Zapere Agnese

Cīrulīši

Agnese Zapere

Cīrulīši

ZIEMĪGS STĀSTS

.

.

Pirmā nodala MĒS IEPAZĪSTAMIES

Jūs gribat iepazīties ar Cīrulīšiem? Tad man jūs jāaizved pilsētas patālā nomalē, Pavasara ielas pašā galā. Piegājuši gandrīz pie kājnieku kazarmām, mēs ieraugām iežogoto apmācību laukumu. Ne gluži blakām, bet vienmaļis, drusku nost no ielas, atrodas pēdējā māja, gar kuru mums ir daļa. Māja pieder namdarim Skarainim, un mūzikas skolotājs Cīrulītis ar savu lielo ģimeni tur īrē dzīvokli.

Starp māju un apmācību laukumu ir baļķu un dēļu grēdiena, un pa šo baļķu un dēļu grēdām kāpelē, lēkā un skraida zēni un meitenes. Palaikam tie ir jaunie Cīrulīši, kas tur nododas savām rotaļām, kādreiz arī viņu biedri, bet mazais sārtvaidzis, kas diendienām sēž uz virsējā mazā dēlīša, spēlēdams harmoniku, noteikti ir Cīrulīšu Jancis.

Pašlaik, kad sākas mūsu stāsts, pagalms ir tukšs un plašajā laukumā nav nevienas dzīvas dvēseles. Šodien ir pirmā īstā skolas diena pēc garajām vasaras brīvdienām. Slaidais mūzikas skolotājs Cīrulītis, kas vēl aizvien izskatās tik jauneklīgs, sperdams savus garos soļus, jau agri no rīta bija nostaigājis parasto ceļu uz mūzikas skolu. Seši no viņa septiņiem bērniem, sameklējuši savas grāmatas un burtnīcas, pirmo reizi pēc ilgāka pārtraukuma bija atkal devušies uz skolu. Pa garo Pavasara ielu tie gāja vienkop, bet tad viņu ceļš zarojās: trim vecākajiem bija jāiet uz iekšpilsētu līdz ģimnāzijai, abām meitenēm līdz pamatskolai jau bija tuvāk, un Jancis, kas mācījās tepat pirmskolā, būtu varējis visdrīzāk tikt ceļa galā, bet mazais, resnīgais puišelis, soļodams savā nodabā, gāja ilgāk par visiem citiem.

Cīrulīšu dzīvoklī pēc septiņu ģimenes locekļu trokšņainās aiziešanas bija iestājies neparasts klusums. Mājās palikusi bija tikai māte ar Mildiņu, pastarīti, kā arī uzticamā Kristīne, kas rīkojās pa virtuvi. Māte uzelpoja: cik jauks viņai šķita klusums! Kas tā bija bijusi par kņadu, kamēr durvis aiz pēdējā gājēja bija aizvērušās, un kāds nemiers brīvdienu laikā! Kad vina posdama un kārtodama staigāja pa istabām, tai kļuva gluži svētdienīgi ap dūšu. Viņa bija klusas un nopietnas dabas sieviete, kam daudz labāk patika domāt nekā runāt, bet dzīve to bija iebīdījusi lielā ģimenē, un viennotaļ ap viņu kustējās ņipri cilvēki, kas nemitīgi runāja, jautāja un muzicēja. Kamēr māte priecājās par mieru, Mildiņa nezināja, kur dēties. Vienai rotaļāties viņai nemaz vairs nevedās. Tāpēc tā nogāja lejā pagalmā, kur bija sakrauti lielie baļķi. Pēdējā laikā viņa bija bieži skaitusies, kad, bailīgi sperot sīkus solīšus pa gludajiem kokiem, bija jāšķir ceļš brāļiem, kas skrēja pa baļķiem tik ātri un veikli. Nu visi koki bija viņas rīcībā, bet tai nebija īsta prieka. Viņa piegāja pie grēdā sakrautiem dēļiem. Tur augšā, kur mazs, biezs dēlītis bija nolikts šķērsu, bija Jancīša mīļākā vietiņa; tur viņš aizvien sēdēja ar savu harmoniku. Kad viņš kādreiz, māsiņu neievērodams, bija spēlējis pārāk ilgi, tā bija kļuvusi nepacietīga, un vienreiz viņa īgnumā harmoniku pat bija nosaukusi par vecu kazu, bet tagad, kad visapkārt bija tāds klusums, viņa tik labprāt būtu dzirdējusi harmonikas skaņas. Viņa apsēdās uz biezā dēlīša un domāja par brālīti. Šodien bija tik garlaicīgi, ka nāca gandrīz vai raudiens.

Te mājas augšstāvā atvērās logs un pagalmā bija dzirdama mātes balss: Mildiņ, mudīgi pēc etiķa!

Pēc brītiņa arī Mildiņa soļoja pa Pavasara ielu, gan ne ar grāmatām uz skolu, bet ar etiķpudeli uz tuvējo tirgotavu.

Mājas apakšstāvā dzīvoja namdaris Skarainis ar sievu. Viņi bija vecāki cilvēki, un viņš savu amatu vairs nepiekopa. Kundze bija laipnīga namsaimniece, bet tāda, kas mīlēja kārtību un glabāja savu mantu. Kad Cīrulīši šorīt cits pēc cita bija noskrējuši pa kāpnēm, viņa teica vīram:

-   Vai esi ievērojis, kā nodilušas mūsu kāpnes, kopš Cīrulīši pie mums dzīvo? Pakāpieni tā nomīdīti, ka man tiešām metas bail, domājot, kādi tie izskatīsies pēc dažiem gadiem.

-   Noliedz viņiem pa kāpnēm tā dārdināt! atteica saimnieks.

-   Es nemaz nesaku, ka viņi dārdina; vispār ņemot, viņi ir uzvedīgi bērni, bet simtreiz dienā tiem jāskrien

augšā un lejā, un aizvien tiem jāskrien, iet viņi nemaz neprot; bet šodien gan es viņus sabāršu.

-   To tu vari darīt, bet no skriešanas tu viņus neatradināsi; pats tēvs taču vēl skrien kā jauns zēns. Mums gan nebija ne jausmas, ko nozīmē izdot dzīvokli deviņgalvainai muzikantu ģimenei, kad pērn paši tiem piedāvājām mitekli savā namā, redzēdami, cik grūti viņiem nācās tādu atrast. Nu tie ir mūsu īrnieki, un vai tava sirds atļautu viņiem dzīvokli atsacīt?

-   Nē, nekad! Bet tu jau arī to nedarītu.

-    Tad runā laikus ar savu svaini, lai viņš gādā dēļus jaunām grīdām, teica saimnieks. Viņa sieva, izgājusi priekšnamā, domīgi noraudzījās kāpnēs, noslaucīdama dažus pakāpienus ar putekļdrānu, bet tie palika, kādi bijuši, nomīdīti.

Priekšpusdiena beidzot bija pagājusi. Mazā, vientuļā māsiņa, stāvēdama pie loga un vērodama ielu, jau no tālienes pazina tēvu, kas vingriem soļiem tuvojās mājai. Tad parādījās abas meitenes, vienpadsmitgadīgās dvīņumāsas Marija un Anna, kuras ērtības labad bieži saukāja vienā vārdā par Mariannu. Arī tagad Mildiņa vēstīja mātei:

-   Tēvs jau ir priekšnamā, un arī Marianna ir redzama, bet viņas vēl runājas ar citām meitenēm, un tagad nāk Jancis un aiz viņa trīs lielie, nu man jāskrien pretī.

Māsas bija pievienojušās brāļiem, un tā viņi visi kopā ienāca priekšnamā, kur mazā māsiņa priecīgi iegavilējās: Visi seši reizē! Viņa gribēja pievienoties Jancim, kas nāca pēdējais, bet māsas viņu jau bija satvērušas aiz rokām. Visi traucās uz kāpnēm, kad atdarījās apakšējā dzīvokļa durvis un tanīs parādījās saimniece. Zēni tūliņ norāva cepuri, jo viņiem bija cieši piekodināts pret saimniekiem būt sevišķi goddevīgiem, un visam pulciņam kopš pēdējās dzīvokļa maiņas bija noteikta pārliecība, ka tikai daudzo bērnu dēļ viņu vecāki ir nevēlami īrnieki.

Viņi palika stāvam, kad saimniece tos uzrunāja: Pagaidiet, bērni, es jums ko parādīšu. Palūkojieties kāpnēs! Vai redzat, kā tās vidū nomīdītas? Viņgad vēl nebija ne vēsts no tā. Kas gan ir vainīgs?

Nepatīkams klusums, nodurtas acis. Vainīgi esat jūs, saimniece turpināja, tāpēc ka ar saviem smagajiem zābakiem simtreiz dienā drāžat augšup un lejup. Ja jūs nebūsiet uzmanīgāki, gada laikā manas kāpnes būs beigtas un pagalam.

Visi bija ļoti samulsuši, un viņu skati vērsās uz kāpnēm. Tik drausmīgas tās viņiem gan nelikās, bet saimniece taču laikam zināja labāk. Sai nopietnajā brīdī Kārlim, vislielākajam, iešāvās prātā mātes teiktais pamatlikums: tūliņ atvainoties! Lūdzu, atvainojiet! viņš steidzās pateikt, un brāļi un māsas, visi no vietas, atkārtoja glābīgos vārdus: Lūdzu, atvainojiet!

Tad Kārlis, visvecākais, lēnām un apdomīgi kāpa pa kāpnēm uz augšu, šķirdams ceļu Vilim, otrajam no gala, un Atim, trešajam. Uz pirkstu galiem viņiem sekoja Marija un Anna ar Mildiņu. Vienīgi Jancis, kas līdz šim bija atradies citu aizmugurē un tāpēc kāpnēm nodarīto postu nebija paguvis ieraudzīt, vēl brītiņu vilcinājās, nopietni vērodams nomīdītos pakāpienus.

Tikai vidū tie ir nodiluši, kāpēc gan ne sānos? viņš vaicāja neizpratnē.

-   Ak tu vientiesīti! smaidīja saimniece. Vai tu to nevari iedomāties? Pa vidu taču visvairāk staigā.

-   Tāpēc? brīnījās mazais. Tad es labāk iešu gar sāniem. Un, cieši pieturēdamies pie margām, viņš kāpa uz augšu. Augšā uzkāpis, viņš draudzīgi sauca uz leju: Tā taču tavas kāpnes pietaupa, vai ne?

-   Protams, protams, sacīja saimniece un, iegājusi savā dzīvoklī, nodomāja: "Tas prāts jau viņiem ir gribīgs, un ko gan vairāk var prasīt!"

Kāpņu galā Mildiņa jau bija Janci gaidījusi. Ievilkusi to istabā, viņa līksmoja: Nu viņi visi atkal mājās!

Māte pa to laiku bija uzklājusi galdu pusdienām. Tēvs, žiglā gaitā soļodams pa istabu, viņai pārstāstīja, kas bija stāstāms par mūzikas skolu; bet, jo vairāk bērnu sanāca istabā, jo biežāk viņam kāds gadījās ceļā. Tāpēc viņš skraidīšanu pārtrauca, sasizdams savas lielās plaukstas par zīmi, ka jāsēstas pie galda.

Ēdiens, ko cēla galdā lielā Kristīne, varen garšoja, tikai bērnu sarunas vecākiem lāgā nepatika. Viņiem tās nebija svešas, jo tās bija aizvien tās pašas, kā ik jaunam mācību gadam sākoties.

-   Mums tagad vajadzīga fizikas grāmata.

-   Lai es vairs nerādoties ar latīņu gramatikas veco izdevumu, kas man pārpalicis no Kārļa.

-   Mums jāpērk audekls rokdarbiem.

-   Līdz ceturtdienai mums jāiegādājas vingrošanas tērpi.

-   Šogad es vairs nevarēšu iztikt bez atlanta.

-   Mana rasetne vairs nederot.

Tā tas turpinājās labu laiku, un, kad pusdienas bija paēstas, bērni apsēda tēvu un māti kā mazi lietuvēni. Vienīgi Jancim, ābečniekam, nebija nekādu prasību. Paņēmis savas harmonikas, viņš nogāja savrup. Mildiņa viņam sekoja lejā pagalmā, kur gaišā rudens saulīte laipni noglāstīja abus bērnus, kas vēl bez rūpēm un raizēm varēja gozēties tās siltumā.

Mūzikas skolotājs Cīrulītis, lūkodams atkratīties no lielo bērnu uzbāzības, iebēga stūristabā, kas bija viņa darbistaba. Tur viņu jau gaidīja caurskatāmu nošu žūksnis, bet nebija necik ilgi, kad arī tur ieradās trīs neatlaidīgie ģimnāzisti. Katrs no viņiem par jaunu minēja savas vajadzības un mēģināja pierādīt, cik tās svarīgas. Es jau jums ticu, sacīja tēvs, bet visu uzreiz iegādāties mēs nevaram. Jums jāpagaida, līdz atkal būs iekrājusies nauda. Kur gan to lai ņemu pēc garā vasaras brīvlaika? Ja pieteiksies privātskolēni un tādā kārtā ienāks nauda, jūs dabūsiet atlantus, rasetnes un skolasgrāmatu jaunākos izdevumus, bet pagaidām pietiek tikai visvajadzīgākajam. Tēvs atslēdza kādu sava rakstāmgalda atvilktni, kurā glabājās nauda. Paskatieties paši un saskaitiet, cik tur ir, viņš teica. Atvilktnē naudas nebija visai daudz. Zēni sāka skaitīt, lēst un spriest, kas gan būtu visvajadzīgākais. Arī Mariannai kāds mazums jāatstāj, piebilda viens no brāļiem, citādi tās tūliņ bingās. Viņām vajagot audeklu rokdarbiem; nez vai tāds dārgi maksā?

Skaitīdami, lēsdami un spriezdami viņi mazliet atkāpās no savām prasībām un galu galā bija laimīgi, kad bija izredzes apmierināt kaut daļu no tām. Mazajā atvilktnē vairs necik nepalika.

Necik ilgi, un tēva darbistabā ienāca arī māte. Pēc ieturētām pusdienām vecāki tur aizvien mēdza kādu brītiņu pavadīt.

-   Skaties, Marta, rādīja tēvs, cik mazs mūsu padoms! Ir laiks atkal kam ienākt. Kaut tik nu pieteiktos privātskolēni! Pagājušā gada vislabāko maksātāju vairs nav, un pilsētā tagad tik daudz mūzikas skolotāju. Stundas mūzikas skolā tik daudz peļņas nenes, lai mēs varētu no tās dzīvot.

-   Gan jau gadīsies kādi skolēni, māte viņu mierināja, bet ļoti paļāvīgs viņas mierinājums nebija. Viņi bez vārdiem zināja, ja otru māca drūmas domas.

Te stūristabas klusumā no pagalma ieskanēja harmonikas skaņas. Piegājusi pie loga, māte uz dēļiem ieraudzīja abus mazos. Pulkstenis taču ir jau trīs, viņa brīnījās. Vai tad Jancis neteica, ka viņam šodien pēcpusdienā vēl vingrošanas stunda? Ar šo pašu jautājumu viņa griezās pie mazā spēlētāja. Harmonika apklusa, bērniem neko neatbildot. Iztrūkušies viņi pavērās viens otrā un ar skubu norāpās no dēļiem.

-   Viņš tiešām aizmirsis savu pienākumu, iesaucās tēvs, un atkal tik tās sasodītās harmonikas dēļ! Kad Jancis drāzās pa kāpnēm augšā, nemaz neievērodams pirmāk saimniecei doto solījumu, tēvs jau ar izstieptu roku stāvēja kāpņu galā. Paņemdams mīļmīļo harmoniku, viņš sacīja: To tu vairs nedabūsi!

Jancis šos vārdus nemaz nedzirdēja tik ļoti bija nobijies. Viņš skriešus ieskrēja istabā, lai pakamptu savas lietas. Mildina, mīņādamās un aiz uztraukuma trīcēdama, žigloja aizvien skaļāk: Ātri, ātri, ātri! un jau sniedza viņam cepuri. Ardievas neteikdams, viņš beidzot aizdiedza; bet kāpņu vidū vēl apstājās, vaicādams raudu balsī: Māmiņ, ko lai es skolotājam saku?

Saki tik: lūdzu, atvainojiet!

Tā mazais Jancis joņoja pa Pavasara ielu, savās bailēs vienā gabalā atkārtodams: Lūdzu, atvainojiet! Lūdzu, atvainojiet! Garāmgājēji, līdzcietīgi smaidīdami, viņā noskatījās, nevarēdami saprast, par ko viņam jāatvainojas.

Tēvs, grasīdamies harmoniku ieslēgt skapī, to aplūkoja, nodomādams: "Ir jau gan tā krietni nodeldēta. Drīz vien tā būs nelietojama un mazo spēlmani vairs nekārdinās. Pēdējos divos gados laikam gan nav pagājusi neviena diena, kad viņš to nebūtu cilājis. Viņš ir mazs mākslinieks, bet to nezina, un ir labi tā. No brāļiem un māsām viņš arī nedzird uzslavas, jo tie tikai skaišas par mūžīgo čīgāšanu. Kaut jel man būtu viens vienīgs skolēns tik apdāvināts kā Jancis! Bet aizmirst savus pienākumus mūzikas dēļ un vēl pirmajā skolas dienā, tas ir par traku!"

Kā pēdējais Jancis bija skolā iegājis, kā pēdējais viņš no tās arī iznāca. Kad mazais vēlinieks, mājās pārnācis, iegāja ēdamistabā, viņš tur atrada brāļus un māsas, kas viņā zobgalīgi noraudzījās; bet ilgi viņu skati nebija zobgalīgi: mazais vīriņš izskatījās bezgala noraudājies. Katram bija redzams, skolotājs viņu bija atstājis pēc stundām un laikam krietni sarājis. Sākumā Jancis negribēja neko stāstīt, jo arī tēvs bija ēdamistabā, un, atceroties atņemto harmoniku, vina klātbūtne Janci nekādā ziņā neiedrošināja. Bet tēvs, piegājis pie loga, ar pirkstiem bungāja uz rūtīm kādu melodiju, acīmredzot nepiegriezdams bērniem nekādu vērību. Tāpēc arī Marija mazo brālīti drīz vien bija iztaujājusi. Jā, skolotājs Janci bija tiešām ļoti bāris. Nu visiem Jancīša bija ļoti žēl, un Vilis sāka stāstīt par kādu klasesbiedru: Tas bija gudrinieks! Viņš, aizmirsis ierasties pēcpusdienas stundā, skolotājam teica, ka viņam tecējušas asinis pa degunu.

Te bungāšana pa loga rūtīm pēkšņi aprāvās, jo tēvs strauji apgriezās, sacīdams: Tavs klasesbiedrs ir melis, un tāds mūsu Jancis nav. Nāc šurp, mazbrālīti, kad jau skolotājs tevi sodījis, tad man tevi vairs nav jāsoda. Tu dabūsi savu harmoniku, bet…

Labi domātā pamācība mazajam ābečniekam palika neizteikta, jo šai acumirklī ienāca māte, steidzīgi runādama: Bērni, kāpēc jūs neatverat durvis? Es pieliekamā kambarī dzirdēju zvanām, un jūs šeit priekšā to nedzirdat.

Apzinoties savu vainu, durvīm vistuvākie metās uz priekšistabu, bet jau drīz atkal atgriezās, vēstīdami priecīgā uztraukumā: Tēt, privātstundas! Divas glaunas dāmas!

-   Un jūs ļāvāt viņām divreiz zvanīt! Ja nu viņas būtu aizgājušas! baiļojās māte.

-   Kādreiz ir ļoti neērti, ka Kristīne ir kurla, spriedelēja Anna, un Mildiņa vēl gudri piebilda: Ir arī tādas kalpones, kas dzird kas dzird pat durvju zvanu. Kaut mums tāda būtu!

-   Būsim laimīgi, ka mums ir sava Kristīne, atteica māte, ja viņa negribētu pie mums dzīvot, mēs kalponi nemaz nevarētu turēt, jo Kristīne strādā par pusalgu. Un cik daudz viņa strādā! Tiešām jāskumst, domājot, ka tai jāapmierinās ar pusalgu savu nedzirdīgo ausu dēļ. Būtu man tas pa makam, es viņu algotu divkārtīgi.

Šai brīdī atdarījās durvis un ienāca tā, par kuru māte nupat bija runājusi. Neviļus visu acis pacēlās uz viņu, bet viņa to nepamanīja, jo skatījās uz pilno paplāti savās rokās. Tā bija piekrauta mazgātiem traukiem un spodrinātiem nažiem un dakšiņām. Kristīne bija neparasti liela un spēcīga auguma sieviete, kuras seja pauda labsirdību un godīgumu. Pirms dažiem gadiem pēdējie darba devēji to bija atlaiduši viņas nedzirdības dēļ, ko tagad gandrīz varēja dēvēt par kurlumu. Ilgu laiku neviens nebija gribējis viņu derēt, tāpēc tā bija bijusi laimīga kaut arī par mazu algu atrast patvērumu pie Cīrulīšiem. Nedzirdēdama vairs citu runas, viņa pati no runāšanas bija gandrīz vai atradusi. Klusi, cītīgi un apzinīgi viņa darīja savu darbu, nevienam nezinot, kas norisinājās viņas dvēselē. Vai viņas nelaime tai sagādāja ciešanas?

Mātes vārdi bija modinājuši jauno Cīrulīšu līdzjūtību, un, vēlēdamās pret Kristīni kaut kādā veidā būt laba, Marija paņēma nažus un dakšiņas, lai tos ievietotu skapja atvilktnē. Arī citiem radās patika palīdzēt, un paplāte bija uz rāvienu tukša. Kristīne izbrīnījusies lūkojās bērnos. Laipnība arī ir alga, teica māte, un, ja jūs visi septiņi to Kristīnei maksātu, viņa… …viņa kļūtu nāvīgi bagāta, nobeidza Kārlis sākto teikumu.

No stūristabas līksms ienāca tēvs. Mācību gadam labs sākums, viņš priecājās, glaunā kundze man pieteica savu meitu par skolnieci. Divas stundas nedēļā mūsmājās. Jaunkundzei ir gadu septiņpa

dsmit, un, liekas, viņa ir vēl zostiņa, bet laipna zostiņa, kas smejas arī tad, kad nav jāsmejas. Viņa gauži apjuka, kad mātes kundze apjautājās par stundu cenu. Mātes kundze teica, ka vina aizvien maksājot uz priekšu, un tūliņ izvilka greznu naudasmaku. "Sīkumi paliek sīkumi," viņa sacīja, "bet jānokārto arī sīkumi." Tad viņa atsveicinājās, jaunkundze pasmējās, un rīt būs pirmā stunda. Nauda tev noderēs, tēvs nobeidza savu stāstījumu un pasniedza naudu mātei.

Bērni, piespiedušies pie loga, raudzījās lejup, apbrīnodami smalko kundzi, kuras zīda tērps aizčaukstēja pa Pavasara ielu.

Jaunkundze bija drīzāk dēvējama par bērnu nekā jaunkundzi.

Vai kāds no jums jau ir dzirdējis šādu vārdu? vaicāja tēvs, turēdams rokā vizītkarti. Visi purināja galvu: vārdu varēja tikko saburtot. Uz vizītkartes bija šāds uzraksts:

Konkordija Labvakara, namīpašniece.

'.

Otra nodaļa DIREKTORS

Novembri, tu drūmais, drēgnais, miglainais mēnesi, kas gan tevi cieš? Tā šķiet, no visiem divpadsmit mēnešiem tev ir vismazāk draugu. Rudens prieki, tev iestājoties, ir beigušies, bet ziemas prieki vēl nav sākušies. Kaut kam tomēr arī tu esi noderīgs, proti, nopietnam darbam.

Ko gan Cīrulīši visu nestrādāja, sēdēdami ēdamistabā pie iegarenā galda zem lielās lampas, kas dega jau kopš pulksten pieciem! No četriem brāļiem viens rakstīja vācu, otrs latīņu, trešais angļu, ceturtais latviešu valodā. Viens stīvi lūkojās gaisā, gudrodams atjautīgus teicienus domrakstam, otrs murmināja dīvainas darbības vārdu formas, trešais šķirstīja vārdnīcu, ceturtais rakstīja burtus un zilbes glītrakstīšanas burtnīcā. Pastarpām viņi arī vaicāja un atbildēja, grūstījās un pukojās, klepoja un šķaudīja, kā jau tas palaikam mēdz būt novembrī. Māte ar šuvekli sēdēja galda galā, viņai blakām Mildiņa. Mildiņai vajadzēja būt klusai un mierīgai, bet tādai palikt viņai ne vienmēr padevās.

Marija un Anna, dvīņumāsiņas, tikai retumis mācījās ēdamistabā. Viņām bija pašām sava guļamistaba, kur tās netraucēti varēja nodoties skolas darbiem. Viņu valstī gan bija auksts, jo krāsni tur nekad nekurināja, bet meitenes zināja sev līdzēt. Labprāt mācīdamās no vienas grāmatas, viņas sabīdīja krēslus cieši kopā un, ietinušās lielā, vecā lakatā, sildījās viena pie otras. Tikai ar apgaismi nebija visai ērti. Pašām savas lampas tām nebija, viņām arī nenāca prātā pēc tādas tīkot, bet priekšistabā uz skapīša pastāvīgi dega maza lampiņa tēva privātskolēnu dēļ, lai tie redzētu nostaigāt garo koridoru līdz stūristabai, kur tēvs pasniedza stundas. Kad tāds skolēns, ceļu atradis, stūristabas durvis aiz sevis bija aizvēris, meitenes lampiņu vienkārši aiznesa. Tad, protams, priekšistabā bija melna tumsa. Reizēm arī kāds no brāļiem, iedams pa koridoru, paklupa un pašķendējās, bet tas jau māsām pie dūšas neķērās. Nepatīkamāk bija tad, kad stunda bija beigusies un viņas to nebija ievērojušas. Tad skolēniem bija jātaustās pa tumsu un meitenes, ļoti nobijušās, mudīgi izskrēja koridorā, lai atvainotos un vēl kaut drusciņ pagaismotu. Tādās reizēs viņas bija laimīgas, ja tēvs neko nebija pamanījis. Bet ne vienmēr viss noritēja tik gludi. Tā, piemēram, reiz Labvakara jaunkundzei bija stunda, bet koridorā lampas nebija. Iztālēm meitenes dzirdēja spēlēšanu. Nu tā apklusa. Žigli viņas izskrēja ar lampu, ausījās, nē, stunda vēl nebija beigusies; klau, kā varēja dzirdēt tēvu sakām: "Tas taču nav "mī"! Kā tad sauc šo noti?" Vēl viņi nav galā, teica Marija Annai, un abas atgriezās pie sava darba. Bet tēvs to vien pateica savai skolniecei: Tā, šķiet, šai dienai pietiks, padomājiet mājās, kā šo noti sauc. Tūliņ pēc tam Labvakara jaunkundze iznāca no stūristabas, nezinādama, ko iesākt tumšajā koridorā. Cita būtu raudzījusi sataustīt ceļu pa tumsu, bet Labvakara jaunkundze nebija tik drošsirdīga. Viņa pieklaudzināja pie stūristabas durvīm un sacīja, kā parasti smaidīdama: Ak, lūdzu, Cīrulīša kungs, man bail no garā, tumšā koridora, vai jūs nevarētu būt tik laipns un to apgaismot? Cīrulītis atvainojās un apgaismoja Labvakara jaunkundzei ceļu, līdz ar to iesaukdamies pērkona balsī: Marianna! Meitenes apmulsušas atskrēja ar lampu. Viņas dabūja krietnu brāzienu, vēl Labvakara jaunkundzei klātesot, tā ka viņa nemaz vairs nesmaidīja un, cik ātri varēdama, pazuda priekšnamā. Tātad strādāšana pašu istabā bija jāsamaksā ar zināmu uztraukumu, bet meitenes tomēr no tās negribēja atsacīties.

Tā jaunie Cīrulīši mācījās garajos ziemas vakaros, dažs vairāk, dažs mazāk; vispār ņemot, viņi skolā turējās labi, veikdami savus uzdevumus bez palīgstundām, un nevar teikt, ka viņu liecības būtu bijušas sliktas.

Marta, ienāc uz brītiņu manā istabā! tēvs aicināja māti, pabāzis galvu ēdamistabā, un, aizvērdams aiz viņas durvis, paklusām sacīja: Es nupat kā saņēmu ļoti interesantu vēstuli. Māte viņam sekoja pa tumšo koridoru, jo arī šoreiz lampiņa bija nolaupīta, bet viņi to neievēroja. Stūristabā uz klavierēm atradās vēstule. Steidzīgi tēvs to pasniedza mātei, viņu skubinādams: Lasi, lasi! Bet, vērojot, ka svešā rokraksta dēļ viņai lasīšana labi neveicas, viņš paskaidroja priecīgā nepacietībā: Pirmā lappuse ir nesvarīga, galvenais ir tas: Krastiņš man raksta, ka viņi tur, Kaldavā, taisoties dibināt mūzikas skolu un, ja es būtu ar mieru, viņš mani ieteiktu par direktoru. Vai es būtu ar mieru? Marta, kā tā vispār var jautāt! Vai es būtu ar mieru plaukstošā pilsētā dibināt mūzikas skolu, visu ierīkot pēc sava prāta, kļūt par direktoru ar noteiktu algu, vairs necīnīties ar Labvakarām un līdzīgām! Marta, vai tu būtu ar mieru kļūt par direktora kundzi?! Un māte līksmu seju atkārtoja viņa paša vārdus: Vai es būtu ar mieru? Kā tā vispār var jautāt!

Viņi abi apsēdās uz mazā veclaiku dīvāniņa, lai pārrunātu nākotnes izredzes, kas tik negaidot bija pavērušās. Viņi runāja un runāja, līdz atskrēja Mildiņa, vēstīdama: Kristīne jau ienesusi vakariņas!

-   Kāda nolaidīga namamāte! tēvs jokodams kaitināja māti, viņai un Mildiņai sekojot uz ēdamistabu. Visu vakaru būdams priecīgā prātā, viņš dziedādams un svilpodams staigāja pa istabu šurpu turpu. Labā oma itin kā pielipa arī citiem, lai gan vecāki bija vienojušies bērniem par pagaidām vēl nedrošajām nākotnes izredzēm neko neminēt.

Profesors Krastiņš, kura vēstule bija sacēlusi tik priecīgu saviļņojumu, bija tēvam pazīstams kopš vairākiem gadiem, bet Cīrulīšu ģimeni tas vēl nekad nebija apciemojis. Sakarā ar savu ziņojumu un, vēlēdamies to pārrunāt, viņš tagad pieteica apciemojumu. Nākamo trešdienu agrā pēcpusdienā viņš bija nodomājis ierasties pie Cīrulīšiem, lai jau pulksten piecos atkal aizbrauktu. Tēvs retā ciemiņa dēļ bija mazliet norūpējies. Krastiņš ir izlutināts kungs, viņš teica, turklāt vēl vecpuisis, kam nav nekādas ģimenes izpratnes. Par bērniem viņš neinteresējas, vismaz ne par septiņiem uzreiz. Lai bērni labāk nemaz nerādās.

-   Tu taču savu viesi vedīsi stūristabā, tur jau bērni netraucēs, sacīja māte.

-   Bet es viņu gribētu aicināt ēdamistabā tēju dzert. Uzklāj skaistu galdu tikai mums trim. Bērni jau var būt kaut kur citur.

Trešdienā, pusdienas ēdot, tēvs un māte piekodināja bērniem šo pēcpusdienu būt cik iespējams neredzamiem un nedzirdamiem. Lai viņus padarītu klausīgākus, tēvs jokoja ar abiem mazajiem: Labāk nemaz nerādieties, kas zina, kā jums klāsies, kad atnāks tas bērnu ienaidnieks.

Vispirms bērni, protams, palīdzēja uzpost istabas, kamēr tēvs aizgāja uz dzelzceļa staciju. Laiks bija jauks vēlāk viņi visi teicās iet pagalmā.

Pie loga visu laiku par izlūku stāvēja viens no zēniem, un, kad Pavasara ielas galā parādījās tēvs un mazs, paresns kungs, viss bars laidās pa kāpnēm lejā un pazuda aiz mājas pakša. Zeme vēl bija pēdējā lietus piemirkusi, un, tā kā sīkstie dubļi lipa pie zābakiem, tad ar tādiem kāpelēt pa baļķiem nebija lāgā iespējams. Jau mēģinot to darīt, Mildiņa novēlās. Viņa žēli raudāja, jo bija gauži novārtījusies. Abas māsiņas slaukot un sukājot centās notīrīt viņas apģērbu. Te mājas apakšstāvā pavērās logs, un pagalmā atskanēja saimnieces laipnā balss: Tā jau jūs viņu vēl vairāk novārtīsiet! Nāciet šurpu, es jums palīdzēšu! Šodien ārā tik auksts kāpēc jūs neejat augšā?

-   Augšā taču ir bērnu ienaidnieks! žēlojās Mildiņa.

-   Ak tu kungs! jocīgā līdzjūtībā iesaucās saimniece. Ko tāds meklē pie jums? Tad nāciet iekšā pie manis, tikai labi notīriet kājas!

Meitenēm šāds aicinājums bija ļoti pa prātam, bet Jancis nezināja, vai tas attiecas arī uz viņu. Viņš ar acīm meklēja brāļus, bet tie jau bija aizlavījušies. Nē, labāk arī viņš ies pie saimniekiem. Bet pa to laiku arī māsas bija pazudušas, un, kamēr viņš tika iegājis mājas priekšnamā, durvis aiz viņām jau bija aizvērušās. Neuzdrīkstoties sevis dēļ atsevišķi zvanīt, Jancis arī šoreiz nolēma turēties pie savas vislabākās draudzenes harmonikas. Skolā pašlaik mācīja dziedāt korāļus, tos viņš gribēja lūkot izspēlēt. Atsēdies uz sava īsā dēlīša, viņš iedziļinājās spēlē. Nu viņam vairs nebija nekādas patikas piebiedroties brāļiem, kurus tas, sēžot tik augstā vietā, tūliņ bija ieraudzījis.

Brāļi bija nostājušies pie sētas, kas nožogoja Skarainu pagalmu no apmācību laukuma. Oktobrī bija iesaukti jaunkareivji, kurus tagad ik dienu varēja redzēt vingrojam. Starp kareivjiem bija arī kāds zēnu labs paziņa, namdara Skaraina bijušais māceklis Riekstiņš. Redzēt to formas tērpā un skatīties, kā tas vingrinās ierindas mācībā, bija ļoti interesanti. Reizēm Riekstiņš, pienācis pie sētas, ar zēniem arī sarunājās.

Jaunie Cīrulīši uzmanīgi vēroja kareivjus. Daži no tiem bija ļoti neveikli, piemēram, tie trīs, kas patlaban vingrinājās augstlēkšanā pār novilktu auklu. Viens vismaz centās vienmēr atkal no jauna ieskriedamies, viņš lūkoja tikt pāri auklai, un, kaut arī piecas reizes neizdevās, sesto reizi viņš tomēr pārlēca, un sviedri vaigā liecināja par viņa pūlēm. Abi pārējie tik viegli vis nebija apmācāmi, viņu kustības joprojām palika laiskas, un viņu sejās jaudās spītīga vienaldzība. Kad grupu komandēja atpakaļ uz mītni, viņiem par sodu vēl bija jāsoļo. Tagad skats vairs nebija patīkams. Pašlaik sāka arī līt, lietum jaucoties ar lielām, miklām sniegpārslām.

Mazie skatītāji devās uz mājas pusi, dzīvi sarunādamies par neveiklajiem vingrotājiem. Tādi nu gan viņi negribēja būt! Viņi ierindas mācībā vingrināsies jau iepriekš, rīt pat pagalmā tiks novilkta aukla! Viņi gāja gar Janci. Tas, nomanījis, ka kaut kas nāk no gaisa, pašlaik rāpās zemē no dēļu grēdas. Janci ieraudzījuši, brāļi sāka runāt par viņu. Varbūt arī viņš kādreiz būs tik tūļīgs. Kāds kauns, ja viens no Cīrulīšu dēliem būtu tik neveikls vingrotājs! Nevajag ļaut vienmēr tik virgāt harmoniku! Brāļi viņu apmācīs arī augstlēkšanā, kaut vai jau rītdien. Jancis tūliņ bija ar mieru, sirds dziļumos tomēr juzdamies mazliet nobažījies, un viņa bažām bija arī savs pamats. Ko domājat: trīs dedzīgi instruktori, un viens vienīgs neveikls jaunkareivis!

Tikai pienākot pie mājas, zēniem atkal iešāvās prātā viesis. Varbūt viņš jau ir aizgājis? Zēni pasauca meitenes, kas vēl ciemojās pie saimniekiem, un nolēma viņas sūtīt izlūkos. Marija iedrošinājās uzzagties augšā. Jau pēc brītiņa viņa parādījās kāpņu galā, mādama citiem viņai klusītiņām sekot. Bailīgi Mildiņa kāpa aiz pārējiem viņa "bērnu ienaidnieku" iedomājās briesmīgu!

Viņš ir ēdamistabā, čukstēja Marija, iesim stūristabā, tur mūs neviens nedzirdēs.

Uz pirkstgaliem visi septiņi aizmanījās uz stūristabu. Tur viņi jutās droši, bet šeit, protams, nebija nedz grāmatu, nedz rotaļlietu. Iznāca tik tāda mīņāšanās, un vēsajā istabā sāka arī mesties auksti, jo drēbes bija mitras. Mēs varētu spēkoties, tad mums būtu silti, sacīja Vilis. Atis bija tūliņ sācējs. Arī Kārlim priekšlikums patika. Es cīkstēšos ar Mariannu! viņš iesaucās. Nāc, Marij, cīnies ar manu labo, bet tu,

Anna, ar manu kreiso roku! Janci, Mildiņ, pabīdiet krēslus! Mazie paklausīja un tad uzsāka čīkstinu uz savu roku. Nu bija smiekli bez gala, bet arī pamatīgs troksnis Atis ar Vili jau bija nozvēlušies gar zemi.

Šajā mirklī atdarījās durvis. Neko nenojauzdams, tēvs bija lūdzis ciemiņu izmēģināt viņa klavieres. Tā viņi abi divi bija ienākuši stūristabā. Tiešām šādam galvu, roku un kāju čurmulim nebija nekāda skata, to varēja spriest pat bērnu draugs!

Viesis manāmi satrūkās. Mildiņa, viņu ieraugot, skaļi iekliedzās un ātri aizbēga pa otrām durvīm, brāļi un māsas viņai nopakaļ. Bet, būdams jau pie durvīm, Kārlis apstājās un, ciemiņu sveicinādams, teica: Atvaino, tēt, mēs negribējām jūs ēdamistabā traucēt, tāpēc ienācām šeit! Vēl ātri sakārtojot krēslus, viņam kaut cik izdevās paglābt jauno Cīrulīšu godu, kas gan vēl nekad nebija parādījies tik nelabvēlīgā gaismā.

Pēc kāda brīža viesis atvadījās un tēvs viņu pavadīja uz dzelzceļa staciju. Bērni, atkal sasēdušies ap ēdamistabas galdu, jau drīz likās iegrimuši savos skolas uzdevumos. Tomēr, tikai pavirši vērojot, tā varēja likties. Klusībā viņus visus māca baiga sajūta. Ko gan teiks tēvs, atgriezies no stacijas? Māte to nemanīja, jo viņa jau neko nezināja.

Tēvs pārnāca. Viņam ienākot, istabā valdīja dīvains klusums. Viņš uz brītiņu apstājās, noraudzīdamies mierīgajā ģimenes ainā. Tad teica: Te nu viņi visi sēž kā nevainīgi jēriņi, nemaz vairs pazīt mežonīgo baru! Dzirdot vēlīgas skaņas tēva balsī, visiem septiņiem novēlās kā akmens no sirds. Smiedamies viņi skrēja tēvam pretī, un Mildiņa vaicāja: Tēt, vai tas svešais kungs pie mums vairs nenāks?

Nē, Mildiņ, tu vari būt mierīga, viņš vairs nenāks. Bet, ja viņš tomēr vēl kādreiz atnāktu vai ja kāds cits svešs cilvēks pie mums iegrieztos, tēvs piebilda, pievērsdamies mātei, tad mēs nemaz vairs necentīsimies parādīt savu māju un dzīvi citādu, nekā tā patiesībā ir, jo, tādai mākslīgai gaismai pēkšņi nodziestot, tumsa mēdz būt vēl jo lielāka.

Dažas stundas vēlāk, kad Mildiņa jau sen gulēja, abas māsiņas bija novēlējušas "arlabunakti" un Jancis, Vilis un Atis pašlaik taisījās līst cisās, Kārlis ar vecākiem vēl sēdēja ēdamistabā. Kopš viņa piecpadsmitās dzimšanas dienas tam bija piešķirtas šādas tiesības. Pamazām dzīvoklī iestājās klusums, jo arī Kristīne jau bija pateikusi "ar labu vakaru". Kādreiz pagāja dienas, kad citu vārdu nemaz nebija starp viņas labrītu un labvakaru.

Trīs cilvēki, kas sēdēja ap ēdamistabas galdu, klusēdami loloja apmēram tās pašas domas.

Tēvs domāja: "Kaut nu arī Kārlis dotos pie miera, lai es ar māti varētu parunāt par Kaldavu." Viņš paskatījās savā kabatas pulkstenī vēl nebija vēls. Tēvs sāka staigāt pa istabu, palūkojās atkal pulkstenī un tapa aizvien nemierīgāks.

Māte domāja: "Tēvam nepatīk, ka mēs neesam vieni, bet viņš negrib Kārli tik agri sūtīt gulēt. Cik viņš nemierīgs! Cik Kārlis turpretim mierīgi lasa, nemaz nenoskārzdams, ka viņa klātbūtne mūs traucē!"

Bet māte maldījās, jo Kārlis domāja: "Tēvs cieš klusu, un māte cieš klusu. Ja es aizietu, viņi droši vien runātu par Krastiņa kungu. Piecu minūšu laikā tēvs jau trešo reizi raugās pulkstenī. Viņš gribētu gan, lai es aizietu, bet viņam ir nepatīkami mani sūtīt prom. Tāpat arī mātei. Tad jau laikam gan man pašam būs jāiet." Aiztaisījis grāmatu, viņš piecēlās un sacīja: Arlabunakti, tēt, arlabunakti, māmiņ, es arī iešu gulēt.

-   Arlabunakti, dēls!

Vecāki bija pārsteigti, kāpēc Kārlis tik drīz bija aizgājis.

-   Tā ir nejaušība, sacīja tēvs.

-   Jeb vai viņš būs jutis, ka mūs traucē? teica māte.

-   Kā gan lai viņš to jūt? Viņš visu laiku lasīja, un mēs taču neko neteicām.

-   Tava izturēšanās jau šo to mēdz pasacīt bez visas teikšanas, smaidīja māte.

-   To es gribu uzzināt, noteica tēvs un atsauca Kārli atpakaļ. Saki skaidri un gaiši kāpēc tu šovakar tik agri ej gulēt?

Kādu brītiņu vilcinājies, Kārlis atbildēja smīnēdams: Tāpēc, ka tu trīsreiz skatījies pulkstenī, tēt!

-    Tātad tomēr! Nu tad ej vien gulēt, dēls, tas ir jauki, ka tu esi tik smalkjūtīgs, bet galu galā ja tu e s i smalkjūtīgs, tad tu vari arī tikpat labi palikt. Smalkjūtīgs būdams, tu nevienam neizpļāpāsi, ko mēs šeit pārrunājam.

-   Man arī tā liekas, piebilda māte, viņam jau drīz būs sešpadsmit gadu. Nāc šurp, lielais, atsēdies vēlreiz pie mums!

Dīvainas jūtas pārviļņoja Kārļa krūtis: pēkšņi viņš jutās kā tēva un mātes draugs. Tā viņš šai vakarā dabūja zināt, kas vecākus jau kopš dažām dienām tik priecīgi sakustināja.

Pēc stundas klusītiņām nolicies savā gultā, viņš vēl ilgi par to domāja. Viņš sev jautāja: vai jel kas pasaulē spētu viņu piespiest nelietīgi valkāt vecāku uzticību? Nē, nekāds kārdinājums, nekādi draudi nevarētu izvilināt viņam uzticēto noslēpumu!

Nākamajā svētdienā tēvs aizbrauca uz Kaldavu, lai parādītos kungiem, kam bija jālemj par jaundibināmās mūzikas skolas direktoru. Blakām Cīrulītim par otru kandidātu direktora amatam minēja kādu kaldavieti, un nu vajadzēja izšķirties, kuram no abiem bija lielākas izredzes. Ceļā uz Kaldavu Cīrulīša dūša saplaka aizvien mazāka. Kāpēc gan lai kaldavieši ievēlētu viņu, svešinieku, kad viņiem turpat uz vietas bija krietns spēks? Vai kāds no viņiem spēja nojaust, cik ļoti viņš nodotos savam jaunajam uzdevumam un kādā mērā viņam līdzētu ilggadējā mūzikas skolotāja pieredze?

Nonācis Kaldavā, viņš uzmeklēja kungus, kuru vārdus profesors Krastiņš viņam jau bija minējis. Ja viņš pie pirmā vēl bija mazdūšīgs, apciemojot katru turpmāko, viņa cerības pieņēmās, jo par savu sāncensi viņš visur dzirdēja tikai vienu spriedumu: "Direktora amatam pārāk jauns!" Reiz Krastiņa pavadībā ejot pa ielu, viņš nejauši dabūja arī redzēt jaunekli, kas bija nodomājis ar viņu sacensties. Nu Cīrulītis apmierinājās pavisam: tas vēl nebija nekāds direktors, tas vēl droši varēja pagaidīt savus desmit gadus!

