šādus vārdus:

—  Paklau, Džo, tu zini, cik bieži esmu tev palīdzējis . . . Nu, kā tad . . . Tagad te atkal iestājusies tāda . . . Fluīdu strāvojums bija pārāk spēcīgs . . . Man arstēšana jāpārtrauc . . . Nē, ak, nē, es nepametu te slimnieci! Ar mūsu mīļo Silviju viss ir kārtībā. Bet es vairs ilgāk nevaru . . . Nē, esi mierīgs, Džo, otrreiz tas nenotiks … Es izlidošu pusdienlaikā. Esi pilnīgi bez rūpēm . . . Nu jā, Džo, diemžēl Silvija zaudēja savaldību . . . Viņa mani. . . Tas ir, es nespēju pretoties, kad viņa . . . Jā, jā, tieši tāpat kā ar Loru, tieši tāpat, Džo! Tu atceries . . . Toreiz notika gluži tas pats, un man arī vajadzēja pārtraukt ārstēšanu. Galu galā ir vēl arī ētiski apsvērumi. Sie abi kungi, Kavens un

Brekens, to nesaprot. Tu to saproti! . . . Protams, es gan arī nepieļaušu, lai mani apvaino… Es Silviju atkal pilnīgi uzdabūju uz kājām … un nu parunā, lūdzu, ar šo misteru Kavenu!

Viņš pasniedza man klausuli.

Džo Bībeļu pārdevēja balss šoreiz skanēja pavisam glāsaini:

—  Fil, manu zēn, ja jūs vai Brekens izteiksit vēl vienu vienīgu nešķīstu piezīmi par šo brīnišķīgo ārstu, būs nepatikšanas, vai saprotat? Lesters atkal reiz darījis brīnumus!

—  Okei, Džo,— es teicu.— Ja jūs tā domājat.

—  Es nedomāju, es zinu. Un pasakiet arī Rodam, lai tur muti, citādi viņš iepazīs mani no citas puses. Lesters ir . . . svētais! Mums viņam jāpateicas, ceļos krītot! Tam, kas tagad noticis, nav nekādas nozīmes! Man tas ir zināms . . . gluži vienkārši pārāk spēcīgs fluīdu strāvojums . . .

—  Bet, Džo, Silvija tak patiešām ar jūsu ārstu . . .

—  Aiztaupiet šo vārdu! Ko jūs saprotat no psihoanalīzes? Ne velna jūs nesaprotat! Tāpēc esiet mierīgs. Es ari esmu mierīgs. Ar Silviju vairs nekad nekas tamlīdzīgs nenotiks. Lesters viņu izārstējis.

To teicis, Džo nolika klausuli.

—  Lūdzu jums piedošanu, doktor Kolins. Brekens lūdz jums piedošanu. Mēs ļoti nožēlojam, ka izturējāmies aizvainojoši. Bet, kā jau nespeciālisti . . . jums jāsaprot. . .

—  Ko tas īsti nozīmē?— Brekens noprasīja.— Silvija taču uzsēdusies viņam virsū un vārda pilnā nozīmē . . .

—  Aizveries,— es noteicu.

—  Bet viņa taču man pastāstīja, un viņš atzīst, ka tā ir taisnība!

—  Džo saka — viss esot okei. Džo saka — tā gadoties. Doks esot svētais. Viņš mūsu Silviju izārstējis. Pilnīgi izārstējis.

—  Tu esi prātu izdzīvojis! Galīgi prātu izdzīvojis!— Brekens uztraucās.— Un ja nu mūsu Silvija ņipri laidīs vaļā ar katru palīgstrādnieku …

—  Turi mūli,— es sacīju, reizē skaizdamies, uzjautrinādamies un baiļodamies.— Silvija tā vairs nedarīs. Vai ne, dok?

Viņš ļāva, lai es jautājumu atkārtoju vēlreiz, un tad, uzraucis uzacis pierē, augstprātīgi paziņoja:—Protams, ne. Pēc mana ārstēšanas kursa ne.

—  Tādā gadījumā mani interesē tikai viens,— es sacīju.

—  Proti, kas, mister Kaven?

—  Proti, ko nozīmē «pārāk spēcīgs fluīdu strāvojums». Esmu naivs muļķis. Labprāt gribētu to zināt, dok.

Sim cilvēkam nepiemita ne mazākās humora izjūtas, ironija viņam nepielēca. Viņš atbalstījās pret atzveltni, salika kopā pirkstgalus un cieņas pilns ņēmās lasīt lekciju.— Fluīdu strāvojums no abām pusēm bija pārāk liels. Pārāk ciešas attiecības. Pārāk stipras saites. Tā gadās. Redzat, man ir ārkārtīgi spēcīga personība. Tas nav mans nopelns. Gadiem ilgi ārstējot tik neparastus cilvēkus, kādi ir aktieri (un tieši aktieri — zināms, paši lielākie — ir neparasti), es pastāvīgi atrados ārkārtīgi spēcīgu personību ietekmē. Viņu personības atstarojās manī un padarīja arvien spēcīgāku manu personību. Dažos gadījumos — Džo to zina — kontakts, fluīdu strāvojums starp pacientu un mani bija tik ļoti spēcīgs, ka nonāca līdz tādiem notikumiem kā ar Silviju. Vai skaidrs?

—  Nē,— Brekens sacija.

—  Pilnīgi skaidrs,— es teicu, bet sargājos pajautāt, vai Lesteram gadījušies šādi spēcīgi fluīdu strāvojumi ar tādu pašu gala iznākumu, ārstējot vīriešu kārtas kinozvaigznes.

—  Tad es tagad došos sakravāties,— Kolinss paziņoja. Viņš piecēlās.— Kam lai piesūtu rēķinu?

—  Mums. Sabiedrībai «Sirana»,— es paskaidroju.

Kolinss palūkojās uz mums kā uz pēdējiem mēsliem un,

neteicis vairs ne vārda, izgāja pa durvīm.

Pirmo reizi mūžā redzēju Brekenu mēmu aiz pārsteiguma. Es jau labu brīdi atkal biju ieturējies, kad viņš beidzot izgrūda:—Sis blandoņa pat nepasniedza mums roku.

—  Kāpēc lai viņš to darītu? Ģēnijs. Mēs viņa acīs taču esam tīrie kretīni. Tu pat nesaprati viņa paskaidrojumu.

—  It kā tu būtu sapratis! Sitā kārpucūka taču lēja tukšu. Un ja nu Silvija atkal laidīs vaļā?

—  Viņa vairs nelaidīs vaļā.

—  Kas to saka?

—  Doktors Kolinss,— es teicu.— Svētais.

—  Lai Dievs mūs svētī,— sacīja Brekens.— Tevi viņa nelaiž sev klat, bet viņu pati ņem priekšā. Boy, o boy. Un par to viņš vēl iesniegs mums rēķinu.

—  Un lielu, par to tu vari nešaubīties,— es teicu. (Kad vēlāk, starp citu, dzirdēju, cik liels ir rēķins, pat man

vajadzēja aši atsēsties. Neko darīt, Dr. Lester;s Kolinss bija svētais.)

—      Beidz jel reiz gremot savas brokastis!.— Brekens uzsauca.

—  Kāpēc tāda, steiga?

—      Silvija gaida. Nu ir zināms, kad viņai divas dienas nebūs jāfilmējas. Esmu aizvadījis ar viņu divas vājprātīgas scēnas. Ja mēs neļaušot viņai lidot, viņa nefilmēšoties. Tātad — vai viņa nu drīkst tikties ar Barbu?

—  Ārste Reinhardes kundze ir pretī. Viņa stipri šaubas.

—  Bet Silvija vairs nefilmēsies, draudziņ!

—  To es sacīju arī Reinhardes kundzei.

—  Un ko viņa?

—     Viņa teica, lai tad nefilmējoties. Sai ārstei svarīga ir puslīdz laba stāvokļa saglabāšana Barbītei, nevis divdesmit pieci miljoni.

—  Tā no manis vēl ko dzirdēs.

—  Nekā viņa no tevis nedzirdēs.

—  Un kāpēc ne?

—     Tāpēc, ka viņa — ar daždažādiem nosacījumiem — izsaka priekšlikumu, kā Silvija varētu tikties ar Barbu.

Brekens uzsita man uz pleca.

—      Nu, tad jau viss ir pa pirmo, draugs! Kāpēc tu saverkšķīji tik stulbu ģīmi, to sacīdams?

—  Tāpēc, ka man ir bail.

—  Bail par Silviju?

—  Bail par Barbu,— es atteicu.

31

Nu jā, tiesneša kungs, un tad nu tas notika . . .

Bija tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada sestais oktobris, piektdienas pēcpusdiena. Mēs ar Rutu stāvējām Sofijas slimnīcas apakšstāvā un skatījāmies pa logu uz parku, kas pletās aiz klīnikas. Tajā auga veci koki, zaļoja krūmi, raiboja dažādi vingrošanas rīki un rotaļu ierīces. Barbīte ar mazo psihotisko Semmiju (Malehamavicu, «Nāves eņģeli») kāpaļāja pa sastatnēm, kas bija izveidotas no gludām, savā starpā savienotām hroma caurulēm. Pļavu klāja bieza sārtu, dzeltenu, brūnu lapu sega. Kokiem varēja jau redzēt kailus zarus. Rudens bija atnācis ļoti agri. Sajā pēcpusdienā gan vēl spīdēja silta saule. Dzidro gaisu pieskandināja abu bērnu skaļās klaigas, kas bija

dzirdamas ari mums. Redzēju šur tur šūpojamies sudrabainus tīmekļus — atvasaras pazīmi. Tad ieraudzīju ko citu un jutu sirdi sažņaudzamies uztraukumā. Parkā bija ienākusi Silvija.

Silvija!

Pēdējo reizi ieradies Madridē, biju viņai sīki paskaidrojis, kā viņai jāizturas, atbraucot uz Nirnbergu. Pastāstījis, ka Ruta — visai negribīgi — bijusi ar mieru atvest Barbu uz īsu laiku no Heroldshoidas uz klīniku. Tas nebija nekas sevišķs. Daudzus bērnus laiku pa laikam atveda šurp, kad zināmus izmeklējumus nevarēja izdarīt Heroldsheidā. Ar Barbu tā bija noticis jau bieži. Madridē tikām norunājuši ar Silviju, kurā dienā un stundā viņa ieradīsies. Blondu parūku galvā un tumšām brillēm uz acīm viņai vajadzēja izlidot no Parīzes ar «Lufthanzas» lidmašinu. Virskomisārs Sondersens pēc mana lūguma bija izrādījis laipnību un, pats uzņemdamies atbildību, panācis, ka Silvijai nevajadzēja uzrādīt nedz pasi, nedz vispār kādu citu dokumentu—ne Parīzē, ne arī Nirnbergā. Bija stingri norunāts, ka mēs ar Rutu gaidīsim Silviju š.ajā gaitenī, lai viņa no šejienes, tikai no šejienes varētu palūkoties uz Barbu, kas rotaļāsies parkā. Kaut ko vairāk Ruta uzskatīja par bīstamu. Silvija bija piekritusi. Silvija bija visam piekritusi.

Un nu.. .

—  Nolādēts!—es iesaucos.— Pagaidi, es žigli aizskriešu pie Silvijas un . . .

—  Nē.— Rutas balss bija ledaina.

—  Ko —«nē»?

—  Paliec te. Ja tur tagad parādīsies arī tu, situācija kļūs vēl ļaunāka. Sī sieviete ir spējīga uz visu.

—  Viņa mūs apmānījusi! Viņa mani maldinājusi! Viņa ir . . .

—. . . māte,— sacīja Ruta ar mazo jēriņu rokā. Viņa savilka roku dūrē un piespieda pie krūtīm.

Es mazliet pavēru logu.

Redzēju, kā Silvija lēnām tuvojas rotaļā iegrimušajai Barbītei, tā ka tā viņu nevarēja vēl redzēt. Nu Silvija bija pienākusi pavisam klāt. Dzirdēju viņas saucienu:

—  Barbit!

Barbī.te, stāvēdama uz sastatņu šķērša, pagriezās atpakaļ.

Viņa stingi vērās sievietē ar gaišajiem matiem, tumšajām brillēm, pārspīlēti vienkāršās drēbēs.

*— Viņa nenāca pie mums, kā solits, bet tulit devās uz parku, šī . . .

—     Klusē. Tam visam tagad vairs nav nekādas nozīmes,— Ruta sacīja. Redzēju, ka viņa nobālusi.

Barba nošļūca no rotaļsastatnēm un atkāpās no Silvijas. Semmijs palika nekustīgi tupam. Silvija steidzās Barbitei pakaļ, nokrita pie viņas ceļos, tad — tad sāka raudāt, satvēra meitenīti, kas nikni pretojās, piespieda sev klāt, skūpstīja un glāstīja, saukdama skaļi, tik skaļi, ka mēs šajā klusajā pēcpusdienā skaidri varējām sadzirdēt:

—      Barbīt! Barbīt, manu jauko bērniņ! Manu mīļo, mazo Barbīt!

Barbīte bija nobijusies līdz nāvei. Viņa sāka kliegt — aiz bailēm.

—     Ak Dievs, kāpēc tu kliedz? Mīlulīt, tā taču esmu es, es, tava māmiņa!

—  Nav tiesa!— kliedza Barbīte.

—  Ir, Barbīt, ir!

—  Nē! Nē! Nē!—spiedza mazā.

Uz sastatnēm kā -liels putns nekustīgi tupēja «Nāves eņģelis».

—     Jā jel! Tu tikai mani nepazīsti! Skaties!— Silvija norāva parūku, to viņa patiešām izdarīja, tiesneša kungs.

—  Vai tu tagad pazīsti savu māmiņu?

—  Nav māmiņa! Nav māmiņa! Prom! Ej prom!

—      Bet milulīt, dārgumiņ, kas tad . . . Kas tev kaiš . . . Vai tu mani nepazīsti?

Muļķīgs jautājums. Skaidrs, ka Barba Silviju nepazina.

—     Tu — prom! Prom! Prom!— Barbīte kliedza un pūlējās atbrīvoties no mātes skavām. Silvija turēja mazo ciet. Tad Barbīte, spalgi iekliegdamās, izrāvās viņai no rokam un iespēra, trāpīdama tā, ka Silvija, kas bija jau pietupusies, nokrita zālē. Meitene, zaudējusi jebkuras savaldīšanās spējas, kā visļaunākajās dienās brēkdama spārdīja un mīdija kājām kliedzošo māti, pūlēdamās viņu apspļaudīt.

—     Tagad ātri!—Ruta uzsauca. Izlēcu pa logu un palīdzēju izkāpt Rutai. Skrējām pāri pļavai pie Barbas un Silvijas. Ruta paķēra Barbīti un metās ar bērnu atpakaļ slimnīcā. Barba tagad ķērca kā uz iesma uzdurta. Silvija gulēja zālē.

—  Kas . . . kas . . . kas . . .

—  Kāpēc tu nerīkojies, kā bi jām norunājuši?

—     Mans bērns. . . vilciņ. . . Tas ir. . . tas ir šausmīgi. . . Barbīte mani nepazina. . . Viņa. . . viņa. . . ir jukusi!

—  Tu esi jukusi!

—  Laid mani vaļā!

—     Tu nāksi līdzi!—Paceldams parūku, palūkojos uz slimnīcu. Daudzos logos jau bija redzamas sejas — ziņkāras, pārbiedētas.

—  Es. . . neiešu. . . tev līdzi. . . cūka tāds!

Uzrāvu viņu kājās un piespiedu iet sev pa priekšu. Piegāju pie vaļējā loga un pacēlu Silviju augšup. Histēriski kliegdama, viņa ieķērās loga aplodā. Iesitu viņai pa rokām. Viņa atlaida vaļā aplodn un nogāzās gaitenī uz flīžu grīdas. Ierāpos pakaļ. Meklēdams apskatījos apkārt. Tuvumā atradās pieliekamais. Vilku Silviju sev līdzi pa zemi. Atrāvu vaļā durvis! Pieliekamais bija pilns krāmu. Ierāvu Silviju iekšā! Elsdama, raudādama viņa nokrita uz liela, lupatām piebāzta maisa.

—  Ja tu vēl kliegsi, es. . .

Jā, tiesneša kungs, tad es būtu viņu sitis. Ar dūri. Pa seju. Viņa palūkojās manī un to noprata. Nu viņa vairs tikai klusi kunkstēja.

—     Tu sabojāji,— es teicu, pilns naida.— Tu visu sabojāji. Tu tak to saproti, vai ne? Veselu bērnu tu pārbiedēji līdz nāvei. Nolādēts, kāpēc mēs ļāvām tev braukt šurp. . .— Silvija nošļūca no maisa uz netīrās grīdas. Atstāju viņu guļam un tik sodījos — bezmērīgi, bezjēdzīgi.

Durvis atspraga vaļa.

Uz sliekšņa stāvēja Ruta. Viņa aizvēra aiz sevis durvis.

—  Kas ir?

—  Re,— es tikai noteicu.

Silvija pazina Rutu un izstomīja:—Piedodiet… Man ārkārtīgi žēl. . . Es nezināju. . . Es nenojautu. . .

—  Jā,— Ruta sacīja.

—  Kas ir ar Barbīti?

—  Jums jāiet no šejienes projām, misis Morana.

—  Kas ir ar manu bērnu, es prasu!

—     Jūsu bērnam, misis Morana,— sacīja Ruta,— pēc pārdzīvotā šoka sācies tik smags recidīvs, ka es nevaru

'pateikt, kā Barbas slimība risināsies tālāk. Mēs bijām spiesti dot viņai stipras injekcijas. Tagad viņa guļ.

—  Es gribu viņu redzēt!

—  Nē.

—  Lūdzu! Lūdzu, mīļā ārstes kundze!

—     Mīļā misis Morana, tas nav iespējams,— Ruta maigi teica.— Tas nekādā ziņā nav iespējams. Es jau sacīju, ka jums jādodas no šejienes projām. Nemaz nerunāsim par Barbīti — klīnikā valda apjukums un satraukums. Jums jābrauc projām no Nirnbergas.

—  Kā?— es vaicāju.

—     Helikopters aizvedīs misis Moranu uz Minheni. Tur viņa ar nākamo satiksmes lidmašīnu dosies uz Parīzi.

—     Helikopters? Kāds helikopters?— Silvija samulsusi vaicāja.

—     Ātrās palīdzības helikopters. Tā stāvvieta ir parka otrā pusē. Jūs to nevarat no šejienes redzēt. Es zvanīju virskomisāram Sondersenam. Viņš informēs Minhenes policiju. Helikoptera apkalpe neko nezina. Jūs uzliksit atkal parūku. Un brilles. Neviens jums neko nejautās.

—  Es negribu!

—  Vajag, misis Morana.

—  Es neiešu no šejienes projām!— Silvija kliedza.

—      Ieņemiet šo te!— Ruta pastiepa pret Silviju plaukstu, uz tās bija trīs baltas tabletes.

—  Kas tas ir?

—  Nomierinošs līdzeklis!

—      Es nedzeršu! Jūs. . . jūs mani maldinājāt! Barbīte mani nepazina! Viņa ir plānprātīga! Un tāda paliks vienmēr! Sejas izteiksme. . . Brilles. . . Es vairs negribu dzīvot!

Pa durvīm ielūkojās kāds jauns ārsts.

—  Helikopters, ārstes kundze.

—      Paldies,— Ruta sacīja. Ārsts aizgāja.— Piecas minūtes mieru, misis Morana. Apsēdieties, tad jūs jutīsities mierīgāka. Pēc tam lidosit. Ar Nortona kungu. Viņam jūs jāpavada — līdz Madridei. Un jūs nesaņemsit atļauju redzēt Barbaru tik ilgi, cik es to uzskatīšu par vajadzīgu. .Vai sapratāt, misis Morana?

Atbildes nebija.

—  Es jautāju, vai jūs sapratāt?

—  Sapratu. . . Es nožēloju, ko esmu izdarījusi.

—  Es arī,— Ruta sacīja.— Bet Barbītes dēļ.

—     K:;s ir ar Barbīti? Kas tagad notiks? Vai es izdarīju kaut ko tādu, kas traucēs Barbītes izvese. . .

—     To es nezinu, misis Morana. Šodienas notikumi stipri pasliktinājuši Barbītes stāvokli. Es darīšu visu, lai bērnu dabūtu atkal uz kājām. . .

—  Paldies. . . Pateicos jums, ārstes kundze.

Ruta neatbildēja.

Viņa lūkojās ārā pa pieliekamā logu. Arī pa to varēja redzēt parku. Es sekoju viņas skatienam.

Uz rotaļsastatnēm kā sastindzis joprojām sēdēja Semmijs, kas dēvēja sevi par Malehamavicu.

32

Abas kalpones, kas sēdēja rolsroisā, izskatījās pēcT dvīņumāsām. Abām vienādas, lielas, melnas acis, zem kurām iegūlušas pārpūles un noguruma ēnas. Abām vienādi zilmelni nekopti mati. Abām vienādas augstas pieres, deguni ar šaurām nāsīm, vienādas skaistas mutes, kas tomēr liecināja par šo sieviešu trūkumu un nabadzību, vienāda okera krāsas āda, vienādas grumbas, krunciņas un rieviņas, kādas mēdz ievilkt sejā lielas ciešanas un lielas rūpes. Izspūrušie mati abām apsieti ar vienādiem pelēkiem galvas lakatiņiem, mugurā vienādas apnēsātas pelēkas blūzes, vienādi ari netīrie brūnie svārki. Abām vienādi putekļainas, smagās koka tupelēs ieautas kājas, ari okera krāsā. Viņas izskatījās pilnīgi līdzīgas viena otrai. Taču viena kalpone dzīvoja, otra atradās uz nāves sliekšņa. Sī otrā bija pati pielikusi sev roku, lai nokļūtu nāves skavās, viņa taču gribēja mirt, viņai arī bija lemts mirt, ja tagad, kad rolss sasniedza Pija XII avēniju, nenotiktu brīnums.

Pulkstenis blakus stūres ratam rādīja divpadsmit trīsdesmit sešas minūtes. Milzīgais ļimuzīns drāzās uz dienvidiem. Es sēdēju pie stūres. Ar vienu roku signalizēju. Vairs nenoņēmu roku no signalizācijas ierīces. Rolss ar ieslēgtiem starmešiem šāvās uz priekšu, vezdams abas kalpones, dzīvo un mirstošo. Saule bālzilajos debesu ūdeņos lēja saltus starus pār Madridi.

Stiprs austrumu vējš pluinīja šai tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada devītā oktobra (bija pirmdiena) pusdienlaikā ielas malas platānas, liekdams tās pie zemes, sagrieza putekļu grīstes, savērpa virpulī iaibās lapas un netīras papīra skrandas. Rolss tagad drāzās garām augstceltnēm, kur pirms gadiem uz sarkanās smilts zemes bija vēl čurnējušas pussagruvušas koka un skārda būdas.

—  Barbīte. . .— Pakaļējā sēdeklī bija dzirdami gārdzieni.

Sakniebu lūpas. >

—  Ātrāk,— Brekens mudināja. Viņš sēdēja aizmugurē. Silvijas galva atradās viņam klēpi. Dubliere Karmena sēdēja man blakus.— Bfauc ātrāk,— Brekens atkārtoja. —: You goddamned motherfucker, step on it!'

Nospiedu gāzes pedāli līdz galam. Mašīna traucās uz priekšu, uz kalnup ejošās ielas augstāko punktu, it kā grasītos uzlidot debesīs, tad nesās atkal lejup garām ēzeļu vilktiem pajūgiem, automašīnām, furgoniem un taksometriem. Ātrumrādītāja adata pagriezās līdz deviņdesmit pieciem, simt, simt pieciem kilometriem stundā. Karmena pēkšņi sāka spāņu valodā skaļi lūgt Dievu.

—  Apklusti,— es sacīju.

—  Bet man ir tik ļoti bail,— Karmena izstomīja tagad tīrā angļu valodā.

—  Man arī,— es sacīju.— Piedod. Lūdzies vien. Cik gribi.

Bija iegaudojušās sirēnas. Aizmugures spogulī redzēju divus satiksmes policistus, kas pagaidām vēl krietnā atstatumā joņoja savās smagnējās mašīnās mums pakaļ.

—  Sie nūģi,— sacīja Brekens, raudzīdamies pa aizmugures logu,— izvadīs mūs cauri iekšpilsētai. Ir nu gan mums laime. Augstais Dievs, kāda laime!

Simt piecpadsmit kilometri stundā.

Vāģis atsperīgi joņoja pretī Amerikas avēnijas debesskrāpim, kura neskaitāmajās logu rūtīs atplaiksnījās saltās saules stari. Ubagi ubagoja. Ložu pārdevēji pārdeva lozes, putnu pārdevēji — raibus putnus. Ielas malās redzēju šausmu pārņemtus vīriešus un sievietes, kas vienā mirklī pazibēja man garām, bet nākamajā bija jau pazuduši. Kauca bremzes. Kāda mašīna gandrīz vai ietriecās rolsā.. Nebiju ņēmis vērā sarkano gaismu.

—  Lūdzies!— Brekens uzbrēca Karmenai.— Lai tava Dievmāte mums tagad palīdz!

Karmena atkal sāka murmināt:— Svētā Dieva māte. . .

Sirēnas nu kauca skaļāk, policisti ātri tuvojās. Redzēju, ka daudzas mašīnas, kas atradās man priekšā, nobrauc ielas malā un apstājas.

—  Barbīte. . . Barbīte. . .

Ik vārds sagādāja Silvijai mokas.

—     It's allright, honey. Everything is allright. Everything is just dandy1 ,— teica Brekens, turēdams klēpi Silvijas galvu.

—  Barbīte. . .

1 — Yeah, baby, jeah. Don't speak now. . ,2

Brekens maigi jo maigi noglāstīja Silvijas matus. Aizmugures spogulī redzēju, ka apnēsātais lakats noslīd Silvijai no galvas. Viņa izskatījās baismīgi. Saviebtā sejā noklājusies plankumiem. Elpa gārdzoša. Augums krampjaini izliecās uz augšu, tad smagi atkrita atpakaļ. Pa muti plūda putas. Tā patlaban notika ar Silviju Moranu, kas šeit, Madridē, uzņēmās filmā, par kuru bija sapņojusi visu mužu. Iegājusi savā pārvietojamā dzīvojamā piekabē Seviljas kinostudijas milzīgajā uzņemšanas laukumā, viņa pirms nedaudzām minūtēm šī tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada devītajā oktobri bija nolēmusi šim mūžam pēkšņi darīt galu. . .

33

—  Mieru, mēs filmējam! Lūdzu, kameru!

—  Kamera ieslēgta!

—  Skaņu!

—  Skaņa ieslēgta!

—  Klapi!

—     «Krita aplis»! Piecsimt divpadsmitais kadrs — otro reizi!

—  Sākt,— režisors Hulio da Kava klusu noteica.

Sakustējās simt divdesmit divi spāņu statisti, trīsdesmit

viens zirgs, grupa slavenu amerikāņu aktieru, to vidū jau ievērību guvušais aktieris bērns, sakustējās Silvija Morana. Pulkstenis rādija vienpadsmit četrdesmit četras minūtes, režisora palīdze amerikāniete rūpīgi atzīmēja laiku, es stāvēju viņai blakus un to redzēju. Tad pacēlu acis.

Azdaks, filmas skrandainais tiesnesis, ilgi dzēra no alvas krūkas. Sarkanais vīns tecēja lejup no mutes kaktiņiem. Azdaku tēloja viens no Holivudas leģendārajiem vecajiem vīriem — Džeimss Henrijs Krauns. (Viņš bija atteicies no algas — līgums paredzēja, ka viņš saņems

' Tr labi, mīļumiņ. Viss ir labi. Viss ir taisni lieliski. (Angl)

~ Jā, bērniņ, jā. Tagad nerunā. . . (Angl.)

daļu ienākumu no filmas demonstrācijas.) Šobrīd viņš sēdēja uz biezas likumu grāmatas, ko viņa pavadonis Sauva kādā jau uzfilmētā ainā bija pabazis tiesneša krēslā sēdošajam Azdakam zem dibena. Džeimsa Henrija Krauna seja bija notriepta ar panhromatiskām asinīm, sirmās matu pinkas nokarājās pār nogrimēto pieri. Netīrais tiesneša talārs bija pārmests pār nožēlojamās, asinīm notraipītās apakšveļas driskām, kājas basas. Zem krekla trīs vietās ar leikoplastu pie ādas bija pielīmēti triju ļoti tievu un garu plastmasas caurulīšu gali. Kamerai neredzamas, šīs caurulītes stiepās no Krauna līdz kādam skatuves strādniekam, kas atradās fālu ārpus kadra un laiku pa laikam iešļāca caurulītēs no trim krāsu pistolēm jaunas panhromatiskās asinis, kuras pēc tam iesūcās no tikko dabūtajiem ievainojumiem (gatavajā filmā Azdakam brūces tika cirstas pirms vairākām dienām) drēbēs, un tur parādījās jauni plankumi. (Katram šo kadru atkārtojumam Kraunam tāpēc, protams, vajadzēja citas vecas krekla driskās un citu vecu tiesneša talāru.)

Virve, kurā bruņotie jātnieki pirms īsa brīža (gatavajā filmā pirms vairākām dienām) bija grasījušies skrandaino tiesnesi te, uzņemšanas laukumā, pakārt, šī virve, cilpā sasieta, kūļājās iepretī Azdakam pie saslietajām karātavām. Visi kadri, kuros Azdaks-Krauns tika piekauts līdz asinīm un kuros viņu grasījās vilkt pie kāķa, bija jau uzfilmēti, tāpat kā uzfilmēti bija garās, pašas svarīgākās ainas kopplāni, tuvplāni, atsevišķo kadru pirmais dublis un otrais dublis, tos tagad vajadzēja uzņemt vēlreiz kopējā (512.) epizodē. Tā režisora un montāžistu rīcībā tika nodots pietiekami daudz materiāla, lai šo kulminācijas punktu varētu sagriezt un sadalīt dramatiskos posmos, kas ietvertu atsevišķu skatītāju kaismīgo līdzdalību, bailes un alkatību advokātu, adjutanta, gubernatora sievas sejās, kalpones Grušes ciešanas krīta apļa pārbaudes laikā, kad bērns atrodas starp viņu un gubernatora sievu, piedzērušo, skrandaino tiesnesi, draudīgos bruņotos jātniekus, statistu raibo drūzmu, kas simbolizēja veselu pasauli, mūsu pasauli kopš tās sākuma un mūžīgi mūžos… . Deviņdesmit vienu spāņu statistu, vīriešus un sievietes («tautu»), apvaldīja un bīdīja gar gubernatora pils priekšējā pagalma labo un kreiso sānu malu atpakaļ citi spāņu statisti, kas, zirgos sēdēdami, tēloja bruņotos jātniekus,— to skaits sasniedza'trīsdesmit vienu. Azdaka priekšā stāvēja abi advokāti, gubernatora sievas adju-

tanīs, pati gubernatora sieva. Bez tam tur stāvēja ari īsās biksītēs, baltā kreklā un sandalēs ģērbtais zēns Mihails, uzsmaidīdams virtuves kalponei Grušei. kas bija izglābusi viņam dzīvību, pasargājusi mazo no visām šausmām un uzaudzinājusi. Gruše uzsmaidīja viņam. . .

34

Gruše-Silvija Morana torlt precīzi pusastoņos bija ārkārtīgi bāla un nervoza ieradusies uzņemšanas laukumā. Es viņu biju atvedis rolsā no «Castellana Hilton». Mums cieši pa pēdām divos vāģos sekoja četri «Seven Stars» algotie detektīvi. Bija ļoti auksts. Krietns skaits darbinieku gatavoja jau pirmo šīsdienas ainu, un, apturēdams rolsu pie kādas kaukāziešu zemnieku mājas, kas bija celta pirms četriem mēnešiem (turpretī pēc scenārijā izmantotās lugas idejas pirms daudziem gadsimtiem), ieraudzīju Karmenu. Mēs izkāpām.

Kopš Nirnbergas notikumiem Silvija vairs ar mani nerunāja. Kopš pagājušās piektdienas no viņas lupām nebija atskanējis neviens vārds — nedz helikopterā, nedz Minhenē, nedz Parīzē, nedz reaktīvajā lidmašīnā, kas nogādāja mūs tālāk uz Spānijas galvaspilsētu, nedz Madridē, nedz viesnīcā —, neviens vienīgs vārds. Pret viesmīļiem, pret citiem aktieriem, kas mita «Hiltonā», pret Brekenu, da Kavu, Kamingsu, pret visiem Silvija izturējās laipni un nosvērti. Ar visiem viņa runāja pilnīgi normāli, itin kā nekas nebutu noticis. Tikai ar mani viņa nerunāja. Pēc ierašanās savā apartamentā viņa noslēdza salona durvis, tā ka sēdēju izraidīts savās istabās. Aizvadīju spokainu nedēļas nogali. Sazvanījos ar Rutu un visu viņai izstāstīju.

—  Tas pāries — cerams,— teica Ruta.

—  Kā ar Barbīti? Kā viņai klājas?

—  Slikti.

—  Cik slikti?

—  Ļoti slikti. Neliec man, ludzu, stāstit sīkumus. Bet ik pēc zināma laika zvani man, jā?

—  Jā, Ruta. Ik pēc zināma laika. Ruta. . .

—  Jā?

—  Es tevi mīlu.

—  Un es mīlu tevi.

Nevar teikt, ka Silvija būtu pret mani nikna un dusmīga. Viņa bija pilnīgi mierīga, baismi mierīga. Laipna un pieklājīga. Taču mēma. Mēs ieturējām maltītes ēdamzālē. Viņa neteica ne vārda. Sēdējām bārā, svētdien izbraucām ārā no pilsētas pastaigā. Viņa neteica ne vārda. Viņa pat nejautāja pēc Barbas. Kad es šajā rītā pieklauvēju pie viņas durvīm, viņa mani jau gaidīja. Aizvedu viņu uz filmēšanas laukumu. Neatskanēja neviens vārds. . .

Izkāpdama no mašīnas, viņa mazliet sagrīļojās — pavisam īsu bridi. Piesteidzos viņai klāt, gribēdams atbalstīt. Viņa mani atgrūda. Atskanēja signāls. Mēģinājumu pārtrauca. Ātriem soliem pie mums pienāca Brekens, Bobs Kamingss un da Kava un apsveicinājās ar Silviju un mani. Silvija padeva visiem pilnīgi normāli labu rītu. Detektīvi izklaidus turējās attālāk.

Režisors da Kava, ietinies vilnas segā, norūpējies nopētīja Silviju.

Es visiem trim biju pastāstījis, kas ar viņu Nirnbergā noticis, ko viņa pārdzīvojusi.

—  Vai tev vajag ārstu?—da Kava vaicāja.

—  Nieki. Kāpēc ārstu? Es spēlēšu. Man. . . man tikai nupat mazliet apreiba galva.

—  Cik stipri apreiba?— Brekens bija ģērbies biezā mētelī.— Tā apreiba, ka tu gandrīz nokriti?

—  Nez kas notika ar acīm. Galvā. Nu jau ir garām.

Kamingss uzsita jakas apkakli.

—  Tu jūties slikti. Fils tevi tūdaļ aizvedīs atpakaļ uz «Hiltonu». Mēs šodien tikpat labi varam filmēt deju ainas, vai ne, Hulio?

—  Bez jebkādām grūtībām,— da Kava sacīja.

—  Par to nevar būt ne runas!— Silvija papurināja galvu. Uzplīvoja garie zilmelnie mati. Viņa bija ģērbusies zaļā bikšu kostīmā un leopardādas kažokā. Krāsojusies viņa nebija nemaz.— Tas ir tikai. šis nolādētais vējš — viņa sacīja.— Sis vējš var jebkuram laupīt saprātu! Iedzeršu divas tabletes, un viss būs okei.

—  Vējš nav vainīgs,— da Kava teica.

—  Ak, Hulio, esi jel mierīgs!— Silvija satraucās.— Lieciet tak mani beidzot mierā! Savu reglamentu es izpildīšu — laime, ka tuvplāni jau uzfilmēti. Reglaments paliek reglaments! Vai tas jūs nomierina?

Visi klusēja.

—  Jauki.— Silvija uzrāva plecus.— Kur ir Keitija un Džo?

Keitija un Džo Petersoni, ilggadīgie grimētāji, jau gaidīja darba telpā.

—  Nu, tad sākam,— Silvija noteica un, atstājusi mūs stāvam, devās uz studijas ēkām. Mēs visi nolūkojāmies viņai pakaļ. Viņa iegāja iekšā. Tagad viņu paņems savā ziņā grimētāji un ģērbēji un strādās ar viņu tik ilgi, kamēr viņa izskatīsies tāda pati kā dubliere Karmena, ko es ieraudzīju mazliet attālāk. Viņa bija izmantota, regulējot gaismas. Karmena bija ģērbta izdilušā pelēkā blūzē, plankumainos svārkos, kailās kājas ieautas smagās koka tupelēs; zem acīm tumši loki, seja noklāta ar īpašu franču grimu okera krāsā, ar okerkrāsas grimu noklātas arī kājas, pēdas apputinātas ar pelēku pūderi un, lai pūderis turētos, apsmidzinātas ar aerosolu; sejā, kas ar amerikāņu preparātu nogrimēta okera krāsā, ievilktas grumbas pierē, ap muti, acu kaktiņos, vaigos — tas darīts ar grima zīmuļiem un otām, kuras pirms tam jāiemērcē lipīgos losjonos; matiem atņemts spīdums, tie tīšām sapinkāti un šādā nekoptā izskatā apsmidzināti ar laku. . . Jā, to visu tagad darīs ar Silviju, es nodomāju. Paies stunda, līdz viņa būs gatava filmas lielākajai un svarīgākajai ainai, kopējai piecsimt divpadsmitajai epizodei. . .

35

Piecsimt divpadsmitā aina. Pils lielais priekšējais pagalms. Ārskats. Diena.

Kamera novietota uz celtņa. Skats no trīs metru augstuma uz kopainu. No epizodes sākuma līdz beigām priekšplānā neasā projekcijā kadrā kuļājas virve, kurā bijis paredzēts pakārt Azdaku.

Azdaks ilgi dzer. Kamēr viņš aplaiž skatienu apkārt, acīs kvēlo bailes no nāves. Drīz iedarbojas vīns. No Azdaka brūcēm, šķiet, atkal plūst asinis, jo nožēlojamās skrandas, kas viņam mugurā, aizvien jaunās vietās krāsojas sarkanas. Azdaks noslauka asinis no sejas, atraugājas un sāk runāt. . .

To es izlasfju scenārijā, kas atradās man klēpī. Sēdēju uz pārvietojamas dekorācijas starmeša priekšā, man līdzās — Karmena. Viņa turēja klēpī Zūrkampa izdevniecības izdotos Bertolta Brehta kopotos rakstus vācu valodā.

Filmas dialogs te precīzi atbilda Brehta dialogam. Noliku scenāriju sānis un palūkojos uz Azdaku-Kraunu, redzēju visu ainu, aktierus, skatuves strādniekus, tehniķus, celtni ar operatoru Roju Hedliju Cinu, ķīnieti, Holivudas slavenāko operatoru, kas bija piemeties uz maza ķeblīša pie smagās kameras, redzēju Cina trīs asistentus, redzēju režisorus, operatora palīgus, tehniķus, fotogrāfus, rekvizitorus, vismaz cilvēkus trīsdesmit, redzēju Silviju. . .

Un dzirdēju Azdaku sakām Bertolta Brehta vārdus:

—  Sūdzētāja un apsūdzētā! Tiesa noklausījusies jūsu lietu un nav guvusi skaidrību, kas ir bērna īstā māte. Mans tiesneša pienākums ir izraudzīties bērnam māti. Sauva, paņem gabalu krita, uzvelc zemē apli. . .

Aktieris, kas tēloja Sauvu, uzvilka zemē apli.

—  Ieliec tajā bērnu!— atskanēja Azdaka balss.

Sauva ielika aplī Mihailu, kas uzsmaidija Grušei.

—      Sūdzētāja un apsūdzētā, nostājieties blakus aplim — abas!

Gubernatora sievas tēlotāja un Silvija nostājās blakus aplim.

—      Paņemiet bērnu pie rokas. īstajai mātei pietiks spēka izvilkt bērnu no apļa!

Ievērodams Brehta norādījumu, otrā advokāta tēlotājs ātri panāca uz priekšu.

—     Augstā tiesa, es iebilstu pret to, ka bērna mantojuma— Abašvili lielo īpašumu liktenis kļūtu atkarīgs no tik apšaubāmas divkaujas. Turklāt mana kliente nav tik spēcīga kā šī persona, kas pieradusi strādāt fizisku darbu.

Azdaks pamāja, lai viņš atkāpjas.

—  Viņa izskatās labi barota. Velciet!

Gubernatora sieva izvilka bērnu no apļa pie sevis.

Silvija to bija palaidusi vaļā un stāvēja kā sastingusi.

Pirmais advokāts apsveica gubernatora sievu.— Ko es teicu? Asins saites!

Azdaks uzrunāja Silviju:—Kas ar tevi ir? Tu nevilki.

Silvija atbildēja — es redzēju, kā Karmena, lūpas kustinādama, lasa ik vārdu līdzi:—Es viņu neatturēju.— Silvija pieskrēja pie Azdaka lomas tēlotāja, vecā Džeimsa Henrija Krauna.— Jūsu žēlastība, es atsaucu visu, ko pret jums sacīju, es ludzu jūsu piedošanu. Ja es varētu bērnu paturēt tikai tik ilgi, līdz viņš pratīs visus vārdus! Viņš prot tikai dažus.

Ak Dievs, es nodomāju, ak Dievs, kāda Silvija tomēr ir sieviete! Satriecoša. Viņa to visu netēlo, nē, tā ir īsta

dzīve, ko viņa dzīvo. Kaut tik viņa izturētu. Sī filma vēl ilgi nebūs galā. Silvijai vēl tik daudz jāstrādā. Un viņa ir tik drausmīgā stāvoklī. . .

Kamēr es tā domāju, Azdaks bija Silviju brīdinājis, lai neietekmē tiesu. Mēģinājumu atkārtoja — tā bija filmas garākā epizode, taču gan jau to izgriežot saīsinās. Arī otrreiz Silvija bērnu tūdaļ palaida vaļā. Viņa izmisusi iesaucās:— Es viņu uzaudzināju! Vai lai es viņu pārplēšu? Es to nespēju.

Azdaks piecēlās kājās.

—  Ar to tiesa noskaidrojusi,— viņš sacīja, vārdu pa vārdam atkārtodams Brehta dialogu,— kas ir īstā māte.— Viņš uzrunāja Silviju.— Ņem savu bērnu un nes projām.— Tad viņš uzrunāja gubernatora sievu.— Un tu pazūdi, iekams tevi nesoda par krāpšanu. īpašumi tiks atdoti pilsētai, lai izveidotu no tiem dārzu bērniem, tiem tāds vajadzīgs, un es pavēlu, lai to nosauc manā vārdā—«Azdaka dārzs».

Pa to laiku gubernatora sieva bija paģībusi, atkal atguvusies, un adjutants aizveda viņu projām, abi advokāti bija jau aizgājusi iepriekš. Silvija stāvēja nekustēdamās. Sauvas lomas tēlotājs pieveda pie viņas bērnu.

Azdaks sacīja:—Es novilkšu tiesneša svārkus, jo man tajos kļuvis par karstu. Es nevienam netēlošu varoni. Bet es jūs ielūdzu uz maziem dejas priekiem tur ^rā uz pļayas — atvadām.

Bērns gaišu smaidu vērās Silvijā. Viņa mazo ilgi un nopietni noskatīja, tad pasmaidīja, paņēma Mihailu pie rokas un devās uz pils pagalma izeju — kamera griezās viņai līdzi. Ar bērnu pie rokas Silvija atstāja, kameras redzes lauku. Abi palika stāvam. Kamera vēl dažus mirkļus darbojās, lai montāžists varētu pāriet pie nākamā kadra.

Tad atskanēja da Kavas balss:—Beidzam!

Šobrīd neviens nekustējās.

—  Kā bija?— da Kava jautāja.

—  Pirmklasīgi! Vēļ labāk nekā pirmo reizi,— dzirdēju sakām Roju Hedliju Cinu, operatoru ķīnieti.

—     Skaņa arī ir okei!— kāda balss ierunājās skaļrunī.

—  Labāk nekā pirmoreiz!

—  Jums visiem lieli paldies,— da Kava sacīja.

Nākamajā mirklī statisti un aktieri, skatuves strādnieki

un tehniķi, apaļi divi simti cilvēku, sāka aplaudēt. Viņi

aplaudēja ritmiski, ritmiski skandēdami:—Silvija, Silvija, Silvija!

Arī Karmena, saukdama Silvijas vārdu, aplaudēja.

Silvija neizteiksmīgu seju pastāvēja, tad paklanījās, ātri izgāja ārā no dekorācijām un devās pāri laukumam uz savu dzīvojamo vāģi. Durvis aiz viņas aizcirtās. Uz šīm durvīm lieliem burtiem bija rakstīts:

«SIRANAS» SABIEDRĪBA «KRITA APLIS»

SILVIJA MORANA

36

Nošļūcu lejā no pārvietojamās dekorācijas. Karmena dzīrās sekot, es viņu nocēlu. Dekorācijās ņudzēja cilvēki. Da Kava, runādams megafonā, deva norādījumus. Gatavoja jau nākamo epizodi. Redzēju Brekenu soļojam uz dzīvojamo vāģi, viņš iegāja iekšā, durvis aizdarījās. Acīmredzot viņš gribēja kaut ko ar Silviju pārrunāt. Arī es devos uz dzīvojamo vāģi. Karmena man sekoja. Ne reizes nebijām pieminējuši viņu vakaru. Tiesneša kungs, varbūt jūs spējat saprast, kāpēc Karmena kopš šīs tikšanās jutās tik cieši saistīta'ar mani. Es to nespēju. Tomēr tā bija. Aiz mums klaigāja režisora da Kavas asistenti, celtnis uzbrauca atpakaļ uz sliedēm, visi bija aizņemti. Mēs ar Karmenu atradāmies metrus piecus no Silvijas dzīvojamā vāģa, kad durvis atsprāga vaļā un Brekens bālu seju, drebošām lūpām kā meklēdams palūkojās apkārt.

—  Fil!

—  Kas ir?

—  Nāc! Atri!

Metos uz priekšu, Brekens nolēca zemē. Ieskatījos vāģī. Uz kušetes elsdama, gārgdama, cīnīdamās pēc elpas, pārgrieztām acīm, plati atplestu muti, putām uz lūpām gulēja Silvija. .

—  Viņa iedzērusi indi,— Brekens čukstēja.

Pieskrēju pie rolsa, atrāvu durvis, steigšus apsēdos pie

stūres un piebraucu pie dzīvojamā vāģa. Izlēcu atkal ārā. Palīdzēju Brekenam iedabūt kunkstošo Silviju pakaļējā sēdeklī. Viņš ierāpās pakaļ. Metos skriet. Apstājos. Drāzos atpakaļ. Sagrābu Karmenu. Iegrūdu rolsa priekšējā sēdekli

—  Ko lai es. . .

Neatbildējis apskrēju apkārt mašīnai, zibeņātri apsēdos pie stūres, nospiedu gāzes pedāli. Neviens neko nebija pamanījis — neviens no visiem daudzajiem cilvēkiem, kas rosījās krietni attālāk uzceltajās dekorācijās. Neko nepamanīja pat detektīvi. Viņi noraudzījās strādniekos. Piebraucu pie laukuma izejas. Instrumentu paneļa pulkstenis rādīja divpadsmit trīsdesmit sešas minūtes. Saule no bālzilajiem debesu plašumiem lēja savus saltos starus pār Madridi.

37

Rolss brāzās pa ielām. Hermosiljas iela. Ajalas iela. Abu policistu motocikli, sirēnām kaucot, tagad joņoja mums pa priekšu. Mani panākuši, viņi tūlīt redzēja, kāda mums nelaime, pietika īsi sakliegties, kad viņi jau bija sapratuši.

Koki alejas malās. Ik pa brīdim baltas banku ēkas ar krāšņiem ģipša rotājumiem, ap portāliem drūzmējās ubagi. Divpadsmit piecdesmit sešas minūtes. Divpadsmit piecdesmit septiņas. Divpadsmit piecdesmit astoņas.

—  Tur!— iesaucās Brekens.

Abi policisti māja ar kreisajām rokām. Uzminu bremzes pedālim un nospiedu sviru, ieslēgdams kreisās puses gaismas signālu. Nogriezos pa kreisi. Padiljas iela. Balts stūra nams. Slimnīca! Policisti bija apturējuši pie ieejas. Ar pūlēm apstādināju rolsu tikai pāris centimetru no viņiem. Policisti jau drāzās iekšā Sanrufo slimnīcā. Brekens metās viņiem pakaļ. Aizelsies viņš kliedza:—Nestuves! Nestuves!— Muļķīgi.

Kad balti ģērbti sanitāri nākamajos mirkļos izcēla Silviju no mašīnas, garāmgājēji apstājās. Neviens nerunāja. Kāda ubadze melnās drānās pacēla augstu virs galvas izkāmējušu mazu zēnu, lai viņš varētu labāk redzēt. Tādi skati nesot laimi. . .

—  Žigli, nāc līdzi!— Es rāvu Karmenu uz priekšu. Vēl neatjautusi, kas notiek, viņa jau atradās slimnīcā, garā gaitenī, lielā liftā, kurā sanitāri veda uz otro stāvu Silviju, kas nekustīgi,gulēja uz nestuvēm. Nometos ceļos pie viņas. Runāju. Vairs neatceros, ko. Kaut ko bez kādas jēgas. Runāju. Otrais stāvs. Sanitāri ieripināja nestuves citā gaitenī. Atsteidzās nodaļas ārsts, kalsns, melniem matiem.

—      Esmu doktors Molendero,— viņš man pateica angliski.

—     Filips Kavens. Tā ir misis Morana. Viņa iedzērusi indi.

—      Kad?— noprasīja ārsts, jau pārliecies pār nekustīgi guļošo un viņu izmeklēdams.

—      Pirms desmit minūtēm. . . pirms stundas ceturkšņa. . .— Brekens padeva ārstam vaļā atrauto zāļu kārbiņu.— So te! Visu tūbiņu!

—     Augstais Dievs,— noteica ārsts, i&raudzīdams tūbiņas uzrakstu. Sanitāriem viņš uzsauca spāņu valodā: —Uzņemt ārpus kārtas! Aši!

Sanitāri pacēla nestuves. Viņi aizsteidzās pa gaiteni, cik ātri varēdami. Ārsts grasījās mesties viņiem pakaļ. Satvēru viņu aiz rokas.

—  Kā ir? Vai viņa izdzīvos?

—  Nezinu.

—  Kādas izredzes?

—     Ļoti niecīgas — šis līdzeklis . . . Laidiet mani vaļā!— Ārsts atgrūda mani un aizdrāzās pakaļ nesējiem.

—  Ieejiet tur! Simt vienpadsmitajā istabā!— viņš nokliedza pār plecu.

—     Okei, dok.— Pagriezos pret drebošo Brekenu.— Ej lejā. Parunā ar policistiem. Nekas nedrīkst kļūt zināms atklātībā. Nekādā gadījumā. Aizbrauc ar viņiem uz prefektūru. Pie Ležēna drauga. Ja nepieciešams, iesaisti Ležēnu.

—     Labi, Fil.— Brekens jau skrēja lejup pa kāpnēm, kas bija izbūvētas blakus liftam. Palūkojos uz Karmenu. Viņa raudāja. Mēmi ievilku viņu sev līdzi — simt vienpadsmitajā istabā.

38

—      Hallo . . . Hallo . . . «Seven Stars»? … Te Filips Kavens no Madrides . . . Zibens saruna . . . Savienojiet mani ar misteru Gincbērgeru . . . Ātri! Ātri, nolāpīts!

Bija pagājušas divdesmit minūtes.

Simt vienpadsmitajā istabā viss bija spoži balts: galdi, krēsli, sienas, flīžu -grīda, tālrunis. Karmena sēdēja pie loga, no kura pavērās skats uz kailo dārzu. Es biju piemeties pie balta rakstāmgalda.

—  Hallo . . . hallo, Džo?

—      Hallo, Fil.— Klusā, svētulīgā balss.— Jūs, protams, esat Madridē. Kurā vietā Madridē? Kas noticis?

—      Kaut kas briesmīgs, Džo. . . Esmu Sanrufo slimnīcā . . .— Tikai tagad pamanīju, ka drebu tieši tāpat kā Brekens — joprojām drebu. Stostīdamies pavēstīju, kādas šausmas notikušas Madridē.—. . .atvedām viņu uz Sanrufo slimnīcu. Tā te ir pati labākā . . . Kopš pusstundas ārsti pūlas viņu glābt.

Iestājās klusums, kas vilkās tik ilgi, ka es iesaucos:

—  Džo, vai esat vēl pie aparāta? Vai sapratāt, ko es teicu?

—  Sapratu jūs lieliski, mister Kaven.

Tātad nu es esmu misters Kavens. Tātad nu es vairs neesmu Fils. Taču balss joprojām lēnīga un bijīga. Kaut arī Džo šņaukā degunu.

—  Ko darīt, Džo? Ko darīt?

Atkal ilgs klusums. Tad jautājums:— Vai to zināt vienīgi jūs ar Brekenu?

—  To zina . . . zina . . .

—  Kas zina?

—  Dubliere.

—  Kur ir šī dubliere, mister Kaven?

—  Te, pie manis . . . Paņēmu viņu līdzi, jo . . .

—  Kas vēl, mister Kaven?— Deguna šņaukāšana.

—      Divi satiksmes policisti. Ārsts. Vairāki šejienes ārsti. Slimnīcas personāls.

—      Nu, medicīnas personāla pienākums ir klusēt,— teica svētulīgā balss, kā allaž lēnīga, kā allaž apdomīga.

—  Ja runa ir par policiju . . .

—      Es tūdaļ aizsūtīju turp Brekenu . . . Viņš aizbrauca līdzi uz prefektūru . . . Jau zvanīja . . . Iesaistījies Ležēns . . . Viss paliks noslēpumā . . . Nekas netiks ziņots . . .

—      Cik liela ir varbūtība, ka Silvija . . . beidz savas gaitas, mister Kaven?— Šņaukāšanās.

—  Džo, es patiešām . . .

—  Cik liela, mister Kaven? Procentos. Cik liela?

—      Džo! Nelaime taču nupat tikai notikusi!— Karmena izbijusies lūkojās manī, jo es, zaudējis gandrīz pēdējos spēkVis, biju sācis kliegt.— Es tak nevaru jums izrēķināt procentos! Neesmu vēl pat otrreiz runājis ar ārstu! Es . . .

—      Nevajag,— pāri okeānam, pāri veselam kontinentam skanēja svētulīgā balss.

—  Ko nevajag?

—      Nevajag kliegt, mister Kaven. Man tas nepatīk. Es uz jums ari nekliedzu. Vai jus gribat teikt, ka Silvijas nave ir visai iespējama?

Baidos, ka visai iespējama, Džo, jā gan.

—     Hm. Bet, kamēr viņa nav mirusi, filmēšanu nekāda ziņā nedrīkst pārtraukt, tas taču jums ir skaidrs, mister Kaven?

—  Tas man ir skaidrs, Džo, tikai . . .

—      Nekādu «tikai», mister Kaven. Kamēr ārsti nav paziņojuši, ka Silvija mirusi, filmēšana turpināsies. Jebkādos apstākļos . . . Vai sapratāt, mister Kaven?

—     Sapratu, jā . . . To . . . Uzņemšanas laukumā neviens neko nemanīja . . . man liekas, arī detektīvi ne . . . Ļaudis turpināja darbu …

—  Ko jūs filmējat, mister Kaven?

—  Noslēguma deju ainas.

—      Laikam Silvija spērusi šo bezprātīgo soli pēc pārdzīvojumiem Nirnbergā.

—  Kas jums stāstījis par Nirnbergu?

—      Brekens. Viņš nekavējoties piezvanīja. Kāpēc jūs man tūlīt nepiezvanījāt?

—  Es . . . tāpēc ka . . . es…

—     Lai nu paliek . . . (Šņaukāšanās.) . . . Parunāsim par to vēlāk. Varat nešaubīties, mister Kaven, ja Silvija tiks cauri, mēs noteikti par to parunāsim.

—  Džo, es arī esmu tikai . . .

—     Ja Silvija nomirs, Amerikas tiesu asociācijas apdrošināšanas iestādēm būs jāmaksā, vai to jūs zināt, mister Kaven?

—  Jā, Džo.

—      Kurš bija tas, kas pēc visiem mūsu pārdzīvojumiem ar Silviju vēl pastāvēja uz pašnāvības klauzulu, mister Kaven? Kurš izcīnīja šo ārkārtīgi neparasto klauzulu, mister Kaven? Kurš panāca — par neprātīgi augstu prēmiju, kāda vēl nekad nav dzirdēta,— ka apdrošināšanas iestādes maksā, ja galvenās lomas tēlotājs izdara pašnāvību?

—  Jūs, Džo! Jūs. Tas bijāt jūs . . .

—     Jā. Tas biju es. Un kurš pretojās, tiepdamies, ka tas maksājot milzīgu summu? Kurš uzmeta lūpu un teica, ka tas neesot vajadzīgs, mister Kaven?— Šņaukāšanās . . .

—     Tas biju es. Džo … jo Rods Brekens . . . Piedodiet . . . Jūs esat dižs cilvēks, patiesi, Džo, un . . .

—      Diemžēl ap mani ir pārāk daudz stulbeņu. Nē, ne, ATA nu būs jāmaksā, ja Silvija nomirs. Divdesmit pieci miljoni ir glābti. Bet filma! Kas notiks ar filmu, ja Silvija . . . aizies viņsaulē?

—  To . . . to es nezinu, Džo . . .

—      Cik jūs esat uzfilmējuši? Vai jūs vismaz varat man pateikt, cik procentu uzfilmēts, mister Kaven?

—  Džo! Silvija varbūt šai mirklī mirst, bet jūs . . .

—  Cik procentu uzfilmēts?

Karmena nenovērsdamās lūkojās manī. Klausule izslīdēja man no rokas. Es to atkal pacēlu pie auss.

—      Esiet tik laipns un saņemieties, mister Kaven. Cik uzfilmēts? Vairāk par pusi?

—  Jā. Nē. Protams, jā!

—  Tātad — kā ir? Cik? Cik procentu?

—  Varbūt piecdesmit pieci, sešdesmit. . .

—  Cik no Silvijas lomas?

—      Nezinu . . . patiešām nezinu . . . Man vajadzētu redzēt materiālus . . . Tie ir pie montāžistiem vai arī vēl kopēšanas Laboratorijā . . . Jūs taču droši vien to zināt!

—      Bet es jautāju jums! Es, proti, uzņemu vēl citas filmas, vai jums tas zināms, mister Kaven?

—      No Silvijas lomas, protams, daudz . . . Mēs tak sākām ar ārskatu ainām … Ar masu ainām … ar ainām pilī. . . Visas epizodes, kas norisinās kalnos, nav uzņemtas . . . visi ārskati pie Saragosas. . . Otrdien gribējām doties uz Pirenejiem .. .

—      Jūsu uzfilmētajās masu ainās . . . Silvija, protams, tajās allaž ir klāt?

—  Protams . . . gandrīz vienmēr . . .

—  Priekšplānā . . .

—  Dabiski . . .

—  Seja pievērsta kamerai . . .

—  Kā tad . . .

—     Ja Silvija nomirs, mēs varēsim dārgākās ainas mest projām. Skaisti. Patiešām ļoti skaisti.— Šņaukāšanās.

—      Paklausieties, Džo'. . . Acumirkli . . .— Es paskatījos uz Karmenu un teicu:—Uzgaidi brītiņu gaitenī, jā?

Viņa pamāja ar galvu un izgāja ārā.

—     Džo? . . ..Džo? … Es izsūtīju no istabas dublieri . . . . — Patiešām, mister Kaven? Cik interesaņti.

—  Tagad nu vismaz paklausieties, ko es teikšu, Džo! —

Džo Gincbērgers noklausījās, ko es teicu.

Tai pašā dienā pulksten septiņpadsmitos trīsdesmit piecās minūtēs.

Piebraucu rolsu pie «Castellana Hilton» ieejas. Brekens palīdzēja Silvijai izkāpt. Kad biju izkāpis arī es, mašīnu uzraugs iebrauca rolsu garažā. Visi kalpotāji smaidīdami laipni sveicināja un izturējās bezgala iztapīgi kā vienmēr— viņi Silviju cienīja un mīlēja. Paņēmām atslēgas. Uzbraucām augšā un vispirms iegājām Silvijas apartamentā. Silvija bija ģērbusies zaļajā bikšu kostīmā un leopardādas kažokā. Viņa nevērīgi nometa kažoku uz galdiņa salonā.

Brekens atieza zobus platā smaidā.

—  Kas vainas, mazā?— viņš noprasīja.— Vai varbūt viss negāja kā pa diegu?

Karmena Kruzeiro apsēdās atzveltnes krēslā. Viņai drebēja rokas. Ne vārds nenāca pār lūpām.

—  Drosmi!— Brekens uzsauca, joprojām starodams smaidā.— Tu tiksi galā! Nav ko šaubīties, ka tu tiksi galā.

—  Rodam taisnība,. Karmen,— es sacīju.

—  Skaidrs, ka man taisnība. Tā ir tava lielā izdevība, to nekad neaizmirsti! Tāda nekad vairs tev negadīsies,— Brekens paplikšķināja Karmenai vaigu. Viņa mēmi palūkojās «savā» aģentā, vēl aizvien nejaudādama runāt. Mazā sekretāre svešvalodu pratēja sēdēja greznajā salonā, ģērbusies Silvijas bikšu kostīmā, līdzās Silvijas leopardādas kažokam, apāvusi Silvijas kurpes (to visu mēs bijām atveduši vai paņēmuši līdzi gan no uzņemšanas laukuma, gan no klīnikas, kurā Silvija gulēja). Karmenas skatiens nemierīgi klīda no manis pie Brekena, tad atkal atpakaļ, pārslīdēja pār sarkanbaltajām zīda tapetēm, gleznām pie sienām, pār marmora kamīnu; zelta un sudrablietām, mēbelēm no visdārgākā koka, pār sekretāru, kas atradās pie loga. Līdzās salonam bija guļamistaba, vannas istaba, ģērbistaba. Karmenai nenāca ne skaņa p^r lūpām. Brekens iesmējās. Viņš iegāja ģērbistabā, kur sienā iebūvēto skapju durvīs laistījās spoguļi, un atvēra visas vaļā: kļuva redzamas neskaitāmas kleitas, kažoki, grezni vakartērpi, milzīgs daudzums veļas un kurpju.

Brekens atvēra sienā iebūvēto seifu (atslēgu bijām paņēmuši līdzi no slimnīcas). Iemirdzējās maza daļa slaveno rotaslietu. Karmena izstomīja:—Nē… Lūdzu,

nē. . . Nekad vēl neesmu bijusi tādās telpās… Es pieļaušu kļūdas . . . katrā ziņā … Es sevi nodošu . . .

Brekens pienāca viņai klāt, apsēdās uz krēsla sānu atzveltnes, aplika roku jaunajai sievietei ap pleciem:—Muļķības,— viņš tēvišķīgi noteica.— Es taču vienmēr būšu tev līdzās! Tagad sāksim filmēt ārpus Madrides. Tas ilgs trīs nedēļas. Uzņemšanas grupa būs maza. Statistu nemaz. Nolīgsim tuvākās apkaimes zemniekus. Vispirms jābrauc uz Pirenejiem. Tur ir ļoti, ļoti vientulīgi. Kameru priekšā turpmāk stāvēsi tu un tēlosi — šķietami būdama Silvija Morana!

—  Bet. . . bet es taču to nespēju!

—  Skaidrs, ka spēj! Kas tur liels? Cik bieži mēs ar Filu to esam pārrunājuši, vai ne, Fil?

Tas viss bija iepriekš norunāts.

—  Kā tad!— es apliecināju.

—  Ko jūs pārrunājāt?

—  Cik tu esi neticami apdāvināta. Mēs taču aizvien bijām klāt, kad regulēja apgaismojumu, plānoja aktieru izvietojumu, izmēģināja, kā ainu sākt.

—  Tik tiešām?— Karmenai gribējās ticēt, taču viņa to nespēja.

—  Tik tiešām,— es teicu un ’nodomāju: mēs vērojām tevi, jā gan, tu nabaga nelga, un mums nāca vēmiens, redzot, cik tu esi neapdāvināta. Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts! Man jāatklāj viss notikušais da Kavam, aktieriem, tehniķiem. Viņi turēs mēli aiz zobiem. Kādēļ? Par naudu? Par iespēju tomēr varbūt radīt šo filmu, ja notiek brīnums un Silvija nenomirst? Un, pat ja . . . pie joda, gan jau Džo filmu uzņems! Pat ja Silvija nomirs. Džo Gincbērgers, vecais mērglis — viņš tik un tā ir ģēnijs! Mana ideja bija viņu sajūsminājusi. Paldies Dievam. Man jau bija sameties pavisam nelabi ap dūšu. Bet tagad atkal esmu iemantojis Džo labvēlību. Tagad ikvienam varu draudēt un ikvienu izspiest: dari, kā lieku, citādi «Seven Stars» nekad "vairs neņems tevi darbā!

Pa to laiku Brekens drošināja Karmenu:—Tev noteikti jākļūst par filmu zvaigzni, bērniņ, noteikti jākļūst!

—  Jā, bet taču ne kā otrai Moranai … kā viņas pēctecei . . . JЈ viņa tagad . . . Ak Dievs . . .

—  Ko tad, ko? Tu domā — ja viņa varbūt paliek dzīva? Vienalga! Protams, tu nebūsi viņas pēctece,— Brekens nerimās.— Tu būsi patstāvīga, liela kinozvaigzne. Un, ja

tu gribēsi, es kļūšu par tavu aģentu — spējīgāka aģenta vispār nav pasaulē, ha-ha. Labs ir, pieļausim, ka notiks pats ļaunākais. Silvija nomirs. Kas zina, varbūt tu tēlosi Moranu tālāk. . . vai ari tu tēlosi Silviju filmā par Moranas dzīvi. Tā tik būs sensācija, bērniņ! Gatavā medus maize!

—  To es nemūžam nevarēšu!

—  Skaidrs, ka varēsi. Un nu iztēlojies sensāciju, bērniņ, kad šī filma parādīsies uz ekrāniem, filma, kāda nekad nebūs redzēta, jo galvenā tēlotāja uzņemšanas laikā nomirusi un dubliere spēlējusi tālāk viņas vietā, un neviens nav ievērojis atšķirību!

—  Tad nu es gribētu redzēt cilvēku, kas nedrāzīsies uz kino!— es dedzīgi pievienojos.

—  Vienā mirklī tu kļūsi pazīstama visā pasaulē,— Brekens tikpat dedzīgi turpināja.— Visi minēs: vai tā vēl ir Silvija vai arī jau Karmena? Un tagad apsver otru iespēju. Iedomāsimies, ka Silvija izķepurosies un varēs spēlēt tālāk. Taču tie aiz lielā dīķa jau būs redzējuši tavu tēlojumu. Tie nav nekādi muļķi. Tie tūlīt teiks: gādājiet šurp šo Karmenu Kruzeiro! Par katru cenu gādājiet viņu šurp! Bērniņ, es tev apzvēru: tā vai tā tu jau šobrīd piederi pie «Seven Stars»— un es jau šobrīd esmu tavs aģents! Un pēc dažiem gadiem es jau būšu pataisījis tevi par lielu zvaigzni, par pirmā lieluma zvaigzni, pēc dažiem gadiem tu būsi on the top! On the top of the world!'

Zvanīja tālrunis.

—  Es atbildēšu,— Brekens sacīja.— Uzņemšanas laukumā teicu, ka man ir apspriede ar Silviju.— Viņš pacēla klausuli un atsaucās.

—  Jā, dok?— Mēs tikko uzdrošinājāmies elpot. Es norāvu kaklasaiti, atpogāju krekla apkakli. Brekens klausījis. Tad atvadījās un nolika klausuli. Paskatījās uz mums. Noteica:—Dzīvības briesmas joprojām ir lielas. Ārsti darot, kas esot viņu spēkos. Būšot laimīgi, ja Silvija pārdzīvošot nakti.— Pēkšņi viņš sāka smieties un palūkojās Karmenā.— Nu, vai tā varbūt nav prieka vēsts, lellīt, ko?

Karmena platām acīm vērās viņā.

1 Augstākaja virsotnē. Augstakajā virsotnē, kāda vien pasaulē ir. (Angl.)

Kaut tik nu šī arī nelaistos gar zemi, es nodomāju, piegāju pie sienā iebūvētā bāra un žigli piepildīju glāzi.

—  Nē, es negribu . . .

—     Tev jādzer, jaukumiņ, jādzer . . Piespiedu glāzi viņai pie lūpām, un viņa bija spiesta dzert — vai gribēja vai ne.

—      Es. . . es vēlētos jums kaut ko pajautāt, mister Kaven . . .

—  Jautā vien!

—  Ko misis Morana pārdzīvoja Nirnbergā?

—  Nirnbergā?

—      Jā! Misters Gincbērgers jūsu telefona sarunā sacīja, ka viņa spērusi šo. bezprāta soli pēc pārdzīvojumiem Nirnbergā. Bija tik kluss, es dzirdēju, ko viņš runā . . . Piedodiet. . . Kas notika Nirnbergā?

—  Nav ne jausmas!

—      Bet misters Gincbērgers taču par to runāja! Un jūs arī!

—  Karmen, jūs esat pārklausījusies.

—      Nē, nekādā ziņā! Kāpēc tādā gadījumā misis Morana gribēja darīt sev galu?

—      Nav ne jausmas! Es pats arī drīz padarīšu sev galu! Te tak ir gatavais trako nams! Nezinu, patiešām nezinu, Karmen, lai Dievs man stāv klāt!— to teicis, aši piepildīju glāzi, vienā malkā izdzēru un nodomāju: cerams, šie nolādētie meli neaizžņaugs man rīkli.

40

Pulkstenis bija deviņpadsmit divdesmit minūtes. Smokingā ģērbies, stāvēju pie Roda apartamenta durvīm un pieklauvēju.

—  Iekšā!

Tur nu viņš sēdēja pie sava salona lielā rakstāmgalda, izmeties kreklos, pakāris smokinga svārkus uz krēsla atzveltnes, un rakstīja. Uz grīdas mētājās saburzīti papīri.

—  Cau, Fil!

—  Labvakar, Rod. Ko tu tur dari?

—  Ko gan? Rakstu nekrologu.

—  Nekrologu?

—      Silvijai, stulbeni. Tam jāiznāk tai pašā mirklī, kad viņa izlaidīs garu.— Viņam blakus stāvēja sudraba paplāte ar viskija pudeli, spainītis ar ledu, sodas ūdens un

pusizdzerta glāze, ko viņš patlaban iztukšoja un piepildīja no jauna.— Ko tu pa šo laiku darīji?

—      Sastapos ar da Kavu un cilvēkiem, kurus bijām iekļāvuši savā sarakstā. Viņi visi būs klusi kā kaps. Neviens nav pamanījis, kas laukumā noticis. Neviens, Rod! Viņi vienā mierā turpinājuši deju ainu filmēšanu. Arī detektīvi ir lietas kursā.

—  Uz Ūsiņu.

—      Es informēju AP, UPI, AFP, dpa' un vēl dažas aģentūras, ka Silvijas dublierei bijusi smaga sirdslēkme un viņa ievietota Sanrufo slimnīcā. Tādās pašās domās ir ļaudis, kas atradās uzņemšanas laukumā.

—  Tu esi gudrs puikiņš.

—  Kas jauns par Silviju?

—  Pagaidām nekas.

Pie durvīm atkal klauvēja.

—  Jā!— uzsauca Brekens.

Rožaini violetā vakartērpā ar kailiem pleciem, nokrāsojusies tieši kā Silvija, aplikusi Silvijas rotaslietas, ienāca Karmena Kruzeiro. Aizvēra durvis. Apmulsusi palika stāvam.

Brekens bija piecēlies un caur zobiem iesvilpās.

—  Meiten . . .— viņš sacīja.— Meiten . .

—     Jūs taču teicāt, ka šovakar lejā notikšot svētki un man jāapgērbjot grezns vakartērps.. .

—      Es tak esmu sajūsmā! Nevaru valdīties! Tu esi kā sapnis, meiten! Labāka par Moranu. Daudz labāka!

—      Bet es nobeigšos no bailēm … Ja nu mani uzrunās, gribēs ar mani dejot. . . pajautās man kaut ko tādu, ko es nezinu . . .

—     Tur būs Fils, tur būs da Kava, tur būšu es. Ja vajadzēs, būs arī detektīvi. Mums būs savs galdiņš. Fils pa šo laiku darījis zināmu aģentūrām, ka tu esi ievietota slimnīcā. Tev bijusi sirdslēkme. Par laimi, tev nav radinieku. Viss iet kā smērēts, dārgumiņ. Pie mūsu galda neviens nepiekļūs. Sie kvekšķi drīkstēs tikai fotografēt, fotografēt, cik lien! Tūlīt pēc maltītes atgriezīsimies augšā un vēl kādu glāzīti iedzersim . . .

1 AP—amerikāņu telegrāfa aģentūra «Associated Press». UPI — amerikāņu telegrāfa aģentūra «United Press International», AFP — Francijas preses aģentūra «Agence France Presse», dpa — Rietumvācijas informācijas aģentūra «Deutsche Presse-Agentur».

—     Viņas drānās . . . Man mugurā ir viņas drānas, viņas veļa, es esmu izgreznojusies ar viņas rotaslietām . . .— Karmena šausminājās.

—      Nu, kā tad! Un kāda tur nelaime? Tev taču tas jādara!— Brekens sacija.— Apjēdz tak beidzot: tu esi Morana! No šīs dienas tu mitīsi «Hiltonā». Fils dzīvos tepat blakus. Es — otrā pusē. It nekas nevar notikt, jaukumiņ . . .— Viņš piegāja Karmenai tuvāk un paostija gaisu.— Tu esi pat lietojusi viņas smaržas!

—  Jūs taču teicāt, lai es tās lietojot!

—      Es jau ari esmu stāvā sajūsmā!— Brekens apskāva Karmenu un uzspieda lūpas uz viņējām. Skūpsts ieilga un kļuva Karmenai nepatīkams. Tas vairs nebija drauga skūpsts, nē, vairs ne . . .

—  Laidiet. . . mani . . . vaļā!

Viņa atgrūda Brekenu.

—      Paklau, tu mazais maitasgabal, ja tu domā . . .— iesāka Bronksas atvase, taču atskanēja klauvējiens.

—  Jā!— Brekens ierēcās.

Durvis nevērās.

—  Jā jel!

Neka.

Brekens piegāja pie tām un atrāva vaļā. Gaiteni stāvēja mazs kalpotājs, labi ja sešpadsmit gadus vecs. Smalkās viesnīcās kalpotājiem aizliegts nākt iekšā. Zēns turēja roka sudraba paplāti, uz kuras baltoja aploksne.

—      Lūdzu, piedodiet, senjor Breken. Telegramma senjoram Kavenam. Bet viņš nav savā apartamentā. Man ienāca prātā, ka viņš varbūt ir te, piedodiet. . . Ai, labvakar, senjor Kaven!

Es pienācu klāt.

Mazais kalpotājs sniedza man lodīšu pildspalvu.

Izbrīnījies palūkojos viņā.

—  Ko tas nozīmē?

—  Lūdzu, apstipriniet, ka esat saņēmis, senjor Kaven.

—  Kas man jādara?

—  Jāapstiprina saņemšana.

—      Kas tad tās par blēņām? Vēl nekad neesmu rakstveidā apstiprinājis telegrammas saņemšanu.

—      Bet šoreiz jums jāapstiprina, senjor Kaven. Citādi es nedrīkstu to jums atdot.

—  Kas tā saka?

—     Centrāle. Otrā telegrammā tā saņēmusi īpašu norādījumu. Kad jūs būšot telegrammu izlasījis, jūs visu saprat.ī-

šot. Tajā prasīts apstiprinājums. Lūdzu, senior Kaven, es tur nekā nevaru darīt.

—  Protams, ne.

Noglaudīju puikam galvu. Parakstījos. Parakņājos bikšu kabatā, atradu drusku naudas.

— Gracias, Senor, muchas gracias!1 — Zēns atvieglots nozuda.

Iegāju atpakaļ salonā, atvēru aploksni, izvilku telegrammu un apsēdos pie Brekena rakstāmgalda, uz kura mētājās neskaitāmi Silvijas nekrologa melnraksti. Brekens nostājās man aizmugurē un lasīja līdzi. Sākumā es to nemaz nemanīju.

SEVEN STARS HOLIVUDA PULKSTEN 9-1-10+0950 NOSŪTĪTĀJS DZO GINCBĒRGERS

SAŅĒMĒJS FILIPS KAVENS HILTONA VIESNĪCĀ MADRIDĒ RALFS LORDERS SEVEN STARS VICEPREZIDENTS EIROPA UN TUVAJOS AUSTRUMOS IERADĪSIES AR TRANSWORLD AIR LINES LIDMAŠĪNU 10 + 10 VAKARĀ MADRIDĒ+JA NEIESTĀJAS KRITISKAIS PUNKTS SAKARĀ AR ATA APDROSINĀSANAS LIKUMA XVIII/3 PARAGRĀFU DARBU NEDRĪKST PARTRAUKT + LORDERAM IR VISAS PILNVARAS REALIZĒT MOSU TELEFONA SARUNĀ MINĒTĀS IESPĒJAS + LĪDZ LORDERA ATBRAUKŠANAI JUMS AR DA KAVU KATRĀ ZIŅA JĀPĀRBAUDA VISS LĪDZ SIM UZŅEMTAIS MATERIĀLS UN JĀNOTEIC KAS NO TĀ IZMANTOJAMS JA IESTĀJAS VAI IR JAU IESTĀJIES KRITISKAIS PUNKTS + ATA PĀRSTĀVIS IERADĪSIES 10 + 10 AR AIR FRANCE LIDMAŠĪNU CAUR PARlZI-f LIECIET GALVENAJAI GRĀMATVEDĪBAI SAGATAVOT VISU DOKUMENTĀCIJU IESKATAM+JA IESTĀJAS KRITISKAIS PUNKTS NEKAVĒJOTIES JĀPĀRTRAUC VISI DARBI+ATKĀRTOJU NEKAVĒJOTIES JĀPARTRAUC VISI DARBI + PĒC STUNDAS IZLIDOJU UZ ŅUJORKU+ANNABELLAS ETKINSAS IZRĀDEI BRODVEJA TIKAI NENOZĪMĪGI PANĀKUMI + JA IESTĀSIES KRITISKAIS PUNKTS ETKINSA DABŪJAMA PĒC LĪGUMSODA SAMAKSAS SĀKOT AR 1 NOVEMBRI + JŪS STRĀDĀSIT KA NORUNĀTS LĪDZ ATSAUKUMAM + SEVEN STARS JAU IEPRIEKŠ DEKLARĒ KA KRITISKĀ PUNKTA GADĪJUMĀ LIKS SIRANAS SABIEDRĪBAI ATMAKSĀT ZAUDĒ JUMUS + APSTIPRINA JUMS KA ESAT SAŅĒMIS T-GRAMMU TIESA BŪS UZSKATĀMS PAR SAŅEMŠANAS PIERĀDĪJUMU f GINCBĒRGERS + STOP+ +STOP + + +

1 Paldies, kungs, liels paldies! (Spān.)

Stīvi vēros telegrammā.

—      Sis mērglis,— Brekens sacīja man aizmugurē.—«Ar sveicienu Gincbērgers» viņam arī šķitis jau pārāk daudz.

Atkal zvanīja tālrunis.

Brekens atsaucās. Pieliecu galvu pie klausules un dzirdēju:

—  Mister Breken, šeit doktors Molendero.

—  Jā, dok. Kā ir, dok?

—      Pirms piecām minūtēm paciente pirmo reizi atguva samaņu.

—  Nu, brīnišķīgi!

—      Tik ļoti brīnišķīgi tas vis nav,— atbildēja ārsts.— Pirms nāves daudzi vēlreiz atgūst samaņu. Paciente prasīja ataicināt garīdznieku.

41

Es vairs nespēju.

Sos vārdus atrodu savā dienasgrāmatā — tā kā notikumi tik strauji sekoja cits citam un sadrūzmējās, man atkal jāņem palīgā dienasgrāmata, tiesneša kungs,— tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada divdesmit septītā oktobra ieraksts. Tā bija pirmdiena. Sos vārdus es teicu Rutai, pēc tam kad biju Barbīti . . .

Bet es nedrīkstu jūs mulsināt, tiesneša kungs.

Tāpēc uzrakstīšu notikumus hronoloģiskā secībā.

Notikumi starp tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada devīto oktobri, kad Silvija mēģināja izdarīt pašnāvību, un divdesmit septīto oktobri, ko nupat pieminēju, īsumā bija šādi. Tātad pēc dienasgrāmatas.

Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada desmitajā oktobrī: ierodas Ralfs Lorders (no «Seven Stars») un Džons Stīpls (no ATA apdrošināšanas iestādēm). Ar abiem tūdaļ sākas sarunas. Es vispār nesaprotu, par ko ir runa. Ja nebūtu da Kavas, Boba Kamingsa un Roda Brekena, es būtu pazudis. Taču man .iztēlo boss. Visi man aizkustinoši palīdz.

Džons Stīpls ir agresīvs žurka, Ralfs Lorders varētu būt Džo jaunākais brālis. Ar abiem tūlīt izraisās nikni strīdi. Sarunas notiek gan manā darba kabinetā, gan uzņemšanas laukuma demonstrāciju zālē, gan viesnīcā «Castellana Hilton». Lordera vienīgā vēlēšanās ir uzvelt visu vainu «Siranas» sabiedrībai, tātad man, parādīt

«Siranas» sabiedrībai durvis un dot iespēju «Seven Stars» pārņemt ari filmas producenta funkcijas (trekns kumoss!), ATA pārstāvis savukārt apņēmies nemaksāt ne graša. Strīdi noiet līdz kliegšanai un lāstiem. Nebeidzamos pārokeāna sarunas. Apspriedes ievelkas līdz pulksten četriem trīsdesmit nākamajā rītā «Hiltonā» (manā apartamentā), ilgāk diskutēt gluži vienkārši neļauj nogurums. Iznākums: pagaidām nekāds. Pastarpām nemitīgi zvanām uz klīniku. Dr. Molendei^o: Silvija vēl dzīva — vai viņa izturēs? Joprojām lielas dzīvības briesmas. Slepus sazvanos ar Rutu. Pastāstu viņai visu. Viņa ļoti izbīstas. Kā klājas Barbītei? Pēc ilgas vilcināšanās viņa pasaka: ļoti slikti. Bērns tik agresīvs kā vēl nekad. Postīšanas kāre. Trako. Nav valdāma. Laikraksti Madridē (un ārzemēs) vēsta par dublieres Karmenas Kruzeiro sirdslēkmi. Ievieto Karmenas tēlotās Silvijas fotogrāfijas no nesen pieminētās balles. Nevienam nav aizdomu. Mūs sargā četri «Seven Stars» detektīvi. Karmena sniedz (skopas) intervijas, uzdodamās par Silviju, brauc uz klīniku, nodod tur ziedus Karmenai (Silvijai). Fotogrāfi čum un mudž.

No vienpadsmitā līdz piecpadsmitam oktobrim: joprojām Madridē. Aizbraukšana novilcinās. Tālākas cīņas ar «Seven Stars» un ATA pilnvarniekiem. Pārokeāna sarunas ar Džo. Cauru dienu strīdi un apvainojumi. Runa ir par divdesmit pieciem miljoniem. Runa ir par mūsu eksistenci. Seviljas kinostudijas teritorijā vienā mierā turpinās filmēšana. Lielās deju ainas. Silvija joprojām dzīvības briesmās. Ruta: Barbarai ārkārtīgi slikti, gandrīz tikpat slikti kā ievietojot slimnīcā. Viss progress pagalam. Man jāpaliek Spānijā.

No sešpadsmitā līdz divdesmit trešajam oktobrim: filmēšana turpinās. Mums izdevies tikt skaidrībā ar Lorderu («Seven Stars») un Stīplu (ATA). Brauciens uz Pirenejiem. Filmēšana notiek centrālajā masīvā. Pico de Aneto. Te jau dziļš sniegs. Augšā, glečeru tuvumā, nabadzīgs ciematiņš, tikai divpadsmit zemnieku mājas — te nolemts filmēt. (Skatuves strādnieki jau pirms vairākām nedēļām ierīkojuši trosēs pakārtu tiltu pār bezdibeni.) Mājas atrodas tālu cita no citas. Dienās filmēdami mēs sasalstam ragā. Karmena tagad uzskata sevi par rītdienas Silviju Moranu. Tēlo līdz pārgurumam. Cik viņa ir drausmīgi neapdāvināta! Tomēr, protams, ikvienā piemērotā reizē dziedam slavasdziesmas un izsakām piekrišanu.

Brekens jau gvelž viņai, kādus honorārus varēs prasīt Holivudā. Kamera bieži iesalst. Sniega vētras. Beidzamo ceļagabalu varam veikt vienīgi ar mūļiem, kas stiepj nastas. Ik rītu un ik vakaru visurgājējā dodos pa apledojušiem ceļiem uz tuvāko vietu, kur ir tālrunis. Silvijas stāvoklis bija jau krietni uzlabojies, taču tagad viņas dzīvība atkal briesmās. Ruta: Barbai joprojām slikti. Bīstams ir kāds jauns simptoms: visu laiku mēģina bēgt. Mēs ar Rutu mīlam viens otru. To mēs apliecinām. Atkal un atkal. Kad es augšā, kalnu ciematā, slepus pavēstu Karmenai un Brekenam, cik slikti klājas Silvijai, Karmenai vairs nav spēka valdīties. Viņa spalgi iekliedzas (mums jāaizspiež viņai mute):—Nu, tad lai viņa galu galā mirst nost! Lai viņa galu galā . . .— Brekens iecērt viņai pļauku. Starp citu, tagad viņš guļ ar Karmenu — nejauši atklāju to kādā naktī, kad nevarēju aizmigt un izgāju ārā, sniegā. Abi gauži trokšņoja. Pastāstīju to Brekenam. Viņš tikai pasmējās. Ierodas fotogrāfi. Sensacionāli uzņēmumi. (Piemēram, tilts.)

Silvija: dzīvības briesmas vairs nedraud. Barba: pirmā nelielā nomierināšanās un uzlabošanās. Joprojām bēgšanas mēģinājumi.

Karmena pārvērtusies. Uzvedas kā histēriska kinodīva. Tic katram vārdam, ko Brekens viņai saka. Nezina, ka pa īstam filmē vienīgi bez viņas. Kad tēlo viņa, kamerā nav lentes, kopš pirmie materiāli pienākuši Holivudā un Džo man pa telefonu devis norādījumu nešķiest filmas. Viņš nekad neesot redzējis kaut ko diletantiskāku. Ainas ar Gruši gluži vienkārši jāuzņemot vēlāk, kad Silvija būšot darba spējīga. Starp citu, viņš mani atkal uzrunā par Filu. Karmenai mēs, protams, stāstām, ka Holivudā par materiāliem ir stāvā sajūsmā. Viņas kinodīvas manieres sakāpinās tiktāl, ka šķiet gandrīz nepanesamas. Brekenu ar viņa biezo ādu tas netraucē. Viņš guļ ar Karmenu kā iepriekš. Viņa Brekenu dievina. Deviņpadsmitajā oktobrī Dr. Molendero ziņo: Silvija esot atkal pavisam uz kājām. Vēl tikai viena diena novērošanai Sanrufo klīnikā.

Divdesmit pirmajā oktobrī vēlu vakarā aizbraucu pēc Silvijas uz slimnīcu. Dodamies uz Pirenejiem. Kā klājas Barbītei? Jau atkal lieliski, es meloju. Izrādās, ka Silvija pirms tam zvanījusi Rutai. Tā sacījusi to pašu. Paldies Dievam. Silvija mani mīl. Mīl vienīgi mani. Savu vilciņu.

Lomu apmaiņa sagatavota ar Brekenu pa telefonu, viss norit bez starpgadījumiem. Divdesmit trešā oktobra naktī

uzvedu Silviju augšā glečeru valstībā, ciematā ar divpadsmit mājām. Viņa apmetas tukšā istabā, kamēr atbrīvojas tā, kur patlaban mīt Karmena. Jo nākamajā rītā mēs inscenējam Karmenas ierašanos — jau naktī novedu jauno dāmu lejā un nu atgādāju šurp šķietami no Madrides, šķietami pilnīgi izveseļojušos.

Divdesmit ceturtajā oktobrī: pirmā uzņemšanas diena pēc Silvijas pašnāvības mēģinājuma. Karmena atkal ir dubliere. Pārorientēšanās grūta. Asaras. Brekens mierina, sačukstas ar Karmenu. Varu iedomāties, ko viņš sola. Visas ainas, ko «uzņēmām» Silvijas prombūtnē, jāuzņem vēlreiz — Silvija to pieprasot, Brekens skaidro savai draudzenei Karmenai. Līgumsaistību dēļ viņai jāļaujot spēlēt, arī ja laiks ejot zudumā, arī ja — tas top teikts Karmenai — pirmie uzfilmētie kadri bijuši brīnišķīgi! Karmena tagad Silviju nīst. Nedrīkst to izrādīt. Ir atkal pacietīgā dubliere. Dzīvo nešaubīgā ticībā, ka ceļš uz Holivudu nu viņai vaļā.

Es vairs neesmu vajadzīgs. Tātad uz Nirnbergu. Barbīte atkal izārstēta tiktāl, ka varu viņu vest uz Heroldsheidu.

42

Piektdien, divdesmit septītajā oktobrī, pret vakaru mēs ar Barbuku izbraucām no Nirnbergas uz Heroldsheidu. Vadīju kampaņas «Rūpju bērns» mikroautobusu, otrās vācu televīzijas programmas dāvanu. Lietus gāza straumēm— jau dienām ilgi. Un bija ļoti auksts. Ceļi pirmoreiz apledojuši.

Kad ierados Sofijas slimnīcā, Barba apsveica mani bez kāda prieka, šķita vienaldzīga, it kā vēl atrastos nomierinošo zāļu ietekmē. (Varbūt tā arī bija, un Ruta tikai man to neteica.) Ceļu es tagad zināju. Pamazām jau tumsa. Mēģināju uzsākt ar Barbīti sarunu. Veltīgi. Ieslēdzu automašīnas radioaparātu un, lai Barbu uzjautrinātu, sameklēju staciju, kas raidīja mūziku. Viņa kļuva nemierīga, iesita pa aparātu, es to atkal izslēdzu. Netālu no šaurā meža ceļa, kas, atzarodamies no autostrādes, aizvijās līdz speciālajai skolai, Barba man piebikstīja.

—   Kas ir?

—   Čurāt.

—  Mēs tūlīt būsim galā.

—   Čurāt. Ātri! Ātri! Ātri!—Viņa bungāja pa priekšējā stikla apmali. Seja bija saviebta dusmās.

—  Tu tak vēl brītiņu izturēsi, līdz . . .

Sai brīdī viņa man iekoda.

Labajā <xokā. Es izgrūdu lāstu un apturēju.

—   Laid ārā!— Barba iebļāvās. Nākamajā mirkli viņa izrāpās no autobusa un ieklumburoja mežā. Nu lija vēl stiprāk, bija gandrīz satumsis. Vienmuļi švīkstēja stiklu tīrītāji. Gaidīju. Piecas minūtes. Desmit minūtes. Barba neatgriezās. Sēdēju, stīvi vēros lietū un redzēju kustamies stiklu tīrītājus. Kad nolaidu labajā pusē priekšējo stiklu un pakliedzu Barbu, manīju, ka ir ļoti auksts.

Atbildes nebija.

Nokliedzos vēl divas reizes.

Nekā.

Nosodiet mani, tiesneša kungs, niciniet mani, notiesājiet mani. Tobrīd es domāju un rīkojos tā: ir piektdienas vakars. Skolā ap šo laiku vairs neviena nav. Autobusi ir projām. Audzinātāji jau sen mājās. Barba tātad atkal reiz aizbēgusi. Un man viņa nu jāmeklē. Tumšā mežā. Lietū. Aukstumā. Pēc visa, ko biju pārdzīvojis. Izkliedzu atkal viņas vārdu. Lietus strūklas šmīkstot sitās autobusā. Atbildes nebija. Saucu joprojām viņas vārdu un, jo ilgāk saucu, jo vairāk saniknojos. Beigās aiz dusmām zaudēju vai prātu. To es vairs nespēju izturēt. To es vairs nespēju izturēt! To neviens cilvēks nespētu izturēt! Tas bija par daudz. Cauri. Cauri! Pēkšņi sapratu visus Jaudis, kuru negatīvā attieksme pret psihiski slimiem bērniem man bija šķitusi tik nicināma. Visiem viņiem taču bija taisnība! Hitlers varēja būt mans draugs! Prom ar mazajiem plānprātiņiem! Lai sprāgst nost! Jo ātrāk, jo labāk!

Nosodiet mani, tiesneša kungs. Notiesājiet mani. Nelasiet tālāk. Vai ari lasiet tālāk un mēģiniet saprast arī šo, jūs, kas saprotat visu. Sava ziņojuma sākumā es teicu, ka nekad nemelošu. Te nu ir patiesība par šo vakaru.

Pēkšņi es nodomāju: un ja nu es Barbu vairs nesaukšu? Un ja nu es par šo palaidni nelikšos vairs ne zinis? Ja tagad iešu gulēt — noguris patiešām esmu, pārdzīvojis pietiekami —, ja nu es iemigšu un pamodīšos rit no rīta?

Vienīgi a'tvēršu Barbas istabas logu, lai man notic, kad teikšu, ka viņa nakti ņēmusi un atkal aizbēgusi? Viņa taču ne reizi vien mēģinājusi bēgt no klīnikas. Kāpēc lai šeit, divatā ar mani vienu pašu, viņa to nedarītu? Ja nu es

tā rīkotos? Atpakaļ uz skolu viņa viena atnākt nemācēs, noteikti nemācēs. Viņa maldīsies pa mežu. Nokritīs. Piecelsies. Nokritīs. Paliks guļam. Pārgurusi. Un, ja Dievs dos, viņa šai aukstajā naktī dabūs galu. Nosals . . .

Nu, un kas tad ir?

Aizvēru labās puses logu, nogriezos no autostrādes un aizbraucu līdz lielajiem, aizslēgtajiem vārtiem. Izkāpu un atvēru tos — man bija atslēga. Novietoju autobusu parastajā stāvvietā, tad vārtus atkal aizslēdzu, lietū aizgāju līdz mazajam namiņam, atdarīju durvis un vispirms attaisīju logus, jo gaiss bija sasmacis, pēc tam tos atkal aiztaisīju, atstādams vajā tikai logu Barbas guļamistabā, iegāju virtuvē, uzvārīju tēju, pielēju tai klāt krietni daudz ruma un, apsēdies uz ķeblīša, izdzēru.

Tad piecēlos, izģērbos, nomazgājos, apvilku pidžamu un nogūlos dzīvojamā istabā uz dīvāna. Lietus pātagoja jumtu. Un Ruta bija Nirnbergā Sofijas slimnīcā. Un Silvija — dzijos sniegos pie Pico de Aneto, Pireneju cēntrālajā masīvā. Un es — šeit. Un Barba — mežā un drīz vien būs beigta.

Cerams.

43

Stundu es to izturēju. Pat ne veselu stundu. Tad piecēlos, atkal saģērbos, sameklēju lietusmēteli un smagos gumijas zābakus, ko te bija atstājis vārtsargs, atradu arī vējlukturi, apāvos, uzvilku mēteli (ar kapuci), iededzināju lukturi un izgāju ārā. Sākumā vēl gāju parastajā solī. Tad to paātrināju. Pēc tam skrēju. Abās pusēs no režģotajiem vārtiem gan stiepās žogs, taču tas daudzās vietās bija sagāzies, tāpēc es, apgājis vārtus, nokļuvu mežā. Saucu Barbu. Desmitreiz. Divdesmitreiz. Piecdesmitreiz. Manīju, ka aizsmoku. Domāju tikai vienu: man jāatrod Barbīte. Man viņa jāatrod! Es esmu atbildīgs par viņu, tāpat kā ikviens cilvēks ir atbildīgs par otru. Es neesmu slepkava. Negribu kļūt par slepkavu.

—   Ba-a-arba!

Nebeidzu saukt viņas vārdu, pastarpām izgrūzdams lamas, lādēdams mazo spītnieci un lūgdamies, kaut viņu atrastu.

Mežs bija vecs un biezs. Pārmeklēju vispirms joslu abpus ceļa, kur Barba bija izkāpusi ārā. Taču tur es viņu

neatradu. Droši vien iegājusi dziļāk. Dziļāk šajā nolādētajā mežā.

—   Ba-a-arba!

Saucu atkal un atkal. Paslīdēju, nokritu, nobrāzu seju un rokas asiņainas pret koku stumbriem un smalci. Streipuļoju tālāk. Nokritu vēlreiz. Atkal piecēlos. Tālāk! Un tad kā sapnī pēkšņi izdzirdu Rutas balsi:—Barba! Barba! Ba-a-arba!— Nolēmu, ka jūku. Zaudēju prātu. Sobrid un šai vietā.

—   Ba-a-arba!— kliedzu.

Un:—Ba-a-arba! Ba-a-a-arba! Ba-a-arba!—atbildot skanēja Rutas balss.

Pēc minūtēm divdesmit izgāju uz kādas pļavas. Man šķita, ka tumsā starp kokiem augšup un lejup šūpojas gaisma, pazūd un parādās no jauna. Parādās no jauna!