Lolodams jaukas cerības, mūsu mūzikas skolotājs devās mājup. Dzelzceļa stacijā kāda meitene braucējiem piedāvāja puķes. Būdams tik cerīgi noskaņots, Cīrulītis atkāpās no savas parastās taupības: viņš nopirka sarkanu rozi. Krastiņš viņā paskatījās izbrīnījies: Kādam nolūkam tad tev roze vajadzīga?

Tā ir nākamajai direktora kundzei, smējās Cīrulītis, un, kad viņa draugs vēl aizvien šķita nesapratnē, viņš nopietni piebilda: Viņai mūsu šaurajos apstākļos bieži bijis ļoti grūti!

Viņi atsveicinājās, un Krastiņš apsolījās ceturtdien tūliņ pēc sēdes telegrafēt par vēlēšanu iznākumu.

Kad tēvs, mājās atgriezies, pasniedza mātei rozi, tā zināja visu arī bez tuvākiem paskaidrojumiem: viņa labo omu, viņa prieku, ka tas arī reiz viņai spēs sagādāt vieglākas dienas, visu to viņai pauda neparastā izšķērdība. Novembrī dāvināt rozi!

Noslēpums vairs ilgāk nebija saglabājams. Laikrakstos parādījās ziņojums par nodomāto mūzikas skolas dibināšanu Kaldavā, un tēvs par to apspriedās ar savu direktoru. Tagad to izpauda arī bērniem, tāpat arī namsaimniekam Skarainim un viņa kundzei. Pat Kristīnei to iekliedza ausī.

Jo tuvāk nāca ceturtdiena, jo vairāk pieņēmās priecīgās gaidas. Vēl trešdienas pēcpusdienā tēvs saņēma vēstuli no profesora Krastiņa: neesot vairs nekādu šaubu, viņu ievēlēšot vienbalsīgi.

Ceturtdien ap pusdienas laiku varēja sākt gaidīt telegrammu. Tēvam pārnākot, tā vēl nebija saņemta. Kā parasti, visi sasēdās pie galda, tikai bērni sāka ķildoties, jo katrs gribēja atvērt durvis, kad zvanīšot telegrammas atnesējs. Ar namamātes dzirdīgām ausīm māte vispirmā saklausīja viņa soļus, nolikdama dakšiņu un nazi, tā sacīja: Nu viņš nāk. Pēc brītiņa tiešām atskanēja durvju zvans. Trīs lielie zēni metās uz priekšistabu, un Vilis pasniedza tēvam telegrammu, kuru tas steidzīgi atplēsa. Telegramma bija gara, par daudz gara! Tā vēstīja, ka vēl pēdējā brīdī pilsētas tēvi esot grozījuši lēmumu jau nākamgad dibināt mūzikas skolu, jo izdevīga ēkas pirkuma dēļ viņi gribot dažus gadus pagaidīt.

Tēvam bija tāda sajūta, it kā zeme salīgotos zem viņa kājām. Jaukais sapnis par mūzikas skolu, kurā viņš būtu vienīgais noteicējs, pagalam pagalam gan!

Ak, kādas bēdas nu bija uznākušas citkārt tik jautrajam pulciņam! Cik satriekti izskatījās vecāki, cik sašutuši raudzījās zēni! Kā plūda asaras pār meiteņu vaigiem! Tikai Mildiņas skats klīda no cita uz citu, jo viņa no visa nekā nesaprata.

Jancis, sēdēdams blakām mātei, pusbalsī vērsās pie viņas: Būtu taču daudz labāk, ja viņi visu būtu savā starpā nokārtojuši un tad tik tēvam par to teikuši!

-   Ak, Jancīt! iesaucās tēvs, uzlēkdams tik strauji no krēsla, ka visi sarāvās. Kaut kaldavieši būtu tik gudri kā tu! Bet viņi ir tik tik ak, es nemaz nevaru izsacīt, cik…

Māte bija paņēmusi telegrammu. Viņi grib gaidīt dažus gadus: varbūt tikai divus, tas jau nebūtu pārāk ilgi.

-   Daži gadi var arī būt pieci vai desmit! Pa to laiku tie, kas tagad par jaunu, sasniedz īsto vecumu un es jau topu vecs. Nē, nē, tur vairs nav ko cerēt, direktors es esmu bijis un izbijis!

Ar šiem vārdiem tēvs atstāja ēdamistabu, un palicēji dzirdēja viņu aizejam uz stūristabu. Bērni, klusu ciezdami, apēda to, kas uz viņu šķīvjiem bija gandrīz atdzisis. Kaut Krastiņa kungs mūsmājās nekad nebūtu kāju spēris! paēdusi iesaucās Anna. Visi viņai piebalsoja, un nu dusmas gāzās pār profesoru Krastiņu, kamēr māte ņēmās viņu aizstāvēt: Krastiņa kungs nav vainīgs, viņš gribēja tikai labu. Jums, bērniem, nav nemaz tik daudz, ko bēdāties, jums nekur nebūs tik labi kā šeit, Pavasara ielā. Jūs neesat neko zaudējuši.

-    Bet tu gan un tēvs, skuma Kārlis, un viņam bija jādomā par jauko vakaru, kad vecāki viņam bija uzticējuši savas nākotnes cerības. Jā, teica māte, bet tēvs un es to piecietīsim. Pirmajā brīdī, protams, ir grūti, bet tad atkal rodas spēks un spēja pārvarēt neveiksmi. Vajag tikai piedomāt, ka to sūta Dievs! Māte iegrima domās.

-   Vai jūs esat paēduši, bērni? viņa jautāja pēc brītiņa. Tad norīkojiet galdu, es aiziešu pie tēva. Iznesiet arī rozi, tā jau ir novītusi.

Stūristabā tēvs, soļodams šurpu turpu, gaidīja māti, labi zinot, ka ilgi viņam nebūs jāgaida. Viņi kopā bija pārdzīvojuši dažu labu grūtumu, nu arī šī vilšanās bija jāpārcieš.

Mātei ienākot, tēvs viņai, skumji smaidīdams, pasniedza loksni: Redz, Marta, vakarvakarā es biju tik laimīgs, ka sacerēju mazu dziesmiņu. To es tev šovakar gribēju nodziedāt. Bērni būtu dziedājuši pēdējās rindas, ar kurām beidzas katrs pantiņš:

Ar šo līksmo dziesmu dodu Direktora kundzei godu!

Tagad mums jādzied:

Jāatsakās no šī goda, Direktors jau ir pie joda!

-   Nē, nē, tā man nepatīk, pretojās māte. Šīs rindas tev jāpārdzejo, dziesma nedrīkst izskanēt rūgtumā!

-   Lai paliek, sērīgi noteica tēvs, mēs taču šo dziesmu vairs nedziedāsim. Tu ar to vari iekurināt uguni.

Pārsprieduši sāpīgo vilšanos, viņi sāka runāt par ziemu, kas bija jau tikpat kā pievārtē. Nebija vēl tik daudz privātstundu, lai varētu cerēt uz labu iztiku. Nākotne rādījās tikpat drūma kā šīs dienas pelēkā debess.

Bija pagājusi kāda pusstunda, kad aiz durvīm ierunājās sīka balstiņa: Vai mēs drīkstam ienākt?

-   Ko tad jūs gribat? saīdzis atsaucās tēvs. Durvīs parādījās trīs māsiņas: pašā priekšā, priekā starodama, Mildiņa, aiz viņas Marija un Anna. Viņas nesa divas tases, kafijkannu un krējuma krūzīti. Abas lielās izskatījās raizīgas, jo viņas nezināja, vai vecākiem pārsteigums būs pa prātam.

-   Ko tad jūs esat sadomājuši, bērni? izbrīnījusies vaicāja māte.

Marijas balsi aizspieda asaras, viņai atbildot: Mēs uzvārījām kafiju, jo jūs pusdienā tikpat kā neko neesat ēduši!

Un Anna iečukstēja mātei ausī: Nerājies, māmiņ, viss par mūsu pašu naudu!

Nolikušas traukus uz galda, tās uzelpodamas aizskrēja, jo viņas bija dzirdējušas māti laipni sakām: Tad jau, protams, es nevaru bārties. Tātad pārsteigums bija izdevies.

Pēc paēstām pusdienām izdzert tasīti kafijas bija tēva vājība, kurai viņš padevās tikai svētku dienās. Tāpēc viņam likās savādi taisni šodien sēsties pie kafijas galda. Bet bērnu dēļ kafija bija jādzer, rūpīgā Marija droši vien vēlāk paskatīsies, vai kanniņa ir tukša. Svētdienīgais dzēriens nemanot izgaisināja drūmo rudens noskaņu, un, pieliedams otru tasi, tēvs teica: Pēdējās rindas būtu jāgroza šādi:

Kas par to, ka nav tā goda, Direktors lai iet pie joda!

Beidzamais malks vēl nebija iebaudīts, kad atskanēja durvju zvans. Māte ausījās un iesaucās izbijusies: Vai tā varētu būt Labvakara jaunkundze?

-   Ceturtdiena kā tad, tā jau viņas diena! Ak tu bēdu dvēsele, kā es viņu biju aizmirsis! Un taisni tagad viņai jānāk! Ja šodien šo stundu pārcietīšu, tad es pats sevi apbrīnošu, Marta. Tu nemaz nevari iedomāties, cik nemuzikāla ir šī jaunkundze! Ar skubu māte salika traukus uz paplātes, jo drīz ar to pazuzdama, bet Labvakara jaunkundze priekšistabā vēl ilgi sukāja savas sprodziņas. Cīrulītim bija jāsaņem visi spēki, kad šī viņa vismazāk apdāvinātā skolniece, nosēdusies pie klavierēm, mīlīgi smaidīdama, teica: Šodien, lūdzu, neesiet tik stingrs, Cīrulīša kungs, šoreiz es necik nevarēju vingrināties: es vakar pirmo reizi biju ballē! Bija brīnišķīgi! Man bija gaišzils tērps.

-    Priecājos, priecājos, sacīja Cīrulītis, nemierīgi kustinādams kāju. Bet tagad vairs nedomāsim par balli, bet gan mūsu skaņkārtu. Sol mažors. Nespēlējiet fa, kad jums jāspēlē fa diēzs, manām ausīm tas skan drausmīgi! Atkal jau fa\ Atkal! Jūs taču katrreiz fa diēza vietā spēlējat fa\ Jūs vēl arvien domājat par vakardienas balli, jaunkundzi

-   Nē, Cīrulīša kungs! viņa atbildēja, paceldama uz viņu mirdzošu skatu. Es domāju par rītdienas balli. Iedomājieties, rīt es atkal dejošu! Rīt man būs zaļš tērps. Būs atkal debešķīgi!

Cīrulītis uzlēca stāvus. Debešķīgi, protams, debešķīgi! viņš atkārtoja. Bet starp divām ballēm mocīties ar sol mažora skaņkārtu tas ir briesmīgi varbūt ne tikai jums. Tad jau šodien labāk ejiet mājās!

-   Jā, vai es drīkstu? viņa vaicāja pieceldamās, un pateicīgā skolniece atvadījās, laimīgi smaidīdama. Ejot caur priekšistabu, māte izbrīnījusies ieraudzīja Labvakara jaunkundzi atkal pie spoguļa. Šoreiz viņa noteikti ilgāku laiku bija pavadījusi pie spoguļa nekā pie klavierēm.

Tēvs stāstīja mātei, ka viņam esot pietrūcis pacietības, bet tam liekoties, ka Labvakara jaunkundze to neesot ņēmusi ļaunā.

-   Toties Labvakara kundze būs apvainota! bažījās māte.

Veltīgas bažas! Kad jaunkundze mājās stāstīja par īso klavierstundu, viņas māte sacīja: Cīrulītis ir inteliģents kungs. Viņš saprot, ka jaunatnei nav liedzami tās nevainīgie prieki. Mums kādreiz vajadzētu viņam parādīt savu atzinību.

Trešā nodala LEONĪDI

Bija sestdienas pēcpusdiena, un mājā liela rosība. Mātei un Kristīnei bija daudz, ko post un kārtot, Marijai un Annai nopietni piepalīdzot. Vai viņas ar patiku slaucīja putekļus un ar prieku susināja traukus, vai viņas labprāt tīrīja nažus un spodrināja karotes, to neviens nejautāja. Visi tikai zināja, ka šie darbi ir darāmi un ka Kristīne viena tos nevar veikt.

Arī brāļiem mājās bija savs pienākums. Viņiem bija jāgādā, ka virtuvē nepietrūkst smalki saskaldītas malkas. Šodien viņi vajadzīgo daudzumu jau bija sacirtuši un nu priecīgā prātā lēkāja pa baļķu grēdām. Jaunkareivis Riekstiņš, Skaraina bijušais māceklis, pāri apmācību sētai joprojām draudzēdamies ar jaunajiem Cīrulīšiem, bija redzējis, ar kādām pūlēm viņi mēģina novilkt lecamauklu. Viņš bija apsolījies nākt viņiem talkā, tiklīdz būšot brīvs, un nu tas bija atnācis. Viņam palīdzot, darbam uzreizi bija pavisam citāda šķirtne. Gluži tāpat kā apmācību laukumā tika iedzīti divi mieti, starp kuriem varēja novilkt auklu dažādā augstumā. Bija tikai jādomā par mazāka auguma lēcējiem. Zēni pasauca Jancīti. Jancim bija astoņi gadi, bet savam vecumam tas bija pamazs. Viņš arī nebija tik apsviedīgs kā viņa vingrie brāļi. Izrādījās, ka aukla bija jāvelk vēl daudz zemāk, un, kad Jancis, izmēģinādams pirmo lēcienu, netika vis tai pāri, bet uzlēca taisni virsū, visi smējās, nosaukdami viņu kā mazās dienās par vientiesīti. Bet viņš to neņēma ļaunā, it īpaši, kad tas ievēroja, ka Riekstiņš, paņēmis viņa harmoniku, veltīgi cenšas no tās izvilināt kādu daiļu skaņu. Riekstiņš, Janci apbrīnodams, sacīja:

-   Tāds mazs vīriņš un tik droši rīkojas ar tik lielu instrumentu! Vakar daudzi kareivji klausījās, kad viņš spēlēja. Skanēja tā kā "Jeruzāleme, modies!".

-   Jā, jā, to es spēlēju, to mēs tagad skolā dziedam!

-   Ko tad saka skolotājs, kad tu tā māki spēlēt?

-   Skolotājs? Es jau harmoniku neņemu līdzi uz skolu, izbrīnījies sacīja Jancis.

-   Nu paņem taču kādreiz līdzi! Tu redzēsi, ar kādu cieņu uz tevi sāks skatīties skolotājs un skolasbiedri.

Jancis acis vien iepleta. Mājās visi tikai sirdījās par viņa spēlēšanu, un nu Riekstiņš domāja, ka viņam harmonika tīšā prātā būtu jāņem līdzi uz skolu, kur tik daudzi to dzirdētu? Šaubīdamies viņš lūkojās uz savu veco, uzticamo draudzeni. Līdz šim viņi abi, cik iespējams, bija no ļaudīm vairījušies, un nu tie lai bāztos priekšā? Riekstiņa padoms gan atbaidīja Janci, gan arī vilināja, un tā viņš domīgs uzgāja augšā dzīvoklī, kamēr brāļi palika sarunājoties ar draugu. Riekstiņš labprāt stāstīja par savām karavīra gaitām, un šoreiz viņam tiešām bija, ko stāstīt.

-   Šonakt es biju sardzē, viņš iesāka, tepat pie mītnes vārtiem. Tur gar ausīm gaudo negants vējš, un, pastāvīgi nesoļojot šurpu turpu, kājas metas stīvas no aukstuma. Tādās reizēs ir tīri patīkami dzirdēt pašam savus soļus, tāpēc ka visapkārt ir tik kluss. Tā šķiet, it kā tu gluži viens būtu pasaulē! Bija tik tumšs, ka vai acis varēja izdurt. Rietumos it kā bieza, melna siena, tikai austrumos vīdēja tāda kā maza gaismiņa. Man priekšā plašais, tukšais apmācību laukums, aiz manis mītnes garais, drūmais mūris. Tiešām, es jums saku, neomulīga būšana! Bet pēc pusnakts vējš rimās un debesis sāka skaidroties. Kad nu es tā raugos augšup debesīs, kur aizmetas zvaigznīte pēc zvaigznītes, piepeši viena lielā, spožā līkumā laižas pār pusdebesi, un neesmu vēl tai krietni pakaļ noskatījies, kad jau laižas otra un tad atkal divas reizē, un tā joprojām! Taisni tā likās, it kā kāds sarīkotu uguņošanu, protams, man par godu, jo cits jau neviens to neredzēja! Man metās gluži svinīgi ap dūšu! "Biedriem gan neko neminēšu," es nodomāju, "tie vēl mani piezobos, teiks, ka es muldu." Bet pret rītu kāda rota atgriezās no naktsapmācībām, tie arī bija to pašu redzējuši un sāka par to stāstīt. Viņiem virsnieks bija paskaidrojis, ka starp 12. un 15. novembri ik gadu parādoties zvaigžņu bars, kuru saucot par leonīdiem. Dažgad to esot sevišķi daudz, tā, piemēram, šogad, bet tik pēc pusnakts tie esot redzami un tikai retumis tik skaidri kā pagājušo nakti, jo novembra naktis palaikam mēdzot būt apmākušās. Ja šonakt būtu atkal tāds skats, tā dēļ vien es ietu sardzē!

Kārlim, vecākajam, Vilim, vidējam, Atim, jaunākajam, uznākot dzīvoklī, visiem bija tikai vienas domas:

leonīdi jāredz, lai tur lūst vai plīst! Šodien vai rīt pēc pusnakts viņi gribēja noiet lejā pagalmā un, raugoties no baļķu grēdas, novērot zvaigžņu lietu. Kaut tikai vecāki atļautu! Vai varbūt bija drošāk atļauju nemaz neprasīt? Nebija jau viņiem nedarbs padomā! Viņi apspriedās. Tiem piebiedrojās arī māsas. Prātīgajai Marijai tūliņ bija ko iebilst. Bez atļaujas jūs nekur netiksiet, viņa teica, tāpēc, ka jums nav atslēgas un ārdurvis naktī tiek aizslēgtas. Nevarēja neko darīt, ar vecākiem bija jārunā. Tēvs nelabprāt gribēja uzticēt zēniem atslēgu, un māte domāja, ka viņi, izlīduši no siltās gultas, aukstā naktī saaukstēšoties. Abi divi nevēlējās, ka tiktu traucēts saimnieku naktsmiers. Bet tūliņ atkal tēvs piebilda, ka zēni nedrīkstot būt tik mīkstčaulīgi, stundiņa nakts vēsumā nevienam nevarot kaitēt, un māte stāstīja, ka viņa jau kopš mazām dienām esot tīkojusi novērot krītošu zvaigžņu baru. Zēni apgalvoja, viņi uzmanīšoties, ka ne čiku, ne grabu! Tad mazā Milda, kas visu laiku bija uzmanīgi klausījusies, deva galavārdu, noteikti paziņojot: Tātad jūs drīkstat! Visi smējās, nevienam neceļot iebildumus, bet tāda īsta atļaušana tā tomēr nebija, un zēni domāja, visprātīgākais būšot par šo lietu vairs nebilst ne pušplēsta vārdiņa. Turklāt vēl vakarā sāka līt, lija arī visu svētdienu, un par zvaigznēm neviens vairs nedomāja. Bet, kad Kārlis svētdienas vakarā taisījās iet gulēt, viņš apvāršņa malā ievēroja dažas zvaigznes. Varbūt šonakt būs redzami leonīdi? Viņš uzstādīja modinātāju uz vieniem un priecīgās gaidās tikko varēja iemigt. Kamēr mājā iestājās pilnīgs klusums, mākoņi izklīda un debesis pamazām sāka zvaigžņoties. Kad Kārlis, modinātāja iztraucēts, piezagās pie loga, viņam pretī zvīļoja brīnišķīga zaiga.

Nebija nemaz tik viegli uzmodināt Vili un Ati, līdz ar to neuztramdot visu māju. Dieva laime, ka zēnistaba neatradās blakus vecāku guļamistabai! Brāļi bija tā apmiegojušies, ka nejuta vairs nekādu patiku lūkoties zvaigznēs, bet patika atkal radās, tiklīdz tie bija pilnīgi pamodušies. Klusi, klusītiņām visi posās un taisījās. Blakām gulēja māsas. Piepeši atdarījās durvis, pa spraugu pastiepās roka un varēja dzirdēt kādu čukstam: Jūs iesiet? Se, ņemiet mūsu lakatu! Lielais, siltais lakats ielidoja istabas vidū, un durvis atkal klusi aizvērās. Pukstošu sirdi Kārlis paņēma priekšistabā no naglas atslēgu. Vienās zeķēs, zābakus turēdami rokā, visi trīs aizlavījās pa koridoru. Bet, iekām viņi izgāja laukā mitrajā pagalmā, zābaki taču bija jāapaun, un to izdarīt bez vismazākā troksnīša nebija nemaz tik viegli. Arī atslēga neslēdzās nečarkstējusi un durvis nevērās nečīkstējušas. Līdz baļķiem turpretim varēja noiet bez bēdām, un, kad trīs zēni jau bija aiz grēdas, pasākums viņiem šķita izdevies.

Saimnieces dzirdīgā auss bija tomēr ko saklausījusi. Sākumā nemaz vēl neaptverot, kāda iemesla dēļ viņa bija pamodusies, tai bija tāda sajūta, ka šeit kaut kas nav kārtībā. Piecēlusies gultā sēdus, viņa klausījās un sadzirdēja pavisam skaidri viņai pazīstamo troksni, kas rodas, aiztaisot durvis. Tad tā vēl dzirdēja tādus kā čukstus. "Kāds ir izgājis laukā," viņa sprieda. "Kam gan varētu būt vajadzība pulksten vienos naktī iet laukā?" To viņa nevarēja saprast. "Tā nav nekāda kārtība," viņa šķetināja domu tālāk, "kas naktī grib skriet apkārt, lai paliek vien ārā!" Un, drošā gaitā izgājusi priekšnamā, tā aizbultēja durvis. Ar sevi ļoti apmierināta, viņa atkal iegūlās gultā. Nu neviens bez zvanīšanas nevarēja tikt iekšā, nu viņa gan uzzinās, kam naktī jāskraida pa pagalmu! Kam būs laba sirdsapziņa, tas zvanīs.

Ārā, nakts klusumā, uz Jancīša strupā dēlīša sēdēja trīs uzņēmīgie zēni un priecīgās gaidās raudzījās zvaigžņotajās debesis. Brīnišķi zaigojot, tās šķita daudz plašākas nekā dienā. Kā tās zvīļoja un laistījās! Tādu mirdzumu vēl neviens no viņiem nebija skatījis. Ja mēs arī nekā vairāk neredzētu, sacīja Kārlis, es nenožēlotu, ka esmu piecēlies.

-   Es arī nenožēloju, teica Vilis, lai gan es nemaz nevaru iedomāties, ka pēkšņi varētu redzēt kādu no zvaigznēm lidojam.

-   Skatieties, skatieties! piepeši iesaucās Atis, rādīdams uz austrumiem. Gaiša, balta zvaigzne plašā lokā aizlidoja gar apvārsni un turpat jau bija pazudusi. Vienā acumirklī tā bija pārlidojusi milzīgu platību. Cik lielu gan? Zēni vērās zvaigznienā kā brīnumā. Te, kur gadījusies, kur ne, atkal viena krītoša zvaigzne, vēl lielāka, vēl skaistāka, vēl spožāka, un pēc maza brītiņa atkal viena! Gandrīz visas nāca no vienas puses un krita vienā virzienā. Zēni sāka tās skaitīt, bet zvaigznes lidoja aizvien biežāk, kādreiz pat divas un trīs uzreiz. Nē, tādu jaukumu zēni nebija gaidījuši! Bet pamazām rietumos sāka mākties un lieli padebeši aizvilkās zvaigznēm priekšā. Beidzot mākoņi aizsedza arī to debess pusi, no kurienes zvaigznes bija nākušas, un, it kā acīm vairs nenovīdēdamas brīnišķo skatu, debesis aizklāja savu vaigu.

Zēni vēl aizvien lūkojās augšup, cerēdami, ka mākoņi atkal izklīdīs. Šur tur starp mākoņiem varēja viedēt atsevišķas zvaigznītes. Tās visas vēl turpat lido, debesis ir tikai apmākušās, sacīja Atis. Iestājoties galīgai tumsai, zēni piepeši sajuta aukstumu un nogurumu. Tavu jaukumu, tagad atkal ielīst siltajā migā! Nokāpuši no baļķiem, viņi aizzagās līdz mājas durvīm.

-   Vai tev vēl ir atslēga, Kārli?

-   Jā, tepat ir.

-   Nebūtu vis joki, ja tu to būtu pazaudējis un mums nakts būtu jāpavada ārā.

Kārlis iebāza atslēgu, apgrieza to un nospieda rokturi, bet no iekšpuses aizbultētās durvis neatvērās.

-   Ko tad tas nozīmē?

Kārlis slēdza vēlreiz un vēlreiz, spiezdams rokturi un pašas durvis, bet tās nepadevās.

-   Laid mani, es pamēģināšu, čukstēja Vilis, tu droši vien neesi pareizi slēdzis. Bet viņam tāpat neizdevās atslēgt durvis, un arī Atim ne.

-   Neslēdziet vairs, jūs tikai samaitāsiet atslēgu, noteica Kārlis, jūs taču redzat, ka durvis nav atveramas. Kas tur varētu būt par vainu? Atslēga taču ir kārtībā.

Zēni minēja dažādas varbūtības. Kāds durvju priekšā ir kaut ko nolicis. Vai kāds ir aizšāvis aizšaujamo.

-   Jā, jā, aizšaujamo! Durvis ir aizbultētas! Kas gan to būtu darījis? Kas mūs tīšām ir pametis ārpusē? Modās sirdsapziņa: Varbūt tēvs tāpēc ka mēs neko neteicām?

-   Bet viņš taču atļāva!

-   Es nemaz vairs lāgā neatceros. Vai viņš atļāva?

-   Varbūt mums vajadzēja palūgt atslēgu?

-    Droši vien tā būs bijis: tēvs būs dzirdējis modinātāju un, redzēdams, ka mēs bez prasīšanas esam aizgājuši, būs durvis aizbultējis. Tikai tā var būt, jo kas gan cits to būtu darījis?

Drusku padomājis par bēdīgo stāvokli, Kārlis teica:

-  Zvanīt mēs nedrīkstam, iesim labāk atpakaļ uz dēļiem, ietīsimies siltajā lakatā un liksimies uz aci. Es domāju, ka tur var tīri labi gulēt.

Kā trīs mazi grēcinieki viņi atkal aizzagās aiz mājas un lūkoja uz dēļiem sev uztaisīt vietu. Kaut tikai nebūtu bijis tik tumšs un tik auksts, un kaut dēļi nebijuši tik mitri un cieti! Kārlis nogulēja tikai mazu brītiņu, tad viņš atkal uzlēca kājās. Visiem lakats tikpat netiek, ņemiet to labāk sev! Es lūkošu soļot šurpu turpu, it kā es būtu sardzē! Karadienestā man tas tikpat būs jādara. Ietinis brāļus lakatā, viņš saslējās taisns un sāka soļot. Viņš iedomājās sevi par kareivi, uz brītiņu aizmirsdams pašreizējo kļūmīgo stāvokli. Bet pēc kāda laiciņa vina ausīs atsitās savādas skanas. No kurienes tās » i •>

nāca? Viņš piegāja pie brāļiem tiešām, Atis šņukstēja. Viņš bija bijis drusku iemidzis un, nu pamodies, žēlojās, ka viņam sāpot visi kauli. Arī Vilim tik tikko nenāca raudas. Kārlis kā vecākais jutās atbildīgs. "Tiem jātiek guļasvietā," viņš nodomāja, "citādi viņi var saslimt."

Nāciet, raudzīsim uzmodināt Mariannu, lai viņas mums atbultē durvis.

Miegainie tūliņ bija mundri. Visi trīs devās uz mājas otru galu, kur atradās meiteņu guļamistaba. Nu vajadzēja saukt tik skaļi, lai meitenes pamostos, un pie tā paša tik klusi, lai Skaraini, kas gulēja tieši zem viņām, neko nedzirdētu. Marianna, Marianna! atskanēja vispirms klusāk un tad arvien skaļāk. Taču notika otrādi, ne tā, kā vajadzēja notikt, jo meitenes nedzirdēja neko un Skaraini pamodās.

Saimniece bija ļoti apmierināta. "Kā tad," viņa nodomāja, "nu mēs atkal gribam tikt iekšā." Viņa pastāstīja vīram par aizbultētajām durvīm. Saimnieks atvēra logu. Kas tur ir? Neviens nekustējās, neviens neatbildēja. Saimnieks lūkojās kādu brītiņu melnajā tumsā un klausījās, bet, neko neredzēdams un nedzirdēdams, viņš logu atkal aiztaisīja. Trīs izstumtie stāvēja kā no zara nokrituši, kamēr Kārlis nāca ar priekšlikumu mest kaut ko meiteņu logā.

Viņi sagrābstīja sīkus akmentiņus un sāka tos mest, bet, aklajā tumsā logu nevarēdami saviedēt, sāka atkal saukt: Marianna, Marianna! un nespēja saprast, kā meitenes varēja tik cieši gulēt.

-   Vai tik tur nav kāds no Cīrulīšiem, teica saimniece savam vīram, man pirmīt tā likās, it kā es būtu sadzirdējusi Viļa balsi. Laid mani pasaukāt, mani viņi labāk pazīst, un, lēni atvērusi logu, viņa sauca laipnā balsī: Vai jūs tur esat, bērni? Jā, nu viņi, atmetuši bailes, tūliņ atbildēja:

-   Jā gan, Skaraina kundze, mēs tikai gribējām pasaukt Mariannu, lai viņa mūs ielaiž! Saimniece nobijās: viņa bija izstūmusi bērnus! Viņa bija gan padomājusi par ļaunajiem, kas neuzdrošināsies zvanīt, arī par krietnajiem, kas droši zvanīs, bet par smalkjūtīgajiem, kas negribēs traucēt, par tādiem viņa nebija padomājusi!

-   Es tūliņ atbultēšu durvis, bērni, vina teica. Bet ko tad jūs tur ārā darījāt?

-   Mēs noskatījāmies leonīdus.

-   Ko viņi noskatījušies? Leonīdus? sapīcis ievaicājās saimnieks. Kas tad tie tādi? Atkal kāda jauna biedrība vai studentu korporācija? Un tāpēc puikām nakts laikā jādauzās apkārt?

Saimnieks bija ļoti uztraucies. Paliec vien guļamistabā, viņš teica uz sievu, gan es pats iziešu priekšnamā un pasacīšu, kas jāsaka. Kad jau sāk mētāties apkārt un tu, cilvēks, nezini, vai durvis naktī ir ciet vai

vaļā, tad vairs nav nekāda dzīvošana. Par tādiem īrniekiem es pateicos!

Pa tam saimnieks bija apģērbies. Iznācis priekšnamā, viņš atbultēja durvis. Trīs nosaluši naktsbrāļi izskatījās diezgan sašļukuši, un saimnieks tiem uzmeta tik nicīgu skatu, ka viņiem pat aizmirsās atvainoties. Tā izskatās nožēlnieki pirms grēku atzīšanas! Saimnieks, viņus ar sparu nogrūdis no durvīm, ar sparu tās atkal aizcirta. Tad viņš mierīgi un skaidri pateica tikai šo vienu teikumu: Pasakiet savam tēvam, ka es viņam atsaku dzīvokli.

Ak vai! Ārā drēgnajā tumsā zēni nebija jutušies tik nelaimīgi kā tagad siltajās gultās, kurās viņi kā sviestin iesviesti bija iekrituši. Viņi vēl arvien bija tai pārliecībā, ka pašu tēvs ir durvju aizbultētājs. Ja jau viņš tā bija dusmojies par viņu aiziešanu, ko gan viņš teiks par tās sekām! Un cik skaidri viņi atcerējās dzīvokļu postu pirms diviem gadiem, kad izmisušais tēvs, ejot no mājas uz māju, visur dzirdēja tikai strupus noraidījumus. Kāpēc? Viņa septiņu bērnu dēļ! Nu tas atkal bija parādījies pie apvāršņa, baigais rēgs dzīvokļa atsacīšana, kas jauno Cīrulīšu acīs bija vislielākā nelaime. Un viņi ar savu neapdomāto rīcību to paši bija atsaukuši!

Nevērojot šīs nakts pārdzīvojumus, Vilis un Atis drīz aizmiga, jo viņi nejutās tik vainīgi kā Kārlis, vecākais, kas bija bijis šā pasākuma galvenais veicinātājs. Jo grūtāk ap sirdi bija Kārlim, kas nemaz nevarēja iedomāties, kā lai otrā rītā rādās vecākiem acīs. Beidzot tomēr iesnaudies, viņš bieži trūkās no caurā miega.

Jancim no visa tā, ko bija piedzīvojuši un pārdzīvojuši viņa brāļi, nebija ne jausmas. No rīta piecēlies, viņš tikai brīnījās, cik gausi tie ģērbās un cik viņi bija nospiesti un mazrunīgi. Viņš brīnījās vēl vairāk, kad redzēja māsas pabāžam galvu pa durvju spraugu: Nu, kā bija šonakt, vai jauki? Bet aptaujājies viņš saņēma nepacietīgu atbildi: Esi nu mierā, gan jau tu dzirdēsi! Tā šoreiz Jancis kā pirmais ienāca ēdamistabā, kur vecāki un meitenes jau brokastoja. Marija un Anna jau bija pastāstījušas par brāļu nakts ekskursiju.

Tikām zēni nevarēja un nevarēja savīroties iziet ēdamistabā. Pēdīgi Kārlis sacīja: Nelīdz jau nekas, reiz tikpat būs jāpasaka. Nāciet!

Drošsirdīgi viņš gāja pa priekšu, aiz viņa Vilis un Atis. Tēvs, viņus ieraudzījis, tos tūliņ uzrunāja: Nu, kā tad bija? Ekspedīcija izdevās? Vakarvakarā ap pulksten vienpadsmitiem debesis noskaidrojās. Es tūliņ domāju pārjums, bet biju pārliecināts, ka jūs aizgulēsieties. Vai bija jauki?

Zēni bija tik pārsteigti par negaidīti laipno jautājumu, ka sākumā nemaz nezināja, ko atbildēt. Māte tūliņ paredzēja ko ļaunu. Jūs izskatāties tik bāli, viņa teica, vai jums nav labi? Vai jūs esat pazaudējuši atslēgu? -Nē.

-   Bet? Nu runājiet taču! uztraucās tēvs. Tad Kārlis, pienācis tuvāk, sacīja: Es stāstīšu visu no gala. Pulksten vienos mēs nokāpām lejā bez zābakiem. Mēs sēdējām uz dēļiem. Cik jauki tur bija, par to tagad nav nozīmes runāt. Apmēram pustrijos mēs gribējām atkal tikt atpakaļ, bet durvis no iekšpuses bija aizbultētas.

-   Cik nekrietni! Kas gan to būtu darījis? iesaucās meitenes gandrīz vai vienā balsī.

-   Negribēdami zvanīt, mēs atkal uzkāpām uz dēļiem, turpināja Kārlis. Lūkojām gulēt, bet bija pārāk auksts. Tad mēs piegājām pie Mariannas loga, gribēdami viņas uzmodināt. Lai gan saucām ļoti klusā balsī, saimniece mūs tomēr bija dzirdējusi un vaicāja pa logu, vai mēs tur esot. Mēs pateicām, ko bijām darījuši. Tad pats saimnieks atbultēja durvis un mūs ielaida. Kārlis aprāva valodu.

-   Tātad jūs tiešām esat iztraucējuši saimniekus, pukojās māte. Būtu jūs man sacījuši, ka šonakt gribat iziet, es viņiem to būtu pateikusi. Nu viņi, dzirdot troksni, droši vien nobijās un tāpēc aizbultēja durvis. Vai jūs atvainojāties?

-   Mēs nemaz nepaguvām to izdarīt. Zēni nodūra galvu. Tēvs uzmanīgi vēroja savus dēlus.

-   Bērni, jūs vēl neesat pateikuši visu! -Nē.

Iestājās baiss klusums. Tad Kārlis sadūšojās un paziņoja nepatīkamo vēsti: Saimnieks lika tev pateikt, ka viņš tev atsakot dzīvokli.

Izbaiļu sauciens paspruka mātei, bet meitenes sāka skaļi vaimanāt: Ak, kaut mēs saukšanu būtu sadzirdējušas, ak, kaut mēs būtu pamodušās! Tēvs vēl lāgā negribēja ticēt.

-   Vai viņš tiešām to būtu domājis nopietni? Marta, vai tas varētu būt? Vai tāpēc atsaka dzīvokli, ka vienreiz nelaikā tiek pamodināts? Vai mēs tā darītu? Mani varētu desmitreiz iztraucēt no miega, man tas ir neienāktu prātā! Vai viņš to dusmās sacīja, un vai viņš vēl ko teica?

-   Ne vārdiņa vairs. Bet šo viņš teica tik lēnām un tik skaidri, it kā viņš to jau iepriekš būtu izdomājis.

-   Un jūs nemaz neatvainojāties un nesacījāt arī

neko, kas varētu vinu salabināt? Jūs temuli tādi! Un kāpēc tad jūs labāk nezvanījāt? Vai zvans pie durvīm ir greznuma pēc vai zvanīšanai? Mariannu saukt! Kāda iedoma! Tās taču guļ kā riju izkūlušas!

Māte pārtrauca sadusmoto tēvu: Nu drīz jāiet uz skolu, un, lai gan zēni to nav pelnījuši, viņiem taču jāiedzer kāds malks silta piena. Rau, kādi viņi izskatās!

-    Kā līķi. Pie galda! Sēstieties! Aši! Tēva balss bija jau drusku laipnāka.

Tātad trīs grēcinieki bija atkal apžēloti. Tiešām, brokastis viņiem noderēja pēc šīs nakts pārdzīvojumiem! Vilis un Atis notiesāja savu daļu, ka nebija ko redzēt. To veikuši, viņi ķērās arī pie Jancīša tiesas, jo tas ausīdamies un klausīdamies vēl nemaz nebija sācis ēst. Viņš arī nemaz nepretojās tā jau šad tad mēdza notikt, un šodien, kā viņam likās, brāļiem arī tā kā pavairāk vajadzēja.

Tēvs, stipri uzbudināts, vēl kādu laiku joņoja ap galdu, tā ka mātei sāka gandrīz vai reibt galva. Beidzot viņš smagi nopūtās: Ak, Kaldava, Kaldava! un atstāja ēdamistabu, lai uzsāktu ikdienas gaitas. Vēl ātrāk nekā citām reizēm viņš steidzās caur priekšnamu, jo viņam nebija nekādas patikas sastapties ar saimnieku. No sastapšanās gan nebija ko baidīties, jo arī Skarainis tādu nevēlējās. Viņš nogaidīja, kamēr visi Cīrulīši bija projām, un tikai tad izgāja no sava dzīvokļa.

Tātad Pavasara ielas pēdējā mājā divi vīrieši viens no otra vairījās, bet turpat bija arī divas sievietes, kas viena otru meklēja. Saimniecei smeldza sirds, iedomājoties to rūpju un raižu nastu, kas nu bija uzvelta Cīrulīšiem tagad, kad ziema vēl tikko bija sākusies. Un vēl taču droši vien nebija izsāpējušas sāpes izputējušo direktora cerību dēl! Visvairāk viņai kremta tas, ka viņas vīram bija tiesības Cīrulīšu zēnus nosaukt par viegliem, jo bija taču pierādījies, ka viņi patiešām tādi bija. Viņa šo ģimeni tik labprāt ieredzēja, jā, taisni tagad viņa juta, cik tā viņai bija mīļa. Šādas jūtas viņa pret citiem īrniekiem nekad agrāk nebija lolojusi. Visu šo tā gribēja pārrunāt ar Cīrulīša kundzi, bet viņas vīrs negribēja, ka viņa iet augšā.

Arī Cīrulīša kundze no savas puses jutās vīlusies. Viņa aizvien bija jutusi tādu uzticību un paļāvību pret saimniekiem un bija tos tik ļoti cienījusi viņu patiesi kristīgās dzīves dēļ, jo Skaraini nebija tie ļaudis, kas ticību valkā tikai mutē. Kā gan ar to bija saskaņojama cietsirdība izstumt bērnus ziemas saltumā un tad vēl atsacīt dzīvokli tikai tāpēc, ka reiz bija iztraucēts naktsmiers? Cīrulīša kundze vēlējās, lai saimniece viņai to paskaidrotu, bet viņa gribēja ar to runāt divatā. Tātad abas sievietes meklēja izdevību satikties, un, kas meklē, tas atrod.

Mājas virsstāvā bija bēniņi, plaša telpa, kuru lietoja abas ģimenes. Tur bija izvilktas auklas veļas žaušanai,

un tur arī stāvēja veļas rullis. Saimniece, ar mazu veļas sainīti uzkāpusi bēniņos, sāka griezt ruļļa riteni.

Cīrulīša kundze apakšā to varēja dzirdēt. Nebija necik ilgi, un arī viņa uzkāpa bēniņos, un saprotama lieta, ka rullēšana vairs nebija dzirdama.

Pēc kāda laiciņa abas sievietes priecīgas nonāca zemē. Viņu starpā vairs nebija pārpratumu, un abas bija pārliecinātas, ka arī viņu vīri atkal sapratīsies.

Pie pusdienu galda saimniece vaicāja saimniekam: Vai Riekstiņš tev vakar nestāstīja par zvaigžņu lietu, kuru viņš, sardzē būdams, novērojis?

-   Jā, tu jau pati biji klāt.

-   Vai tu zini, kā šādas krītošas zvaigznes sauc? Es nemaz nezināju, ka tās dēvē par leonīdiem. Saimniece vairāk neko neteica, bet viņa manīja, ka šis vārds modināja vīra pārdomas. Viņa zināja, ka, sajēdzot šā vārda nozīmi, atlaidīsies viņa dusmas pret Cīrulīšiem. Vairāk viņai nekas nebija jāsaka, jo gan jau paša taisnības jūtas viņam pateiks, kas jādara.

Pēcpusdienā Skarainis notvēra trīs ģimnāzistus, kad tie pašlaik nāca no skolas. Viņiem bija sīki jāpārstāsta, cik skaista bijusi zvaigžņotā nakts. Tad viņš vēl gribēja

zināt, kāpēc šo zvaigžņu baru sauc par leonīdiem. Kārlis zināja atbildēt: tāpēc, ka daudzās zvaigznes novembra mēnesī krita no Lauvas zvaigznāja.

Vērojot, ka saimnieks viņus uzlūko pavisam citādām acīm nekā pagājušajā naktī, zēniem uzausa cerība, kas arī patiešām piepildījās. Noklausījies Kārļa paskaidrojumu, viņš teica ar savu parasto laipnību: Redziet, no astronomijas nekā daudz nejēgdams, es leonīdus turēju par kaut kādu korporāciju vai citu sabiedrību, ar kuru jūs pa naktīm vazājaties apkārt. Un tādas lietas es savā mājā neciešu. Bet es taču neiešu jūs sodīt par to, ka jūs raugāties Dieva debesīs! Nē, nē, nu mēs esam atkal draugi. Pasakiet tēvam, ka viss paliek pa vecam.

Pēc šīs vaļsirdīgās izrunāšanās mājās atkal bija miers.

Kad bērni pievakarē atgriezās no pagalma, kur tie bija vingrojuši, viņi priekšnamā satikās ar saimnieci, kas nupat kā nāca no pagraba ar āboliem. Jūs man nākat taisni pa vērienam, viņa sacīja un iedeva katram pa ābolam.

Saimniec, teica Jancis, mēs nupat pārspriedām, kā vislabāk pietaupīt tavas kāpnes. Paskatieties! Meitenes ies vienmēr gar margām, mēs, zēni, gar sienu, un pa vidu neies neviens. Redz, tā mēs iesim augšā un tā zemē. Lai turētos labi cieši pie mūra, viņš lika vienu kāju otrai priekšā un, zaudēdams līdzsvaru, novēlās taisni pie izbiedētās saimnieces kājām.

Viņam nekas nenotika. Bet saimniece, iegājusi savā dzīvoklī, nodomāja: "Tur nekā nevar darīt, jo labāki viņiem nodomi, jo lielāks ir tracis."

Ceturtā nodaļa ZIEMASSVĒTKUS GAIDOT

-   Kas noplēsīs novembrim pēdējo kalendāra lapiņu, vienīgo, kas vēl slēpj Ziemassvētku mēnesi? Jaunie Cīrulīši bija sastājušies ēdamistabas kaktā, kur karājās kalendārs, un it kā pa jokam strīdējās par to, kam tikšot tiesības atklāt decembri. Vecāki, kas pašlaik brokastoja, pacēla acis: Zēni, esiet pieklājīgi! Zēni atkāpās. Mildiņa kalendāru nemaz vēl nevarēja aizsniegt, tātad tiesības noraut lapiņu piekrita abām māsām. Plēsīsim abas reizē! viņas nolēma. Parādījās 1. decembris sarkans, jo šodien bija svētdiena un nevis kaut kāda, bet Pirmā advente! Apzinoties šīs dienas nozīmi, visjaukākā Ziemassvētku noskaņa pārņēma bērnus un ne tikai viņus.

-   "Tos vārtus veriet, atdariet!" pēkšņi uzsāka tēvs, un viņam piebalsoja citi. Visi bērni dziedāja līdzi, dažs pirmo, dažs otro balsi, kādas nu kuram bija muzikālās dāvanas. Arī māte dziedāja, bet paklusām, jo Cīrulīšu ģimenē viņa vienīgā bija pilnīgi nemuzikāla un dziedāja, kā Jancis izteicās, drusku citādā melodijā.

Cīrulīši bija nodomājuši iet uz baznīcu, un tāpēc bija jāaunas. Parasti daži no viņiem mēdza iet priekšpusdienā, daži atkal pēcpusdienā uz bērnu dievkalpojumu. Šoreiz māte gribēja iet ar tēvu, bērni, dzīvi sačukstēdamies, vēl apspriedās. Kad vecāki pēc brītiņa saposušies jau stāvēja kāpņu galā, gribēdami atvadīties no palicējiem, izrādījās, ka tādu nemaz nav: visi septiņi bija nolēmuši iet kopā ar vecākiem. Tā vēl nekad nebija bijis!

-   Un, ja kāds pie durvīm zvana, kas tad ielaidīs? bažījās māte.

-   Svētdienas priekšpusdienā nekad neviens nezvana, apgalvoja bērni.

-   Bet mēs esam deviņi tāda verdze taču nevar iet pa ielu! iebilda tēvs.

-   Mēs iesim otrpus ielas, atbildēja zēni.

-   Kristīnei vismaz jāzina, ka tā viena paliek mājās; pasauc viņu, Mildiņ! teica māte, bet Kristīnei vairs nekas nebija jāsaka: ieraudzījusi visu ģimeni vienkopus, viņa jau saprata tūliņ, ko no viņas vēlas.

Dziļš, svētdienīgs miers bija pārņēmis priekšpilsētu, kur ziemas saulītē laistījās sarmotie jumti. Viscaur jautās Ziemassvētku tuvums! Sākumā Cīrulīšu zēni, kā jau tie bija solījušies, visi četri gāja viņpus ielas, bet Mildiņa Jancim tik neatlaidīgi māja ar roku, ka tas ne visai ilgi spēja viņai neklausīt: viņš piebiedrojās mazajai māsiņai.

Adventes noskaņa, Ziemassvētku jausmas šodien vējoja arī pa māju. Novembrī kādam no bērniem ieminoties par Ziemassvētkiem, māte arvien bija teikusi: Svētki vēl tālu, par tiem nemaz nerunāsim, citādi mazie taps nepacietīgi. Tā viņa būtu teikusi arī vēl vakar, bet šodien šodien sākās Adventa laiks, Ziemassvētki pa nakti bija pievirzījušies pavisam klāt! Krēslai metoties, māte paņēma Mildiņu klēpī un pati vaicāja:

-   Vai tu vēl atceries, Mildiņ, cik skaista bija eglīte?

Jā gan, to viņa atcerējās it labi! Brāļiem un māsām

stāstot par Ziemassvētkiem, viņa droši varēja runāt

līdzi, jā, viņas priecīgās gaidas izpaudās gandrīz vai visspilgtāk, jo, kad tā mirdzošām actiņām pieminēja Jēzusbērniņu, visu skati vērsās uz viņu, un, to uzlūkojot, visiem kļuva vēl līksmāk ap sirdi.

Bērni salīda kaktā un, klusā balsī dudinādami, apspriedās, ko viņi varētu vecākiem dāvināt. Naudu viņu dāvanas nedrīkstēja maksāt, jo naudas viņiem nebija. Par dāvanām, kas maksāja naudu, viņi tikai pavīpsnāja: Nav nekāda māksla ieiet veikalā un kaut ko nopirkt, bet bez naudas dāvināt kaut ko īpatnēju, skaistu un

derīgu tā gan ir māksla! Jā, jā, tā bija tik grūta māksla, ka apspriedei nemaz nebija gala. Jancis to nemaz nevarēja sagaidīt, jo viņam visu laiku skanēja ausīs: "Tos veriet, atveriet!" So dziesmu viņš gribēja mēģināt spēlēt. Viņš sāka cilāt savu harmoniku, bet, manīdams, ka citi uz viņa draudzeni noraugās greizām acīm, viņš ar to aizlasījās uz virtuvi pie Kristīnes. Kristīne harmonikas skaņas varēja sadzirdēt, un, tā kā tā savā kurlumā priecājās par katru troksni, kas atsitās viņas ausīs, viņa Jancim laipni pabīdīja soliņu par zīmi, ka tas var pie viņas palikt. Tādā kārtā Ziemassvētku jausmas ieskanēja arī virtuvē.

Otrā dienā domas par Ziemassvētkiem, protams, bija jāliek pie malas, jo skolā tās labi neiederējās. Tikai Jancis vēlējās tās aiznest arī uz skolu. Viņš nebija aizmirsis, ko Riekstiņš viņam toreiz bija teicis, un nu tas skolā gribēja nospēlēt savu Adventa dziesmu. Māte, to padzirdējusi, brīnījās: vēl nekad viņš nebija lepojies ar savu mākslu, un nu tam piepeši bija radusies patika to parādīt. Māte viņam to negribēja liegt, bet šāda tieksme tai šķita nesaskaņojama ar viņas mazā, kautrīgā Jancīša būtību.

Protams, redzēdams, kādu izbrīnu līdzpaņemtā harmonika sacēla viņa klasesbiedros, viņš galīgi apmulsa. Viņš bija gribējis savu instrumentu noslēpt līdz starpbrīdim, bet tas viņam neizdevās.

Skolotājs bija tikko ienācis klasē, kad jau pacēlās dažas drošas balsis: Cīrulītis atnesis savu harmoniku! Skolotājs to gribēja redzēt un jautāja, vai Jancis ar to protot rīkoties. Uzspēlē, nu, uzspēlē! viņu bikstīja no visām pusēm. Tu droši vien neproti!

Tad Jancis, aizmirsdams daudzos klausītājus, nospēlēja savu Adventa dziesmu un, to nobeidzis, tūliņ piebilda: Tagad nāk "Jeruzāleme, modies".

Skolotājs, redzēdams, cik labprāt visi klausījās, viņam ļāva spēlēt. Cik dedzīgi mazais spēlmanis bija nodevies savai mākslai! Vai tu to mācījies no tēva? vaicāja skolotājs. Nē, atbildēja Jancis, harmoniku spēlēt nemaz nav jāmācās, to prot tāpat.

Varbūt jūs, Cīrulīši, to protat tāpat, citiem šī māksla jāmācās kā visas citas. Kā tu domā, viņš teica uz kādu mazu skolnieciņu, vai tu arī tā spētu spēlēt?

-   Jā gan, tas atbildēja, vajag tikai vilkāt un grūstīt.

-   Tik vienkārša tā lieta vis nav, smaidīja skolotājs, bet nu ejiet vietās!

Starpbrīdī Jancim bija atkal jāspēlē. Pienāca arī lielāki skolēni no citām klasēm, un tie negribēja tikai klausīties vien, tie gribēja arī pamēģināt. Harmoniku paņēma te viens, te otrs. Dažs to ar varu izrāva citam no rokām. Beidzot kāds zēns, to paķēris, sacīja: Tā jau nemaz vairs nespēlē, tā droši vien ir saplīsusi. Nu Jancis harmoniku dabūja atpakaļ un, uz to paskatījies, nobālēja. Viņš to gan vēl lūkoja paraustīt, bet veltīgi, neradās vairs neviena skaņa. Skolēni visapkārt apklusa un raudzījās izbijušies mazajā spēlmanī.

-   Kas to izdarīja? Kas vainīgs? Jautājums, iedams no mutes mutē, kļuva par ķildu, bet Jancim bija viss vienalga. Acis nenovērsis no savas harmonikas, viņš to glaudīja un glāstīja, brīžiem piespiezdams pie krūtīm. Šad un tad viņš mēģināja arī spēlēt, lai gan pats it labi zināja, ka harmonikas balss ir apklususi un to neviens vairs nespēj modināt.

Stundām beidzoties, Jancis aizbēga no biedriem, kas viņam tuvojās līdzjūtīgi vai ziņkārīgi. Viņš negribēja nevienu redzēt un ne ar vienu runāties. Harmoniku cieši iespiedis padusē, viņš skrēja mājup pa garo Pavasara ielu. Mājās viņš pieglaudās mātei un, rūgti raudādams, elsoja: Tā ir pagalam!

Veselu nedēļu Jancis mētājās pa māju kā Dieva nepieņemts. Viņš bieži raudzījās uz savām tukšajām rokām, pakustināja tās, it kā spēlēdams harmoniku, lai pēc tam tās atkal bēdīgi nolaistu gar sāniem. Aizvien viņam kaut kā trūka. Viņa sāpes bija sevišķi skaudras tāpēc, ka tām pievienojās sirdsapziņas pārmetumi. Viņš taču pats bija vainojams savā nelaimē! Negribējis ar savu mīluli plātīties, tā vēl ilgi viņu priecinātu. Nelīdzēja nekādi mierinājumi, nedz arī brāļu un māsu izteiktā pārliecība, ka Ziemassvētki viņam droši vien atnesīšot jaunu harmoniku.

Bet līdzēja kaut kas cits.

Bija atkal svētdiena, Otrā advente, un aizvien vēl nezina, ko vecākiem dāvināt Ziemassvētkos, bērni atkal bija sastājušies pulciņā. Šoreiz Jancis nebēga projām, kā viņš bija darījis viņsvētdien, jo viņš jau vairs nevarēja spēlēt Adventa dziesmas. Klusēdams noklausījies, kā priekšlikums pēc priekšlikuma tika noraidīts, viņš arī iejaucās sarunā: Lejā, pagalmā uz dēļiem, tur visu ko var izdomāt, bet ne še augšā.

-   Nu tad ej lejā un izdomā kaut ko manā vietā! -

teica viens no brāļiem. Un manā arī!

-   Un manā! tagad atskanēja no visām pusēm. Jancis bija ar mieru to darīt. Meitenes viņam iedeva lielo, silto lakatu, un viņš, nogājis pagalmā un uzrāpies baļķu grēdā, nosēdās uz sava mazā, strupā dēlīša. Bija ļoti auksts, un viņš, cieši satinies lielajā lakatā, pilnīgi nogremdējās savā uzdevumā, nemaz nešaubīdamies, ka to veiks. Šeit sēžot, viņam arī ar spēlēšanu aizvien bija vedies un veicies. Mazā galviņa strādāja.

Kad Jancis atkal uznāca dzīvoklī, visi sanāca ap viņu, un viņš, kas brāļu un māsu pulkā nekad nebija ticis pie vārda, tagad tik izstiepa savu mazo roku, rādīdams uz katru pēc kārtas, turklāt noteikti paziņojot: Tev, Kārli, jāsadzejo dzeja, un tev, Vili, uz loksnes jāuzzīmē visādas skaistas lietas, un Atim jādeklamē par Tālavas taurētāju tik skaļi, kā to skolas svētkos darīja Arvis Mežaks. Un Marianna lai dzied divbalsīgi visjaukāko dziesmu no "Dziesmu rotas". Bet mēs divi, viņš pievērsās Mildiņai, mēs neko neprotam, mums jāpielasa krietns maiss visādu sagramšķu, kas Kristīnei varētu noderēt aizkuram, riekstu čaumalas un plūmju kauliņi, un tukšas diegspolītes.

Bērni pārdomāja no Jancīša saņemtās pavēles, atzīstot, ka tās nemaz nav zemē metamas. Es zinu, ko zīmēšu, priecājās Vilis, tevi, Janci, kā tu tur stāvēji ar harmoniku rokā.

Un es sacerēšu dzejoli par Brīvības cīņām un pulkvedi Briedi, tas tēvam patiks.

Viņi visi bija ļoti jautri. Janci, sacīja Kārlis, man jau ļoti žēl, ka tev vairs nav tavas harmonikas, bet man tu patīc arī bez tās. Citi viņam piebalsoja, un Jancīša sejiņa, kas visu nedēļu bija bijusi tik skumja, it kā atplaiksnījās, un pirmo reizi viņš jutās laimīgs arī bez savas harmonikas.

Nedēļas starp Adventa svētdienām bija jāziedo pamatīgam darbam, jo skolā bija jāraksta klases darbi, un tie mēdza ietekmēt Ziemassvētku liecību. Brīvdienas un svētki bija kārtīgi jānopelna.

No jaunajiem Cīrulīšiem vislabākais skolnieks bija Atis, un tāpēc to cienīja visa klase. Tieši aiz viņa sēdēja kāds Arvis Mežaks, kas visādi centās viņam iztapt, kaut gan tas viņam sevišķi nepatika. Būdams lepnās Centrālviesnīcas īpašnieka dēls, Arvis šad tad mēdza palielīties un paplātīties. Ja viesnīcā bija apmetušās kādas augsti stāvošas personas, viņš to labprāt pastāstīja. Tad tas jutās tik lepns, it kā vēl parādītu godu tam, kas tādās reizēs vina vietā veica kādu uzdevumu. Viņš bija vecāks un visu galvu garāks par saviem klasesbiedriem, jo divās klasēs bija sēdējis otro gadu. Par to nemaz nekaunēdamies, viņš izdevīgā gadījumā pat vēl palepojās: tādā greznā viesnīcā bieži vien jāveicot svarīgāki uzdevumi, saprotams, ka nieka skolas darbiem reizēm esot jāpaliek novārtā.

Centrālviesnīca un Pavasara iela atradās dažādās pilsētas daļās, bet Arvim Mežakam bija noteikts iemesls, kāpēc viņš šodien Ati labu gabalu pavadīja.

Viņi nemaz neizskatījās pēc klasesbiedriem: Atis vienkāršā, drusku noplukušā zēna apģērbā, Arvis kā mazs kundziņš labi nošūtā uzvalkā ar pēdējā modes griezuma apkakli. Un tomēr lielais lūgdamies noliecās pie mazā: Cīrulīt, esmu mazliet neveiklā stāvoklī rīt nododamā latīņu valodas darba dēl. Pašlaik man nemaz nav iespējams tērēt laiku ar tik nenozīmīgām lietām. Vai tu man šo pēcpusdienu neatnestu savu burtnīcu, lai es dažas vietas varētu salīdzināt?

-   Ko tu tā, nekā nestrādādams, augu dienu vari sadarīt? saīdzis vaicāja Atis. Man jau viens pīpis, kaut tu arī norakstītu visu, bet es nesaprotu, kā tev pašam šāda būšana neriebjas.

-   Tu tā nespriestu, Cīrulīt, ja tu zinātu, kā pie mums iet. Pavisam citādi nekā pie jums, to tu vari iedomāties. Man bieži ir vairāk ko darīt nekā jums visiem kopā. Tā, piemēram, viņnedēļ atbrauca kāds slavens krievu profesors ar savu ģimeni, smalki ļaudis, acīmredzot izbijuši muižnieki. Viņi noņēma dažas istabas pirmajā stāvā, jo profesors še Latvijā grib pavadīt savu atvaļinājumu vairākas nedēļas. Pret tādiem viesiem jābūt laipnam, tas taču skaidrs kā pieci pirksti. Vakar profesora kundze teikusi manam tēvam, ka viņa vēloties, lai dēli šeit turpinātu savas mācības. Vai viņš nevarot minēt kādu skolotāju. Tēvs, protams, apsolās līdzēt un, protams, griežas pie manis. Es pašlaik taisni mācos. Tēvs saka: "Arvi, ej tūliņ augšā un iepazīsties, pastāsti par skolām un skolotājiem. Nāc talkā ar padomiem, ieteic skolotājus ar nevainojamu uzvešanos. Piedāvājies skolotāju kungus uzmeklēt un visu nokārtot!" Saposies kā nu varēdams, es uzeju augšā un minu savu vārdu. Nav vis nekāds joks ar tādiem iepazīties! Tu tūliņ jūti, ka tev darīšana ar aristokrātiem. Pats profesors stalta auguma un stingru skatu, arī kundze, ļoti smalka dāma, iedveš tādu cieņu, ka gribot negribot tev jāsaraujas. Nu, es kopš mazām dienām pie visa kā esmu pieradis, mani jau tik viegli neiebiedēsi! Es jūtu, ka viņam palika labs iespaids, man runājot par ģimnāziju un skolotājiem. Bet tu vari iedomāties, ka man bija ko skraidīt, un pašlaik es arī vēl neesmu galā, jo vakar viņi noīrēja klavieres, un tagad man droši vien būs jārūpējas par mūzikas stundām.

Nu gan Atis atdarīja ausis! Mūzikas stundas šis vārds katram Cīrulītim bija kā medusmaize!

-   Kas tad dos tās mūzikas stundas? viņš jautāja, elpu aizturējis.

-   Es vēl nezinu.

-   Mežak, tu varētu ieteikt manu tēvu!

-   Kāpēc gan ne, to es varētu darīt, tas ir, tādiem kungiem jāieteic vislabākais.

-   Uz to tu vari paļauties, man tēvs dod labas stundas.

-   Jā, jā, es jau ticu, bet būtu labi, ja viņam būtu arī kāds tituls, piemēram, profesors vai direktors, to tādi ļaudis labprāt dzird.

-    Es tev ko pastāstīšu, Mežak. Mans tēvs būs direktors, tiklīdz Kaldavā būs izšķirts mūzikas skolas jautājums. Patiesībā viņš ir tikpat kā ievēlēts, mūzikas skola tik vēl jāceļ.

-    Tad es mēģināšu viņa labā kaut ko izdarīt, cienīgi noteica Arvis Mežaks, protams, tikai tādā gadījumā, ja profesors vēršas pie manis un ne pie kāda cita.

-   Gādā par to, ka viņš vēršas pie tevis! Parunā tūliņ, tikko esi pārnācis!

-   Vai tu domā, es tur tā varu skraidīt iekšā un ārā? Tev gan nav ne jausmas no smalkām manierēm!

-   Nē, teica Atis, es nezinu, kā tas jādara, bet, ja tu pat to nevari, tad es gribētu zināt, ko tu vari; latīņu valodu tu neproti, domrakstus rakstīt tu neproti. Ja tu pat savā Centrālviesnīcā nespēj neko izdarīt, tad man šķiet, tu mums visu laiku tik pīlītes vien esi pūtis.

-   Nav vis tā, viesnīcā es spēju daudz ko!

-   Nu tad pierādi to!

-   Jā, to es pierādīšu. Neaizmirsti, ka tu man apsolīji savu burtnīcu!

Tā viņi izšķīrās. Atis priecīgs pārskrēja mājās, sasauca brāļus un māsas un pastāstīja viņiem par jauko izredzi. Bet, Arvim Mežakam lāgā neticēdami, viņi nolēma vecākiem pagaidām vēl neko neminēt, lai viņiem atkal nebūtu jāviļas.

Pievakarē Arvis Mežaks saņēma latīņu valodas burtnīcu. Nākamās dienas starpbrīdī viņš pasauca Ati sānis: Ja es ieteiktu tavu tēvu, vai tu man arī savu domrakstu dotu norakstīt?

Trejdeviņus domrakstus! iesaucās Atis. Bet nokārto to lietu drīz!

Drusku vēlāk Atis, skolas pagalmā sastapis savu brāli Kārli, atstāstīja viņam sarunu ar Arvi. Kārlis kļuva domīgs. Starpbrīdim beidzoties, viņš vēl notvēra Ati un pievilka viņu savmaļus: Vai zini, Ati, šāda veikalošana tēvam droši vien nebūtu pa prātam. Ar tādiem noteikumiem viņš šīs stundas nemaz negribētu. Pasaki labāk Mežaku Arvim, lai viņš raksta vien pats savus domrakstus, ka tādas rebes ir mūsu tēva necienīgas.

Taisni tā Atis viņam pasacīja, vēl piebilzdams no savas puses: Tu tik esi tāds tenkotājs! Tā šī lieta izbeidzās, un bērni bija laimīgi, ka viņi vecākiem par to nekā nebija bilduši. Viņi to bija gandrīz jau aizmirsuši, kad Vilis kādu pēcpusdienu ēdamistabā ienesa baltu aploksni: Tēt, Centrālviesnīcas durvju sargs nodeva šo vēstuli un lūdza tevi tūliņ atbildēt.

Tēvam lasot vēstuli, māte nevarēja vien nobrīnīties par bērnu laimīgo saskatīšanos. Vēstulē viesnīcnieks Mežaks laipni lūdza Cīrulīša kungu pienākt Centrālviesnīcā sakarā ar profesora Zubova vijoles un klavierstundu pieprasījumu. Aploksne bija adresēta direktoram Cīrulīša kungam, un zēni, ieraudzījuši šo uzrakstu, dabūja pasmieties: Un tomēr Arvis ir tenkotājs!

Centrālviesnīcas durvju sargs par patīkamās vēsts atnešanu dabūja tik labu dzeramnaudu, kādu viņš no vienkārša mūzikas skolotāja nekad nebija gaidījis. Viesnīcniekam paziņojis, ka Cīrulīša kungs ieradīšoties vēl šo pēcpusdienu, viņš piebilda:

-   Ir gan viņš ļoti smalks kungs!

Nu Cīrulīšu ģimeni atkal bija aizņēmis prieks. Vecākiem, brāļiem un māsām uzmanīgi klausoties, Atim bija jāizstāsta viss, ko viņš zināja par krievu ģimeni. Pats būdams lepns un laimīgs, viņš nemaz nevarēja sagaidīt, kad tēvs dosies ceļā uz Centrālviesnīcu, bet tas tik drīz nevarēja vis saposties. Valku drānās viņš taču tur nevarēja rādīties. Tēvs sameklēja visu, ko viņš savā laikā bija iegādājies braucienam uz Kaldavu.

-   Kaut tik nu atkal nebūtu jāviļas! viņš sacīja, siedams jauno kaklasaiti. Vilks viņus zina, kādi tie aristokrāti, ar kuriem Arvis Mežaks tā plātās, patiesībā ir. Šoreiz mātei gribējās ticēt. Centrālviesnīca ir mūsu vislabākā viesnīca, viņa teica, un krievus uzskata par muzikālu tautu, droši vien viņi būs patīkamāki skolnieki par Labvakara jaunkundzi.

-   Ak Dievs, tai taču arī šodien jānāk! nopūtās tēvs.

-   Bet pārāk ilgi es laikam gan projām nebūšu, vēl jau savas bēdas ar vinu redzēšu.

Tēvs bija ilgi projām. īsā decembra diena jau nāca vakarā. Ēdamistabā dega lampa, bet koridorā bija akla tumsa, jo lampiņu Marija un Anna bija aiznesušas. Pulksten piecos bija jānāk Labvakara jaunkundzei. Māte sāka bažīties: citkārt tik apzinīgais tēvs šodien šķita nosebojamies. Pulkstenis nosita pieci, atskanēja durvju zvans, un Marija un Anna atsteidzās ar lampu.

Starp Labvakara jaunkundzi un abām meitenēm pamazām bija nodibinājusies tāda kā draudzība. Kad māsiņas, steigšus, steigšus atskrējušas ar lampu, izlutinātajai jaunkundzei tik pakalpīgi palīdzēja apaut sniegzābakus un uzspraust plīvuru, tad tai tas bija ļoti pa prātam un viņa ar gados daudz jaunākām meitenēm tērzēja kā ar savu viežu. Padzirdējusi, ka tēva šodien vēl nav mājās, viņa bija ļoti apmierināta un smējās, un trieca ar meitenēm pēc sirds patikas.

-   Cīrulīša kungs aizvien sauc Mariannu, viņa teica, kurai nojums ir šāds vārds?

-   Tā sauc mūs abas kopā, meitenes paskaidroja, patiesībā mums šī iesauka nemaz nepatīk, katra no mums labāk gribētu savu vārdu Marija un Anna -, bet mūs jau neviens neklausa.

Labvakara jaunkundzei tas likās tik jocīgi, ka viņai bija jāsmejas pilnā kaklā. Pa to laiku viņa bija arī atģērbusies.

-   Māte teica, lai jūs sākot tik spēlēt klavieres, ziņoja Marija.

-   Ak nē, pretojās jaunkundze, man daudz labāk patīk ar jums papļāpāt. Klavieres spēlēt ir tik garlaicīgi! Bet jāspēlē vien ir. Nav patīkami atbildēt "nē", ja kāds jautā: "Vai jaunkundze spēlē klavieres?" Mammiņa saka, tas izklausoties neinteliģenti. Mans agrākais skolotājs bija ļoti nelaipns, viņš aizvien teica, ka es esot nemuzikāla. Cīrulīša kungs ir mans ceturtais mūzikas skolotājs. Skolotāju kungi aizvien grib muzikālus skolniekus, bet visi taču nevar būt muzikāli, vai ne tā? Jāmāca taču arī nemuzikālie, vai ne tā?

-   Pie mums gan tā nav, sacīja Anna, mēs esam septiņi, ja mēs visi gribētu muzicēt, tēvs nemaz nejaudātu mūs apmācīt. Viņš māca tikai muzikālos.

Trīs čalotājas, pie durvīm stāvēdamas, aplam nobijās, savā priekšā pēkšņi ieraugot tēvu. Apzinoties nosebošanos, viņš divos lēcienos bija uzskrējis pa kāpnēm. Labvakara jaunkundze iekliedzās un iesaucās: Kā jūs mani nobiedējāt, Cīrulīša kungs! Bet cik skaists jūs šodien izskatāties, tik elegants!

-   Netērēsim nu laiku, viņu pārtrauca tēvs, lūdzu, atvainojiet, ka jums manis dēļ bija jāgaida.

-   Nekas, nekas, tas bija burvīgs brītiņš, čivināja Labvakara jaunkundze, pazuzdama ar savu skolotāju stūristabā. Mazliet vēlāk viņa jau spēlēja sol mažora skaņkārtu, protams, bez fa diēza. Dzirdot šo skaņkārtu šādā izpildījumā, visa māja uzreiz zināja, ka pie klavierēm sēž Labvakara jaunkundze.

-   Vai tēva sejā nekā nevarēja salasīt, vai viņš pārnāca apmierināts? jautāja zēni meitenēm. Viņas nekā nezināja pateikt. Bija vēl jāpaciešas. Atim tas nācās sevišķi grūti, viņš stāvēja kā uz adatām. Labvakara jaunkundzei izejot pa vienām durvīm, viņš tai pašā brīdī iespraucās pa otrām, vaicādams: Kas būs ar krieviem, tēt?

Tēvs tikai priecīgi pasmējās: Kur ir māte? Nāciet visi uz ēdamistabu! Un, iedams pa koridoru, viņš sauca pilnā balsī: Marta, Marta! Māte atsteidzās no virtuves un, vērodama tēva seju, sacīja: Ja tā deg, ka es pat savus traukus nedrīkstu novietot, tad jau Centrālviesnīcā labi vien būs sviedies.

-   Pārāk labi, pārāk labi, priecājās tēvs, krievu ģimene ir ļoti muzikāla, abi dēli lieliski spēlē vijoli, es neticu, vai pie mums mūzikas skolā ir kaut viens tik apdāvināts skolnieks, un ar profesora kundzi četrrocīgi spēlēt klavieres būs taisni bauda. Bet es jums stāstīšu visu no gala. Centrālviesnīcas priekštelpās mani saņēma jaunkundziņš, kurā es, atceroties Ata aprakstu, tūliņ sazīmēju Arvi Mežaku. Ievedis mani mazā kabinetā, viņš ar mani sarunājās kā liels kungs jāsaka, to tas resgalis tiešām prot; neviens cilvēks nevarētu iedomāties, ka tas ir vienkāršs skolas zeņķis, kas no tādiem knēveļiem, kāds viņam blakām esi tu, Ati, noraksta domrakstus. Viņš man tūliņ vaļsirdīgi pastāstīja, ka esot turējis par vajadzīgu mani dēvēt par direktoru un lai es arī savu atalgojumu pieskaņojot direktora stāvoklim, jo citādi profesors neticēšot manām spējām. Tādiem ļaudīm vajagot prast sevi parādīt cik iespējami labvēlīgā gaismā! Tad viņš man rādīja ceļu pa grīdsegām klātām kāpnēm un koridoriem. Arvis Mežaks jutās pilnīgi kā mans vadonis un aizstāvis un, minēdams profesoram manu vārdu, mani atkal nosauca par direktoru. Kādu laiciņu tas vēl paklausījās mūsu sarunās, bet, kad neviens viņu neievēroja, aizbildinājās un aizgāja.

Profesors ir vecāks kungs ar garu, sirmu bārdu, kura gudrais izskats patiešām iedveš cienību. Iepazīstinājis ar savu kundzi un abiem dēliem, viņš lūdza mani apsēsties. Bet viņi visi izturējās diezgan vēsi un atturīgi, varbūt Arvja Mežaka ieteikums nebija modinājis viņu uzticību. Viņi runāja pavisam nenoteikti, ka dēli varbūt ņemšot vijoļstundas, un man jau likās, ka no visas tās būšanas nekas neiznāks. Turklāt man vēl bija mierīgi jāsēž mīkstā, zemā atzveltnī un es nemaz nezināju, kur grūst savas garās kājas. Man tā lieta kļuva neomulīga. Un tad vēl visu laiku bija tāda sajūta, it kā viņš zinātu, ka es neesmu nekāds direktors. Nevarēdams vairs izturēt, es uzlēcu kājās protams, profesora kundzei mazliet saraujoties un sacīju: "Es domāju, vajadzētu mazliet muzicēt. Spēlējot var daudz labāk iepazīties nekā sarunājoties." Es vaicāju kundzei, par kuru komponistu viņa visvairāk interesējas. Būdama mazliet pārsteigta, viņa tūliņ minēja Vāgneru. Tad es vienkārši piegāju pie klavierēm un, atvēris tās, jautāju, no kuras Vāgnera operas viņa vēlētos ko dzirdēt. "Lūdzu, no "Klīstošā holandieša", direktora kungs," viņa atbildēja. Es ātri apgriezos, sacīdams: "Lūdzu, sauciet mani manā vārdā par Cīrulīti. Es jau gan būtu ticis par direktoru un varbūt kādreiz tikšu arī par tādu, bet patlaban man vēl nav nekādu tiesību valkāt šo titulu." Tad es spēlēju. Klavieres ir brīnišķīgas. Abi jaunekļi, virzīdamies arvien tuvāk, klausījās ar manāmu interesi. Es jutu, ka mēs saprotamies. Tad viņi spēlēja vijoli un profesora kundze man pastāstīja, ka viņa ļoti labprāt spēlējot četrrocīgi. Pēdīgi viņi mani lūdza nākt katru dienu uz dažām stundām. Profesors apvaicājās arī pēc stundu cenas. Tā viņam bija pa prātam. Nekaunīgs es negribēju būt, ja grib, lai tāds ir Mežaka kungs, rakstot savu lēsi. Kad es biju atsveicinājies, kungi mani laipni pavadīja līdz durvīm. Vēsā atturība bija izgaisusi, un profesora kundze man vēl pasniedza cimdus, kurus es biju aizmirsis uz klavierēm. Kāpņu telpās aiz kāda staba bija aizslēpies Arvis Mežaks. Acīmredzot viņš mūsu sarunām bija sekojis no ārpuses un rīt skolā droši vien apgalvos, ka viņam nav bijis vaļas nodoties skolas darbiem. Bet man rādās, ka viņš galu galā ir lāga zēns.

Viņš, kā man likās, patiešām priecājās, ka viss noritējis tik labi, un ļoti apmierināts čukstēja: "Visi trīs kungi jūs pavadīja līdz durvīm. Tādu godu viņi nav parādījuši nevienam citam skolotājam!" Es viņam pateicos par laipno starpniecību, bet, ja man būs izdevība to redzēt biežāk, es viņam gan teikšu: "Priecājies taču, ka tu vēl esi jauns zēns! Uzstājies kā tāds un negribi būt vairāk, nekā tu esi!" Viņš jau top smieklīgs. Kas tad no viņa prasa veikalnieka uzstāšanos? Profesors droši vien jau sen sapratis, kas viņš par vīru.

-Jā, jā, smaidīdama piebalsoja māte, lai viņš mācās no tevis: lai liek aiz auss, ka pašam jāpazeminās, ja citi ieceļ par direktoru.

Un kā ar visu to dabū darbu! priecīgi teica tēvs.

-   Bērni, nāciet uz stūristabu, šodien mums jānodzied kāda līksma dziesma!

Kamēr Cīrulīšu stūristabā dziedāja jautrais koris, profesors Zubovs Centrālviesnīcā sacīja savējiem: Cīrulītis ir godīgs latvietis.

Arvis Mežaks nodomāja: "Atis Cīrulītis man rīt uzrakstīs domrakstu."

Un Labvakara jaunkundze teica uz savu māti:

-   Marianna ir burvīga, es viņām gribētu ko dāvināt. Labvakara kundze, brīdi padomājusi, nosprieda: Vislabākā dāvana ir smalkādas cimdi.

Piektā nodala SNIEGS NEVIETĀ

Decembris jau bija līdz pusei, kad beidzot uzsniga pirmais sniegs. īstais sniegs, kas, smalkām pārslām stundām un dienām vienmērīgi krītot, pārklāj zemi ar biezu, viļņotu segu. Šāds sniegs dara brīnumus: kailo, neglīto, aso, stūraino visu, visu tas nolīdzina un nogludina, ietērpjot to tīrā, mīkstā, baltā villainē. Sniega laiks aizvien šķiet skaists, bet visdziļāk viņa skaistumu izjūt tad, kad, raugoties pārslu baltajā lidojumā, sirdī zogas gaišo Ziemassvētku nojautas.

Decembris, sniegs, eglīte, Ziemassvētki šie jēdzieni ir vienas saimes!

Agrā decembra rīta krēslā jaunie Cīrulīši pa tikko uzsnigušo sniegu bija aizbriduši uz savām skolām, tur nonākdami pārslotiem mēteļiem un cepurēm. Līdz starpbrīdim viņu pēdas pagalmā jau bija atkal neredzamas. Šodien skolēni priecīgās gaidās pavadīja stundas: nu tik būs pikošanās!

Mājās Mildiņa, piebīdījusi krēslu pie stūristabas loga, lūkojās uz dēļu un baļķu grēdām, kas izskatījās kā lielas, baltas kupenas. Arī katram sētas mietam bija sava balta cepurīte.

Māte bija Mildiņu meklējusi. Nāc, Mildiņ, es tev ko parādīšu! Mazo meiteni aizvedusi uz ēdamistabu, viņa tur atvēra logu. Salta dzesma ieplūda istabā. Pa Pavasara ielu uz pilsētas pusi aizslīdēja gara rinda ragavu, kas bija piekrautas zaļām eglītēm.

Eglītes, eglītes! gavilēja Mildiņa tik skaļi, ka viens no vedējiem, kas pats izskatījās pēc sniegavīra, pacēla galvu. Ieraudzījis pie loga laimīgo bērna seju, viņš sauca uz augšu: Un viena no tām būs tev! Mildiņa, aiz prieka notvīkdama, pamāja viņam ar rociņu.

Bet viss pasaulē tik tad ir labs un derīgs, kad tas ir savā vietā. Tas jāsaka arī par sniegu. Viena vienīga sauja skaistā, čauganā decembra sniega nokļuva nevietā un līdz ar to radīja dažādus sarežģījumus un pārpratumus.

Tas notika tā.

Ap pusdienas laiku nākot no skolas, divu ģimnāziju skolēniem kādā ielu krustojumā aizvien iznāca satikties. Saprotama lieta, ka šodien tiem sastopoties bija jāpikojas. Arī Cīrulīšu Vilis piedalījās cīniņā. Kāda pretinieka baltās lodes viņu un viņa biedrus jau vairākkārt bija ķērušas, jo sviedējam, aizlīdušam aiz kāda pakša, bija iespējams labi notēmēt. Ātri pabāžot galvu, tas aizsvieda savu sviežamo, lai atkal paslēptos, iekām cietušie bija paguvuši viņam atdarīt. Nu tie viņu ņems uz grauda! Savalstījuši vairākas krietnas pikas, atvēzējušies uz sviešanu, tie gaidīt gaidīja izdevīgu mirkli. Te pavīdēja kāda seja, pikas lidoja turpu! Bet zēni bija vīlušies: seja nepiederēja vis ienaidniekam, bet gan cienīgam kungam. Divas pikas aizlidoja, to neskardamas, bet divas ķēra taisni viņa plecus labo un kreiso. Un tur sniegs noteikti bija nevietā.

Sekretārs Klēberģis, neko ļaunu neparedzēdams, lēnā garā bija nācis ap stūri. Tik pēkšņi apmētāts ar sniegu, viņš apstājās un pameta niknu skatu uz nevērīgajiem skolēniem, netaupīdams arī dažus pabiezus

vārdus. Ka sniega pikas svešo kungu bija skārušas, tā bija zēnu neveiklība, bet, ka nu daži skaļi smējās un, svešo nemaz neievērodami, pikojās tālāk, tā bija bezkaunība.

Starp neveikļiem bija arī Vilis, bet ne starp bezkauņām. Piegājis pie svešā kunga, viņš pēc Cīrulīšu paraduma atvainojās un, palīdzēdams tam nopurināt sniegu no apvārtītā mēteļa, izstāstīja, kā viss bija noticis. Sekretāra Klēberģa dusmas acīm redzami atlaidās, un Vilis devās mājup. Viņš vairs neredzēja, kā Klēberģis, pagājis gabaliņu uz priekšu un ieraudzījis kādu kārtībnieku, lika tam pierakstīt skolēnu vārdus, lai tos nodotu policijai. Tas nu nebija tik viegli izdarāms, jo vaininieki, ieraudzījuši kārtībnieku, aizskrēja, ko tik cilpas nesa.

Vienu no Vila klasesbiedriem kārtībnieks tomēr paguva notvert. Kad viņš tam lika pateikt savu vārdu, tas vilcinādamies aplaida acis visapkārt. Neviena no biedriem nebija tik tuvu, ka varētu viņu sadzirdēt.

-   Nu, kā tevi sauc? uzstāja kārtībnieks.

-   Vilis Cīrulītis, skanēja atbilde, kas tika pierakstīta.

-   Adrese?

-   Pavasara ielā.

-   Nu tad cērties uz māju! Citādi būs jānāk līdzi uz policiju.

Zēns aizvīksnījās, atpakaļ neskatīdamies, jo viņu sauca gan Vili, bet ne Cīrulīti. Uzvārds viņam bija Plēsums.

"To nu gan es izdarīju gudri," viņš nodomāja, "Cīrulītim nekāds ļaunums nelēksies, jo viņam skolā ir laba slava. Ar mani ir citādi. Ja mani vēl kaut vienu reizīti soda, man jāatstāj skola. Es arī nezinu, kāpēc taisni mani lai soda, jo Cīrulītis jau tāpat pikojās kā es."

Nākamās dienas pievakarē Vilis, nekā ļauna nenojauzdams, līdz ar citiem sēdēja ēdamistabā pie savas latīņu valodas burtnīcas. Varbūt viņš šoreiz bija mazliet izklaidīgāks nekā citkārt, jo šodien tas bija mēģinājis uzskicēt uz loksnes Janci ar harmoniku, bet mazā brālīša seja bija padevusies tāda, ka tā visiem iedvesa bailes. Nu viņa roka gribot negribot uz dzēšlapas zīmēja Jancīša labsirdīgo sejiņu, kas Vilim iepretim bija pārliekusies pār ābeci. Dīvainu saviļņojumu radīja arī mātes un Mildiņas nodarbošanās, jo tās šoreiz nenodevās lāpīšanai un adīšanai. Viņas lobīja riekstus svētku cepumiem! Tā Viļa domas šovakar svārstījās starp Ziemassvētkiem un latīņu valodas darbības vārdiem. Viņš nemaz nemanīja, ka ienāca tēvs un nostājās aiz viņa krēsla.

-   Vili, paskaties uz mani!

Vilis strauji apgriezās. Kas ir noticis, tēti? viņš jautāja pārsteigts.

Tēvs viņā raudzījās cieši un stingri.

-   To es arī gribētu zināt! Nupat kāds kārtībnieks atnesa šo pavēsti: tev rīt jāierodas policijā. Ko tu esi nodarījis?

-   Neko, tēv, samulsis atbildēja Vilis, pēc brītiņa piebilzdams: Vai tas varētu būt tāpēc, ka mēs vakar pikojoties trāpījām kādam kungam, kas nelaikā nāca gar stūri?

-   Tas kungs jau nu nelaikā nenāca, bet jūs būsiet nelaikā svieduši! Vai jūs nevarat uzmanīties? Tā jautājot, tēva roka tik strauji, varbūt arī nelaikā, pieskārās Viļa vaigam, ka noplaukšķēja vien.

-   Vili, iesaucās māte, nobīdīdama pie malas nolobītos riekstus, kāpēc tad tu neatvainojies? Bet šo pārmetumu Vilis atspēkoja; viņš apgalvoja tik noteikti, ka darījis, ko varējis, ka viņam bija jātic. Nu brāļi un māsas sacēla tādu brēku par nejauko cilvēku, kas Vili tomēr bija uzrādījis policijai, ka mātei viņi bija jāapsauc. Viņa gribēja, lai tai vēlreiz pārstāsta, kā viss bija noticis. Un kas kārtībniekam bija pasacījis Viļa vārdu? To Vilis nevarēja pateikt. Viņš jutās kā sapnī. Vai tad man tiešām jāiet uz policiju? viņš jautāja. Un cikos tad?

-   Pulksten vienpadsmitos.

-   Bet tad es nemaz nevaru iet, tad taču mums ir latīņu valodas stunda! Tad jau viss jāstāsta direktoram, un galu galā man vēl atvilks no atzīmes par uzvešanos!

-   Zināms, ka tev tas jāsaka direktoram, teica tēvs, bet citi zēni taču laikam arī būs saņēmuši pavēstes. Kāpēc jūs darāt tādus nedarbus?

Kādu brīdi visi klusēja, pārdomādami neparasto notikumu.

-   Vai tu arī nevarētu aiziet uz policiju, aizmest par viņu kādu vārdu? lūdza māte.

Tēvs kļuva domīgs. Rīt, piektdien? Tad man taisni ir kora mēģinājums, tad es nekādi nevaru. Lai nu Vilis izcīnās viens pats. Par pikošanos vien jau neko lielu nepiespriedīs. Vai tiešām cits nekas nebija, Vili? Man tas šķiet tīri neticami!

-   Itin nekas, tēt. Vienīgi varbūt tas, ka citi smējās un pikojās tālāk, kungu nemaz neievērodami. Par to viņš likās visvairāk saskaities. Sevišķi nekaunīgs bija Plēsums, tu jau viņu pazīsti, Kārli.

-   Ko tu ar tādiem pinies! Pats esi vainīgs.

Mildiņa, pieglaudušies mātei, teica žēlā balsī: Nu

Ziemassvētki vairs nebūs jauki! Tiešām, tā šķita visiem, vismaz šovakar Ziemassvētku noskaņa bija pagalam izgaisusi.

Vēl vēlu vakarā Marija un Anna, gultā gulēdamas, baiļojās un bažījās: nez vai Vilis tikšot cietumā pie ūdens un maizes? Un, kad Anna jau bija aplaidusies ar miegu, Marija to vēl spēji uztramdīja: Šausmīgākais man nupat tik vēl iešāvās prātā: kad saimnieks uzzinās par Viļa gaitām, viņš mums atsacīs dzīvokli!

Atkal jau bija parādījies Cīrulīšu ģimenes biedēklis dzīvokļa atsacīšana!

Ar tik grūtu sirdi kā šorīt Vilis vēl nekad nebija devies uz skolu. Tēvs gan bija klases audzinātājam uzrakstījis vēstulīti, un māte atvadoties bija teikusi:

-   Nemaz nebīsties, netaisnību tu neesi darījis, bet viņš pats gan bija nomanījis, ka tai nebija vis diez cik labi ap dūšu. Bija viņš arī nejauši dzirdējis tēvu nosakām: Četru zēnu mātei uz visu ko jāsagatavojas.

Skolā viņš tūliņ aptaujājās pēc citiem grēciniekiem.

-   Vai jums arī jāiet uz policiju? viņš vaicāja Plēsumam un citiem biedriem, kas arī bija pikojušies. Neviens nebija saņēmis pavēsti!

-   Tevi jau nu gan vēl aicinās, sacīja kāds skolnieks uz Plēsumu, tevi taču kārtībnieks pierakstīja.

-   Nekul ziepes!

-   Neesi nu tik liels! Tas taču notika mana paša deguna priekšā!

Plēsums liedzās un palaida muti. Zēni sāka cirsties vārdiem un grasījās jau klupt cits citam cekulā, kad klasē ienāca skolotājs. Viņš tūliņ ievēroja skolēnu uztraukumu un, uzzinājis tā iemeslu, sacīja: Es lūdzu par šo lietu vairs neinteresēties, bet labāk padomāt par klases darbu. Kas negrib nonerrot savu liecību, lai saņemas!

Tātad klasē atkal bija nodibinājies miers. Neviens nenoskārta, cik ļoti diviem skolēniem pukstēja sirds: vienam aiz sašutuma, ka viņam vienīgam bija jākrīt sodā, otram aiz bailēm, ka viņa noziegums nenāk gaismā.

Desmit minūtes pirms vienpadsmitiem, paklausot skolotāja mājienam, Vilis atstāja klasi. Cik baismīgi klusi viņam likās garie koridori, kas citkārt čumēja un mudžēja no skolēniem, tāpat arī platās kāpnes. Tās nebija domātas vientuļiem puisēniem, bet gan veseliem pulciņiem jautru zēnu. Šodien neviens negāja kopā ar Vili, vienam pašam viņam bija jādodas grūtajā gaitā.