Man iepretī stāvēja Ruta. Pilnīgi saslapušā mēteli, bez cepures, valgie mati nokarājās pār pieri. Rokā viņa turēja taisncilindra kabatas lukturīti.

—  Tu?— es izgrūdu.

—   Jā.

—   Ko tu te dari?

—       Gribēju tevi vēl šovakar apciemot. Pārsteigt.— Viņa nošķaudījās.— Pārsteigt… jā . . . Braukdama pa šo ceļu, pēkšņi izdzirdu tevi klaigājam. Nospriedu, ka Barba atkal izbēgusi un tu viņu meklē. Tāpēc arī izkāpu ārā un . . . Fil!— Vina vēlreiz čukstot noteica:— Fil . . .

—   Kas ir?

Viņa norādīja ar roku un pacēla lukturīti augstāk. Tā gaismā ieraudzīju pussatrūdējušu barības sili. Silē gulēja Barbīte tik ciešā un dziļā miegā, ka neatmodās, kad mēs atkal pasaucām viņu vārdā, kad es viņu izcēlu no siles.

—       Tagad aši mājup,— Ruta sacīja.— Paldies Dievam. Ja mēs nebūtu viņu atraduši, viņa šonakt laikam gan butu te nosalusi.

Viņa šonakt laikam gan būtu te nosalusi . . .

44

—   Ruta?

—  Jā, Fil? .

—   Es tev meloju.

—   Zinu.

—   Ko tu zini?

Viņa bija nomazgājusi pa pusei atguvušos Barbu krietni siltā vannā, noslaucījusi un patlaban guldīja gultā. Es biju iedevis Rutai vienu no savām pidžamām, zeķes, čibas un rltasvārku. Rutai viss bija par lielu, viņa izskatījās pēc klauna. Arī es biju atkal apģērbis ritasvārku un pidžamu. Namiņā bija silts. Visu laiku pieskatīju, lai skārda krāsns labi kurētos. Tur nu es stāvēju un noraudzījos, kā Ruta apsedz Barbiti, kura jau atkal gulēja. Ruta izņēma no rītasvārka kabatas šķielētāju brilles un uzlika uz naktsgaldiņa pie Barbītes gultas.

—   Ko tu zini, Ruta?

—   Es zinu, ka tev vairs naV spēka, Fil.

—   Es vairs nespēju,— atzinos.

Viņa palocīja galvu un pagriezās pret mani.

—   Braucot šurp, tu liki Barbītei izkāpt vai arī. . .

—   Viņa par visu varu gribēja tikt ārā! Čurāt!

—. . . vai arī viņa par visu varu gribēja tikt ārā un aizskrēja atkal projām, un tu nodomāji — pie velna, lai skrien,— un brauci tālāk.

—   Jā,— es teicu,— jā.

—   Es zinu,— viņa sacīja,— es zinu, mīļais.

—   Gribēju Barbīti nonāvēt, Ruta!

Viņa tikai pamāja ar galvu un pienāca man klāt.

—       Patiešām gribēju viņu nonāvēt! Tāpēc ka nespēju vairs izturēt! Paskaties uz manu roku! Viņa man iekoda.

Ruta mēmi raudzījās manī. .

—       Es … es atstāju viņu mežā un braucu šurp. Gribēju likties gultā un aizmigt. Atvēru viņas istabā logu. Rīt būtu sacījis, ka viņa naktī aizmukusi.

—   Zinu. Zinu.

—   Tu … tu zini?

—       Visu, jā. Arī to, ka galu galā tu tomēr nespēji ta rīkoties un atkal piecēlies, lai dotos Barbīti meklēt.

—   Kā … kā tu to zini?

—   Vai tā nebija?

—   Bija, tieši tā bija! Bet kā tu . . .

—       Nāc,— Ruta sacīja un pavilka mani aiz veselās rokas. Izgājām ārā no Barbītes istabas, durvis pametuši pievērtas spraugā, un palikām stāvot mazajā, vienkāršajā dzīvojamā istabā.

—       Bet .•. . bet, Ruta, es biju slepkava! Potenciāls slepkava!

—  Jā, Fil.

—   Nu un?

—  Un es tevi mīlu.

—  Tu…

—  Tu nekļuvi par slepkavu, Fil! Tu nekad nebūsi slepkava. Tu esi kārtīgs cilvēks.

—   Nu, vai zini!

—  Apsēdies. Es vēlreiz uzvārīšu tēju. Tad es tev kaut ko pastāstīšu.

—  Ko tad?

—  Tu man ne reizi vien esi vaicājis, kā slimie bērni nokļuvuši šajā nelielajā pilī.

—  Jā, bet tas mani vairs . . .

—   Es tev to pastāstīšu.

—   Nu es nemaz negribu to zināt!

—  Tev tomēr jāzina. Tev tas šodien jāuzzina. Un tu nedrīksti to nekad aizmirst — tagad, kad tu vairs nemūžam neatstāsi Barbīti vienu.— Dodamās uz mazo virtuvi, viņa pār plecu noteica:—Šonakt es palikšu pie tevis.

45

Heroldsheidas speciālajai skolai jāpateicas par savu dibināšanu bezgala lielajam izmisumam, kas pārņēmis kādu laulātu pāri, vārdā Leitnerus, divus gluži neievērojamus cilvēkus, kuri dzīvojuši šauros apstākļos un kuriem nav bijis nedz rēķina bankā, nedz mersedesa, nedz vasarnīcas, nedz medību iecirkņa, nedz dārgu rotu, nedz arī jahtas Vidusjūrā. Tikai paralizēts dēls, ko viņi mīlējuši tikpat sirsnīgi kā viens otru. Tēvs bijis sīks ierēdnis lielā bankā. Paralizēto bērnu saukuši par Aloizu.

Pēc Aloiza dzimšanas vecāki apstaigājuši neskaitāmus ārstus. Prātam šī odiseja nav aptverama, tā ir viena vienīga apsūdzība, taču es šeit rakstu patiesību, tiesneša kungs, skaidru patiesību!

Savus pirmos dzīvības gadus Aloizs pavadījis klīnikās. Ar viņu eksperimentējuši.

Bankai, kurā strādājis Leitners, bijušas nodaļas un filiāles daudzās pilsētās. Leitneriem bieži vajadzējis pārcelties no pilsētas uz pilsētu. Sī pastāvīgā dzīvesvietu maiņa, nepareiza ārstēšana, arvien jaunu ārstu atšķirīgās metodes, jebkādas ārstniecības trūkums nozīmējuši neizsakāmi dārgā laika zaudējumu. Leitneri, mazi ļautiņi, pazemoti ļautiņi, nespējuši aizstāvēties. Viņi jutušies pateicīgi, kad Aloizs uzņemts bērnunamā. Tur viņš ilgi nepalicis.

Vecākiem paziņots, ka mazais esot «neciešams». Zēns nokļuvis citā bērnunamā. Tad trešajā, pēc tam ceturtajā.

Pienākot skolas vecumam, stāvoklis kļuvis pavisam grūts. Parastās skolas Aloizs, protams, apmeklēt nav varējis. Tā nu viņš nonācis palīgskolā. Kādu dienu Leitnera kungu izsaukuši uz turieni un pavēstījuši, ka Aloizam palīgskola jāatstājot, jo «neesot vērts sekmēt viņa attīstību».

Neesot vērts sekmēt viņa attīstību.

So izteicienu (divdesmitā gadsimta otrajā pusē) lietojis akadēmiķis, pedagogs, šīs skolas vadītājs.

Toreiz pirms septiņiem gadiem Leitneru spēki bijuši galā, pašam Leitneram vairāk nekā sievai Kādā Nirnbergas priekšpilsētā, kur Leitneri galu galā apmetušies uz dzīvi, Aloiza māte sastapusi citu sievieti, ķam arī bijis psihiski atpalicis bērns. Un viņas iepazinušās ār Dr. Rutu Reinhardi, Sofijas slimnīcas nodaļas vadītāju. Tā bijusi ar mieru kopā ar ķādu paziņu — medicīniski izglītotu darbinieci, vārdā Vilmu Bernšteinu, kas agrāk sešus gadus vārgusi koncentrācijas nometnē, abus bērnus gan ārstēt un mācīt, gan arī par viņiem rūpēties. Tikai kur?

Leitneriem bijis zināms, ka viņu rajonā ir kāda pamesta vingrošanas zāle. Viņi iesnieguši lūgumu rajona pārvaldes iestādēm, lai tās nodotu šo vingrošanas zāli viņu rīcībā. Lūgumu iestādes noraidījušas. Jo, lai noīrētu nevienam nevajadzīgo tukšo vingrošanas zāli (Leitnera kungs norādījis, ka īres naudu viņš kaut kā sadabūšot), abu slimo bērnu vecākiem vajadzētu uzrādīt dokumentu, ka viņi ir oficiāli reģistrētas biedrības pārstāvji.

Tā nu Leitneri un vientuļā māte nodibinājuši «Cilvēku pasauli»— nosaukumu izdomājis Leitners. Ar iestādēm sākusies apmēram tāda pati jezga, kāda aprakstīta Kafkas stāstā. Oficiāli reģistrētai biedrībai būtu izredzes, ka to atzīs par «sabiedriski derīgu». Ja tā notiktu, biedriem piešķirtu nodokļu atvieglojumus. Bet biedrība ar trim biedriem un diviem bērniem — tas esot gluži vienkārši smieklīgi, tā iestādes apgalvojušas Leitneram. Oficiāli reģistrētai biedrībai vajagot vismaz septiņus biedrus!

Rutas nodaļa Sofijas slimnīcā ārstējies krietns pulciņš bērnu, kas atradušies tādā pašā izmisuma pilnā stāvoklī. Tā nu sapazinušies un apvienojušies apmēram trīsdesmit vecāki, kam bijuši psihiski slimi bērni. To vidū bijis kāds advokāts, kāds konsultants nodokļu jautājumos, kāds Nirnbergas pilsētas valdes loceklis. Ar šādiem speciālis

tiem jautājuma risinājums sācis virzīties uz priekšu. Pilsētas valde apsolījusi naudu — tomēr skaidrs, ka ne pussagruvušas vingrošanas zāles īrei, bet tikai īstai skolai ar īstu attiecīgi izglītotu personālu.

Izmisušajiem ļaudim laimējies. Tā ar izmisušiem dažkārt notiek. Bieži gan ne. Heroldsheidas ciematā Nirnbergas tuvumā nomiris kāds ārsts, kas šeit savā īpašumā —: pilij līdzīgā mājā bijis iekārtojis vecu laužu patversmi. Pēdējos divos gados nams stāvējis tukšs, jo minētais ārsts nejaudājis vairs patversmi vadīt. Atverot testamentu, mantinieki piedzīvojuši pārsteigumu. Ārsts noteicis, ka deviņdesmit deviņus gadus ēka jāizīrē organizācijai, kas rūpējas par slimiem bērniem.

Skolas nams tātad atradies!

Jā, bet īre?

Mantinieki pieprasījuši septiņus tūkstošus mārku mēnesī.

Izmisušie vecāki pa šo laiku kļuvuši par azartistiem, kuri rīkojušies, daudz nedomādami. Viņu vidū bijuši arī turīgi ļaudis. Un Leitners, bankas darbinieks, kas rūpējies par kredītiem. Patversme pārbūvēta par skolu psihiski slimajiem un nolīgti kvalificēti darbinieki, tādējādi gan iestiegot līdz kaklam parādos. (Skola nebija no tiem izkļuvusi vēl šobaltdien.) Taču, kad nokārtots jautājums ar taksometriem un autobusiem, kā arī neskaitāmi citi sīkumi, skola sākusi strādāt. Tad nodibināti arī pastāvīgi sakari ar oficiāli reģistrēto biedrību — federālo apvienību «Palīgs psihisko slimnieku dzīves iekārtošanā» Mārburgā pie Lānas.

Heroldsheidas speciālās skolas atklāšanas svinības, protams, nevarējušas notikt bez augstu pilsētas valdes ierēdņu klātbūtnes. Viens no tiem teicis aizkustinošu runu. Kamerorķestris atskaņojis Vivaldi darbus. Dzerts lēts šampanietis un ēstas mazas sviestmaizītes. Visiem, pat mantiniekiem, bijis gauži svinīgs noskaņojums. Redzot pirmos trīsdesmit bērnus, mantinieki izteikuši gatavību samazināt mēneša īres maksu līdz piectūkstoš markām . . .

Tā radusies Heroldsheidas speciālā skola. Ar divu izmisušu vecāku un vienas izmisušas mātes iniciatīvas palīdzību, jcf šo ļaužu bērni bijuši pasludināti par tādiem, kuru «attīstību nav vērts sekmēt».

Leitnera kundze reiz sacījusi Rutai: «Protams, mēs ilgi, ilgi cerējām, ka reiz mūsu Aloizs kļūs veselāks. Šodien

mums nav ne mazāko šaubu, ka viņš nekad nekļūs ne drusku veselāks. Tagad mūs nomāc vienas vienīgas briesmīgas rūpes: kas notiks ar viņu, kad mēs nomirsim?»

Uz to Leitners, kas sarunai bijis klāt, atbildējis: «Esi mierīga, Anna. Dievs palīdzējis līdz šim …»

46

—«. . . un palīdzēs arī turpmāk.»

—   Es turpretī,— Ruta man stāstīja šajā vēlā rudens naktī,— teicu viņam: «Nē, Leitnera kungs, nē, šajā gadījumā sev un citiem palīdzējuši cilvēki. Un tas viņiem jādara atkal un atkal, un to viņi darīs. Cilvēkiem var palīdzēt vienīgi cilvēki.»

Ap namiņu grabinājās nakts vējš. Barbīte cieši gulēja, bija dzirdami viņas elpas vilcieni.

—   Cilvēkiem var palīdzēt vienīgi cilvēki . . .— es atkārtoju.— Kā tad ar Dievu? Nekā? Ar visiem dieviem? Nekā? Ar Budu? Nekā?

—   Buda,— Ruta noteica. Manās drēbēs, kas viņai bija krietni par lielām, viņa izskatījās jocīga.— Citi ārsti meklē līdzsvarojumu mūzikā. Ikvienam ir kaut kāds vaļasprieks. Katrs meklē atvieglojumu — vai ne?— katrs meklē mieru. Redzi, es to atradu Budā. Viņš māca par labo un ļauno. Ļaunais ir kādas vēlmes piepildījums uz citu cilvēku ,rēķina. Labais turpretī ir upuris, kuras katras radības — arī ienaidnieka labad. Princips, kas liedz darīt pāri, aizsargā pašu cilvēku pret pāridarīšanas ļaunumu. Divarpustūkstoš gadus pēc Būdas to ar savas dzīves paraugu mēģināja apliecināt Gandijš. Tuvākā mīlestība nav kalpošana Dievam, tā palīdz veikt grūto ceļu uz «atbrīvošanos». Tuvākā mīlestība ietver visas dzīvās radības brālības apziņu — pat labu attieksmi pret tiem, kas nav pieskaitāmi pie dzīvām būtnēm. Droši vien tu uzskati mani par savādnieci — taču tai darbā, kas man jādara, budisms sniedz mierinājumu, ļauj panest visļaunāko.

Pēc tam mēs ilgi klusējām, nakts vējš joprojām gaudoja ap namiņu. Ilgi vērāmies viens otrā. Tad Ruta sacīja:—Arī tas, ko tu dari, mīļais, kopš es tevi pazīstu, sniedz man mierinājumu. Tieši tāds kā tu. Mēs mīlam viens otru. Krāpjam Silviju. Es nespēju to sev pārmest, acīmredzot esmu amorāla.

—  Tu esi brīnišķīga,— es sacīju.

—   Šonakt es palikšu pie tevis, jo zinu, ko tu esi pārdzīvojis un vēl pārdzīvosi. Taču daru to ne tikai tevis dēļ vien. Jo tu esi man vajadzīgs, tāpat kā es esmu tev vajadzīga. Es ilgi vilcinājos. Tomēr tagad skaidri redzu, ka mums abiem — cilvēkiem, kas rūpējas par Barbīti,— ir tiesības mīlēt arī vienam otru. Tāds vismaz ir mans uzskats. Varbūt tas ir pavisam nepareizi un slikti. Bet man vienalga, tagad, kad . . .

Kad mūsu lūpas sakļāvās skūpstā, dzīvojamā istabā atskanēja skaļš jo skaļš zvans.

Redzat, tiesneša kungs, runāt pa telefonu es varēju tikai no direktora kabineta. Nakts sarunām ar skolu — tādas varēja gaidīt vienigi gluži neatliekamos gadījumos — mazajā namiņā (jau tad, kad te mita vārtsargs) bija iekārtots zvans. Ja naktī kāds zvanīja pa tālruni uz direktora kabinetu, zvans atskanēja šeit.

Kopš es te dzīvoju, tas notika pirmo reizi.

—  Man jāaiziet turp,— es sacīju.— Jāpalūkojas, kas noticis.— Man bija visu skolas telpu atslēgas. Apģērbu atkal smago gumijas mēteli un apāvu zābakus. Ari Ruta paķēra savu mēteli. Viss norisinājās ļoti ātri. Tālrunis nebeidza zvanīt, līdz ar to neapklusa spalgās skaņas šeit, namiņā. Pa vēju un lietu aizsteidzāmies uz skolu, es ieskrēju Halleina kabinetā, pacēlu klausuli, atsaucos un padevu klausuli Rutai.

Slimnīca.

Viņa bridi klausījās, iebilzdama tikai pāris vārdu, palocīja galvu, atkal ierunājās. No viņas sejas šobrīd nevarēja neko noprast. Beigās viņa noteica:—Pēc pusstundas būšu klat.— Vina nolika klausuli.— Man jābrauc, Fil.

—   Kā tā?

—  Nupat ievests . . . bērns . . . Draud dzīvības briesmas . . .

—   Bet. . .

—  Fil,— viņa sacīja.— Lūdzu.

—   Jā,— es piekritu,— protams.

Mēs izgājām no skolas, es atkal visu noslēdzu. Ruta aizsteidzās pa priekšu, lai ātri pārģērbtos. Tad iznācām no namiņa. Viņa grasījās iet pie sava folksvāgena. Tas atradās pa labi no ieejas. Viņa, protams, nogriezās pa kreisi. Pasteidzies nopakaļ, saņēmu viņu aiz rokas un aizvedu līdz mašīnai. Viņa skumji palūkojās manī.

—  Tu dusmojies.

—   Nē!

Mūs mērcēja lietus lāses.

—   Bet esi vilies.

—   Patiešām ne. Skaidrs, ka tev jābrauc pie šī bērna. Es nejūtos arī vilies,— teicu. Tie, bez šaubām, bija meli.

—  Paldies,— viņa sacīja.— Paldies, ka tu saproti. Es patiešām biju nodomājusi . . .

—   Jā,— es viņu pārtraucu.— Jā, es zinu.— Piegāju pie režgotajiem vārtiem un atvēru tos. Jau nākamajā mirklī folksvāgens pabrauca man garām. Ruta stīvi lūkojās taisni uz priekšu, uz starmešu apgaismoto meža ceļu. Cerēju, ka viņa man vēlreiz pamās, vismaz vēlreiz, kaut īsu mirkli, uzmetīs skatienu. Viņa to nedarīja. Aizslēdzu atkal vārtus un apjautu, ka Ruta domās jau ir Nirnbergā pie bērna. Pēkšņi jutos ļoti noguris. Devos atkal uz mazo namiņu, nodomādams, ka Ruta mani patiešām mīl, taču slimus bērnus laikam mīl vēl vairāk. Tā bija skumja atziņa, jo es varēju iedomāties, kāda būs mūsu nākotne.

Buda mācījis, ka tuvākā mīlestība ietver sevī visas dzīvās radības brālības apziņu. Tuvākā mīlestība. Ak, ir tik nebeidzami daudz milas paveidu, es nodomāju. Izģērbos un likos gulēt. Nākamajā mirklī biju iemidzis.

47

No dienasgrāmatas.

Kamēr Silvija filmējās Pirenejos, nevarēju viņai piezvanīt. Vienīgi devītajā novembrī, ceturtdienā, kad viņa ar grupu strādāja Saragosas tuvumā, radās iespēja vakarā atkal reiz sadabūt viņu viesnīcā. Sacīju, ka Barbītei klājas daudz labāk. Tā pat bija patiesība. Pēdējam kodienam viņa bija izvēlējusies manu roku. Nu viņa saņēma citas zāles un bija mierīga, mīlīga un pacietīga. Par viņu īpaši rūpējās Bernšteina un Pola kundzes, un viņa lieliem soļiem tuvojās tai atveseļošanās procesa pakāpei, kādu reiz jau bija sasniegusi pirms sabrukuma. Viņu dziedēja ar mūziku, un viņa arī atkal veidoja — dīvainus priekšmetus no īpaša māla, kas ļoti lēni sacietēja. Nekad viņa nepieminēja Silviju.

To darīja pati Silvija, kad es viņai piezvanīju. Tad viņa stāstīja man, kādas grūtības pastāvīgi gulstoties uz viņas pleciem filmēšanas laikā. Tās patiešām ari bija visgrūtā-

kas ainas — par laimi, pēdējās. Tad Silvijai (un līdz ar viņu, protams, visai grupai) nekavējoties vajadzēja lidot uz Holivudu. Tā kā gandrīz visas ainas bija uzņemtas ar primāro skaņu, Silvijai — un ari visiem citiem aktieriem — tagad studijā vajadzēja ierunāt īstajā tonī.

Gandrīz ik dienas Ruta vakaros atbrauca uz Heroldsheidu izmeklēt Barbīti. Taču viņa aizvien varēja palikt tikai īsu brīdi. Mēs nekad nepieminējām nakti, ko nupat aprakstīju. Dažreiz mēs skūpstījāmies.

Man bija daudz darba. Apmeklēju bagātus rūpniekus, finanšu nodalu, dažādas iestādes, pilsētu galvas. Bieži piedzīvoju, ka cilvēki saprata, bieži laimīgs atgriezos Heroldsheidā ar lielākiem vai mazākiem ziedojumiem. Direktors Halleins man allaž aizdeva mašīnu. Tikpat bieži, varbūt biežāk, man vajadzēja ar cilvēkiem strīdēties, es saņēmu strupa* noraidījumus. Jauno žurnālistu Floriānu Bendu no «Nirnbergas rīta» es laiku pa laikam sastapu skolā— paša izvēlētais uzdevums bija paņēmis viņu savā varā.

Divreiz lidoju uz Saragosu,

Silvija bija pilnīgi atspirgusi un tēloja tik žilbinoši kā vēl nekad. Arī Saragosā dzīvojām dubultapartamentā, taču Silvija vienmēr ieslēdzās savā guļamistabā. Viņa bija ļoti draudzīga un pateicīga — bet es nedrīkstēju viņu aiztikt: viņa necieta pat ne mazāko pieskārienu. Vispār pilsēta bija kā apskurbusi: policijai vajadzēja sargāt Silviju no pielūdzējiem, un ļoti daudzu veikalu vitrīnās starp sieviešu apakšveļu un cūku galvām lepni stāvēja ietvari ar mūsu fotogrāfijām.

Arī Karmena bija allaž klāt. Mēs sarunājāmies. Kā sarunājas labi paziņas. Karmena šķita ļoti optimistiska. Brekens joprojām pareģoja viņai spožu kinozvaigznes karjeru. Viņa joprojām bija Brekena mīļākā.

Piektdien, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit otrā gada divdesmit ceturtajā novembri, kad otrreiz ierados Saragosā, filmēšana bija pabeigta. Daļa amerikāņu darbinieku jau bija aizlidojuši, paņemdami līdzi kameras un visu citu iekārtu. Sai piektdienā atvadījos no Silvijas. Asarām acīs viņa pateicās par visu, ko biju darījis un turpmāk darīšu Barbītes labā. Tas notika vēlu vakarā Madrides lidostā. Viņa ar Brekenu devās tieši uz Losandželosu. Silvija iebāza man kaut ko kabatā. Kā vēlāk redzēju, tas bija čeks par lielu sumiņu — telefona sarunām, kas nu, protams, maksās daudz dārgāk. Iekāpu kopā ar Silviju viņas

reaktīvajā lidmašīnā, jo lidostā atkal bija reportieru un fotogrāfu varza, un katrā ziņā vajadzēja rasties iespaidam, ka es lidoju līdzi uz Ameriku. Ar kapteiņa Kelehena palīdzību man pirms pacelšanās izdevās nepamanītam izkļūt pa lūku no mašīnas ārā. Tālu projām lidlaukā pilnīgā tumsā stāvēja viens no četriem detektīviem, kurus Džo bija atsūtījis pāri okeānam Silvijas apsargāšanai. Viņam blakus stāvēja režisors Hulio da Kava. Viņš vēlējās no manis atvadīties. Da Kava, kas ar nākamo satiksmes mašīnu izlidoja uz Losandželosu — viņam taču tagad Holivudā bija jāmontē filma, jābūt klāt ierunāšanai un mūzikas ieskaņošanai—, teica man:—Nu mēs ilgi neredzēsimies. Vēlu jums vislabāko. Nekad nezaudējiet cerību un nekad nezaudējiet arī drosmi.

—   Okei,— es sacīju.

Superviens-vienpadsmit, kas tobrīd stāvēja skrejceļā, saņēma atļauju pacelties. Mašina sāka ripot, ripoja arvien ātrāk un ātrāk, atrāvās no zemes, un kapteinis Kelehens vadīja to stāvi augšup pret mākoņainajām debesīm. īsu brīdi mēs vēl redzējām aeronavigācijas uguntiņas, tad lidmašīna pazuda mākoņos. Da Kava uzsita man uz pleca un aizsoļoja projām pa lidlauku. Detektīvs man sacīja:— Esmu noīrējis automašīnu. Misters Brekens uzdeva man aizvest jūs uz Barselonu. Nakti. Lai pašā pēdējā brīdī vēl kaut kas nekļūtu zināms. Vai esat ar mieru?

—   Katrā ziņā,— es atbildēju.

—  Pateicos, ser,— sacīja detektīvs.

48

—   Silvij?

—   Kas runā?

—   Vai mana mīļotā Silvija?

—   Kas jūs esat? Nosauciet savu vārdu!

—  Ak Dievs, pietiek man izdzirdēt tikai tavu balsi, kad es jau degu kā drudzi. Es tevi mīlu, Silvij … Es mīlu tevi vairāk nekā jebkad . . . tevi un mūsu bērnu,— klausulē teica vīrieša balss.

Silvija savā mājā Mandevilas kanjonā Beverlihilā atslīga uz dīvāna:—Tu… jūs… jūs esat Romero Retlends . . .— viņa čukstēja.

So telefona sarunu man atstāstīja Rods Brekens svētdien. tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada divdesmit

pirmajā janvārī, «mūsu» vecā četrsimt deviņpadsmitā apartamenta salonā Parīzes viesnīcā «Le Monde». Pār pilsētu virpuļoja tik spēcīgs sniegputenis, ka nevarēja saredzēt mājas ielas pretējā pusē. Jau dienām ilgi sniga — arī Heroldsheidā. Brekens bija man piezvanījis uz turieni un pateicis, ka mums jāsatiekoties Parīzes viesnīcā, esot daudz kas noticis.

—   Ar Silviju?

—  Jā.

—  Bet es taču ik dienas zvanīju, un viņa man ne reizes neteica, ka kaut kas nebūtu kārtībā . . .

—  Kamēr vien bija iespējams, viņa gribēja atstāt tevi mierā. Nu tas vairs nav iespējams. Tagad tev jāzina viss, kas atgadījies. Skaidrs, ka Barbas dēļ tu nevari lidot pie mums. Lai gan arī tas tev būs jādara — drīz vien. Tomēr vēl ne. Tātad satiekamies Parīzē! Es atlidošu . . .

Viņš bija atlidojis, es — ieradies Parīzē, nu mēs sēdējām viens otram pretī. Garo starplaiku starp Barbītes atgriešanos speciālajā skolā un šo dienu, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada divdesmit pirmo janvāri, es biju aizvadījis Heroldsheidā. Biju piedzīvojis dažus — lielāko tiesu gan tikai niecīgus uzlabojumus Barbītes veselības stāvoklī un arvien ciešāk piebiedrojies «cilvēkiem tumsā». Tā kā uzrakstīto es nododu šeit dežurējošajam laipnajam uzraugam pa daļām, lai tas iespējami ātrāk nokļūtu jūsu rokās, neattēlošu turpmāk sīkumus, kas šai laikā atgadījās. Svarīgāks ir tas, ko pavēstīšu tagad . . .

—  Retlends?— es sacīju Brekenam šai tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada janvāra stindzinoši saltās svētdienas pēcpusdienā Parīzē, sniegputenim plosoties arvien negantāk.— Vai Silvijai zvanīja tas Retlends, ar kuru viņa kopā tēloja savā pirmajā filmā Berlīnē, kādreizējais publikas mīlulis, kurš pēc tam nogāja dibenā?

—   Es tak tev saku.

—   Bet Silvijas numuru taču tur slepenībā!

—  Viņš to sadabūjis . . . Nezinu, kā. Bet tas viņam bija. Un tā nu viņš piezvanīja Silvijai. Biju tur klāt. Dzirdēju visu sarunu otrā klausulē. Varu tev pateikt, kad tieši tas notika, kad visa šī nelaime sākās: divdesmit astotā novembra vakarā.

—   Ko, jau-novembrī?

—   Jā.

—  Kā tad tā . . . Kāpēc Silvija man par to ne reizi neieminējās?

—       Viņa negribēja tevi uztraukt. Tev jau tā rūpju līdz kaklam. Viņa cerēja arī, ka ar šo sarunu viss beigsies.

—   Bet nebeidzās.

—       Nē,— Rods sacīja.— Nē, lai pērkons mani sasper, nē. Ļauj man tev pastāstīt, Fil. Mēs esam ķezā. Jau atkal. Šoreiz līdz kaklam.

Viņš stāstīja tālāk . . .

—       Jā, es esmu Romero Retlends,— sacījusi balss Silvijas klausulē.— Dabūju zināt tavu numuru. Sirsnīgi apsveicu tevi, atgriežoties mājās, darling. Es tik ļoti priecājos, kad izlasīju «Variety» un «Hollywood Reporter», cik lieliska izdevusies tava filma, es . . .

—       Mister Retlend, ko jūs no manis gribat?— Silvija pēkšņi iekliegusies. Brekens, kas sekojis sarunai, izbīlī ar zīmēm rādījis, lai viņa nomierinās.

—       Vari mani uzrunāt ar «misteru» un «jūs», cik ilgi gribi, Silvij. Mēs abi zinām, kāpēc tu to dari.

—   Es jautāju, ko jūs no manis gribat!

—       Es mīlu tevi vairāk nekā jebkad. Mums ir kopīgs bērns. Es gribu tevi precēt,— teicis Retlends.

Silvijai aizrāvusies elpa. Brekens pielēcis kājās, steigšus piepildījis glāzi ar stipru viskiju un pienesis viņai klāt. Tas viņai bijis vajadzīgs. Pēc tam Brekens nospriedis, ka viņam arī tas vajadzīgs, un iejaucis otru viskija glāzi.

Pa to laiku Silvija atguvusi valodu.

—       Jūs esat jucis, mister Retlend. Es jūs nemīlu. Nekad neesmu jūs mīlējusi. Un pirmkārt mums nav kopīga bērna!

To teikdama, viņa pielikusi glāzi pie lūpām, taču kustības bijušas tik drudžainas, ka viskijs tecējis pār zodu.

—       Mīlulīt, es zinu, ka tev studijā bijusi smaga diena. Sinhronā ieskaņošana ir drausmīga piepūle, es patiešām negribu, lai tu kļūsti histēriska, tāda kā nupat, es taču tevi pārāk stipri mīlu. Pārāk, pārāk stipri. Bet ko nozimē šīs muļķības? Skaidrs, ka tu arī mīlēji mani, līdz . . . līdz mani piemeklēja nelaime un tev likās, ka jāraisās no' manis vaļā. Es uz tevi nedusmojos. Nekad neesmu pārstājis tevi mīlēt. Mīla piedod visu. Es tev piedodu. Un vienu taču mēs nevaram noliegt, vai ne?

—  Ko tad?

—   Ka es esmu Barbaras tēvs,— teikusi Retlenda balss.

—  Tas jūs neesat! Tas jūs neesat! Tas jūs neesat!

—       Neuztraucies jel tā, darlingl Atceries, kā tu uztraucies, kad es pirms daudziem gadiem iedrošinājos lūgt tev

naudu, jo man klājās tik draņķīgi. Vai tev šķiet, ka man bija viegli tev tuvoties un diedelēt grašus?

—  Tu taču tos dabūji.

—       Jā, protams. Tomēr man ari ir lepnums. Vēlāk es tev vairs netuvojos — vienīgi tad, kad atrados bezizejas stāvoklī.

—       Jā, jo es tev sacīju, ka neesmu nekāda naudas mašīna, ka pastāvīgi tevi neuzturēšu, ka nākamreiz, kad tu uzradīsies, likšu tevi izsviest pa durvīm!

Brekens nolicis klausuli, piegājis pie otra aparāta un uzgriezis policijas iecirkņa numuru.

—       Seit Rods Brekens, misis Moranas aģents. Viņai zvana kāds Romero Retlends. Patlaban. Liekas, viņš grib šantažēt. Vai varat konstatēt, no kurienes viņš runā, un, kad būsit to uzzinājuši, braukt turp un viņu arestēt?

—       Ja par to attiecīgi ziņo, tad uz laiku, protams, varam viņu ievietot apcietinājumā . . .

—   Pieņemiet manu ziņojumu.

—       Bet sarunai vēl kādu brīdi jāturpinās . . . Acumirkli, lūdzu, man kaut kas jāpārbauda … jā: misis Moranas numurs gan ir slepens, taču viņas aparātam telefona centrālē nav t.vērējtaustīņa. Nebūs tik vienkārši. Lai misis Morana turpina sarunu ar Retlendu. Cik ilgi vien iespējams.

—  Okei, okei, es viņai to uzrakstīšu.

—       Un nenolieciet klausuli: tikko konstatēsim, no kurienes runā, es zinošu.

—  Jā.

Rods uzšņāpis nepieciešamo uz vēstuļu bloknota lapas un padevis Silvijai. Viņa izlasījusi un pamājusi ar galvu. Rods pielicis pie vienas auss rezerves klausuli, pie otras — otrā aparāta klausuli.

Pa to laiku saruna risinājusies tālāk.

—      «Izsviest pa durvīm!»—Raudulīgi.— Tu rīkojies zemiski. Tev smaidīja laime … Es biju dubļos . . . Bet es jau arī nekad vairs nenācu . . . Tikai tagad . . .

—  Kas tad tagad ir?

—       Silvij, esmu kļuvis vecs. Esmu vientuļš. Tik vientuļš. Tu nezini, tu nemūžam nezināsi, tu nemūžam nenojautīsi, cik ļoti es,tevi mīlēju . . .

—  Beidz par to runāt, tu, nekrietneli!

—       Nē, es nebeigšu, ļauj man runāt, Silvij, burvīgā Silvij . . .

Dieva dēļ, ļauj viņam runāt! Rods rakstījis uz lapas.

Silvija palocījusi galvu. Iedzērusi atkal viskiju.

—  Tātad, kas tad nu ir?

—. . . cik ļoti es tevi vienmēr mīlēju … un kā ilgojos pēc mūsu bērna . . . garus gadus . . . tagad jau tik garus gadus…

—   Tas nav tavs bērns, un tu to zini!

—  Tas ir mans bērns, to es zinu!

—   Man ir ārsta apliecība!

—   Viltota!

—  īsta!

—       Es saku, viltota . . . Tātad tā ir pateicība . . . Pateicība par to, ka atvedu tevi uz Holivudu … Ka tu drīkstēji tēlot kopā ar mani savu pirmo lielo lomu … Ka es laidu darbā visus līdzekļus, lai «Seven Stars» tev piešķirtu vēl otru izdevību . . . Skaidrs, ka tu to izmantoji . . .— Atkal raudulīgais tonis.— Mani vajāja nelaimes . . . Cita pēc citas . . . Tad pienāca brīdis, kad tev bija izdevīgāk mani vairs nepazīt, vai ne?

—       Turpini! Turpini!— Brekens rakstījis uz bloknota lapas.

—       Tā nebija!— Silvija izlasījusi un pamājusi ar galvu.— Tu labi zini, kā bija. Es būtu vienmēr tevi aizstāvējusi, ja nebūtu noticis tas pretīgais . . .

—   Tas taču bija tikai joks . . . nevainīgs joks . . .

—   Tu to sauc par joku?

—. . . un pirms tik daudziem gadiem . . . Tagad nu klausies, Silvij. Mīlu tevi un mīlu savu bērnu. Mīlēšu jūs vienmēr. Tu esi pati dižākā. Tava filma būs sensācija pasaules mērogā. Varu iedomāties, ka tev negribas, lai tev būtu kas kopīgs ar tādu graustu . . .— Retlenda žēlabainā balss jau nākamajā mirklī kļuvusi ļauna:—Bet tā tas neies cauri! Tā tas neies cauri, darlingl Vai nu — man sirds plīst pušu, ka man tas jāsaka tev tādā formā, bet tu neatstāj man citu izeju — vai nu tu mani precēsi un mēs dzīvosim trijatā, jā, trijatā, jo Barbara ir mans bērns, es esmu viņas tēvs, es esmu viņas tēvs, vai saprati? Vai arī. . .

—   Vai arī?

—       Vai arī izcelsies milzu skandāls un tu nolauzīsi kaklu, par to tu vari būt droša!

—   Ko šis vārds nozīmē? Ko tu ar to domā?

—  Ar to es domāju … ak tā..

. — Ko — ak tā?

—       Tu velc sarunu garumā. Lai dūži uzož, no kurienes es runāju. Saprotu. Silvij, tu rīkojies cūcīgi.

—       Es vispār neko nevelku garumā … Te nav neviena polismeņa.

—   Protams, ne. Tu drīz par mani dzirdēsi. Ļoti drīz.

Klikt.

Retlends nolicis klausuli.

Brekens lādējies.

—       Es taču neesmu vainīga . . . Darīju visu iespējamo . . . Kā lai es būtu viņu vēl . . .

—   Mieru!— Brekens teicis.

Otrā aparāta klausulē atskanējusi tā paša polismeņa balss, ar kuru Rods iepriekš runājis.

—       Releju stacija, kas atbild par Mandevilas kanjona sektoru, nupat ziņoja, ka saruna pārtraukta. Kāpēc misis Morana to neturpināja?

—  Tāpēc, ka Retlends nolika klausuli — lūk, kāpēc!

—   2ēl.

—   Vai laiks bija par īsu?

—       Jā. Releju stacijas darbinieki vēl nebija uztvēruši, no kurienes viņš runā.

Brekens nejauki nolamājies un tad uzbrēcis:—Un arestēt? Vai arestēt jūs šo nelieti nevarat?

—   Kāda iemesla pēc?

—   Viņš melo! Viņš apgalvo, ka esot Barbaras tēvs!

—       Ser! Ser, es jūs lūdzu! To jau viņš apgalvoja — turklāt pilnīgi atklāti!— kad Barbara piedzima. Tas taču bija lasāms visās avīzēs. Tāda iemesla pēc es nedabūšu apcietināšanas pavēli.

—       Tā ir izspiešana… Viņš teica — ja Silvija viņu neprecēšot, viņš sacelšot tādu skandālu, ka viņa nolauzīšot kaklu!— rēcis Brekens.

—       Es loti labi saprotu arī, ja jūs runājat normālā skaļumā, mister Breken. Ja viņš to tiešām teicis . . .

—   Vai jūs apšaubāt manus vārdus?

—. . . tad es neesmu īstais, pie kā griezties. Tad jums jāziņo kriminālpolicijai. Kriminālpolicija pateiks, ko misis Morana var darīt. Ja vēlaties, es jūs savienošu. Vai vēlaties?

—       Skaidrs,' ka es vēlējos,— Brekens man stāstīja tagad pēc ilga laika viesnīcā «Le Monde».— Kriminālpolicija visu uzklausīja. Tad tā atsūtīja divus vīrus, kas lika vēlreiz izstāstīt pēdējo sīkumu. Tad . . .

—   Nestāsti nu kā romānu. Pasaki īsi! Kopš pagājušā gada novembra droši vien noticis vēl šis tas.

Tad nu viņš pateica īsi un aši.

Es arī atkārtošu to īsi un aši.

Kriminālpolicija teikusi, ka izspiedēju, protams, apcietināšot. Tomēr, lai tas notiktu, viņam jāizdara īsts izspiešanas mēģinājums. To, ko Retlends darījis, varot aplūkot no dažādiem viedokļiem. Ja viņu apcietināšot tagad, viņš divdesmit četru stundu laikā eventuāli būšot jāpalaiž atkal vaļā. Policijas uzdevums, dabiski, esot pilsoņu aizstāvība. Lai nu kā, nākamajās dienās pie Silvijas telefona pieslēgts magnetofons un rajona telefona centrālē viņai iekārtots tvērējtausts. Policistu patruļas un kriminālierēdņi mēģinājuši arī atrast Romero Retlendu. To viņi nav varējuši. Vairāk nekā piecas nedēļas Romero nav devis nekādu dzīvības zīmi.

—  Vari iztēloties Silviju,— Brekens man sacīja.— Pārstrādājusies. Nervi galīgi čupā Barbas dēļ. Turklāt sinhronā ieskaņošana un viss pārējais. Džo atkal nodeva viņas rīcībā detektīvus. Taču detektīvi var rūpēties par cilvēka drošību, nevis uzlabot viņa nervu sistēmu.

—   Un ko jūs tad darījāt?

—  Griezāmies pie ārsta. Ne pie tāda draņķa kā šis Kolinss! Pie īsta psihiatra! Klīnikas vadītāja. Pie doktora Eliota Kesnera. Viņš vada Santamonikas slimnīcas psihiatrisko nodaļu. Kesners tātad Silviju novēroja un ārstēja. To viņš dara vēl tagad. Intensīvāk nekā līdz šim. Lielisks cilvēks. Vai tu, runādams ar Silviju, nomanīji, ka viņa pārdzīvo smagāko krīzi mūžā?

—   Nē.

—  Tāpēc jau es saku — lielisks ārsts! īpaši, ja apdomā, kas viss pa šo laiku noticis.

—   Kas tad vēl?

—  Vispirms darba jomā: aprīlī, kā tu zini, piešķirs «Oskarus». Sākumā klīda valodas, tad baumas, un tagad ir skaidrs, ka balvas piešķiršanai ieteiks «Krīta apli». Un, protams, Silviju!

—   Silvijai piešķirs «Oskaru»?

Kā ārā trakoja sniegputenis!

—  Un pilnīgi pamatoti! Nevajadzētu sacīt: «Šāgada labākajai aktrisei,»— bet gan: «Sī gadsimta labākajai aktrisei!»

—   Kad notiks šīs svinības?

—   Sestajā aprīlī.

—   Droši vien Retlends ari to zina.

—   Skaidrs! Retlends zināja par «Oskaru» jau pašā sākumā — vai ari tik droši nojauta, ka var sacīt: zināja. Tieši uz šo brīdi viņš gaidīja. Tagad vai nekad! Tāpēc arī viņš vairs nezvanīja. Viltības viņam netrūkst.

—  Viltības?

—   Viņš devās atkal uz kāda Holivudas žurnālīša redakciju. To viņš darījis jau toreiz, kad piedzimusi Barba. Taču tad viņa bija vesela! Tu pazīsti šos žurnālīšus. Daudzi ir nopietni. Vēl vairāki tādi nav. Tiem, kas tādi nav, ir lielāks metiens.

—   Skaidrs.

Brekens izvilka no svārku iekškabatas rakstu ar fotouzņēmumiem un padeva man.

—  Tas parādījās pirms četrpadsmit dienām.

Palūkojos uz rakstu. To papildināja Silvijas fotogrāfijas, kas bija uzņemtas reklāmai, Retlenda attēli kādreizējai reklāmai un tagadējie, kuros viņš bija redzams pašreizējā izskatā: vecs, nabadzīgs, sirmiem matiem, bezgala skumjām suņa acīm. Un tad es ieraudzīju — man sāka vētraini sisties sirds — vismaz piecus Barbītes uzņēmumus no agrākajiem laikiem. Milzīgais virsraksts sniedzās pāri divām lappusēm.

ROMERO RETLENDS: «ES VAIRS ILGĀK NESPĒJU KLUSĒT»

Raksts, ko es izlasīju uzmanīgi vārdu pa vārdam, bija sacerēts pirmajā personā, bet autors nekādā ziņā nebija Retlends, tas man kļuva skaidrs, kad es pamanīju rafinētos trikus. Tur bija uzdarbojušies speciālisti. Sī lapele — pamatoti — gaidīja, ka raksts, protams, tieši tagad, trīs mēnešus pirms «Oskaru» piešķiršanas, Sacels sensāciju.

Retlends tātad stāstīja par Berlīnē uzņemto filmu. Par nepazīstamo iesācēju Suzannu Mankovu, kuru atklājis viņš, kurai par visu jāpateicas viņam, kuru viņš atvedis uz Holivudu. Stāstīja, kā viņš iemīlējis Silviju no pirmā acu uzmetiena. Kā viņa — jau Berlīnē — kļuvusi par viņa mīļāko. Kā viņš aiz prieka gandrīz zaudējis prātu, kad Silvija Amerikā laidusi pasaulē Barbaru, viņa meitu. (Visā savā mūžā viņš ne pēc kā tā neilgojies kā pēc bērna…) Protams, viņš gribējis Silviju precēt — tūlīt! Bet viņa negribējusi. Viņš atteicies no nodoma iesaistīt advokātus, jo Silviju joprojām mīlējis un mīl vēl šodien,

vairāk nekā jebkad, un negrib viņai kaitēt. Garus gadus viņš nesis savu bēdu nastu. Bez kādas vainas viņš iepinies nelaimē, turpretī Silvija kļuvusi par spožu kinozvaigzni, par visspožāko kinozvaigzni pasaulē. Iestidzis visbriesmīgākajā postā, viņš lūdzis Silvijai naudu — nē, viņš nekaunoties to atzīt. So naudu viņš esot arī saņēmis. Taču pēc tam pret viņu izturējušies kā pret noziedznieku un izmetuši pa durvīm. Nu viņš esot vecs un vientuļš. Un Barbara augot arvien lielāka. Viņa vienīgais prieks. Viņa vienīgais lepnums. Viņa bērns! Viņam esot tiesības uz Barbaru! Ar visiem līdzekļiem viņš cīnīšoties par meiteni.

Un tā tālāk.

—   To lasot, var arī sacīt, ka Silvijai tā ir lieliska reklāma,— es izteicu savas domas.

—   Jā, varētu gan. Ja nezinātu, ka Barbai ir smadzeņu slimība un viņu slēpj no pasaules. Ja nezinātu, ko Silvija sacīja toreiz Montekarlo. Ja nezinātu, ka viņu tāpēc gadiem ilgi šantažē. Ja nezinātu . . .

—   Pietiek,— es teicu. Nu man kļuva nelabi. Vajadzēja kaut ko iedzert. Devos ieliet mums abiem divas milzu glāzes viskija. Aiz logiem putenis bija savērpies biezā, blāvā autā. Iededzu visas lampas. Redzēju, ka Brekens kāri izdzer, un iejaucu viņam vēl vienu viskiju. Sev arī vēl vienu.

—   Doktors Kesners rūpējas par Silviju,— Brekens teica.— Es viņam jautāju, vai Silvija izturēs līdz aprīlim. Un vai vispār izturēs.

—   Nu?

—   Viņš sacīja — jā.

—  Ja nenāks klāt vēl kas,— es teicu.

—   Jā,— Brekens apstiprināja.— Tur jau ir tas suns aprakts. Proti, Retlends tagad izvēršas. Drukājas citos žurnālos. Labākos. Nopietnākos. Katru viņa vārdu noteikti pārbauda savi trīs advokāti. Viņam nevar tikt klāt. Tā saka Džo juristi. Tā saka Silvijas advokāts. Tā saka visi. Sis cilvēks ir neaizskarams. Un tagad padomā par Ameriku, par šīm vēkšķētāju biedrībām, par šīm nolādētajām sieviešu organizācijām! Kāds vīrs, nabags, pamests, vecs, cīnās par savu meitu. Kāda sieviete, kas šo meitiešu acīs ir pārāk skaista, pārāk veiksmīga, pārāk slavena, bērnu viņam liedz. Un tas notiek pirms «Oskara» piešķiršanas! Viss nebūtu vēl tik ļauni, ja Barba būtu vesela. Ja atklāsies, ka ar viņu īstenībā ir, Silvija var

padarīt sev galu. Reiz jau viņa to mēģināja. Nākamreiz viņa parūpēsies, lai šāds mēģinājums izdotos.

—  Un vai pret šo Retlendu tik tiešām neko nevar uzsākt?

—  Ne tik daudz ar ne!— Brekens izsita knipi.— Mums ir labākie padomnieki, labākie advokāti. Neviens nespēj līdzēt.— Es apjucis klusēju.— Un nu klausies, Fil, kāpēc es atbraucu. Pirmkārt, lai pastāstītu visu tev aci pret aci — to varēja stāstīt tikai aci pret aci.

—  Jā.