Nu viņš bija iegājis lielajā ēkā, kas viņam bija tik sveša, un, pavēsti rokā turēdams, lasīja: 12. istabā. Ļaudis staigāja šurpu turpu, viņu neievērodami. Pie dažām durvīm stāvēja vīrieši un sievietes, kas gaidīja savu kārtu. Tepat jau bija 10. istaba, tātad aiznākošā būs 12. Pie šīs istabas durvīm stāvēja viens vienīgs vīrs, un tas bija Viļa tēvs.

-   Tēt! iesaucās Vilis. Tētiņ! Un šai saucienā izskanēja mokas, bailes un laime. Tēvs viņu paņēma pie rokas.

-   Es atbrīvojos uz dažām minūtēm, viņš teica. Nāc tik mudīgi iekšā, lai mēs drīz tiekam galā.

Divpadsmitajā istabā sēdēja kāds policijas uzraugs.

Vilim jautāja, un viņam bija jāatbild.

Vilis Cīrulītis bija nodots policijai tāpēc, ka tas sekretāru Klēberģi bija apmētājis ar sniegu, pēc tam vēl nekaunīgi smējies un, nemaz neatejot tālāk nost, turpinājis pikošanos.

-   Tā bija, vai ne? tincināja uzraugs.

-   Manas sniega pikas kādu kungu nejauši gan ķēra, paskaidroja Vilis, bet smieties es nesmējos un pikošanos neturpināju.

-   Tu man stāstīji, iemeta starpā tēvs, ka tu vēl esot atvainojies un tūliņ aizgājis uz mājām.

-   Tā palaikam mēdz nomierināt vecākus, smaidīja uzraugs, bet, ievērojot sekretāra kunga un kārtībnieka Zirnīša liecību, lieta bijusi pavisam citāda. Jūs sapratīsiet, ka es tāpēc apsūdzētajam nevaru ticēt. Sekretāra kungs arī nebūtu uzrādījis policijai zēnu, kas par savu pārkāpumu atvainojies!

-   Atļaujiet man liecināt, teica mūzikas skolotājs Cīrulītis, ka nekaunība un meli neietilpst šā zēna raksturā. Ja tā būtu, manis nebūtu šeit. Vai nebūtu iespējams runāt ar Klēberģa kungu vai attiecīgo kārtībnieku?

-   Zināms, sacīja uzraugs, sekretāra kunga kanceleja ir tepat augšā, un kārtībnieks Zirnītis nupat kā bija šeit. Viņš pasauca jaunāko kārtībnieku: Palūdziet Klēberģa kungu un ataiciniet kārtībnieku Zirnīti!

-   Parasti mēs šādas vienkāršas lietas nemaz tik daudz neiztirzājam, teica uzraugs, bet kā nu jūs vēlaties. Jūs dzirdēsiet no viņiem pašiem, kā viss noticis.

Pēc kāda laiciņa ienāca sekretārs Klēberģis un turpat aiz viņa kārtībnieks Zirnītis. Se ir tas zēns, rādīja uzraugs, kuru pierakstīja par pikošanos. Bet, iekām tas paguva vēl ko pateikt, Klēberģis viņu pārtrauca, pievērsdamies kārtībniekam: Kāpēc jūs pierakstījāt taisni šo zēnu, vienīgo, kas pikošanos tūliņ pārtrauca, atvainojās un man pat vēl palīdzēja notīrīt sniegu? Un, atkal piegriezdamies Vilim, viņš sacīja draudzīgi: Mēs taču šķīrāmies pa draugam, vai ne? Uzraugs īgni vērsās pret kārtībnieku: Atkal jau jūs esat izdarījis ne tā, kā vajag! Bet Zirnītis taisnojās: Tas jau nav tas Vilis Cīrulītis, kuru es pierakstīju! Manējam bija liela galva un plata seja. Saki pats vai es tevi pierakstīju?

-   Nē, bet otra Viļa Cīrulīša mūsu skolā nav.

-   Ak tā, iesaucās uzraugs, acīmredzot šeit pateikts nepareizs vārds! Tas gan tev ir nelāga biedrs! Vai tu vari iedomāties, kas tev to būtu nodarījis? Vilim nebija ilgi jādomā. Jā gan, viņš sacīja, manā klasē ir tik viens vienīgs tāds nekauņa.

-   Kā viņu sauc?

Vilis paskatījās tēvā: Es taču nevaru viņu nodot, tēt?

-   Protams, ne, atbildēja tēvs, tu jau to skaidri nezini un neesi arī vēl nekāds cilvēku pazinējs.

-   Gan jau es to resgali pats atradīšu, man viņa izskats ir atmiņā, teica kārtībnieks Zirnītis, gan es to noķeršu, viņam pēc stundām no skolas iznākot!

Uzraugs vērsās pie Viļa tēva: Man ļoti žēl, ka notikusi pārskatīšanās. Un Vili viņš atlaida šādiem vārdiem: Tu nu atkal vari staigāt vesels, bet turpmāk draudzējies ar krietnākiem zēniem un pikojies uzmanīgāk! Uz ielas pikoties vispār ir aizliegts, ģimnāzijas pagalms ir liels diezgan.

-   Ak, tētiņ! iesaucās Vilis uz ielas. Cik es esmu laimīgs, ka tu biji atnācis! Man vienam uzraugs nebūtu ticējis.

-   Tu arī nemaz neprāti aizstāvēties, tu jau pat kārtīgi neatstāstīji notikumu gaitu. Mājās tu to darīji daudz labāk.

-    Man tā ir bieži, tēt. Jūtot, ka man tik un tā neticēs, man nemaz vairs negribas aizbildināties. Es šad tad esmu gribējis kaut ko paskaidrot vai pateikt, kā tas un tas bijis domāts, bet tad man pēkšņi iešaujas prātā: jūs jau tikpat nodomāsiet, ka tie ir meli vai izrunas, un tad es labāk ciešu klusu.

-   Jā, Vili, arī man šādas izjūtas nav svešas. Tās rodas tāpēc, ka pasaulē ir tik maz patiesu cilvēku. Kas pats visai cieši neturas pie patiesības, tas arī par otru labprāt domā, ka tas pamelo. Bet tāpēc nav jāzaudē dūša. Patiess cilvēks drīkst teikt visu un arī prasīt, lai viņam tic. Runā aizvien taisnību, bet, ja kāds šaubās par tavu vārdu patiesīgumu, tad vaicā mierīgā garā: "Vai es tev kādreiz esmu melojis?" Protams, tev skaidri jāzina, ka viņš atbildēs "nē".

Pa tam tēvs un dēls bija aizstaigājuši līdz tirgum, kur viņu ceļš zarojās.

-   Tēt, vai tev nebija ļoti neērti aiziet no kora mēģinājuma? -jautāja Vilis.

-   Jā gan, pat ļoti neērti. Negribēdams minēt aiziešanas īsto iemeslu, es balsu zinātājai kaut ko iečukstēju par ģimenes apstākļiem un aši aizsteidzos. Diezin ko tā nodomāja! Jaunais skolotājs būs mani aizstājis, kā nu varēdams.

-   Paldies, tēt! teica Vilis šķiroties. Viņam aizgājās valoda, un, ātri paķēris un noskūpstījis tēva roku, viņš aizsteidzās uz skolu.

Kad mūzikas skolotājs Cīrulītis atkal atgriezās pie sava kora, viņam vēlīgi uzsmaidīja daudzas laipnas sejas. Cīrulītis nodomāja: "Tie jau ir uzoduši, ka es ar savu dēlu esmu bijis policijā. Nevar gan neko noslēpt!"

-   Vai var novēlēt laimes? garāmejot klusi vaicāja balsu zinātāja. Jā gan, viņš atbildēja, viss ir kārtībā.

Jau pēc dažām minūtēm tēvs atkal strādāja ar visu dūšu, kamēr dēla gars bija tik pacilāts, ka negribēja un negribēja piesaistīties latīņu valodas darbības vārdiem.

-   Tev jau policijā acīmredzot labi izgājis, skolotājs pēc stundas uzrunāja Vili.

-   Jā, skolotāja kungs, bija notikusi pārskatīšanās: es nemaz nebiju pierakstīts, kāds cits ir minējis manu vārdu savējā vietā.

-   Kas tad? Vai kāds no tavas klases?

-   To kārtībnieks vēl uzzināšot, atbildēja Vilis.

Skolotājam atstājot klasi, biedri pulcējās ap Vili,

lai dabūtu ko zināt. Starp tiem bija arī Plēsums. Skolnieks, kas jau no rīta bija apgalvojis, ka kārtībnieks esot pierakstījis Plēsumu, tagad nekautrējās tam teikt taisni acīs: Tu pateici nepareizo vārdu! Nu Plēsums nemaz vairs nemeklēja vārdus, ar ko atkost, bet sāka taisnoties: Cīrulītim tas taču bijis nebijis, ar mani būtu citādi. Neņem par ļaunu, Cīrulīt, es jau iepriekš zināju, ka tā tev būs maza bēda.

Vilim apskrējās sirds. Tā? Pajautā manam tēvam, vai tā viņam bija maza bēda! Tu esi nelietis un būtu pelnījis, ka es tev nozilinu muguru! Bet policijas uzraugam es tevi nenodevu. Ja kārtībnieks tevi nepazīs, tad tavi meli tev būs palīdzējuši izšmaukt ar veselu ādu!

Kāds no biedriem noskrēja pa kāpnēm, lai paskatītos, vai kārtībnieks ir pagalmā. Tiešām, viņš tur stāvēja. Tika norunāts tā: daži lielāka auguma zēni ar Plēsumu vidū bariņā izies pa vārtiem uz ielas. Runāts darīts. Skolnieku lielākā daļa jau bija izklīdusi. Kārtībnieks pie ģimnāzijas vārtiem bija nostājies uz glūņu. Te piepeši, kur cēlies, kur ne, parādījās zēnu pulciņš un steidzās kārtībniekam garām ar tādu skubu, ka tas nepaguva sazīmēt nevienu seju. Saskaities viņš aizgāja. Kaut arī vainīgo neatradis, tik daudz viņš tomēr bija uzzinājis, ka tas piederēja pie šīs klases. Gan jau viņš to dabūs rokā!

Cik mātei šis rīta cēliens bija garš un grūts! Prāts viņai nestāvēja mierā nemaz. "Droši vien Vilis nav darījis neko tādu, kas būtu sodāms," viņa sevi mierināja, bet tūliņ atkal jautāja: "Kāpēc tad viņu sauc uz policiju?" Vakar viņa tik jautrā prātā bija veikusi svētku priekšdarbus, šodien tā visu būtu metusi pie malas. Citkārt viņa priekšpusdienās tik labprāt apkopa mājas soli, lai vīram un bērniem, atgriežoties no sūrā darba, mājās būtu jauki un omulīgi. Bet, ja, viņai te nopūloties tīri pie bēdu gala, bērni aizacīs strādāja blēņu darbus, vai tad bija kāda jēga cīnīties par baltu velti?

Šādi noskaņotai, mātei šorīt viss ķērās un dūrās. Viņa redzēja daudz ko, kas viņai nepatika. Zēnistabā kurpes bija nekārtīgi pamestas pagultē. Tās bija arī neglīti nošķiebtas. Cik reižu viņa zēniem nebija piekodinājusi tās tā nenomīdīt! Ēdamistabā uz galda atradās vēstule, kuru bērni, ejot uz skolu, bija aizmirsuši paņemt līdzi. Visiem sešiem taču bija acis pierē, un visi seši tai bija pagājuši garām, arī Marianna, kurām taču kā sieviešu cilvēkiem pašām bija jāsāk redzēt redzamais. Arī tās bija tikai stumjamas un ceļamas! Tas viss liecināja par neizkoptu pienākuma apziņu, un, kas mājās neievēroja kārtību, tam ārpus mājas, zināms, drīz vien varēja misēties. Bet, protams, mātei bērni bija ciešāk jāpieskata, stingrāk jāpievalda. Viņa taču pati bija vainojama!

Mildiņa, kas nezināja vai arī jau bija aizmirsusi, kas šodien grauza mātes sirdi, priecīga ieskrēja istabā: Māmiņ, krāsns jau iekurta! Bet mātei šodien bija nelādzīgs skats. Viņa redzēja tikai to, ka Mildiņa bija notraipījusi savu priekšautiņu.

Milda, atkal jau tu esi novārtījusies! viņa teica neparasti bargi. Vēl vakar es tev teicu, ka tev rokas jāmazgā, nevis jāslauka priekšautā. Un viņa cieši nopakšķināja mazās rokas. Mildiņas acis apskrēja asarām, bet māte nopūtās: Visi mani bērni ir nepaklausīgi. Tad viņa aizgāja uz virtuvi cept piparkūkas, jo iesāktais darbs bija jādabū galā. Virtuvē bija jāatslēdz skapis, bet atslēgu saišķis bija nezin kur palicis. "Kad jau pati saimniece ir nevīžīga," nodomāja māte, "ko gan var gaidīt no saimes!"

Ap pusdienas laiku mātes uztraukums pieņēmās. Nepacietīga viņa raudzījās pa logu. Bērni pa ceļam bija sagadījušies vienkop, un Pavasara ielā viņus panāca arī tēvs. Nu visi nolēma: Žigli, žigli pie mātes, viņa vienīgā vēl ir bailēs. Kāda viņa būs noraizējusies, un cik viņa kļūs priecīga!

Bet ne tikai māte šodien bija nepacietīga, arī saimniece nevarēja sagaidīt pārnācējus, protams, aiz pavisam cita iemesla. Šorīt viņa pie ārdurvīm bija piestiprinājusi lielu, baltu loksni, uz kuras bija rakstīts milzīgiem burtiem:

Lūdzu aiztaisīt durvis!

Saimnieks par to tik bija pazobojies un apgalvojis, ka tas neko nelīdzēšot. Cīrulīši durvis tikpat pametīšot vaļā. Saimniece tos aizstāvēja: Viņi ir daudz kārtīgāki, nekā tu domā. Vilis ar Ati jau nu gan ir drusku nolaidīgi, bet Kārlis aizvien ir uzmanīgs, un arī meitenes ir rūpīgas. Pat mazais Jancis aiztaisīs durvis, kad viņš padzirdēs, ka man salst. Gan tu redzēsi!

Tātad saimniece, nostājusies pie loga, gaidīja ar īpašu ziņu un uzmanību. Viņa redzēja Cīrulīšus septiņus strīpā pārnākam, viņa dzirdēja tos sarunājamies vēl dzīvāk nekā citkārt, viņa dzirdēja tos uzejam pa kāpnēm vēl veicīgāk nekā citām reizēm. Tad viņa izgāja laukā priekšnamā: durvis bija līdz kājai vaļā! Aizvērusi durvis, viņa tomēr nezaudēja labās domas par Cīrulīšiem. Viņa bija gan nomanījusi, ka šodien bija lēcies kas sevišķs.

-   Nu, kurš tad aizdarīja durvis? jautāja saimnieks.

-   Es, atbildēja saimniece paklusā balsī.

Augšējā dzīvoklī pēc pārciestajām bailēm bija lieli

prieki. Arī mātei prāts bija kā atbrīvots. Laimīga un pateicīga visa ģimene sēdēja pie pusdienām, kas visiem varen gāja pie dūšas. Te starp zupu un gaļu māte ievaicājās: Marianna, kāpēc jūs šodien neiemetāt vēstuli?

-   Aizmirsām!

-   Nu tad ejiet un iemetiet to tūliņ!

-   Bet taču pēc pusdienām? gandrīz vai vienā balsī iesaucās bērni.

-   Nē, nē, taisni tagad pusmaltītē, lai jūs to ielāgotu uz visiem laikiem! Es sevī cieši apņēmos to no jums prasīt un gribu pie savas apņemšanās turēties. Ja es tā nedarītu, man būtu slikta sirdsapziņa.

Neko darīt, neko būt: māti ar sliktu sirdsapziņu neviens nevarēja iedomāties. Meitenes aizgāja ar vēstuli, bet tēvs izbrīnījies paskatījās mātē.

Pēc pusdienām māte iegāja pie tēva stūristabā. Tur viņa tam izstāstīja, cik smaga tai bijusi priekšpusdiena. Vēl tagad viņai nāca raudas. Viņi sarunājās ļoti ilgi. Tad tēvs ienāca ēdamistabā.

-   Klausieties, ko es jums teikšu! Pirmkārt, gādājiet par to, ka pirms svētkiem vairs nekas nenotiek, itin nekas! Vai saprotat? Otrkārt, pasakiet Plēsumam, lai viņš atvainojas Klēberģa kungam, citādi nebūs labi. Treškārt, lai Kristīne uzvāra mātei kafiju.

Vienai no tēva pavēlēm bērni vairs nepaguva paklausīt, jo Vili Plēsumu jau otrā dienā aizsauca uz policiju. Tūliņ pēc tam viņu izslēdza no ģimnāzijas.

Novakarē māte saņēma brīnišķīgu puķu sūtījumu kāda mūzikas skolas audzēkne novēlēja viņai laimes.

Jā, dzīvē ir daždažādi gadījumi, kad cilvēki cits citam novēl laimes. Un vai laimes vēlējums nav īstajā vietā, kad nevainīgi apsūdzētais tiek attaisnots? Jeb varbūt laipnā sūtītāja bija domājusi ko citu?

Sestā nodala KAD DIENA VISĪSĀKĀ

Bija 22. decembris, visīsākā diena gadā. Ap to pašu laiku, kad vasarā saule jau kopš piecām stundām silda zemi, šodien brokastis bija jāietur lampas gaismā. To pēdīgi nodzēšot, istabā vēl arvien bija puskrēsla. Pamazām tomēr gaisma pieņēmās, un saule, kaut arī augstu nepacēlusies, starodama slīpus starus, zeltīja namus un ielas, kurās šodien kustējās sevišķi daudz ļaužu. Vērsuma diena šodien iekrita Zelta svētdienā, un katrs, iepērkot svētku dāvanas, gribēja izmantot dienas gaismu. Cik daudz zosu un zaķu netika pārnests no tirgus svētku cepetim, un kāds milzums eglīšu tapa iznēsāts pa mājām! Vairākās ielās tās bija sastatītas garās ailās, neskaitāmas eglītes, sākot ar sīkām maziņām un beidzot ar vislielākām, kas bija domātas baznīcām un citām plašām telpām.

Taisni šo eglīšu vidū, to smaržas pārņemts un košuma apburts, stāvēja Cīrulīšu Jancis. Viņš tēva uzdevumā bijis nošu veikalā, tad nācis gar eglīšu rindu un nu vairs nevarēja no tām atrauties. Viņš bija nostājies pie kādas eglītes, kas nebija daudz lielāka par viņu. Tie varēja būt viena vecuma, apaļīgais puisēns un kuplais kociņš, un abi tie izskatījās tik svaigi un spirgti. Pašlaik viņus skāra viens un tas pats saules stars, un likās, it kā tie būtu vienu metu, tik cieši Jancis turējās pie eglītes.

-   Ei! Es ar tevi runāju! Vai tu bez ausīm? Tā nu gan tu neko neierausi! pēkšņi atskanēja skarba balss, un smaga roka skāra Jancīša plecu. Tas, kā no sapņa pamodies, apgriezās un ieraudzīja divas sievietes. Tā, kas viņu bija uzrunājusi, bija eglīšu pārdevēja, liela un resna, otra jauna, glīta kundze kažokā un plīvurā. Ņem ciet, mazais! Tev madāmai jāaiznes eglīte, tu taču zini, kur ir Liepu iela? teica resnā sieva, uzmezdama kuplo eglīti Jancim uz pleca.

-   Vai zēns nav par mazu nest tik lielu eglīti? vaicāja jaunā kundze.

-   Dievs pas', atmeta ar roku pārdevēja, tas jau stibījis vēl lielākas! Pasakiet tik viņam adresi, ja neejat ar vinu reizē.

-   Liepu ielā 43, pie doktora Dravnieka, sacīja kundze. Redz še, es uzrakstīšu adresi uz zīmītes. Ej labi veicīgi, lai tev nenosalst rokas. Tā kā Jancis vēl aizvien nebija attapies, eglīšu sieva viņu grūstin pagrūda tai virzienā, kur tam bija jāiet.

Jancis, vienā rokā turēdams eglīti, otrā zīmīti, čāpoja uz Liepu ielas pusi. Viņam bija tāda tumša nojauta, ka laikam gan aiz pārpratuma viņš bija ticis pie šī uzdevuma, bet skaidri viņš to nezināja. Smalkas kundzes taču eglītes nevarēja nest, tātad maziem zēniem bija jānāk talkā. Viņš redzēja daudzus zēnus ar eglīti uz muguras, lai gan tie visi bija lielāki. Patiesībā viņš bija lepns, ka tam eglīte bija uzticēta. Redzētu viņu tagad kāds no brāļiem vai pat tēvs!

Cik jocīgi eglītes zari kutināja kaklu, kā tās smarža kāpa nāsīs, un cik sveķaini kļuva cimdi! Ar laiku nesamais ievilkās smagumā, un, to bieži cilājot no viena pleca uz otru, Jancim no pirkstiem izslīdēja zīmīte ar uzrakstīto adresi. Tā nokrita zemē, sastingušajai rokai to nemaz nejūtot. Kad abi pleci sāka sāpēt, puisēns eglīti saņēma rokās, bet tad viņam bargi uzbrēca kāds pretimnācējs: Tā jau cilvēkiem izdur acis, turi taču eglīti aiz sevis, tā! Viņš pabīdīja eglīti Jancīša padusē. Pēc laiciņa no mugurpuses atskanēja laipna balss: Nu, mazais, tu jau ar eglīti slauki ielu, turi taču to augstāk! Ak kungs, kas tā bija par sarežģītu būšanu! Jancis cieta, zobus sakodis. Paldies Dievam, ka Liepu iela bija klāt. Protams, adrese bija pazudusi, bet galveno Jancis bija ielāgojis: 42. vai 43. numurā otrajā stāvā un pie kādas ārsta kundzes. Liepu ielā 42a par eglīti neviens neko nezināja, 42b Jancis dabūja derīgu norādījumu: kalpone zināja pavisam skaidri, ka eglīte jānes uz 47. numuru, viņa pati savām acīm esot redzējusi šās mājas kundzi eglīti nopērkam. Tātad uz 47. numuru! Kad Jancim arī šeit eglīti nepieņēma, viņa acis apmilza asarām. Līdzcietīgā durvju vērēja aicināja viņu uz kāpnēm atsēsties un drusku atpūsties.

Liepu ielā dzīvo tikai viens ārsts, viņa teica, un tas ir dakteris Krauklis; apjautājies 24. numurā. Jancis labāk būtu apjautājies 43. numurā, jo viņam bija tāda jušana, ka tas bija pareizais. Bet, citiem aizvien ticēdams vairāk nekā sev, viņš arī šoreiz paklausīja svešajai sievietei. Pagājis garām 43. numuram, viņš 24. dzirdēja no doktora Kraukļa kalpones, ka viņiem eglīte jau esot un turklāt vēl daudz lielāka un skaistāka par šo. Nu gan Jancim sāka birt baltas asaras, un apakšā uz ielas viņam uzreiz kļuva skaidrs, uz kurieni tam jāiet uz māju pie mātes. Droši vien bija jau ļoti vēls. Ja viņš nepārnāca laikā uz pusdienām, mātei bija atkal jābaiļojas, un tēvs taču bija sacījis, ka pirms Ziemassvētkiem nekas, itin nekas vairs nedrīkstot gadīties. Tātad aši, aši uz mājām!

Patiešām, bija jāsteidzas.

Līdz šim Jancīša prombūtni neviens nebija pamanījis, bet, kad Marija un Anna sāka klāt galdu, Mildiņa teica: Jancis apsolīja ar mani parotaļāties, un nu viņš visu priekšpusdienu nav mājās!

-   Viņš droši vien ir lejā pagalmā. Ej pasauc viņu!

Bet Jancis bija kā akā iekritis. Nu brāļi un māsas

sāka tiešām uztraukties: ne tik daudz Jancīša dēļ kas nu viņam liels varēja lēkties -, bet, tam laikā nepārnākot, vecāki uztrauktos un skaistos, ka tomēr atkal kas noticis. Pusdienā viņš droši vien būs mājās, viņi cits citu drošināja un, mātei ienākot ēdamistabā, runāja par visu ko, tikai ne par Janci. Kāpņu galā kruknēja Mildiņa. Pārnāca tēvs jautrs un vēlīgs un tūliņ jautāja:

-   Vai pusdienas gatavas?

-   Vēl jau nav viens, atbildēja Kārlis, kas tēva jautājumu bija dzirdējis. Drīz jau gan sitīs, noteica tēvs, bet tomēr vēl iegāja stūristabā. Priekšnamā notika apspriede. Kaut tikai pusdienas varētu novilcināt! teica Kārlis.

-    Pa, pa, es pamēģināšu, čukstēja Marija un, iegājusi virtuvē, iekliedza Kristīnei ausī: Jancis vēl nav pārnācis; tēvs bārsies, un māte uztraukties, vai nevarētu tā iegrozīt, ka pusdienas ēd vēlāk? Kristīne laipni pasmaidīja un, piegājusi pie pavarda, pacēla katla vāku.

-   Pasaki mātei, ka zirņi vēl varētu pavārīties. Apmierināta Marija iegāja istabā. Kristīnes spriedums gāja no mutes mutē, un, kad tas sasniedza mātes ausis, zirņi bija cieti kā akmeņi.

-   Tā? brīnījās māte. Man tie likās mīksti, bet varam jau vēl pagaidīt.

-   Jā, no cietiem zirņiem sāp vēders, teica bērni.

Pagāja piecas minūtes. Pa to laiku Jancis, eglīti uz

muguras, zibināja uz māju, ko tik mācēja. Nu viņš lika pa kāpnēm augšā, un, kad tas piezvanīja, visi saskrēja pie durvīm. Arī māte, nomanījusi, ka kaut kas nav kārtībā, izgāja priekšistabā. Tur stāvēja Jancis gluži bez elpas, notvīkušiem vaigiem, eglīti uz pleca un bailīgi jautāja: Vai pusdienas jau paēstas?

Bet, uzzinājis, ka māte viņa prombūtni nemaz vēl nebija pamanījusi, un dzirdot viņu laipni sakām: Noliec taču eglīti, tu jau esi gluži nosvīdis! viņa bēdas uzreiz bija kā atņemtas. Visi brīnījās par eglīti, bet bija tādās domās, ka tā pieder Jancim. Nē, nē, iesaucās Jancis, tā man jānes kādai kundzei, es tikai nezinu, kā viņu sauc un kur viņa dzīvo. Nu visi smējās galvu galvām, un Jancim viss bija jāizstāsta no paša gala. Arī tēvs nemanot bija pienācis un, padzirdējis par Jancīša dēkām, paņēma to aiz rokas: Nāc tik ēst, vientiesīti!

Zirņi nu piepeši bija mīksti, un, ka Jancis, tos ēzdams, gandrīz mēli norija, to katrs var iedomāties.

Pusdienas ēdot, Cīrulīši pārsprieda, kādā ceļā nogādāt eglīti likumīgajai īpašniecei. Vienam no trim lielajiem jāiet ar Jancīti, nolēma māte.

-   Bet mēs, ģimnāzisti, taču nevaram kā pasūteņi Liepu ielā skraidīt pa mājām! uztraucās Kārlis.

-   Ja mani tur, piemēram, ieraudzītu Arvis Mežaks, man būtu kauns, teica Atis.

-   Tā, jā, sacīja tēvs, tad jau laikam gan man pašam būs jāiet. Satvēris eglīti, kas bija ieslieta kaktā, viņš to pacēla augstu gaisā un jokoja: Tā es iešu pa Liepu ielu, visu laiku saukdams: "Sanāk! Sanāk! Kam pieder šī eglīte?"

-   Vai tad tiešām neviens no zēniem nebūs tik prātīgs nebēdāt par to, ja arī kāds biedrs viņu noturētu par citu cilvēku rokaspuisi? vaicāja māte, bet visi trīs brāļi cieta klusu. Tad tēvs, nolicis eglīti zemē, nopietni sacīja: Bērni, nesāciet nu tādā garā: to un to es nevaru darīt, biedri varētu nez ko nodomāt. Ar tādiem sīkumainiem aizspriedumiem dzīvē grūti tikt uz priekšu. Cilvēks jūtas aizvien nebrīvs un visupēc top atkarīgs no katra Arvja Mežaka.

Nu tika palūgta Skarainu telefongrāmata, un ar tās un Jancīša atmiņas palīdzību noskaidrojās, ka eglīte pieder ārsta Dravnieka kundzei Liepu ielā 43.

Trīs lielie zēni, galvas sadūruši, apspriedās. Man tā galu galā maza bēda, ka man jānes eglīte, sacīja Vilis, ja jūs to nebūtu teikuši, man nemaz nebūtu ienācis prātā, ka tas muļķīgi izskatās.

-   Bet tev uz to jāsataisās, ka tev dos dzeramnaudu, atgādināja Kārlis.

-   Jo labāk, man tikpat vairs nav ne santīma.

Apspriedi pārtrauca māte, kas nupat kā ienāca, sacīdama: Dravnieka kundze savu eglīti nemaz nevarēs sagaidīt. Aiznesiet to labāk tūliņ! Tu, Ati, ej līdzi! Tavam vecajam mētelim nešana neko nekait.

Tik noteiktai pavēlei nebija nozīmes pretoties. Kaut arī negribot, Atim bija jāiet ar mazo brālīti.

Viņi kopā aizgāja līdz Liepu ielai, kur Atis eglīti piepeši nolaida no pleca, sacīdams: Tur nāk divi no manas klases, tie mani ņems uz zoba, ka es eju ekspreša gaitās. Vai tu šo mazo gabaliņu eglīti nevari panest pats? Un atvainoties tu taču arī mācēsi, vai ne?

Jā, Jancis bija ar mieru pēdējo gabaliņu iet viens pats. Cik tagad viss bija vienkārši! 43. numura priekšnamā uz mājas tāfeles bija uzrakstīts: "Dr. Dravnieks", un otrajā stāvā uz durvīm bija plāksnīte ar to pašu vārdu. Šoreiz Jancis bija pie īstajām durvīm.

Tikmēr Atis, piebiedrojies saviem draugiem, apmeta ar tiem kādu līkumu, negribēdams pārnākt drīzāk par Janci. Kad tas beidzot nolēma doties mājās, viņš jutās diezgan nelāgi: viņš tomēr nožēloja, ka mazo brālīti bija pametis vienu. Pavasara ielas galā viņš domāja to sagaidīt. Kādu brītiņu pastāvējis, tas zaudēja pacietību. Jancis droši vien jau sen bija pārnācis. Dodoties mājās, tas cerēja viņu atrast priekšā, bet nekā nebija vis Jancītis pārnācis! To Atis tūliņ noskārta, kad no visām pusēm sāka birt jautājumi: Nu kā tad bija ar eglīti? Vai aiznesāt? Ko teica daktera kundze? Atim, protams, bija jāpastāsta, ka viņš eglīti nogādājis tikai līdz Liepu ielas stūrim, bet pēc tam aizgājis ar dažiem biedriem. Bet nu jau atkal kāds nāca pa kāpnēm, taču laikam Jancis, un tad jau viss bija labi. Bet ko tu dieniņ! Atvēra durvis: priekšnamā stāvēja Jancītis, bēdnesītis, un aiz viņa rēgojās eglīte! Nu visi brēca cits caur citu: Janci, vai tu atkal neatradi dzīvokli? Jancīša lūpas raustījās. Valdot asaras, kas taisījās līt ar straumi, viņš dvesa: Deviņreiz zvanīju, neviens nelaiž iekšā! Visiem viņa bija ļoti žēl, kaut arī neviens nevarēja saprast, kāpēc viņš nebija aptaujājies blakusdzīvoklī. Tas viņam nemaz nebija iesities prātā! Tāpēc jau tādu vientiesīti pasaulē nelaiž vienu, teica māte, bet, protams, ja lielais brālis aizlaižas lapās, mazajam ir bēdu gals.

-   Dodiet tagad eglīti manā ziņā! uzstājās Vilis. Un ticiet man jums to vairs neredzēt! Ātri aprāvis mēteli, viņš paķēra eglīti. Tā jau, protams, bija drusku zaudējusi no sava košuma.

Liepu ielā 43 viņam tūliņ atvēra, kolīdz viņš piezvanīja, un kalpone iesaucās: Kundze, kundze, eglīte ir atnesta! Atskrēja jaunā kundze: Nu, mazais, kur tad tu biji palicis? Ak nē, nē es savu eglīti iedevu citam zēnam, šī eglīte nepieder man!

Vilis pastāstīja Dravnieka kundzei par eglītes bēdu likteni, kuru tā bija pārcietusi kopā ar dažādiem Cīrulīšiem.

-   Kā man tā maziņā ir žēl! žēloja Dravnieka kundze. Nevarēdama viņu sagaidīt, es pēcpusdienā ar savu kalponi biju tirgū pēc jaunas eglītes, jo man tāda vajadzīga jau šovakar mazām viesībām. Ko nu lai daru ar šo? Vai jums pašiem eglīte jau nopirkta?

-   Mums vēl nav eglītes, sacīja Vilis.

-   Nu tad jau lieliski! Tad ņem vien to atkal līdzi, un mazajam resnītim es gribētu aizsūtīt kādas piparkūkas uz kārā zoba. Tās tu viņam aiznesīsi, vai ne?

Arī to darīt Vilis bija ar mieru, un nebija ko apskatīties, kad viņš ar savu eglīti jau bija gabalā.

Vakars jau bija nolaidies un lampas iedegtas, kad Vilis pārnāca. Viņam piezvanot, meitenes atsteidzās ar lampu, bet tā viņām tik tikko neizkrita no rokām, ieraugot eglīti. Eglīte, eglīte eglīte atkal klāt! viņas kliedza pa visu dzīvokli. Vai tas var būt? iesaucās māte. Tiešām, brīnījās Kārlis, ak tu sasodītā eglīte!

-   Nu redzi nu, noplātīja rokas Jancītis, neviens nelaiž iekšā, lai zvana, cik grib!

Bet Vilis tik smējās. Izvilcis no kabatas piparkūkas, viņš tās pasniedza Jancim: Tās tev sūta tava ārsta kundze, un eglīte, māmiņ, pieder mums, to Dravnieka kundze man uzdāvināja.

Kad pārnāca tēvs, arī tas gardi nosmējās par bērnu stāstiem, bet viņš tūliņ nomanīja, ka Atim nebija diez cik labi ap dūšu. Tāpēc viņš ciešāk pataujāja. Ak redz, kāda lieta ir bijusi, viņš beidzot noteica, un viņa vaigs apmācās. Baidīdamies no biedru smiekliem, tu pameti savu brālīti? Ja tā, tad tu manās acīs esi jēra dvēsele!

Šis visas ģimenes priekšā izteiktais vārds bija Atim kā ar vāli pierē. Tas atsita rūgtumu līdz vēlai naktij, kaut arī par notikušo neviens vairs nerunāja. Arī no rīta pamostoties, visi viņa prāti un domas griezās vienīgi ap šo vārdu. Neuzdrīkstēdamies tēvam skatīties acīs, viņš nezināja, kur dēties. Nemierīgs tas klīda pa istabām. Kaut varētu divatā parunāt ar māti! Juzdama, ka Atis tai seko, māte tīšām iegāja zēnistabā, kur pašlaik neviena nebija. Māmiņ, sacīja Atis, es nevaru aizmirst, ko tēvs man vakar teica. Vai lai es atvainojos? Bet ko tas līdzēs? Viņš taču tikpat mani turēs par gļēvu.

-   Jā, Ati, man tēvam jāpiekrīt, jo tu biji gļēvs un esi jau šad tad agrāk tāds bijis, vienmēr atkarīgs no tā, ko citi par tevi spriež. Atvainošanās vien neko nelīdz, tur līdz tikai cīnīties pret paša gļēvumu. Lūko pierādīt, ka tu vari būt arī drošsirdīgs. Tas ir vienīgais, ko tev varu teikt.

Atis palika domās.

Pievakarē visiem pārnākot, viņa vien nebija. Tas atgriezās daudz vēlāk un atgriezies tūliņ iegāja stūristabā pie tēva. Tēvs pacēla acis no notīm: Vai tu ko gribi?

Jā, tēt, lai tu ņemtu atpakaļ to vārdu, tu jau zini, kuru. Tā dēļ es šodien ilgi stāvēju pie eglītēm un aiznesu tad vienu kādai kundzei uz māju. Trīs skolasbiedri to redzēja. Lūk, kur divdesmit santīmu, kurus saņēmu par dzeramnaudu.

Paskatoties dēlā, mūzikas skolotāja Cīrulīša sejā atblāzmojās silts prieks. Ir dažādi varoņdarbi arī tu tādu esi veicis. Nē, Ati, tu vis neesi gļēvulis!

Septītā nodaļa ZIEMASSVĒTKU KĀ NAV, TĀ NAV!

Bija pienākusi pēdējā skolas diena pirms svētku brīvdienām. Cīrulīšu ģimenē par skolas slēgšanu visvairāk priecājās taisni tā atvase, kas skolā vēl nemaz negāja, Mildiņa. Viņai skola bija sensenā ienaidniece, kas tai aizvien bija atrāvusi brāļus un māsas. Skola bez žēlastības pārtrauca visjaukākās rotaļas un dažādu uzdevumu veidā pat vakaros vēl ēnojās pa māju. Arī šodien tā bija vainīga, ka brāļi un māsas nerunāja vis par Ziemassvētkiem, bet gan par liecībām.

Viņi pašlaik ieturēja brokastis un šoreiz to darīja sevišķi aši. Nekas uz to nenorādīja, ka jau rīt būs svētvakars. Mazā māsiņa, pavisam saīgusi, vaicāja tēvam: Tēt, vai ir kāda zeme pasaulē, kur skolas nemaz nav?

-   Laikam ir gan, atbildēja tēvs, Sahāras tuksnesī, piemēram, pagaidām vēl neviena nav atvērta.

-   Tur tev, tētiņ, vajadzētu būt par mūzikas skolotāju! iesaucās mazā gluži priecīga. Bet, kad visi, ieskaitot pat Janci, tikai smējās, viņa juta, ka priekšlikums ir nederīgs, un atkal reiz viņai kļuva skaidrs, ka cīnīties pret skolu nav nekādas nozīmes.

Šodien viņa to sajuta ar sevišķu rūgtumu. Kad tā, lielajiem brāļiem pārnākot, priecīga steidzās pretī, viņi to tik tā vien nobīdīja pie malas. Visi trīs bija aizņemti klusā, svarīgā sarunā, un visi trīs reizē pazuda zēnistabā.

Saņemot liecības, bija izrādījies, ka Vilim matemātikā ir 2. Pirmo reizi kādam no Cīrulīšu bērniem uz liecības bija divnieks!

-   Šim ciparam tik sasodīts izskats! pukojās Vilis. Ko tas līdz, ka man dažos priekšmetos ir četri, kur agrāk bija trīs, vispirmajā kārtā tēvs redzēs tikai divnieku.

-   Jā, teica Kārlis, gluži tāpat kā visskaistākajā tīrrakstā skolotājs vispirms ierauga labojumu.

-   Kaut mēs varētu iekārtoties tā, ka liecības pirms Ziemassvētkiem nemaz nebūtu jārāda. Vai jūs domājat, ka tas būtu iespējams?

-   Nē, teica Kārlis, tad jau katru brīdi jābīstas, ka tik tēvs tās neprasa. Bet, protams, šāda būšana cilvēkam var sagandēt visu prieku. Vai tu vismaz nieka trijnieku nevarēji sagrābstīt?

Vilis neko nesacīja. Tikām meitenes bija pārnākušas un meklējušas brāļus. Marija, pametusi uz viņiem acis, tūliņ sprieda: Jums jau laikam nogājis čābiski. Un, nevienam neatbildot, viņa turpināja: Mūsu liecības ir labas, labākas nekā viņreiz, un arī Jancim ir labas atzīmes. Gan jau tad tēvs būs mierā.

-   Nē, teica Vilis, viņš redzēs tikai manu divnieku.

-   Divnieks? Vai die'! iekliedzās meitenes.

-   Ko nu jūs brēcat, sirdījās Vilis, sakiet labāk, ko lai dara, lai tēvs liecības pirms svētkiem neskatītu.

Nu bija liela galvas grozīšana. Beidzot padoms arī atradās: saskaitot visas atzīmes kopā, viņi aplēsīs caurmēra atzīmi. Šī atzīme, ieskaitot pat divnieku, nebija paredzama diez cik slikta, tā ka vecāki varēja būt apmierināti. Vispār mātei tikai retumis bija laiks ieskatīties liecībās, un tēvam viņi caurmēra atzīmi pateiks tik izdevīgā brīdī, ka viņš tālāk nemaz netaujās. Tikai pēc Jaungada liecības bija parakstāmas, un Jaungads vēl bija gaisa galā. Tik tālu uz priekšu viņi nemaz nezūdījās. Vilim šis padoms bija varen pa zobam, ne tā Atim, kam bija vislabākā liecība. Bet viņu vienkārši pārbalsoja.

Nu vajadzēja aplēst caurmēra atzīmi.

Vilis pasauca Janci. Tas savu liecību mātei jau bija parādījis. Brāļi viņam to atņēma. Skatieties, teica Vilis, kā tas ir uzpravījies!

-   Tur es nekā nevaru darīt, it kā atvainojās Jancis, māte saka, ka vainīga esot harmonika. Ja es dabūšu Ziemassvētkos jaunu, atzīmes droši vien būs atkal sliktākas. Vai tu manu liecību man atkal atdosi, Kārli?

-   Nē, nē, tā mums vēl vajadzīga, stāvi nu rāms, lai es varu lēst!

-   Ej labāk prom, Jancīt, sacīja Marija, Mildiņa tevi tik ļoti gaidīja. Un viņa brālīti izbīdīja pa durvīm.

Caurmēra atzīme bija laba, un Marija apņēmās to pateikt tēvam. Viņa nogaidīja brīdi, kad tēvs posās uz Centrālviesnīcu, lai tur nodotu pēdējo stundu pirms Ziemassvētkiem. Vērojot viņa straujās kustības, tā manīja, ka viņš steidzas. Tēt, viņa teica, mēs šodien dabūjām liecības un saskaitījām mūsu atzīmes. Tad Kārlis aplēsa caurmēra atzīmi, un, vai zini, kāda tā ir? Vai vari uzminēt?

-   Man vairs nav laika kavēties, bet es to gan labprāt zinātu. Caurmēra atzīme no visiem sešiem? Varbūt trīs līdz četri?

-   Nē, tēt. Iedomājies tik: četri līdz pieci! Vai tas nav labs caurmērs?

-   Labs gan, noteica tēvs jau ar cepuri galvā. Marija vēl ātri piebilda: Liecības es nolikšu mātes rakstāmgaldā, tad tu vēlāk tās varēsi parakstīt.

-   Jā, noglabā vien, atsaucās tēvs, kas jau bija uz kāpnēm.

Liecības tika rūpīgi noglabātas, proti, iebīdītas labi dziļi rakstāmgalda atvilktnē. Tieši nemeklējot, tās nebūs tik viegli atrodamas!

Cīrulītis ikreiz priecājās, kad viņam bija jāiet pie Zuboviem, jo stundas Centrālviesnīcā, kas drīzāk bija dēvējamas par kopīgu muzicēšanu, skolotāju drīzāk pacilāja nekā nopūlēja. Arī šodien viņš bija ienācis viesnīcā, līksmi noskaņots. Šoreiz apakšējās zāles trīsviru durvis bija līdz galam atvērtas. Plašo telpu kārtoja un pušķoja vairāki amatnieki, kam viesnīcas īpašnieks mierīgā garā deva norādījumus. "Tas vīrs ir savā vietā!" nodomāja Cīrulītis, brītiņu noskatījies Mežaka rīcībā. Viesnīcas apakštelpās bija liela rosība. Ēdamistabas durvīs bija nostājies kāds viesmīlis, vēl mazs un jauniņš, dažām pudelēm rokā. Viņš vērīgi noraudzījās divās milzīgās eglēs, kuras pašlaik ienesa zālē. Pēkšņi tas iztrūcies sarāvās, jo aiz viņa atskanēja dusmīga balss: Ko tu te rēgojies taisies, ka tiec!

Tas bija Arvis Mežaks, kas šādā kārtā sodīja nolaidību. Ieraudzījis Cīrulīti, viņš laipni paklanījās: Tīrais negals ar apkalpotājiem šos laikus tie vairs neder ne ratā! Atbildi viņš nesagaidīja. Nesacīdams ne balta, ne melna, Cīrulītis viņam pagāja garām.

Domīgs Arvis viņam nolūkojās pakaļ. Bija jau šad tad gadījies, ka viņa runām nepiebalsoja, un nepiebalsoja tieši tādi cilvēki, kurus viņš turēja cieņā. Vairums turpretim viņu daudzināja pat gudrāku par tēvu. Vai tad tādiem cilvēkiem kā Cīrulītis bija īpašs mērogs? Vajadzēja tik iedomāties viņa paša dēlus. Kādi pupalellīši tie bija salīdzinājumā ar viņu, pat Kārlis, visvecākais! Vai tad Cīrulītis nemaz nesaskatīja šo starpību? Vai tad viņam nemaz nedūrās acīs, cik daudz pārāks par viņa zēniem bija viņš, Arvis Mežaks? Varbūt mazais viesmīlis vēl bija paguvis noskatīties, cik nevērīgi Cīrulītis viņam bija pagājis garām. Šādas lietas kalpotāji neaizmirsa un labprāt stāstīja cits citam. Nē, viņam nebija vis vieglas dienas!