—  Otrkārt, mēs neesam pārliecināti, vai Retlends zina patiesību par Barbu vai ne. Drīzāk ne. Bet te visam, itin visam jārit tā, lai nekādā ziņā neatklātos, ka tu esi Heroldsheidā — un kas vēl tur ir. Līdz šim mums izdevies reportieriem iestāstīt, ka tu esi aizceļojis uz Eiropu, lai veiktu priekšdarbus nākamajai filmai. Izdevies lieliski. Tu jau zini, ka jūs visi trīs — Silvija, tu un Barba — esat reportieru mīlulīši.

—  Cik ilgi? Cik ilgi, ja viņi saodis šo trako sensāciju?

—  Tiesa gan. Tad viņi jūs vairs nemīlēs, tad viņi spļaus jums virsū. Barbu mēs gluži vienkārši nevaram rādīt. Bet tev, tev jāparādās Losandželosā — turklāt tieši «Oskara» piešķiršanas svinībās. Tev jābūt Silvijai līdzās, tas tak ir skaidrs, vai ne?

Es palocīju galvu.

—  Brālīt, esam nu gan mēs tintē,— domās nogrimis, sacīja Brekens.— Un, kā par nelaimi, tam visam jānotiek tagad, tagad, pirms Silvijas lielākā triumfa.

—  Ja tu būtu Retlenda vietā, vai tu izvēlētos citu momentu?

—  Kas tiesa, tas tiesa,— viņš sacīja un dīvaini palūkojās manī.— Protams, ne. Es būtu darījis to pašu, ko Retlends.

Man kaut kas ienāca prāt.ā — tas nebija nekas svarīgs, tomēr tieši šai brīdī ienāca prātā.

—  Starp citu, ja runā par darīšanu,— es sacīju.— Ko jūs īsti izdarījāt ar Karmenu?

—   Kā tas saprotams?

—  Nu, toreiz, kad viņa aizstāja Silviju, mēs taču apsolījām viņai žilbinošu karjeru.

—   Nu, un 'tad?

—  Kas ar viņu tagad ir?

—  Kam tad ar viņu jābūt? Sēž Madridē savā eksporta un importa firmā un lād mūs visus no panckām ārā. Lai

gan vajadzētu būt pateicīgai. Viņa taču saņēma vēl piectūkstoš dolāru pa virsu.

—   Par ko?

—  Par to, ka neteiks ne pušplēsta vārda, kas noticis. To nokārtoja Ležēns.

—   Ka tā?

—  Nu, kad mēs aizlidojām, viņa, protams, domāja, ka tūdaļ tiks aicināta uz Holivudu, vai ne? Kad aicinājums nesekoja, viņa sāka rakstīt vēstules. Vispirms man — tavu adresi viņa taču nezina. Tad Silvijai. Pēc tam Džo. Kļuva gluži lecīga, maita tāda. Draudēja atklāt patiesību par pašnāvības mēģinājumu un tā tālāk.

—   Un ko jūs?

—  Aizsūtījām pie viņas Ležēnu. Sākumā, dabiski, gāja vaļā lielais teātris — beigās, protams, palika maza un melna.— Brekens atkal izsita knipi.— Klīnika, doktors Molendero, policija — tie visi klusēs. Kā kapā. Tā Ležēns saka. Un tam, ko saka Ležēns, var ticēt. Viņš noklausījies visu Karmenas sakāmo. Visu. Līdz pat lieliskajiem paraugiem, kas Holivudā sacēluši tādu furoru.

—  Nekādi paraugi tak nav sūtīti. Jūs taču «uzņēmāt» bez filmas.

—   Bet es viņai teicu, ka Holivudā par tiem ir stāvā sajūsmā. Vai saproti? Tikai es. Un es zinu, ko daru. Ležēns manā uzdevumā pavēstīja, ka es to nekad neesmu teicis. Savu mūžu ne. Viņas vārds pret manējo. Kam ticēs? Viņa sākusi pinkšķēt. Vispār visu laiku pinkšķējusi, Ležēns sacīja pa telefonu.

—  Acumirkli, bet mēs tak apgalvojām, ka klīnikā vajadzējis ievietot viņu. Ar sirdslēkmi. Ja nu viņa tagad liek sevi izmeklēt un izrādās, ka mēs esam gvelzuši vienas aplamības? Ja nu viņa pēc tam piesauc par lieciniekiem da Kavu, operatora grupu un visus, kas vēl zināja patiesību?

—   Da Kava pa šo laiku parakstījis līgumu ar «Seven Stars» par divām nākamajām filmām. Operators ar saviem ļaudīm jau ķēries pie jauna darba. Visi ir atkarīgi no «Seven Stars». Kuru gan interesē nez kāda spāņu padauza?

—   Un tevi?

—   Ko — mani?

—   Tu ar viņu gulēji.

—   Jā, un kas par to? Kāds tam sakars ar citu?

—  Ak tā, protams. Piedod.

—  Bet tagad drīz jānāk fotogrāfiem un mazajai lellītei.

—  Kam?

—   Nu, mums taču vajag fotouzņēmumus. Tu un es, mēs abi Parīzē kārtojam jaunas filmas uzņemšanas priekšdarbus un esam atraduši Silvijai partneri. Kaut ko tik jauku tu vēl neesi redzējis. Vakar izvēlējos. Mūsu aktieru meklētājs stādīja man te priekšā divus dučus kaķēniņu. Citu par citu jaukākus. Vislabāko sauc par Santalu. Kāda figūra, brāl! Acis!— Aprakstu pavadīja attiecīgi žesti.— Divdesmit vienu gadu veca! Es viņai esmu lielais brīnums! Palikšu vēl divas dienas Parīzē. Santala Klesona. Kad tu viņu redzēsi, tev tūlīt siekalas saskries mutē. Bet pameklē sev pats, ja gribi, mūsu darbiniekam viņu ir papilnam. Sī te ir manējā.

—   Un ja nu viņa vēlāk sāk spēlēt tādu pašu teātri kā Karmena?

—   Tās tak ir tikai pirmās apspriedes, vai ne? Diemžēl atkal viss izkūpēs gaisā. Cik bieži tā gadās . . .

49

Stāvēdama līdzās Rokam Hadsonam, zviedru aktrise Līva Ulmane, atvērusi aploksni un izņēmusi kartīti, skali paziņoja zālē sēdošajam pūlim:—Par galvenās vīriešu lomas šī gada labāko tēlojumu filmā «Krusttēvs» «Oskaru» saņem — Marlons Brando!

Ļaudis, kas bija sapulcējušies «Losandželosas mūzikas centrā», sāka brāzmaini aplaudēt, lai gan īstenībā neviens neko citu nebija paredzējis. Aplausi kļuva vēl skaļāki, jo nu visi gaidīja, ka Brando uznāks uz skatuves. Brando nenāca. Viņa vietā (aplausi pieklusa) uz skatuves, kur Amerikas filmu akadēmija par izciliem veikumiem jau četrdesmit piekto reizi pasniedza slavenos «Oskarus», uznāca skaista, gracioza, vēl ļoti jauna indiāniete apaču svētku tērpā. Ar nepārprotamu mājienu viņa norādīja, ka neņems statueti. Hadsons un Ulmane mēmi lūkojās apkārt, nezinādami, ko darīt. Viņu vietā sāka runāt jaunā indiāniete:— Mans vārds ir Sačīna Mazā Spalviņa.— Viņa vēcināja rokā vairākas lapas garu paziņojumu.

—   Ir nu gan mērkaķošanās,— kurnēja Džo Gincbērgers, sēdēdams man aizmugurē un skaļi šņaukādamies.— Sis Marlons! Galīgi jucis! Esi mierīga, mīļā Silvij, esi pilnīgi mierīga.

—   Es esmu pilnīgi mierīga,— lepni atteica Silvija, kas sēdēja man līdzās.

Es pagriezos sānis. Pa labi no Džo sēdēja Brekens, pa kreisi — Dr. Eliots Kesners, Santamonikas slimnīcas psihiatrs. Džo un Brekens paskatījās uz ārstu, kas — drošības pēc — arī bija te. Dr. Kesnera galvas mājiens iedvesa paļāvību.

Pa to laiku Mazā Spalviņa bija sākusi runāt:—Dāmas un kungi! Man ir tas gods paziņot jums mistera Brando uzdevumā, ka viņš atsakās no sev piešķirtā «Oskara», norādot — tā īsumā skan viņa paziņojums —, ka tādējādi viņš visai pasaulei dara zināmu savu protestu pret nētaisno un diskriminējošo attieksmi pret indiāņiem Amerikā un it īpaši amerikāņu kinorūpniecībā . . .— Turpmākie vārdi pagaisa trīstūkstoš lūgto viesu sašutuma un piekrišanas saucienu troksnī.

So svinīgo sarīkojumu, kurš kā ikreiz bija pārāk garš un pārbagāti izpušķots ar piedevām (baleta priekšnesumiem, komiķu uzstāšanos, dziesmām), pārraidīja televīzija: ap sešsimt miljonu cilvēku (apmēram tikpat daudz, cik savā laikā redzēja Silvijas raidījumu no Montekarlo) skatījās ceremoniju, piedzīvodami, ka Marlons Brando atsakās no visvairāk kārotās balvas, un uzzinādami atteikšanās iemeslu.

Četrdesmit piekto, svinīgo sarīkojumu visu laiku bija piemeklējušas dažādas klizmas. Aktieris Cārltons Hestons, kuram kā vienam no ceremonijmeistariem bija uzdots pasniegt «Oskarus», ar pārdurtu riepu kvernēja nez kur uz šosejas. Viņa vietā pēdējā mirklī vajadzēja ielēkt Klintām īstvudam, kas, protams, nebija sagatavojies, bieži pārteicās un izskatījās gaužām nožēlojams. (Turklāt Brando laikam bija vadījis sestais prāts: Istvuds savās filmās arī ne vienmēr izturējās draudzigi pret indiāņiem.) Nebija ieradies Bobs Houps, «dežūrjokdaris»,— jau otro reizi divu gadu laikā. Bez tam . . . Sai vakarā daudz kas gāja greizi, ļaudis kļuva nikni un nervozi, un visaugstāko pakāpi šis noskaņojums sasniedza tagad pēc Brando noraidījuma.

Iesānis palūkojos Silvijā. Viņa to pamanīja un man uzsmaidīja. Biju ieradies' pirms trim dienām — un kopā ar Silviju kļuvis par gaidītu laupījumu presei, radio un televīzijai. Man šķita, ka Silvijas veselības stāvoklis ir gluži labs. Dr. Kesners viņu pastāvīgi uzraudzīja, un viņa visu laiku lietoja psihofarmakoloģiskos medikamentus.

Romero Retlenda personiskais karš pret Silviju bija turpinājies. Seši citi laikraksti un žurnāli bija publicējuši viņa gaudulīgās apsūdzības, viņš bija intervēts divās radiopārraidēs. Džo ar visu savu ietekmi tik tikko jaudāja aizkavēt interviju televīzijā, kas bija jau ieplānota «Oskara» pasniegšanas dienā.

Silvija, izgreznojusies ar savām visdārgākajām rotām, dziļi dekoltētā un pieguļošā vakartērpā, kas likās austs no tīra zelta diegiem, sēdēja pavisam mierīgi. Es saņēmu viņas roku, turēdams to, līdz troksnis uz skatuves (un skatītāju zālē) pēc neilgas vārdu pārmaiņas norima.

Bija jau godināta vesela virkne aktieru, mākslinieku un filmu — Frensiss Fords Kopola un Mario Puco par labāko scenāriju, Luiss Buņjuels par labāko ārzemju filmu («Buržuāzijas diskrētais šarms») … un tad (Džo skaļi nošņākājās) nolija, jā, nolija «Oskaru» lietus pār «Krīta apli»! Viens tika Verai Lennerei (par labāko tēlojumu epizodiskajās sieviešu lomās: viņa atveidoja gubernatora sievu), viens — Džeimsam Henrijam Kraunam (labākā vīriešu epizodiskā loma: skrandainais tiesnesis Azdaks), viens Rojam Hedlijam Cinam (labākais operatora darbs), viens — Oskaram de Vitam (labākā mūzika), tad vēl viens Maikam Torenam (labākais scenārijs), Hulio da Kavam (labākā režija), Džouelam Bērnsam (labākās dekorācijas) un viens Bobam Kamingsam (labākā produkcija) . . . Džo bija iemesls šņākāties!

Atkal ieskanējās mūzika, Daiana Rosa, izvēlēta galvenajai lomai filmā «Dāma dzied blūzus», kas atradās sagatavošanā, dziedāja «Manu vīrieti»— uvertīru paziņojumam par labāko aktrisi. Dziesma beidzās. Tika pasniegta jauna aploksne — šoreiz to saņēma Roks Hadsons. Viņš izvilka no aploksnes kartīti.

—  Dāmas un kungi! Balva par šāgada labāko tēlojumu galvenajā sieviešu lomā filmā «Krīta aplis» . . .— jau atskanēja aplausi,—. . . piešķirta Silvijai Moranai! . . .

Aplausu vētra.

Silvija sēdēja šķietami nosvērta, mierīga, viņā nejautās ne mazākais sasprindzinājums.

—  Tev jāiet uz skatuves,— es mudināju.

—  Es jau to teicu, es to teicu arvien,— dzirdēju Džo sakām sev aiz muguras. Silvija piecēlās.

—  Tu nāksi līdzi!— vina griezās pie manis.

—   Nē!

—   Nerunā pretī,— Silvija neatlaidās.

Ļaudis mūsu rindā piecēlās un palaida mūs garām. Silvija devās man pa priekšu uz milzīgo, ziedu jūrā slīgstošo skatuvi, kur sēdēja orķestris un slējās «Oskara» statujas kopija cilvēka augumā. Aplausi pieauga līdz skaļām brāzmām.

Mēs ar Silviju bijām pienākuši pie sarkanu samtu noklātajiem pakāpieniem, kas veda augšup. Nu bijām uz spoži apgaismotās skatuves. Taču uzliesmoja vēl kāds ārkārtīgi spilgts prožektors, pamaldījās apkārt, atrada mūs, ietvēra savā lokā, virzījās mums līdzi, tā apspīdēti, mēs nosoļojām līdz skatuves vidum. Apkampieni, skūpsti, rokas spiedieni. «Oskaru» šoreiz pasniedza Rekvela Velča. Rekvela vēlreiz noskūpstīja Silviju.

Aplausi sasniedza vēl augstāku vilni, kad Silviju noskūpstīju es.

Voilā, gadsimta mīlas pāris!

Zāle lēni noklusa.

Četrdesmit vienu cilvēku lielajam NBC1 televīzijas personālam (četru lappušu lielajā programmā bija uzskaitīti visi vārdi!) šinī brīdī bija viens vienīgs uzdevums — parādīt uz sešsimt miljonu cilvēku televizoru ekrāniem Silvijas attēlu, reizē atskaņojot viņas teiktos vārdus.

Viņa tagad stāvēja mikrofonu priekšā.

—   Dā . . .— Viņas balss pārtrūka. Viņa laimīgi pasmaidīja. Es laimīgi pasmaidīju.— Dāmas un kungi, mani mīļie draugi! No visas sirds pateicos jums par šo brīnišķīgo balvu, ko jūs man šodien pa . . .— «Oskars» izslīdēja viņai no rokas, ar troksni nokrita, uz skatuves grīdas, paripoja sānis. Tai pašā mirklī Silvija sabruka, es tik tikko paspēju aizkavēt, lai viņa nenokristu uz skatuves grīdas.

Skatītāji spalgi iekliedzās!

Turēju Silviju rokās. Tiesneša kungs, biju cieši pārliecināts, ka turu rokās mironi. Uz skatuves uzskrēja vīri — visiem pa priekšu doktors Kesners.

—   Nolaidiet lēni, pavisam lēni zemē,— viņš mierīgi sacīja. Neesmu redzējis viņu citādu kā vien mierīgu.— Tā ir labi.—«Seven Stars» detektīviem viņš pavēlēja: — Lai piebrauc ātrās palīdzības mašīna.

—  Tā jau ir klāt, dok.

1 NBC (National Broadcasting Company)— Nacionālā radio un televīzijas pārraižu sabiedrība.

Silvija gulēja uz muguras ar plaši atplestām acīm, kas * tomēr neko neredzēja. Tērpa plecu lente bija pārtrūkusi.

—   Burvīt. . .— Es nometos pie viņas ceļos.

50

—   Kungi, mums jābūt skaidrībā,— teica doktors Eliots Kesners,— ka līdz šim es esmu ārstējis misis Moranu vienīgi tā, lai viņa pilnīgi nesabruktu zem notikumu smaguma, lai viņa joprojām varētu rādities sabiedrībā, lai viņa spētu saņemt savu «Oskaru» . . .

—   To jau viņa ari baigi labi izdarīja,— Brekens noņurdēja. Sēdējām Džo kabinetā «Seven Stars» teritorijā. Džo sēdēja pie milzīga rakstāmgalda un kūpināja Havannas cigāru. Doktors Kesners, Brekens un es sēdējām’ galda otrā pusē.

—   Esiet mierīgs, Rod,— lēnīgi teica Džo.— Sis sabrukums ir labākais, kas varēja notikt. Vai tad jūs neesat lasījis pēdējo divu dienu laikrakstus? Sis sabrukums viens pats, ja Cārlijs ar saviem ļaudīm to pareizi izmantos, ļaus filmai ienest vēl dažus miljonus. Piedodiet, dok, ko jūs vēlējāties sacīt?

Smagnējais vīrs ar plato, gudro seju teica:— Viss, ko es lidz šim esmu darījis ar misis Moranu, diemžēl ir uzskatāms tikai par gluži neatliekamiem paliatīviem pasākumiem, nevis par to ārstēšanu, ķas patiešām būtu bijusi vajadzīga. Jo es sapratu, ka misis Moranai vēl zināmu laiku nepieciešams rādīties sabiedrībā. Cik ilgi viņu tagad atstās mierā?

—  Rudenī mēs gribam uzņemt viņas nākamo filmu — «Misija uz Berlīni»,— Brekens teica.

—   Nevis mēs gribam, bet mēs esam spiesti to darīt,— Džo pārlaboja.— Tagad — pēc šīs milzīgi lielās uzvaras! Tagad, pēc «Krīta apļa»! Tagad, kad Silvija . . .

—   Vai filmu uzņems Berlīnē?— doktors Kesners viņu pārtrauca.

—   Berlīnē, Parīzē un Ņujorkā,— es sacīju.— Tā ir spiegu filma.

—   Bet tāda, kāda nekad nav redzēta,— Džo noburkšķēja.— Tā būs visu spiegu filmu augstākā virsotne un beigu punkts. Labākas pēc tās vairs nebūs. Un Silvija galvenajā lomā!

—       Jūs gribat vēl ilgi noturēt misis Moranu pašā augstākajā virsotnē un nopelnīt ar viņu ne vienu vien miljonu,— teica doktors Kesners.

—       Ne es vien. Mēs visi. Arī Silvija. Dzelzs jākaļ, kamēr . . .

—   Jā, jā,— noteica doktors Kesners.

—  Ko nozīmē «jā, jā»?

—       Ko jūs gribat, tas man ir skaidrs, mister Gincbērger. Bet, lai tas, ko jūs gribat, arī piepildītos, misis Moranai jābūt patiesi veselai.

—   Tas nozīmē, ka jūs tikai tagad viņu patiesi ārstēsit?

—       Tieši tā. Misis Morana atrodas Santamonikas slimnīcā. Tur viņa arī paliks.

—   Vai ilgi?

—       Jā, mēnešus trīs četrus visādā ziņā. Jūs taču gribat nopelnīt vēl milzum daudz naudas ar misis Moranu, mister Gincbērger,— doktors Kesners sacīja. Viņa seja palika nesatricināmi mierīga.

—       Jūs nedrīkstat mani pārprast, — Džo vaimanāja.

—  Ārstējiet mūsu mīļo Silviju, cik ilgi jūs uzskatāt par vajadzīgu. Nauda — fui! Es tak nerunāju par naudu, dok. Es runāju par to, ka . . .

—. . . misis Moranai jāpaliek veselai, darba spējīgai, laimīgai jūsu lielās, laimīgās saimes loceklei, es zinu.

—   Jā, patiešām tā, dok!

—       Protams, mister Gincbērger.— Neviens vaibsts doktora Kesnera sejā neļāva noprast, ko viņš domā.

—       Protams, ja jūsu lielajai mākai izdosies Silviju — mūsu mīļo, drosmīgo Silviju laikā dabūt uz kājām, tā ka mēs varēsim ievērot rudens termiņu …

—       Redzu, ka mēs pilnīgi saprotamies, mister Gincbērger. Es pielikšu visas pūles. Tas nebūs viegli. Barbara . . .— Doktors Kesners bija sīki informēts.— Bet es izmēģināšu visus līdzekļus.

—       Ko jūs ar -Silviju darīsit?—es vaicāju.— Lūdzu, pastāstiet pavisam īsi, lai būtu saprotams nespeciālistam.

—       Nespeciālistam . . .— Doktors Kesners paskatījās uz mums visiem.— Nu, kā jūs zināt, līdz šim es ārstēju misis Moranu ambulatori ar psihofarmakoloģiskiem līdzekļiem, lai viņa nesabruktu. Tas bija tas, ko es saucu par neatliekamiem pasākumiem. Nu viņai jāpaliek klīnikā. Līdzšinējo zāļu, kā arī psihofarmakoloģisko līdzekļu lietošana tuvākajā laikā tiks pilnīgi pārtraukta.

—  Bet tad taču viņai klāsies pavisam briesmīgi,— noraizējies teica mīlošais tēvs Džo.

—  Protams, mister Gincbērger. Zināmu laiku viņai nemaz neklāsies labi. Tomēr briesmas nedraudēs, jo viņa būs pie mums un līdz ar to atradīsies uzraudzībā. Skaidrs, ka tas vilksies nedēļām ilgi. Sai laikā būs labāk, ja neviens no jums pie misis Moranas nenāks . . . tas būs labāk tieši viņai! Jums visprātīgāk būtu lidot atpakaļ uz Vāciju, mister Kaven.— Es palocīju galvu.— Kad izdosies atradināt misis Moranu no līdzekļiem, kas aizkavēja sabrukumu, kad viņa varēs iztikt bez tiem, ārstēšana būs divējāda: pirmkārt, mēs sāksim lietot citas zāles. Otrkārt — un tas ir daudz svarīgāk —, es varēšu ķerties pie mērķtiecīgas psihoterapijas.

—   Augstais Dievs,— iesaucās Brekens.— Jau atkal?

—  Jau atkal? Ak tā, jūs domājat. . . Nē,— teica doktors Kesners.— Nē, es neesmu psihoanalītiķis. Es esmu psihiatrs. Neguldinu pacientus uz kušetes. Neizdaru narkoanalīzes vai ko tamlīdzīgu. Es sarunāšos ar misis Moranu. Klausīšos, ko viņa saka. Mēs kopīgi apspriedīsim viņas problēmas. Viņai vajadzīga ārstniecība ar uzvedības terapijas ievirzi. Zināmā mērā tas notiks tāpat kā ar Barbaru . . .

—   Kā jūs to domājat?— es jautāju.

—  Eš domāju,— atteica doktors Kesners,— ka mums jāpanāk, lai misis Moranas reakcija kļūtu aktīva un pozitīva, lai viņa būtu spiesta atteikties no jebkuras nepareizas izturēšanās.

—   Un jūs ticat, ka to spēsit?

—  Jā, mister Kaven. To var regulēt. . . atkal apmēram tā, kā dara ar Barbaru. Veltot īpašu uzmanību vai šo uzmanību liedzot.

—   Ko tas nozīmē?

—  Ja uzlabošanās rit pareizi, ja slimnieks uzvedas pareizi, ārsts šo uzvedību atalgo — pacientam tas patiešām ir atalgojums!— ar nepārprotami izjūtamu personisko uzmanību. Ja reakcija ir aplama, seko vienaldzība — pacientu šķietami atstāj novārtā: izliekas, ka par viņu nerūpējas . . . Tas ir sarežģīti, visam medicīniskajam personālam vajadzīga liela pacietība. Taču tas ir vienīgais pareizais ceļš. Vai gribat, lai es pa to eju?

—   Jā,— es sacīju.

—   Jā,— sacīja Brekens.

Džo neteica neko. Mēs visi palūkojāmies uz viņu. Viņš piecēlās, piegāja pie liela Silvijas fotoattēla, kurš karājās pie sienas, papurināja galvu un tad nolieca to uz krūtīm.

—   Mmmm!— Brekens man piebikstīja.

*— Kas ir?

Brekens pacēla zodu, norādīdams uz mīlošo tēvu.

Redzēju, ka Džo Gincbērgers raud. Asaras bira pār vaigiem kā pupas. Cigārs bija izdzisis.

—   Nabaga mīļā Silvija,— Džo aizplīvurotā balsī izdvesa.— Jā, dok, jā, dariet, ko esat nodomājis. Es visu saprotu. Jūs iesit pa pareizo ceļu. Jūs atdosit mums Silviju veselu.

51

Dienasgrāmata.

Te, tiesneša kungs, seko īss ziņojums par to, kas notika Heroldsheidā pēc manas aizlidošanas uz Savienotajām Valstīm, pēc atgriešanās un vēlāk — pavasarī, vasarā un agrā rudenī, gandrīz līdz pašai katastrofai.

Man promesot, Heroldsheidā bija iestājies silts laiks. Bērni varēja iet ārā. Floriāna Benda aprakstu virkne «Nirnbergas rītā» guva tādus panākumus, ka mēs saņēmām ziedojumus deviņtūkstoš astoņsimt divdesmit piecu mārku apmērā. Arī krusttēvu un krustmāšu skaits pieauga par trīsdesmit vienu.

Bends staroja aiz laimes, man sacīdams:— Es tak jums jau pareģoju! Nu jūs redzat pats! Ja ar cilvēkiem apietas gudri, ļoti gudri, viņi nav ļauni. Un es tā apgājos.

—   Bet visi ziedojumi nāk no privātiem avotiem, privāti cilvēki uzņēmušies krustbērnu aprūpes pienākumus — kā jūs redzat,— es iebildu.

—   Jā, cilvēki,— viņš atteica.— Cilvēki, kurus neviens nepazīst. Jūs taču man pats sacījāt, ka vienīgi cilvēki var palīdzēt cilvēkiem.

Bērni bija sagatavojuši Bendam dāvanu: sauli no zeltaina, ielocēs salocīta štaniolpapīra, metru diametrā. Saulei bija acis, deguns un mute, pa daļai izgriezti, pa daļai uzkrāsoti. Saule smējās. Kad Barbīte viņam pasniedza šo dāvanu, Bends manāmi samulsa. Barbītei patlaban tieši bija «labās dienas». No agresivitātes nebija ne vēsts, mazā guva (gan niecīgas) sekmes rakstīšanā, lasīšanā un rēķināšanā (skaitļa «trīs» barjera galu galā

bija pārvarēta), īpaši bērniem iekārtotā mazā virtuvē viņa mācījās sagatavot vienkāršus ēdienus (sviestmaizi, glāzi šokolādes piena un citus), paralīzes simptomi bija tiktāl mazinājušies, ka viņai ļoti gribējās piedalīties ritmiski muzikālās audzināšanas un vingrošanas stundās. Logopēde Gellerta jaunkundze bija laimīga: Barbīte runāja krietni skaidrāk un spēja izveidot garākus teikumus. Un darbmācībā viņa arvien vairāk ieinteresējās par šķīvju, tasīšu un figūru veidošanu no māla, kuru apgleznoja raibu. Viņa gāja viena uz klozetu un pati mazgājās. (Kā teicu, tās bija «labās dienas».) Viņa bieži vien dejoja mums ar Rutu, kad tā atbrauca uz skolu vai apmeklēja mūs mazajā namiņā. Mēs ar Rutu dzīvojām kā laimīgs laulāts pāris — bet ne reizes netikām vēl kopā gulējuši. Dažkārt — retumis — mēs skūpstījāmies. Es — es —, tiesneša kungs, jau mēnešiem ilgi nebiju gulējis ne ar vienu sievieti un arī vēlāk mēnešiem ilgi to nedarīju, nejuzdams pēc tā vajadzību.

Visu šo laiku strādāju, kā tiku aprakstījis jau iepriekš. Pirmajos divarpus mēnešos pēc aizbraukšanas no Losandželosas sarunājos pa telefonu tikai ar Brekenu. Doktors Kesners bija lūdzis, lai Silvijai liek mieru. Pirmajā laikā pēc zāļu lietošanas pārtraukuma viņa ļoti mocījās; vēlāk, kad doktors Kesners uzsāka savu ārstēšanas kursu un deva Silvijai citādus medikamentus, es būtu traucējis viņa darbu. Tāpēc, kā klājas Barbītei, Silvija uzzināja ar viņa starpniecību, vajadzēja tikai pajautāt. Viņa jautāja bieži. Doktors Kesners šinī laikā stāstīja vienīgi par Barbītes attīstību pozitīvā virzienā. (Pa to laiku «labā» posma vietā bija iestājies «ļaunais», Barba uzvedās neciešami, bieži vien man gandrīz vai zuda savaldība. Tomēr pavisam es to nezaudēju vairs nekad. Tik ļoti mani jau bija ietekmējusi citu pieaugušo izturēšanās.) Barbītes darba spējas mazinājās, sākās atkal tas pats posts.

Kad beidzās «ļaunais posms», iestājās milzīgs progress. Sajās vasaras dienās iekrita arī mūsu apciemojumi poniju audzētavā, kas atradās tuvumā, dārzniecībā un būvlaukumā, kā ari iepirkšanās universālveikalā, pašapkalpošanās veikalā un Heroldsheidas tirgū. Tāda scēna kā toreiz pastā vairs nebija atkārtojusies, taču vienmēr atradās pieaugušie, ka‘s gluži vienkārši nezināja, kā izturēties. Tad viņi rīkojās kā parasti: nepievērsa bērniem uzmanību, jo «tas tak nav pieklājīgi» . . .

Ar Silviju, kas vēl atradās pie doktora Kesnera Santamonikas slimnīcā, es kopš augusta beigām sarunājos pa telefonu. Viņa man šķita pilnīgi pārmainījusies — mierīga (ne vēsts no drudžainlbas, ne vēsts no egocentrisma), spējīga noklausīties ari ziņas par recidīviem Barbltes slimības gaitā un tos pareizi izprast. Doktors Kesners bija lielisks ārsts. Viņš man reiz sacīja, ka Silvija esot ari lieliska paciente.

—  Viņa tik labi reaģē uz terapiju, viņai ir tik laba pamatstruktūra, ka es ceru: viņa varēs uzņemties savā filmā.

Savā filmā . . .

Sagatavošanas darbi «Misijai uz Berlīni» sākās septembra pirmajās dienās Parīzē un Berlīnē, un es atkal biju ražošanas nodaļas priekšnieks. Ņujorkā mani aizstāja Bobs Kamingss, kam, protams, atkal vajadzēja veikt arī visu darbu Eiropā. Man bija vienīgi daudz jālido.

Ja runā par «Krita apli», tad nepārspīlējot jāsaka, tiesneša kungs, jūs to zināt — ka tas bija visu kinoaprindu mutē. Nedaudzajos mēnešos līdz katastrofai filma ienesa vairāk nekā astoņdesmit miljonu dolāru un visās lielajās valstīs vēl ilgi nenogāja no ekrāniem.

Visu šo laiku Romero Retlends izturējās pilnīgi mierīgi — viņš būtu varējis nomirt, arī tad mēs nebūtu to zinājuši.

Piecpadsmitajā septembrī Silviju izrakstīja no Santamonikas slimnīcas. Viņai bija tik laba veselība un jaunie medikamenti iedarbojās tik lieliski, ka doktors Kesners, ne mirkli nešaubīdamies, piekrita, ka viņa var piedalīties jaunās filmas uzņemšanā Berlīnē.

Divdesmit trešajā septembrī Silvija ieradās šai pilsētā. Viņai vajadzēja ierasties jau vairākas nedēļas pirms filmēšanas sākuma. Uz Berlīni es viņai lidoju lidzi, to pieprasīja Džo, to pieprasīja Brekens, to pieprasīja advokāti, tāpēc, mūs apsveicot, gāja vaļā parastie kumēdiņi.

Trīs dienas pirms aizbraukšanas no Heroldsheidas, kur es atkal atstāju Barbīti uz ilgāku laiku Grosera kundzes aizgādnībā, Barbīte pavilka mani sānis un teica, ka viņai esot kāda vēlēšanās.

—   Jā, Barblt, kāda?

—  Man … Fil . . . man gribētos atkal Nunūru … Es viņu nekādā ziņā nesaplēsīšu … Es tik viņu mīļošu . . .

—   Kā viņam jāizskatās?

—  Pērc, lūdzu, melnu. Ar zilām acīm.

Tā nu es aizbraucu uz Nirnbergu un nopirku mazu melnu rotaļlācīti ar zilām acīm. Ausi viņam bija poga, un tas Barbīti sajūsmināja visvairāk.

52

Kādas neticami mazas kājas tik liela auguma cilvēkam, nodomāja virskomisārs Vigberts Sondersens. Viņš stāvēja istabas vidū un jau vairākas minūtes nekustēdamies aplūkoja vietu, kur bija sabrucis šis tik liela auguma vīrietis. Mazās elektriskās spuldzītes nespodrā gaisma padarīja bezcerīgo telpu vēl bezcerīgāku. Atplīsušās tapetes ar izbalējušām svītrām un nobālējušu puķīšu rakstu daudzās vietās bija pārvilkušās ar netīrumiem kā ar sastingušām, staipīgām gļotām; uz sienām šur tur kā milzīgi augoņi bija izspiedušies puni, bet tumšie, spīdīgie mitruma plankumi atgādināja publisko ateju nodarvotovirsmu. Kumode. Skapis ar lielu, šķērsām pārsprāgušu spoguli, zem vienas no smagajām kājām pabāzts kartona šķīvītis. Skapim iepretī dzelzs gulta, sagrabējusi no pārāk ilgas lietošanas, sarūsējušiem spriešļiem, veļā — pelējuma traipi. Skābena, sastāvējusies smaka. īsi, netīri zaļi linaudekla aizkari kā izmirkušas lupatas karājās abpus mazā, kailā lodziņa, no kura rāmjiem bija nogājusi baltā krāsa, atsedzot tumšo, pussatrūdējušo koku.

Varu to visu aprakstīt, tiesneša kungs, jo virskomisārs Sondersens man vēlāk ainu ļoti sīki attēloja.

Kaktā pie loga atradās trijās vietās saplaisājis mazgājamais galds, viss vienos dzeltenīgos, brūnganos plankumos. Divi salocīti dvieļi ar sarkanām svītrām pārlikti pār malu, trauciņos sakaltuši ziepju gabali, virs galdiņa blāvs spogulis — kailā spuldze tam blakus nedega, un nedarbojās arī siltā ūdens krāns, to Sondersens bija konstatējis. Aiz greiza aizstatņa pārnesams koka pods un skārda kanna, kādreiz rožainais, tagad jau daļēji nobrūnējušais un nomelnējušais aizstatņa audums izdilis, plāns, vietām pāriris. Starp kannu un podu griezīgi dzeltena dezinficējošā aerosola pudele.

Tas viss izskatījās jo nožēlojamāks mazās spuldzītes vājajā gaismā, kas spīdēja zem zaļgana porcelāna abažūra pie istabas griestiem. Mušu notraipīts bija gan abažūrs, gan abi spoguļi, gan viss cits šīs smirdošās, šaubīgās viesnīcas smirdošajā istabā. Reizēm pa logu vēl ielauzās

ielas troksnis un atlidoja atsevišķu balsu skaņas no dziļi lejā guļošās šaurās ielas, šad tad varēja saklausīt motoru rūkoņu — tuvumā atradās automašīnu stāvvieta. Tā bija akla iela Nirnbergas vecpilsētā. Tagad skaļum skaļi iedunējās zvans. Droši vien Sv. Lorenča baznīcā, nodomāja Sondersens. Jau deviņi. Salta bija šī nemīlīgā rudens nakts, zemu slīdēja melni mākoņi, taču nelija, joprojām nelija, Sondersens jau visu dienu bija gaidījis lietu.

«Tevi mīl sievietes, Bel ami! Ļoti mīl sievietes, Bel ami…»

Nez no kurienes skanēja mūzika, sievietes balss dziedāja. Droši vien kādā citā šīs viesnīcas istabā (viesnīca saucās «Pie baltā riteņa») bija ieslēgts radio.

«… neesi skaists, tomēr jauks, neesi gudrs, bet galants draugs …»

Sākumā viņi visi izskrēja gaiteņos. Sondersens nodomāja, vecīgā alkatībā, saldkaislās šaušalās, pilni baudkāru baismu drūzmējās šo durvju priekšā, mēģināja iespiesties iekšā un, kad vecais suteners, kurš patvēries te par šveicaru, policisti un divi kalpotāji — viens dienvidslāvs, otrs turks — neļāva to darīt, viņi ņēmās cits uz citu kliegt, tusnīdami, sarkaniem plankumiem pelēcīgajos vaigos, piebāzuši man klāt galvas, aizgūtnēm pūlēdamies sniegt ziņas, kam nebija ne mazākās nozīmes, iečukstēt ļaunas aizdomas, daži siekalas šļakstīdami, daži dvesdami smirdīgu elpu, astoņas ielasmeitas ar saviem klientiem, seši veci pāri, viņš un viņa, ģērbušies rītasvārkos, nobrukušām zeķēm, nolaistiem bikšturiem, čībām kājās, kāds vīrietis tikai ar augšējo zobu protēzi tukšajā mutē, viņa sieva, kuras ļenganās krūtis zem neaizpogātā rītasvārka nokarājās kā tukši maišeļi — kur nu, nebija tak laika apģērbt krūšturi, ielikt otru protēzi, izdzirdot šāvienu, taču bija jāskrien pa galvu pa kaklu, aši, aši, aši, lai nenokavētu ārkārtējo notikumu, nekas tamlīdzīgs te vairs neatgadīsies, līdz šim tak nav atgadījies!— un vēl citi — bāli, iekritušiem vaigiem, iekaisušām, asarojošām, trulām acīm, taukainiem matiem, deguniem, kas vai nu nepārtraukti pilēja, vai bija tā izkaltuši, ka visu laiku vajadzēja vilkt nāsīs gaisu,— mūžveciem, stulbi nekaunīgiem vai aprobežotiem ģīmjiem, tik bezgala jauni, bet jau vairs ne no šīs pasaules: puiši un meičas vecās amerikāņu armijas blūzēs, caurumainos džemperos, sasekšķējušos zilos džinsos, noplīsušās korda auduma biksēs, vislētākajos baltos kreklos ar pasaules lielāko laikrakstu nosauku

miem — visi, kuri, tāpat kā vecie pāri, pastāvīgi mita šai mājā pie dzives pēdējās tramvaja pieturas: nākamās aiz tās vairs nebija.

«. . . katru dien’ citu tu iemili, skūpsti gan, bet uzticību nezvēri …»

Tad cits pēc cita viņi aizšļūca, aizklumburoja, aizstreipuļoja, aizzagās uz savām istabām, pēkšņi pieklusuši, ne vairs alkatīgi, ne vairs pilni saldkaislu bajsmu, šausminādamies, nē, piepeši nobijušies, ka viņus var iepīt, iejaukt šajās drausmās,— nobijušies visi, gan vecie, cilvēki bez cerībām, kuri viens otru nīda un tomēr nedomāja šķirties, jo bija zaudējuši spēkus un neredzēja vairs nekādas izejas, gan arī jaunie — alkoholiķi, narkotiku šļircinātāji un šņaucēji, tie, kam bija paslīdējusi kāja, ielasmeitas, kurām mūždien vajadzēja baidities par savām kartītēm, viņu bēdīgie klienti — kāds grāmatvedis, kāds būvbrigadieris, kāds briļļu slīpētājs, kāds ekspeditoru kantora vadītājs, kāds sociālās aizgadības ierēdnis (vārds nezināms), kāds kapracis (jā, arī tāda netrūka: Sondersens pa šo laiku bija noskaidrojis), kāds ķīlu turētājs, visi viņi ar savām šikajām vēlmītēm un lielajām rūpēm, visus viņus mājās gaidīja nemīlamas sievas un neciešami knauķi. Nu gaiteņi ar savu lizola un urīna smaku jau sen bija tukši . . .

«. . . taču tai, kas tevi mīl, laimi sniedz un nepievil, Bel ami, Bel ami, Bel ami. . .»

Turklāt šim vīrietim vēl bija kurpes kājās, Sondersens nodomāja. Tātad nemaz nevar pateikt, cik nesamērīgas īsti ir šīs mazās pēdas. Man jāpalūkojas, viņš nosprieda, kad viņam būs noautas kurpes, kad viņš kails gulēs uz akmens galda . . .

«. . . es kādu glītu jaunu kungu pazīstu, kas bagāts nav un neprot neko īpašu …»

Sai cilvēkā viss ir ļoti samērīgs, Sondersens nodomāja. Pat vēl viņa vecumā, viņa postā. Viss ļoti samērīgs. Vienīgi kājas pārāk mazas. Sondersens sajuta mutē nepatīkamu garšu, turklāt viņu smacēja nevarīgs niknums. Tik mazas kājas, viņš nodomāja, tas ir nejauki. Es nezinu, kāpēc man tā šķiet, bet tas katrā ziņā ir nejauki. Protams, es esmu ārkārtīgi uztraucies. Jo otrais cilvēks, kas stingi stāvēja pie mirušā, cilvēks, ko es — es vēl atradu šai pozā, izrādījās Silvija Morana.

Silvija Morana.

Vai es par citu neko nespēju domāt?

Nē, nespēju. Un aizmirst es ari to nespēju, es nekad to neaizmirsīšu. Kā viņa tur stāvēja nolaistām rokām, ka es mēģināju viņu uzrunāt, mēģināju uzzināt, vai viņa tiešām to darījusi.

—   Es viņu nošāvu … Es viņu nošāvu . . .

—  Kāpēc, misis Morana, kāpēc?

—  Es viņu nošāvu … Es viņu nošāvu . . .

Kā Sondersens tagad jau zināja, nākdama šurp, Silvija bija apsējusi gaišos matus ar lakatiņu, uzlikusi uz acīm dūmakainas brilles, apģērbusi lietusmēteli, pleca uzkārusi tumšu, plakanu somiņu. Lakatiņu un brilles viņai bija noņēmis Sondersens. Arī gaišos matus — tā bija parūka. Zilmelni bija iziruši uz pleciem Silvijas Moranas mati, milzu lielas un tumšas stingi lūkojušās acis.

—   Misis Morana . . . Misis Morana . . . Kāpēc jūs nošāvāt šo cilvēku? Kas ir šis cilvēks?

Atbilde skanēja visu laiku viena un tā pati, stinga un nemainīga:— Nezinu . . . Nezinu . . .

Un tad jau istaba pildījās ar ierēdņiem: Sondersenam blakus stāvēja viņa vietnieks, kāds vīrs no identifikācijas dienesta, kāds fotogrāfs, divi izmeklēšanas ierēdņi, tiesu ārsts. Gan mājas priekšā, gan pašā mājā atradās tuvējā iecirkņa policisti, šveicars Kuncingers viņiem bija ziņojis pirmajiem. Te bija arī iecirkņa priekšnieks, kas tika ziņojis viņam — Sondersenam.

Morana. Morana. Pasaulslavenā, visu cildinātā Silvija Morana, kuras filmu «Krīta aplis» jau nedēļām ilgi demonstrēja skatītāju pilnajās zālēs: biļetes vajadzēja pasūtīt daudzas dienas iepriekš. Pasaules lielākā aktrise šīs netīrās, šaubīgās viesnīcas netīrajā istabā pie nepazīstama miruša cilvēka, ko viņa atkal un atkal teicās nošāvusi.

—   Es viņu nošāvu … Es viņu nošāvu . . .

—   Bet kā, misis Morana? Kāpēc?

—   Nezinu . . . Nezinu . . .

Tiesu ārsts noraidot pamāja ar roku.

—   Nejautā, Vigbert. Tam nav nekādas jēgas. Soka stāvoklis. Es nevaru uzņemties atbildību. Misis Morana tūlīt jāved uz slimnīcu.

Turp viņu tad arī aizveda, nodomāja vientuļais, skumjais vīrs, stāvēdams nožēlojamajā istabā,— aizveda, protams, apsardzes pavadībā ātrās palīdzības mašīnā, mēteli mugurā, lakatiņu galvā, ar somiņu, parūku, brillēm. Divi iecirkņa policisti aizbrauca līdzi.

Arā, viesnīcas priekšā, valdīja drausmigs juceklis.

Ziņkārīgos vajadzēja atspiest atpakaļ gandrīz vai ar varu, brīvprātīgi viņi prom negāja. Ieradās fotogrāfi (tie bija savās redakcijās noklausījušies policijas radiogrammu), vienā laidā plaiksnījās zibspuldzes. Iegaudojās sirēna. Nerēķinoties ar pūli, piebrauca ātrās palīdzības mašīna, tā beidzot piespiezdama atkāpties atskrējušo ļaužu baru.

Sondersens ar saviem cilvēkiem bija palicis šeit. Viņi bija ķērušies pie darba, katrs pie savējā, un strādājuši stundām ilgi.

Silvija Morana. Silvija Morana. Nespēju to aptvert, nodomāja Sondersens. Augstais Dievs debesīs, Silvija Morana! Nu pasaulei tikusi sensācija, Sondersens nodomāja . . .

«. . . bet kuru dāmas tomēr augsti ciena, jo viņam piemīt tas, ko grib ikviena …» kaut kur tālumā dziedāja sievietes balss. Varbūt tas nav radio, varbūt tas ir atskaņotājs, varbūt televīzija, domāja Sondersens, piesardzīgi virzīdamies soli pa solim uz priekšu. Sī istaba, šie gaiteņi, šī viesnīca, šī vide, kā te smird, atkal jau šī smirdoņa, es pazīstu gan šo dvaku, gan vidi, tagad, kad mans dienesta laiks ir galā, kad es drīz vien pavisam aiziešu no amata, es visu to pazīstu, es vairs nekad nenomaldos no ceļa, jau ilgus gadus nenomaldos, šai puvuma,, izmisuma un ļaunuma dvingā es esmu kā mājās.

Taču šis nepazīstamais, Sondersens prātoja, tas šeit neiederas. Tāpat kā nepavisam neiederas Silvija Morana. Un tomēr! Un tomēr viņi abi atnākuši šurp! Un tomēr, jā, katrā ziņā, es to jūtu, es to noteikti zinu, arī šos abus un to, kas ar viņiem šeit noticis, ietin elles indīgie tvaiki, kas nav jūtami un tomēr apdullina, kas nav īstenība un tomēr ir īstenāki par pašu īstenību, baismi kā apokalipse, klusi, mēmi un tomēr rēc kā tūkstoš ziloņi, pekles dvesma, ko savā neģēlībā dzemdējušas netiklība un nodeviba, brutalitāte un pretdabiskas tieksmes, zemiskums, melība, necilvēcība un ļaunprātība, jā, ļaunprātība, es to jūtu, es to zinu, vecs es esmu kļuvis un noguris līdz nāvei šai lietuvēnu pilnajā pasaulē. Sīs pārāk mazās kājas . . .

Vīrietim nebija neviena vienīga dokumenta. Identifikācijas dienestam jānoskaidro, kas viņš ir. Kabatās viņam atrada tikai triju atslēgu saišķi, astoņdesmit piecus Amerikas Savienoto Valstu dolārus un trīsdesmit centus, kā arī divus ceļotāju čekus, katru par simt dolāriem. Morana

neatklāj, kas viņš ir. Viņa patlaban neko neaptver. Kad ierados, viņas seja vēl bija sastingusi bailēs un šausmās. Rokā viņa turēja pistoli (līdz apakšvirsnieks Fogels no viņas to beidzot paņēma), Valtera firmas pistoli, modeli TPH, kura kalibrs ir seši, komats, trīsdesmit pieci milimetri . . .

«. . . Viņš nervus bojā visiem vīriešiem ar savu mīlas dēku skandāliem …»

Soli pa solim Sondersens virzījās pa putekļaino grīdu ar neskaitāmām šķirbām, skabargām, plaisām, tumšiem plankumiem. Paklāja nebija. Plāksnītes ar numuriem, slepkavību izmeklēšanas komisijas ierēdņu palīglīdzekļi, bija vēl te, piestiprinātas pie garām, tievām, asām naglām kā miniatūri demonstrāciju plakāti. Tās atradās visās istabas malās — pie gultas, pie poda, telpas vidū, netālu no tās vietas, kur vīrietis bija sabrucis. Piecpadsmit plāksnītes, un uz tām melni uz balta pamata skaitļi no viena līdz piecpadsmit. Numuri gan fotogrāfa uzņēmumiem, gan cilvēkiem, kam ar cirkuli un lineālu būs jāuzzīmē uz papīra istabas plāns, gan speciālistiem, kam vajadzēs domāt par tūkstoš sīkumiem — pēdām, attālumiem, trajektorijas leņķi, leņķu lielumiem.