Pa to laiku Cīrulītis bija uzkāpis otrajā stāvā. Augšā viņš jau iztālēm dzirdēja vijoles skaņas. Priecīgs viņš devās uz Zubovu istabām.

-   Otrajos svētkos mūsu viesnīcā būs lielisks izrīkojums, stāstīja profesora kundze, stundām beidzoties.

-   Jā, sacīja profesors, Mežaka kungam pienākas gods: viņš ļoti cenšas viesiem sagādāt patīkamu dzīvi. Viņš ir krietns cilvēks, kas prot valdīt savu amatu. Bet viņa dēls runā tik par darbu, pats neko nedarīdams. No dēla gan nekas neiznāks.

Kad Cīrulītis, no Zuboviem atvadījies, bija izgājis priekšnamā, viņš pie loga ieraudzīja to dēlu, par kuru nupat bija izteikts nežēlīgais spriedums: "No viņa nekas neiznāks." Kādiem vārdiem gan vēl var būt bēdīgāka skaņa, runājot par zaļoksni jaunekli? Šoreiz Cīrulītis nespēja viņam vienaldzīgi paiet garām. Arī Arvis Mežaks tur nestāvēja nejauši. Varbūt viņš pats nemaz neaptvēra, kas viņu bija atdzinis šurpu: tā bija neapzināta vēlēšanās iegūt nozīmi Cīrulīša acīs. Nezinādams, kā citādi savu tieksmi apmierināt, viņš sāka atkal dižoties.

-    Novēlu jums priecīgus Ziemassvētkus! viņš uzņēma valodu. Citiem nupat sākas svētki, bet mūsmājās vēl darbs dzen darbu.

Cīrulītis apstājās. Jā, viņš teica, es redzu, ka jūsu tēvam ir darba pilnas rokas, bet, kad par viesiem gādāts gana, tad taču arī jūs svinat Ziemassvētkus ģimenes lokā?

-   Kas to deva! Agrāk gan, man mazam esot, kad māte vēl bija dzīva, mēs dedzinājām paši savu eglīti. Bet es jau neesmu tik bērnišķīgs, ka man tādi svētki būtu vajadzīgi. Man arī nemaz nav vaļas par tādiem domāt. Jūs sapratīsiet: man, sava tēva vienīgajam dēlam, jāskatās abām acīm. Uz gājējiem šos laikus nemaz nevar palaisties!

-   Vai tad gājēji tādam puikam klausa?

Šis jautājums Arvi samulsināja. Vai tad viņam nemaz nepadosies šim vīram iestāstīt, ka viņš nav vis šāds tāds puika?

-   Ar skolasbiedriem es nemaz nesaejos, viņš stāstīja tālāk, esmu šeit nodarbināts no rīta līdz vakaram un strādāju arī caurām svētdienām.

-    Un svētdienā kādreiz aiziet uz baznīcu tāda gaita jums laikam pavisam sveša?

-   Es pats jau nu gan nekur netieku, bet varu sniegt ziņas par visiem dievkalpojumiem. Kādreiz viesi to prasa. Tiem es aizvien varu atbildēt, vienalga, vai tie kristīti vai nekristīti, katoļi, luterāņi vai pareizticīgie. Visiem jāzina pakalpot, nedodot priekšroku nevienai ticībai. Tāpat mēs nedrīkstam aizvainot ārzemniekus, un ir jau šad tad gadījies, ka jālaiž pār galvu zobgalīgas piezīmes par latviešiem. Starptautiska mēroga viesnīcā tas citādi nemaz nevar būt.

Cīrulītis vairs neteica ne vārda, un Arvis Mežaks jutās apmierināts. "Starptautiska mēroga viesnīca" bija viņa lielākais trumpis, ar kuru tas palaikam aizblieza muti katram iebilšķim. Arī Cīrulītis acīmredzot bija sajēdzis šā vārda nozīmi, jo viņa sejā vairs neizpaudās pirmītējā nicība. Tagad viņa vaibstiem bija citāda izteiksme.

Apakšstāva durvis uz zāli vēl arvien bija atvērtas. Kārtošanas un pušķošanas darbs jau tuvojās nobeigumam. Stāvēdams iedurvī, viesnīcas īpašnieks deva pēdējos rīkojumus. Garāmejot Cīrulītis viņu dzirdēja sakām: Šis aizkars jāpiestiprina ciešāk, citādi viesus var skart caurvējš.

Mūsu mūzikas skolotājam, kam citkārt, nākot no Centrālviesnīcas, ausīs skanēja visjaukākās melodijas, šodien bija jādomā dziļas domas. Viņam neizgāja no prāta krietnais veikalnieks, kas, nemitīgā darbā pavadot dienu pēc dienas, apkopa savu namu pēc vislabākās apziņas, kas zināja pasargāt savus viesus no katras saltās vēsmiņas, bet nemanīja, ka vienīgais dēls, kam kādreiz būs mantot viņa pūles, pamazām aizgāja postā. Cīrulītis bija jau nogājis krietnu gabalu, bet viņa domas to dzina atpakaļ. "Parunā ar Mežaku kādu vārdiņu," viņš sev teica. "Ja vina namam draudētu ūdens ) ' > >

vai ugunsbriesmas, tu taču viņu brīdinātu; kāpēc to nedarīt, ja viņa bērnam draud briesmas? Varbūt vēl ir iespējams to paglābt, viņu aizsūtot projām no lielās pilsētas siltā ģimenē, vienkāršos apstākļos."

Visu šo pārdomājot, Cīrulītis veicīgā gaitā bija atkal aizstaigājis līdz Centrālviesnīcai. Nu viņš piegāja pie Mežaka, kas vēl aizvien stāvēja uz zāles sliekšņa.

Mežaks, domādams, ka Cīrulītis interesējas par zāles pušķojumu, viņu laipni lūdza ienākt dziļāk. Pateicos, sacīja Cīrulītis, es jau pirmīt visu apskatīju. Bet, ja jums būtu kāds brītiņš laika, es gribētu mazliet parunāt par jūsu dēlu, Mežaka kungs.

Mežaks viņā paskatījās platām acīm, to aicinādams blakusistabā: Šeit neviens mūs netraucēs. Vai jūs neapsēstos?

-   Paldies, pateicās Cīrulītis, es labāk stāvu. Īstenībā viņam vajadzēja sacīt: "Es labāk skrienu," jo, runu uzsācis, viņš tūlīt sāka skraidīt šurpu turpu.

-   Jūs, Mežaka kungs, viņš uzņēma valodu, jūs, kas tik priekšzīmīgi piekopjat savu amatu, nemaz neredzat, kā panīkst jūsu bērns. Vai viņš vispār vēl ir bērns? Vai viņš tāds jebkad ir bijis? Viņš runā kā pieaudzis, vēl būdams pusaudzis. Viņš ir aizmirsis, ka ir skolnieks, kam priekšpusdienā jāmācās un pēcpusdienā jānododas rotaļām. Viņš neprot nedz strādāt, nedz priecāties. Vēl nemācēdams klausīt, viņš grib jau pavēlēt, grib būt kungs bez kunga padoma. Viņš dienās nebūs krietns pilsonis, kāds esat jūs, Mežaka kungs, viņš nebūs arī nekāds latvietis, jo valstij, tautai, baznīcai viņš domājas jau aizaudzis secen. Ar skubu vien viņš jāattālina no dzīves viesnīcā, jānodod vienkāršā, sirsnīgā ģimenē, jo tikai tā viņš vēl var atspirgt un atveseļoties. Citādi viņš noies no grauda.

Cīrulītis bija tā aizrāvies, ka Mežaks nemaz nebija paguvis viņu pārtraukt. Nu tas teica šķietami mierīgi: Es brīnos, Cīrulīša kungs, ka jūs man to visu sakāt. Mēs esam viens otram sveši, un arī manu dēlu jūs droši vien pazīstat tikai pavirši. Man liekas, jūsu spriedums ir pārsteidzīgs. Citi taisni apbrīno mana dēla atjautību un iznesību un apgalvo, ka viņš jau tagad varētu vadīt manu uzņēmumu. Ja viņš jums nepatīk, tad, lūdzu, nebēdājiet par to, es pats savu bērnu pazīstu vislabāk un arī zināšu, kā gādāt par viņa labklājību.

Nu Cīrulītis skatījās Mežakā tikpat platām acīm kā pirmāk Mežaks viņā. Beidzot, valodu atdabūjis, viņš teica: Es redzu, ka esmu jūs apvainojis. To es negribēju. Man atkal bija galīgi piemirsies, ko jau tik bieži esmu novērojis satiksmē ar savu skolēnu vecākiem: cilvēki nepanes, kad runā vaļsirdīgi par viņu bērniem, kaut arī tas notiktu aiz tīrās līdzjūtības. Pasakiet man tikai to, vai jūs būtu pateicīgs, ja es jums teiktu: "Mežaka kungs, jūsu dēlam draud briesmas iekrist ūdenī," un vai jūs jūtaties aizskarts, man sakot: "Jūsu dēla raksturs draud noiet uz neceļiem." Vai jūs man to nevarētu paskaidrot?

Uz šo jautājumu viņš atbildi nesaņēma, jo šai brīdī ienāca divi amatnieki ar kaut kādu vajadzību. Cīrulītis ātri atvainojās: Es manu, ka esmu jūs traucējis nelaikā. Redzu, ka jūs nodarbina citas domas, un negribu jūs ilgāk aizkavēt. Viņš atvadījās, un Mežaks viņu arī neaicināja palikt.

"Tik aplam man sen nav veicies," nodomāja Cīrulītis, "tikai to esmu panācis, ka Mežaks uz mani skaišas!" Un nu viņš pats sāka skaisties, bet, protams, tikai uz sevi. Kāpēc viņš savus vārdus nebija rūpīgāk apsvēris, kāpēc sakāmo saudzīgāk nepasacījis, nevis tūliņ laidis kā ar cirvi pa pieri? Viņš sāka tiesāt pats sevi: "Pusmūžu nodzīvojis un ne tik daudz nav mācījies kā melns aiz naga! Vienmēr pēc tās pašas vecās ticības: kā vējš skrien, kā miets atduras! Nagus nost, ja neproti runāt ar cilvēkiem! Mēz labāk savu sētu, varbūt tavi bērni citiem tāpat nepatīk!"

Sevi tā pamatīgi izbāris, Cīrulītis atkal apmierinājās. Domājot par saviem bērniem, viņš atcerējās caurmēra atzīmi četri līdz pieci. Viņš sāka prātot, un prātojuma galaiznākums bija tāds, ka viņš, mājās pārnācis, pirmajam, kas gadījās pretī, uzsauca:

Nolieciet visas sešas liecības uz mana rakstāmgalda, es tās gribu redzēt!

Manu dieniņ, kas tas bija par uztraukumu! Liecības jārāda, tēvs tās grib redzēt! čukstēja viens un otrs. Kāpēc gan, kāpēc? Neviens nezināja atbildēt, bet nu vairs nelīdzēja nekāda līkumošana, Marijai liecības bija jāvelk ārā no drošās paslēptuves.

Cīrulītis pazina savus bērnus pārāk labi, lai nesaskatītu viņu mazo viltību ar caurmēra atzīmi. "Droši vien kaut kas nav tā, kā vajag," viņš nodomāja. "Droši vien būs gadījies kāds pusrata trijnieks vai kāda piezīme par uzvešanos." Atsēdies pie rakstāmgalda, viņš paņēma loksnīti, kas gulēja kaudzītes pašā virsū. Tā bija Kārļa liecība, kas jau gadiem turējās aizvien tāda pati: ne teicama, bet laba. Tā liecināja par apzinīgu skolnieku, bet ne par lielu valodnieku.

Otra pēc kārtas bija Ata liecība. Atim gandrīz visos priekšmetos bija pieci. Protams, tāda liecība varēja izlīdzināt citu grēkus! Marijas atzīmes bija ļoti dažādas. Glītrakstā, zīmēšanā, rokdarbos priekšmetos, kur parādās roku veiklība, viņa bija priekšzīmīga, bet ar tīri garīgo darbu viņai tā neveicās. Tāpat arī Annai, no kuras to nemaz nevarēja sagaidīt, jo daba to bija pametusi novārtā. Viņai bija grūta galva, un bez Marijas palīga tā nemaz nebūtu varējusi tikt līdzi savai klasei. Bet skolotāji jau sen bija vienojušies atļaut abām dvīņumāsiņām kopā strādāt un Mariannu uzskatīt par vienu būtni. Tā viņas abas kā nekā izkūlās, un divi piecnieki gadu no gada spīdēja arī Annas liecībā: par uzvešanos un par dziedāšanu.

Līdz šim Cīrulītis neko sevišķu nebija ieraudzījis. Nu viņam rokā bija Jancīša liecība. Viņš brīnījās: cik labas atzīmes tas šoreiz bija ieguvis! Gandrīz katrā priekšmetā tās bija uzlabojušās, un kādā piezīmē skolotājs vēl uzteica viņa uzcītību un sekmes. Kā tas varēja būt? Laikam taču harmonika, kas agrāk bija aizņēmusi visas viņa domas un arī katru vaļas brītiņu, bija vainīga. Cīrulītis sirsnīgi nopriecājās un sprieda, ka laikam gan labo liecību dēļ bērniem būšot radusies doma izlēst caurmēra atzīmi. Cik liecību tad viņš jau bija redzējis? Piecas, vēl trūka vienas Viļa liecības. Kur tad tā bija paputējusi? Tepat jau tā bija, nez vai tā nejauši bija aizslīdējusi aiz grāmatām? Cīrulītis, tik ar pusaci paskatījies, jau ievēroja divnieka neparasto formu. Tātad tāpēc! Matemātikā 2! Tas bija par traku!

Cīrulītis sāka skraidīt šurpu turpu. Kā nu varēja pārnest tik sliktu atzīmi! Un cik gļēvi to slēpt, cik aplam domāt, ka tēvu tā varēs piemānīt! Sliktāka atzīme pat Arvim Mežakam nevarēja būt!

Viņš vēlreiz pārskatīja Viļa liecību. Visumā tā bija labāka par iepriekšējo, tātad slinkumā viņš nebija vainojams, bet matemātikā tam laikam trūka īstās sapratnes.

Kādu brīdi Cīrulītis staigāja domādams. Dzirdot kādu skrienam pa koridoru, viņš atvēra durvis, lai liktu pasaukt Vili. Skrējēja bija Mildiņa. Ieraudzījusi tēvu, tā tecēja pie viņa, bet, vērodama viņa drūmo vaigu, sacīja skumji: Tētiņ, tu esi pavisam aizmirsis, ka rīt ir Ziemassvētki! Tēvam mīļi pieglauzdamās, tā līdz ar viņu iegāja stūristabā. Viņš to laipni noglāstīja. Tev taisnība, Mildiņ, es pašlaik par svētkiem nemaz nedomāju, labi, ka tu man tos atgādināji!

-   Citi arī nedomā, žēlojās mazā, viņi runā tikai par liecībām un nemaz nepriecājas.

-   Tā? noteica tēvs un kļuva domīgs. Ziemassvētku priekšvakarā viņi nepriecājas? Nu tad pasaki, lai tie visi seši atnāk pie manis.

Mildiņa aizšāvās kā bulta, lai sasauktu brāļus un māsas. Nu viņi visi, drusku nobijušies, stāvēja pulciņā un raudzījās tēva sejā. Viņiem tā kopā turoties, bija arī radusies kļūmīgā caurmēra atzīme.

-   Jūs turaties tik cieši kopā, tēvs uzsāka valodu, un tā arī vajag. Tikai pret mani jūs nedrīkstat apvienoties slepeni un viltīgi. Pret ienaidnieku jāapvienojas, bet ne pret draugu. Vai jums ir labāks draugs par mani? Kur jūs vēl atradīsiet drošāku patvērumu nekā pie manis? Mēs esam viena saime, arī divnieks mūs nedrīkst šķirt. Te Vilis traucās pie tēva un, apķerdamies tam ap kaklu, sacīja silti un sirsnīgi: Nē, nē, tētiņ, es tev neko negribēju noslēpt, domāju tikai palaist Ziemassvētkus. Tu jau mani toreiz policijā paglābi. Nē, nē, no tevis man nav noslēpumu!

-   Tā ir pareizi, atbildēja tēvs. Ir arī daudz labāk, kad es visu zinu, jo tad es jums varu līdzēt. Piemēram, tagad. Apspriedīsimies, kas būtu darāms, lai nākamreiz Viļa liecībā divnieks vairs neiezagtos. Palīgstundas es nevaru samaksāt, un manas matemātikas zināšanas ir galīgi izgaisušas. Bet vai tu, Kārli, nevarētu būt par skolotāju? Tu visu to, kas Vilim jāzina, pērn esi mācījies un arī pats esi labs matemātiķis. Kā būtu ar divām palīgstundām nedēļā? Kārlis nebija diez cik sajūsmināts. Man ir tik maz laika, viņš iebilda.

-   Ir jau gan taisnība, bet divnieks mums taču jāizskauž, un citu padomu tu neatradīsi. Pasniedziet man kalendāru! Līdz Lieldienām es atzīmēšu divdesmit piecas nu lai iet divdesmit stundas. Es uz jums paļaujos. Ja jūs pamatīgi strādāsiet, pavasara liecībā divnieka vairs nebūs. Zēni, gan mazliet īgni, paņēma kalendāru un, vienojušies par noteiktām dienām, padevās savam liktenim.

-   Tā, noteica tēvs, un nu nost liecības, nost domas par matemātiku! Mildiņ, tagad pie mums ir tikpat jauki kā Sahāras tuksnesī, kur nav skolu! Atskanot jautriem smiekliem, lēnām, lēnītiņām pavērās durvis un spraugā kļuva redzama sprogaina galviņa. Es jau trīsreiz klaudzināju, Cīrulīša kungs, bet neviens man neatbildēja, sacīja Labvakara jaunkundze, kas bija atnākusi uz pēdējo stundu.

Līdz šim viņa stūristabā aizvien bija bijusi ar savu skolotāju viena. Ieraudzījusi to šoreiz bērnu vidū, viņa acis vien ieplēta aiz brīnumiem. Cik jums daudz bērnu! viņa iesaucās, bet, iekām tā šos vārdus bija paguvusi pateikt, visi septiņi jau bija izmetušies pa durvīm. Un nu viņi visi jau prom! Cik ātri viss pie jums notiek, Cīrulīša kungs, man tas liekas tik burvīgi!

Bēgošais bars meklēja māti un atrada to virtuvē, bet māte, padzirdējusi bērnus nākam, ātri aizslēdza durvis.

-   Neviens nedrīkst ienākt! viņa sauca aiz durvīm, turklāt viņas balss bija tik priecīga, ka bērni aizliegumu uzņēma skaļām gavilēm. Jā, nu gan svētku prieks bija pārņēmis visu māju, jo arī no stūristabas neatskanēja vis skaņkārta, bet "Klusa nakts, svēta nakts", tikai nepareizi, ak Dievs, cik nepareizi!

-Jaunkundz, teica nomocītais mūzikas skolotājs, jūs tik tā vien ķerat uz labu laimi, bet pie klavierēm jums nav laimes! Jums jāspēlē tās notis, kas tur iespiestas!

-   Ak, Cīrulīša kungs, glaimīgi lūdzās Labvakara jaunkundze, neesiet taču tik sīkumains! Ziemassvētku dziesmās skaņu pareizums nav nemaz tik svarīgs! Un viņa droši spēlēja tālāk, pirms beigu akorda spēlēšanu spēji apraudama: Es atļāvos jums, Cīrulīša kungs,

izstrādāt mazu rokdarbu ikdieniškai lietošanai.

»

-   Beigu akordu, jaunkundz, vispirms, lūdzu, beigu akordu!

Labvakara jaunkundze Cīrulītim mīļi uzsmaidīja:

-   Beigu akordu es labāk nespēlēšu, jūs vienmēr skaišaties, ja pēdējās skaņas ir nepareizas.

-   Bet dziesmu taču nevar pamest bez beigu akorda!

-   Nevar? Kāpēc tad nevar? Dziesma taču var arī būt mazliet īsāka!

Cīrulītim vairs nebija, ko iebilst. Saņēmis rožainā zīdpapīrā ietīstītu vīstoklīti, viņš lūdza Labvakara jaunkundzi pirms 8. janvāra nenākt. Par to viņa bija bezgala priecīga, un šis kopīgais prieks divas nedēļas neredzēties bija vienīgā garīgā saite starp mūzikas skolotāju un viņa skolnieci.

Laimīgā svētku noskaņojumā tēvs ienāca ēdamistabā. Skatieties, ko es saņēmu par dāvanu! Labajā rokā viņš turēja raibi izšūtu šauru strēmeli, kas nokarājās garāka par metru. Nez kas tas tāds ir? viņš brīnījās. Dvieļus taču tā neizraksta! Vai tu to varēsi lietot, Marta? Nu dāvana nonāca lietpratēju rokās, kuri tanī sazīmēja taustiņpārklāju.

-   Un tas esot ikdienišķai lietošanai? Lai es katru dienu uzklājot šādu lupatiņu? nobijies iesaucās tēvs. Nē, nē, Labvakara jaunkundze, kas par daudz, tas par daudz! Es tevi lūgšus lūdzu, Marta, atsvabini mani no šā kankara!

Līdz pašam vēlam vakaram Cīrulītim nebija bijusi izdevība pastāstīt sievai par notikumiem Centrālviesnīcā. Beidzot, kad bērni bija aizgājuši gulēt un vienīgi Kārlis līdz ar vecākiem sēdēja ēdamistabā, tēvs paguva pastāstīt par savu sarunu ar Mežaku. Sevi nemaz netaupīdams, viņš stāstīja arī par to, ka pēcāk pats sevi sodījis par neapdomību un tūļību, bet māte domāja, ka Mežaks viņa aizrādījumus arī tādā gadījumā būtu ņēmis ļaunā, ja tie būtu izteikti mīkstākos vārdos.

-   Ir tik maz cilvēku pasaulē, kam var teikt acīs patiesību, viņa sacīja. Un vēl mazāk tādu, kas patiesību prot teikt, piebilda tēvs smaidīdams, bet, diviem tādiem satiekoties, rodas saveicīgs pāris, vai ne? Māte zināja, ko tēvs ar šiem vārdiem gribēja teikt, tikai Kārlis neko nesaprata. Tu nezini, ko mēs domājam, sacīja tēvs, vai lai to viņam pastāstu, Marta?

-   Ak jā, tēt, pastāsti! lūdzās Kārlis.

-   Nu labi, es pastāstīšu. Kad tava māte bija tikko pieaugusi un tavs vectēvs ārsts praktizēja kādā lauku pilsētiņā, es, jauns mūzikas skolotājs, turpat uzsākdams savas darba gaitas, iepazīšanās nolūkā apstaigāju pilsētas inteliģentās ģimenes. Vispirms es apciemoju tavu vectēvu. Tā kā laiks bija lietains, man mugurā bija mētelis un rokā lietussargs.

-   Tev arī jāsaka, kāds šis lietussargs izskatījās, viņam iekrita valodā māte, tas bija ar garu kātu un pārvilkts ar biezu drānu tagad tādus nemaz vairs neredz. Šo lietussargu rokā turēdams, ģērbies garā, brūnā mētelī, tavs tēvs ienāca mūsu skaistajā, grīdsegām izklātajā viesistabā. Tā kā tavas vecāsmātes nebija mājās, man viņa bija jāaizstāj. Lietussargu tēvs nenolika arī tad, kad vectēvs viņu lūdza apsēsties. Man, muļķa meitēnam, tas šķita tik jocīgi, ka es tik tikko spēju valdīt smieklus.

-   Es arī redzēju, ka tev nāca smiekli, stāstīja tēvs, nevarēju tik ne domāt iedomāties, par ko. Tu manī raudzījies kā pati saulīte, un tavas lūpas tik tā vien raustījās. Ar tavu tēvu mums valodas drīz vien ienāca par nopietnām lietām, bet pastarpām, paskatoties uz tavu pusi, man bija liels brīnums par tavu jautrību. Pag, pag, Kārli, paklausies, kas vēl nāks! Atvadoties es izteicu savu nodomu ar to pašu iegriezties arī pie aptiekāra Millera, kas dzīvoja blakām.

-   Jā, noteica māte, un es zināju, ka Milleriem ir divas meitas, tik ļaunas un zobgalīgas, ka visiem no tām bija bail. Es domāju: šis jaunais cilvēks arī pie Milleriem ieies viesistabā ar visu mēteli un lietussargu, viņš kļūs par apsmieklu visai pilsētai. Mana sirds iežēlojās par viņu, un es labprāt to būtu brīdinājusi, bet, būdama bikla un kautrīga, nevarēju sadūšoties to darīt.

-   Es jau biju pie durvīm, kad tu vēl nebiji bildusi ne mēma vārdiņa, turpināja tēvs. Stāvēju jau uz sliekšņa, kad tu, līdz ausu galiem notvīkuši, man sauci:

"Cīrulīša kungs, vai jūs nevarētu noģērbt mēteli un nolikt lietussargu?" Nevarēdams tā uzreiz saprast, ko tu gribi, es jau taisījos vilkt mēteli nost. Tad tu, nespēdama vairs valdīties, sāki smieties pilnā kaklā: "Nevis aizejot, Cīrulīša kungs, bet atnākot!" Tavs tēvs, pametis uz tevi bargu skatu, man laipni aizrādīja, ka ciemojoties virsdrēbes mēdzot nolikt priekšistabā, bet tu vēl aizvien smējies atspērusies.

-   Jā, piebilda māte, kamēr tu laipni teici: "Smejieties, smejieties, jaunkundz, par mūlāpiem ir jāsmejas! Un sirsnīgs paldies jums ja jūs man labu nevēlētu, jūs mani nebūtu pamācījusi." Šie vārdi man iedvesa tādu cienību, ka smiekli aprāvās paši no sevis.

-   Nu tu zini, Kārli, kā tavi vecāki iepazinušies, tēvs beidza savu stāstījumu.

Astotā nodala ZIEMASSVĒTKI SAGAIDĪTI!

Kādas dienas rītā visjaukāk pamosties, visvieglāk izšauties no gultas? Kad gulētāju jau no miega izceļ domas: "Šodien ir Ziemassvētki!" Jaukāku pamošanos jaunie Cīrulīši nevarēja iedomāties. Kamēr viņi citus rītus labprāt pavāļājās pa gultu, tie šorīt jau ar vienu cēlienu bija laukā no migas. Cik viņi šodien bija pakalpīgi un iztapīgi! Katrs darīja, ko varēja. Bija taču jāpalīdz mātei, lai tā līdz pievakarei pagūtu sakopties. Citkārt bērni, kad atskanēja zvans, pienākumu atvērt durvis labprāt atstāja cits citam; šodien, atskanot zvanam, uz priekšistabu metās vairāki uzreiz. Ziemassvētkos taču varēja sagaidīt ko sevišķu, tā, piemēram, jauko sūtījumu, ar kuru mīļā vecmāmiņa ik gadus aplaimoja savus mazbērnus. Cik labi šī vecmāmiņa mācēja uzminēt viskarstāko slepeno vēlēšanos, kuru vecākiem izpildīt nebija pa makam!

Bet pirmā zvanītāja nebija vis nesēja, bet ņēmēja. Tā bija Vītolene, strādnieka sieva, kas Kristīnei reizēm palīdzēja mazgāt veļu un tīrīt logus un kuras bērniem māte šo to bija atlicinājusi. Viņa bija atnākusi ar saviem abiem mazuļiem, bet mātei tas nebija pa prātam. Marianna, viņa sacīja, vediet mazos savā istabā un padzīvojieties tur ar viņiem, līdz es tos saukšu! Kad meitenes bērnus bija aizvedušas, māte teica uz Vītoleni: Kāpēc jūs mazos ņēmāt līdzi? Tā jau viņi savas dāvanas tūliņ dabū redzēt! Vai Kristīne jums neteica, ka mums ir leļļu ratiņi un citas paijiņas, ko viņiem dāvināt?

-   Ak kundze, atteica Vītolene, mēs jau viņus tā nevaram pieskatīt, tie paši ķer, ko tik ierauga, un, ja es ko kādreiz gribu paslēpt, tad viņi tikmēr lūdzas, kamēr dabū virsroku. Līdz Ziemassvētkiem katrs gardāks kumosiņš jau noveķēts. Es jau gan zinu, ka pie bagātiem ir citādi, bet mums vēl neviens svētku vakars nav bijis jauks.

-    Mēs arī neesam turīgi, bet, ja es arī būtu daudz mazturīgāka, svētkus es saviem bērniem sagādātu jaukus! Mani bērni nekādas lielas dāvanas nesaņem, to jūs varat iedomāties septiņus apdāvināt dziļi ķer makā -, bet, tā kā neviens no viņiem pirms svētkiem neko neredz, tad pārsteigums ir liels. Arī piparkūkas mēs priekšlaikus nenogaršojam, un, kad mēs ar vīru pušķojam eglīti, neviens nedrīkst skatīties. Mēs bērnus pasaucam tikai tad, kad svecītes jau iedegtas, un tad viņi ir tik priecīgi pārsteigti, ka gavilēt gavilē, kaut arī dāvanu nav diez cik daudz.

-   Pie jums ir citādi kundze, manam vīram nav nekādas patikas tā darīties. Viņš Ziemassvētkos negrib izdot naudu.

-   Vai tad viņš jums neļauj pat eglīti nopirkt?

-   To jau nu gan! Pērn viņš vēl eglīti pats atnesa un arī svecītes.

-   Nu redziet, un ko tad vēl vairāk vajag? Uzklājiet tīru drānu uz galda un salieciet šīs mantiņas, kuras es jums te noliku! Bērniem ir ar to pietiktu, bet man liekas, ka jūs arī citur, kur jūs kalpojat, šo to saņemat, vai ne?

-   Jā, arī Skaraina kundze teica, lai es pie viņas pienākot.

-   Pa to laiku mazos atstājiet pie mums, bet citgad saņemtās dāvanas pārnesiet paslepen. Tad jūsmājās gaviles būs tikpat lielas kā pie turīgiem. Gan jau tad arī jūsu vīram Ziemassvētki iepatiksies!

-   Ir jau taisnība, sacīja Vītolene, viņsvētdien viņš rājās, ka es jaunās ziemas drēbes, kuras pagādāja Palīdzības komiteja, bērniem biju apģērbusi jau pirms svētkiem. Bet viņi man tik ilgi ēdās virsū, kamēr es padevos.

-    Bet kā tad tā! Labāk taču klausīt vīram nekā bērniem! Kas tas šovakar būtu par prieku, ja drēbītes vēl nevalkātas atrastos zem eglītes! Ja es rīkotos tā kā jūs, tad arī mans vīrs nejustu nekādu svētku prieku. Jums jāapsola: lietas, kuras es jums dodu un kuras jūs vēl saņemsiet no Skarainiem, jums jānobēdzina, lai vēlāk ar tām bērniem sagādātu īstu Ziemassvētku pārsteigumu. Kur jūsu bērni varētu palikt, kamēr jūs visu sarīkojat?

-   Es viņus varētu iebāzt gultā aiz priekškara.

-    Jā, tā būtu labi. Un vai bērni tēvam pie eglītes nevarētu atsacīt kādu pantiņu? Tādus taču bērnudārzā māca. Tas arī tā labi iederētos Ziemassvētku vakarā. Ja jūs varat atlicināt dažus santīmus no savas peļņas, tad nopērciet savam vīram kādu kalendāru vai ko citu un tad man vēlāk pastāstiet, vai viņš tiešām nebija priecīgs un vai arī jums nebija jauki!

-   Es tā darīšu, kā jūs sakāt, kundze, un sirsnīgs paldies par dāvanām!

-   Dariet gan tā, bet ticiet man dāvanas vien, lai arī to būtu nez cik daudz, svētkus nepadara jaukus! Tiem jaukumu piešķirt varat tikai jūs pati. Sveši ļaudis svētku prieku mājās neienes, to ienes tikai māte, un bagātie trūcīgos nevar aplaimot, ja tie paši negrib laimīgi būt.

Mazie palika kādu laiku pie Cīrulīšiem. Kad Vītolene tos beidzot pārveda mājās, visas mantas bija noliktas skapī un atslēga paslēpta. Bērni, uz dāvanām priecājušies, sāka pinkšķēt un visupēc bļaut pilnā rīklē, jo ar bļaušanu viņi palaikam panāca savu. Bet šodien tā nebija. Kauciet vien, kauciet, teica Vītolene, lai arī kaimiņi dzird! Tagad nekā nebūs, tikai pašā vakarā, kad jūs tēvam atsacīsiet pantiņus. Pie Cīrulīšiem arī tā ir.

Galu galā bērni apklusa.

Pošoties uz svētkiem, mātei un Kristīnei bija daudz, ko darīt, bet darbi šodien it kā šķirtin šķīrās tie ritēja līksmā noskaņā. Svētki jānopelna, teica māte un sauca talkā bērnus, tikpat zēnus, kā meitenes.

-   Bēniņos uz virves sažautas zeķes, tās jānoņem, sacīja māte. To, zēni, varat padarīt jūs! Vilis un Atis uzdrāza pa kāpnēm. Bēniņos pie auklas karājās neskaitāms daudzums Cīrulīšu zeķu. Kristīne, būdama liela auguma, auklu bija izvilkusi tik augstu, ka zēni tik tikko varēja sasniegt knaģus. Atnesīsim krēslu un pakāpsimies! teica Atis, bet Vilis to uzskatīja par nevajadzīgu: Palēksimies uz augšu un ar katru lēcienu noņemsim vienu knaģi. Runāts darīts. Vilim jaunā māksla labi padevās, bet Atim pirmo reizi neveicās. Zēniem lecot, tracis, protams, bija liels. Viņi nemaz nebija ievērojuši, ka durvis uz saimnieku nodalījumu bija pusvirus, jo saimniece bija atnākusi pēc eglītes kājas. Iztrūkusies viņa nu parādījās durvīs: Ko tad jūs tur darāt, bērni?

-   Mēs nonemam zeķes, atteica Atis.

> > '

-   Vai tad zeķes nonem ar tādu troksni?

» >

-   Mums tās jālūko sasniegt ar lēkšanu, sacīja Vilis, redziet: mēs darām tā! Palecoties uz augšu, viņš atkal bija saķēris knaģi, zeķei nokrītot zemē.

-   Bet, bērni, tā jau tās tiek savārtītas!

-   Nu kas par to! Tās jau tikpat ir pelēkas un melnas.

Kādu brītiņu saimniece stāvēja domās. Kāds milzu

darbs aplāpīt tik daudz kāju! Gandrīz visas zeķes bija cauras; un kādi blāķi citas veļas tur apakšā droši vien jau gaidīt gaidīja lāpītāju! Vai nebija kristīga cilvēka pienākums šeit mazliet palīdzēt?

Pēc kāda laiciņa zēni nonāca lejā ar šādu vēsti: zeķu lielākā tiesa vēl esot mitras, saimniece sacījusi, ka tām vēl jāpažūstot. Darbiem apkrautā māte, tikko aptverdama, ko zēni bija teikuši, nemūžam nebūtu uzminējusi, kādu ceļu bija aizgājis viņas zeķu lēvenis: saimniece to uz ātrām pēdām bija nonesusi savā dzīvoklī. Tur Cīrulīšu zeķēm, tās sukājot un gludinot, tika parādīts tāds gods, kādu tās savu laiku vēl nebija piedzīvojušas. Tad saimniece, sameklējusi diegu un adatu, tās salika kaudzē, turklāt nodomādama: "Tā arī būs Ziemassvētku dāvana. Man tur pietiks darba visiem svētkiem, bet gan jau Dievs man to par grēku nepieskaitīs!"

Pa tam bija pienākusi pusdiena. Šodien Cīrulīšu ēdienam nebija sāta: zupa bija bez biezumiem, un arī tauki nezvīļoja tai virsū. Māte skubināja ieturēties, atgādinādama, ka viņa vairāk neko galdā nelikšot. Kāpēc ne? jautāja Mildiņa. Tu to vēl nezini! Tāpēc, ka šodien svētvakars, viņu pamācīja citi. Svētku priekšvakarā galds nekad nelūst Kristīnei nav vaļas vārīt.

-   Un, ja arī viņai būtu vaļa, piebilda māte, šīs pusdienas būtu tikpat bez pavalgas, lai jums rītdien jo labāk garšotu svētku mielasts zoss cepetis un saldais pudiņš.

Kad arī vakardienas sildītās paliekas bija notiesātas, tēvs sacīja: Kam tagad vēl vāveres pa vēderu lēkā, tas var ēst maizi un piekodām iedomāties lielu gabalu cepeša!

-   Un nu, bērni, laukā no ēdamistabas! mudināja māte. Kad jūs drīkstēsiet atkal ienākt, tad būs Ziemassvētki!

Nevaldāmā priekā bērni aizjoņoja: kad jau vairs nedrīkstēja iet ēdamistabā, tad svētki bija tikpat kā klāt!

Nu vecāki ņēmās pušķot eglīti, Jancīša eglīti. Tik daudz ceļojot, tā, protams, bija mazliet cietusi, bet vainas nebija tik lielas, lai tās nevarētu aizlāpīt. Jau drīz tā varēja lepoties svētku rotā ar zeltītiem riekstiem un sārtiem āboliem, ar baltām svecītēm un spožu zvaigzni galotnē. Citās mājās bija greznākas eglītes: mākslīgs sniegs un sudrabotas lāstekas tām piešķīra pasakainu mirdzumu. Dažās mājās atkal eglīte bija tā apkrauta vizuļiem un zaiguļiem, ka skuju zaļums nemaz vairs nebija saredzams. Cīrulīšu eglīte bija bez šādiem spīduļiem. Tādu to tēvs un māte bija skatījuši savā bērnībā, un tāda tā viņiem bija mīļa.

Kad eglīte bija nopušķota un daži mazāki galdi salikti cits citam galā, māte ķērās pie Mildiņas leļļu nama iekārtošanas. Tad tēvs, pametis māti vienu, uzmeklēja bārīšus un palika pie tiem, lai viņi aiz nepacietības neapgāztu visas malas. Dienai izejot, visi šoreiz tikai bez mātes posās uz baznīcu. Šovakar dievkalpojums bija sevišķi jauks un svinīgs: dažas Ziemassvētku dziesmas, Betlēmes stāsts un īsa svētruna vairāk nemaz nevajadzēja, lai sirdi pārņemtu gaiša svētku jūsma.

Dzirdot savus ļaudis atgriežamies, māte pabāza roku pa durvju spraugu: Lūk, kur sveiciens no vecmāmiņas! Šie saldumi pa ceļam sabirzuši ņemiet, ko ielaizīties! Un tad pielieciet tīrus priekšautus un pasakiet arī Kristīnei, lai viņa sataisās. Mātes vaigs staroja klusā priekā, apblāzmodams arī bērnu gaidīgās sejas.

Tēvs iegāja pie mātes: Vai varētu jau dedzināt eglīti?

-   Ja tu vēl brītiņu pagaidītu! atbildēja māte. Esmu tā nogurusi! Kā gribētos drusku atlaist kaulus, lai piekrātos atkal spēki! Vēl taču viss vakars priekšā!

-   Protams, protams! Lai bērni paciešas! Atsēdies un atpūties un lūko mazliet piemiegt acis!

Māte atlaidās atzveltenī, bet tikai uz dažiem mirkļiem, tad viņa piecēlās: Nu es esmu atkal uz kājām, galīgi atpūsties es jau tikpat nevaru. Septiņkārtīgais nemiers aiz durvīm arī man nedod mieru. Man taču liekas, it kā es dzirdētu šo septiņu siržu satrauktos pukstus! Sāc vien iedegt svecītes!

Cita pēc citas iemirdzējās svecītes, aizvien spožāk apgaismodamas uzposto istabu. Tad tēvs paskandināja zvaniņu. Plaši, plaši atvērās durvis. Istabā ietraucās bērni, aiz viņiem klusi ienāca Kristīne. Sākumā visu acis lūkojās svecītēs. Kamēr tās vēl saista uzmanību, istabā ir svinīgs klusums. Bērni raugās eglītē kā neredzētā brīnumā, bet, kad skati aizslīd uz dāvanu galdu, klusā svētlaime vēršas skaļās gavilēs.

Vai uz balti apklātā galda tiešām tik daudz dāvanu? Ak nē, balvu nav daudz, un tās pašas nav dārgas, bet katra lieta sagādā pārsteigumu, un arī vismazākā mantiņa ir saņēmējam piemērota. Dažai lietai tēvs pievienojis pašsacerētu pantiņu, kas prieku par dāvanu vēl pavairo. Paceļot skatu uz vecākiem, bērni izjūt viņu mīlestību kā vēl nekad. Nav nevienas acs, kas šovakar nespulgotu laimē un pateicībā!

Māte piebikstīja tēvam, klusi sacīdama: Paskaties uz Janci! Jancis stāvēja kā aprāvies pie galda stūra, stāvēja jau veselu brīdi un brīnīdamies un šaubīdamies lūkojās dāvanā, kuru tas bija atradis savā vietiņā. Negaidītā dāvana bija vijole, pie kuras bija piestiprināta balta loksnīte. Jancis, to paņēmis, lasīja:

Mīļās harmonikas vietā, Jancīt, tev nu jauna lieta. Vijole tev sveša gan, Jancīt, bet tā koši skan! Kad to spēlēt iemācīsies, Harmonika aizmirsīsies. Vēlāk patiks tev šis daikts, Spēlējot kā vējš skries laiks. Tāpēc liec jau tagad vērā: Jāturas pie sava mēra! Lai cik jauka spēlēšana, Divas stundas dienā gana!

-   Māmiņ, viņš tagad steidzās pie mātes, māmiņ, vai tu jau redzēji manu vijoli? Vai es varu tūliņ spēlēt? Jancis satvēra vijoli, un, tā kā tas istabas vidū brāļiem un māsām bija pa kājām, viņš aizlīda aiz eglītes. Tās smaržīgā pavējā tas pirmo reizi pacēla lociņu, lai ar to viegli noglāstītu stīgas. Un tā šis mazais Cīrulītis šai vakarā vairs neredzēja un nedzirdēja neko citu kā tikai savu vijoli, no kuras tas centās izvilināt kādu daiļāku skaņu. Laimīgi smaidīdami, viņu vēroja vecāki.

-   Šos Ziemassvētkus viņš neaizmirsīs visu savu

»

mūžu, sacīja māte. Laikam gan ne, viņai pievienojās tēvs, un to es varu pateikt jau šovakar: ar šo skolēnu man nebūs grūti!

-   Tētiņ, vai tu jau redzēji? atskanēja divas balsis reizē.

-   Ko tad, Marianna?

-   Labvakara jaunkundze mums atsūtījusi smalkādas cimdus!

-   Jums? Ko tad jūs ar tādiem darīsiet?

-   Mēs tos valkāsim, tētiņ, mūsu klasē daudzām meitenēm ir ādas cimdi!

-   Nu, manis pēc, ka tik man tādi nav jāvelk rokā!

Nu izcēlās liels burkšķis, jo brāļi, pieskrūvējuši jaunās slidas, mēģināja ar tām slidot krizdami un atkal celdamies. Nama apakšstāvā notrīcēja griesti. Tie tur augšā, šķiet, izgājuši no valstības, grauj vai visu māju kopā! pukojās Skarainis. Ziemassvētki! atteica viņa sieva, un šis vārds saimnieku tūliņ atkal salabināja. Piepeši troksnis norima un visā mājā iestājās spējš klusums. Tikai viena vienīga gaiša balss atskanēja līdz apakšstāvam: Atis atsacīja savu dzejoli. Nu bija kārta arī citiem bērniem. Pārsteigumi, kurus Jancis toreiz bija izdomājis, vecākiem sagādāja patiesu prieku, tāpēc arī jaunā audze jutās apmierināta un pacilāta.

Virtuvē Kristīne rīkoja vakariņas. Arī viņai eglītes paēnā bija ierādīta sava vietiņa, bet priekam, kas šovakar daiļoja viņas nopietnos vaibstus, bija cits iemesls. Jau kopš priekšpusdienas dīvains nemiers bija iemeties viņas sirdī. Visu dienu viņa bija tīkojusi parunāt ar savu kundzi, bet viņai nebija izdevies ar to pabūt divatnē. Ja nu viņa tagad iznāktu virtuvē… Bet par to jau pašlaik nebija ko domāt! Kamēr Kristīne ilgojās pēc savas kundzes, to bija apstājuši viņas bērni, tai neļaujot ne godīgi atvilkt elpu. Bet, reiz nejauši paskatoties uz Kristīnes dāvanām, kas stāvēja kā stāvējušas, Cīrulīša kundzei iesitās prātā klusā kalpone. Kāpēc tā nebija ilgāk pakavējusies pie eglītes? Vēl taču nebija vakariņu laiks.

Māte izgāja virtuvē. Sākumā neviens viņas aiziešanu nepamanīja. Bija taču tik daudz, ko redzēt un rādīt! Bet pēdīgi iejautājās viens un otrs: Kur ir māte? Kāpēc viņa nav pie mums? Tēvs sūtīja Janci viņu meklēt. Tas atgriezās ar tādu vēsti: virtuves durvis esot ciet un Kristīne ar māti runājot vienā runāšanā. Tad lai viņas runā veselas! sacīja tēvs. Labi, ka Kristīne reiz runā.

Māte ienāca no virtuves apskaidrotu vaigu. Iekām bērni to atkal bija ierāvuši savā pulkā, viņa paspieda tēva roku: Gan tev vēlāk pastāstīšu! Kristīnei ienesot vakariņas, Marija viņā paskatījās vērīgu skatu. Arī Kristīnes seja rāda, ka šodien ir Ziemassvētki! viņa sacīja.

Šovakar bērniem nenāca miegs ne acu galā. Tikai ar dzīšanu tos varēja iedabūt gultā. Bija jau vēla nakts, kad tēvs un māte beidzot palika vieni. Tev nu arī ir jāiet pie miera! noteica tēvs. Jā gan, bet vispirms man tev jāpastāsta, ko man uzticēja Kristīne. Viņa šodien saņēmusi vēstuli no sava dzimtā pagasta. Kāda veca saimniece tai raksta, ka viņas dēls pērn iegājis atraitnī, palikdams viens ar trim maziem bērniem un diezgan plašu saimniecību. Tā kā viņam bez saimnieces ar mājas gaitu neejot labi un viņš Kristīni pazīstot no bērnu dienām, tas esot uzdomājis viņu, lai gan zinot, ka tā labi nedzirdot. Ja viņa esot nācēja, lai izbraucot šai svētku laikā, tad varēšot visu pārrunāt un norunāt. Kristīne ir gatava gājēja: ilgu laiku dzīvodama ar to kaimiņos, viņa precētāju labi pazīstot. Nevaru nemaz izteikt, cik ļoti priecājos, ka viņa iedzīvojusies tik necerētā laimē!

-   Tā ir gan necerēta laime, bet vai viņa, kurla būdama, spēs vadīt saimniecību?

-   Es domāju gan, ja viņai vīramāte būs pie rokas. Krusts un bēdas jau viņai ir ar to kurlumu, bet mani aizkustina tas, ka precinieks, atzīdams citas viņas labās īpašības, to neņem vērā. Un tad, saka Kristīne, viņa sava pagasta ļaudis saprotot daudz labāk, tāpēc ka tie runājot viņai ierastā izloksnē.

-   Jā, arī es priecājos, ka viņas dzīve griežas citādi, lai gan mums sevišķi ko priecāties nebūtu, bet gan jau mēs atradīsim viņai vietnieci!

-   Ne tik viegli! Bet par to es šovakar nemaz negribu domāt. Vidussvētkos vina taisās izbraukt uz laukiem. Bērniem pagaidām vēl neteiksim, kādu laimi viņa apcēlusi, stāstīsim par to tikai tad, kad viss būs nokārtots.

Tēvam un mātei tā pārspriežot Kristīnes likteni, arī viņa pati, vēl nomodā būdama, izdomāja domu domas. Vēlreiz pārlasījusi svarīgo vēstuli, viņa, juzdama jau ceļu zem kājām, salika drēbes tālajam braucienam.

Otrajos svētkos, ieposusies savā vislabākajā tērpā, viņa jau mazā gaismiņā devās uz vilcienu.

Tikai Kristīnei neesot, visi juta, cik daudz tā padarīja, strādādama cauru baltu dienu. Māte, piepūlējusies galā, tomēr nevarēja visu veikt, kaut gan bērni viņai palīdzēja. Bet, kad trīs no viņiem vienu istabas kaktu bija uzposuši, četri pārējie otru jau atkal bija savandījuši. Visos stūros un aizstūros bija samestas ābolu serdes un riekstu čaumalas gubu gubām. Arī troksnis nemaz negribēja rimties. Slidas gan bija sadāvinātas, bet bez ledus jau nebija nekāda slidošana. Un māte bija tik sirsnīgi cerējusi, ka slidotava uz veseliem cēlieniem aizvilinās trokšņotājus un viņa tādējādi tiks pie atpūtas. Bet laiks vēl aizvien turējās atlaidens, un tā bērni viennotaļ mētājās pa māju gan smiedami, gan triekdami, gan trakodami. Kad pusdienas beidzot bija galdā, māte jau bija bez jēgas piekususi. Tad tēvs, pavēries viņā un pavēries debesīs, paziņoja, ka viņš esot nodomājis ar lielajiem bērniem nostaigāt prāvāku gabalu. Vēl pārspriežot, vai arī Marianna varēšot turēt līdzi, atskanēja durvju zvans: kāda skolasbiedrene ielūdza abas māsiņas pie sevis. Šāds aicinājums gadījās reti, un meitenes tam ar prieku paklausīja. Mājās palika tikai abi jaunākie pazarīši, kas lielos aizvadīja ar skumju seju. Bet jo priecīgāki tie atkal ieskrēja pie mātes: saimniece tos aicinot pie sevis paciemoties apskatīt viņas eglīti un nogaršot viņas pīrāgus.

Tā notika, ka māte šo vakarpusi bija gluži viena, bez vīra, bez bērniem un bez kalpones. Kā viņa baudīja šo vienatni, nedomāto un necerēto! Un ko visu nevarēja sadarīt šādā garā, klusā pēcpusdienā! Kur tas laiks, kad tā bija sev vaicājusi: ko es tagad gribētu darīt? Palaikam viņa bija darbiem apkrauta un, arī uz priekšu raugoties, neredzēja neko citu kā tikai darbu darba galā. Kādu laiku viņa sēdēja, rokas klēpī salikusi, domās nogrimusi, un, tā sēžot, izdomāja, ko viņa gribēja darīt. Māmiņ, viņa čukstēja, māmiņ, es nākšu pie tevis!

Cīrulīša kundzes māte dzīvoja kādā lauku pilsētiņā, Latvijas viņā malā. Jau gadiem viņa to nebija redzējusi. Māte vairs nejaudāja doties tik tālā ceļā, meita vēl nedrīkstēja pamest mājas vēl viņa tur bija pārāk vajadzīga. Bet ne vienreiz vien tā bija izjutusi zināmu jaukumu, zinot, ka tālumā arī vēl viņai pukst siltā mātes sirds.

Bija jau pagājuši savi trīs gadi, kopš Cīrulīša kundze savai mātei nebija laidusi nevienu garāku rakstu. Tai aizvien bija jāapmierinās ar īsiem, steidzīgiem ziņojumiem, kas vēstīja tikai vissvarīgāko. Nu viņa reiz gribēja izkratīt savu sirdi, iedomājoties, ka tā māti redz vaigu vaigā. Un viņa uzrakstīja garu jo garu vēstuli, kurā izpaudās mīlestība, kas nekad nebeidzas, un kur ieskanējās pat tādas kā ilgas pēc senajām mājām. Bet tā tas gan nevarēja būt, jo Cīrulīša kundze jau astoņpadsmit gadu bija pie vīra. Vēstule pauda laimi un pateicību, stāstīja par baltām un nebaltām dienām un arī par to, ka viņa un viņas mūža draugs vēl arvien turoties pie vārdiem, ar kuriem mācītājs tos esot salaulājis: nesiet viens otra nastu!

Kad vēstule bija uzrakstīta, īsā ziemas diena jau bija galā. Blāzmai dziestot, rakstītāja piegāja pie eglītes un iededzināja vienu vienīgu svecīti. Tā viesa tikai vāju gaismu. Eglītes skujotie zari tumši ēnojās pie baltajiem griestiem. Istabā bija svētsvinīgs klusums.

Nebija necik ilgi, kad zvana skaņa vēstīja, ka sāksies atkal trauksmainā dzīve. Cīrulīša kundze juta atkal spēku un sparu un mundrā gaitā devās uz priekšistabu. "Vīrs priecāsies, redzēdams mani atkal atspirgušu," viņa nodomāja, atvērdama durvis. Bet ārā nestāvēja vis vīrs un bērni Kristīne bija atgriezusies.

-   Jūs jau mājās? brīnījās Cīrulīša kundze. Mēs jūs gaidījām tikai ar pēdējo vilcienu.

Kristīne neko neatbildēja.

-   Kāds vārāmais būs jāliek vakariņām? viņa jautāja pēc brītiņa.

-   Vakariņas pašlaik nemaz nav svarīgas, pastāstiet labāk, kā jums gāja! Un, kad Kristīne arī tagad neizlaida ne vārda, Cīrulīša kundze piebilda: Esmu gluži viena mājās.

-   Viņš neesot domājis, ka mana nedzirdība tā gājusi augumā, teica Kristīne aizcirtušos balsi. Viņš saka, bērniem derot labāk tāda, kas dzird.

Viņa novērsās un aizgāja uz savu istabu. Tur tā noģērba goda drēbes un, noņēmusi laistīgo zīdautu, ielika to salocītu lādītē, kur atradās arī vēstule, kas viņai bija solījusi laimi. Tad viņa, uzmetusi valku drānas, atsēdās uz lādītes un sēdēja tā ilgu laiku, skumji skatoties vienā punktā. Sirdī dzēlās skaudras sāpes, bet viņa neraudāja.

Te klusi atvērās durvis un ienāca Cīrulīša kundze. Kristīn, kā man jūs žēl! viņa čukstēja asarām apvilgušu skatu.

Kristīnes balsī trīcēja aizturētas raudas, bet viņa valdījās. Tikai uz laukiem būdama, es sajutu, cik nevarīga esmu kļuvusi, viņa teica. Es neko nesapratu, ko viņi runāja. Sakāmais bija jāuzraksta. Bērni smējās, vēderu turēdami. Viņam jau ir taisnība. Viņš bija labs un laipns pret mani un samaksāja man pat ceļu. Vecā māte man iedeva arī ciemmaizi. Citādi jau viss būtu bijis labi, nebūtu tik tas kurlums! Un viņi saka, ka es nemākot arī vairs lāgā runāt. Es nezinu, kā tas var būt, jūs taču mani saprotat arī bez rakstīšanas!

-   Mēs jūs saprotam, Kristīn, un varbūt ir arī labāk, ka jūs paliekat pie mums. Mēs priecājamies, ka jūs mūs neatstājat! Jūs mums ļoti pietrūktu! Nu arī Kristīnes acīs iezvīgojās asaras, un, kaut arī tā bija rūgti vīlusies savās cerībās, kundzes sirsnība uz brīdi atņēma viņas bēdas. Nemācēdama savas pateicības jūtas ietērpt vārdos, viņa ātri apsējās priekšautu, nolencot valodu uz citu pusi: Pārnāks kungs, un vakariņas vēl nebūs galdā!

Pēc vakariņām māte sasauca bērnus: Kristīne no saviem ciemiem atgriezusies ļoti noskumusi. Viņai taču nav ne tēva, ne mātes. Lūkosim katrs ar laipnību un sirsnību klusināt viņas bēdas!

-   Es viņai ko uzspēlēšu! iesaucās Jancis. Vijoles skanas vina dzird.

Tēvs brīdinādams pacēla pirkstu:

Lai cik jauka spēlēšana, Divas stundas dienā gana!

Bet Jancis varēja pierādīt, ka šodien vēl divas stundas nebija spēlējis. Izgājis virtuvē, viņš nostājās pie pavarda un ar savu čīgāšanu, kas brāļiem un māsām tā gāja caur ausīm, remdināja Kristīnes sāpes: Kristīne pazina šā bērna sirsniņu, un dziļajā vientulībā arī pagaidām vēl nedaiļās vijoles skaņas viņai likās jaukas tās viņu vienoja ar pasauli un citiem cilvēkiem.

Devītā nodala SPRĒGONA LAIKĀ

Jaunais gads bija atnācis ar sīvu salu, tā ka ledus slidošanai bija liku likām. Jau no rīta pamostoties, degunu skāra salta pūsma, un bija jāņem droša sirds, lai izlēktu no siltās gultas. Cīrulīšu aukstajās guļamistabās ūdens pa nakti bija saviznojis, un pirms mazgāšanās bija jāsasit plānā ledus kārta.

Kad Cīrulīši, cits citam novēlējuši laimīgu Jauno gadu, šorīt pulcējās pie brokastīm, tēvs ar pirmo gaitu devās pie loga, lai palūkotos termometrā. Šodien viņam dzīvsudrabs bija jāmeklē neparastā zemumā. Divdesmit pieci grādi! viņš iesaucās. To jūs, bērni, vēl neesat piedzīvojuši! Un Kristīnes Jaungada sveiciens šoreiz skanēja: Ūdensvads aizsalis!

Ielas bija neparasti tukšas. Kam laukā nebija jāiet, tas labāk palika mājās pie siltās krāsns. Nabaga vēstulnieki, kam Jaungada pirmajās dienās bija daudz ko skraidīt un ilgi jāgaida pie dzīvokļu durvīm, dzirdēja dažu labu līdzjūtīgu vārdiņu. Skaraini viņus pat pacienāja ar karstu kafiju.

Arī Cīrulīši bija saņēmuši savu laimes vēlējumu žūksnīti, atklātnes un vēstules, starp kurām bija viena, kas nenesa tikai sveicienu. Tā bija atbilde uz mātes rakstīto Ziemassvētku vēstuli. Cīrulīša kundzes māsa viņu silti aicināja apciemot vecmāmiņu tās astoņdesmitajā dzimšanas dienā, lai reiz pēc ilgiem gadiem visi viņas bērni varētu būt kopā dzimtajā pilsētā. Vēstule, kurai pati vecmāmiņa trīcošu roku bija pievienojusi savu sveicienu, pauda tik lielu sirsnību un mīlestību, ka mātei, to lasot priekšā, aizmetās balss. Ak, kaut tas būtu iespējams! viņa skumji noteica. Bet par to jau nav nemaz ko domāt! Tik tālu projām uz vairākām nedēļām, jo braukt tikai uz dažām dienām būtu gluži par grēku.

Māte tikai retumis pēc kaut kā tīkoja, tāpēc viņas izteiktā vēlēšanās visus it kā sakustināja.

-   Vai tad tiešām nav iespējams, tēt? vaicāja Kārlis.

-   Pavisam neiespējama man tā lieta nemaz nerādās, atbildēja tēvs, piegriezdamies mātei, tagad, kad bērni ir paaugušies un uz Kristīni tā var paļauties.

Māte taisījās ko iebilst, bet visi bērni pieslējās tēvam, negribēdami ne dzirdēt par kaut kādiem šķēršļiem. Tie apgalvoja, ka viņas prombūtnē viss iešot kā pa diegu, bet māte neticīgi kratīja galvu. Līdz martam vēl tālu! Tādā sprēgonī nemaz negribas domāt par ceļošanu, redzēsim, ko nesīs jaunais gads, viņa pārtrauca spriedelēšanu.

Vispirms tas atnesa brīvlaika nobeigas. Dzīve atkal sāka iet savu parasto gaitu. Laiks vēl arvien turējās pie sala. Saģērbušies tik silti, cik varēdami, bērni posās ceļā uz skolu. Jāteic, ka trim lielajiem zēniem par visiem kopā bija tikai divi ziemas mēteļi. Līdz šim viņi bija ar tiem tīri labi iztikuši, bet šodien labāk gan katram būtu bijis savs. Atis sev vienu bija nodrošinājis, to uzvelkot pirms brokastīm. Nu Kārlis un Vilis stīvējās ap atlikušo. Tev tik traki nesalst kā man, teica Vilis uz vecāko brāli; un tas, kaut arī nesaprazdams, kāpēc lai viņam nesaltu, jau gribēja mēteli atstāt Vilim, kad sarunā iejaucās Atis: Lai taču Kārlis ņem mēteli! Vecākajās klasēs visiem ir ziemas mēteļi, izskatīsies jocīgi, ja viņam vienam tāda nebūs!

-   Jocīgi? teica tēvs. Izskatīsies tā, it kā mums nebūtu liekas naudas, par ko nopirkt neskaitāmus mēteļus. Tā ir, un tāpēc arī tā drīkst izskatīties. Galu galā vairāk par piecpadsmit minūtēm jums taču līdz ģimnāzijai nevajag. Vai tiešām jābārsta tik daudz vārdu, ja stundas ceturksnītis jāpasalst? Vai jūs esat tik mīkstčaulīgi?

-   Es tāds neesmu! iesaucās Vilis. Man vajadzīgas arī tikai divpadsmit minūtes! Un, pametis mēteli Kārlim, viņš aizloba uz skolu.

Šoreiz Mildiņa par skolas sākumu tā neskuma kā citkārt, jo viņa Ziemassvētkos bija dabūjusi skolas somu. Tagad viņa, izņēmusi burtnīcu, sāka vilkt burtus kā nu mācēdama un mierināja sevi ar jauko izredzi rudenī līdz ar lielajiem doties uz skolu.

Kaut gan māte, kā aizvien pēc skaļajām brīvdienām, arī šodien bija baudīt baudījusi priekšpusdienas klusumu, viņa tomēr priecājās par savējo pārnākšanu, zinādama, ka tie atgriezīsies sevišķi spraigi. Tādās reizēs vīrs un bērni palaikam kūsāt kūsāja no jaunām ziņām un jauniem iespaidiem. Jo vairāk viņa bija pārsteigta, kad abas meitenes pārnāca raudādamas raudādamas aiz sala un aukstuma. Viņu pirksti bija sasaluši ragā un tagad siltumā kļuva ļoti sāpīgi. Citiem jau sēstoties pie galda, abas nabadzītes vēl vaidēdamas un sūkstīdamās tipināja pa istabu. Vai tad jūs šorīt savus dūrainīšus neuzvilkāt? tincināja māte. Nē, atskanēja žēla atbilde un kā piemetinājums atzīšanās, ka viņas esot gribējušas skolas biedrenēm rādīties jaunajos, cieši apžmaugtajos ādas cimdos. Nu, protams, zēnu zobgalībām nebija gala!

Vai tu arī zobojies, Ati? vaicāja māte. Par to man brīnums, tev pašam patīk augsta iznesība. Ja tu nevalkā ādas cimdus, tad tikai tāpēc, ka tev tādu nav. Bēni, ja kāds no jums ir greznīgs, tad tas nemaz nav nolēcies tēvā, tas nav nekāds tīrasiņu Cīrulītis, un tādi jūs taču gribat būt! Nu nāciet, nāciet, nosalušās, dabūsiet siltu zupiņu! Mildiņa un es mēs tā priecājāmies uz jūsu pārnākšanu un uz jaunajām ziņām, ar kurām jūs pamielosiet mūsu ausis!

Pie galda tiešām daudz kas tika pastāstīts. Ziemassvētku brīvlaikā katrs, tā sacīt, bija ierāvies savā aliņā, tagad, izejot pasaulē, šis tas nāca zināms. Tēvam mūzikas skolas direktors bija kaut ko pastāstījis, kas viņu varen saviļņoja: ceļojot pa Eiropu, vēl janvārī pilsētā apstāšoties un koncertēšot kāds slavens mākslinieku pāris. Mākslinieki jau pirms dažiem gadiem bija šeit viesojušies, aizraudami visus mūzikas cienītājus: viņš ar brīnišķīgu klavierspēli, viņa ar daiļskanīgu dziedāšanu. Šoreiz koncertceļojumā piedalīšoties arī mākslinieku dēlēns. Avīzes jau sniedza garus rakstus par mākslinieka ģimeni, sevišķi jūsmīgi tēlodamas iespaidu, kāds paliekot no neparasti apdāvinātā mazā vijolnieka.

Protams, cenas šim koncertam bija noteiktas tik augstas, ka mūsu mūzikas skolotājam nebūtu ne prātā nācis aizsviest pa roku galam tik lielu naudu, bet koncertu sarīkošot mūzikas skolas zālē, un tādos gadījumos mācību iestādes galvenajiem skolotājiem parasti piešķīra brīvbiļetes. Tā Cīrulītis jau tagad ļāvās priekam. Līksmā prātā izstaigājies ap galdu, viņš apstājās aiz sievas krēsla, teikdams: Man tiks brīvbiļete koncertam un tev brīvbiļete uz tavas mātes dzimšanas dienu. Vai ne tā, bērni, mātei taču būs jābrauc? Visi viņam priecīgi piebalsoja, un šoreiz mātei vajadzība pretoties vairs nešķita tik liela.

Bērni vēstīja par dažādiem notikumiem skolas dzīvē. Kāds skolotājs bija saslimis, kāda skolotāja atveseļojusies, viens skolnieks bija iestājies, otrs izstājies. Tēvs tikai nevērīgi klausījās, bet tagad viņam ausīs atsitās vārds, kas pēkšņi modināja viņa uzmanību. Ko tu nupat stāstīji par Mežaku Arvi? viņš jautāja Atim.

-   Viņš no ģimnāzijas izstājies.

-   Vai tu neko vairāk nezini?

-   Tā stāsta, viņa nemaz vairs neesot šeit, tas esot aizsūtīts uz laukiem pie radiem, bet skaidri es nezinu.

Tēvs un māte saskatījās. Tikai Kārlis saprata šo viņu acu valodu. Runāts par to vairs netika, bet vēl tai pašā pēcpusdienā tēvs dabūja zināt vairāk.

Pievakarē viņš devās uz Centrālviesnīcu, lai tur nodotu pirmo mūzikas stundu jaunajā gadā. Bija tik auksts, ka pat krievu ģimene sūdzējās par bargo Latvijas ziemu.

-   Krievijā jūs taču esat pieraduši pie daudz lielāka aukstuma, teica Cīrulītis.

-   Jā gan, bet tur tas tā neķeras pie kauliem, atteica profesors.

-   Kāpēc jūs tādā salonā nevalkājat kažoku? jautāja profesora kundze, pametusi skatu uz Cīrulīša apģērbu.

-   Papriekšu mums jāiegādājas daudz, daudz vajadzīgākas lietas, viņš atbildēja, turklāt es ļoti ātri eju, tāpēc man nekad nesalst. Arī tagad manas rokas nemaz nav stīvas, mēs varam tūliņ spēlēt.

Stundai beidzoties, profesora dēli stāstīja par Ziemassvētku izrīkojumu Centrālviesnīcā. Bija ļoti jauki, viņi piebilda. Tika arī dejots. Viesnīcnieka dēls, kas ir daudz jaunāks par mums, arī dejoja. Bet tagad viņa vairs te nav.

-   Jā, piebilda profesors Zubovs. Mežaka kungs ir prātīgāks, nekā es domāju. Sarunājoties ar mani, viņš reiz teica: Še viesnīcā dzīvodams, mans dēls neiemācīsies strādāt: viņš jūtas par daudz kungā. Es negribu, lai viņš paliek šeit. Viņam jātiek vienkāršos apstākļos, sirsnīgā ģimenē.

Cīrulītis šos vārdus pazina par savējiem. Viņam ir taisnība, turpināja profesors, ja apstākļi mājās ir nelabvēlīgi, labāk bērnus nodot kur citur. Mana sieva un es nolēmām mūsu bērnus nodot kādā ārzemju audzināšanas iestādē. Pašlaik par to sarakstāmies ar kādu Londonas iestādi.

Profesors Zubovs vēl nekad tik vaļsirdīgi nebija izrunājies. Viņš bija ļoti nopietns. Arī viņa kundze izskatījās noraizējusies. Dēli stāvēja blakām nodurtām acīm. Cīrulītis juta, ka arī šos turīgos, izglītotos cilvēkus māca rūpes un bēdas, ka arī viņiem jānes savs slepenais krusts. Viņš sacīja sirsnīgā līdzcietībā: Katrs jūt līdzi, kad tēvzemei tik grūti laiki kā jūsējai. Kaut jaunais gads arī jūsu tēvijai atnestu mieru un laimi!

Kad Cīrulītis pēc brītiņa bija nonācis pie kāpnēm, viņš viesnīcas priekštelpās ieskrēja krūtīs Mežakam.

Vienu acumirkli viņi vilcinājās. Abiem bija prātā viens un tas pats, par ko runāt, abiem niezēja mēles. Ja Mežaks uz Cīrulīti vairs neļaunojās, tad valoda bija jāuzsāk viņam. Bet viņš to nedarīja. Ar veikalnieka pieklājīgi vēso sveicienu viņš pagāja garām, pa ieradumam izteikdams nenozīmīgos vārdus: Ir gan šodien auksts!

-   Jā, astoņpadsmit grādu, atteica Cīrulītis. Tā viņi aizgāja katrs savu ceļu.

Mājās pārnācis, Cīrulītis jau priekšnamā dzirdēja mūzikas skaņas. Bija tiešām jābrīnās, cik ātri Jancis bija iemācījies rīkoties ar vijoli! Vai liktenis viņam bija lēmis dienās kļūt par vijolnieku, par Dieva izredzētu mākslinieku? Bet kā tad tas bija: vai Jancis nespēlēja jau tad, kad viņš posās uz Centrālviesnīcu? Un vai tas jau pirms tam nebija spēlējis? Sekodams vijoles skaņām, tēvs iegriezās virtuvē. Jā, patiešām, vijoli rokā, notvīkušiem vaidziņiem tur stāvēja Jancis blakām Kristīnei, kas gludināja veļu.

-   Cik ilgi tu jau spēlē, Janci?

-   Necik ilgi, tēt!

-   Vai tu nespēlē visu laiku, kopš tu paņēmi vijoli no mana skapja?

-   Visu laiku gan, atbildēja Jancis nobijies, nedroši piebilzdams: Bet tas taču nav ilgi!

-   Tas ir ilgāk par divām stundām, Janci, un vai tu šodien pēc pusdienas jau reiz nespēlēji? Un vai tu ar saviem skolas darbiem esi galā? Redzi nu, Janci, kā tu man nevari atbildēt! Piesargies, dēls, ka tev nav jāzaudē vijole! Dod man to šurp, šonedēļ tu to vairs nedabūsi! Tēvs izstiepa roku, lai saņemtu vijoli, bet mazais zēns to turēja ciet! Tēvs acis vien iepleta. Vai Jancis iedrošinājās tam pretī celties? Vai kāds no bērniem jebkad bija uzdrīkstējies viņam neklausīt? Bet nē, tas tik bija bijis vienīgs acumirklis. Galvu nodūris, Jancis pasniedza tēvam vijoli.

Tēvs, to satvēris, izgāja no virtuves. Kristīne no runām neko nebija sapratusi, bet viņa bija diezgan redzējusi, lai visu sajēgtu. Tai ķērās pie sirds, ka viņas mīlulim bija jācieš. Nolikusi gludekli, tā noskumušo puisēnu paņēma klēpī. Vai tad tu nedrīksti spēlēt? viņa jautāja laipni.

-   Ne ilgāk par divām stundām dienā, šņukstēja Jancis.

-   Nemaz nebēdājies, Jancīt, turpmāk es aizvien skatīšos pulkstenī.

Jancis aizvilkās, asaras birdinādams. Nebija tāda brīža, kad tas neilgotos pēc savas vijoles, un nu viņam to neredzēt veselu nedēļu!

Bet arī tēvs šodien nebija tik labā prātā kā parasti. Viņam bija žēl, ka stundām krievu ģimenē jau tik drīz bija pienācis gals. Līdz ar tām viņam atkrita labs ienākums un liels prieks. Viņa omu vēl vairāk satracināja vēstule, kuru tas atrada stūristabā uz galda. Tā bija kāda jaungada lēse, kuras summa viņu tā pārsteidza, ka ar triekšanu aiztrieca pie mātes.

-   Marta! viņš sauca jau koridorā un, atrazdams bērnus ēdamistabā vienus, taujāja nepacietīgi:

-   Kur tad nu māte atkal ir palikusi?

-   Viņa virtuvē gludina.

-   Tad atsauciet viņu tūliņ šurp, Marianna!

Meitenes aizskrēja kā aizšautas: Māmiņ, tēvs tevi sauc! Māte pašlaik gludināja kāda krekla apkakli. Sakiet tēvam, ka es tūliņ nākšu, šī apkakle vēl nav stīva.

-   Mēs labāk iesim ar tevi reizē, nolēma meitenes.

Šai brīdī kā pērkona spēriens pa dzīvokli nodārdēja

sauciens: Marta!

Pusstīvā apkakle palika uz galda. Gūdama nepagūdama māte iesteidzās ēdamistabā, kur tēvs jau stāvēja ar lēsi rokā.

-   Vai tad tāda gludināšana vispār ir vajadzīga? errojās tēvs. Vai tad bērni nebūtu tikpat laimīgi negludinātos kreklos? Uz šo īdzīgo jautājumu māte savukārt atbildēja ar vaicājumu: Vai tā ir ārsta lēse? Tā taču nevar būt nez cik sālīta?

-   Sešdesmit latu! Vai tu to varēji iedomāties?

-   Tas nav iespējams! Sešdesmit latu! Parādi! Annas niecīgā auss operācija pagājušajā vasarā sešdesmit latu? Dzirdot vecāku uztrauktos izsaucienus, visu skati vērsās uz Annu, kas sāka rūgti raudāt. Viņas asaras kaut cik nomierināja tēvu. Rimsties jel, rimsties! labināja tēvs šņukstošo. Tu jau, nabadzīte, neesi vainīga. Tev bija jācieš sāpes, un tās vēl maksā tik dārgu naudu! Bet esi nu mierīga, priecāsimies, ka ārsts tev varēja līdzēt. Lai Dievs nedod, ja tu būtu tapusi tikpat kurla kā Kristīne! Vai tu tagad atkal vari labi dzirdēt, arī skolā?

-   Jā, elsoja Anna.

-   Nu, redzi nu! Gan jau, gan nauda atkal ienāks, vēl jau gaidāma samaksa par Zubovu stundām, un citas lēses jau vairs nav paredzamas; vai ne tā, Marta, viss taču aizvien ir samaksāts?

Protams, atteica māte, bet es nemaz nevaru aptvert, ka ārsts Annas auss ārstēšanu ir uzskatījis par operāciju! Es toreiz nebiju klāt. Marianna pie ārsta aizvien gāja bez manis, bet viņas nekad nav teikušas, ka lieta bijusi tik nopietna. Meitenes saskatījās: Jā, vienreiz bija gan nopietni!

Mātei, pēc brītiņa atkal stāvot pie gludināmā dēļa, sejā vēl ēnojās nupat pārdzīvotās nepatikšanas, kamēr tēvs, atgriezies stūristabā, bija jau atguvis savu labo prātu. Tad jau gan vēl nabagos nav jāiet, ja ārsta lēse jaungadā ir vienīgā! Viņš priecājās.

Bet ārsta lēse nebija vis vienīgā. Vēl nebija pagājis ne cēliens, kad kāds izsūtāmais jau atkal nodeva tādu neredzētu vēstuli. Meitenes, to saņēmušas un izlasījušas ar mašīnu rakstīto adresi, uztrauktas sačukstējās: Ka tik nav atkal lēse! Viņas pasauca Mildiņu:

-   Aiznes tu tēvam šo vēstuli! Mazā aizskrēja, leciņus palēkdama. Mīlīgi čalodama, viņa pieglaudās tēvam. Tas strauji atplēsa aploksni no tās izkrita lēse. Grāmattirgotājam Vanagam nebija samaksāta latīņu gramatika par diviem latiem un piecdesmit santīmiem. Šī lēse tēvu satracināja gandrīz vēl vairāk par pirmītējo. Viņam sāka virt asinis. Par to jau jālec skaidri gaisā! viņš uztraucās, nomezdams aploksni uz galda.

-   Mildiņ, mudīgi trīs lielos!

Mildiņa aizgāja kā putenis. Pasaukusi Kārli, Vili un Ati, viņa aizskrēja uz virtuvi pie mātes. Ir jau atkal kaut kas noticis, viņa stāstīja. Lielie visi ir iekšā pie tēva. Viņi bija ļoti nobijušies.

-   Viņiem nekas nenotiks, ja tie nebūs bijuši nerātni, sacīja māte, noslaucīdama sviedrus, kaut gan ārā bija astoņpadsmit grādu auksts. Šodien darbs nemaz negribēja šķirties. Šoreiz ar gludināšanu neiet nekādā jēgā, viņa teica uz Kristīni. Vai krekli vēl aizvien nav pie beigām? Bet Kristīne atbildēja: Vēl gan nemaz neiet mazumā. Māte, nokususi gluži galā, gludināja tālāk. Atņemas jau gan! viņa nopūtās. Cik labi būtu aizbraukt pie māmiņas, kā es iegūtu jaunus spēkus!

Pa tam tēvs bija uzsācis pratināt dēlus, un Atis bija atzinies, ka viņš mācību gada sākumā esot iegādājies gramatikas grāmatu. Es jau būtu izticis ar veco izdevumu, viņš lūkoja taisnoties. Bet skolotājs, to ieraudzījis, tūliņ teica: "To es pazīstu kā raibu suni! To es jau tavam vecākajam brālim neļāvu lietot, bet viņš vienmēr atkal no tās mācījās; tad tavs brālis Vilis mani visu pagājušo ziemas gabalu mierināja, ka drīz viņš dabūšot jaunu izdevumu, un tomēr viņš to nedabūja. Trešo reizi es sevi vairs neļaušu vazāt aiz deguna." Tā teica skolotājs. Ko tad man bija iesākt, ko neiesākt?

-   Tev to vajadzēja tūliņ man pateikt, tad es grāmatu būtu samaksājis.

-   Tu toreiz neielaidies ar mani nekādās valodās.

-   Tad vajadzēja griezties pie mātes.

-   Māte mūs aizvien sūta pie tevis.

-   Ko nu es ar tevi tik gari tiepšos, tu tik esi ieņēmis biezu galvu! Kā tev bija darīt, to es tagad nezinu pateikt, bet katrā ziņā ne tā. Padomā pats, kur mēs tiktu, ja visi septiņi rīkotos tā kā tu. Tā jau mēs drīzi izdzīvotu malā! Māte un es mēs protam dzīvot bez parādiem, un jums arī jāmācās tā dzīvot! Tāpēc maksā vien pats tos divus latus piecdesmit. Vecmāmiņa Ziemassvētkos tev taču naudu atsūtīja?

-   Man vairs nav ne lata!

-   Tad lai nāk talkā brāļi! Jūs taču zinājāt, ka Atis pērk šo grāmatu? Tātad palīdziet tagad samaksāt! Katrs septiņdesmit piecus santīmus vai, manis pēc, piecdesmit, pārējo es pielikšu no savas kabatas. Bet steidzieties tik tūliņ uz grāmatveikalu, kamēr vēl nav vakars, samaksājiet un atnesiet man kvīti. Citreiz vairs nebūs jaungada lēses, vai ne tā, bērni?

Zēni, priecīgi, ka lieta bija ņēmusi tik labu galu, sagrabināja savus pēdējos santīmus, un Atis tūliņ devās ceļā.

Kad viņš nonāca lejā, pie durvīm pašlaik, zvārguļiem noskanot, piestāja važonis. No kamanām izrāpās kažokā tērpts augumiņš. Tā bija Labvakara jaunkundze sārtiem vaidziņiem un sarmotām sprodziņām, viņa nāca uz klavierstundu. "Nabaga tēvs, arī tā tev vēl jāpārveic!" nodomāja Atis. Labvakara jaunkundze viņu laipni uzrunāja: Šodien tik auksts, ka nemaz netīk iet kājām! Vai jūs arī negribētu braukt? Važonis pašlaik brīvs.

-   Nē, paldies, es iešu kājām!

Atis gardi nosmējās par Labvakara jaunkundzes iedomu. Bet smiekli viņam drīz vien pārgāja: sprēgoņa laikā uz ielas neviens nesmejas!

Desmitā nodala IZCILS NOTIKUMS

Koncerta priekšvakarā visa pilsēta par to vien vairs runāja. Kam jau agrāk bijusi izdevība dzirdēt slavenos māksliniekus, sprieda dažādi: vieni domāja, ka klausītājus visvairāk apburot dziedātājas brīnišķīgā balss, citiem likās, ka mākslā par sievu pārāks esot klavierspēlētājs, bet pārējiem šķita, ka vislielāko sajūsmu radot muzikālais brīnumbērns.

Centrālviesnīcā bija aizrunātas istabas māksliniekiem un viņu pavadoņiem. Cīrulītis to nezināja, dodoties uz viesnīcu, lai beidzamo reizi muzicētu kopā ar krievu ģimeni. Viņi spēlēja ilgi, daudz ilgāk par nolikto laiku. Tad Cīrulītis atvadījās. Viņus māca drūmas domas: grūti bija šķirties no dēliem, tos pametot svešumā, grūti bija atgriezties tēvijā, kas nospiesta zem smaga jūga.

Pēdējo reizi kopā esot, starp Cīrulīti un Zubovu zuda tā robeža, kuru bija nospraudusi ārējā stāvokļa un apstākļu dažādība. Siltā sirsnībā abi vīrieši viens otram ilgi spieda roku.

Mūsu dēli rīt pie jums vēl aizies, sacīja profesors, lai vēlreiz atvadītos, izsacītu mūsu pateicību. Parīt mēs brauksim. Mēs vēl gribam noklausīties koncertu, varbūt mēs rītvakar vēl tiekamies.

Profesora un viņa kundzes laipni pavadīts, Cīrulītis izgāja no istabām, kurās viņš bija tik labprāt uzturējies. Kāpnēs viņam bija jāšķir ceļš krāšņam puķu grozam, kuru pašlaik nesa uz augšistabām. Tas bija nodomāts mākslinieku viesistabai. Viesnīcā bija nomanāms zināms nemiers un uztraukums, tāpēc Cīrulītis bija jo vairāk pārsteigts, kad viesnīcas īpašnieks viņu apstādināja. Vai jums būtu kāds mirklītis vaļas ar mani parunāties? vaicāja Mežaks, atvērdams kādas blakusistabas durvis. Būtu gan, atbildēja Cīrulītis, bet jūs pats taču esat ļoti nodarbināts.

-   Tā jau gan ir, un, pavirši vērojot, varētu domāt, ka man galvā nestāv nekas cits kā tikai mani viesi, bet tomēr arī mums, veikalniekiem, pašu miesa un asinis rūp visvairāk. Ar visu lielo steigu un uztraukumu man neiziet un neiziet no prāta, ko atrakstījis mans dēls Arvis. Jūs laikam zināt, ka viņš kopš Ziemassvētkiem ir uz laukiem pie manas precētās māsas. Un jūs, Cīrulīša kungs, toreiz, kad es biju akls, man atdarījāt acis. Tā bija gan sāpīga, bet, jāsaka, arī sekmīga operācija.

-Ja tā bijusi sekmīga, tad es par to priecājos no visas sirds, jo apzinos un atzīstos, ka es šo operāciju izdarīju ar neveiklu roku. Ko tad raksta jūsu dēls?

-   Sākumā viņam manas māsas vienkāršā ģimenes dzīve nepagalam nepatika, bet pamazām viņš iedzīvojās. Un tagad jums vajadzētu paklausīties, ar kādu mīlestību viņš raksta par savu krustmāti, kaut gan tā viņu vada ar stingru roku. Prieks lasīt viņa vēstules! Cik svarīga viņam tagad šķiet liecība, un ar kādu sajūsmu viņš tēlo rotaļas ar māsēniem! Mežaks pameta skatu vēstulē, kuru viņš bija izņēmis no kabatgrāmatiņas. Tā likās, it kā tas gribētu to lasīt priekšā, bet viņš to atkal iebāza kabatā, ienākot kādam sulainim ar veselu žūksni telegrammu.

-   Es jūs ilgāk negribu aizkavēt, Mežaka kungs, teica Cīrulītis. Jūsu telegrammas mani uztrauc, un apakšā visu laiku zvana telefons.

-   Par telefonu rūpējas durvju sargs, un telegrammās droši vien nav nekas cits kā istabu pasūtījumi. Daudzi tikai mākslinieku dēļ grib te apmesties. Sevišķi laikrakstu līdzstrādnieki, būdami viņu tuvumā, tādējādi cer ievākt sīkākas ziņas. Tiem nepietiek redzēt tikai to, kas norisinās koncertzālē.

Mežaks bija ieskatījies telegrammās. Tikai istabu pasūtījumi, viņš teica, bet pie manis jau visas ir aizņemtas vai aizrunātas. Jālūko pieprasītājus izvietot citās viesnīcās. Man ir patīkami domāt, ka Arvis pašlaik tik tālu projām no šīs burzmas. Es jums aizvien būšu pateicīgs par jūsu padomu, Cīrulīša kungs.

Abi vīrieši šķīrās visai draudzīgi. Kad Cīrulītis atstāja Centrālviesnīcu, kuras slieksni tas varbūt pārkāpa pēdējo reizi, viņš neviļus atskatījās. Kāda atšķirība starp šo grezno namu un viņa vienkāršo mājokli! Un tomēr vai tās pašas rūpes nerūpināja prātus kā šeit, tā tur? Slavenais profesors, naudīgais viesnīcnieks un viņš, vienkāršais mūzikas skolotājs, galu galā viņi visi tiecās pēc tā paša: visi gribēja krietnus dēlus. Visi trīs juta un zināja, ka slava un manta vēl nav laime, ka daudz lielāka laime ir krietni bērni, un tādus izaudzināt mazrocīgais skolotājs varēja tāpat, jā, varbūt vēl drīzāk nekā bagātnieki.

Otrā dienā abi krievu jaunekļi ieradās Pavasara ielā. Cīrulītis vēl bija mūzikas skolā, tāpēc viņa sieva saņēma abus skolēnus, kurus mācīt viņam bija nācies tik viegli. Abi jaunie cilvēki lūdza Cīrulīša kundzi nodot vīra kungam sveicienu un pastāstīja, ka vecāki aizbraukšanu vēl uz dažām dienām esot atlikuši. Viņi Cīrulīša kungam vēl rakstīšot un līdz ar to atsūtīšot arī samaksu par stundām.

Pārnākot parastajā laikā, Cīrulītis jaunos Zubovus Pavasara ielā vēl būtu sastapis, bet šodien mūzikas skolā pēc stundu beigām starp skolotājiem bija norisinājušās dzīvas pārrunas. Tāpēc Cīrulītis šoreiz atgriezās vēlāk nekā citkārt un arī ne tik priecīgā prātā kā citām reizēm. Šodien viņš vairs nebija domās, ka mazturīgais var būt tikpat laimīgs kā mantīgais! Direktors bija paziņojis, ka šī vakara koncertam izsniegta tikai viena vienīga brīvkarte un, proti, uz direktora vārda. Skolotāji, zināms, par to bija ļoti sašutuši. Dažiem vēl kaut kā bija iespējams nopirkt biļeti pašu līdzekļiem, Cīrulītim tāds izdevums nebija pa kabatai. Māte viņu mēģināja pierunāt šoreiz netaupīt. Nē, atbildēja tēvs, sēžot zālē, mani tikai mocītu sirdsapziņa. Vēl taču es esmu ārstam parādā! Ja krievi šodien būtu atsūtījuši naudu, varbūt tā mani pamudinātu iet uz koncertu. Bet tagad, kur man gandrīz nav ne plika vērdiņa! Ļaudis ir arī tik nevērīgi, viņi domā, ka mums tas gluži vienalga, vai mums samaksā šodien vai rīt. Un mākslinieki! Vai vini nevarēja atsūtīt vēl kādu brīvbiļeti? Vai tu zini, ka arī Labvakara jaunkundze būs šai koncertā? Es līdz šim nespēju iedomāties, ka varētu ieņemt sirdī skaudību, bet šai gadījumā man tiešām liekas, ka es esmu nenovīdīgs. Iedomājies tik mazā pīlīte, kas neprot atšķirt pareizu skaņu no nepareizas, tiks pie šīs baudas un manas kārtas ļaudis ne! Un kāpēc viņa noklausīsies šai koncertā? Tāpēc, ka mammiņa teikusi: ievērojot augstās ieejas cenas, šai koncertā, domājams, būšot tikai smalki ļaudis! Un tad lai tu, cilvēks, nesarūgtu!

Sarūgt? Tu un sarūgt? Sarūgušu gan tevi nevaru iedomāties!

Viņi bija stūristabā.

Vēl laiciņu parunājoties, mātei izdevās tēvu kaut cik nomierināt, kad ienāca Mildiņa, kautrīgi vaicādama, vai tad šodien pusdienas nemaz neēdīšot. Ar nolaidīgas saimnieces slikto sirdsapziņu māte tūliņ ievēroja atgādinājumu, steigšus, steigšus sekodama Mildiņai uz ēdamistabu. Tēvs viņai nolūkojās pakaļ. No īgnuma viņa vaibstos vairs nebija ne ēnas. Cik garas būs tās trīs nedēļas bez viņas! viņš nopūtās. Ak, kaut šis bēdu laiks jau būtu nodzīvots!

Centrālviesnīcā šodien bija liela rosība. Visas istabas bija aizņemtas. Mūzikas kritiķi un žurnālisti, atsteigušies no malu malām, vienā gabalā vārstīja mākslinieku durvis, iekšā un ārā staigāja arī privāti paziņas, kas mākslinieku dēliņu apbēra mantiņām un saldumiem. Un tomēr viņš šodien garlaikojās un bija sabozies. Jaunkundzei, kas rūpējās par mazo vijolnieku un kam koncerta dienās bija jāgādā par viņa labo omu, šodien bija gatavās mokas.

Pēcpusdienā jaunā māte palūdza pie sevis viesnīcas īpašnieku. Daudzi Mežaku būtu apskauduši šā apciemojuma dēļ. Kam gan vēl smaidīja tāda laime redzēt dziedātājas skaisto seju pašā tuvumā un dzirdēt viņas jauko balsi arī runājot? Esmu gluži izmisusi! viņa žēlojās. Mūsu Raimonds šodien tik saīdzis, un man tā bail no vakara! Iedomājieties mūsu stāvokli, ja mazais atsacītos spēlēt, atsacītos tai brīdī, kad visi raugās uz viņu! Viņš vēl nekad nav bijis tik saskābis: viņa audzinātāja ir gluži novārgusi, pūlēdamās to uzjautrināt. Tāpēc es jūs gribēju lūgt sameklēt kādus ņiprus bērnus zēnus vai meitenes -, kas ar viņu parotaļātos un to drusku izklaidētu. Rotaļlietas jau mums ir, bet pirmām kārtām vajadzīgi jautri biedri!