Sondersens piesardzīgi virzījās gar ķermeņa robežlīniju tik tuvu, cik iespējams, tik uzmanīgi, cik iespējams. Viņš sāka no galvas un tad devās tālāk gar labo plecu, pēc tam gar labās, elkonī saliektās rokas ārmalu — lēni taustoties uz priekšu, viņš apmeta līkumu tieši ap liekuma leņķi. Nu viņš bija nonācis pie labās delnas un paspēra trīs īsus solīšus gar labās rokas iekšpusi uz augšu.

Pagriezās.

Nu gar ķermeņa labo pusi uz leju. Krūtis. Vēders. Augšstilbs. Labā kāja bija nedabiski sagriezusies, varēja domāt, ka tā pārlūzusi, bet tā nebija. Iedams gar šo kāju, viņš visu laiku mainīja virzienu. Viņa soļi kļuva arvien īsāki un itin kā graciozāki. Labā apakšstilba ārmala. Atkal apkārt ap labējo mazo kājeli — tagad uz pirkstgaliem augšup gar labā apakšstilba iekšpusi, tad — gar labā augšstilba iekšpusi.

Stāt. Pagrieziens.

Nu lejup gar kreisā augšstilba iekšmalu, gar kreiso apakšstilbu, gar kreiso, tik mazo kāju. Un atkal augšup gar ķermeņa kreiso malu — vīrietis bija nogāzies uz muguras.

Sondersens nebūtu varējis pateikt, kāpēc dodas šai

drūmajā pastaigā. Nez kas spieda viņu to darīt — gadu desmitos izstrādātais instinkts. Pie kreisās krūšu malas viņš palika stāvam, paliecās uz priekšu un apskatīja asinis.

«… neesi gudrs, bet galants gan, varon’s ne, taču vīrs, kas patīk man …»

Sondersens izslējās un paspēra vēl solīti, visu laiku sargādamies kaut kur nodzēst ar krītu uzvilkto līniju vai pat uzkāpt tai virsū. Nu viņš atkal atradās pie vīrieša galvas, lai gan paša vīrieša vispār nebija, nē, bija tikai viņa asinis.

Vienīgi ar krītu uzvilkts zīmējums, kas fiksēja stāvokli, kādā šis cilvēks gulējis ar savu elkonī saliekto labo roku un tik neglīti sašķiebto labo kāju. Zīmējums atainoja cilvēku bez ausīm, acīm, deguna, mutes un matiem, cilvēku, kas sastāvēja ne no kā, no šķidra, smakojoša gaisa, no tukšas telpas. Siluetu. Izgrieztu ar šķērēm no tumša papīra. Cilvēku, kas nu vairs nebija cilvēks, nē, sen vairs tas nebija. Kas tomēr bija bijis šai telpā, šai vietā, jā, cilvēks no tvirtas miesas un siltām asinīm, cilvēks, kas elpoja un runāja, domāja, klausījās, rīkojās, bija pilns dzīvības, līdz sita viņa stunda. VULNERANT OMNES, ULTIMA NECAT— tā senos laikos rakstīja uz saules pulksteņiem, nodomāja Sondersens. Visas cērt brūces, pēdējā nonāvē.

Pēdējā stunda, kas bija nonāvējusi šo cilvēku, kad pienāca viņa laiks, sita pulksten septiņpadsmitos trīspadsmit minūtēs četrdesmit četrās sekundēs pirmdien, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada astotajā oktobrī. Zemu pār Nirnbergu slīdēja melni mākoņi, taču nelija, kā nebija lijis arī pirms vairāk nekā trīsceturtdaļstundas.

Pulksten septiņpadsmitos trīspadsmit minūtēs četrdesmit četrās sekundēs.

ULTIMA NECAT.

Viņa stunda.

Proti, tad šis cilvēks bija nogāzies uz grīdas, tad viņa rokas pulksteņa stikls bija saplīsis drumslās un apturējis stundu, minūšu un sekunžu rādītājus.

«. . . taču tai, kas tevi mīl, laimi sniedz un nepievil, Bel ami, Bel ami, Bel ami!» Uzvijņoja orķestra skaņas, novadīja dziesmu, galā. Pēkšņi iestājās nāves klusums. Arī no ielas neuzlidoja augšup ne skaņas. Kad Sondersens bija atbraucis slepkavību izmeklēšanas komisijas mašīnā, te izskatījās citādi. Ziņkārīgie drūzmējās uz ielas ap ieeju,

gandriz vai izspiezdami durvju matētā stikla rūtis. Tobrīd bija septiņpadsmit piecdesmit piecas minūtes, viņš bija paskatījies savā pulkstenī. Septiņpadsmitos trīsdesmit divās prefektūrā ietrinkšķējās tālrunis — zvanīja iepriekš minētā iecirkņa priekšnieks, kas ziņoja par slepkavību,— un sarunu pārslēdza uz Sondersena kabinetu.

Kalsnais, garais virskomisārs ar sirmajiem matiem, kas apņēma galvu līdzīgi kažokādai, šis virskomisārs Sondersens pirms tālruņa ietrinkšķēšanās tieši bija atvēris atvilktni ar iekšpusē pielīmēto lielo kalendāra lapu un gatavojies ar sarkanu zimuli izsvītrot šo tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada astoto oktobri — tāpat kā bija izsvītrojis daudz, daudz dienu pirms šī datuma: līdz tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada beigām bija atlicis diezgan maz. Viņš izsvītroja šo dienu un tikai tad pacēla tālruņa klausuli. Līdz ar to diena īstenībā vairs nebija izsvītrota un pagājusi, tā kļuva par sākumu kaut kam tādam, kas neļāva virskomisāram Sondersenam aiziet pensijā tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada trīsdesmit pirmajā decembrī, lai gan viņš cīņā ar absolūto ļaunumu bija kļuvis grūtsirdīgs — grūtsirdīgs cilvēks, kas zaudējis cerības, jo, redzot absolūto ļaunumu, cerības zūd. Pavisam īsu laiku pirms aiziešanas pensijā, pēc kuras viņš tik ļoti ilgojās, virskomisārs Sondersens bija spiests vēlreiz aktīvi iesaistīties cīņā, jo viņam netika aiztaupīta vēlreizēja sastapšanās ar absolūto ļaunumu, sastapšanās, kas notika trīsdesmit devītajā istabā viesnīcā «Pie baltā riteņa», kur telpas izīrē uz stundām.

53

Slepkavības izmeklēšana noritēja parastajā secībā. Ierēdņi nopratināja visus mājas iemītniekus, pierakstīdami vajadzīgos biogrāfiskos datus. Par laimi, kalpotājs dienvidslāvs runāja arī vāciski un turciski un varēja pārtulkot jautājumus savam kolēģim. Fotogrāfs. Identifikācijas dienesta darbinieks. Pēdu speciālists. Tiesu ārsts pirmoreiz izmeklēja līķi. Nāve bija iestājusies acumirklī. Nepazīstamā līķi aiztransportēja. Sondersens šajās stundās bija daudz runājis pa telefonu, sēdēdams pie šveicara galda. Identifikācijas dienesta darbiniekam, kas savā laboratorijā pētīja noslepkavotā pirkstu nospiedumus, nebija ar tiem, ko iesākt. Vajadzēja ziņot augstākām instancēm — galu galā runa bija par Silviju Moranu . . .

Tā nu parastie telegrāfa aparāti, fototelegrāfs un radiofotoierlces pārraidīja visus par mirušo iegūtos datus policijas iestādēm — ne tikai Vācijā vien. Ņemot vērā, pirmkārt, Silvijas Moranas personu, otrkārt, šveicara Jozefa Kuncingera apgalvojumu, ka mirušais esot bijis amerikānis, Sondersens pavēlēja nekavējoties iesaistīt starptautisko policiju. Simt divdesmit pasaules valstīs tagad meklēja, kas ir nepazīstamais. Tūdaļ bija vajadzīgs speciālists ballistikā. Laimīgas sagadīšanās pēc Minhenē atradās slavenais šaušanas eksperts Dr. Valters Langenhorsts, kas tur piedalījās cita gadījuma izmeklēšanā. Notika telefona saruna ar Minheni. Langenhorsts apsolīja tūlīt izbraukt uz Nirnbergu. (Pa to laiku bija iesaistījies arī izmeklēšanas tiesnesis, kas savukārt deva rīkojumus.) Bija vajadzīgs eksperts psihiatrs, kas vēlāk, kad sāksies tiesas prāva, varētu sniegt ziņas par Silvijas Moranas dvēseles stāvokli nodarījuma brīdī vai vismaz īsi pēc tam. (Silvija Morana taču apgalvoja, no vienas puses, ka viņa nepazīstamo nošāvusi, no otras puses, ka neko neatceroties.) Saprotams, ka šādam sensacionālam gadījumam bija nepieciešams plaši pazīstams eksperts. Sondersens bija piezvanījis profesoram Ešenbaham uz netālo Erlangenas universitātes psihiatrisko klīniku.

Ešenbahs jau atradās ceļā uz Nirnbergu. Radio un televīzija prasīja informāciju. Sondersens kopā ar prefektūras preses pārstāvi bija pa tālruni sastādījuši paziņojumu, cik nu vien īsu varējuši,— taču Silvijas Moranas vārdu tajā, dabiski, vajadzēja minēt. Prefektūrā droši vien jau notika preses konference. Un tā tālāk, un tā tālāk. Viesnīcā vēl palika policijas ierēdņi. Beidzot Sondersens būtu varējis iet, viņam būtu vajadzējis iet — viņš neapšaubāmi bija nepieciešams gan slimnīcā, uz kuru Silvija tika nogādāta, gan arī prefektūrā. Viņš bija palicis šaubīgajā viesnīcā. Viņš jutās gluži kā apmāts, kā apdullis, viņš nevarēja aptvert, kas noticis. Silvija Morana . . .

Sondersens tagad nekustīgi stāvēja notikuma vietā, kur ar krītu novilktā līnija apliecās ap neesošā līķa galvu, stāvēja un stīvi lūkojās uz asinīm, uz daudzajām asinīm, kas jau bija iesūkušās grīdā, taču vēl valgi vizēja. Es jutu, ka man jānoiet gar zīmējumu, Sondersens domāja, nē, nevis jutu, bet zināju, skaidri zināju: te kaut kā trūkst. . .

Vienā lielā solī Sondersens pārķāpa pāri galvas kontūrai pie asins peļķes. Viņš nolaidās ceļos. Paliecās uz priekšu, tā ka seja tagad atradās pavisam tuvu asinīm. Nu

viņš nepārprotami saskatīja to, ko neskaidri bija ievērojis jau no tālienes. Asins peļķē iezīmējās divas dīvainas, nenoslēgtas līnijas, ko tajā bija iespiedis itin kā ass priekšmets. Domās tās pagarinot, izveidojās nelielas ovālas, kopā savienotas plāksnītes. Vienā pusē noapaļo jums bija šaurāks — kā olām. Vistas olas lielumā bija arī abi iespiedumi grīdā. Tiem pāri bija izstiepušās asinis, vajadzēja ļoti labu redzi, lai iespiedumus saskatītu. Sondersenam joprojām bija ļoti laba redze. Droši varēja sacīt, ka te tātad kaut kas gulējis. Nu šī priekšmeta vairs nebija. Kur tas bija? Kāpēc neviens no viņa ļaudīm nebija to atklājis?

Joprojām tupēdams uz ceļiem, Sondersens domīgi pārlaida skatienu pār istabu — no durvīm līdz logam, tad atpakaļ līdz durvīm. Kur varēja būt trūkstošais, tas, kas nebija atrasts? Slepeni paņemts? Trakā ātrumā noslēpts? Sondersena skatiens apstājās pie vecās kumodes. Kāju tai nebija, un tā stāvēja tieši uz grīdas pie sienas blakus durvim.

Sondersens piecēlās. Rāmām, vijīgām kustībām pārkāpis pāri pēdu speciālista plāksnītēm, viņš pamēģināja atvilkt kumodi sānis. Tā izrādījās daudz vieglāka, nekā varēja domāt. Tapešu aiz tās nemaz nebija, pelēki blāvoja kailais sienas apmetums. Sondersens atkal nometās ceļos un mēģināja ar kabatas naža palīdzību pacelt vienu no grīdas dēļiem. Tas nekustējās. Nekustējās arī otrais. Trešais sakustējās. Tur, kur parasti atradās kumodes priekšējā mala, tas bija ielūzis. Sondersens to pacēla. Meklētais gulēja viņa priekšā uz miklā pildījuma. Nu, re, Sondersens nodomāja.

Viņš atgriezās pie krita zīmējuma, atkal pietupās, divās pincetēs uzmanīgi turēdams atradumu. Nu viņš pincetes lēnām nolaida lejup. Priekšmets šūpojās gaisā virs abiem olveida iespiedumiem kokā. Sondersens nolaida atradumu vēl zemāk. Tas skāra asinis. Asās malas precīzi atbilda iespiedumiem.

Sondersens piecēlās. Priekšmets tagad atradās plastmasas maisiņā. Tas bija vaļā atvērts medaljons ar asām malām. Droši vien medaljons bija nokritis ar asajām iekšmalām pret grīdu — un tad vīrietis smagi uzgāzies tam virsū. Tā nu malas iegriezušās kokā, Sondersens nodomāja. Tātad medaljons atradies tur jau pirms vīrieša kritiena, Sondersena domas vērpās tālāk. Kāds noteikti redzējis medaljonu krītam un izvilcis no līķa apakšas —

tas nekāda ziņā nevarēja būt viegli. Medaljona ārpuse noplūdusi asinīm. Vēlāk, kad medaljons paņemts un vīrietis atkal smagnēji novēlies atpakaj uz muguras, asinis aiztriepušas brīvās vietas uz grīdas, Sondersens secināja.

Lai kurš to darījis, tas darīts vislielākajā steigā. Atbīdīdams mēbeli atpaka], Sondersens konstatēja, ka grīdas dēlis ielūzis tā, ka luzumu var ievērot, arī ja kumode stāv savā vietā. Kāds pirms viņa pamanījis to pašu un noslēpis mazo priekšmetu tur, kur Sondersens to bija atradis.

Ielicis atvērto medaljonu plastmasas maisiņā, Sondersens palika nekustīgi stāvam. Medaljona ārpuse bija gluda. Otrā pusē virskomisārs ieraudzīja zem celuloīda krāsainu fotogrāfiju. Tajā bija redzama mazas meitenītes smejošā, laimīgā sejiņa. Un šo sejiņu Sondersens pazina.

Viņš ieklausījās.

Beidzot, beidzot bija sācis līt.

54

—  Turi savu stulbo muti, netīrā cūka!— bez mazākā satraukuma ducināja kāda vīrieša balss, kad Sondersens iznāca no istabas smirdošajā gaitenī.

—  Ak tu mērgli! Pagrābis manas mantiņas, nostiepis lejā un nu taisās mest mani renstelē! Ir tak vēl policija! Gan es tev rādīšu . . .

—   Ne velna nerādīsi. Rādīšu es! Parunāšu ar Adi. Un Adis tev tā sasvilinās ādu, ka tu veselu nedēļu nevarēsi sev kavalierus laist klāt, dulnā slampa!

Gaitenī un uz kāpnēm Sondersens ieraudzīja divus savas nodaļas darbiniekus — gados vēl pavisam jaunus.

—   Ir nu gan tam šveicaram mute,— viens no viņiem sacīja, lūkodamies lejup.

—  Ilgi viņš vairs negvelzīs,— teica Sondersens.— Vai visi nopratināti un parbauditi?

—  Jā, virskomisāra kungs. Jolovs un Heiligs jau aizbrauca. Divus puišus paņēma līdzi. Bija sarakstos.

—   Kokaīns?

—  Heroīns. Abi pa druskai tirgojuši, tādi nabagā plukatas. Paši narkomāni.

Sondersens izklaidīgi pamāja ar galvu un nokāpa pa netīrajām, šaurajām koka kāpnēm līdz ieejas durvīm. Pa

matētā stikla rūtīm ārā varēja saskatīt divu policistu siluetus.

—   Nolādētais alfons!

—   Vari iet, zini kur . . .

Sondersens iegāja šveicara nodalījumā. Viņam pretī lūkojās divi cilvēki — šveicars Jozefs Kuncingers, maza auguma, kārns, gadus piecdesmit piecus vecs vīrietis ar ielauztu degunu, dzērāja acīm, šauru svītriņu lūpu vietā, ģērbies bezrocī, svītrainā kreklā, ap kura apkakli bija apsieta apspurājusies kaklasaite, un kulainās biksēs,— un pavisam jauna sieviete, kurai kājās bija melni augstpapēžu zābaki un mugurā spilgti sarkans imitētas lakādas mētelītis, kas apsedza tikai pusi augšstilba,— Sondersens prātoja, vai viņai vispār kas pavilkts apakšā. Glīta, vulgāra seja, gaišie mati uzkasīti augstu kā tornis, kreisā roka iespiesta gurnos, no apakšdelma nokarājās sarkanas lakādas somiņa. Sieviete tūdaļ uzsmaidīja Sondersenam.

—  Virskomisāra kungs! Šausmīgi, šausmīgi, kas tur noticis! Un Morana! Es viņu dievinu! «Krita apli» noskatījos jau divas reizes! Un raudāju, tā raudāju . . . Ak Dievs, kāda brīnišķīga filma!—Un bez kādas pārejas:—Vai man jāļauj, ka šis mērglis mani apvaino, komisāra kungs? Es esmu reģistrēta, maksāju nodokļus, tikumības policijā visi mani pazīst kā godīgu cilvēku. O! Mans vārds ir Krāke . . . Elfija Krāke, virskomisāra kungs. Tā mani sauc. Es zvēru, ka neesmu šim kraupainajam sunim neko parādā! Ne plika vērdiņa!— Viņa apcirtās apkārt un uzbļāva šveicaram: — Tagad es klāšu vaļā, pateikšu visu, tevi iebāzīs ķurķī, diezgan tu te mūs visas esi ēdis, nolādētais maitasgabal! -

—  Adis,— teica Kuncingers, sabazis rokas bikšu kabatās,— es tikai teikšu: Adis. Tev jābleķo.

Meitene iespiedzās, atvēzējās ar imitētās lakādas somiņu un mēģināja trāpīt Kuncingeram pa galvu. Kuncingers itin kā garlaikots iegrūda ar ceļgalu viņai vēderā. Droši vien tas stipri sāpēja, jo Elfija Krāke pēkšņi kļuva bāla un atslīga uz dīvāna, kura parvalks jau daudzās vietās bija izdilis. Meitene iespieda starp kājām roku un ievaidējās. Sondersens žigli piegāja pie šveicara. Tas, no viņa baidīdamies, atkāpās.

—  Jūs man uzbrūkat,— Kuncingers sacīja.— Jūs to nožēlosit, pēc velna nožēlosit!

—  Mieru,— sacīja virskomisārs,— Kuncinger, uzmanieties! Tā ka jūs abi būtu mierīgi! Man japarunā pa telefonu.

Sondersens piegāja pie sienas aparāta, uzgrieza tiesu medicīnas institūta numuru, palūdza pie tālruņa profesoru Prinneru un gaidīdams domāja par viņu. Cik ilgus gadus viņš jau strādājis kopā ar Hansu Prinneru! Prinners ir labs draugs. Augumā ne garāks par metru piecdesmit pieciem centimetriem, glītu vēderiņu, īsu, resnu kaklu, biezām lūpām, lielu degunu, izvalbītām acīm un plāniem matiem. Turklāt viena kāja viņam īsāka, un no tā sāp gurnu locītavas un iešana sagādā pūles. īpaši skaisti veidotas rokas, īpaši skaistas, izteiksmīgas acis, īpaši labskanīga, silti tembrēta balss. Smēķēt smēķē bez pārtraukuma. Arī sekciju laikā mutes kaktiņā pastāvīgi iesprausta cigarete — gan kamēr viņš griež, gan kamēr diktē rezultātus. Ja nu cigarete patiešām kādreiz traucē, viņš iesprauž to starp līķa kāju pirkstiem.

—  Prinners klausās!

—   Sveiks, Hans. Gribēju tikai pajautāt, ciktāl tu esi ticis.

—   Līdz ausīm darbā, brāl. Kopā ar Langenhorstu. Tas pirms tam bijis slimnīcā un izmeklējis Moranas rokas. Bet lai stāsta tev pats. Tagad te ir vesels bars cilvēku: tiesnesis — kāds tiesu padomnieks, tiesas sekretāre, preparators — mans vecais Kalvoss un ar tiesneša atjauju trīs no taviem puišiem. Uzšķērduši jau esam.— Sondersens domās redzēja Prinneru savā priekšā. Mazā profesora lielā vājība bija līķi. Patlaban droši vien apsējies milzīgu gumijas priekšautu, uzrotījis krekla piedurknes un, kā parasti, strādā bez cimdiem — tāds ir viņa princips.

—   Zini, tas nu gan ir smalkais. Neapkopies pēc velna. Jaunāks par sešdesmit nav nekādā ziņā. Vai tu man vari pateikt, kāpēc Morana nogalinājusi sešdesmit gadu vecu vīrieti?

—   Nevaru.— Sondersens nodomāja: Prinners staigā apkārt ģērbies nevīžīgi kā klaidonis, taču tiesā allaž ierodas, uzposies nevainojamā uzvalkā. Viņam ir ārkārtīgi skaista sieva un divas meitas. Sī laulība var noderēt par paraugu citiem. Cik bieži Prinners sevi ievainojis, kad, piemēram, ievērodams noteikumus, ar asu skalpeli griezis smadzenes tādās kā desas ripiņās. Smadzenes viņš tur vienā rokā, ar otru griež. Un ne reizi vien iegriež pats sev. Jebkurš cits būtu dabūjiž trieku — aiz bailēm, ka nomirs, saindējies ar līķu indi. Preparators Kalvoss strādā vienā ritmā ar viņu, neteikdams ne vārda. Kamēr priekšnieks atver vēdera dobumus un krūšu kurvjus, Kalvoss klusēdams zāģē

galvaskausa kaulus. Vienīgi, ja pagadās sevišķi biezs un ciets kauls, viņš nešķīsti nolamājas.

—   Ja var, Hans, pasauc doktoru Langenhorstu.

—   Acumirkli, tas patlaban . . . Langenhorsta kungs! . . . Nāk . . . Dodu klausuli.

Atsaucās ballistikas eksperts. Iedomīga balss, Sondersens nosprieda. Slava sakāpusi galvā. Tā notiek allaž.

—   Vai varat jau kaut ko pateikt, doktora kungs?

—   Neko daudz vēl nevaru, virskomisāra kungs. Vispirms taču vajadzēja apskatīt drēbes, tad līķi pirms uzšķēršanas un nu pēc uzšķēršanas. Lode ietriekusies krūtīs — simt trīsdesmit trīs centimetrus virs papēžiem, divus centimetrus pa kreisi no krūšu kaula tieši krūšu galiņu augstumā, caurums apaļš, diametrs divi, komats, pieci milimetri. Lode izņemta no muskuļiem starp otro un trešo ribu, piecus centimetrus pa kreisi no mugurkaula. Simt astoņdesmit trīs centimetrus virs papēžiem.

—  Kā tā virzījusies?

—  To es pašreiz konstatēju. Vertikāli no krūtīm pret muguru deviņus līdz desmit grādus kāpjošā leņķi.

—   Kādi secinājumi?

—   Nesteidzieties! Ja lodes trajektorija ir kāpjoša, tad iespējams, ka šāvējs stāvējis tieši pretī savam upurim, lielākais, divu metru divdesmit atstatumā. Taču varu jums sacīt jau tagad, ka izslēdzu tuvu šāvienu no pistoles, kas pagriezta tiešam tēmējumam.

—   Jā?

—   Jā. Tas bijis šāviens no apmēram vienu metru liela attāluma. Bet te nu jums tomēr vēl mazliet jāpagaida, cienītais. Mans ziņojums . . .

—   Dabiski. Dzirdēju, ka esat jau bijis pie misis Moranas?

—  Jā.

—   Nu, un kā?

—   Joprojām šoka stāvoklī. Tūdaļ pārbaudīju, vai uz rokām nav pulvera dumu pēdu.— Sondersens šo paņēmienu pazina. Mazliet vinskābes izšķīdina ūdens glāzē. Sai šķīdinājumā samērcē filtrpapīru un uzliek uz ādas. Papīrs uzsūc svina daļiņas, ko satur dūmi. Tad filtrpapīru noņem, uzklāj uz stikla un apslacina ar nātrija rodizonāta šķīdumu ūdenī. Ja dūmi uzsūkti, papīrs nokrāsojas spilgti sarkans.— Uz Silvijas Moranas labās rokas nepārprotami konstatētas dūmu pēdas.

—   Tātad nav nekādu šaubu, ka šāvēja ir viņa?

—   Ne mazāko.

—       Pateicos, doktora kungs. Vēlāk vēl pie jums iegriezīšos.

Sondersens nolika klausuli.

Šāviens no attāluma. Uz sešdesmit gadus vecu cilvēku. Tas taču ir ārprāts. Kaut kad jāaiziet uz slimnīcu, lai viņu apcietinātu, citādi nevar. Augstais Dievs, un pēc trim mēnešiem man par to visu nebūtu nekādas daļas.

Šveicars Kuncingers un «dāma» Krāke joprojām apveltīja viens otru ar lamuvārdiem.

—   Nolāpītā vazaņķe . . .

—   Turi muti, nejauceni!

Sondersens piedauzīja pret dēli, kur karājās atslēgas.

—       Mieru! Es gribu visu dzirdēt vēlreiz, Kuncinger. Ja melosit un es jūs pieķeršu, jūs būsit pazudis. Tātad — kā tas notika? Kurš no abiem atnāca pirmais? Vai Silvija Morana vai šis vīrietis?

—   Silvija Morana,— Kuncingers rātni atbildēja.

—   Vēlreiz itin visu. Kad viņa atnāca?

—   īsi pirms pieciem.

—   Vai jūs šeit bijāt viens?

—       Jā, virskomisāra kungs.— Kuncingers bija pazemīgāks par pazemīgu.

—   Tātad liecinieku nav.

—       Nē . . . nav . . . Bet es saku patiesību! Zvēru, ka saku patiesību. Es . . . es . . . Pagaidiet. . .— Viņš pievilka sev klāt lielu grāmatu, kas atvērta gulēja uz galda, notaukota, nosmulēta, vienos traipos.— Redziet, virskomisāra kungs, te . . .— Pēkšņi atcerējies, viņš iesaucās: — Krāke bija klāt! Viņa stāvēja tepat, komisāra kungs!

—   Kad?

—       Toreiz, kad šī dāma piezvanīja! Krāke visu dzirdēja! Viņa var apliecināt, ka es saku patiesību.

Sondersens palūkojās uz Krāki.

—   Vai jūs patiešām bijāt klāt?

—       Jā, virskomisāra kungs. Toreiz mēs tieši salamājāmies, jo es tam cūkām pateicu, ka viņš "mani visu laiku ved ap stūri . . . Tas bija aizvakar.

Sondersens aizvēra plakstus.

Krāke neies šveicara labad melot, nē. Ja viņa apgalvo, ka bijusi klāt, tad viņa tiešām bijusi klāt, Sondersens nodomāja. Lieciniece, kurai var ticēt. . .

—       Te . . . te, virskomisāra kungs . . .— Kuncingers brauca ar pirkstu pa rindiņu.— Te rakstīts . . . Sestdien . . . Tad šī dāma piezvanīja . . . Bet to taču es jūsu darbinieku kungiem jau rādīju . . .

—       Bet viņiem jūs neteicāt, ka Krākes jaunkundze bijusi klāt, kad atskanējis tālruna zvans,— vai ne?

—   Nē.

—  Kāpēc ne?

—   Neviens man nejautāja.

—  Jauki. Turpiniet.

—       Sestdienas pēcpusdienā … Te rakstīts . . . Vera Kleina … Tā bija viņa . . .

Sondersens piegāja klāt un izlasīja uzšvīkāto:

—1973. gada 6. oktobrī. Pulksten 16.20. Veras Kleina kundzes pieteikums. Istabu 8. oktobrī no pulksten 17.00.

—  Tātad istabu pasūtīja viņa?

—       Jā, virskomisāra kungs!— teica Krāke.— Šoreiz šitas cūka nemelo. Ēs stāvēju šeit, kur stāvu tagad, un dzirdēju, kā viņš runāja ar dāmu pa telefonu un atkārtoja viņas vārdus — visus.

—       Kā jūs zināt, ka tā bija Silvija Morana un neviena cita sieviete?

—       Viņa runāja skaļi. Dzirdēju viņas balsi. Mēs ar Kuncingeru vēl pēc tam to pārspriedām . . . Tāda skaista izruna! īsta dāma! Es teicu, ka tā varētu būt no teātra! Vai no filmas!

—  Jā, tā Krāke sacīja!

—   No kurienes dāma zvanīja?

—  Nezinu. Varbūt no citas vietas, ne no Nirnbergas.

—  Varbūt no Berlīnes?

—  Kāpēc gan ne?

—  Kā viņa bija dabūjusi šīs viesnīcas telefona numuru?

—   Es tak nezinu. Es tak to neprasu!

—  Vai tā gadās bieži?

—  Kā gadās?

—  Ka sieviete rezervē pie jums istabu … pa tālruni.

—       Ak, virskomisāra kungs, ja jūs zinātu, kādi cilvēki te zvana un pasūta istabas… Es jau nemūžam to neteikšu . . . Bet jūs brīnītos, ak jā, brīnītos gan, kādas tās reizēm ir smalkas dāmas!

—       Tās ir tās trakās, kuras mums atņem maizes kumosu, lai jupis viņas rāvis!— nikni iesaucās Krāke. Un nobijās.

—   Protams, ne jau Silvija Morana. Par viņu es-to neteicu. Nudien, ne . . .

—       Turpiniet. Tātad misis Morana . . . tātad sestdien šī sieviete pasūtīja istabu un ieradās šodien īsi pirms pieciem. Tā jūs apgalvojat.

-— Es neapgalvoju! Tā patiesi bija! Piecos tak man vienmēr jādzer zāles. Man ir slimas plaušas. Es tās taisni grasos dzert, kad ieraugu viņu. Lietusmētelī, ar plecā pakārtu somiņu, galvas lakatiņu, tumšām brillēm. Man bija skaidrs: tā nu ir kas sevišķs.

—   Kā tā?

—       Tā viņa izskatījās. Ja spriež pēc ārienes, pēc balss, tad viņai būtu jābrauc mersedesā, ar šoferi — jā, bet ne jau uz šejieni! Ne jau uz «Balto v-eni»! Tieši īsti lielai dāmai jāierodas šeit tā — pārģērbtai, ja jūs mani pareizi saprotat.

—  Turpiniet.

—       Viņa saka — viņu saucot par Veru Kleinu, un es viņai iedodu trīsdesmit devītās istabas atslēgu. Gribu viņu aizvest līdz durvīm. Bet viņa manu palīdzību noraida.

—  Kā jūs zināt, ka tā bija dāma, kas runāja pa telefonu?

—  Viņa tak pateica savu vārdu — Vera Kleina.

—       To būtu varējusi darīt arī jebkura cita. Turklāt tas nebija īstais vārds.

—       Ka tas nebūs īstais vārds, es jau teicu Krākei, kad dāma sestdien to pirmoreiz nosauca,— vai ne, Elfij?

—  Jā, ta tu teici.

—  Turpiniet.

—       Nu, un viņa uziet augšā. Pirms tam vēl pasaka — te atnākšot kāds kungs un jautf.r.it pēc viņas. Randa kungs. Verners Rands. Apraksta, kād. viņš izskatīsies. Tieši tāds viņš ari izskatījās, kad atnāca.

—  Kad tas bija?

—       Varbūt pēc kāda stundas ceturkšņa. Ne vēlāk. Es nupat kā biju iedzēris zāles. Kad es jums saku: jeņķis, virskomisāra kungs! Pie tā es palieku.

—  Kā jūs to tik droši zināt?

—       Pēc kara, pēc gūsta strādāju par bārmeni. Garmišā. Pie jeņķiem. Jeņķis var izlikties, cik grib, es viņu tik un tā pazīšu.

—  Tātad jeņķis. Nu, un kas notika?

—       Un tas vecais ķēms — piedodiet, virskomisāra kungs, piedodiet —, un tas nabaga vīrs prasa: vai Kleina kundze

ir te? Un es saku: jā. Un viņš prasa: kurā istabā? Un es pasaku, kurā, un grasos vest viņu turp, bet viņš teic: atradīšot pats. Un pēc tam man bija daudz darba.

—   Kāda darba?

—       Ar citiem viesiem. Pirmdienas pēcpusdienā pie mums vienmēr ir pilns. Jocīgi, vai ne? Teātri un kino pirmdien stāv tukši . . . Turpretī mēs . . . Nu jā, un tad es izdzirdēju šāvienu. Un drāzos augšup . . .

—   Kur?

—   Uz trīsdesmit devīto istabu.

—   Kāpēc tieši uz trīsdesmit devīto?

—       Nezinu . . . Laikam tāda kā nojauta, vai ne? Neīstais vārds, skaistā sieviete, vecais ērms. . . Lai nu kā, eš uzdrāžos augšā, atrauju vaļā durvis, un tur viņa stāv, un viņš guļ zemē, un viņa pagriezusi bllkšķeni tieši pret mani, man sametas nelaba dūša, kad es par to domāju . . . Bet to jau patiesi trīsreiz ierakstīja proto . . .

Atsprāga vaļā ieejas durvis. Policisti pūlējās saturēt vīrieti, kas nikni pretojās.

—   Nedrīkst iet iekšā!

—   Man jātiek!

—   Nē!

—   Jātiek, lai tur vai kas!

—   Laidiet šo cilvēku vaļā!— teica virskomisārs.

Policisti atlaida mani vaļā.

Klupdams krizdams piegāju tieši pie Sondersena.

—   Kas . . . kas . . . Kur ir . . .

—       Kur ir kas, Nortona kungs?— Sondersens man noprasīja. Pamanīju, kā abi pārējie šveicara nodalījumā atkāpjas atpakaļ un blenž manī, acis nenovērsdami.

—   Silvija . . . Kur ir Silvija . . . Dieva dēļ, vai viņa . . .

—   Ko — viņa, Nortona kungs?

—   Vai viņa sastapa Retlendu?

—  Retlendu?

—       Jā! Romero Retlendu! Te taču ir kaut kas noticis . . . Vai viņa . . . Vai viņa . . . Retlendu nošāvusi?

—   Kā jums tas nāk prātā?

—   Atbildiet!— es uzkliedzu.

—   Jāatbild nevis man, bet jums!— Sondersens sacīja.

—   Kā jums tāda doma nāk prātā?

—       Viņa šeit satikās ar šo cilvēku — šodien ap pieciem,— joprojām aizelsies, es izgrūdu. Biju nosoļojis krietnu gabalu, kamēr atradu šo Viesnīcu.

—   Kā jūs to zināt?

—       Viņa Berlīnē zvanījusi no studijas. Kāda ziņkāra garderobiste sarunu noklausījusies un šo to nopratusi . . . bet nav man tūlīt teikusi.

—   Ko nav teikusi?

—       Sīs … šīs viesnīcas nosaukumu . . . datumu . . . pasūtījumu … ka Silvija minējusi citu vārdu . . . Vera Kleina . . . vēl kādu neīstu vārdu . . . Verners Rands . . . Viņa sacījusi, ka grib ar to sastapties . . .

—   Nu, un tad?

—  Ko — nu, un tad?

—       Tas ir Filips Kavens!— pēkšņi iespiedzās skuķe.

—   Filips Kavens! Jūs taču tas esat?

—       Jā, tas es esmu.— Vienalga, nu viss bija vienalga. Redzēju, ka esmu ieradies par vēlu.— Kur ir Silvija?

—  Te viņas vairs nav.

—   Kur viņa ir?

—  Kāpēc jūs esat ieradies šeit?

—  Gribēju aizkavēt slepkavību!

—  Ko jūs gribējāt aizkavēt?

—       Slepkavību!— es trakā satraukumā izgrūdu.— Nešaubījos, ka Silvija droši vien sastapsies ar Retlendu . . . ka Retlends viņu piespiedis … ka viņš mums . . . viņai . . . sekojis un ieradies Eiropā … ka viņš Silviju šantažē . . .

—  Šantažē?

—       Jā. Nē. Jā . . . Protams, katrā ziņā . . . Citādi viņa nebūtu nākusi šurp . . .— Sapinos arvien vairāk.— Kopš atbraukšanas uz Vāciju viņai ir pistole . . .

—  Vai ieroča atļauja viņai ir?

—   Nē.

—  Kur viņa dabūja pistoli?

—   Es viņai to nopirku … no kāda . . . kāda cilvēka . . .

—  Kas viņš tāds bija?

—       Nezinu . . . Nopirku kādā bārā Meinekes ielā . . . Cilvēki, kas pārdod šādus priekšmetus, nenosauc savus vārdus un adreses!

—       Varbūt jūs tomēr vēl atcerēsities, kādu ieroci jūs misis Moranai pagādājāt?

—  Protams . . . Valteru . . . seši trīsdesmit pieci . . .

Sondersens skumji pavērās mani.

—  Kas ir? .Vai viņa ar šo pistoli Retlendu . . .

Viņš palocija galvu.

—   Kur viņa ir? Man tūlīt jātiek pie viņas!

—   Izslēgts.

Man reiba galva. Silvija nošāvusi Retlendu. Seit, Nirnbergā. Barba ir Heroldsheida. Tagad notiks slepkavības prāva. Sensacionāla prāva. Tagad vajadzēs liecināt visiem, kas zina patiesību. Tagad atklāsies patiesība. Tagad . . .

—. . . jūs man neatbildat, Kavena kungs?

—   Ko . . . Nesapratu, ko jūs teicāt, virskomisāra . . .

—       Es jautāju: kāpēc jūs nopirkāt misis Moranai šo pistoli?

—       Lai nepieciešamības gadījumā viņa varētu aizsargāties.

—   Vai viņa baidījās?

—   Ļoti.

—   No kā?

—   No Retlenda.

—   Kā jūs to zināt?

—   Viņa man stāstija.

—       Un jūs pagādājāt viņai ieroci. Un tad aiz lielām raizēm, ka viņa varētu to arī izmantot, lidojāt viņai pa pēdām uz Nirnbergu.

—   Jā.

—       Bet kā jūs varējāt zināt, ka misis Morana ir Nirnbergā?

—       Man piezvanīja šī garderobiste . . . Ilgi mocījusies neziņā, vai man stāstīt . . .

—   Ļoti ilgi Jā. Kad viņa jums zvanīja?

—   Šovakar, ap sešiem . . .

—       Bet jūs taču zinājāt — šī garderobiste tak laikam jums pateica, ka misis Morana norunājusi satikšanos piecos.

—       Jā . . . jā . . . protams . . . Sondersena kungs, es gribēju tikt pie viņas . . . glābt, ja vēl kas glābjams . . . aizstāvēt viņu . . . Man taču vajadzēja . . . Lidoju ar viņas Supervienu-vienpadsmit.

—   Vai jūs par to visu kādam Berlīnē stāstījāt?

—   Skaidrs, ka nevienam.

—       Un vai jūs neesat ieradies te, lai nodrošinātu sev alibi?

—   Alibi?

—       Varētu taču būt, ka jūs kopā ar misis Moranu izplānojāt šo noziegumu — kā nekā pistoli esat pagādājis jūs . . . Un nu jūs visu iztēlojat tā, it kā, šausmu pārņemts, būtu steidzies viņai pakaļ — pēc tam kad uzkūdījāt viņu izdarīt noziegumu.

—   Sondersena kungs!

Es atkāpos atpakaļ. Stāvēju blakus sarkanajā lakādas mētelī ģērbtajai skuķei.

—   Lūdzu autogrāfu, Kavena kungs. Lūdzu!— viņa aizelsusies izdvesa, pasniegdama man lodīšu pildspalvu un piezīmju grāmatiņu.

Vilcinādamies palūkojos Sondersenā.

—   Dodiet autogrāfu,— viņš sacīja. Uzšņāpu uz grāmatiņas lapas savu vārdu. Meiča pateicās.— Un nu — man patiešām žēl, Kavena kungs,— esmu spiests lūgt, lai jūs braucat man līdzi uz prefektūru.

Es tikai pamāju ar galvu. Neteicu vairs ne vārda. Kad ieradās patruļa, ko viņš bija izsaucis pa radio, nepretodamies devos viņam līdzi. Braucām cauri pilsētai uz prefektūru. Redzēju lielus plakātus. Ielu laternas lietū sudrabaini vizēja, un to gaismā es varēju salasīt, kas plakātos rakstīts:

SILVIJA MORANA, MŪSLAIKU DI2ĀKĀ AKTRISE MŪSLAIKU DIŽĀKAJĀ FILMĀ «KRITA APLIS»

56

—   Kas tagad notiks ar Barbīti?

—  Par to es parūpēšos. Es parūpēšos par visu, Fil.

—   Es tur vairs nevaru braukt! Man tagad jāpaliek Nirnbergā! «Franku sētā». Kaut nu Dievs dotu un mani nepazītu nedz kāds no «Bristoles», nedz arī kāds cits,— es teicu.

—  Gan jau viss būs labi,— Ruta mani mierināja.

—   Nekas nebūs labi! Palūkojies jau tagad uz Nirnbergu — divas dienas pēc notikušā! Saskrējuši kā uz gadatirgu! Reportieri, fotogrāfi, televīzijas grupas no visas pasaules. «Franku sētā» dabūju tikai pavisam mazu istabiņu — tā bija pēdējā. Pilsēta kā piebāzta, Ruta, kā piebāzta! Tīrais trako nams! Billija Vaildera «Sātana reportieris» pret to bija gluži vai nieks! Un kļūs arvien ļaunāk, arvien ļaunāk! Arī mēs tagad drīkstēsim satikties vienīgi slepus! Es nekad vairs nedrīkstēšu apmeklēt tevi klinikā! Nekad vairs nedrīkstēšu braukt uz Heroldsheidu! Augstais Dievs, Heroldsheida! Ja tur kāds uzminēs, ka Barbīte . . .

—   Neviens neuzminēs, lūdzu, Fil, nomierinies.

—   Bet Barbīte tagad ir viena pati! Un viena pati ari paliks! Ilgi! Tik ilgi viņa bez manis neizturēs!

—   Grosera kundze tūdaļ stājās tavā vietā. Visiem teikts, ka skola tevi aizsūtījusi uz Ameriku,— tu vairākus mēnešus braukāsi, vākdams tur ziedojumus.

—   Bet es arī neizturēšu bez Barbītes!

Ruta piecēlās, pienāca man klāt, apsēdās līdzās uz dīvāna un mani noskūpstīja.

—   Tu . . . tu taču vienmēr viņu nīdi, nekad nevarēji ieredzēt, reiz pat gribēji, lai viņa dabū galu!

—  Ak . . .

Viņa noglāstīja ar pirkstu man lūpas.

—   Es zinu,— viņa sacīja,— es zinu. Tas notika pavisam citā zemē — tā taču sacījis Hemingvejs, vai ne?

Palocīju galvu.

Pirmo reizi, kopš Rutu pazinu, atrados viņas dzīvoklī. Nu mums vajadzēja būt piesardzīgiem, tik daudz ko apdomāt, vairīties no neskaitāmām briesmām — kas gan tā bija par dzīvi!

«Nobody knows the trouble I see, nobody knows but Jesus . ..»

Pēkšņi man atkal ienāca prātā šī rinda no nēģeru spiričuela, ko biju dzirdējis viņā naktī, kad pavadīju Rutu mājup no mūsu pirmajām vakariņām.

«Nezin neviens manas ciešanas, nezin neviens, tik Jēzus …»

No Berlīnes uz Nirnbergu bija atbraukuši Džo Gincbērgers, Hulio da Kava (viņš bija režisors arī Silvijas filmai «Misija uz Berlīni», viņam vajadzēja būt režisoram, bet nu Silvija atradās izmeklēšanas cietumā, pret viņu gatavoja tiesas prāvu), Rods Brekens (viņš atvizinājās Silvijas rolsroisa un atveda līdzi manus uzvalkus, veļu un ceļasomas), Keitija un Džo Petersoni, Bobs Kamingss no «Siranas» sabiedrības un citi: operators Rojs Hedlijs Cins, scenārijā autors Maiks Torans, arhitekts Džouels Bērnss, montāžists Alens Lengs — mums bija gandrīz tā pati grupa, kas «Krīta aplim», un mēs visi dzīvojām pilsētas lielakajā viesnīcā, «Franku sētā».

«. . . Silvija Morana, kas par filmu «Krīta aplis» apbalvota ar «Oskaru», pasaulslavenā amerikāņu filmaktrise, joprojām atsakās sniegt jebkādas ziņas, kāpēc nošāvusi sešdesmit vienu gadu veco, kādreiz ļoti iemīļoto aktieri Romero Retlendu …»

Piecas minūtes pāri astoņiem. Televīzija. Dienas notikumi. Diktors, viņam aizmugurē Silvijas un Retlenda fotoattēli no arhīva. Sēdēju Rutas dzīvoklī iepretī aparātam.

«. . . to pirms stundas žurnālistiem paziņoja virskomisārs Sondersens (arī uzņēmums no arhīva, dīvaini, kāpēc ne fragmenti no preses konferences?). Kā zināms, Silvija Morana, ko pēc izdarītā nozieguma smagā šoka stāvoklī ievietoja slimnīcā, kur viņu ārstēja Erlangenas universitātes psihiatriskās klīnikas profesors doktors Ešenbahs, tagad tika nogādāta prefektūrā, kur virskomisārs Sondersens viņu ilgi pratināja. Pēc tam tika parakstīta apcietināšanas pavēle un aktrise aizvesta uz Nirnbergas — Fīrtas apgabaltiesas izmeklēšanas cietumu. Viņas aizstāvis ir Federatīvajā republikā labi pazīstamais advokāts doktors Oto Nīlsens …»

Rutai bija vidējf liels dzīvoklis, gandrīz visas sienas aizsedza grāmatu plaukti, īstas guļamistabas nebija, viņa gulēja uz izvelkama dīvāna. Modernās mēbeles, tāpat kā paklāji, bija gaišās krāsās. Grāmatplauktu augstākajā vietā slējās vecs Buda, kam trūka labās rokas. Pie vienas sienas šai bibliotēkā karājās pavisam plāna zelta plāksnīte, kurā bija iegravēts kāds teikums — ļoti skaists teikums. Pajautāju Rutai, kas ir tā autors. Viņa sacīja: kāds rakstnieks. Vārdi viņai tā patikuši, ka viņa plāksnīti pati sev uzdāvājusi. Kāda slima bērna tēvs bijis zeltkalis. Tas izgatavojis plāno plāksnīti ar iegravēto teikumu. Kāds tad ir šī rakstnieka vārds? Ruta nevarēja to atcerēties. Par spīti atkārtotām pūlēm, vārds neiekrita viņai prātā . . .

«Kā izteicās virskomisārs Sondersens, noskaidrot noziegumu, kurā joprojām, šķiet, nav saskatāma ne jēga, ne iemesls, kļūst arvien sarežģītāk. Uzmanību! Policija lūdz jūsu palīdzību! Steidzami tiek meklētas visas personas, kas tūkstoš deviņsimt septiņdesmit trešā gada astotajā oktobrī redzējušas vai runājušas ar Romero Retlendu (uz ekrāna parādījās un palika viņa attēls). Tas varēja notikt gan jebkurā vietā Federatīvajā republikā, gan arī ārzemēs …»

Uz zema galdiņa, kura virsu klāja stikla plātne, atradās laikraksti. Izlasīju virsrakstus: Silvija Morana paliek pie sava apgalvojuma: «Es nonāvēju!»—Kāpēc pasaulslavenā kinozvaigzne Silvija Morana izdarīja slepkavību?— «Nevaru neko atcerēties,» saka Silvija Morana…

«. . . šo vācu kriminālpolicijas uzsaukumu tāpēc raida visas Eiropas, kā arī visas aizokeāna radio un televīzijas stacijas. . .» (Tagad Romero Retlenda fotoattēli mainījās, viņš bija redzams visā augumā, tad profilā. Pēc tam vēlreiz parādīja Retlenda seju — pretskatā un ļoti lielu.) «. . . Seko mirušā apraksts: Romero Retlends dzimis tūkstoš deviņsimt divpadsmitā gada devītajā augustā Mērtlkrīkā, Oregonas štatā, Ziemeļamerikā. Kā noskaidrots, nāves brīdī Retlends faktiski bijis bez līdzekļiem, ģērbies vecās drēbēs un izskatījies nolaidies. Retlends bijis ASV pilsonis, tekoši runājis vāciski, gan ar nelielu akcentu, citas svešvalodas nav pratis. Bijis metru septiņdesmit piecus centimetrus garš, slaids, sirmiem matiem, kuplām, sirmām uzacīm, dzeltenīgu, slimīgu sejas krāsu un.. .»

Ruta izslēdza aparātu.— Es zinu, tu nespēj to vairs klausīties,— viņa sacīja.— Es arī ne. Bet tā jādara! Ja Silvijai grib palīdzēt. . .

—  Viņai nevar palīdzēt,— es teicu.— Viņa ir nogalinājusi Retlendu, to tu zini tikpat labi kā es.

—   Neesmu pārliecināta . . .

—  Kas cits to darījis? Kad ieradās policija, viņai pistole vēl bija rokā! Viņai bija pamatots iemesls šo draņķi Retlendu nonāvēt! Viņa man neteica — viņa neteica nevienam —, bet laikam viņš uzošņājis, kas īstenībā ar Barbīti noticis, un mēģinājis Silviju galīgi izspiest.

—   Kā?

—  Piemēram, prasot milzīgu naudas summu … Tu zini, ka Silviju izspiež gadiem ilgi . . . Vai arī gribējis panākt laulības vai . . .— Es nevarīgi paskatījos Rutā.

—  Patiesība tik un tā nāks gaismā,— Ruta sacīja.— Tā vienmēr nāk gaismā.

—  Jā,— es piekritu.— Bet kad?— Uzsitu ar plaukstu pa avīzēm, kas gulēja uz galda.— Es kļūstu traks, domājot, ka tagad no šīs nāves, no Silvijas aresta, no visas nelaimes, kas gaida Barbīti, izsitīs miljonus, simtiem miljonu!

—   Kā tu domā?

—  Domāju, piemēram, par «Krīta apli», kura filmēšana izmaksāja divdesmit piecus miljonus dolāru. Kopš slepkavības dienas gan filma, gan Silvija ir visu mutē. Gincbērgers man teica, ka visas pasaules kopēšanas fabrikas vairs netiekot galā ar jaunu kopiju izgatavošanu. Nemaz nezinu, cik valodās jau filma sinhronizēta. Džo uzskata, ka pēc šīs slepkavības — daudz netrūka, viņš būtu pateicis: pēc šīs Dieva dāvanas!— un pēc sensacionālās prāvas,

vienalga, vai Silviju notiesās vai ne, «Krīta aplis» ienesīšot vismaz trīssimt piecdesmit miljonus dolāru! Trīssimt piecdesmit, miljonus dolāru, Ruta! To vēl nav dabūjusi gatavu neviena filma! Džo ir gluži kā prātu zaudējis . . . Pretīgi!

—   Iedzer vēl drusku,— Ruta sacīja un vēlreiz piepildīja manu glāzi ar vīnu. Bijām pie viņas arī kādu kumosu iekoduši. Glāzes un pudele joprojām stāvēja uz galda.

—   Ļauj man runāt! Vai zini, cik pasaulē ir slimu, izsalkušu un badā mirstošu bērnu?

—  Jā gan, Fil,— Ruta atteica.

—   Un vai zini, kāda naudas summa pēc pasaules veselības aizsardzības organizācijas aprēķiniem nākamgad tiks nodota šo bērnu atbalstam?

—  Lasīju, ka divsimt miljonu dolāru.

—   Taisnība, divsimt miljonu dolāru. Divsimt miljonu visiem slimajiem, izsalkušajiem un badu mirstošajiem bērniem pasaulē! Pasaulē, Ruta! Turklāt tikai, ja šiem bērniem smaidīs laime — jo neapšaubāmi nenodos pat šos divsimt miljonus! Kobalta bumbu izgatavošana kļuvusi daudz lētāka, tomēr joprojām ir vēl ļoti dārga. Valstīm jātaupa. Katrs izdevums taču sīki jāapsver! Nu labi, pieļausim, ka šie divsimt miljoni būs. Tas nozīmē, ka tādā gadījumā katram desmitajam nelaimīgajam bērnam — katram desmitajam, Ruta!— varbūt, varbūt, Ruta!— varēs palīdzēt. Deviņi no šiem desmit bērniem jau šodien neapšaubāmi notiesāti uz nāvi. Deviņi no desmit!

—  Fil, tā runāt nav jēgas. Kāpēc tu sevi moki . . .

—   Lūdzu, ļauj man izteikt! Vakar televīzijā skatījos raidījumu, kurā minēja vēl dažus skaitļus. Paredzamos. Sīki aprēķinātus. Cik daudzām avīzēm un žurnāliem — ilustrētajiem vajag vairāk laika, tiem tas vēl priekšā!— visā pasaulē — ja runa ir par Silviju, tiešām visā pasaulē — tiks palielināts metiens, ja tie ziņos par šo notikumu. Tas ir fantastiski, Ruta! Tas ir pilnīgi fantastiski! Novērtējot pavisam zemu, viņi nopelnīs astoņdesmit miljonus dolāru! Klāt vēl nāk par neprātīgi dārgu cenu pārdotie dažādu aģentūru fotoattēli, reprodukcijas tiesības, milzīgās summas, ko pasaules televīzijas studijas maksā par vācu televīzijas pārraidēm no Nirnbergas, intervijām ar. mani, Džo vai, kādu citu! Turklāt Silvijas vecās filmas! Pēc Džo pavēlēs iznomāšanas nodaļa tās piedāvā veselām sērijām! Sīs vecās filmas tagad demonstrēs tūkstošiem kinoteātru! Ko tās ienesīs! Vairāk neuz

skaitīšu . . . Vai zini, cik iznāk, ja visu saskaita kopā, vienmēr turoties pie zemākās robežas? Deviņsimt miljonu dolāru! Deviņsimt miljonu dolāru! Tas ir kaut kas pat multinacionālo sabiedribu bosiem! Kāpēc tu neko nesaki, Ruta?

—       Tāpēc, ka tur nav nekas, ko teikt,— Ruta atbildēja.

—   Lūdzu, beidz reiz runāt par naudu. Vai tu domā, ka tā vēl nekad nav bijis? Tā bijis allaž, tā notiek ik dienas — tikai nu pirmo reizi tas skar tevi, tāpēc tu pamosties! Kas ir ar šo doktoru Nīlsenu?

—   Kam tad ar viņu jābūt?

—       Nu, viņš patiešām ir ārkārtīgi labs advokāts. Vai esi ar viņu iepazinies?

—   Viesnīcā, jā. Atstāj lielisku iespaidu.

—   Vai viņš kaut ko teica?

—   Kā tā?’

—  Viņš taču jau droši vien runājis ar Silviju.

—   Jā, ir.

—   Nu un?

—       Viņa paliek pie saviem vārdiem. Esot Retlendu nošāvusi. Nezina, kāpēc. Vispār nevar neko atcerēties.

—       Kā lai Nīlsens tādu sievieti aizstāv?— Ruta noteica. Viņa devās uz loga pusi.

—   Kur tu ej?

—   Ieslēgt griestu lampu.

—   Slēdzis ir pie durvīm!

Viņa tikai nevarīgi pasmējās un nāca atpakaļ.

—       Nīlsens runāja par neskaidru apziņas stāvokli, protams, vēl viņš neko skaidri nezina. Man šķiet, ka viņš grib balstīties uz psihiatrijas eksperta — Erlangenas profesora Ešenbaha atzinumiem. Ešenbahs taču pēc notikušā Silviju izmeklēja. Un it kā viņš esot sacījis, ka šoka stāvoklis liecinot par apziņas traucējumiem, par patoloģisku afekta stāvokli . . . vai tā kaut kas iespējams?

—   Jā, ir iespējams.

—   Un kas tad notiek?

—       Apziņas traucējumi,— teica Ruta,— var šādos gadījumos sasniegt tādu pakāpi, ka iztēles darbība īslaicīgi pilnīgi pārtrūkst vai ka, viena vienīga priekšstata pārņemts, visiem pretējiem motīviem izslēdzoties, cilvēks rīkojas eksplozīvi. Diagnosticēšanai svarīgi ir, vai apziņas traucējumu laikā regulāri iestājas amnēzija — pilnīgs atminas trūkums. Vai Ešenbahs apstiprinājis amnēziju?

—   Jā.

—   Tad,— Ruta sacīja,— ja nu Nīlsenam jāaizstāv tāds cilvēks kā Silvija, kas neka citādi nepalīdz, viņam atliks vienīgi prasīt, lai piemēro piecdesmit pirmo paragrāfu, pirmo punktu.

—  Tātad nodarījuma laikā viņa nav bijusi spējīga atbildēt par savu rīcību?

—  Jā. Nav bijusi spējīga atbildēt par savu rīcību.

—   Un kas tagad notiks ar Barbīti?

—   Es taču tev sacīju, ka par visu parūpēšos. Mes ar direktoru un pārējiem tiksim galā.

—   Un ja nu ne, Ruta? Ja kaut kas notiks? Ja prāvas sagatavošanai būs vajadzīgi veseli mēneši — un tie bus vajadzīgi —, un ja prāva vilksies nedējām ilgi? Tiesa taču katrā ziņā gribēs dzirdēt, kur ir Barbīte!

—   Noteikti.

—  Jā, un ko tad?

—  Tu taču man stāstīji, ka filmu sabiedrība varot uzrādīt Amerikā veselu Barbīti — laikam kādu citu bērnu, kas ir Barbai ļoti, ļoti līdzīgs.

—   Tas ir tiesa. Bet ja tas noies ^greizi? Ak, vienalga — pat ja tas beigtos labi. Ja viss beigtos labi! Ja Silviju attaisnotu! Gincbērgers un citi daudzina, ka nekad nedrīkstot atklāties patiesība par Barbu un Heroldsheidu. Nekad! Vai dzirdi? Tas . . . tas traucētu darījumus. Tas nozīmētu darījumu galu. Bet kā var noslēpt patiesību?

—  Turoties visiem kopā. Nīlsens ir lielisks.

—   Tu mani nesaproti! Ja patiesība patiešām neatklāsies, es, parādījies te kā Filips Kavens, nekad vairs nedrīkstēšu redzēt Barbīti.

57

—. . . un šeit, manas dāmas un kungi, es atļaušos stādīt jums priekšā Džo Gincbērgeru, filmu sabiedrības «Seven Stars» prezidentu. «Seven Stars» uzdevumā Silvijas Moranas sabiedrība «Sirana» uzņēma filmu «Krīta aplis». Pieci kungi, kas līdz ar viņu sēž bāra nišā, ir «Seven Stars» juristi. Vai ieradāties Nirnbergā visi kopā?— jautāja Pirmās vācu televīzijas programmas reportieris. Prožektori pievērsās «Franku sētas» bāra nišai. Sensācija: tiešā reportāža no «Franku sētas». Tiešā! Reportieris jau bija intervējis citus, arī mani.

Tiešā reportāža!

Operatori, apgaismotāji, palīgi. Bārs bija cilvēku pilns. Stāvēju pie letes. Man blakus stāvēja un sēdēja reportieri un fotogrāfi, uz letes, uz grīdas atradas atskaņotāji, magnetofoni, visdārgākie fotoaparāti: leikas, roliji, haselbladi. Reportieri — no daudzām valstim — nelikās ne zinis par vācu televīzijas interviju. Vieni — kreklos izmetušies, otri — nevainojami ģērbušies, trešie — ādas jakās sēdēja bārā. Dzēra. Kādam amerikānim, vārdā Hopkinsam, bija dzimšanas diena. Viņš bija visvairāk apdzēries. Viri ap viņu spēlēja kauliņus. Ikreiz, kad pienāca Hopkinsa kārta, es redzēju, ka viņš pirms kausa sakratīšanas paberzē to pret biksēm. Bez šaubām, uzskatīja, ka tas nes laimi. Daudzi tā uzskata. Mēs ar Brekenu ari.

Otrajā bārā spēlēja mazs džeza orķestris. Atbalstījos ar muguru pret leti un klausījos intervijā.

—  Protams, ne . . . Sie kungi ieradās no Losandželosas, es — no Berlīnes, kur gatavojāmies Silvijas Moranas jaunajai filmai…— Sī cienīgtēva balss! Sī glāsmainā plakstu vārstīšana! Sī pundura sirmie mati, šī labsirdība, kas staroja no viņa sejas!

—  Kā man šķiet, mister Gincbērger,— starp citu, jūs lieliski runājat vāciski . . .

—   Jā.

—. . . šie kungi ieradušies, lai ar vārdiem un darbiem palīdzētu doktoram NUsena kungam, jo tagad taču jāuzzina patiesība par drausmīgo nodarījumu, kurā iepīta Silvija Morana, vai ne?

—  Skaidrs, ka tiks darīts viss, ko vien var darīt, lai palīdzētu Silvijai. Redzat, draugs, sabiedrībā «Seven Stars» mēs visi, tā teikt, esam radinieki, viena vienīga laimīga saime, kur līdztiesīgi locekļi ir gan pati lielākā zvaigzne, gan pats mazākais palīgstrādnieks. Tikai tā var uzņemt patiešām labu starptautiska mēroga filmu.

—   Un tās uzņemat jūs, mister Gincbērger.

—   Vai esat jau redzējis «Krīta apli»?

—   Nē, mister Gincbērger, bet rit visādā ziņā . . .

—  Jums tā jānoskatās. Nudien, noteikti jānoskatās. Viena no divpadsmit labākajām filmām pasaulē— to saka kritiķi! Nekad neviens nav tā nopelnījis «Oskaru» kā mūsu Silvija. Brīnišķīga sieviete. Visu mūžu darbojos šai jomā. Es jums saku: viņa ir diženākā aktrise, kāda jebkad bijusi.

Juristu skatienos jautās svinīgums.

Reportieris noklepojās.

—   Jūs, protams, esat pārliecināts, ka Silvija Morana ir nevainīga.

—   Kā tad! Sl sieviete var būt vienīgi nevainīga, jaunais draugs. Jūs viņu personiski nepazīstat. Silvija ir . . . Viņa ir eņģelis . . . šķīstības un labsirdības eņģelis. Nekad savā mūžā viņa nebūtu spējīga izdarīt tādu noziegumu.

—   Bet viņa stūrgalvīgi apgalvo, ka ir to izdarījusi.

Viens no juristiem paliecās uz priekšu un iečukstēja

Džo kaut ko ausī. Tas palocīja galvu un vērsās pie reportiera, kas turēja viņam priekšā mikrofonu.— Silvija nespēj skaidri domāt. Viņa joprojām ir šoka stāvoklī.

—  Profesors Ešenbahs apgalvo, ka šoks jau sen beidzies.

—       Profesors Ešenbahs!— Džo lauzīja sārtās roķeles.

—   Jā, un kāda tam nozīme? Nodarījuma brīdī viņa atradās šoka stāvoklī, viņa nebija spējīga atbildēt par savu rīcību — vai viņš arī to apstrīd?

—   Nē, cik zinu, ne . . .

—   Nu, re! Esiet mierīgs, viss risinās, kā tam jārisinās. Ieradīsies vēl kāds slavens amerikāņu psihiatrs, doktors Kesners, kad tas teiks savu vārdu, viss tūlīt izskatīsies citādi, par to jūs varat nešaubīties! Nabaga Silvija! Tiesu iestādēs te vēl izcelsies gaužām, jauks skandāls, jaunais draugs! Doktors Nīlsens ir viens no jūsu valsts labākajiem aizstāvjiem, viņa brālis izdod informatīvo žurnālu . . . Nevaru atcerēties vārdu . . . Gan jau doktors Nīlsens . . .

—  Ko tad doktors Nīlsens darīs?

—   Doktors Oto Nīlsens īsā laikā panāks, lai Silviju vispirms atkal izlaiž no cietuma un tad . . .

Nu viņam kaut ko iečukstēja ausī cits jurists.

—   Doktors Oto Nīlsens panāks,— teica Džo, zibeņātri apsviezdamies uz otru pusi,— ka Silvijas lieta tiks iztiesāta taisnīgi. Nevar taču celt apsūdzību pret sievieti, kas, pārdzīvodama nervu sabrukumu, apvaino pati sevi noziegumā, tas taču ir pilnīgi smieklīgi!

—   Bet Romero Retlends ir miris, mister Gincbērger!

—   Jā, bet kurš tad īsti zina, kā tas noticis? Viņš bija cū . . . Viņš bija ļoti ļauns cilvēks, jaunais draugs.

—  Kādreiz viņš bija jūsu lielākais kases magnēts, mister Gincbērger!

—   Kad? Kad? Pirms nez cik gadiem! Un pēc tam? Sliktas sievietes, dzeršana, narkotikas, vēl šis tas ļaunāks. Jā, tas reiz jāpasaka atklāti, un, sniegdams liecību, es tiesai to pateikšu! Romero Retlends — kādreiz viņš man bija gandrīz kā dēls. Es viņu izveidpju, uzspodrināju par

zvaigzni. Bet viņš?— Kāds no juristiem žigli paliecās uz priekšu, Džo pamāja ar galvu un riebumā atmeta ar roku.

—   Vai iespējams, ka Retlends Silviju Moranu šantažēja?— vaicāja reportieris.

—   Kā? Uz kāda pamata?

—  To es nezinu. Es jautāju jums, mister Gincbērger.

—   Klausieties, jaunais draugs, tas nu ir gluži aplami. Noskatieties «Krita apli». Tad es gribētu zināt, vai jūs iedrošināsities vēlreiz vaicāt, kam visā plašajā pasaulē būtu kaut niecīgākais pamats šantažēt šo brīnišķīgo sievieti, diženāko personību kinomākslas vēsturē, it visur mīlētu un cienītu! Esmu pateicīgs, ka jūs sagādājāt man izdevību televīzijas kameras un miljoniem laužu priekšā pateikt: Silvijai Moranai nav vietas izmeklēšanas cietumā, viņai jāatrodas sanatorijā! Vai atceraties Džūdiju Gārlendu? Vai tā bija zvaigzne? Nu, re! Un kādās situācijās viņu noveda ārprātīgā pārpūle: lai izturētu, viņa taču lietoja gan uzmundrinošus, gan nomierinošus līdzekļus . . .

—  Vai jūs ar to gribat sacīt, ka Silvija Morana lietoja uzmundrinošus vai nomierinošus . . .

—       Stāt!— pieceldamies sacīja viens no juristiem.

—   Pietiek! To misters Gincbērgers, protams, nebūt negrib teikt, vai saprotat?— Jurists iebikstīja reportierim ar pirkstu. Džeza orķestris spēlēja: «I’m always chasing rainbows . . .»' Dzimšanas dienas bērns Hopkinss berzēja pret biksēm kauliņu kratāmo kausu.

—   Tomēr . . . sabrukums «Oskara» piešķiršanas ceremonijā . . .— reportieris sastostljās.— Ir zināms, ka Silvijai Moranai ilgu laiku pēc tam bija jānoguļ Santamonikas slimnīcā.

—   Pārstrādāšanās! Tāpēc arī misters Gincbērgers kā piemēru minēja Džūdiju Gārlendu. Misis Morana bija galīgi pārstrādājusies. Viņa iegāja Santamonikas slimnīcā, lai atpūstos. Skaidrs, ka uzmundrinošus vai nomierinošus līdzekļus viņa nekad nav lietojusi! Viņa bija pārpūlējusies, cikreiz jūs to vēl gribat dzirdēt?

—   Es to nemaz vairs negribu dzirdēt.— Reportieris kļuva agresīvs.— Taču tas, ko esmu dzirdējis, tomēr neizskaidro . . .

Jurists, kas bija piecēlies kājās, viņam uzbrēca:—Ko tas neizskaidro?

Džo apbēdināts purināja galvu.

—  Jauno cilvēk, vai jūsu paaudze nepazīst nedz labsirdību, nedz līdzjūtību?

Nu reportieris saskaitās:— Es intervēju jūs, mister Gincbērger! Iepriekš tika norunāts, ka drīkstēšu vaicāt visu, ko uzskatīšu par vajadzīgu!

—  Tad vaicājiet!— bļāva jurists.— Bet esiet tik laipns un atturieties no secinājumiem un minējumiem.— Sis jurists runāja vāciski vēl labāk nekā Gincbērgers.

Reportieris, joprojām saniknots, ievirzīja dialogu citās sliedēs.

—  Tieši tāpat kā visa pasaule pazīst Silviju Moranu, tā pazīst viņas mazo meitiņu Barbu. Jautājums: vai Barba zina, kas noticis?

Es nosvīdu. Biju spiests žigli nolikt glāzi uz letes, tik stipri man piepeši sāka drebēt roka.

—   Viņai nav par to ne jausmas,— Džo atteica.

—   Ne jausmas?

—  Tik ilgu laiku mēs pratām paturēt pilnīgā slepenībā, kur Barba atrodas,— Džo glāsaini sacīja,— lai bērnam nemitīgi neuzmāktos reportieri — to es nesaku par jums, jaunais draugs!— lai meitenītei būtu mierīga bērnība. Tagad redzams, cik pareizi bija, ka mēs Barbu tā sargājām. Ka aizsūtījām viņu uz internātu, paturot slepenībā tā atrašanās vietu, jo Barba bija nogurusi no gadiem ilgās apkārtklīšanas kopā ar māti — tikpat nogurusi, cik nogurusi bija pati māte no pārmērīgā darba. Barbai vajadzīgs miers.— Biju spiests aizvērt acis. No tā man apreiba galva. Pieturējos pie letes.— Barba arī tagad neuzzinās — šīs rūpes atstājiet vienīgi mūsu ziņā!— kas nodarīts viņas mātei. Bērns ir drošībā, viņu nesasniegs neviens reportieris.

Sataustījis glāzi, es iedzēru. Viskijs straumītē tecēja man lejup pa zodu.

—   Bet… v

—  Jā, jā,— Džo smaidīdams teica,— es zinu, tiesa gribēs zināt, kur Barba atrodas. Nu, mīļais jaunais draugs, to mēs, negaidīdami uzaicinājumu,izmeklēšanas tiesneša kungam jau pateicām. Viņš neiebilst, ka es to tagad pateikšu arī jums — un līdz ar to miljoniem cilvēku visā pasaulē …

Man saļodzījās ceļgali.

—. . . jo pēc atbrīvošanas Silvijas pirmais gājiens būs pie meitas, un tad — tad tur varēs būt klāt prese ar saviem fotogrāfiem un televīzijas grupas no visas pasau-

Ies! Es saku — tad!— Dramatisks klusuma bridis. Atzveldamies atpakaļ, aizvērdams acis, sakrustodams pirkstus, Džo lēni un labskanīgi piebilda:— Barba atrodas internātā Noristaunā — tā ir maza pilsētiņa ziemeļaustrumos no Filadelfijas. Un tas, protams, ir viens no pašiem labākajiem internātiem Savienotajās Valstis . . .

—   Vēl vienu viskiju,— es uzsaucu bārmenim.— Trīskāršu. Tīru. Ātri!

✓

58

Pēc septiņām stundām es sēdēju Madridē pretī Karmenai Kruzeiro.

—   Draņķi,— teica Karmena.— Jūs visi esat draņķi. Tu arī esi draņķis. Brekens ir vislielākais draņķis.

—   Mēs esam tikai kalpotāji, mēs neesam augstie bosi, mēs neko nevaram darīt, ka ar Ameriku nogājis greizi, mīlulīt,— es sacīju.

—   Nesauc mani par mīlulīti!— kliedza Karmena. Tad viņa sāka raudāt. Sēdējām viņas mazā apartamenta dzīvojamā istabā «Servantesa viesnīcā» Plaza de las Descalzares Reales, un Madridē jau atkal bija auksts, ļoti auksts. Sī pilsēta varēja padarīt cilvēku traku jau ar savu klimatu vien. Grīdu apkure sildīja — taču pārāk vāji. Vilka vējš. Karmena bija ieslēgusi elektrisko kamīnu. Viņa sēdēja man iepretī. Nebiju noģērbis mēteli. Viņa bija pārvilkusi kleitai pāri rīta svārkus. Mēģināju noglaudīt jaunās sievietes roku, taču viņa atrāvās atpakaļ.

—   Neskaries man klāti

—   Mīļo Karmen, es taču tur neesmu vainīgs!

—   Tu esi tikpat vainīgs, cik visi pārējie! Vai zini, kāda tagad ir mana dzīve? Darbavietā es, protams, visiem citiem sievišķiem esmu gards kumoss! Holivudas braucēja! Nākamā lielā kinodlva! Ne velna! Sēž tepat un klabina rakstāmmašīnu kā vienmēr! Tev nav ne jausmas, kādas var būt sievietes!

—   Ir gan.

—   Nav vis. Ik ritu, braucot uz darbu, es metro sāku kaukt. Es negribu kaukt. Kaunos no cilvēkiem. Bet man jāraud. Tik ļoti es baidos no katras jaunas dienas «Spāneksā», no jaunām nekrietnībām, ko šīs čāčas atkal būs izdomājušas. Un nu ierodies tu, tu, kas mani iegrūdi šai nelaimē,— nerunā pretī!— tu, kura dēļ es visu darīju —

tevis un tavas nolādētās filmu sabiedrības dēj —, un prasi, lai es nevienam nekad nestāstu, kā te bijis ar šīs Moranas pašnāvības mēģinājumu un manu uzstāšanos viņas vietā, kas taču bija krāpšana!

—   Karmena, esi prātīga! Esi mazliet līdzjūtīga! Silvija ir apcietināta! Viņa atrodas izmeklēšanas cietumā! Pret viņu cels apsūdzību slepkavībā!

—   Zinu,— Karmena teica.— Man jau arī ir pavēste.

—  Kāda pavēste?

—   Aicinājums sniegt liecību. Man jābūt lieciniecei. Vēstule pienāca pirms dažām dienām. No Nirnbergas — vai ne?

—  Jā.— Man bija visai šķērmi ap dūšu.

—  Vai netici? Pagaidi, tūlīt atnesīšu . . . vēstule ir . . .

—   Es tev ticu! Paliec šeit! Ir jau arī pavisam dabiski, ka tevi aicina par liecinieci . . .— Izmeklēšanas tiesneša nodaļas ļaudis nav nekādi muļķi, es nodomāju. Un uzdarbojušies gaužām ātri, cepuri nost. ^

—   Karmen! Es tak jau sacīju: Silvija tiks apsūdzēta slepkavībā. Viņai draud mūža ieslodzījums!

—  Priecājos to dzirdēt,— teica Karmena.

—   Tā nav tiesa! Tu nepriecājies! Tu tāda neesi, Karmen, es tevi pazīstu!

—  Ak tu mani pazīsti?— Viņa rūgti pasmīnēja.— Tu mani it nemaz nepazīsti. Tā ir taisnība. Taisnība, taisnība!

—  Karmen, es atbraucu, lai izteiktu tev priekšlikumu . . .

—   Ja «Seven Stars» tomēr aicinās mani uz Holivudu, lai tikai es neko nestāstītu par visu notikušo, tad tu vari uz līdzenas vietas vākties prom! Pirmo reizi es, muļķa sieviete, noticēju jūsu netīrajiem meliem! Taču neviena sieviete nebūs tik muļķe, lai tādiem meliem noticētu otrreiz!

—   Neesmu nebūt atbraucis, lai apsolītu tev karjeru Holivudā,— es teicu.

Kad Džo un viņa juristi man ieskaidroja, ka jālido, es atdrāzos satiksmes lidmašīnā uz Madridi. Ja Karmena tagad aiz pilnīgi saprotamām atriebības alkām pastāstītu tiesai, kas toreiz Madridē noticis, Silvija iekļūtu vēl krietni ļaunākā stāvoklī, jo līdz ar to rastos jautājums: kāpēc viņa to darījusi? Un tad nevajadzētu daudz pūļu, lai aizdomātos līdz Barbītei. Bet Barbiti, lai tur plīst vai lūst, nedrīkstēja ļaut iepīt — kaut arī tas maksātu miljonus —, patiesību par viņu un Silvijas kādreizējo izlēcienu

sabiedrība neparko nedrīkstēja uzzināt. Jo tad ar visu lielo biznesu būtu beigas.

Kurš gan raizējās par Silvijas likteni? Vai par mazo Barbīti? Svarīgs bija viens: bizness! Bizness! Gadsimta lielākais bizness! Faktiski mani bija piespieduši lidot pie Karmenas. Es jau arī sapratu, ka tā vajag. Mans maršruts bija iepriekš noteikts . . .

—   Neesmu braucis, lai apsolītu tev karjeru Holivudā . . .

—  Ko tas nozīmē?

—  To, ko es saku.

—   Es lai turētu mēli aiz zobiem par velti? Varbūt aiz mīlestības pret draņķa Brekenu?— Karmena iesmējās.

—  Jūs tur, Nirnbergā, laikam esat jēgu izdzīvojuši.

Iespiedu nagus plaukstās un saņēmu visus spēkus, lai

paliktu mierīgs.

—   Es tev izteikšu citu priekšlikumu!

—   Kādu citu priekšlikumu? Nu man beidzot radusies izdevība revanšēties! Tagad jūs kaut ko piedzīvosit!

—   Karmen . . . Karmen . . . Lūdzu, vismaz uzklausi jel mani! Tu saki: darbs «Spāneksā» tev esot elle. Pretīgo sieviešu dēļ. Man tu reiz stāstīji, ka vienmēr esot sapņojusi par savu tulkojumu un mašīnrakstīšanas biroju — tu taču pārvaldi tik daudz valodu —, savu biroju, lai varētu strādāt sev, sev pašai!

Viņa skatījās manī kā apstulbusi.

—   Tu zini, ka man nav naudas. Vismaz nav pietiekami daudz naudas. Ne tuvu. Vai tu maz zini, cik Madridē maksā liels dzīvoklis — un tāds taču man tad būtu vajadzīgs? Cik jaunbūvju stāv tukšas tāpēc, ka cenas ir astronomiskas, un cik cilvēku šā iemesla dēļ paliek bez dzīvokļiem?

—   To visu es zinu,— sacīju, saskatīdams kādu iespēju, niecīgu iespēju, pirmo gaismas punktiņu tuneļa galā.

—  Karmen, ar šo priekšlikumu es tevi neapmānīšu kā Brekens: «Seven Stars» samaksās, cik tev būs vajadzīgs šāda biroja iekārtošanai. Tu varēsi nopirkt dzīvokli. Rakstāmmašīnas. Kopēšanas iekārtu, Magnetofonus. Un ko tur nu vēl vajag. Ja gribēsi, varēsi nolīgt personālu, varēsi darīt, ko vien gribēsi,— ja tagad klusēsi.

—  Un es lai tam ticu?

Izvilku no kabatas papīra lapas ar «Seven Stars» zīmogu un mašīnraksta tekstu. Tās biju parakstījis es — nepārprotami Džo vietā. Rakstā Karmenai tika piesolītas izredzes, ko es nupat biju minējis. Noteikums: viņa

nedrīkst stāstīt, ko piedzīvojusi. Vajadzīgo summu varēja noteikt viņa pati. Mums vajadzēja vienīgi viņas parakstu, kas būtu viņas klusēšanas ķīla. Viņa lasīja loti lēnām. Es biju parakstījies kā uz oriģināla, tā uz kopijām. Pagāja drausmīgi ilgs laiks, līdz Karmena noteica:—Labi.

—   Nu redzi! Mēs taču arī gribam tikai tev . . .

—   Jā, jā. Simt tūkstoš dolāru.

—   Ko?

—   Tad lai paliek.

—   Nē! Ja tu uzskati, ka tev tik daudz vajadzīgs . . .

—   Man ir tik daudz vajadzīgs,— Karmena sacīja.

—   Labi. Jauki. Priecājos, ka varam tev palīdzēt. . .

—       Jā. To jau var redzēt. Gribu saņemt skaidrā naudā. Ar čeku es neesmu mierā!

—   Bet tik daudz man skaidrā naudā nav līdzi . . .

—       Tad tu aizlidosi uz Nirnbergu un sagādāsi — ja tavi bosi piekritīs, tas būs pavisam viegli —, un tad tu vēlreiz atbrauksi šurp un atdosi man, un es parakstīšu solījumu.

—   Tu laikam man neuzticies, vai?

—   Kā tā?

—       Es tev saku: naudu tu dabūsi. Parakstīt tu varētu jau tagad.

—       Ak tā. Nē! Skaidrs, ka es tev neuzticos! Es vairs nevienam neuzticos. Aizlido vien un atgriezies ar naudu, tad dabūsi parakstu,— Karmena sacīja. Viņa smaidīdama palūkojās manī, piecēlās, noskūpstīja un teica:—Tā, un tagad mēs atkal esam draugos, vai ne?

—   Jā . . .

—   Kad aizlido tava lidmašīna?

—   Nākamā — pēc. divām stundām.

—   Pavadīšu tevi uz lidostu.

—   Tas nav vajadzīgs!

—   Bet es gribu! Braukšu tev līdzi!

Viņa atbrauca līdzi. Lidostas hallē karājās milzīgs transparents, kurā bija lasāms:

LA MAS GRANDE ARTISTA DEL MUNDO EN SU PELICULA LA MAS GRANDE SYLVIA MORAN EN

CIRCULO DE TIZZA1

1 Visdižākā aktrise pasaulē savā visdižākajā filmā — Silvija Morana «Krita apli» fspdn.j.

Sos transparentus biju redzējis visa Madridē, ari divos pilsētas labākajos kinoteātros, kuri bija izdekorēti kā svētkos, jo tur jau demonstrēja «Krita apli». Džo bija taisnība: filma patiešām kļuva par visu laiku lielāko kinobiznesu . . .

Barahasas lidostas hallē zem transparenta Karmena mani noskūpstīja un novēlēja labu ceļavēju.

—   Rīt atkal atlidošu,— es viņai sacīju.

Kad Minhenē izkāpu no lidmašīnas, lai sēstos otrā, kas aizvestu mani uz Nirnbergu, ieraudzīju trapa pakājē virskomisāru Vigbertu Sondersenu.

—       Hallo! Tas nu gan ir pārsteigums! Kā jūs te gadījāties?

Sondersena seja bija sakritusies. Viņš izskatījās slims.— Atbraucu jūs apcietināt, Kavena kungs,— viņš lēni sacīja.

—  Ko?

—       Jūs apcietināt.— Viņš pastiepa kādu papīru.— Te ir apcietināšanas pavēle.

—  Apcietināšanas pavēle — par mani?

—  Jā, Kavena kungs.

—       Bet kādēļ? Jums taču nupat vajadzēja palaist mani vaļā, jo ar Retlenda noslepkavošanu man nav nekāda sakara.

—   Šoreiz runa ir par ko citu, Kavena kungs.

—   Par ko?

—       Par kūdīšanu — ja ne uz nepatiesu zvērestu, tad uz nepareizu liecību vai vismaz par mēģinājumu to darīt.

—   Nesaprotu . . . Tas taču ir ārprāts!

—       Tas nav nekāds ārprāts, Kavena kungs. Jums nav noteiktas dzīvesvietas. Iespējams, ka jūs mēģināsit slēpt noziegumu Un bēgt. Tāpēc jūs vajag apcietināt.

—       Bet. . . bet ko tad es it kā esmu kūdījis dot nepatiesu zvērestu?

—       To jūs labi zināt, Kavena kungs. Man nav jāuzsver, cik ļoti es visu to nožēloju. Jūs taču atlidojat no Madrides, vai ne?

—   Vai tas ir aizliegts?

—       Kāda Karmena Kruzeiro jaunkundze mums pa tālruni zifioja, ka jūs esot mēģinājis viņu noziedzīgi ietekmēt. Jūs zināt, par ko ir runa. Papīri, ko jūs vedāt Kruzeiro jaunkundzei, ir jums klāt. Lūdzu, dodiet tos man.

Arī Minhenē—Rīmā bija ļoti auksts, un es pēkšņi jutos bezgala noguris. Iedevu viņam papīrus. Viņš pamāja ar galvu.

—   Man te ir dienesta mašīna. Mēs brauksim uz Nirnbergu.

—   Cik ilgi es palikšu apcietinājumā?

—   Jūsu prāvu var iztiesāt tikai pēc misis Moranas prāvas — aiz saprotamiem iemesliem. Tātad jūs, Kavena kungs, paliksit izmeklēšanas apcietinājumā līdz Moranas prāvas beigām. Un nu, lūdzu, sekojiet man.

Es viņam sekoju.

59

Es sekoju viņam pie jums, tiesneša kungs, uz šo izmeklēšanas cietumu, kurā viss, nudien, ir priekšzīmīgs. Kameras. Gultu matrači. Psiholoģiskā un medicīniskā palīdzība. Pēc vēlēšanās — rūpes par dvēseles glābiņu. Visu iemītnieku un viņu aprūpētāju (sākot no uzraugu kungiem līdz direktora kungam) iejūtīgi pieklājīgā izturēšanās. Iespēja nodarboties ar dažādiem sporta veidiem. Un —to nedrīkst aizmirst — mūsu patiesi lieliskā bibliotēka.

Sagadījās tā, ka jūs kļuvāt par Silvijas un manu izmeklēšanas tiesnesi. Tas daudz ko vienkāršoja. Piemēram, tas pamudināja mani uzrakstīt šo ziņojumu, pie kura es tagad sēžu diendienā jau mēnešiem ilgi. Man iecēla aizstāvi, plaši pazīstamā doktora Oto Nīlsena kunga draugu — vārdā Kārli Oranovu. Doktoru Oranova kungu uzaicināja aizstāvēt mani pret apsūdzību, ka esmu kūdījis nepatiesi zvērēt, respektīvi, nepareizi liecināt (to nu gan es lāgā nevarēju noliegt), viņa galvenais uzdevums bija motivēt šo mēģinājumu tā, lai būtu iespējams sodu mīkstināt. Sim nolūkam viņam bija vajadzīgs visu manu piedzīvojumu attēlojums.

Jūs zināt, ka šīs rindas es rakstu, starp citu, laika posmā, kad sensacionālā prāva pret Silviju Moranu rit jau pilnā gaitā. Tā risinās sensāciju kārās cilvēces acu un ausu priekšā, tā risinās nepielūdzami, neapturami. Šodien ir tūkstoš deviņsimt septiņdesmit ceturtā gada divdesmit otrais maijs, un Nirnbergā ir jau ļoti silts.

Doktoram Kārlim Oranovam, gara auguma druknam cilvēkam, ir sirsnīga seja, mierīga balss un nebeidzama pacietība. Viņa zaļās acis spēj mainīt krāsu kā kaķim un

kļūt pelēkas, un vispār visa viņa seja ar plakano degunu, ieslīpajām acīm un izcilnajiem vaigu kauliem atgādina kaķi; uz tādām pašām domām uzvedina viņa vijīgi atsperīgā gaita (ja ņem vērā viņa lielo, drukno augumu!).

Viņa apmeklējumu laikā mēs paliekam divatā. Jūs, tiesneša kungs, esat doktoram Oranovam kategoriski aizliedzis stāstīt man kaut mazāko sīkumu, kas tieši neattiecas uz apsūdzību, kura celta pret mani.

Jūs, tiesneša kungs, ar pilnām tiesībām esat aizliedzis man kaut ar visīsākās avīžu ziņas palīdzību sekot līdzi «āra» notikumu norisei. Līdz pat šai dienai jūs nevienam neesat devis atļauju mani apmeklēt (vienīgais izņēmums ir doktors Oranovs). Tātad es mēnešiem ilgi esmu nošķirts no pasaules un saņemu pēc nopelniem, kaut arī viens apstāklis sagādā man mokas, mokas, kuras es pēdējā laikā gandrīz vairs nespēju panest: es nezinu, kā klājas Barbītei. Vai viņa ir slima? Vai ari viņas attīstība progresē? Vai viņai ir «slikts laika posms»? Vai «labs»? Vai viņa vēl ir dzīva? Bieži, tiesneša kungs, es naktīs, sviedriem noplūdis, uztrūkstos no miega, jo mani izbiedējis kāds nejauks sapnis, kurā Barbukam noticis kas ļauns.

Apzinādamies savu izolāciju un pūlēdamies atbilstoši sagatavoties tam, kas mani gaida, es, neizstāstījis vēl aizstāvim doktoram Oranova kungam patiesību, visu patiesību (pirmkārt, viņam tā bija jāzina, lai varētu man palīdzēt, un, otrkārt, pastāv taču arī aizliegums izpaust amata noslēpumus, vai ne), pajautāju, kā principā norit zvērināto tiesas prāva, lai no viņa atbildēm, cik iespējams, izdarītu secinājumus un taustoties izzinātu nākotni. Viņš, protams, tūdaļ nomanīja, kas man prātā. Tomēr viņš manas pūles atbalstīja.

—   Nu,— doktors Oranovs tātad sacīja toreiz, trīs dienas pēc manas apcietināšanas,— nu, prāvas gaita ir apmēram šāda: vispirms paziņo, ko iztiesās, piemēram, gadījumā, kurš jūs interesē: «Zvērināto tiesa sāk izskatīt'krimināllietu, kas ierosināta pret Silviju Moranu!» Priekšsēdētājs pārbauda, vai ir klāt apsūdzētā un aizstāvis, kā arī pieaicinātie liecinieki un eksperti un vai tiesas rīcībā ir visi lietiskie pierādījumi. Ja prāva velkas ilgi — kā šinī gadījumā neapšaubāmi arī būs —, lieciniekus un ekspertus var uzaicināt dažādās dienās. Procesu vada un apsūdzēto, lieciniekus un ekspertus iztaujā priekšsēdētājs. Tiesības jautāt tāpat ir piesēdētājiem, kā ari prokuroram, apsūdzētajai un aizstāvim. Var arī sarīkot

jaiitājumu krustugunis. Sajā gadījumā lieciniekiem jautā tas, kas viņus pieaicinājis, tātad vai nu aizstāvis, vai prokurors, pie kam ikreiz drīkst jautāt abas puses — ar ierunu, ka arī priekšsēdētājs un piesēdētāji skaidrības nolūkos var jautāt vēl papildus.— Mans aizstāvis doktors Oranovs allaž runā ārkārtīgi precīzi, tā, ka viņa runu tūlīt var publicēt.— Skaidrs, ka jūs,— viņš laipni piebilda,— būsit prokurora kunga liecinieks.

Jauki, es nodomāju. Pirms paspēju pavaicāt, viņš jau turpināja:—Tiek izsaukti visi liecinieki, un priekšsēdētājs paskaidro viņu pienākumus, it īpaši pienākumu teikt skaidru patiesību un neko nenoklusēt. Tālāk viņš brīdina, ka nedrīkst nepatiesi zvērēt vai nepareizi liecināt, sīki ' neminēdams, kāds sods par to draud. Viņš vienīgi piezīmē, ka šādu noziedzīgu rīcību soda, uz ievērojamu laiku atņemot brīvību.

—  Uz cik ilgu laiku soda ar brīvības atņemšanu, doktora kungs?

Viņš palūkojās mani — man šķita, tagad gandrīz vai uzjautrināts — un sacīja:—Nepatiesi zvērēt nozīmē ar iepriekšēju nodomu dot melīgu zvērestu. Par to draud brīvības atņemšana no viena līdz pieciem gadiem; ja ir vainu mīkstinoši apstākļi — tad no sešiem mēnešiem līdz pieciem gadiem.

—  Ja ir vainu mīkstinoši apstākļi, tad arī līdz pieciem gadiem?— es pārsteigts noprasīju.

—  Tieši tā, Kavena kungs.—(Tagad es atkal visu laiku biju Filips Kavens, «aizsargpase» ar Filipa Nortona vārdu tūlīt bija pievienota pie aktiem.)—Par nepareizu liecību, kas nav apstiprināta ar zvērestu,— draudzīgi turpināja mans aizstāvis,— draud brīvības atņemšana no trim mēnešiem līdz pieciem gadiem, smagos gadījumos zemākais soda mērs nav mazāks par gadu. Beidzot, vēl tā sauktā «nepareizā liecība, kas sniegta aiz nevērības»,— tā tiek sodīta ar brīvības atņemšanu līdz vienam gadam, bet, ja kļūdu laikā izlabo, vainīgo attaisno.

Sim punktam — kā jūs sapratīsit — es nu ietiepīgi pieķēros.

—  Kā vispār ir ar liecinieku izteikumiem, doktora kungs? Ja es būšu liecinieks — un Silvijas Moranas prāvā es katrā ziņā būšu liecinieks, uz brītiņu aizmirsīsim manu nodarījumu —, vai man noteikti jārunā?

—  Kavena kungs,— viņš sacīja un palūkojās manī no apakšas uz augšu.

—  Jā?—* Es nevainīgi samirkšķināju acis.— Vai jautāju kaut ko nelikumīgu? Es tikai gribēju zināt, tas ir viss.

—  Kā tad, Kavena kungs. Jūs tikai gribētu zināt. Tas ir viss. Nu, tad, lūdzu. Atteikšanos liecināt var balstīt uz vairākiem tiesiskiem pamatiem. Pirmkārt: katrs liecinieks var atsacīties atbildēt uz jautājumiem, ja pēc šīm atbildēm viņam pašam vai viņa tuviniekiem eventuāli draud briesmas tikt sauktam pie atbildības par kādu kriminālnodarījumu vai likuma pārkāpumu. Sīs tiesības lieciniekiem jādara zināmas.

Ja vien visi šie liecinieki tās jau nezina, es nodomāju. Jo galu galā Gincbērgeram un Ko taču jāapdomā plāns, vai ne? Par spiti Džo svinīgajām runām par «laimīgo saimi», viņi nav Silvijai tuvi radinieki. Taču, atbildot uz visiem jautājumiem, viņiem pašiem draud briesmas, ka viņus sauks pie atbildības par kriminālnodarījumiem. Tātad laikam gan viņi nemelos (citādi viņi nonāktu bīstami tuvu nepatiesam zvērestam), viņi uz daudziem — ļoti daudziem!— jautājumiem atteiksies atbildēt. Es tāpat. Tomēr . . .

—  Vai atteikšanās atbildēt uz jautājumiem,— es ierunājos,— var negatīvi ietekmēt apsūdzētās likteni?

—  Visādā ziņā,— atteica doktors Oranovs, un varēja manīt, ka viņš visus manus gājienus, ieraduma spiests, uzmin iepriekš, nevis secina par tiem no teiktā.— Tā visādā ziņā var notikt. Tomēr ne obligāti. Sekas var būt arī pretējas, proti, šī atteikšanās var ietekmēt liecinieku likteni . . . Turpināsim uzskaitījumu: otrs tiesiskais pamats ir paša liecinieka tiesības tāpat neliecināt par sliktu radiniekiem kā iepriekš minētajā gadījumā, taču šoreiz ne tāpēc, ka tam būtu kāds sakars ar kriminālnodarījumu, bet tikai radniecības saišu dēļ.

Ar to neko nevar iesākt, es nodomāju un pavaicāju:

—   Un trešais?

—  Trešais, Kavena kungs, ir to cilvēku loks, kas nedrīkst izpaust amata noslēpumus.

Nu, beidzot, nodomāju. Tiktāl nu mēs būtu tikuši.

60

—   Sim cilvēku lokam,— doktors Oranovs turpināja,

—   nav tiesību atteikties liecināt, ja viņus atbrīvo no

klusēšanas pienākuma.— Nolādēts!— Taču no tā viņus atbrīvo nevis tiesa . . .

Klausies un brinies!

—. . . bet vienīgi tas, kuru amata noslēpums aizsargā, piemēram, advokāta aizstāvamais vai ārsta pacients. Ievērojiet, Kavena kungs, Barbīte ir mazgadīga, no klusēšanas pienākuma lieciniekus var atbrīvot vienīgi likumīgais aizbildnis, tātad tā būtu misis Morana!

To dzirdot, man kļuva krietni labāk ap dūšu.

—  To viņa, protams, nedarīs,— es sacīju.

Viņš uzrāva plecus un tad atkal tos nolaida.

—  Ko tas nozīmē?

—   Amata noslēpumu glabāšana,— viņš sacīja,— aptver vienīgi uzticības attieksmju būtisko jomu. Piemēram, ārstam diagnozi un ārstniecības veidu. Tā neaptver pārējās dzīves jomas, no kurām liecinieki mediķi zina atsevišķas detaļas—šinī gadījumā, piemēram, Barbaras atrašanās vietu.

—   Nolādēts,— es sacīju.— Kāda tad tam visam jēga, ja ārsti, kurus izklaušinās kā lieciniekus, drīkstēs paturēt noslēpumā Barbas slimību un ārstniecības veidu, bet viņiem būs jāatklāj, ka mazā dzīvo Heroldsheidas speciālajā skolā? Tas taču būs tikpat kā uguns pakulās!

Viņš palūkojās manī kā mīlīgs Ziemsvētku vecītis.

—   Nesteidzieties, Kavena kungs! Ja medicīniski apsvērumi prasa šo dzīves vietu noklusēt. — ja tās atklāšana, piemēram, nozīmētu draudus veselības stāvoklim —, tad arī tādā gadījumā ārstiem ir tiesības atteikties liecināt.

—   Ā-a,— es sacīju un nodomāju: tātad, ja runa būs par Barbu, Ruta, doktors Sigrans un citi ārsti izmantos šis tiesības, jo tik prominentas apsūdzētās bērna dzīves^ vietas nosaukšana patiešām izraisītu draudus mazās veselībai (vajag tik iztēloties skandālu, virpuli, kas saceltos, to atklājot, reportierus, radio un televīziju),— un līdz ar to Barba būtu glābta! Ja Karmena tagad uzstāsies ar savu atriebīgo liecību, doktors Molendero no Madrides klinikas, pārāk spēcīga fluīdu strāvojuma mocītais analītiķis Kolinss un Santamonikas slimnīcas psihiatrs doktors Kesners nekādas ziņas par Silviju nesniegs. Ka viņai bijis pie Kesnera ilgi jāārstējas, ir zināms. Prātoju, ka nemaz neizskatās tik slikti, kā biju domājis,— taču advokāts jau aplēja manus optimisma asnus ar ledainu ūdeni.