Es parūpēšos, kundze, noteica Mežaks, iziedams no mākslinieces viesistabas. Dziedātājas vēlēšanās jāizpilda, tas bija skaidrs kā diena! Bet kur lai tā uzreiz ķer tos ņipros bērnus? Mežakam bija jādomā par Arvi. Tas šādos gadījumos aizvien zināja padomu viņš pazina tik daudzus cilvēkus! Jā, kādreiz Arvis šeit, viesnīcā, tiešām bija labi noderējis! Pieminot Arvi, Mežakam nāca prātā Cīrulītis, un nu viņš pēkšņi atcerējās: tam taču esot bērnu neskaitāms daudzums! Bet vai tie bija ņipri un jautri? Uz šo jautājumu Mežaks pats sev atbildēja ar citu jautājumu: vai šā vīra bērnus kāds vispār varēja iedomāties lēnus un miegainus? Viņš piegāja pie durvju sarga: Aizsūtiet taksīti pie mūzikas skolotāja Cīrulīša! Lai šoferis pasaka, ka mazais mākslinieks garlaikojas un es Cīrulīša kungu laipni lūdzu man atsūtīt divus vai trīs bērnus, zēnus vai meitenes, kas mazajam līdz koncertam pakavētu laiku. Bet lai brauc tūliņ!

Tā iznāca, ka gaišā dienas laikā Pavasara ielā pie Skarainu mājas pieturēja automašīna. Šoferis, piezvanījis pie Cīrulīšu dzīvokļa, durvju atvērējam izlēja kā garu: Centrālviesnīcas Mežaka kungs lūdz aizdot dažus bērnus divus vai trīs gabalus. Vai puikas vai meitenes, tas būtu viss viens. Lai padzīvojoties ar mazo mākslinieku, kam šodien esot greiza dūša.

Šādi izteiktais aicinājums sacēla vispārēju lielu jautrību. Vecāki bija tūliņ ar mieru Mežaka lūgumam paklausīt. Bet kurš no bērniem uzdevumam bija visvairāk piemērots? Mariannas nebija mājās, Kārlis bija jau par lielu, tātad runāt varēja tikai par Vili, Ati, Janci un Mildinu. Atis teica, ka viņam no māksliniekiem esot kauns. Vilis to nevarēja saprast kauns no tāda maza puišeļa? To es gan uzpurinātu! viņš iesaucās. Es izmestos četrrāpus vai stādītu rutkus, vai ietu kūleņus! Tas dabūtu tik daudz kā redzēt, un viņš plīstu no smiekliem!

-   Labi, noteica tēvs, ja tev tas šķiet tik viegli, tad pamēģini vien savu nagu! Un Jancis!

-   Jancis ir pārāk lēns, sacīja māte, tad jau drīzāk lai iet Mildiņa. Nez kur viņa palikusi? Tādam pie daiļuma pieradušam mākslinieku bērnam varbūt tīk paskatīties uz viņas glīto augumiņu.

-   Vai tu domā? šaubījās tēvs. Vai viņa nav par kautrīgu? Pajautāsim viņai pašai!

Nu visi ņēmās meklēt Mildiņu. Viņi to atrada guļamistabā čubināmies ar lelli. Mazā meitene to bija ieguldījusi savā gultiņā un, vecākiem un brāļiem ienākot, lūdzot pacēla rociņas: Klusu, klusu, mans bērns ir slims! Bija jauki viņā noskatīties! Māte, to noglaudījusi, teica: Šoreiz īsts bērns tevi sauc, Mildiņ. Mazais vijolnieks, par kuru mēs tev stāstījām, ir gauži noskumis, ka viņš visā pilsētā nepazīst nevienu bērnu. Vai tu negribētu pie viņa aiziet un parotaļāties?

Mildiņai mazā puisīša bija ļoti žēl. Jā, labprāt, viņa teica, mans bērns pašlaik ir aizmidzis, tam tagad manis nevajag.

Viens un divi Vilis bija saposies un arī Mildiņa apģērbta. Jau drīz viņi sēdēja ērtajā limuzīnā, sirsnīgi nopriecādamies par negaidīto izvizināšanos.

Automašīnai piebraucot, pats Mežaks stāvēja viesnīcas durvīs. Viņš bija mazliet nobažījies, jo bija, tā sakot, pircis kaķi maisā, bet, parādoties Mildiņas gleznajam augumiņam, viņa bažas uzreiz izgaisa. Paņēmis meitenīti pie rokas, viņš to ieveda priekšnamā, nodomādams: "Tā jau nemaz nevar nepatikt!"

Pa to laiku arī Vilis bija ienācis viesnīcas priekštelpās. Mežaks viņā nolūkojās smaidīdams: Tēvs kas tēvs garš, tievs un tikpat sprigans! Viņš bija ļoti apmierināts. Nāciet, bērni! Mežaks aicināja. Es jūs aizvedīšu pie mazā mākslinieka, kura vārds ir Raimonds. Viņš ir drusku noguris no pastāvīgās braukāšanas, bet, kad jūs ar viņu padzīvosieties, tas atkal atžirgs. Par koncertu un mūziku ar to nerunājiet, tā viņam līdz kaklam, viņš grib tikai rotaļāties. Viņš ir uz mata tāds pats kā citi bērni.

Uzkāpuši otrajā stāvā, viņi pieklaudzināja pie mākslinieku durvīm, bet neviens neatsaucās. Trīs gaidītāji dzirdēja tik kādu sievieti rājamies: Raimond, kas tad tā dara! Vai tas ir redzēts: viņš laiza rūtis!

Nu ko tad lai es citu daru? atbildēja raudulīga bērna balss. Vilim nāca smiekli: Tam nu gan ir garš laiks! Es labāk metīšos tūliņ kūleniski pa durvīm iekšā! Mežaks, vēl lāgā nezinādams, vai šāds ienākšanas veids būtu atzīstams par labu, tikām bija klaudzinājis otrreiz. Lūdzu! atskanēja no iekšpuses tā pati sievietes balss. Plaši jo plaši atvērās durvis, un pa tām ienāca Vilis uz rokām, kājas augšā, galva lejā! Kādu gabaliņu tā nostaigājis, viņš pārmeta trīsreiz kūleni uz mīkstās grīdsegas tas nemaz nebija grūti un tad tik vēl sniedza roku mazajam zēnam, kas iesmējās visā kaklā, kā jau Vilis to bija paredzējis.

Jaunkundze atviegloti uzelpoja: viņai novēlās kā slogs no pleciem. Dziedātāja, kas bija ienākusi no blakusistabas, pateicīgi uzsmaidīja Mežakam, kas jau drīz atkal aizsteidzās. Tad viņa laipni pavērās Mildiņā. Mazā meitene, sajuzdama, ka viņas brālis bija uzvedies ne gluži tā, kā pienākas, draudzīgi paskaidroja māksliniecei: Parasti Vilis ienākdams kūleņus nemet, šodien viņš to darīja mazā puisīša dēļ!

Kas tas par jauku bērnu! nopriecājās jaunā kundze, pievērsdamās audzinātājai. Nu Raimonds ir pievākts, un mēs varam mazliet atņemt elpu. Ļaujiet bērniem pilnu vaļu, kamēr viņi par daudz netrako! Audzinātājai kundzes pavēle bija ļoti pa prātam, un viņa tai tūliņ paklausīja. Paņēmusi grāmatu, viņa ar to atsēdās pie loga.

Nebija ko apskatīties, un Raimonds ar svešajiem bērniem bija sapazinies un sadraudzējies. Mazais mākslinieks bija sevišķi daiļa izskata. Skaista bija gaišmatainā, cirtainā galviņa, skaisti bija šaurās sejiņas smalkie vaibsti, bet vēl skaistākas bija lielās, zilās acis, kuru dzelmīgais skats liecināja, ka šis bērns jūt vairāk un dziļāk par citiem. Rotaļājoties viņš izskatījās tikpat bērnišķīgi priecīgs kā Mildiņa, bet, tiklīdz tas apklusa, viņa sejā izteicās neparasta nopietnība, to padarīdama daudz vecāku.

Sākumā Raimonds, skaļi smiedamies par Viļa jokiem, nodevās tikai tam, kamēr Mildiņa klusēdama vēroja abus zēnus. Bet tad viņš piepeši piegriezās mazajai meitenei: Ar tevi es gribētu dejot, vai tu proti dejot?

-   Jā, sacīja Mildiņa.

-   Kādu deju mēs dejosim?

-   Kāda tev pašam patīk, atbildēja mazā, brālim par lielum lielo brīnumu. Viņam tā bija pirmā dzirdēšana, ka māsiņa prot dejot.

-   Dejosim valsi! nolēma Raimonds, satverdams Mildinu aiz rokas.

-   Pagaidi drusku, Vilis man to parādīs!

Vilis savu mūžu vēl nebija dejojis, bet tā viņam bija maza bēda: šāda veida skolnieciņus viņš apņēmās pat apmācīt!

-   Valsim jāskaita trīs, viņš pamācīja māsiņu. Es uzsvilpošu kādu meldiņu.

Svilpodams, rokām sitot rakstā, viņš sāka griezties. Audzinātāja, paslēpusi seju aiz grāmatas, vai mira aiz smiekliem. Raimonds ātri apskāva Mildiņu. Tā kā Mildiņas dzīslās ritēja Cīrulīšu asinis, nebija ko brīnīties, ka viņa uz vietas uztvēra ritmu. Cieši saķērušies, abi mazie dejoja pa istabu, kuras vienā kaktā svilpodams, pastarpām arī čāpstinādams un ņurdēdams, cilājās un grozījās Vilis. Bērniem nemanot un nezinot, jaunkundze pasauca Raimonda māti, arī viņa tēvs parādījās durvīs. Ja mēs šo numuru pievienotu šā vakara programmai, ļaudis smietos pilnā kaklā! jokoja mākslinieks. Kas tie par bērniem? viņš vaicāja audzinātājai. Tā nezināja atbildēt.

-   Kājīgais, kustīgais slaista gabals ir par daudz jocīgs, un no mazās meitenes nevar ne acis nolaist! Muzikāli acīmredzot ir abi divi.

Divas stundas pagāja kā nebijušas. Jaunkundze, nolikusi lasāmo, solījās padot Raimondam vakariņas, atgādinādama, ka viņam drīz būšot jāpārģērbjas. Bet Raimonds nelikās ne dzirdis. Pametis skatu uz Vili un Mildiņu, viņš piepeši iecirtās, paziņodams, ka viņš neēdīšot, nepārģērbšoties un savus jaunos draugus projām nelaidīšot. Nelīdzēja nedz audzinātājas nopietnie vārdi, nedz mātes mīļie glāsti. Pēcgalā viņš sāka pat raudāt.

Arī Vilis mēģināja mazo zēnu pierunāt. Tev taču jāspēlē, viņš aizrādīja, iedomājies, cik daudz cilvēku priecājas par šo koncertu!

Vai jūs arī iesiet? vaicāja mazais un, iekām Vilis paspēja atbildēt, pievērsās mātei: Lai viņi paliek pie manis mākslinieku istabā. Kamēr tu dziedi un tētiņš spēlē, man vienmēr ir tik garlaicīgi!

Bet šoreiz Vilis pēc viņa prāta nevarēja izdarīt. Mēs nevaram nākt, viņš sacīja, Mildiņa ap to laiku jau guļ, un man ir jāmācās. Uz rītdienu ir daudz uzdots, un nu jau es tikpat esmu nodenderējis visu pēcpusdienu. Raimonda vaigi mirka vienās asarās, un, piespiedis galviņu pie mātes krūtīm, viņš šņukstēja: Ja Vilis nenāks, es nespēlēšu! Man nav labi, man nav labi! Viņš tiešām izskatījās nožēlojams. Dziedātāja pasauca savu vīru. Paskaties, kāds Raimonds ir nolaidies un noraudājies! viņa bēdājās. Kas viņam kaiš? Citādi viņš taču ir prātīgs zēns, bet šodien tas negrib un negrib spēlēt! Kas tās man būs par mokām šovakar!

Tēva sejā izpaudās nepacietība. Raimonds cieši ieķērās Viļa rokā, negribēdams to nemaz vairs vaļā laist. Zēna vecāki uzsāka dzīvu sarunu, no kuras bērni nekā nesaprata: tā notika itāliešu valodā. Beidzot mākslinieks pavērsās pret Vili:

-   Mēs tev būtu ļoti pateicīgi, ja tu šovakar atnāktu uz koncerta namu, lai mūsu dēliņam būtu īsāks laiks. Tu esi tik ņiprs un žiprs zēns, vai tu šo vienu reizīti nevarētu pamācīties naktī? Mēs tev arī labprāt atlīdzinātu šo nācienu: es tev iedošu brīvbiļeti, kuru tu droši vien kādam pazīstamam vēl varēsi pārdot.

Dzirdot vārdu "brīvbiļete", Vilim karsts vien izskrēja caur miesu. Brīvbiļete! Dieniņ, kas par ķērienu! Jā, jā, jā! viņš iesaucās gaviļu balsī. Par brīvbiļeti, ja es to varu dot savam tēvam, es darīšu visu! Es palikšu pie Raimonda, cik ilgi tik jūs gribēsiet! Es mācīšos manis pēc līdz gaiļiem! Un, pamanījis, ka puisēna asarotajās acīs iemirdzas mazs smiekliņš, viņš ņēmās to vēl vairāk smīdināt. Kaut tu varētu noskatīties, Raimond, kā priecāsies mans tēvs, saņemdams šo brīvbiļeti! Man tēvs ir garš kā baznīcas tornis, un, ja viņš aiz prieka palecas uz augšu, tad tur ir, ko redzēt! Un Vilis sāka rādīt, kādiem lēcieniem, biļeti saņēmis, lēkšos vina tēvs, tā ka mazais zēns skaļi iegavilējās.

-   Viņš jāpārģērbj, kamēr tas vēl priecīgs, čukstēja dziedātāja, un uz Raimondu sacīja: Ja tu būsi rātns, Vilis šovakar atnāks pie tevis. Raimonds paklausīja uz pēdām, un viņa tēvs teica Vilim: Koncerts ir mūzikas skolā. Istaba, kurā mēs koncerta laikā uzturamies, ir blakus zālei. Pajautā tikai, kur ir mākslinieku istaba.

-   Es zinu, atteica Vilis, tūliņ aiz ģērbtuves.

Mākslinieks brīnījās. Tu jau gan zini un proti visu!

Tu tā runā, it kā tu tur būtu bijis.

-   Es tur bieži esmu bijis. Mans tēvs ir skolotājs mūzikas skolā.

-   Mūzikas skolotājs? Un nav iegādājies biļeti mūsu koncertam?

-   Nē, bet neviens cilvēks pasaulē tik labprāt neies uz šo koncertu kā viņš!

Ari Mildiņa, ar skubu apraudama mētelīti, Vilim priecīgi piebalsoja. Abiem bērniem tā dega pēc mājām, ka rokas trīcēja vienā trīcēšanā. Saņemot biļeti, Vilim bija cieši jāapsolās noliktajā laikā ierasties mūzikas skolā, lai tur nodarbotos ar mazo vijolnieku.

Pakampis māsiņu aiz rokas, viņš to drīzināja: Veicīgi, veicīgi, Mildiņ! Kaut tik nu tēvs nebūtu vien izgājis, pulkstenis jau ir seši, un pusastoņos sākas koncerts!

Pa kaklu pa galvu abi bērni noskrēja pa kāpnēm cauri priekšnamam laukā uz ielas, tā ka durvju sargs, izlīdis no savas būdiņas, tikai elsdams pūzdams tos paguva panākt.

-   Pagaidiet, pagaidiet! viņš sauca skaņi. Jūs varēsiet atkal braukt! Bet Vilim prāts nemaz nenesās uz braukšanu.

-   Nevajag, nevajag! viņš sauca atpakaļ. Uz taksi gaidot, paiet pārāk ilgs laiks! Durvju sarga platā roka smagi uzgūlās uz Viļa pleca: Mežaka kungs tā vēlēja mazā meitene tādu gaisa gabalu nedrīkstot iet kājām. Bet, kad jau tev tik traki jāsteidzas, tad aizskrien līdz ielas stūrim pēc taksīša, tev jaunākas kājas! Vilis aizgāja kā divi deviņi, Mildiņu durvju sargs iesauca atpakaļ viesnīcas priekštelpās, kur viņš tai pabīdīja krēslu. Tur nu viņa sēdēja starp divām milzīgām ceļasomām, uzmanīgi vērodama to spožos apkalumus.

-   Vai tie nav milži, ko? sacīja durvju sargs. Tie nāk no Krievijas!

-   Tad tie pieder profesoram Zubovam, teica Mildiņa, kas jaunnedēļ brauks uz Londonu.

-   Kā tad tu to zini? Tev taisnība, bet viņi brauks jau rīt.

-   Nē, viņi braukšanu atlikuši.

Durvju sargs brīnījās: Tas būtu kas jauns! Kas tad tev to stāstīja?

-   Abi jaunie krievi, kas priekšpusdienā bija pie mātes.

-    Nu tad tomēr nav tā, kā tu saki, jo profesors vēl nupat pievakarē teica, ka viņi braukšot rīt. Rau, kur jau brauc taksītis, kurā sēž tavs brālis!

Vilim būtu daudz labāk paticis ņemt kājas pār pleciem, lai tādējādi izskrietu savu lielo prieku, bet Mildiņai braukšana bija ļoti pa prātam. Vilis noskatījās, cik laipni viņa uzsmaidīja durvju sargam un šoferim, kas atvēra automašīnas durtiņas. Kā viņa jau prata iznesties!

Braucot pa gaišajiem bulvāriem un pakluso priekšpilsētu, automašīna beigās iegriezās Pavasara ielā. Ja tēva nebūtu mājās, visiem jādodas viņu meklēt, noteica Vilis, Kārlim, Atim, Mariannai un Jancim: varbūt pat Kristīnei ir laiks. Tēvam biļete jādabū!

Pavasara ielā kustība vakaros nebija nekāda dzīvā, tāpēc māte, sēdēdama ar trim zēniem ēdamistabā pie galda, pacēla galvu un ausījās. Vilis un Mildiņa! viņa sacīja. Tēvam šodien prāts bija, ka nekur dēties. Viņš gan lūkoja iedziļināties ārzemju mūzikas laikrakstā, bet tas viņam nepadevās.

"Nezin ko es būtu devis, ja šovakar varētu mūziku klausīties, nevis par to lasīt!" viņš skumji nodomāja. Arī vina ausīs atsitās automašīnas rūkoņa. "Tie laikam būs bērni! Nez vai viņiem būs laimējies ko labu dzirdēt klavieres, vijoli vai dziedāšanu?" Būdams pārāk nepacietīgs, tēvs skriešus noskrēja pa kāpnēm. Pa tam apakšstāva dzīvoklī saimniece sacīja uz saimnieku:

-    Pie mūsu mājas piestāj autiņš. Varbūt mans brālis iebraucis, ap šo laiku pienāk vilciens. Viņa izgāja priekšnamā. Cīrulītis, izskrējis uz ielas, pašlaik rāva vaļā automašīnas durtiņas, bet viņš nepaguva nekā pajautāt, jo bērniem tik tā vien dega grūst laukā: Cik labi, tēt, ka tu esi mājās! Mēs tev atnesām koncertbiļeti, mākslinieks pats mums to uzdāvināja!

Mazais Raimonds šai brīdī laikam būtu sajutis vilšanos, jo tēvs, biļeti saņēmis, nepalēcās vis uz augšu, kā Vilis bija pareģojis, bet, gaišam priekam apblāzmojot viņa seju, tas diviem trim lēcieniem uzskrēja pa kāpnēm un, uzskrējis augšā, sauca pa visu dzīvokli laimē drebošu balsi: Marta! Marta! Kur tu esi?

Vilis tēvam sekoja uz pēdām. Mildiņai šoreiz bija jārauga pašai izkūņoties no automašīnas. Saimniece, kas bija pabēgusi nost, lai netiktu apgāzta, pašlaik taisījās vērt durvis ciet, kad viņa ieraudzīja mazo meiteni.

-    Tiem nu atkal zeme degusi zem kājām, ka mazo pavisam piemirsuši! norūca saimniece, turēdama durvis, lai ielaistu Mildiņu priekšnamā. Mildiņai šķita tīri dabiski, ka neviens viņu negaidīja. Viņas sejiņā vēl bija viedējama prieka atblāzma: tēvs taču bija saņēmis savu biļeti! Saimnieci nosveicinājusi, viņa sacīja, aplūkodama kāpnes: Nu es zinu, saimniec, kā tavas kāpnes vislabāk pietaupīt: tev tās jānoklāj ar biezām grīdsegām! Centrālviesnīcā arī tādas ir, un pārklātas kāpnes ir daudz glītākas par kailām.

-   Vai tā tu domā? jautāja saimniece. Es ļoti priecātos, ja tu man tādus pārklājus uzdāvinātu!

Cīrulīšu ģimeni atkal reiz bija saviļņojis prieks. Vilis dabūja pa krietnam novārstīt muti, atbildot uz visiem jautājumiem, kas bira kā krusa vienā laidā un vienā gabalā. Ko teicis mākslinieks? Ko runājusi viņa kundze? Kā izturējies puisītis? Māte ar lielum lielu steigu rīkoja vakariņas, lai tēvs ar Vili nenosebotu koncerta sākumu. Vilim stāstot par mazo vijolnieku, māte klausījās ar sevišķu uzmanību. Ja mazajam nav labi ap dūšu, viņa sacīja, tad nedzen viennotaļ jokus, tie viņam drīz apniks. Bet Vilis, tik līksmi noskaņots, nevarēja nemaz iedomāties, ka tam šovakar ar Raimondu varētu arī neveikties. Raugoties uz tēvu, viņa acis ikreiz spulgi iemirdzējās, un arī tēva skats bija ne mazāk mirdzīgs. Aizgūtnēm iekoduši katrs savu desu maizi, viņi sāka posties jaukajam gājienam. Šovakar visi Cīrulīši, cik tik Dievs viņus bija devis, bija sanākuši priekšistabā, lai ar sirsnību izvadītu abus laimīgos. Ja mazais sāk uztraukties vai negrib vairs rotaļāties, māte pamācīja Vili, tad pastāsti viņam kaut ko. Stāsti viņam par Jancīša harmoniku vai par mūsu Ziemassvētkiem. Tu redzēsi, tev būs labāki panākumi nekā ar pastāvīgo smīdināšanu. Jūtoties nelabi, maziem bērniem netīk smieties, bet, klausoties pasakās un stāstos, viņi palaikam aizmirst savas ciešanas.

-   Viņš jau nav slims, viņš taču ar mani dejoja! iejaucās sarunā Mildiņa. Jā gan, piebalsoja Vilis, viņš taisni tāds pats palaidnis kā visi citi bērni.

Pacilātā prātā un veicīgiem soļiem tēvs ar dēlu devās uz mūzikas skolu. Ģērbtuvē viņi izšķīrās: viens iegāja ļaužu pārpildītajā zālē, lai uzmeklētu savu vietu, otrs steidzās uz mākslinieku istabu, lai vēl pēclaikus nopelnītu sava tēva biļeti.

Mākslinieku istabā bija diezgan daudz cilvēku. Svētku uzvalkos ģērbušies kungi apsveica klavierspēlētāju, glaimoja dziedātājai un labinājās ap mazo vijolnieku. Ieposts baltā zīda apģērbā, tas stāvēja starp lielajiem, galviņu pieslējis pie mātes, kas vieglajā, gaišajā vakartērpā izskatījās bezgala daiļa. Redz, kur nāk tavs draugs! mākslinieks puisēnam rādīja Vili, kas, ienācis pa durvīm, kautrīgi turējās sāņus. Bet viņš jau nemet kūleņus! Raimonds jutās vīlies.

-   To darīt šeit nemaz nebūtu iespējams, noteica viņa tēvs pastingri. Istabas dibenpusē atradās galdiņš, pie tā sēdēja jaunkundze, kuru Vilis bija redzējis jau viesnīcā. Viņš piegāja pie tās: Es atnesu Raimondam vilciņu, vai lai to uzgriežu?

-   Vēlāk, vēlāk, atteica jaunkundze, kad būsim vieni un viņš sāks gražoties. Pašlaik tam ir vēl sava māmiņa.

Pēc brītiņa bez klaudzināšanas ienāca kāds loti nevalīgs kungs. Vai ir jau laiks sākt, Rožkalna kungs? vaicāja mākslinieks. Jā gan, ja jūs būtu tik laipni! Svešie kungi ar steigu atstāja istabu. Jaunkundzei vēl ātri noglaudot dziedātājas tērpa krokas, tēvs ar stingru roku atbīdīja dēlēnu no mātes sāniem: Ej tagad pie Viļa! Māte vēl ātri noskūpstīja zēnu, kas sarauktu pieri tai noskatījās pakaļ. Tad Rožkalns atvēra mazas durtiņas un abi mākslinieki pa šaurām kāpnītēm uzgāja uz skatuves.

Tā kā mākslinieku istaba atradās daudz zemāk par skatuvi, Vilis nevarēja saredzēt, kas uz tās notika. Viņš tikai dzirdēja, ka klausītāji saņēma slavenos māksliniekus, vētraini plaukšķinot. Tad Rožkalns aizvēra durvis, un no brīnišķīgās mūzikas, kas ļaudis zālē aizkustināja līdz asarām, mākslinieku istabā bija sadzirdamas tikai atsevišķas skaņas.

Rožkalns pienāca pie puisēna. Programmas trešajā numurā jāuzstājas mūsu mazajam māksliniekam, viņš sacīja un, rādīdams uz vijoli, jautāja: Vai tavs instruments ir kārtībā? Raimonds neko neteica.

-   Es domāju gan, viņa vietā atbildēja audzinātāja, viņa tēvs to pirmīt uzskaņoja.

-   Vai tu esi iegaumējis, kurā vietā tev uz skatuves jāstāv? vaicāja Rožkalna kungs. Tu zini: ne gluži pie klavierēm! Raimonds nebilda ne vārdiņa.

-   Bet, Raimond, cik tu šodien esi nerātns! viņu norāja jaunkundze. Ja tavs tētiņš tevi tādu redzētu! Nu mazais, lūpu atmetis, sāka raudāt visā galvā. Satrūkusies audzinātāja to paņēma klēpī. Esi nu mierīgs, bērniņ! viņa labināja. Tu nedrīksti raudāt! Tāds nočīkstējies tu taču nevari iet uz skatuves! Viņa tam noslaucīja asaras. Rožkalns sprieda, visprātīgākais būšot klusītiņām aizmanīties. Vilis uzgrieza vilciņu. Raimonds tik ar pusaci raudzījās uz viņa rokām. Tad viņš pats mēģināja uzgriezt vilciņu. Veiklajiem pirkstiem jaunā māksla drīz padevās. Darbojoties ap jauno mantiņu, viņš piepeši pacēla galvu: zālē nošalca aplausu vētra.

-   Māmiņa nāks! viņš sacīja, nenolaizdams acis no durvīm. Nē, viņai vēl jāatkārto, viņš piebilda, kādu laiciņu uzmanīgi klausījies. Man arī kādreiz jāatkārto, tas nemaz nav jauki, bet nevar neko darīt.

-   Vai tad tev arī tik traki plaukšķina? jautāja Vilis.

-   Man plaukšķina visvairāk, gan tu pats dzirdēsi, atbildēja Raimonds, atkal pievērsdamies vilciņam, un, dziedātājai atgriežoties mākslinieku istabā, viņš tai sauca pretī: Redz, māmiņ, ko es protu!

-   Paldies Dievam, ka viņš ir līksms! atviegloti uzelpoja māksliniece, pamezdama pateicīgu skatu uz Vili.

Zālē atskanēja klavieres.

-   Pēc tētiņa ir tava kārta, atgādināja jaunā māte un, paskatīdamās uz audzinātāju, klusām piebilda: Kas tās man par karstām mokām, kad jāspēlē Raimondam! Agrāk es baidījos pati par sevi, bet, kopš zēns uzstājas, bailes par viņu ir ņēmušas virsroku. Kaut mēs ar viņu nekad nebūtu iesākuši! Jaunkundze mierināja dziedātāju kā nu mācēdama: Tā jūs, kundze, gremžaties pirms katra koncerta, un vēlāk, kad visi ir sajūsmā, jūs nezināt, kur likties aiz pārliecīgas laimes. Nu jau jūsu dēliņš uzstājas piekto reizi, gan arī šoreiz viss noies godam un jauki.

-    Man tāda sajūta, ka šoreiz būs citādi, čukstēja jaunā kundze. Skatieties, viņa vaigi kaist kā ugunī! Raimond, dod man savu rociņu! Palūkojiet, jaunkundz, cik karstas vina rokas!

-   Viņš grieza vilciņu, atbildēja jaunkundze, rokām tagad jāatpūšas!

-   Jā, jā, Vili! Uzsāc kādu citu rotaļu! Rokas pirms koncerta nedrīkst nogurdināt.

-Ak tu Kungs! nopūtās Vilis. Nebija nemaz tik viegli būt par bērnudārznieku! Sai amatā bija ko nolauzīties! Arī Vilis bija paguris. Bet viņš taču bija apņēmies izklaidēt un uzjautrināt mazo vijolnieku, un no solījuma nedrīkstēja atrauties! Viņam likās, ka tēvs zaudētu tiesības noklausīties koncertu, tiklīdz viņš pagurtu. Tātad jokiem bija jārodas, lai tur vai gals, un, tīri kā par baltu brīnumu, tie gadījās arī, un, kad mākslinieks, publikai plaukšķinot, lauru vainagu rokā, nonāca no skatuves, Raimonds bija labā prātā un tūliņ ar mieru viņam sekot.

Nu tu, Vili, paklausies, vai man neplaukšķinās tāpat kā tētiņam un māmiņai! viņš jautri pablisināja ar acīm. Viņš neuztraucās it nemaz, bet toties jo vairāk uztraucās viņa māte. Paskaties pa durvju spraugu! viņa čukstēja Vilim.

Vilis uzkāpa pa kāpnēm līdz mazajām durtiņām. Viņš dzirdēja ļaudis, kuru zālē bija neapzināms gals, skaļi plaukšķinām, redzēja puisēnu paklanāmies. Tad Raimonds, tēvam atskaņojot klavieru pavadījumu, sāka spēlēt. Vilim mazais vijolnieks atgādināja Janci, un tāpēc tam viņa spēlēšana nemaz tik brīnišķīga nelikās. Taisni tikpat sasapņojies izskatījās Jancītis, agrāk spēlēdams harmoniku un tagad vijoli. Protams, Jancis bija tikai iesācējs, kamēr Raimonds jau mākslinieks. Ļaudis klausījās aizturētu elpu. Vijole bija maza, un mazajam spēlētājam vēl nebija vīrišķīgi spēcīga tvēriena, bet toties viņš prata no vijoles izvilināt dzidras, maigas, dziļi izjustas skaņas. Starp klausītājām daudzas bija aizgrābtas līdz nemaņai, un, kad pēdējā skaņa bija izskanējusi, publikas sajūsma negribēja rimties. Mazais mākslinieks tika apbērts ziediem un bez daudzām citām balvām saņēma arī kādu puķu grozu, kas bija piemērots viņa vecumam. Tas šķita pildīts rozēm, lai gan īstenībā zem ziediem slēpās saldumi. Rožkalns steidzās uz skatuvi, lai palīdzētu pievākt daudzās veltes, un pāri klausītāju galvām atskanēja mazā mākslinieka gaišais, laipnais: "Paldies!"

Mākslinieku istaba pildījās ar draugiem un paziņām, kas tīkoja vecākiem novēlēt laimes, un notika tā, kā jaunkundze bija paredzējusi: māte nezināja, kur likties aiz pārliecīgas laimes. Nu Raimondam bija jāuzstājas tikai vēl vienu reizi, un, kaut gan nākamais mūzikas gabals bija grūtāks un garāks un spēlējams bez klavieru pavadījuma, mātes sirdi bija atvieglojusi draugu un paziņu sajūsma par jau veikto. Pacilātā garā abi mākslinieki uznāca otrreiz uz skatuves, kamēr Raimonds palika pie jaunkundzes un uzticamā Viļa.

Bet, tiklīdz viņi bija vieni, mazajam atkal uznāca raudas. Viņš nebija apmierināms, kaut gan Vilis, nokusis pie beigām, ņēmās melnās miesās. Aklas pūles! Te viņam, par laimi, iešāvās prātā mātes padoms. Atsēdies puisēnam līdzās, viņš sāka stāstīt par Janci. Zēns, nostājis raudāt, atslējās pret jaunkundzes plecu, un nebija necik ilgi, kad miedziņš sāka raustīt viņa acis, kamēr tās aizlaidās ciet. Raimondam ļāva gulēt, bet, kad koncerts tuvojās beigām un tēvs savu pēdējo gabalu gandrīz jau bija nospēlējis, viņš tomēr bija jāmodina. Mātes sirds gribēja vai kust no žēlabām. Atkal viņu mocīja sirdsapziņa, un atkal tā svēti noņēmās dēliņu nekad vairs nelaist uz skatuvi. Nu viņi pūlējās trijatā ap mazo Raimondu, un, tēvam nonākot no skatuves, puisītis bija gan pamodies, bet ieņēmies galvā vairs nespēlēt.

Zālē klausītāji nevarēja rimties aiz prieka un gavilēm. Nepacietīgi tie gaidīja mazo mākslinieku, par kura parādīšanos publikas lielākā daļa priecājās vairāk nekā par klavierspēlētāja brīnišķo mākslu, bet mākslinieku istabā rūpes un raizes māca sirdis.

-   Neglāsti un neskūpsti viņu tik daudz! teica mākslinieks uz savu sievu. Tu redzi, ka glāsti un skūpsti nelīdz. Laid mani ar viņu parunāt! Tēvs saņēma mazo pie rokas, un viņa stingrais skats dzēlās zēna acīs.

-   Tu šovakar esi slims, Raimond, viņš teica mazliet paceltā balsī, un labāk gribētu līst savā gultiņā nekā spēlēt. Es arī reiz biju slims, un man bija jānospēlē vesels koncerts vienam pašam. Tev jāspēlē tikai viens vienīgs gabaliņš. Ņemdamies drošu sirdi, es toreiz nodomāju: cilvēki maksājuši lielu naudu, lai dzirdētu mani spēlējam. Es biju solījies to darīt, vai es drīkstēju viņus krāpt? Arī tev tavs solījums jātur, tikai tad tu varēsi gulties un aizmigt. Vienā ziņā es tev tavu uzdevumu varētu drusku atvieglot, ja tu apņemies nenolaist dūšu. Garā Mendelsona koncerta vietā es tev ļaušu spēlēt Bēthovena mazo romanci tur nav nekādu grūtu rakstu. Es to klausītājiem pasacīšu. Ja tu labi spēlēsi, viņi būs ir tā ar mieru. Rādi viņiem laipnu seju, tad viņi tev piedos īso gabaliņu! Atvairīdams māti ar roku, tēvs zēnu uzveda pa kāpnēm. Tētiņ, čukstēja puisēns, vai tu arī pirmīt manīji, ka skatuves dēļi līgojās? Es gandrīz apgāžos.

-   Dēļi ir cieši pienagloti, nosacīja tēvs īsi un strupi.

Uz skatuves parādījās abi mākslinieki tēvs ar dēlu.

Kad plaukšķināšana bija mitējusies, tēvs griezās pret publiku: Ievērojot mākslinieka vecumu, lūdzu atvainot, ka viņš šoreiz neturēsies cieši pie programmas. Mendelsona koncerta vietā viņš vēlas spēlēt Bēthovena romanci. Jūsmīgi plaukšķinot, publika apliecināja, ka tā pievienojas mazā vijolnieka izvēlei: klausītāju mazākā daļa zināja, ka tā līdz ar to saīsina savu baudu.

Nu, daries un vedies, kā pienākas! noteica tēvs, nostādamies savmaļus, bet tā, ka mazais to varēja saredzēt. Visu laiku tēvs noņēmies raudzījās uz savu dēlu: viņam bija tā, it kā tik ar savu skatu tas varētu uzturēt puisēnu možu.

Laiks aiztecēja. Zēns bija nospēlējis. Tēvam īsais brītiņš bija šķitis kā pati mūžība. Šoreiz viņi abi kā sapņodami atgriezās pie mātes, kas mazo saņēma atplestām rokām.

Pusnakts nāca jau pāri, kad beidzot mākslinieks varēja sacīt uz jaunkundzi: Brauciet tūliņ ar Raimondu uz māju! Vilis jums pagādās taksīti, vai ne tā, Vili?

Pēc koncerta saviļņotā publika pulcējās pie mākslinieku istabas durvīm, cerēdama ieraudzīt kaut mata galiņu no mazā vijolnieka. Velti! Tas jau gulēja saldā miegā viesnīcas gultiņā, kuru gādīgais Mežaka kungs jau iepriekš bija licis sasildīt.

Otrā dienā visās avīzēs bija lasāmi jūsmīgi raksti, kuros mākslas kritiķi slavēja trīs māksliniekus un viņu spējas, bet trešajā dienā parādījās īss paziņojums: mazais mākslinieks bija saslimis ar masalām.

Pēc kādas nedēļas nolikās arī Mildiņa, viņa dejotāja, un, sēžot pie vārgās meitiņas gultas, māte ar līdzjūtību pieminēja mazo cilvēciņu, kam bija jārādās atklātībā, kamēr tas vēl nebija izgulējis bērnu slimības.

Vienpadsmitā nodaļa BEZ NAUDAS UN BEZ VIJOLES

Kopš koncerta bija pagājusi pusnedēļa. Ar dienu no dienas lielāku nepacietību Cīrulītis gaidīja apsolīto krievu profesora sveicienu ar tam pievienoto samaksu par stundām, bet gaidas bija veltīgas vēstule kā nepienāca, tā nepienāca. Laikam taču Zubovi savu ceļojumu bija atlikuši, jā, varbūt viņi pat bija nodomājuši ziemu vēl pavadīt šeit un mūzikas stundas turpināt. Varbūt arī nosūtītā vēstule bija pazudusi. Vēlēdamies to noskaidrot, Cīrulītis beidzot aizgāja uz Centrālviesnīcu pie Mežaka. No tā viņš dabūja zināt, ka profesors ar ģimeni esot aizbraucis jau tūliņ otrā rītā pēc koncerta, vispirms gan uz Berlīni, gribēdams tur palikt kādu nedēļu.

Cīrulītis kavējās teikt par nesamaksātajām stundām, bet Mežaks, veikalnieks un cilvēkpazinējs, tūliņ atminēja, ap ko lieta grozās. Profesors pirms aizbraukšanas nokārtoja visus maksājumus, augstsirdīgi atlīdzinādams katru pakalpojumu. Viņš ir godavīrs caur un caur, par tādu jūs jau laikam gan arī pats viņu būsiet atzinis.

Jā gan, bet kā jūs izskaidrosiet to: atvadoties viņš man teica, ka viņa dēli mani vēl apciemošot, turklāt likdams nojaust, ka viņi atnesīs samaksu par mūzikas stundām. Dēli, mani apciemodami, naudu tomēr neatnesa. Viņi sacīja, ka ceļojums esot atlikts. Vecāki vēl ar rakstu izsacīšot savu pateicību. Vai jūs domājat, ka viņi man rakstīs no Berlīnes?

Nē, nē, nē, dzīvi iesaucās Mežaks, šādi ļaudis neaizbrauc, savus parādus nesamaksājuši! Tur būs meties kaut kas cits. Par ceļojuma atlikšanu nekad nekas netika minēts, to dēli vienkārši grābuši no gaisa! Bīstos, ka nauda šiem jaunskundziņiem būs pielipusi pie pirkstiem, tas izriet no jūsu stāstījuma. Viņi ir mazliet vējīgi, šie jaunekļi, un tēvs viņus pārāk cieši tur vangās! Es varu gluži labi izsekot viņu domām: iekām tos nodot Londonas audzināšanas iestādei, viņi droši vien būs gribējuši sev iedzīt drusku naudas, cerēdami, ka jūs par savu honorāru sāksiet interesēties tikai tad, kad vecāki būs jau viņpus robežas. Labi, ka jūs tik ilgi nevilcinājāties, šonedēļ visa ģimene vēl ir Berlīnē. Man nejauši zināma viņu viesnīcas adrese, to es jums pateikšu, Cīrulīša kungs. Iesaku jums uz karstām pēdām rakstīt. Jums jau nemaz nav jāizsaka kaut kādas aizdomas, pilnīgi pietiek, ja jūs pastāstāt, kā viss noticis. Gan jau profesors jūsu rakstu pats zinās papildināt, un, cik es viņu pazīstu, jums nauda ilgi nebūs jāgaida. Būs notikusi pārskatīšanās, un viss būs labi!

Cīrulītis iedegās dusmās, un patiesā sašutumā viņš, mājās pārnācis, stāstīja par savu bijušo skolnieku acīm redzamo blēdību. Dieva laime, ka mana vēstule vinu vecākus Berlīnē vēl var sasniegt! Es tūliņ rakstīšu! Mēs savu naudu tā nevaram aizlaist vējā, mums tā ir vajadzīgāka nekā šiem gaišļiem! Bet jau pēc piecpadsmit minūtēm viņš pavisam citādi noskaņots atkal atgriezās ēdamistabā. Marta, viņš teica, es nemaz netiku pajautājis, kādi šai lietā ir tavi ieskati. Esmu izdomājis visus prātus mana spalva negrib un negrib rakstīt, kas tai jāraksta. Ko tas līdz, ka es savas aizdomas skaidri neizsaku, mans ziņojums profesoram tik un tā atklās dēlu noziedzīgo rīcību. Viņš taču tādu nav paredzējis, vai citādi viņš tiem naudu būtu uzticējis? Mani pārņem žēlums, iedomājoties, kā nabaga vecākiem aptecēsies sirds, ieraugot savus dēlus par blēžiem. Viņi tiem negodīgo rīcību nekad nepiedos, viņi to nemūžam neaizmirsīs! Tādā noskaņojumā šķirties no saviem bērniem kā tas sāpina! Vai lai viņiem nodara tādas bēdas, lai paglābtu savus grašus? Ko tu domā, Marta?

-   Kaut es arī teiktu: raksti! Es neticu, ka tu to darītu!

-   Un tu vai tu spētu to izdarīt? Vai tu rakstītu, nevērojot ciešanas, ko tu viņiem sagādātu?

-    Es varbūt domātu, ka vecāki reiz tikpat dabūs zināt, kādi ir viņu dēli. Un zēniem būtu veselīgi saņemt pelnīto sodu. Turklāt arī iespējams, ka mūsu aizdomas ir nepamatotas, ka naudas vēstule nozudusi vai nav nemaz nosūtīta, kaut gan es tādā gadījumā nevarētu izskaidrot jauno Zubovu melus par atlikto ceļojumu. Nav mums arī tik bagāta maize, ka mēs tik viegli varētu pieciest simt latus, kas abiem jaunekļiem izies tikai niekos.

-   Tātad tu rakstītu?

Mirklīti padomājusi, māte teica: Es nezinu, ko es darītu, es laikam ietu padomos pie sava vīra.

Lielie bērni visu laiku bija klausījušies abām ausīm. Viņiem sirds kāpa pa muti laukā, iedomājot par tēvam nodarīto pārestību. Viņi visi vēlējās, kaut tēvs rakstītu, bet neiedrošinājās mest kādu vārdu starpā. Vēl brītiņu tēvs prātodams staigāja pa istabu, tad viņš, staigāšanu pārtraucis, nostājās aiz mātes krēsla, noteikti sacīdams: Lai Dievs zina par abu jaunekļu grēkiem! Naudas badu var paciest, bet ne tā bērnu kaunu. Tev būs savu tuvāko mīlēt kā sevi pašu! Tu taču pati pie šiem vārdiem aizvien esi turējusies, Marta! Tā vēstule krievu profesoram palika neuzrakstīta.

Bet cita vēstule gan tika šonakt sacerēta. Saltajā zēnistabā, mazas svecītes gaismā tupēja Kārlis, Vilis un Atis un rakstīja profesora dēliem. Viņi rakstīja aizraudamies, dūres vīstīdami. Šie nolāpītie puikas! Šie kauna gabali! Sadevuši tiem vispirms labi krietnu versmi, trīs rakstītāji jūsmīgos teicienos cildināja savu tēvu, viņa cēlsirdību neizpaust profesoram dēlu kaunu. Tad viņi tēloja vecāku pūles un rūpes, stāstīdami par grūtībām, ar kādām tiem jācīnās. Visupēc viņi skanīgos vārdos atsaucās uz jauno cilvēku godprātību, lūgdami tos piesavināto naudu atsūtīt likumīgajam īpašniekam. Atim bija visglītākais rokraksts, tam vēstule bija jāpārraksta. Parakstīties parakstījās visi trīs. Vēstuli viņi adresēja Nikolajam, vecākajam brālim. Berlīnes adresi viņi bija uzzinājuši, tātad vēstuli rīt no rīta varēja iemest. Ļoti apmierināti trīs brāļi devās pie miera. Nebija nemaz ko šaubīties, ka tēvs šādā ceļā pieprasīto naudu saņems!

Dīvaini, cik dažāda kādreiz tā pati lieta var izskatīties vakara krēslā un spilgtā dienasgaismā! Otrā rītā ejot uz skolu, Kārlis pēkšņi ievaicājās: Kāpēc mēs šo vēstuli nedodam tēvam pārlasīt? Vilis un Atis minēja vairākus iemeslus: Tāpēc, ka tad tas vairs nebūs nekāds pārsteigums; tāpēc, ka vecāki baidās izteikt nepamatotas aizdomas; tāpēc, ka tēvs vēstulē svītrotu visjaukākās vietas par savu augstsirdību; tāpēc, ka tad, domājams, no visa pasākuma nekas neiznāktu. Nē, nē, ja vēstuli vispār gribēja nosūtīt, tad tas bija jādara slepeni, nevienam nekā nejautājot. Un vai tad tur nu kas?