—   Turpretī medicīnas vai ballistikas ekspertiem,— doktors Oranovs sacīja,— kuriem bijis uzdots izdarīt

autopsiju vai citus izmeklējumus attiecīgajā krimināllietā, nekādā ziņā nav tiesību atteikties no liecības.

—   Un tādu tiesību nav arī policijai, piemēram, virskomisāram Sondersenam?

—   Nē.

Tātad tomēr mēs esam pazuduši.

—   Tādās reizēs zināmos apstākļos gan sēde var notikt aiz slēgtām durvīm.

Aiaiaiai! Liela labuma no tā nebūtu.

—   Jūs gribējāt zināt, kā norit prāva, Kavena kungs, mēs esam mazliet . . . hm . . . novirzījušies sānis.

—   Jā.

—   Nu, noklausījušies instrukciju, liecinieki atstāj sēžu zāli, eksperti paliek turpat. Priekšsēdētājs pārbauda apsūdzētās personības datus. Tad prokurors nolasa apsūdzības rakstu — vienas līdz divu mašīnraksta lappušu garumā. Priekšsēdētājs norāda apsūdzētajai — tātad gadījumā, kuru mēs šeit. . . hm . . . teorētiski iztirzājam, misis Moranai, otrajā gadījumā — jums—, ka viņa, respektīvi, jūs drīkstat izteikties vai neizteikties. Manuprāt, misis Morana neizteiksies.

—   Nevarēs izteikties,— es pārlaboju.

—   Nevarēs izteikties. It īpaši par šī Retlenda nāvi. Te ekspertiem būs jāpaskaidro, kāpēc viņai tas nav iespējams. Amnēzija, viņa neko neatceras, uzskata, ka noziegumu izdarījusi, un tā tālāk.

—  Un tā tālāk.

—  Tātad apsūdzētā neizteiksies. Vai izteiksies tā, ka viņas liecība nebūs izmantojama. Tas ir, nebūs izmantojama prokuroram. Viņai tā varētu but izmantojama, vai ne? Un tad sākas tiesas izmeklēšana. Cits pēc cita tiek nopratināti liecinieki un eksperti — kārtību nosaka priekšsēdētājs, turklāt eksperti, kas sēdes laikā paliek zālē, var sekot līdzi prāvas gaitai un noklausīties arī liecinieku pratināšanu, turpretī lieciniekus izklaušina citu pēc cita un atsevišķi. Ekspertiem un lieciniekiem var atgādināt viņu izteikumus no agrākajiem protokoliem, ja nepieciešams atsvaidzināt atmiņu vai ja radušās pretrunas. Ja galvenajā tiesas sēdē liecinieks atsakās izteikties — ciktāl viņam uz to ir tiesības —, tad agrāko protokolu, kurā fiksēti viņa izteikumi, nedrīkst nolasīt.

—  Tam nu var būt visai dažādas sekas,— es piezīmēju.

—  Taisnība. Pēc tiesas izmeklēšanas beigām vārdu dod prokuroram, tad aizstāvim. Abi var viens otram izteikt

iebildumus. Apsūdzētajam, respektīvi, apsūdzētajai jebkurā prāvā dod «pēdējo vārdu».

—   Un tad?

—   Tad tiesa aiziet apspriesties. Ja priekšsēdētājs nenosaka īpašu datumu sprieduma pasludināšanai, to pēc apspriedes pasludina atklātā tiesas sēdē. Ja apsūdzēto attaisno, jāmin, vai nav pierādīta apsūdzētās vaina vai arī nodarījums, kas uzskatīts par pierādītu, nav atzīts par sodāmu un kadu iemeslu dēļ. Ja apsūdzētā nav izdarījusi noziegumu, viņu attaisno, un pamatojumā tad ir teikts, ka noziegumu, kurā viņa apvainota, viņa nav izdarījusi. Tas viss jāpamato. Prokuroram, aizstāvim un apsūdzētajai ir tiesības — taču nav pienākuma — atsacīties no kasācijas sūdzības par pasludināto spriedumu. Arī no sprieduma pārsūdzēšanas, prasot lietu pārskatīt . . . bet, ja es tā īsti padomāju, tad tas jūs laikam vairs īpaši neinteresē.

—  Jums taisnība, doktora kungs. Kas ir?

—   Būdams jūsu advokāts un sīki pārdomājis jūsu gadījumu, es gribētu dot jums padomu — jūsu interesēs, bet gandrīz tikpat daudz vai vēl vairāk misis Moranas interesēs.

—  Jā?—Es nedroši paskatījos viņā.

—   Jā,— viņš teica.— Mana kolega Nīlsena aizstāvības līniju var paredzēt diezgan precīzi, vai ne? Psihiatrijas eksperti viņu atbalstīs. Ja viņš panāks, ka piemeros piecdesmit pirmo paragrafu, tas būs liels sasniegums. Ja viņš šī paragrāfa aizsardzību misis Moranai nodrošināt nevarēs — un, ka tāda iespēja pastāv, es secinu no visa jūsu jautājuma veida, no jūsu mīmikas, klausoties manas atbildes, et ceteru[ , jo visi liecinieki, kad vien būs iespējams, atteiksies atbildēt un tas atstās ļoti, ļoti nelabvēlīgu iespaidu — sacīsim mierīgi: tas izskatīsies pēc sazvērestības, kuras mērķis ir nepieļaut patiesības atklāšanu — ja gan, citādu iespaidu tas nemaz nevar atstāt, tad diemžēl jārēķinās, ka misis Moranai piespriedīs ļoti augstu brīvības atņemšanas sodu par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Pavisam neņemot vērā Barbaras likteni.

—   Un vai pret to neko nevar darīt?

—   Pret to varētu kaut ko darīt.

—   Ko?

—   Ķerties vērsim pie ragiem,— teica doktors Oranovs.

—  Kam tas būtu jādara?

—  Jums.

—   Man?

—   Jā, jums, Kavena kungs. Jūs esat cilvēks, kas visu zina. Ja laiku līdz prāvai pret misis Moranu — un tas būs ilgs laiks —, jūs izmantosit, sīki aprakstīdams visu patiesībā notikušo jūsu izmeklēšanas tiesnesim, kas taču jums ar misis Moranu ir kopīgs, tad es saskatītu te daudz lielākas izredzes, daudz lielāku drošību gan misis Moranai, gan Barbarai, gan jums, gan visiem, kas šeit iepīti,— neaizmirstiet ne mirkli, ka šī Karmena Kruzeiro liecinās tik naidīgi, cik vien var iedomāties. Tā misis Morana nokļūs Joti nelāgā situācijā. So situāciju vēl vairāk pasliktinās ekspertu izteikumi — pat ja policija, it īpaši virskomisārs Sondersens, noklusēs Barbaras pašreizējo atrašanās vietu, lai eventuāli nekaitētu meitenes veselībai. Ka te viss noticis bērna dēj, to neviens neapšaubīs — tik un tā neapšaubīs.

—  Un ko tad lai dara?

—   Ja jūs tātad uzrakstīsit savu liecību, pilnīgi precīzi līdz pēdējam sīkumam attēlodams patieso stāvokli, ja izmeklēšanas tiesnesis pēc pieprasījuma ziņos par šīm piezīmēm prokuroram un aizstāvim un ja jūs tad, sniegdams liecību, varēsit norādīt uz šīm piezīmēm, kas atradīsies tiesas rīcībā, un — allaž atsaukdamies uz tām, protams, daudz īsāk — neatsacīsities izteikties, bet, gluži otrādi, teiksit patiesību, tad, Kavena kungs, manuprāt, par spīti visai sensācijai, prāvā iestāsies krass pagrieziens un misis Moranai būs palīdzēts daudz, daudz vairāk nekā ar stūrgalvīgu klusēšanu un ietiepīgu atsacīšanos liecināt. Tas ir mans uzskats, ko es izsaku gan kā jūsu advokāts, gan kā cilvēks, kas misis Moranu ciena. Tie nav slazdi. Tas ir labākais ieteikums, ko es varēju izdomāt, lai vissekmīgāk palīdzētu misis Moranai.

Es klusēju, bet ne aiz spītības. Viņa vārdi bija mani stipri ietekmējuši.

—  Ja vēlaties, es par to parunāšu ar izmeklēšanas tiesnesi, un viņš tad parunās par šim piezīmēm ar jums. Vai vēlaties, Kavena kungs?

—  Jā.

Doktors Oranovs parunāja šādā garā ar jums, tiesneša kungs. Jūs, tiesneša kungs, parunājat tādā pašā garā ar mani. Es jums, tiesneša kungs, apsolīju kaut ko, kas jūs nomierināja: ka šajā ziņojumā nekad nemelošu. Pēc tā, ko esmu pārdzīvojis kopā ar tiem, kas ir tumsā, ar tiem, kam

nav vārda, ar vārgajiem, kas tomēr savā šķīstumā un bezgalīgajā cilvēciskumā galu galā, kā jūs lasījāt, ir stiprāki par stiprākajiem, es nevaru vairs melot. Es šeit, tiesneša kungs, esmu sniedzis liecību — doktors Oranovs to ierosināja, pavisam citu iemeslu mudināts, man šķiet, ka rīcības ierosinājums visai bieži noved pie iznākuma, kas nav bijis paredzēts,— es esmu sniedzis liecību, teikdams patiesību, tikai patiesību un neko citu kā patiesību.

Ir pirmdiena, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit ceturtā gada divdesmit otrais maijs, ap pulksten sešpadsmitiem, kad rakstu šīs rindas. Gandrīz visas manas plašās piezīmes jau sen pirms prāvas sākuma nodotas jūsu rokās, jūs esat nodevis tās tālāk prokuroram, aizstāvim, tiesai. Dzīvodams šķirts no pasaules, es nezinu, kā mans ziņojums ietekmējis visus, kuri to lasījuši un pazīst tā saturu, nezinu, kas pa šo laiku noticis. Esmu darījis to, kas man bija jādara.

Rīt — tūkstoš deviņsimt septiņdesmit ceturtā gada divdesmit trešajā maijā pulksten pusvienpadsmitos prāvā pret Silviju Moranu beidzot jāliecina man.

Mans nolūks bija iepriekš minētajā veidā viņai palīdzēt. Un vēlreiz viss iznāca citādi, jo, nošķirtam no ārpasaules, man taču nebija ne mazākās jausmas par visu, kas šai prāvā līdz šim jau bija noticis. Kad es to uzzināju, bija par vēlu. Lai labāk būtu saprotams, pastāstīšu iepriekš to, ko uzzināju pārāk vēlu. Runa bija īpaši par šiem trim sevišķi svarīgajiem notikumiem . . .

61

Pietika Džo Gincbērgeram tiešajā televīzijas raidījumā paziņot šķietamo Barbītes dzīves vietu, kad nākamajā dienā viesnīcas «Clarion» konferenču zāle pieplūda tik pilna ar cilvēkiem, ka tie, kuri vairs neatrada vietu, pulcējās hallē, ēdamzālē un viesnīcas priekšā. «Clarion» ir vislielākā viesnīca mazajā Noristaunā Filadelfijas tuvumā. Sie cilvēki bija fotogrāfi un reportieri no visas pasaules. No konferenču zāles podesta runāja kāds cienījama izskata • vīrs ar baltu galvu — doktors Klemenss Holovejs, lieliskā internāta vadītājs. Viņa vārdus, ko viņš izrunāja, ar pūlēm cenzdamies savaldīties, mikrofons aiznesa tālāk . . .

-T-. . . kungi . . . kungi . . .— Sanākušo saceltais troksnis bija tik liels, ka doktors Holovejs, zaudējis cerības, apklusa.

Beidzot iestājās klusums.

Kameras dūca, aizslēgi klikstēja, doktors noslaucīja pieri (starmeši konferenču zāli drausmīgi piekarsēja) un runāja tālāk:— Tagad es nolasīšu paziņojumu, ko sastādījuši mūsu pilsētas policijas prefekts, skolas ārsts un es: «Barbara Morana atrodas manā internātā. Meitene nezina, kas noticis Nirnbergā, tāpēc, ja viens vai vairāki no jums, kungi, tagad iepriekš nesagatavojot, iepazīstināsit viņu ar briesmigo stāvokli, mazā var pārdzīvot drausmīgu dvēseles satricinājumu. Lai to nepieļautu, mēs piešķīrām tiesības kinosabiedrības «Seven Stars» policistu grupai, kas ieradusies pirms vairākām dienām, kopā ar vietējo policiju apsargāt internāta teritoriju un nepieļaut, lai bērns sastaptos ar svešiniekiem.»

Zālē nemierīga sarosīšanās.

—  Kungi!— Doktors Klemenss Holovejs pieķērās pie mikrofona statīva, un viņa balss skanēja gandrīz vai lūdzoši.— Tā tālāk neiet. Jūs pārvēršat .mūsu mazo pilsētiņu par trako namu!

—   Nu, un kas par to?

—  Shut up!'

—  Mon Dieu, quel con!

Visi klaigāja cits caur citu.

—   Mieru!— Megafonā nokliedza kāds policists zālē.

Doktors Holovejs ar pūlēm turpināja:—Mums jāvienojas. Ak Dievs, jūs taču esat cilvēki! Es zinu, ka jūsu amats ir grūts. Bet vai jūs uzņemsities atbildību par gluži nepārredzamo ļaunumu, kurš tiks nodarīts šī bērna — Barbaras veselībai, ja viņa uzzinās, kas noticis Nirnbergā?

Tagad zālē patiesi iestājās klusums. Gaiss kvēloja. Starmešu kūļos dejoja puteklīši.

Doktors Holovejs atkal pievērsa skatienu paziņojumam, kas atradās viņa priekšā, un teica:— Neviens no jums nedrīkst ieiet internāta teritorijā vai runāt ar bērnu! Dieva dēļ, esiet, ludzu, saprātīgi, kungi! Necentieties sastapties ar Barbaru, es jūs lūdzu!— Doktors Holovejs lauzīja kaulainās rokas, drudžaini raustīdams krekla apkakli.

—  «Lai parādītu laipnību, mēs izsakām šādu priekšlikumu,»— lasīja internāta vadītājs, elpodams arvien smagāk un smagāk.—«Sajā pēcpusdienā ap četriem Barbara līdz ar citiem bērniem rotaļāsies parkā. Ar noteikumu, ka neviens no jums netrokšņos, neklaigās un citādi netraucēs pasākuma norisi, mēs — prefekts, skolas ārsts, doktors Nīlsena kungs, Silvijas Moranas vācu advokāts, misters Gincbērgers no «Seven Stars» un es — atļaujam — no tālienes, stāvot viņpus parka režgotā žoga, bērnu fotografēt! »

Piekrišanas izpausmes.

—  Ja notiks kaut mazākais starpgadījums, jums jārēķinās ar to, ka visiem . . .

Nikni starpsaucieni.

—. . . jums visiem diemžēl atņems fotoaparātus, respektīvi, filmas, kā arī magnetofonu lentes. Par to jūs tad varēsit pateikties saviem negodīgajiem kolēģiem . . .

Tā pati diena, tā pati pilsētiņa, pulksten sešpadsmitos pēcpusdienā.

Internāts atradās lielā, vecā parkā aiz režģota kaltas dzelzs žoga. Zoga vienā pusē drūzmējās reportieri, fotogrāfi, tur bija uzceltas sastatnes kamerām.

Nu no lielās ēkas, kas pacēlās tālu projām aiz pļavām un koku puduriem, iznāca bērni. Pieci, desmit, divdesmit, trīsdesmit bērni. Viņi sāka rotaļāties — gan ar bumbu, gan spēlējot «Trīs par daudz, divi par maz» un paslēpes. Viņi dziedāja.

Pie kādas mazu meitenīšu grupas, kas gāja riņķa rotaļā, stāvēja doktors Holovejs un ar zodu viegli norādīja uz kādu bērnu. Tas bija lieki, jo ikviens mazo tūlīt pazina. Meiteni, kas bija ģērbta sarkanā kleitiņā, baltām kurpēm un baltām zeķēm kājās, fotogrāfi un televīzijas operatori ar fotoaparātu vai kameru telelēcām itin kā pievilka sev klāt — tuvu, lielu, milzum lielu.

Bērni dziedādami soļoja un smējās. Viegls vējš atnesa līdz reportieriem dziesmas vārdus.

—  Doctor, doctor, must 1 die?— Yes, my child, and so must I!

—  Vai dzirdēji?— kāds japāņu reportieris vaicāja draugam.

—  Ne. Mana draņķīgā kamera … ko lai es būtu dzirdējis?

—Ko bērni dzied.

—   Ko viņi dzied?

Reportieris palūkojās uz Barbu. Tulkodams japāņu valodā, viņš atbildēja:—Dakter, dakter, vai man jāmirst?— Jā, mans bērns, tāpat kā man . . .

Kad pēc tam smaidīgās, laimīgās, rotaļā virpuļojošās Barbas attēli piepildīja laikrakstus un ilustrētos žurnālus visā pasaulē, jūs, tiesneša kungs, iekļāvāt doktoru Klemensu Holoveju liecinieku sarakstā, ko līdz ar apsūdzības rakstu iesniedzāt Nirnbergas—Fīrtas apgabaltiesas prokuratūrai. Doktors Holovejs saņēma pavēsti un atbrauca uz Eiropu. Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit ceturtā gada septītajā maijā viņš stāvēja tiesas priekšā, lai nodotu liecību. Viņš bija brīdināts par nepatiesas liecības sekām.

Pēc tam norisinājās šāda saruna.

Priekšsēdētājs: Jūs runājat vāciski, doktor Holoveja kungs. Vai saprotat visu sacīto?

Holovejs: Jā, jūsu godība.

Priekšsēdētājs: Vai bērns, kas dzīvo jūsu internātā, patiešām ir Barbara Morana, apsūdzētās meita? Es jums vēlreiz atgādinu, kādas sekas gaidāmas, ja jūs nodosit nepatiesu liecību.

Holovejs: Lūdzu, atkārtojiet jautājumu.

Jautājums tika atkārtots.

Holovejs: Diemžēl man jāteic, ka bērns, kas ar Barbaras Moranas vārdu dzīvo manā internātā, nav apsūdzētās meita un pirms ievietošanas internātā nesaucās arī Barbara Morana.

Priekšsēdētājs: Lūdzu, paskaidrojiet.

Holovejs: Tas ir . . . Tas ir ārkārtīgi nelāgi . . . Ielaizdamies šai pasākumā, es, protams, nemūžam nedomāju, ka man reiz . . . Man to iztēloja par pilnīgi nevainīgu piesardzības soli . . .

Priekšsēdētājs: Kas to darīja?

Holovejs: «Seven Stars» juristi. Kādu dienu viņi ieradās ar šo mazo meitenīti, kas varētu būt īstās Barbas Moranas dvīņumāsa, un lūdza, lai es uzņemot bērnu savā iestādē. Par iemeslu viņi minēja, ka īstā Barba Morana sasniegusi tādu vecumu, kad vairs nevar allaž doties mātei līdzi ceļojumos. Juristi sacīja, ka Barba nogādāta kādā slepenā vietā Amerikas Savienotajās Valstīs, kādā internātā, kur neviens reportieris nevarēšot viņu atrast. Lai būtu vēl drošāk, man jāuzņemot šis bērns un jāuzdo-

dot tas par Barbu, ja notikšot kaut kas tāds, kas varētu traucēt īstās Barbas mieru un kaitēt viņas audzināšanai.

Priekšsēdētājs: Kur atrodas šis otrais internāts?

H o 1 o v e j s: To man neteica.

Priekšsēdētājs: Kas īstenībā ir meitene, ko jūs uzņēmāt?

Holovejs: Viņu sauc Mārgreta Klū. Juristi man paskaidroja, ka Mārgretu jau pirms vairākiem gadiem atraduši «Seven Stars» darbinieki, kas pa visu valsti meklējuši tādu bērnu, kurš būtu pilnīgi līdzīgs Barbai Moranai.

Priekšsēdētājs: Kāpēc tas darīts?

H o 1 o v e j s: Varu jums sniegt ziņas tikai par to, ko man teica juristi.

Priekšsēdētājs: Protams. Un tālāk?

Holovejs: Juristi sacīja: tā kā misis Morana esot tik liela aktrise un viņas meita tik plaši pazīstama un tik neticami iemīļota, tad jau iepriekš jājjarūpējoties par dažādām iespējām — ja nu ar īsto Barbu Moranu kādreiz notiekot nelaime, ja viņa saslimstot un tā tālāk, bet pirmām kārtām, ja kāds mēģināšot viņu nolaupīt. Tas mani pārliecināja.

Priekšsēdētājs: Kā viņi grasījās šādu nolaupīšanu aizkavēt?

Holovejs: Tieši ar otras Barbas palīdzību! Viņi bija izstrādājuši sarežģītu plānu . . . Manuprāt, tā būs pārāk liela novirze no temata . . .

Priekšsēdētājs: Jā, doktora kungs. Tātad attiecīgie darbinieki bija atraduši bērnu, kas izskatījās pēc Barbas dvīņumāsas, vai ne?

Holovejs: Jā gan. Cik atceros, Viskonsinā. Vecāki bija nabadzīgi ļaudis. Viņiem tas nozīmēja tiro Dieva dāvanu, jo nu viņu bērnam bija nodrošināta vislabākā kopšana, aprūpe un audzināšana.

Priekšsēdētājs: Taču tā gluži vienkārši izšķirties atdot bērnu . . .

Holovejs: Jūsu godība, šie vecāki bija ļoti nabadzīgi. Viņiem bija vēl četri bērni. Man paskaidroja, ka tad, kad darbinieki atraduši Mārgretu Klū un paņēmuši «Seven Stars» aizgādībā, mazā bijusi četrus gadus veca. Viņai visu laiku stāstīts, ka viņas vārds ir Barba Morana un viņas māte ir lielā filmaktrise, stāstīts tik ilgi, kamēr nabaga bērns, gadiem ritot, tam patiešām noticējis un

aizmirsis savus īstos vecākus. Darīts viss, lai sagādātu viņai brīnišķīgus dzīves apstākļus.

Priekšsēdētājs: Vai misis Morana to visu zinaja?

fl o 1 o v e j s: Nē! To zināja vienīgi tie, kas tieši piedalījās otrās Barbas meklēšanā un aprūpē.

Priekšsēdētājs: Tātad jūs, uzņemdams Mārgretu Klū, rīkojāties patiesā ticībā, ka palīdzat aizsargāt īsto Barbu?

H o 1 o v e j s: Kā tad, jūsu godība. Piedodiet: Mārgreta šai laikā jau bija aizmirsusi savu īsto vārdu. Viņas vecāki pirms vairāk nekā diviem gadiem bija gājuši bojā autokatastrofā. Mārgreta patiešām ticēja, ka ir Barba Morana. Viņa bija ļoti piemīlīga un allaž labi mācījās. Tomēr . . . Es nemūžam nebūtu ielaidies tādā darījumā, ja spētu paredzēt, kas notiks te, Nirnbergā. . . Bet to taču es nevarēju paredzēt! To nevarēja paredzēt neviens!

Priekšsēdētājs: Doktor Holoveja kungs, vai jūs zināt, kur atrodas īstā Barba Morana?

Holovejs: Nē, jūsu godība. Man nav ne jausmas.

Tas, tiesneša kungs, bija pirmais ļoti svarīgais notikums prāvas laikā, notikums, par kuru es neko neuzzināju. Pratināšanas dialogu vēlāk izlasīju laikrakstu ziņojumos.

Un šeit būs otrais svarīgais notikums.

Tikko kā bija beigusies virskomisāra Vigberta Sondersena iztauja. Ir ļoti neparasti (taču tiesa to akceptēja, lai gan policijas darbiniekam nav tiesību atteikties no liecināšanas), bet viņš patiešām bija liedzies atklāt, kur atrodas Barba, pamatodams savu rīcību šādi.

—  Pēc sīkām pārrunām ar ārstiem speciālistiem man radusies cieša pārliecība, ka Barbaras Moranas dzīves vietas atklāšana var ārkārtīgi, proti, ārkārtīgi negatīvi ietekmēt šī bērna veselību.

Ar to arī Sondersena iztauja beidzās.

Priekšā iznāca Rods Brekens. Patlaban pārbaudīja viņa personālos datus, kad ienāca kāds tiesas uzraugs ar aizzīmogotu aploksni, nodeva to priekšsēdētājam un acumirklī atkal nozuda. Priekšsēdētājs lūdza Brekenu brīdi uzgaidīt, atplēsa aploksni, izņēma no tās vairākas papīra lapas, steigšus pārskatīja tās, pasniedza pārējiem tiesnešiem. Zalē valdīja dziļš klusums.

Beidzot priekšsēdētājs saka:—Mister Breken, tiesa tikko saņēmusi ārkārtīgi svarīgu vēsti. Sī vēsts attiecas uz jums.

Skatītāju zāle nemierīgi saviļņojas. Brekena vienaldzīgajā sejā nepakustas ne vaibsts.

—   Uzskatu, ka nepieciešams darīt zināmu šīs vēstules saturu gan jums, gan tiesai vēl pirms jūsu nopratināšanas.— Prokurors ceļ iebildumus. Tie tiek noraidīti.— So vēstuli uz Nirnbergu no Minhenes atvedis amerikāņu ģenerālkonsulāta kurjers, lai tā pēc iespējas ātrāk nokļūtu tiesas rīcībā. Vēstuli sūtījis Losandželosas psihiatriskās klīnikas «Mount Hebron» direktors. Tā satur stenogrāfisku pierakstu, kurā fiksēta kāda šīs klīnikas pacienta liecība. Liecība sniegta klīnikas direktora, divu policijas ierēdņu un tiesneša klātbūtnē. Tie visi ar parakstiem apstiprinājuši, ka protokols precīzi atbilst pacienta izteikumiem. Tātad tiesa uzskata to par oficiāli sankcionētu dokumentu un ar to ari attiecīgi rīkosies. Mister Breken, vai pazīstat kādu Rodžeru Mārnu?

—   Nē, priekšsēdētāja kungs.

—   Pavisam noteikti ne?

—  Pavisam noteikti ne, priekšsēdētāja kungs . . . Vai arī, acumirkli uzgaidiet, vārda pēc … jā, vārda pēc! Rodžers Mārns . . . Tas taču ir kriminālnoziedznieks, kas šeit, Nirnbergā, mēģināja šantažēt manu draugu Filipu Kavenu ar fotoattēliem, vai ne?

—   Jā, mister Breken, tas pats.

—  Amerikāņi viņu pēc tam nekavējoties aizgādāja uz Savienotajām Valstīm, vai ne?

—   Jā, mister Breken.

—  Jo šis Mārns . . . «klauns» vai kā nu policija tādus dēvē… jo šis Mārns bija jau vairākkārt izbēdzis no psihiatriskām klīnikām, kur viņš nokļuvis ikreiz, kad tiesai atzinies sodāmā nodarījumā un atzīts par tādu, kas nespēj atbildēt par savu rīcību. Tā taču ir, vai ne?

—  Tā ir, mister Breken. Bet personiski jūs šo pusārprātigo kriminālnoziedznieku nepazīstat?

—   Dieviņ tētīt, es tak jau teicu, ka ne!

—  Tas ir visai dīvaini.

—   Kāpēc tas ir visai dīvaini, priekšsēdētāja kungs?

—  Tāpēc, ka-šis Mārns ziņo, ka esot jūs ļoti labi pazinis.

—   Tie tak ir meli . . . Ko nozīmē «esot pazinis».

—  Rodžers Mārns ir miris, mister Breken. Tas, ko es turu rokās, ir viņa liecība, kuru viņš sniedzis ierakstam

protokolā nedaudz dienu pirms nāves, būdams pie skaidras apziņas. Viņš lūdzis, lai būtu klāt visi iepriekš minetie liecinieki. Mārns lasījis laikrakstos par mūsu prāvu — kurš gan to nav darījis? Un noteikti gribējis izsacīt dažas piebildes, proti, piebildes, kas attiecas uz jums, mister Breken.

—  Uz mani? Smieklīgi! Es šo tipu nepazīstu! Es viņu nepazīstu!

Prokurors atkal pieceļas, priekšsēdētājs pamāj viņam sēsties.

—  Tagad es nolasīšu Rodžera Mārna vārdus — viņa atzīšanos, viņa pēdējos vārdus, kā nu jūs vēlēsities tos nosaukt. Lūdzu, mieru!— Zālē iestājas klusums Priekšsēdētājs lasa:—.«Es, Rodžers Mārns, dzimis tūkstoš deviņsimt divdesmit astotā gada otrajā jūlijā Losandželosā, patlaban pacients «Mount Hebron» klīnikā, zvērēdams pie sava goda un sirdsapziņas, daru zināmu šādu patiesu faktu: tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotajā gadā Losandželosas naktsklubā «Red ^4?tgrei»1 es iepazinos ar aģentu Rodu Brekenu.»

—   Tie ir meli,— Brekens salti noteica.

—  Lūdzu, nepārtrauciet mani, mister Breken. Es turpinu: «Mēs runājāmies veselu vakaru, un Brekens izteica domas: ja es zināmos gadījumos strādātu viņa uzdevumā, tad varētu nopelnīt krietnu žūksni naudas! …»

Skatītāju zālē manāms stiprs nemiers.

—  Mieru! Mieru!— Iestājas klusums.— Uzrauga kungs, atnesiet, lūdzu, misteram Brekenam krēslu, viņš acīmredzot nejūtas labi . . .

Tiek atnests krēsls. Brekens atslīgst uz tā. Viņš palūdz glāzi ūdens, bet dzerot viņam tā dreb rokas, ka puse glāzes izlīst zemē.

—  «Es strādāju Brekena uzdevumā vairākas reizes,»— priekšsēdētājs turpina lasīšanu. — «Konkrētajā gadījumā atsevišķie notikumi neizraisa interesi — svarīgi ir tikai divi. Viens no tiem norisinājās tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada jūlijā. Tā sekas turpinās vēl tagad. Tas sākās Montekarlo …»

Skaļa balsu murdoņa. Tiesnesis ar pūlēm atjauno zālē kartību. Brekens sēž nekustēdamies.

— «Tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada divdesmit piektajā jūlijā Monako firstiene rīkoja svētkus, kuru

mērķis bija vākt ziedojumus garīgi atpalikušo bērnu atbalstam, un Silvija Morana uzstājās Montekarlo televīzijas studijā ar attiecīgu uzrunu. So uzrunu pārraidīja uz daudzām pasaules valstīm. Silvijas Moranas runāto tekstu bija sacerējis Brekens. Viņš toreiz man teica: «Viņai no sakāmā nāks vēmiens, tāpat kā man nāk vēmiens, bet viņa to norunās, jo tas viņai nozīmē pirmšķirīgu reklāmu! Taču man šķiet, ka vēlāk, pēc pārraides atjēgusi, kas sacīts, viņa aiz dusmām sāks trakot — es viņu un viņas jauko raksturiņu pazīstu. Tāpēc tu, Rodžer, brauksi mums līdzi uz Montekarlo, tas ir tavs jaunais darbiņš, pats nozīmīgākais no visiem līdzšinējiem, ar to tu sapelnisi tik daudz, ka varēsi sevi apzeltīt!»—«Kas man jādara?» es vaicāju. Brekens man visu pasķaidroja. Divas dienas pirms pārraides es ar TPA satiksmes mašīnu aizlidoju uz Nicu, devos tālāk Montekarlo virzienā un apmetos netālu no tās nelielā ciematā Ezē. īsi sakot: Brekenam bija tehniskās zināšanas, it īpaši visu elektrisko ierīču jomā — viņš kādreiz tajā patiešām strādājis. Brekens (viņš iepriekš man pateica, ko darīs) ienesa Moranas apartamentā «Hotel de Paris» un mazajā gērbistabā Montekarlo televīzijas studijā noklausīšanās ierīces, ko savienoja ar telpās paslēptiem magnetofoniem. Man, kā nepazīstamam cilvēkam, vajadzēja pēc pārraides, cik ātri vien iespējams, parūpēties par šīm ierīcēm. Mans uzdevums bija visu atkal novākt un konstatēt, vai kādā no lentēm nav ierakstīti izteicieni, kas varētu misis Moranu kompromitēt.»

—  Rod!—aizsmakušā balsī vārgi iesaucas Silvija. Viņa ir bāla kā līķis. Brekens nekustas.

Priekšsēdētājs lasa tālāk: — «Tūlīt pēc pārraides man izdevās — sīkumi nav svarīgi, nav arī laika garam izklāstam, es jūtos slikti, ārkārtīgi slikti, turklāt fakti, ko pēc šīs atzīšanās izlasīšanas viegli varēs pārbaudīt, padarīs detalizētu stāstījumu lieku —, tātad man izdevās novākt vispirms noklausīšanās ierīci televīzijas studijas gērbistabā un pēc tam «Hotel de Paris». Ierakstam viesnīcā nebija vērtības, jo to, ko Morana gribēja sacīt, viņa bija pasacījusi gērbistabā, kā Brekens jau gaidīja. Tur Brekens bija sagatavojis vienu no ierīcēm, pa kurām izsauc aktierus un pa kurām viņi, nospiežot pogu, var arī sarunāties ar režisoru: viņš bija paņēmis sērkociņa galiņu un ieķīlējis runas pogu tā, ka ierīce tikai uztvēra visu, ko kāds runāja mazajā telpā. Morana runāja daudz, to es

dzirdēju, kad, uzlicis lenti, ieslēdzu magnetofonu. Līdz arto mans uzdevums Montekarlo bija izpildīts. Aizlidoju uz Vīni, apmetos mazā viesnīciņā, kādu laiku nogaidīju un tad aizsūtīju daļu teksta, ko biju pārrakstījis — par savām zināšanām varēju pateikties Brekenam —, kopā ar šantāžu, kuru ari ierunāju lentē, elektroniski sakropļodams balsi, aizsūtīju tātad no Vīnes galvenā pasta uz Moranas privāto adresi. Pieprasīju piecdesmittūkstoš dolāru, citādi draudēju lentes nodot atklātībai. Pa to laiku Brekens bija izgudrojis neiedomājami vienkāršu, bet drošu sistēmu, kā pārskaitīt naudu, lai neviens nekad neuzostu, kas to saņem . . . Visu, ko darīju, darīju tieši tā, kā Brekens bija norādījis. Viņš man pieklājīgi maksāja. Moranas dusmu izvirdums bija tik briesmīgs, ka tā nodošana sabiedrības zināšanai nozīmētu viņas galu. Tāpēc Brekens varēja viņu visu laiku izspiest, vēlāk ar mazākām summām, tā ka līdz šai dienai viņa maksā desmittūkstoš dolāru mēnesī. Brekens to visu noliegs, Morana šantāžu apstiprinās. Nu viņa zinās, kas ir izspiedējs. Tas ir viens gadījums.— Priekšsēdētājs pāršķir lapu.— «Otrs: tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pirmā gada novembri Brekens piezvanīja man no Parīzes un pateica, lai es nekavējoties braucot turp un stājoties viņa rīcībā. To es darīju—viņš man atsūtīja pa* telegrāfu naudu. Dzīvoju mazā pansijā. Pēdīgi ceturtajā decembri Brekens mani uzmeklēja un aizsūtīja uz Nirnbergu. Tas notika tūlīt pēc kautiņa Sentbernadetes slimnīcas pagalmā. Kautiņā bija iejaukts Filips Kavens. Vēl šodien nezinu, kas tur norisinājās. Man bija jālido uz Nirnbergu un jānofotografē Kavens kopā ar ārsti Reinhardi — Brekens man parādīja viņu fotogrāfijas —, jānofotografē pēc iespējas dramatiskākā vidē. Izsekodams Nirnbergā Kavenu un ārsti, es šo vidi atradu septītajā decembri Rietumu kapsētā kādās bērēs. Brekens man bija uzdevis abus ar minoksu nofotografēt un pēc tam mēģināt ar fotogrāfijām Kavenu šantažēt, patiesībā tās viņam nepārdodot. Kavenam un Moranai.— un, manuprāt, arī citiem — tikai vajadzēja darīt zināmu, ka šādas fotogrāfijas pastāv. Darīju, ko Brekens man bija pavēlējis, un iekļuvu amerikāņu un vācu policijas slazdos. Mani nogadāja uz Savienotajām Valstīm, un es nokļuvu «Mount Hebron» slimnīcā, kur nododu šo liecību. Atbildēdams uz jautājumu, vēl piebilstu, ka Brekens reiz sacīja: «Morana pieder man. Viņa piederēs man vienmēr, jo gluži vienkārši nevar

mani atstāt vai no manis atteikties — rau, tāpēc.» Savas tuvās nāves vaiga priekšā es apzvēru, ka viss, ko esmu šeit teicis (lai to ierakstītu protokolā), ir tīra patiesība . . .»— Priekšsēdētājs aši pārlaiž skatienu lapai un saka:— Seko paraksts, datums, vieta un klātesošo liecinieku paraksti.— Viņš noliek papīrus uz galda.— Mister Breken, kas jums piebilstams?

Reakcijas nav. Brekens sabrucis sēž krēslā.

Skaļāk:—Mister Breken!

Un pēkšņi Rods Brekens pielec kājās. Izķēmotu seju viņš uzkliedz priekšsēdētājam:—Jā gan! Jā gan, tiesneša kungs, tā bija, tieši tā! Viss, ko šis draņķis Mārns liecina, ir taisnība! . '

—  Bet kāpēc . . .— Silvija spēj vienīgi čukstēt.— Bet kāpēc, Rod, kāpēc? . . .

Brekens apcērtas pret viņu:—Tāpēc, ka man vajadzēja būt par tevi drošam, Silvij! Drošam, ka tu mani nekad, nekad neizmetīsi pa durvīm!

—  To taču es nekad nebūtu darījusi!

—  To tu saki! Tā tu domā! Vai zini, ko cilvēki domā un ko viņi dara? Tu nezini! Es zinu!— kliedz Brekens, pats lieliskākais un visaugstāk apmaksātais aģents, kādreizējais zābaku spodrinātājs, trauku mazgātājs, automašīnu tīrītājs, līķu apkopējs Ņujorkā, sadistiska elektromehāniķa un paralizēta kabatas zagļa māceklis, iekšā saucējs, suteners, jumiķis, benzīna stacijas uzraugs, telegrammu iznēsātājs, Hadsonas upes prāmju biļešu kontrolieris, naudas piedzinējs pie kāda «finanšu padomnieka», retu zivju pasugu cienītājs, miljonārs, dzērāja un netikles dēls, uzaudzis bērnunamos un Ņujorkas postā, kas ir pavisam īpašs posts.— Man vajadzēja, lai tu būtu manās rokās, Silvij! Pirmām kārtām pēc tam, kad uzradās šis riebeklis Kavens! Ik mīļu dienu tu būtu varējusi izsviest mani ārā, lai gan es tavā labā darīju visu . . .

—   Nemūžam! Nemūžam es nebūtu tevi izsviedusi ārā!

—  Tukšas pļāpas! Uz to es nevarēju paļauties! Es tev pateikšu, kāpēc es visu to darīju: tāpēc ka es vairs nekad, nekad negribēju būt nabags!

Brekena balss atsakās klausīt, viņš elsodams apklust un atslīgst atkal krēslā.

—  Tātad tas,ko apgalvo Rodžers Mārns, ir taisniba?— priekšsēdētājs jautā.

—   Jā,— neskanīgi atbild Brekens.

Prokurors pieceļas.

—  Tādā gadījumā es lūdzu augsto tiesu likt, lai liecinieku nekavējoties arestē.

—  Uzrauga kungs!

—   Klausos, priekšsēdētāja kungs!

—   Mister Breken, līdz turpmākam jūs esat arestēts.

—   Nāciet, mister,— saka uzraugs un paņem Brekenu pie rokas. Brekens viņam seko, neteikdams ne vārda un nepretodamies. Viņš neveltī skatienu nevienam klātesošajam.

Tas, tiesneša kungs, bija otrais svarīgais prāvas notikums, par kuru es neko neuzzināju.

Un te beidzot ir trešais . . .

Priekšsēdētājam pretī stāv mierīgs, šķietami gandrīz bikls vīrs, kas tomēr runā ļoti noteiktā balsī.

—   Priekšsēdētāja kungs! Augstā tiesa! Tūlīt pēc tam, kad mirušo bija izmeklējis mans kolēģis ballistikas eksperts doktors Langenhorsta kungs, es no viņa uzzināju, pie kāda secinājuma viņš nonācis. Doktors Langenhorsts bija izlēmis, ka tas bijis tāls šāviens un ka apsūdzētā šāvusi vismaz no viena metra atstatuma. Mani nepārliecināja argumenti, ar kuriem viņš savu uzskatu pamatoja. Tāpēc es ierados pie apsūdzētās aizstāvja doktora Nīlsena un izteicu savas šaubas un bažas. Doktors Nilsens stājās sakaros ar prokuroru, un prokurors pēc tam pielaida mani par otro ekspertu. Par laimi, viss norisinājās divu dienu laikā, tā ka es atradu līķi vēl tādā stāvoklī, ka varēju izdarīt atkārtotu izmeklēšanu.

Priekšsēdētājs: Kā tad nu skan jūsu ekspertīzes atzinums, doktor Federsen?

Federsens: Man bija izdevība sīki apskatīt gan mirušā drēbes, gan viņu pašu. Mans kolēģis nolēma, ka izdarīts tāls šāviens, bet neievēroja, ka uz drēbēm trūkst tā saucamā «dūmu gredzena», kam būtībā jābūt arī tad, ja šauts no atstatuma. Faktam, ka šī «dūmu gredzena» nav, neizbēgami vajadzēja izskaidrojumu. Liecinieku izteikumu un papildu pierādījumu mūsu rīcībā nebija. Mans kolēģis noteica diagnozi pēc kvalitatīvās metodes, jo nevarēja konstatēt pazīmes, ka šāviens būtu izdarīts, atrodoties Retlenda tuvumā. Tātad vajadzēja secināt, ka šauts no tālienes. Bet uz mirušā drēbēm nebija «dūmu gredzena»! Kombinējot mēģināju izdomāt citu notikuma

norises gaitu, lai tādējādi nokļūtu uz jaunām pēdām — mēs tās saucam arī par datiem.

Priekšsēdētājs: Vai tas jums izdevās?

Federsens: Jā, tiesneša kungs. Saņēmu atļauju runāt ar apsūdzēto. Viņa gan apgalvoja, ka nevarot neko atcerēties (psihiatrijas eksperts profesors doktors Ešenbaha kungs paziņojis, ka tas esot pilnīgi ticams un iemesls tam esot tipiska amnēzija), un sava atmiņas trūkuma dēļ turējās pie uzskata, ka ir nelaiķi nogalinājusi. Tomēr izrādījās, ka citā jomā viņas atmiņas spēja palikusi neskarta.

Priekšsēdētājs: Kurā jomā?

Federsens: Attiecībā uz drēbēm. Viņa ļoti noteikti apgalvoja, ka ieradusies ar plakanu plecu somu. Kur tā bija palikusi? Starp lietiskajiem pierādījumiem soma nav minēta. Manam kolēģim, pirmajam ekspertam, tās nebija!

Priekšsēdētājs: Un jūs to atradāt?

Federsens: Jā, tiesneša kungs. Apjautājos slimnīcā, kurp apsūdzēto — joprojām vēl šoka stāvokli — nogādāja tūlīt pēc Retlenda nāves. Tur arī atradu plecu somu. Uztraukumā to nebija ievērojuši un kāda māsa nolikusi sānis.—(Eksperts atver portfeli, izņem no tā plecu somu un sāk demonstrēt.)— Te tā ir. Apsūdzētā toreiz to tūlīt atzina par savu īpašumu. Jūs redzat, somiņa ir cauršauta. Nākamais, ko jūs redzat . . . zelta pūdernīca. Arī tā ir cauršauta. Lūdzu, šeit. . . soma un pūdernīca . . . Tas viss, tiesneša kungs, uzvedināja uz domām, ka šāviņš būtu varējis iet vaļā tuvcīņā. Vispirms es ar kvantitatīvās spektrogrāfijas metodes palīdzību noteicu šāviena atstatumu no somiņas un konstatēju, ka tas bijis no trim līdz, lielākais, pieciem centimetriem, tātad relatīvs šāviens no neliela atstatuma! Nu balstījos uz hipotēzes, ka, ņemot vērā mazo atstatumu starp somiņu un lodes ieeju Retlenda krūtīs, šāviena kanālā varbūt iekļuvušas pūdernīcas metāla skaidiņas. Izskatīju ar rentgenstariem ādu ap lodes ieeju desmit reiz desmit centimetru plašā lokā. Šāviena kanāla sākumā un ādā lidz diviem centimetriem no lodes ieejas patiešām tika konstatētas niecīgu izmēru metāla šķembas. Bija iespējams uzskatīt šķembas par lietisku pierādījumu. Ka tās ir no zelta, tika noteikts ar spektrogrāfijas.palīdzību. Izdarot salīdzinājuma šāvienus, konstatēju, ka šķembas varēja tā sadalīties tad, ja attālums starp ķermeni un somiņu bija, lielākais, piecpadsmit līdz divdesmit centimetru. Atgādinu, ka atstatums starp

stobra caurumu un somiņu bija no trim līdz pieciem centimetriem. Kopējais attālums starp krūšu kurvi un stobra ca,urumu tātad bijis no astoņpadsmit līdz divdesmit pieciem centimetriem.

Priekšsēdētājs: Vai jūs, lūdzu, varētu runāt tā, lai visi saprastu, doktora kungs? Sīkus ekspertīzes datus jūs taču nodevāt pievienošanai pie mūsu aktiem.

Federsens: Protams, tiesneša kungs. Tātad, lai visi saprastu: uz Retlenda krekla kreisās piedurknes manšetes es konstatēju pulvera dūmu pēdas. Tas varētu norādīt uz tuvcīņu, kā arī uz to, ka Retlends varbūt gribējis satvert ieroci bez kādas tuvcīņas. Tas pats sakāms par izmestās patrončaulītes atrašanos nepareizajā pusē, proti, pa kreisi no apsūdzētās. Atrašanās vieta lika domāt, ka šāviena laikā pistole varbūt bijusi tādā stāvoklī, kas lautu saprast, kāpēc čaulīte izmesta pa kreisi, vai arī ka čaulīti sānis novirzījis, piemēram, apsūdzētās apakšdelms. Abas hipotēzes vedināja uz domām par tuvcīņu, kuras laikā Retjends varēja paraut uz augšu apsūdzētās somiņu un turēt to sev priekšā krūtīm. Taču čaulītes stāvokli pagaidām tikai nosacīti bija iespējams uzskatīt par netiešu pierādījumu, jo vieta, kur čaulīti atrada, taču varbūt nesaskanēja ar sākotnējo patieso stāvokli. Bija iespējams, ka daudzu dažādu iemeslu un apstākļu pēc čaulītes stāvoklis pēc šāviena un pirms pēdu noteikšanas mainījies.

Priekšsēdētājs: Skaidrs. Un nu?

Federsens: Un nu, augstā tiesa, man izdevies pierādījumu virkni noslēgt — un, proti (mans cienītais kolēģis, pirmais eksperts, arī to nebija izdarījis), sīki izmeklējot apsūdzētās roku locītavas, kur konstatētas tvēriena pēdas mazu asinsizplūdumu un skrambu izskatā. Visu apkopojot, augstā tiesa, var nešaubīgi sacīt: sadursme nonākusi līdz tuvcīņai. Tās laikā Retlends pagriezis apsūdzētās labo roku un līdz ar to ieroci un pats izraisījis šāvienu, kas viņu nogalināja.

Priekšsēdētājs: Vai jūs ar to vēlaties sacīt, ka runa nav par slepkavību un ka Retlends nošāvies pats?

Federsens: Tieši to es gribu teikt. Pēc manām domām, ir pierādīts, ka nevis apsūdzētā nošāvusi Retlendu, bet viņš, protams, aiz pārskatīšanās, nošāvies pats.

Tas, tiesneša kungs, bija trešais svarīgais notikums prāvas gaitā, notikums, par kuru man nebija ne jausmas. Sos trīs atgadījumus, ko uzzināju vēlāk, aprakstīju

iepriekš, lai labāk būtu saprotams viss, kas norisinājās pēc tam. Tagad es atkal iekļaušos notikumu secībā.

Ir pirmdiena, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit ceturtā gada divdesmit otrais maijs, un pa šo laiku pienākusi gandrīz sestā pēcpusdienas stunda.

Rit, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit ceturtā gada divdesmit trešajā maijā, pusvienpadsmitos par liecinieku Silvijas Moranas prāvā beidzot jāuzstājas man.

62

Otrdien, tūkstoš deviņsimt septiņdesmit ceturtā gada divdesmit trešais maijs, pulksten desmitos piecdesmit.

Policijas uzraugs bija atvedis mani uz tiesu. Nu es stāvēju tiesneša galda priekšā. Vēl nekad nebiju stāvējis tiesas priekšā. Es zinu, tas skan pārspīlēti, taču pirmais uzaicinājums cilvēku pilnīgi samulsina, viņu satriec tā bardzība un nepielūdzamība, ar kādu viss norisinās. Ieiedams zvērināto tiesas zālē, es ievēroju, ka tā ir pārpildīta. Klātesošo žurnālistu vidū pamanīju jauno Floriānu Bendu, kas man pamāja. Es arī pamāju. Neskaitot vēl vienu izņēmumu, visas pārējās sejas bija svešas. Cilvēki, kas sēdēja uz otra sola, droši vien bija eksperti, kuri sekoja visai prāvas gaitai. Fotografēt — vismaz pratināšanas laikā — šķiet, bija aizliegts. Varēja fotografēt vienīgi Silviju Moranu. Viņa sēdēja līdzās savam aizstāvim doktoram Nīlsenam uz apsūdzēto sola. Silvija izskatījās briesmīgi. Viņa bija ģērbusies pelēkā kostīmā, pilnīgi bez rotaslietām, gandrīz nekrāsojusies, seja sakritusi, nogurusi, bezgala skumja, un es redzēju, ka šīs sievietes ceļš ir galā. Es viņai uzsmaidīju. Viņa ari pasmaidīja, taču smaids izskatījās ķēmigs, drīzāk pēc grimases . . .

—  Kavena kungs,— sacīja priekšsēdētājs, pavecs cilvēks ar ļoti sārtu seju, iecietīgu balsi un gudrām acīm. — Izmeklēšanas cietumā pavadītajā laikā jūs nodevāt tiesas rīcībā sīku ziņojumu par visu notikušo. Pateicos jums visu to vārdā, kuri piedalās lietas iztiesāšanā. Tiesa, aizstāvība un prokurors ir ar šo ziņojumu iepazinušies. Tomēr nepieciešamība liek nopratināt jūs pašu. Tas jādara, protams, daudz īsāk. Esmu pārliecināts, ka jūsu atbildes uz visifem mūsu jautājumiem būs tiešām patiesas.

—   Jā, priekšsēdētāja kungs,— es sacīju.

—  Arī ja jūsu liecība vērsīsies pret jums pašu.

—       Ari ja mana liecība vērsīsies pret mani pašu, jo es liecināšu patiesību, lai ar to palīdzētu apsūdzētajai, tāpēc ka viņai var palīdzēt vienīgi ar patiesību un tāpēc ka . . .

—   Fil!— atskanēja kliedziens.

Es apgriezos apkārt.

Silvija, pietrūkusies kājās, viegli grīļojās.

—       Es negribu, lai tava liecība vērstos pret tevi pašu!— Balss bija aizsmakusi un drebēja. Viņa runāja drudžainā steigā.— Es negribu, lai par maniem nodarījumiem soda citus, negribu . . .

Prokurors, drukns vīrs ar brillēm, viņu asi pārtrauca:

—   Priekšsēdētāja kungs, es protestēju! Prāvas sākumā apsūdzētā paziņoja, ka nevēloties izteikties. Līdz šim viņa ietiepīgi klusējusi. Es protestēju, ka tagad viņa pārtrauc liecinieka izteikumus un . . .

Silvija bija reizē ar viņu runājusi tālāk:

—. . . lai tagad notiek vēl lielāka nelaime, nekā jau notikusi. Es esmu vainīga! Vainīga! Vainīga! Un es gribu, lai šī spīdzināšana beidzas! Es pateikšu, ko esmu izdarījusi un kas noticis . . .

—       Bet ne tagad! Tagad runā liecinieks Kavens!— sauca prokurors.

—   Priekšsēdētāja kungs, augstā tiesa! Es esmu slepkava!

Zāle kļuva ārkārtīgi nemierīga.

—   Es esmu vairāk nekā slepkava, es esmu . . .

—   Priekšsēdētāja kungs, es kategoriski protestēju . . .

—       Ļaujiet runāt! Ļaujiet runāt!— atskanēja balsis skatītāju telpā.

—       Mieru! Prokurora kungs, ludzu, savaldieties! Ja misis Morana tagad vēlas runāt, ļausim viņai runāt.

—   Es gribu runāt! Gribu runāt!

Tas viss un ari pārējais, kas vēl sekoja, norisinājās aizgūtnēm un vislielākajā satraukumā. Dažkārt vairāki cilvēki runāja reizē. Silviju nevarēja apklusināt, lai gan aizstāvis centās viņu nomierināt. Viņa ar roku atgrūda Nīlsenu nost. Viss noritēja lielā ātrumā, ātrāk, neka es spēju rakstīt, daudz ātrāk. Silvija gluži vienkārši runāja tikai tālāk, neuzklausīdama nekādus protestus un starpsaucienus (tie visai drīz noklusa). Viņas seja raustījās. Viņa atkal un atkal dziļi ievilka elpu. Un runā ielika visu spēku, kas viņai vēl bija atlicis . . .

—. . . slepkava, jā gan! Otrs eksperts, doktors Federsena kungs, apliecina, ka es neesot nošāvusi Romero Retlendu. Viņš pats sevi nonāvējis — netīši. Bet es biju

gatava viņu nogalināt — tātad es tomēr esmu slepkava! Slepkava, slepkava! Es atbraucu uz Nirnbergu ar nodomu Romero nogalināt, ja viņš vēl atkārtos savus draudus . . .

—   Kādus draudus?

—   Viņš man piezvanīja uz Berlīni. Un teica . . . teica . . . nē, diktēja . . . Viņš nodiktēja satikšanās vietu, laiku, viņš mani šantažēja . :. viņš . . .

—   Lēnām.— Priekšsēdētājs:—Lēnām. Kā viņš varēja jūs šantažēt, misis Morana?

—  Ar Barbīti!— Silvija kliedza.— Viņš bija visu uzzinājis .. . Viņš draudēja . . . Viņš taču ir Barbītes tēvs, viņš taču ir viņas tēvs . . .

Satraukts troksnis.

—   Mieru! Mieru! Jūs vienmēr apstrīdējāt, ka viņš ir meitenītes tēvs!

—   Es visu laiku meloju!

—  Kāpēc? Kāpēc jūs melojāt, misis Morana?

Silvija elsa.

—   Tāpēc, ka es viņu neatzinu par tēvu . . . tāpēc, ka viņš . . . Viņš mani toreiz, Berlīnē filmējoties, izvaroja . . . piedzirdīja un izvaroja . . . Tas bija riebīgi . . . Tas bija šausmīgi . . . Viņš rīkojās ar mani tik pretīgi . . . No tās dienas es viņu nīdu … Es sev nozvērējos: ja dabūšu bērnu, nemūžam neatzīšos, ka tas ir viņa bērns!

—   Bet Berlīnes ārsta apliecinājums, ka jūs jau esat bijusi stāvoklī pirms Retlenda ierašanās!— iejaucās prokurors.— Sī ārsta paskaidrojums, ka Retlends nav varējis būt tēvs! Sie apstiprinājumi, kurus jūs kopš sava bērna dzimšanas esat izmantojusi — veiksmīgi izmantojusi . . .

—  Tie bija viltoti!

—  Kā, lūdzu?

—   Viltoti, jā gan, viltoti! Sis Berlīnes ārsts bija labs cilvēks… Es savā nelaimē griezos pie viņa . . . Mēs viltojām laiku . . . Viņš man palīdzēja . . .

—  Apzināti viltodams un melodams?

—   Jā! Jā! Jā! Sauciet viņu pie atbildības, prokurora kungs! Notiesājiet viņu! Viņš jau ilgus gadus guļ kapā!— Silvijas runa kļuva arvien drudžaināka, arvien satrauktāka, viņas sejas krāsa nemitīgi mainījās — no bālas uz sarkanu, no sarkanas uz bālu.— Romero bija neģēlis . . . netīrs, nekrietns, nelietīgs suns . . . Tāpēc es atsacījos Amerikā privāti runāt ar viņu kaut vienu vienīgu vārdu!

—   Bet Amerikā jūs nokļuvāt ar viņa palīdzību! Kāpēc jūs braucāt uz turieni?

—   Es esmu aktrise, prokurora kungs! Gribēju spēlēt, spēlēt, spēlēt! Lielas lomas! Gribēju parādīt, ko varu! Gribēju kļūt slavena! Zināju, biju pārliecināta, ka esmu laba aktrise!

—  Un tāpēc jūs bijāt ar mieru, lai tik nīstamais Romero Retlends jums palīdz!

—  Jā!

—  Dīvaina morāle, misis Morana!

—   Prokurora kungs! Ko jūs zināt par aktiera morāli un sirdsapziņu? Aktierim nekas nav par negodīgu vai amorālu, ja vien līdz ar to viņam paveras iespēja spēlēt! Spēlēt! Kļūt dižam un slavenam! Jā gan, man nebija rakstura, jā gan, man nebija morāles, nebija sirdsapziņas! Un tad? Es taču saku: es esmu vainīga — jau no paša sākuma biju vainīga! Notiesājiet mani jel beidzot! Tas taču ir jūsu pienākums!

—   Silvij, lūdzu . . .

—   Paliec mierā, Fil! Tu esi labs cilvēks, bet paliec mierā! Ikviens te zina, visa pasaule zina, kā Romero mani vajāja, kā viņš tūlīt pēc Barbites dzimšanas klaigāja, ka ir viņas tēvs,— visus šos gadus un tagad, atkal pašās beigās, klaigāja tik skaļi kā vēl nekad iepriekš. Jūs visi to zināt! Jūs visi to zināt! Bet Barba nav viņa bērns! Barba ir mans bērns, mans, mans!

—   Misis Morana, jums jānomierinās!— iebilda priekšsēdētājs.

Silvija nemaz neklausījās viņā. Viņa runāja tālāk, vārdi bira kā krusa:—Viņš mēģināja mani šantažēt! Sniedza intervijas! Gribēja piespiest, lai es ar viņu salaulātos! Jūs visi to zināt! Jūs visi zināt, kā viņš sāka! Jūs visi zināt, ka es zem šīs nastas beidzot sabruku un biju spiesta vairākus mēnešus pavadīt slimnīcā! Jūs visi zināt, kas notika toreiz, kad mani apbalvoja ar «Oskaru»! Taču, kad es, atkal kaut cik izārstēta, atbraucu uz Berlīni, lai uzņemtos jaunajā filmā, Romero man piezvanīja! Un pavēlēja ar viņu tikties! Viņš bija braucis man pa pēdām! Viņš zināja, skaidri zināja . . .

—  Ko tad?

—. . . un pieprasīja tikšanos. Nirnbergā. Sajā drausmīgajā viesnīcā. Viņš man nodiktēja vietu, viesnīcu, datumu, laiku! Viņš! Viņš! Viņš! Bet istabu pasūtīt vajadzēja man, nosaucot svešu vārdu. Man vajadzēja darīt, kā viņš

prasīja! Jo nu es biju viņa rokās — tā viņš domāja! Jo viņš bija uzzinājis patiesību par Barbīti, slepeni sekodams Filipam Kavenam . . .

—  Ko?— Es sarāvos.

—       Jā! Es tev to neteicu, man vairs nebija laika, viņš man pašai pasacīja tikai toreiz, runādams pa telefonu! Viņš zināja, kur ir Barbīte! Viņš zināja, kas ar viņu noticis! Un viņš pateica pa telefonu: ja mēs šai viesnīcā Nirnbergā nevienošoties, ja es tagad viņu neprecēšot, ja es nu beidzot neatzīšot, ka viņš esot Barbītes tēvs, viņš pavēstīšot patiesību par Barbīti, viņš parūpēšoties, lai . . .

—       Kādu patiesību par Barbīti, misis Morana?— jautāja priekšsēdētājs.

—       Patiesība . . .— Silvijas sejā parādījās ārprātīga cilvēka izteiksme.— Patiesība . . . Manai meitiņai, manai Barbītei, manai mīļajai Barbītei ir smaga smadzeņu slimība!

Daži iekliedzās, skatītāju zālē izcēlās skaļš troksnis. Tiesnesim vajadzēja vairāku minūšu, lai atkal atjaunotu klusumu. Kad Silvija izrunāja šos vārdus, es aizvēru acis. Nevēru tās vaļā, tikai dzirdēju viņu saucam:—Tās ir meningoencefalīta sekas! Viņa ir plānprātīga, ja gribat zināt! Apmeklē speciālu skolu! Nekad nekļūs vesela! Nekad vairs! Barbīte, vismīļākais, kas man ir, Barbīte būs kretīns!

63

—  Ārstu!

Silvijai sabrūkot uz krēsla, priekšsēdētājs bija piecēlies.

—  Atri ārstu!

Silvija pietrūkās kājās.

—   Lai neviens ārsts nenāk man klāt!

—   Bet jums draud briesmas, misis Morana! Lūdzu! Redzēju, ka piecēlies viens no ekspertiem — acīmredzot

speciālists medicīnā.

—       Sēdieties!— Silvija viņam uzkliedza.— Man nekas nekait! Es gribu runāt! Man tagad jārunā!

Eksperts atkal apsēdās.

—       Tad, tā man sacīja Romero, viņš parūpēšoties, lai visa pasaule uzzinātu, ko mēs, tas ir, mana filmu sabiedrība un es, līdz šim ar tādām pūlēm bijām noslēpuši! Tad ar mani būtu cauri! Tad būtu beigas! Tā nu es pasūtīju

istabu šai viesnīcā! Tā nu es aizlidoju uz Nirnbergu! Ta nu es sastapu Romero! Protams, izcēlās ķilda! Izcēlās sadursme, par kuru runāja otrs eksperts! Atceros vēl, ka man no somiņas izkrita medaljons ar Barbītes fotogrāfiju . . . Pēc tam . . . kas notika pēc tam, es neatceros . . . Atskanēja šāviens . . . Tagad laikam vairs nav šaubu, ka Romero aiz pārskatīšanās nošāvies pats . . . Bet pie ieroča biju ķērusies es! Es! Tā bija mana pistole! Ja viņš nebūtu nošāvies pats, es viņu būtu nošāvusi!— Viņa tā elsāja, ka tik tikko vairs spēja parunāt.— Tad . . . tad . . . Medaljons, to es arī vēl atceros . . . Tas bija nokritis zemē . . . Tas atradās zem viņa . . . Zem mirušā . . . Man bija bail, ka to uzies . . . Tāpēc es pacēlu mirušo . . . paslēpu medaljonu, lai to neatrod pie manis . . .

—   Kāpēc tad jūs lai nebūtu nēsājusi līdzi medaljonu ar meitas fotogrāfiju?

—   Prokurora kungs … to . . . jūs to nesaprotat. . . Es . . . es arī to nesaprotu … Es toreiz reaģēju pilnīgi nesaprātīgi . . . Biju zaudējusi sajēgu . . . Vēlāk taču stāvēju ar pistoli rokā, līdz … Es … es … es nezinu, kā to var izskaidrot. . . bet tā tas bija . . .

—   Silvij, lūdzu! Lūdzu, lūdzu, beidz!

Liekas, viņa mani nedzirdēja.

—  Tagad jūs to zināt. . .

—  Jūs visu laiku runājat, ka Retlends jūs šantažējis,— atsāka prokurors.— Kā viņš varēja jūs šantažēt? Ar psihiski slimu bērnu? Tur taču jūs neesat vainīga!

—  Tas ir Dieva sods!

—  Dieva sods? Par ko?

—   Jūs . . . jūs visi šeit zālē bijāt liecinieki, kā arestēja Brekenu, tāpēc ka viņš bija licis ierakstīt lentē, ko es sacīju Montekarlo pēc televīzijas pārraides, kurā aicināju palīdzēt garīgi slimajiem bērniem . . . Mani vārdi bija baismīgi . . .

Brekens arestēts? Brekens šantažējis ar magnetofona lentēm? Tobrīd es vēl nezināju neko no tā, ko te jau aprakstīju iepriekš. Stāvēju ar pavērtu muti, nespēju vairs sekot līdzi, nespēju to visu vairs aptvert. Brekens . . .

—   Priekšsēdētāja kungs! Prokurora kungs! Jūs visi . . . Es esmu vainīga . . . neapšaubāmi vainīga . . . neapšaubāmi . . . Toreiz Montekarlo pēc skaistajiem vārdiem man apriebās visi psihiski slimie vai atpalikušie bērni . . . Un tad es pateicu, ka Hitlers rīkojies pareizi, likdams viņus visus nobendēt… Es sacīju vēl daudz ko ļaunāku . . .

Manās acis tādi bērni nebija cilvēciskas būtnes … Viņi nepelnīja nedz aizstāvību, nedz palīdzību . . . Uzskatīju, ka viņi jānobendē! Jānobendē! Jānobendē! … Es runāju tikai tāpēc, ka man iestāstīja: tā būšot fantastiska reklāma … Un man līdzās sēdēja Barbīte . . . toreiz vēl vesela . . . mana mīļā meitiņa . . . Dievs mani sodījis . . . Dievs mani sodījis . . . Šodien es domāju citādi. . . Bet, lai tas notiktu, Barbītei vajadzēja kļūt plānprātīgai . . . Šodien es domāju kā māte, kurai ir plānprātīgs bērns . . . Es zinu, visas mātes tā nedomā . . . bet lielākā daļa . . . Šodien . . . šodien . . . kopš Barbīte saslimusi, es vairs nejūtu riebumu … es vairs neesmu par to, lai tādas nelaimīgas būtnes nogalinātu . . . šodien, kad ir par vēlu . . . kad viss ir par vēlu . . . Šodien es mīlu Barbīti vēl daudz vairāk nekā toreiz . . . Bet šodien neko nelīdz pat mana lielā mīlestība . . . Mīlēt vajag . . .— Silvija svilpjoši ievilka elpu un nokrita zemē.

Pie viņas piesteidzās eksperts, kas, pēc manām domām, bija mediķis. Zālē sacēlās elles troksnis. Visi kliedza cits caur citu. Pieskrēju pie Silvijas. Viņa gulēja uz muguras. Acis bija plati atplestas. Nometies ceļos, ārsts viņu izmeklēja. Pēkšņi iestājās nāves klusums.

Ārsts palūkojās uz priekšsēdētāju un īsi papurināja galvu.

—  Sēde tiek atlikta,— sacīja priekšsēdētājs.— Apsūdzētajai vajadzīga ārstu izmeklēšana.

Tūlīt pēc tam Silviju iznesa no zāles.

64

Nepilnas divas stundas vēlāk.

Tiesneši atgriezās no apspriežu telpas zālē. Visi klātesošie piecēlās. Dīvainā kārtā tiesneši palika stāvam.

Kāpēc viņi nesēžas?— es nodomāju.

Vai Silvija bijusi jānogādā slimnīcā?

Vai prāvu atliks?

Tad ierunājās priekšsēdētājs:— Misis Morana ir mirusi. Apgabaltiesas ārsts konstatēja sirds nepietiekamību. Lieta tiek izbeigta.— Klusums. Pēc tam:—Atļaujiet man vēl piebilst: spriežot pēc visiem līdz šim zināmajiem faktiem, tiesa ir pārliecināta, ka apsūdzētā bijusi nevainīga. Sēde tiek slēgta.

Sajā pēcpusdienā pie manis pirmo reizi ieradās viesis; tā bija Ruta, kas pēkšņi iznāca no cietuma ēkas pagalma, kur es viens pats biju izlaists pastaigā, jo pārējo arestantu brīvā stunda jau bija beigusies, bet es biju vēlu atvests atpakaļ no tiesas. Biju ģērbies brūnā (Filipa Kavena) uzvalkā un apāvis mikstas, vieglas kurpes, jo laiks nu jau kļuva silts. Pagalmā atkal auga zāle, visi koki tērpās jaunā lapu rotā. Pāri mūrim vēl iespīdēja saule. Lēnām soļoju lielā lokā gar cietuma sienu ar tās daudzajiem režģotajiem logiem. Un pēkšņi kādās durvīs stāvēja Ruta.

Viņa mazliet pacēla roku (redzēju, ka viņa tajā tur mazu sainīti) un tad devās šurp. Es gāju viņai pretī. Sastapušies mēs mēmi apskāvāmies un ilgi skūpstījāmies. Tad palūkojāmies viens otrā. Tad atkal skūpstījāmies. Un tad lēnām sākām soļot pa šķembām noklāto celiņu.

Pēc brīža Ruta sacīja:—Izmeklēšanas tiesnesis bija licis savai sekretārei piezvanīt uz slimnīcu. Pirms pusstundas. Viņa pateica, ka es drīkstot tevi apciemot. Tiku nemitīgi lūgusi atļauju to darīt, to tavs advokāts droši vien tev sacījis. Manu lūgumu visu laiku noraidīja.

—   Jā, to mans advokāts sacīja.

—  Arī ka es mēģināju atkal un atkal?

—  Arī to.— Es paliku stāvam.— Vai zini, kad mēs pēdējo reizi redzējāmies un runājām?

—  Protams.— Viņai bija mugurā zila kleita un kājās baltas kurpes, un viņas seja izskatījās ļoti bāla.— Tovakar manā dzīvoklī, kad tu biji atlaists vaļā. Pirms tu aizlidoji uz Madridi.

—  Jā,— es teicu.— Tas bija desmitajā oktobrī. Šodien ir divdesmit trešais maijs. Neesam redzējušies septiņus mēnešus, Ruta. Septiņus mēnešus. Pirms tam es biju pieradis redzēt tevi ik dienas. Ik dienas, Ruta! Nevarēju vairs iedomāties nevienu dienu bez tevis.

—  Arī es nevarēju vairs iedomāties nevienu dienu bez tevis, mīļais,— pavisam klusu sacīja Ruta. Mēs nespējām novērst skatienus viens no otra.— Tas bija grūts laiks.

—  Visgrūtākais manā mūžā,— es atzinos.

—  Arī manā. Grūtāks nekā toreiz, kad mans brālis izdarīja pašnāvību, grūtāks nekā pirms un pēc tam.

Veco koku zaros čivināja putni.

—  Domāju par tevi,— es sacīju.— Dienu un nakti. Uzrakstīju visu, ko esmu kopā ar tevi pārdzīvojis.

—       Izmeklēšanas tiesnesis man to pastāstīja. Ari es, mīļais, ari es domāju par tevi — vienmēr, gan nomodā, gan sapnī. Vienmēr biju pie tevis.

—       Jā,— es teicu.—r Dažreiz es to jutu. Bet tik un tā bija ļoti smagi.

—       Arī man,— viņa bilda, pārvilkdama ar pirkstu man pār vaigu.— Tu izskaties labi, Fil.

—   Es zinu, kā izskatos. Tu, Ruta, tu izskaties . . .

Viņa aizspieda man ar pirkstu lūpas.

—       Nevajag. Arī es zinu, kā izskatos. Man ir tikpat slikti kā tev. Manuprāt, nav nozīmes par to runāt. Jo tas joprojām nav beidzies.

—       Bet tu varēsi mani tagad vismaz biežāk apciemot, kad Silvija nu ir mirusi un viņas prāva galā.

—   Jā,— Ruta piekrita.— Nabaga Silvija.

—       Viņa guvusi mieru,— es teicu.— Cerams. Ari es labprāt gūtu mieru.

—   To gribētu visi cilvēki, Fil.

—       Un to gūst tikai tad, kad nomirst. . . labākajā gadījumā. ‘

Viņa ilgi noskatījās manī un tad pavaicāja:—Vai tev vēl ir mazā misiņa plāksnīte?

Es palocīju galvu un iebāzu roku svārku kabatā. Sataustīju mazo plāksnīti, ko Ruta man pirms tik ilga laika tika dāvājusi; uz tās bija rakstīts: «Miers visai radībai.»

—   Un tu?—es pajautāju.—Kur tavs jēriņš?

Viņa izņēma mazo apbružāto rotaļlietiņu no kleitas kabatas.

Mēs abi pasmaidījām, bet es redzēju, ka viņai dreb lūpas, un jutu, ka arī man tās dreb.— Es tevi tik ļoti mīlu, manu dvēselīt,— es sacīju.

—       Un es tevi,— teica Ruta. Viņa joprojām glāstīja man vaigu.— Es pavaicāju. Tavu lietu drīz izskatīs. Varbūt pēc Silvijas nāves tā būs tikai formalitāte.

—       Jā,— es piekritu.— Varbūt. Varbūt arī ne. Varbūt mani notiesās — uz ilgu laiku.

—   Tam es neticu.

—  Tāpēc ka tu tam negribi ticēt.

—       Jā,— Ruta sacīja,— tiesa gan.— Pēc katra teikuma, ar kuru mēs apmainījāmies, sekoja nomācošs klusums. Un saule spīdēja, un daudzie putni čivināja, un es jutos slikti, tik ļoti slikti un tomēr reizē biju tik laimīgs, tik bezgala laimīgs, jo man pretī stāvēja Ruta. Es viņu atkal noskūp-

stiju. Roku rokā mēs gājām tālāk. Rutas plaukstā, kas gulēja manējā, samanīju mazo jēriņu.

—   Mani ielaida pie tevis vienu pašu. Uzraugs noskatās tikai pa logu. Tā, bez šaubām, ir laba zīme,— teica Ruta.— Laba zīme, ka tavā prāvā ievēros vainu mīkstinošus apstākļus, un tu varbūt jau drīz tiksi brīvībā. To es nesaku tāpēc, ka uz to ceru. Tas man nupat ienāca prātā — kā neapstrīdams norādījums. Citādi taču viņi butu devuši man līdzi uzraugu un nebūtu atstājuši mus vienus!

—  Taisnība,— es sacīju. Un jutos labāk.— Tur ir sava daļa patiesības. Jā, tur ir sava daļa patiesības. Un priekšsēdētājs turklāt sacīja: viss liecinot, ka Silvija bijusi nevainīga.

—   Nu redzi,— teica Ruta, lūkodamās manī un atkal smaididama, un arī es pasmaidīju, un, tam par spīti, mūsu lūpas drebēja.

—  Barbite,— es ierunājos.— Kā klājas Barbītei? Septiņus mēnešus es nezinu, kā klājas Barbītei. Tas man gandrīz laupīja saprātu.

—  Viņai klājas labi, Fil. Dažreiz pārmaiņus viņai klājies drusku sliktāk. Tagad viņai jau atkal klājas ļoti labi. Viņa vēl progresējusi. Paralīzes vairs nav. Viņa prot jau rakstīt garākus teikumus. Viņa prot rēķināt — vienkāršus uzdevumus. Viņa iemācījusies gatavot dažādus ēdienus. Viņas izruna ir ļoti uzlabojusies.

—   Acis?

—  Sai ziņā diemžēl vēl nekas nav mainījies. Bet viņa ir ārkārtīgi izveicīga darbmācībā. Viņa visu laiku veido no māla un veidojumus izkrāso. Viņa tagad var arī mūzikas pavadībā dejot, nekrizdama zemē. Sākumā viņa nemitīgi taujāja pēc tevis. Tad, kādā no sliktajiem posmiem, tevi aizmirsa. Tad taujāja atkal. Tomēr, paldies Dievam, viņai nav labas laika izjūtas. Viņai šie septiņi mēneši nav septiņi mēneši — viņai tas šķiet krietni īsāks laiks. Varbūt septiņas dienas. Vakar viņa man atkal jautāja pēc tevis. Es teicu, ka tu drīz būsi mājās.

—   Mājās?

—  Jā. Viņa uzskata skolu par savām mājam. Viņa vaicāja: kad Fils beidzot būs atkal mājās?

—   Citi . . .

—  Bērni taču nespēj aptvert, kas noticis,— un te nu es atkal saku: paldies Dievam. Pieaugušie, protams, aptvēra visi. Direktoru izklaušināja kriminālpolicija. Bet jā-

saka paldies Sondersenam — tas notika loti diskrēti. Sondersenā mēs esam atraduši draugu.

—       Jā,— es teicu.— Viņš ir īsts draugs. Tagad mums būs vajadzīgi īsti draugi.

Sarunādamies mēs lēnām soļojām pa šķembām noklāto ceļu arvien tālāk pāri pagalmam.

—       Šodien būtu Barbltes trešā «dzimšanas diena» Heroldsheidā,— es sacīju.— Mēs viņu aizvedām turp pirms diviem gadiem tieši šinī datumā — tanī rītā, ar autobusu. Vai atceries?

—   Protams.

—   Šoferi sauca par Hausmeijeru.

—   Viņu arī tagad sauc tāpat.

—       Todien Oto saplēsa tik briesmīgi daudzas logu rūtis. Vai atceries?

—   Protams.

—   Kā viņam klājas?

—       Oto attīstījies tik labi, ka jau trīs mēnešus strādā slimo darba aizsardzības darbnīcā — pie štances. Un dzīvo kādā kopmītnē Nirnbergā.

—       Ak Dievs,— es teicu.— Laiks — cik ātri tas paiet. Mūsu dzīve — cik ātri tā paiet. Ja ar mani tagad kas atgadās — kāds liktenis gaida Barbīti?

—   Es taču esmu tepat.

—   Un ja ār tevi kas atgadās?

—       Tagad allaž kāds rūpēsies par Barbīti,— Ruta sacīja.

—   Bet esi nū mierā! Vai tad mēs esam veci? Kas tev noticis?

—   Cilvēks var nomirt ik mīļu dienu.

—   Un var arī dzīvot vēl ilgus, ilgus gadus!

—       Nu Barbītei izjuka dzimšanas dienas svinības,— es bēdīgs noteicu.— Viņa taču tā lepojās ar savām divām dzimšanas dienām: vairumam bērnu ir tikai viena.

—       Esi bez raizēm, viņa savu otro dzimšanas dienunosvinēja.

—  Kur?

—       Pie manis. Slimnīcā. Ar torti, svecītēm, dāvanām un visu citu. Pēcpusdienā viņa ar saviem kādreizējiem draugiem dzēra kakao un ēda kūkas.

—   Ar kādiem kādreizējiem draugiem?

—       Nu, vēl taču daudzi no viņiem ir slimnīcā! Vai atceries, piemēram, mazo Semmiju, kas dēvē sevi par «Nāves eņģeli»?

—   Vai viņš joprojām ir tur?

Viņa pamāja ar galvu.— Un paliks vēl ilgi.

—  Nekāda progresa?

—   Liels progress, mīļais! Tomēr vēl ne pietiekami liels. Kliņgerīte — vai atceries mūsu psiholoģi?— ari piedalījās svinībās, un atbrauca direktors ar paralizēto Aloizu un Bernšteina kundzi. Kad es devos projām, tur bija astoņi bērni.

—  Tu esi laba,— es sacīju.

—   Muļķības,— viņa attrauca.— Tā nevajag runāt.

Lēni, lēni gājām tālāk.— Protams, visi pieaugušie He-

roldsheidā tagad zina, kas tu īstenībā esi,— Ruta turpināja.— Neviens nejūtas apkrāpts, neviens nedusmojas. Visi jūt tev līdzi. Lika nodot tev sirsnīgus jo sirsnīgus sveicienus. Kad saņēmu apmeklēšanas atļauju, piezvanīju uz Heroldsheidu. Visi bija ļoti laimīgi, ka nu mēs beidzot redzēsimies. Arī direktors un Bernšteina kundze! Vecā Grosera kundze raudāja. Lika tev pateikt, ka cepot kūku un parīt tu to saņemšot. Viņa izcepa arī dzimšanas dienas torti Barbītei.

—   Bet par citu . . .— es iesāku, taču Ruta mani pārtrauca:— Par ' citu, protams, arī Heroldsheidā neviens nezina, kas nu notiks. Vai ieradīsies reportieri. Viens. Daudzi. Vai viņi uzklausīs direktora lūgumus nelenkt Barbīti un neklupt virsū skolai. Līdz šim tur neviens nav bijis. Varbūt šoreiz reportieri būs žēlsirdīgi.

—  Kāpēc lai viņi šoreiz tādi būtu?— es vaicāju.

—   Varbūt viņi neatradīs īsto skolu. Varbūt mums smaidīs laime, mīļais.

—   Laime?

—   Pēc ziņas par Silvijas nāvi Barbīti ar gudru ziņu tūlīt atveda pie manis uz slimnīcu. Ja tuvākajā laikā Heroldsheidā ieradīsies reportieri, viņas tur nebūs. Varbūt mums patiešām smaidīs laime.

—   Jā,— es teicu,— varbūt. Varbūt ne. Nav ne mazākās skaidrības.

—   Ne tikai šeit,— Ruta iebilda.— Visur. Kas notiks ar Brekenu?

—   Vai viņš vēl ir te?

—  Viņš sēž šinī pašā cietumā — jau nedēļām ilgi. Vēl nav zināms, vai viņa prāva notiķs šeit vai arī viņu izdos — viņš ir amerikānis un tik garus gadus šantažējis Silviju Amerikā.

—   Draņķis,— es teicu.

—   Nabaga draņķis,— piebilda Ruta.

Zālē pāris putnu knābāja maizes drusciņas, ko pa aizrežgotu trešā stāva logu svieda ārā kāds vīrs, no kura es varēju redzēt tikai roku. Vai viņš redz putnus?— es prātoju.

—   Un Silvija . . . Kur . . . kur viņu apbedīs?

—  Holivudā. Vari būt pavisam drošs, tās būs milzīgi lielas bēres, kādas Holivuda vēl nekad nav piedzīvojusi. Vēl lielāka reklāma filmai! Pasaulē nav otras tādas filmas, kam būtu bijusi tik liela reklāma kā šim «Krīta aplim». Tu jau arī tagad atkal saņemsi laikrakstus un žurnālus, mīļais. Tu nevari iedomāties, ko izsit no šīs prāvas. Nedēļām ilgi Silvija, tu un Barbīte vai vismaz divi no jums esat bijuši skatāmi uz visu ilustrēto žurnālu vākiem. Sensāciju prese dzīvoja un joprojām dzīvo no jums. Toreiz pie manis tu runāji, kā visā pasaulē pieaug laikrakstu un žurnālu metieni . . .

—   Atceros.

—. . . tā bija taisnība. Pieaug vēl daudz vairāk, nekā tu gaidīji. Metieni kāpuši neticami strauji, to es dzirdēju televīzijā, kura arī, starp citu, joprojām dzīvo no Moranas lietas! Un tagad, kad Silvija mirusi, viss ies vaļā no jauna. Tu nevari iedomāties — neviens, kas to nav redzējis, nevar iedomāties, kādu reklāmu filmai pēdējos septiņos mēnešos taisīja ar Silvijas Moranas lietu — un kādu reklāmu taisīs atkal tagad! Nirnbergā vēl vienmēr rāda «Krīta apli»— visi seansi diendienā izpārdoti. Es gan to pagaidām neesmu redzējusi. Biļetes joprojām jāpasūta iepriekš. Un tā ir Nirnbergā, vienā vienīgā Vācijas pilsētā! Bet tāpat notiek ikvienā pasaules pilsētā, kur ir kinoteātri, mīļais, ikvienā pasaules pilsētā! Sis Džo Gincbērgers savu amatu pieprot. «Seven Stars» paziņojusi, ka ienākumi no filmas demonstrēšanas pārspēs visus līdzšinējos rekordus — daudzkārt pārspēs. Viņi tagad rēķinās ar četrsimt miljoniem dolāru.

—  Ar četrsimt miljoniem,— es klusi noteicu.

—  Tagad, pēc Silvijas nāves, nauda no jauna plūdīs straumēm. Gudrs vīrs, šis Džo Gincbērgers.

—  Nelietis.

—   Protams,— Ruta piekrita.— Tas arī.

Saule tagad iespīdēja slīpi pāri mūrim, neredzamais cilvēks trešajā stāvā joprojām meta ārā pagalmā maizes drusciņas putniem, mēs joprojām staigājām roku rokā.

—   Cik ilgi tu drīksti palikt?

—   Nezinu. Neierobežotu laiku. Viņi man neko neteica. Bija ļoti laipni. Esmu gandrīz droša, mīļais, ka tava prāva drīz būs garām. Vai varbūt tev piespriedīs nosacītu sodu.

—   Varbūt,— es atbalsoju. Man kaut kas ienāca prāta, un es noteicu:—«Mēs paši nesaprotam — kas tad tas?— jau priekškars krīt, bet pateikts nav nekas.»

—   Tas ir no epiloga Brehta lugai «Labais cilvēks no Sečuānas»!— Ruta izbrīnījusies pavērās manī.

—   Jā, par to man tieši bija jādomā. Zini, te ir brīnišķīga bibliotēka. Lasīju Brehtu — naktīs, kad nevarēju gulēt. Brehtu un daudzus citus rakstniekus. Viņiem te ir ļoti daudz grāmatu. Priekškars kritis. Bet pateikts . . . pateikts nav nekas.

Brīdi staigājām klusēdami.

Tad es pavaicāju:—Kur ir Džo?

—   Jau sen atkal Holivudā.

—   Varu iedomāties, kāds cirks būs ar Silvijas bērēm.— Ruta apstājās. Es ari.

—   Runāju ar doktoru Kesneru, Silvijas psihiatru. Kad viņš bija te. Pārspriedām viņas stāvokli. Kesners teica, ka no medicīnas viedokļa Silvija patiešām bijusi potenciāla slepkava. Redzi, viņam tas ir traģiski — viņš Silviju veiksmīgi ārstējis, un tādas nu ir šo pūļu sekas. Viņš ārstējis tik veiksmīgi, cik vien bijis viņa spēkos. Tik veiksmigi, ka viņai vairs nav bijis jāsabrūk zem lielās problēmu nastas. Bet nu viņa bijusi tiktāl izdziedēta, ka varējusi … un gribējusi savas problēmas — Retlenda problēmu — aktīvi atrisināt.

—   Nogalinot.

—   Jā,— Ruta noteica.

—   Nogalinot,:— es atkārtoju.

—  Jā,— viņa apstiprināja.

—   Tik vesela viņa bija,— es nerimos.

—   Uzklausi mani, mīļais. īsti vesela un uz ilgu laiku izārstēta Silvija nebija! Nekad vairs nebūtu bijusi. Viņa bija nodzīta, notriekta, nomocīta līdz nāvei, kaut arī izskatījās, itin kā te, Berlīnē, viss atkal būtu labākajā kārtībā. Kesners teica, ka varbūt šo filmu viņa būtu izturējusi. Drīzāk domājams, ka ne. Viņa būtu atkal sabrukusi. Pēc tam viņa nekad vairs nebūtu varējusi filmēties, ar šo vainas apziņu vairs ne.

Es dziļi ieelpoju un izelpoju.

—   Un Džo to zināja,— es secināju, un pēkšņi man viss bija skaidrs, pilnīgi skaidrs.

—   Kesners nav devis viņam ne mazāko mājienu!

—  Protams, ka ne. Bet zini — Džo ir gudrs nelietis. Savā ilgajā karjerā viņš jau redzējis sabrūkam dažu labu aktieri, dažu labu aktrisi. Viņš zināja, kādā stāvokli ir Silvija, esmu pārliecināts, ka ārsta apstiprinājums viņam nemaz nebija vajadzīgs. Un — tas izklausās šausmīgi, bet arī par to es tagad esmu pārliecināts,— un tā nu Džo vēl grāba, cik varēja. Viņš izsita no sievietes ar sapostītu veselību visu naudu, ko vien varēja izsist,— un tie bija neskaitāmi miljoni. Un tad inscenēja ar šo nožēlojamo graustu vēl pēdējo, vislielāko skandālu!

Ruta platām acīm raudzījās manī.

—   Vai tu tiešām tā domā?

Es palocīju galvu.

—  Jā. Es tagad skaidri redzu, pēc kāda plāna Džo rīkojies, pēc kāda plāna visi liecinieki, ko Džo spēja ietekmēt — un, izņemot ekspertus un policiju, viņš patiesībā spēja ietekmēt visus, jo viņi taču bija no šī nelieša atkarīgi!— pēc kāda plāna visi šie liecinieki un viņš pats liecinājuši vai atteikušies liecināt. Sīs haizivs Džo acīs Silvija jau bija mirusi, pat ja būtu dzīvojusi vēl nez cik ilgi, jā, pat ja būtu attaisnota! Mirusi, jo viņš vairs nevarēja šo nelaimīgo sievieti izmantot. Mirusi kā aktrise. Mirusi kā vērtības objekts. Mirusi — bet no viņas vēl varēja šo to izsist, vajadzēja tikai pasteigties! Un viņš pasteidzās!

—  Ak Dievs,— Ruta satriekta sacīja.

—  Es pazīstu šo biznesu. Es pazīstu Džo. Tici man, tā bija, tā ir. Tici man, dārgā, Džo sirds gavilē aiz prieka par šīs Karmenas Kruzeiro neganta ļaunuma pilno liecību, par manu arestu, par Brekena atmaskošanu — par visu, kas deva ierosmi jauniem, lieliem laikrakstu virsrakstiem, kas nesa jaunas sensācijas, jaunus miljonus. Sī prāva bija pēdējā filma, ko Džo uzņēma ar Silviju! Un viņš tika pie sava happy-end', par ko laikam neuzdrošinājās domāt — nē, viņš par to gan nepārtraukti domāja, bet, neraugoties uz savām dievbijīgajām lūgšanām, uzskatīja par nesasniedzamu— ar to es domāju Silvijas nāvi, viņa mūža lielāko happy-end.

Mēs klusuciezdami gājām tālāk. Ēnas stiepās garākas, saule slīga pret apvārsni, putni bija apklusuši.

—   Un viņš nesaņems sodu?— Ruta beidzot iejautājās.

—       Tādi cilvēki kā viņš nesaņem sodu. No citiem cilvēkiem nesaņem. Nesaņem tā, kā saņem parasti. Dažreiz, saņem visai savādi. Lielāko tiesu nemaz ne.

Pametusi skatienu uz pulksteni, viņa saspieda manu roku.— Man jāsteidzas uz slimnīcu, mīļais.

—   Kad tu atkal atnāksi?

—   Rit!— Nu viņa pasmaidīja savu brīnišķo smaidu.

—   Izmeklēšanas tiesnesis licis man pateikt, ka es tevi tagad vienmēr drīkstot nākt apmeklēt — varbūt katru dienu. Tā ir laba zīme! Skat, gandrīz piemirsās. Tā ir dāvana no Barbītes. Tev. Viņa man to iedeva un sacīja, lai es nododot tev, tiklīdz tevi sastopot.

Paņēmu sainīti un attinu vaļā. Papīram ļāvu nokrist zemē. Barbīte bija izveidojusi no māla šķīvi — tik lielu ka plaukstu, nebūt ne apaļu, nebūt ne gludu. Taču tas, bez šaubām, bija šķīvis. Un Barbīte bija ūztriepusi uz māla daudzus sarkanus, zilus, dzeltenus un baltus punktiņus un zaļas līnijas.

—   Vai ar to domātas puķes?

—   Jā, droši vien ar to domātas puķes,— Ruta sacīja.

—   Re, ko viņa jau prot! Vai nav skaistas?

—       Brīnumskaistas,— es teicu un jutu, ka acīs saskrien asaras.— Pavisam brīnumaini skaistas.

—  Viņa progresē, mīļais, es tev stāstīju.

—   Jā, ļoti progresē.

—       Vai ne? Protams, būs vajadzīgs vēl daudz, daudz gadu, līdz viņa patiešām būs tiktāl, ka neies bojā dzīves grūtībās, ka vienmēr ar veselo palīdzību varēs dzīvot. Bet dzīvot, dzīvot viņa varēs, mīļais!

—   Jā.

—       Vienalga, vai viņa varēs palikt Heroldsheidā vai ari viņai vajadzēs doties kur citur. Vienalga, cik recidīvu vel būs. Vienalga, viss vienalga! Ar katru dienu viņa kļūs mazdrusciņ veselāka, mīļais. Viņa nekad nekļūs gluži vesela — par to nav ko domāt! Bet veselāka. Kā, kad un kur, to mēs nezinām.

—   Nē,— es teicu,— to mēs nezinām.

—       Viņa nekad vairs nebūs viena,— Ruta turpināja, cieši lūkodamās manī.

—       Viena viņa nebūs vairs it nekad,— es apliecināju un pēkšņi atcerējos Klarisas atvadu vēstuli, kurā viņa mani lūdza, lai es nemūžam neatstāju Barbīti likteņa varā.

—   Man patiešām jāiet. . . Barbīte . . . Un apgaita . . .

—  Jā, dārgā, jā. Un rīt tu atnāksi?

Noteikti. Pavisam noteikti.

Cieši apskāvušies, mēs skūpstījāmies. Tad Ruta man vēlreiz uzsmaidīja un ātri devās prom pa šķembām noklāto celiņu. Pavadīju viņu ar skatienu. Viņa ik pa brīdim pagriezās pret mani un māja ar roku. Nodomāju, ka jāsteidzas viņai pakaļ un jāparāda ceļš, jo savas dīvainības dēļ viņa, protams, soļo uz nepareizām durvīm. Pavēru muti, lai pievērstu viņas uzmanību kļūdai, bet tad redzēju, ka viņa nekļūdās. Viņa pagāja garām nepareizajām durvīm, visu laiku mādama ar roku, un pazuda. Pirmo reizi, kopš Rutu pazinu, viņa bija izvēlējusies nevis nepareizo, bet pareizo ceļu.

Nezinu, vai pēc tam nostāvēju nekustīgi mūra ēnā minūti, piecas minūtes vai desmit Pēkšņi satrūkos: turēdams rokā Barbites šķīvi, biju, acis neatraujot, ilgi nolūkojies lajā — pašā šķīvi un daudzajos uztrieptajos raibajos plankumos un linijās.

To darot, atcerējos mazo, plāno zelta plāksnīti, ko biju ievērojis pie Rutas grāmatplauktiem. Man atkal ienāca prātā uzraksts un arī tas, ka biju vaicājis Rutai, kas šos vārdus rakstījis, un viņa bija atbildējusi: kāds rakstnieks, bet nebija varējusi atsaukt atmiņā tā vārdu.

Nu es stāvēju, raudzījos uz Barbītes dāvanu un domāju par mazajā zelta plāksnītē iegravētajiem teikumiem — Rutas piemirstā rakstnieka vārdiem. Sie vārdi . . .

Jā, es nodomāju, droši vien Barbīte gribējusi uzkrāsot puķes. Daudz puķu. Uzmanīgi iebāzu māla šķīvi svārku kabatā un ari devos uz cietuma durvīm. Nu jau bija kļuvis vēss. Tuvojās vakars. Zem kājām čirkstēja šķembas. Redzēju lielo, pelēko cietuma sienu ar tās daudzajiem režģotajiem logiem un domāju par vārdiem uz zelta plāksnītes, kas skanēja.

KĀLAB IR PASAULĒ PUĶES?

TIKAI TĀLAB. LAI ZIEDĒTU

Autors paskaidro, ka rakstīt šo romānu viņu ierosinājusi ciņa par kādas vispārējas problēmas atrisinājumu, ciņa, kura jau sen gadus noris visās pasaules valstīs un kurā ar vislielāko dedzību iesaistījušies speciālisti un laji, garīgie institūti un valsts iestādes, kā arī prese, radio un televīzija. Tieši šī problēma apliecina, cik nevarīgs zināmās situācijās ir cilvēks un cik akls iepretim briesmām, kurām pakļaujas.

Autors paskaidro, ka visi romāna nolikumi un personas ir pilnīgi brīvi izdomāti — izņēmums ir vienīgi dažas personas pēdējo gadu desmitu notikumu hronikā. Te reizēm mainīti gan vārdi, gan notikumu vieta un laiks.

Turpretī dažadās vides, sabiedriskās iestādes, kā arī izmeklēšanas, ārstniecības un darba metodes attēlotas pilnīgi patiesi. Sajās jomās autors vai nu konsultējies ar speciālistiem, vai arī, kā, piemēram, kinorūpniecibā valdošo paražu attēlojumā, balstījies uz paša plašo pieredzi.

Reāli neeksistējošās Heroldsheidas speciālās skolas prototips bijusi Garatshauzenas speciālā skola pie Starnbergas ezera Bavārijā.

Pilnīgi saprotams, ka neatkarīgi no līdzības ar Garatshauzenas speciālo skolu neviena bērna, kā arī neviena pieaugušā psihiskās vai fiziskās īpašības, lai cik sīkas vai nenozīmīgas tās butu, nedz tieši, nedz maskēti neatbilst kādas romāna personas īpašībām.

(Priekšvārds romāna izdevumam vācu valodā 1975. gadā.)

SATURS

SIMPTOMS…………………………………………………….. n

DIAGNOZE…………………………………………………………………….. 22]

TERAPIJA ………………………………………………….. 47]

J. M. Zimmels CILVĒKS NAV VIENTUĻA SALA

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniska redaktore M. Jaunzeme.

Korektore A. Giptere.

Nodota salikšanai 20.12.91. Parakstīta iespiešanai 27.01.92. Registr. apliecības № 20306. Formāts 84X 108/32. Tipogrāfijās papīrs. Žurnālu garnitūra. Augstspiedums. 38,22 uzsk. iespiedi., 38,43 uzsk. kr. nov . 43,04 izdevn. 1. Pasūt. № 62 — 5 c. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. № 104/33563. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Poligrāfijas skaitļošanas centram. Programmētāja O. Āboliņa.

Zimmels J. M.

Zi 612 CilVēks nav vientuļa sala: Romāns / No vācu vai. tulk. I. Melnbārde; Māksi. J. Petraškevičs.— R.: Liesma, 1992. 702 lpp., il.

ISBN 5—410—01003—5

1703010100—104

Z- —92

M 801(11)—92

Content

Zimmels Johanness Mario Cilvēks nav vientuļa sala

SIMPTOMS

DIAGNOZE

TERAPIJA

SATURS