Bet taisni slepenība Kārlim bija it kā pretīga. Domādams, ko darīt, viņš vēstuli pirmajā pastkastītē vēl neiemeta pa ceļam bija arī vēl citas. Nu brāļi ņēmās viņu apvārdot: Ko tur tik daudz gudrot! Katrs pārsteigums jāizdara paslepen, citādi jau tas nebūs pārsteigums. Tu vienmēr esi tāds apdomīgs un bailīgs nu kas tad ļauns no tāda raksta var lēkties? Par to tev ne kauls lūzīs, ne zobi izkritīs. Varbūt tas neko nelīdzēs, bet kaitēt tas nevar, tas taču tev pašam jāsaprot!

Kārlis tiešām nevarēja pasacīt, kādā ziņā vēstule varētu kaitēt, un tomēr viņš to neiemeta arī otrajā pastkastītē. Vecāki savos darbos aizvien ir atklāti, lai tie dara ko darīdami, viņš teica, un ir taču taisnība, ka bieži vien tas, ko esam darījuši paslepen, nav ņēmis labu galu. Jums jau viegla runāšana ja izies greizi, tēvs, māte teiks: tu, Kārli, esi vecākais, kā tu to varēji pieļaut! Galu galā arī Atis pieslējās Kārļa domām, tikai Vilis nebija pārliecināms. Joprojām apgalvodams, ka brāļi esot nelabojami zaķapastalas, viņš pie trešās un pēdējās pastkastītes lūkoja Kārlim vēstuli izraut no rokas, bet tas viņam neizdevās. Tā kā tagad zēniem piebiedrojās daži skolasbiedri, tad jautājuma galīgā izšķiršana bija jāatliek uz pēcpusdienu. Dodoties no skolas mājup, zēni vienojās tā: viņi mātei stāstīs par vēstuli tā, it kā tā jau būtu nosūtīta. Ja viņa priecāsies,

vēstuli mierīgu prātu varēs iemest, bet, mātei izrādot nepatiku, viņi tai savu rakstījumu parādīs.

Pēc ieturētām pusdienām Kārlis, pabikstījis mātei sānos, tai iečukstēja, lai tā uz brītiņu ienākot zēnistabā. Tur Vilis un Atis jau gaidīja. Diezgan uztraukti un visi trīs reizē brāļi nu ņēmās pastāstīt par naktī rakstīto vēstuli, kuru viņi šorīt, ejot uz skolu, esot iemetuši. Gandrīz vārdiski viņi atkārtoja spēcīgos teicienus, kādos tie bija pauduši savu sašutumu par jauno krievu noziedzīgo rīcību.

Sākumā māte klausījās ar lielu uzmanību, tad viņas sejas izteiksme piepeši mainījās. Iztrūkusies viņa raudzījās savos trīs dēlos. Noskārzdami sava stāstījuma nelabvēlīgo iespaidu, tie nobijās un apklusa.

-   Bērni, ko jūs esat izdarījuši! satraukta iesaucās māte. Kaut arī jūs savu rakstu esat adresējuši Nikolajam, tas tik un tā nokļūs vecāku rokās! Nav ticams, ka profesors ar svešu rokrakstu rakstītu vēstuli nelasītu atdos dēliem. Nu jūs nesaudzīgā veidā atklājāt to, ko tēvs viņam gribēja noslēpt. Es jūs nemaz nespēju saprast! Kā jūs varat bāzt degunu, kur jums nav nekādas daļas!

Zēni, vērojot mātes nobīli, gribēja viņu pārtraukt, bet mātei nebija nekādas patikas klausīties viņu aizbildinājumos. Viņas īgnums pieņēmās aizvien vairāk. Tad Kārlis, iespiezdams mātei rokā aploksni, to ņēmās mierināt: Nebaiļojies tā, māmiņ, vēstule vēl nemaz nav nosūtīta!

-   Paldies Dievam! iesaucās māte, dziļi atņemdama elpu. Vai jūs neteicāt, ka vēstule jau nosūtīta? Ak, bērni, cik es esmu laimīga! Kāds labums no tās varēja atlēkt tēvam, profesoram un arī jums pašiem? Mēs vairs nekad neko jūsu klātbūtnē nebūtu pārrunājuši, ja jūs tā valkājat mūsu uzticību! Mēs jums vairs nekad neko nebūtu uzticējuši pat savu laiku vairs ne!

Zēni bija ļoti nokaunējušies. Cik tur nu trūka, ka viņi būtu pastrādājuši nedarbu!

Vēlāk, kad man būs vaļa, es vēstuli izlasīšu, teica māte. Es varu iedomāties, ka jauno cilvēku rīcība jums aizdevusi dusmas un ka jums patiktos tos ņemt priekšā! Bet aizdomas tā nedrīkst izteikt kā pierādītu patiesību. Vai nav dzirdēts, ka pat visgudrākie tiesneši pārskatījušies, notiesādami cilvēkus, kas vēlāk izrādījušies nevainīgi? Šai ziņā jābūt sevišķi uzmanīgiem!

Vakarā vēstuli izlasīja arī tēvs. Tā rakstīt, kā zēni rakstījuši, protams, nevar, viņš sacīja sievai. Bet iedoma rakstīt dēliem nav nemaz tik peļama. Līdz šim viņi taču visu laiku bija vecāku uzraudzībā, es nemaz nevaru iedomāties, ka viņi piesavināto naudu jau būtu izniekojuši. Man vajadzētu viņiem rakstīt, tiklīdz profesors un vina kundze aizbraukuši. Atvadoties tēvs ar dēliem droši vien būs parunājis kādu nopietnu vārdu, un arī pati šķiršanās taču laikam nebūs palikusi bez dziļāka iespaida. Ja nu viņi šādā noskaņojumā saņem no manis vēstuli un redz, ka es gribu būt saudzīgs pret viņu vecākiem, nav neiespējams, ka viņi savu vainu apzinās. Tad vēl viss var griezties par labu. Var jau būt, ka viņi ir vāja rakstura un viegli padodas kārdinājumiem, bet viņi ir arī mīkstas dabas un tāpēc viegli ietekmējami labvēlīgā virzienā. Es vismaz mēģināšu.

Māte šai laikā bieži sēdēja pie mazās slimnieces gultiņas. Tēvs savu skolēnu dēļ pie Mildiņas nedrīkstēja ieiet. Bet kā no zemes izburts viņš kādā jaukā dienā stāvēja slimniekistabā. Iemezdams mātei klēpī žūksnīti papīrnaudas, viņš priecīgi iesaucās: No krieviem! Un pēc mirkļa tas jau atkal bija pazudis.

Iesaucis trīs lielos zēnus stūristabā, tēvs viņiem nolasīja jauno Zubovu vēstuli, kuru tie bija rakstījuši, rūgti nožēlojot savu pārkāpumu. Savā priekā tēvs katram iedeva pa naudas grasītim, tāpēc ka tie ar savu vēstuli viņu bija uzvedinājuši uz labām domām. Bet Vilis naudu neņēma pretī, taisni viņš taču bija iekodies uz to, ka vēstule nosūtāma bez prasīšanas! Nevarēdams nociesties to nepateicis, viņš sacīja: Tēt, tu jau nezini, kā viss notika! Esmu laimīgs, ka nav iznākusi nekāda ķeza! Es atalgojumu nevēlos, to ir pelnījis tikai Kārlis!

Vēl tai pašā vakarā ausu ārsts saņēma samaksu par Annas operāciju līdz ar aizbildinājumu par maksājuma nosebošanos un piezīmi, ka līdz šim neesot bijis iespējams sadabūt vajadzīgo naudu.

Ārsts pašlaik ar savu sievu sēdēja pie vakariņām. Vai šis Cīrulītis nav tas pats mūzikas skolas direktors, kas nesen sarīkoja lepnās dzīres?

-   Ne pie dienas! Tu gan visu saputro! atbildēja ārsta kundze, kurai laipnai būt nebija pa dabai. Cīrulītis ir tikai skolotājs. Tas taču ir tas pats, par kuru stāsta, ka viņš izsūtot savus septiņus bērnus meklēt dzīvokli, jo neviens savā namā tādu varzu nevēloties!

-   Apžēlojies! iesaucās ārsts. Būtu agrāk to zinājis, es viņam nebūtu piesūtījis tik sālītu lēsi!

-   Tu aizvien visus cilvēkus sajauc!

-   Cilvēkus ne, tikai vinu uzvārdus. Direktoru sauc kaut kā līdzīgi.

-   Nemaz ne līdzīgi!

-   Ne? Es domāju gan! Kā tad viņu sauc?

-   Tas man pašlaik nav prātā, bet līdzīgs viņa vārds nav nemūžam!

-   Ir gan!

-   Nav vis!

Tā viņi tiepās vēl labu brīdi par divu uzvārdu līdzību, kuru tie nevarēja noskaidrot. Tad ārsts, naudu iebāzdams kabatā, noteica: Kas padarīts, tas padarīts!

Mildiņas slimības grūtākais posms bija laimīgi garām. Tā jau varēja staigāt, bet, tā kā viņa nedrīkstēja iet ārā, viņai bieži vien bija garš laiks. Tāpēc viņa šodien, Lūdzamā dienā, bija sevišķi priecīga, jo brāļiem un māsām nebija jāiet uz skolu. Pēcpusdienā viņa mīļi pieglaudās Jancim, kas, stāvēdams virtuves vidū, spēlēja vijoli. Viņai tā būtu paticis ar brālīti parotaļāties! Jancis gan palocīja galvu, bet spēlēšanu turpināja. Mildiņa palika gaidīdama. Stājies nu spēlēt, Jancīt! aizrādīja Kristīne. Tu jau to dari pārāk ilgi. Tēvs bārsies. Galu galā mazais spēlmanis padevās un laimīgā Mildiņa viņam sekoja uz stūristabu, kur vijole bija noliekama. Bet Jancis, pamanījis, ka tēva nav mājās, vijoli nemaz neizlaida no rokām, bet sāka atkal spēlēt. Ak tu nerātnais! iesaucās Mildiņa, un vilšanās viņai sadzina asaras acīs.

Pēc kāda laiciņa atskanēja zvans. Tēvs nāk! iesaucās Mildiņa, neizlaizdama no acīm durvis. Bet, iekām tās atdarījās, Jancis pa otrām durvīm jau bija aizšmaucis. Joprojām spēlēdams, viņš iebēga zēnistabā.

Pēdīgi Mildiņa paglābās pie lielā brāļa, cerēdama, ka no tā Jancis vairāk rausies.

-    Dodies nu mierā, Janci! brīdināja Kārlis. Tu droši vien jau spēlē trīs stundas! Te mazais, kaislīgais vijolnieks savieba tik dusmīgu seju, kādu lādzīgajam puisēnam neviens vēl nebija redzējis. Galvu iecirtis, viņš sacīja spītīgi: Es tagad nevaru doties mierā, man jāspēlē, kamēr es tikšu galā!

Šai brīdī ienāca māte. Raudādama Mildiņa tai apskāvās ap kaklu: Visi saka, lai viņš met mieru, bet viņš tomēr to nedara! Varbūt viņš nekad vairs nerimsies, rau, kāds viņš izskatās!

Māsiņas izmisums, varbūt arī mātes skats Janci bija it kā pamodinājis. Viņš apķērās un apdomājās. Nolaizdams vijoli un lociņu gar sāniem, viņš nodūra acis.

-Vai tu zināji, ka noliktais laiks jau pāri, un tomēr spēlēji tālāk? tincināja māte. To es gan nebūtu domājusi, Janci, ka vijole tevi pamudinās neklausīt. Ja tā ir, tad labāk spēlēšanu pavisam atmest. Paliec te, redzēsim, ko teiks tēvs!

Māte izgāja no istabas. Kā piekalts Jancis palika stāvot. Brāļi un māsas pulcējās ap brālīti, pierunādami to tūliņ nolūgties. Cits uz citu raudzīdamies, viņi pārsprieda, kas nu notikšot. Ienākot vecākiem, istabā gaiss bija nepatīkami spiedīgs. Jancis neuzdrīkstējās pacelt acis, bet spītīgs viņš arī nešķita, jo teica skaidri un gaiši: Lūdzu, atvainojiet!

-   Nu labi, ka tu jūties vainīgs, Janci, sacīja tēvs. Ja tu, no mūzikas aizrāvies, būtu piemirsis, ka spēlē ilgāk nekā drīksti, tad es tev vēl varētu piedot, bet, kad tev jau vairākkārt atgādināts, ka tev jārimstas, un tu tīšu prātu spēlē tālāk, tad par vijoli vairs nav ko domāt! Ko tu gan domā, ja visi mani bērni saceltos kājās, ja katrs darītu tik savu prātu? Tas būtu taisni tāpat, it kā orķestrī neviens neskatītos uz diriģentu! Nē, Janci, maniem bērniem jāklausa! Gada laikā tu savu vijoli vairs neredzēsi. Dod šurp!

Jancis, kas vijoli līdz šim bija turējis rokā, to strauji piespieda pie sirds un, pēkšņi to sagrābdams abām rokām, atkāpās soli atpakaļ. Brāļi un māsas bija tik pārsteigti, ka uz brīdi palika bez valodas. Tikai pēc laba laiciņa visi iesaucās gandrīz vai vienā balsī: Bet, Janci!

Plaši ieplestām acīm tēvs lūkojās uz Janci, vislabsirdīgāko no Cīrulīšu bērniem, kurš tagad iedrošinājās darīt to, ko vēl neviens nebija iedrošinājies, viņam griezt pretī krūtis! Brītiņu viņš raudzījās nesapratnē. Tad tas izstiepa savas garās rokas un, pacēlis mazo ar visu vijoli augsti gaisā, noteica smaidīdams: Ar varu tu man neko nepadarīsi, vai saproti? Un, nolikdams to atkal zemē, viņš sacīja nopietni: Atdod nu vijoli ar labu, Janci! Bet Jancis neklausīja. Atdod vijoli!

-    Klausi taču, Janci! čukstēja brāļi un māsas, bet viņu uztrauktie čuksti neko nelīdzēja. Redzēdama mazo zēnu vijoli kaismīgi piespiežam pie sirds, māte jautāja, sāpju pārņemta: Janci, vai tev vijole ir mīļāka par tēvu un māti? Puisēna skats bija stīvi piekalts vienam punktam. Viņš stāvēja mēms kā akmens.

-   Nu tad paturi vien savu vijoli! dzīvi iesaucās tēvs. Še, ņem arī lociņu! Tu vari spēlēt, cik ilgi vien gribi, bet mūsu bērns tu būsi tikai tad, kad tu vijoli būsi atdevis! Un, plaši atvērdams durvis, viņš sauca skaļā balsī: Ej ārā, svešais bērns! Soļus vilkdams, Jancis izgāja priekšistabā.

Notikums it visiem ķērās pie sirds. Meitenēm karsts vien nolija gar vaigiem. Tēvs nemierīgi soļoja šurpu turpu. Tad viņš, izgājis virtuvē, runāja ar Kristīni tik skaņi, ka to varēja dzirdēt visā dzīvoklī: Turiet to svešo bērnu kā ubadziņu! Lai viņš paliek priekšistabā! Jūs drīkstat viņam padot ēst un vakarā padot spilvenu, lai viņš varētu nolikties. Atnesiet tam arī soliņu, lai viņš varētu apsēsties. Man viņa žēl, jo tam nav ne tēva, ne mātes.

Tēvs aizgāja uz savu istabu. Māte klusā balsī mierināja Mildiņu, kas tagad raudāja, ka nemaz glābties.

-    Esi mierīga, meitiņ! viņa sacīja. Gan Jancis drīz ieskatīs, ka viņam jāpadodas. Atstāsim viņu tagad vienu, lai viņš varētu labi apdomāties. Viņš tēvam atdos vijoli, un viss būs labi!

Kad bija laiks klāt galdu, meitenes uzlika šķīvi un karoti arī Jancim. Visi domāja, ka līdz vakariņām viņš savu vainu būs atzinis. Vakariņās aicinātais tēvs lēnā gaitā nogāja gar Janci, bet tas izdevīgo brīdi palaida garām. Viņš sēdēja uz ķeblīša, kā galu gaidīdams.

-   Iznesiet Jancim vina tiesu! noteica tēvs. Citādi viņš nāks izsalkuma dzīts, bet viņam jānāk aiz mīlestības.

Tātad mazais zēns ēda priekšistabā, un, kolīdz atvērās durvis uz ēdamistabu, viņam acīs sakāpa asaras: viņš redzēja savējos sasēdušos ap gaišo galdu, un viņa vieta bija tukša. Bet viņam taču bija palikusi mīļmīļā vijole, pēc ēšanas viņš varēs spēlēt visu vakaru!

Ēdamistabā visi sacēla ausis. Viņš spēlē! iečukstējās kāds no bērniem. Priekšistabā bija klusi ieskanējusies vijole. Visi klausījās. Dažas skaņas tad tās atkal izdzisa. Šīs skaņas bija Janci sāpinājušas, viņš pats nezināja, kāpēc. Mazais vijolnieks vēl nekad nebija spēlējis bēdu sagrauzts, tāpēc viņš arī nezināja, cik sāpīgi mūzika var aizkustināt cilvēka sirdi.

Pēc brītiņa viņš vēlreiz mēģināja pacelt lociņu, bet arī šoreiz spēlēšanu tūliņ pārtrauca. Klausītāji nošausminājās. Trauslās skaņas visiem gāja caur sirdi un kauliem, jo sevišķi abām māsiņām. Maize tām spiedās kaklā, viņas nolika karoti.

-   Marianna nevar nociesties, viņas grib tikt pie Jancīša, sacīja māte. Tēvs meitenēm neliedza iziet pie brālīša. Sarāvies un sadrūmis viņš vēl aizvien tupēja uz ķeblīša, turēdams klēpī vijoli. Viņa lūpiņas raustījās. Meitenes, nometušās pie viņa ceļos, klusi sačukstējās.

Pēc laba brīža, kad tēvs jau atkal sēdēja pie klavierēm, lēni atdarījās stūristabas durvis. Izbrīnījies viņš raudzījās uz ienācējiem: priekšgalā nāca Jancis, nesdams dīvainu priekšmetu, kas bija ietīstīts Mariannas melnpelēkajā lakatā. Varēja likties, ka puisēns nes mazu zārciņu, tik nopietna bija viņa sejiņa. Abas meitenes nāca nopakaļus kā sēru viesi.

-   Es nesu vijoli, nostomījās Jancis, paceldams acis uz tēvu, kas vēl aizvien brīnījās par savādo saini puisēna rokās. Tēvs to ātri nometa uz klavierēm. Tad viņš abām rokām apskāva Jancīti, sacīdams silti un sirsnīgi: Nu ir atkal labi, Jancīt, nu tu atkal esi mūsu dēliņš! Un Jancis izraudāja savas sāpes pie tēva krūtīm.

Tikai vēlāk meitenes izstāstīja tēvam, kā viss bija noticis: Kamēr Jancim vijole bija acu priekšā, viņam pietrūka spēka to atdot. Tikai tad, kad mēs to bijām ietinušas, viņš varēja no tās atrauties!

Jancis jau sen gulēja, kad vecāki ēdamistabā vēl sprieda par viņa nodabu. Viņš taču par mūziku var zust un mirt! teica māte. Es to nemaz nespēju saprast!

-   Šai ziņā viņš gan arī tevī nav nodevies, atteica tēvs, domīgi piebilzdams: Pavisam bez mūzikas es viņu nevaru pamest, tas būtu tāpat, it kā es izsalkušam nedotu maizi. Vispareizākais laikam būs viņam mācīt spēlēt klavieres. Klavierēm viņš līdz šim nav veltījis vērību, tāpēc viņš, spēlēdams šo instrumentu, visdrīzāk mācēs izturēt mēru.

-   Jā gan, un klavieres spēlēt viņam tikpat būs jāprot, jo par to gan nevar būt šaubu, ka viņš dienās būs mūziķis.

-   Tā jau gan rādās, nopūtās mūzikas skolotājs Cīrulītis.

Divpadsmitā nodaļa MĀJAS BEZ MĀTES

Neviens nebūtu varējis pateikt, no kura brīža māte vairs neizrādīja pretestību, citiem runājot par viņas braucienu pie vecmāmiņas. Bet tas nu bija skaidrs kā diena, ka braukšana notiks.

Vēl nekā nevar zināt, sprieda māte, iegādājoties drānu jauniem svārkiem, bet, kad šuvēja bija atnākusi tos uzlaikot, bērni dzirdēja māti sakām: Lūdzu drusku īsākus, tik gari braukšanai labi neder.

-Vēl nekā nevar zināt, sacīja māte, kā pa garu laiku ieskatīdamās vilcienu sarakstā, un vēl nekā nevar zināt viņa teica, uz loksnītes atzīmēdama vilciena pienākšanas un atiešanas laiku. Bet kas gan paliks mājās, kad jaunie svārki ir pašūti un vilcieni izrādījušies sevišķi ērti? Tātad notika tā, ka māte kādā jaukā dienā vecmāmiņai uzrakstīja vēstulīti, ar to pieteikdama savu apciemojumu. Jau pēc divām dienām pienāca atbilde atklātne, kas sākās ar vārdiem, kuros izpaudās prieks par gaidāmo atkalredzēšanos, un beidzās ar jautājumu: vai mātei sirds nebūtu mierīgāka, ja Mildiņa brauktu līdzi?

Atklātne, kuru tēvs ēdamistabā bija nolasījis priekšā, varen saviļņoja bērnu prātus. Kaut gan neviens viņus nejautāja, tie klaji un skaļi izsacīja savas domas un jūtas. Uztraukums pieņēmās aizvien lielāks. Galu galā viss pūlis gāja ņugu ņugām, tā ka tēvs to vienkārši iztrieca pa durvīm.

-   Šīs atklātnes saturs bērniem nemaz nebija jāzina, sacīja māte.

-   Tev taisnība, bet es taču tevi katru acumirkli nevaru saukt uz stūristabu, un, kur tu esi, tur aizvien griežas kāds no bērniem.

-   Jā, jā, smaidīja māte, bet līdz vakaram pagaidīt tāds nevar, kā vārds ir Cīrulītis!

Vecāki apspriedās. Kad jautājums bija izšķirts, tēvs atkal atsauca bērnus. Spulgām actiņām Mildiņa raudzījās mātē. Māte to paņēma klēpī. No braukšanas nekas neiznāks, Mildiņ, viņa sacīja, un es tev tūliņ pateikšu, kāpēc. Ievērojot tālo ceļu, arī par pusbiļeti izietu nauda, un, kaut arī vecmāmiņa to samaksātu, es tevi tomēr nevaru ņemt līdzi: jo kas gan atvērs durvis, ja priekšpusdienā kāds zvana? Kristīne taču zvanīšanu nedzird un arī nesaprot, ko sveši cilvēki runā. Tev jābūt par durvju sardzi, kamēr manis nav mājās, ja tevis nebūtu, es nemaz nevarētu braukt.

Prātīgā, mazā meitene ieskatīja, ka viņai bija jāpaliek mājās. Sapnis bija bijis īss un neskaidrs, jo ko gan viņa jēdza no vilcieniem un svešām pilsētām? Tēva mājas, pagalms, Pavasara iela vēl bija viņas pasaule, kur katru dienu bija diezgan, ko redzēt un vērot. Brāļiem un māsām par lielum lielo brīnumu, viņa pat ne asariņu nenolaida tā pati meitene, kas šodien pēc pusdienas bija rūgti noraudājusies, tāpēc ka māte tai nebija ļāvusi iet lejā, mitrajā pagalmā.

Vēl tikai viena diena, un šķiršanās brīdis bija klāt. Braucējai bija grūti ap sirdi. Labi, ka braucamā diena jau sen bija noteikta, citādi māte ceļasomā saliktās lietas laikam atkal būtu izņēmusi. Bet, zinādama, ar kādām ilgām to gaidīja viņas radi, viņa negribēja padoties skumjām. Visu vēl pamatīgi pārdomādama, viņa pēdējo reizi izmeta mājas soli. Un visur, lai tā bija kur būdama istabā, virtuvē vai pagrabā -, netraucēdams un neko nerunādams, tai uz pēdām sekoja Jancis. Viņš tikai gribēja būt viņas tuvumā. Māte juta, kāds žēlums māc viņa sirdi. Tā bija gara, mēma, sirsnīga atvadīšanās. Tikai vienu pašu reizīti viņš savu grūtumu izteica arī vārdos augšā bēniņos, kur viņi bija divi vien.

-   Māmiņ, tu taču tā vairs nedomā, kā tu toreiz teici?

-   Kā tad, dēliņ?

Jancītim vārdi iespriedās kaklā.

-   Kā tad lai es nedomātu, bērniņ?

-   Ka man vijole ir mīļāka par tevi un tēvu.

-   Nē, actiņ, tā jau es sen vairs nedomāju, tu taču vijoli tēvam atdevi. Es gan zinu, cik ļoti tu mūs mīli. Tāpēc tev arī tik žēl no manis šķirties. Bet kādreiz man arī jābrauc pie savas māmuliņas, to taču tu saproti, taisni tāpēc, ka māmiņa ir tik mīļa. Un padomā vien, kas tas būs par prieku, mums atkal tiekoties! Cik tad būs jauki!

Tā māte mierināja mazo, līdz ar to mierinādama arī pati sevi.

Vēlāk viņa izdevīgā brīdī parunāja ar Kārli: Pieskati drusku Jancīti, dēls, viņš vēl aizvien gremžas pēc savas vijoles, tāpēc viņam arī šķirties tik grūti.

-   Jā, māmiņ, es viņu bieži redzu spēlējam bez visas vijoles. Vai tu neesi ievērojusi, kā viņš kādreiz, nostājies kādā kaktā, paceļ kreiso roku un, galvu nošķiebis uz sāniem, ar labo it kā cilā lociņu. Viņš laikam skaidri sadzird melodijas, to var manīt viņa sejā. Tādās reizēs man viņa ļoti žēl.

-   Jā, tāpat arī man, bet rīt, kad es būšu aizbraukusi, tēvs viņam dos pirmo klavierstundu, gan viņš tad vijoli ar laiku aizmirsīs. Un, kad sniegs būs galīgi nokusis un jūs pagalmā atkal varēsiet vingrot, tad tik neaizmirstiet viņu saukt līdzi. Tad vēl kas man jāsaka: kā tad ir ar jūsu matemātikas stundām, vai tās aizvien tiek kārtīgi noturētas?

-   Jā gan, māmiņ.

-   Jeb vai tās nav sarāvušās tik īsas, ka neviens no tām neko ne zina, ne jūt?

-   To es nemāku teikt. Pulkstenī mēs parasti neraugāmies.

-   Man liekas, jūsu stunda kādreiz ilgst tikai piecpadsmit minūtes, bet ar tik īsu laiku nepietiek. Padomā pats: ja Vilim uz liecības atkal būtu divnieks!

-   Divnieks viņam vairs nebūs, māmin, lai tur vai kas!

Brītiņu vēlāk māte Vili un Ati nosauca lejā pagrabā.

-   Ko es redzu, zēni? Vai tik vien ir malkas pieskaldīts? Ņemiet vērā: kurināmais nekad nedrīkst aptrūkt! Jums jāgādā arī par to, ka virtuvē malkas padoms neizsīkst! Kristīnei manā prombūtnē jāveic arī mani darbi, viņa nevar vienā gabalā skraidīt pēc malkas!

Nu bija jārunā ar meitenēm. Marianna, jums pastāvīgi jāiet uz veikalu, lai Kristīnei nav jāiet.

-   Jā, jā, māmiņ, uz veikalu mēs taču ejam arvienu!

-    Kādreiz jūs tomēr sakāt: "Šoreiz mums daudz jāmācās, vai: "Mēs jau esam noāvušas zābakus." Kājas ir jāpāraun kaut vai desmitreiz dienā, bet Kristīnei uz veikalu nav nekāda iešana!

Tā pagāja beidzamā diena gādājot un pamācot, rīkojot un kārtojot, un pat pēdējo rītu māte, jau ceļa jūtīs, aši paķērusi adatu un uzpirkstiņu, vēl uz ātru roku aizlāpīja kādu sīku caurumiņu Mildiņas priekšautā. Dodoties uz dzelzceļa staciju, viņa domās vēl aizvien kavējās pie savas saimniecības un pat pa vagona logu nevarēja beigt vien dot rīkojumus. Tad vilciens lēni iekustējās, un līdz ar to bija noticis tas, kas tik ilgu laiku visiem bija šķitis neticams: māte bija aizbraukusi.

Pēdējie pilsētas nami jau bija aizzibējuši gar vagona logu, bet Cīrulīša kundzes domas vēl aizvien nestāvēja pie ceļojuma. Vai bija pareizi uz tik ilgu laiku pamest vīru un bērnus? Vai saimniecība nepaliks paklaidā, viņai tik ilgi projām esot? Bet tad viņa atzina, ka šāda prātošana palicējiem neko nepalīdz un pašai tikai veltīgi apgrūtina sirdi. Un tad viņa piepeši it kā atdūrās, ka tai pašlaik nemaz nebija iespējams ne tecēt, ne gādāt, un redzi: viņa bija apmierināta ar šādu stāvokli! Nu reiz varēs papūtināt nogurušos locekļus! Viņai pašai nāca brīnumi, cik priecīgs kļuva prāts! Ērti atlaidusies uz sola, viņa raudzījās pa logu vēl ziemīgajā dabā, un patīkams miers pārņēma arī viņas dvēseli.

Vilciens jau bija krietni gabalā, kad tēvs un bērni tik vēl atgriezās Pavasara ielā. Pārnākuši viņi tūliņ posās katrs uz savu skolu. Tur dzīve ritēja savu parasto gaitu, un darba karstumā nevienam ir neienāca prāta sēroties pēc aizbraucējas. Toties Mildiņa šodien jutās bezgala atstāta. Asaru aizmiglotām acīm viņa skraidīja pa klusajām istabām. Citi sāka sajust tukšumu, tikai sēstoties pie pusdienām. Cik šodien visi bija rāmi! Dīvaini, māte taču nebija ne jautra, ne runīga, tēvs un bērni bija daudz valodīgāki. Šodien varēja likties otrādi: tik mazrunīgi ļaudis nez vai kad bija sēdējuši Cīrulīšu

ēdamistabā. Protams, tēvs gan arī bija aizņemts neparastā darbā, uzlikdams bērniem ēdienu. Kas to būtu domājis, ka arī šai darīšanai bija vajadzīga sava māka! Cik gausi viņam cilājās karote!

Pēc dažām dienām tika ieviesta šāda kārtība: Kārlis smēla zupu Vilim, Vilis Atim un tā joprojām: vecākais arvien apgādāja jaunāko. Sākumā bērniem šī kārtība patika, jo tā bija kas jauns, bet izrādījās, ka, šādi rīkojoties, ēdamais bieži uzlikās ne gluži uz šķīvja, tā noteslādams galdautu. Novācot traukus, Kristīne brīnījās, ka terīne reizēm bija pavisam tukša, reizēm papilna. Nebija vairs nekāda noteikta patēriņa.

Sevišķi ērmoti tēvam un Kārlim šķita vakari, kad viņi bija divi vien. Savādi ko visu tagad nevarētu pārspriest, un tomēr ar valodām it kā neveicās. Varēja domāt, ka Cīrulīšu ēdamistaba ir kāda lasāmzāle, kur stingri ievēro priekšrakstu: "Lūdzu nesarunāties!" Bet jau pēc dažām dienām apstākļi mainījās. Māte ik pārdienas rakstīja, un viņas vēstuļu saturs kļuva par pārrunu priekšmetu starp tēvu un dēlu.

Vēstules nesa patīkamas ziņas. Kas tā bija par laimīgu atkalredzēšanos starp māti un meitu, kaut gan laimei vienā ziņā piemita arī savs rūgtums! Cīrulīša kundzei iedūra sirdī, ieraugot nevarīgo vecenīti, tā taču bez spieķīša nespēja pat pastaigāt! Un, lūkojoties no otras puses, kur bija palikusi meitas ziedošā jaunība, viņas sārtbaltie vaigi? Dzīvas rūpes arī viņas sejā bija atstājušas savas pēdas.

Bet pirmais skumjums drīz izgaisa. Jau pēc īsa laiciņa māte un meita bija pieradušas pie pārmaiņām. Raugoties viena otrai sejā, viņas atkal saskatīja pazīstamos mīļos vaibstus. Nebija arī iemesla sēroties. Vecmāmuļu nekādas sāpes nemocīja, un arī citādi viņas dienas bija vieglas: viņu kopa un aprūpēja neprecēta meita, to saudzēdama un žēlodama. Un Cīrulīša kundze runāja ar tādu sirsnību par savu lielo ģimeni un visumā šķita tik apmierināta ar dzīvi, ka ikviens varēja redzēt: viņas grūtums bija bijis arī viņas labums.

Vismazāk mainījusies bija Marija, Cīrulīša kundzes māsa. Kaut gan arī viņa jau bija iedzīvojusi mūža otrajā pusē, tā vēl aizvien likās tikpat svaiga un spraiga kā senāk. Ievedusi reto ciemiņu siltā, saulainā istabiņā, viņa to sirsnīgi noskūpstīja: Nu tu, Marta, gulēsi vienā medū! Laid tik man vaļu! Kad tu būsi manās rokās, tad tik tu redzēsi, kā tevi uzbarošu!

-   Tu, Marij, tā runā, it kā es būtu slima!

-   Tas jau ir tas jaukums, ka tu neesi slima, bet tikai noskrējusies. Tik vāja, ka vējš apgāztu! Kā man patīk uzkopt šādus nodzītus cilvēciņus! Ir taisni prieks skatīties, kā tādiem viss iet labumā, trīs nedēļās var kalnus gāzt!

Viešņa kļuva domīga. Marij, viņa sacīja, vai tu mani nevarētu uzkopt divās nedēļās?

-   Kāpēc tad tā? Tev taču piešķirts trīsnedēļu atvaļinājums! Un vai tu neesi nokustējusies un noņēmusies diezgan, vai nevari arī drusku palaiskot?

-   Jā gan, manam vīram un bērniem ir prātā nenāk domāt, ka es varētu pārbraukt arī drīzāk! Bet es jau no sākta gala biju nodomājusi atgriezties pēc divām nedēļām, un man jāatzīstas, es klusībā cerēju, ka tu manu nodomu atbalstīsi. Tu taču zini: mājas bez saimnieces ir kā klēts bez atslēgas, un vai man ir tādas mājas kā citiem? Kam tad vēl šos laikus ir vīrs, septiņi bērni un pakurla kalpone? Pie mums aizvien kaut kas atgadās!

-   Kas tur nu liels var atgadīties! Par ko tu bīsties?

-    To es tev tik noteikti nevaru pasacīt, es jau iepriekš nekad neko nezinu, bet gandrīz katru dienu kaut kur ķeras un metas. Te bērni raksta vēstules, kurām var būt nelāgas sekas, te viens nerimstas, kad viņš reiz sācis spēlēt, un, pat ja negadās nekas ārkārtējs, ikdiena vien jau ir diezgan nemierīga. Mildiņai priekšpusdienā jāatver durvis, ja kāds zvana, un tas taču ir baigi tik lielā pilsētā! Visu to prātā ņemot un turot, būtu labi, ka es neciemotos tik ļoti ilgi, un, ja tu tomēr neesi pārliecināta, Marij, tad es tev pateikšu vēl ko: ja mans vīrs ar Kārli četrpadsmit vakarus noturēs saimniecību bez manis, tad ar to tiešām ir gana!

-   Tātad tu brauktu jau pirms atvaļinājuma beigām?

-   Es to tik jauki izdomāju, Marij! Pēc desmit dienām rakstīšu, ka es jau jaunnedēļ būšu mājās. Tu taču pazīsti manu vīru, viņš vēl taisni tikpat dzīvs un kustīgs kā jaunās dienās, un mūsu bērnu lielākā daļa ir atsitusies viņā. Es jau zinu, kas tās būs par gavilēm, kad pienāks šāda ziņa, tur tev būtu ko noskatīties un noklausīties!

Iedomājoties savu bērnu pulciņu, mātes seja atplaiksnījās laimīgā smaidā. Šai brīdī viņa nemaz vairs neizskatījās kopjama un glabājama, bet gan jauna un daiļa.

Kad abas māsas atstāja istabiņu, viņas bija vienojušās, ka viešņa brauks pēc divām nedēļām.

Nu Cīrulīša kundzei sākās baltas dienas. Viņa nebija nemaz pieradusi tā dzīvot netrenkāta un nedzenāta.

Vaļīga no rūpēm tā augu dienu sēdēja pie māmiņas atzvelteņa. Dzīvojot tik ilgu laiku katra savu malu, mātei un meitai bija daudz ko pārrunāt. Cīrulīša kundze dabūja izstāstīt savas dzīves galu galus. Kas tā bija par laimi izteikt visu, kas spieda sirdi, skaidri zinot, ka tiksi saprasta! Mātes dzīves ceļš bija bijis garš, un, to ejot, viņa bija daudz vērojusi un mācījusies. Jau kalngalu sasniegusi, viņa skaidru skatu raudzījās atpakaļ uz nostaigāto mūža taku. Viņa zināja, kā jādzīvo, lai kāja nepiemestos un arī sirds neapviltos! Viņai runājot, meita klausījās abām ausīm.

Vecmāmiņas goda dienas priekšvakarā līdz ar citiem viesiem ieradās arī viņas vienīgais dēls ar sievu un meitiņu. Viņš bija tiesnesis kādā apriņķa pilsētā, un arī ar viņu Cīrulīša kundze gadiem nebija tikusies. Jaunībā brālis un māsa bija labi sapratušies un tāpēc tagad sajuta sevišķu prieku pabūt kopā vairākas dienas.

-    Tik labprāt ar tevi papļāpātos! sacīja brālis, un, kad pēc gardā svētku mielasta gavilniece drusku nolikās uz auss, gadījās arī izdevība. Kaut gan pavasaris vairs nebija tālu, ārā vēl bija dziļa ziema, bet saulīte jau spīdēja silti un mīlīgi. Raugoties pa logu dzidri zilajās debesīs, ikkatram radās patika paelpoties spirgto gaisu.

-   Izmantosim pēdējo ziemas ceļu, pavizināsimies pa mežu! iesaucās kāds no viesiem. Domāts darīts. No tuvējā tirgus laukuma atsauca vairākus važoņus, un vecmāmiņas ciemiņi sasēdās kamanās. Cīrulīša kundze sēdēja ar savu brāli. Zvārguļiem skanot, pajūgu rinda aizkustējās pa šaurajām ielām laukā no pilsētas. Kas tas bija par braucienu! Ceļš bija gluds kā dēlis, sniegs ņirbēja un vizuļoja, un aukstums vairs nebija tik spalgs kā ziemā. Kādā ceļa līkumā Cīrulīša kundze atskatījās. Vienās kamanās līdz ar citiem sēdēja viņas brāļameita, patīkama izskata pusaudze. Cik viņa ir cēla un iznesīga! to apbrīnoja Cīrulīša kundze. Mani bērni viņai blakām tev liktos neaptēsti!

-   Tēšanai tev droši vien neatliek vaļas, to es varu iedomāties! Manai sievai šai ziņā daudz vieglāk, viņai ir laika diezgan nodoties bērnu audzināšanai.

-   Jā, septiņus labi ja apgādā šā tā. Kur trīs, tur, protams, var rīkoties citādi.

-    Manējiem ar visu to ir savas vainas: viņi bieži ecējas. Vai tavējie nav ķildīgi?

-   Šad un tad viņi jau nu paplēšas arī, bet visā visumā satiek labi. Viņi gandrīz visi ir padevušies tēvā, ir jautri un priecīgi, lai iet kalnā vai lejā. Tāpēc arī viņi nav grūti audzināmi. Bet es bieži esmu nodomājusi, ka būtu labi, ja varētu nodarboties ar katru atsevišķi.

-   Redz, kā tas ir! Ar tavējiem nodarbojas par maz, ar manējiem par daudz. Man šķiet, ka mūsējos ievēro pārlieku. Jau māte viņus cieši pieskata, pēcpusdienās ar viņiem nododas skolotāja, un turklāt mums vēl ir kalpone, bet ar zēnu visas trīs netiek galā!

Saruna ar māsu tiesnesī bija modinājusi dziļas pārdomas, un pārdomu iznākums bija tāds, ka viņš meklēja divatni ar sievu, lai ar to apspriestos. Ja vienā pusē bērnu bija daudz, otrā maz, šeit apstākļi šauri, tur plaši, kāpēc gan neizlīdzināt šo starpību? Brālis un svaine izteica savas domas Cīrulīša kundzei. Vai viņa nebūtu ar mieru vienu no saviem bērniem nodot brāļa ģimenē, teiksim, uz gadu? Cīrulīša kundze gribēja aprunāties ar savu vīru, un, ja tam nekas nebūtu pretī, tad tiesnesis pa Lieldienām varētu atbraukt pie Cīrulīšiem. Tad viņš pats pagūtu noskatīties, kurš māsasbērns vislabāk iederētos viņa ģimenē. Uz drīzu redzēšanos! šķīrās brālis, pamezdams Cīrulīša kundzi ar māti un māsu vienu.

Cīrulīša kundze no savējiem bieži saņēma vēstules, bet tomēr ne visu tā dabūja zināt. Viņas vīrs bērniem bija cieši piekodinājis: Mātei drīkst rakstīt tikai patīkamo, visu citu mēs pastāstīsim mutvārdiem. Tātad bērni savos rakstos vēstīja par labiem klasesdarbiem un jauniem klavierskolniekiem, par skolas svētkiem un saimnieces laipno līdzjūtību, bet, kurā gadījumā, piemēram, šī līdzjūtība bija parādījusies, tas palika nezināms.

Ar Skaraina kundzi lieta bija tāda. Kādu dienu, Cīrulītim atgriežoties no mūzikas skolas, viņu priekšnamā uzrunāja saimniece: Vai jūs, Cīrulīša kungs, šonakt nedzirdējāt tādus kā vaidus?

-   Nē, atbildēja Cīrulītis, es neko nedzirdēju.

-   Man tomēr liekas, ka tie nāca no jūsu dzīvokļa. Vai tas varētu būt, ka kāds no jūsu bērniem naktī raud? Tur kaut kas droši vien nav kārtībā!

-   Gan es to izzināšu, noteica Cīrulītis, uziedams pa kāpnēm. Viņš vēl tūliņ neapjautājās, bet, ieturot pusdienas, vērīgi aplūkoja visus, kas sēdēja ap galdu. Acis bija spridzīgas, sejas žirgtas. Vai visiem? Vai viena nebija bāla un nopietna? Vai Annai kaut kas kaitēja? Kādu laiciņu tēvs uzmanīgi vēroja viņas seju. Kāpēc viņam tās bālums jau agrāk nebija dūries acīs? Māte to būtu tūliņ ievērojusi!

Kad pusdienas bija paēstas un bērni izklīduši, tēvs iegāja meiteņu istabā.

-   Vai tev, Anna, kas vainas? viņš vaicāja.

-   Nē, tēt, ātri atbildēja Anna, nosarkdama līdz ausu galiem.

-   Tu laikam domā, ka šādos gadījumos drīkst melot, tāpēc ka man labāk patiktu dzirdēt, ka tev nekas nekait. Bet es tomēr gribētu zināt patiesību. Annai noritēja divas lielas asaras.

-   Kāpēc tu šonakt raudāji? jautāja tēvs. Kad mātes nav, jums taču savas bēdas jāklāsta man! Anna paklausīja, un nu tēvs uzzināja, ka viņai, par dzīvo nelaimi, atkal esot sākušas smeldzēt ausis. Šonakt sāpes bijušas tīri vai neizturamas. Marija esot gan likusi kompreses, bet tās maz līdzējušas. Tikai uz rīta pusi abas māsiņas dabūjušas iemigt. Viņas esot norunājušas šo lietu nevienam neizpaust. Annai negribējās iet pie ārsta: viņa baidījās no sāpēm un no lēses.

Bet pēcpusdienā Marija un Anna tomēr sēdēja doktora Kraukļa uzgaidāmajā istabā. Tēvs mazdūšīgo bija sadrošinājis, aizrādīdams, ka viņa dienās varot tapt tikpat nedzirdīga kā Kristīne, ja viņas ausis laikus neārstēšot.

Ārsts abas māsiņas pazina uz vietas. Viņš pats nezināja, kāpēc, bet tās kaut kādā ziņā aizkustināja viņa sirdi. Veselā izskatījās tikpat norūpējusies kā slimā, un, slimajai ciešot sāpes, veselā tāpat trīcēja un drebēja. Jums nav ko uztraukties! mierināja ārsts noskumušās. Šoreiz nav tik ļauni. Es jums parakstīšu zāles. Ko jūs sakāt mātes nav mājās? Nu tad atnāciet vēlreiz pie manis, es jums parādīšu, kā zāles iepilināmas. Pasveiciniet tēvu un sakiet viņam, ka viss vēl iet par to pašu naudu.

Meiteņu acīs pavīdēja prieks. Ārsts nemaz nebija tik briesmīgs! Viņš runājās ar viņām tik draudzīgi, tā ka tās galīgi atmeta bailes. Anna pastāstīja, ka viņa negribot tapt tik kurla kā Kristīne. Vai viņa pagalam apstājusi dzirdēt? jautāja ārsts.

-   Mūs viņa vēl saprot. Mēs viņai kliedzam ausī, bet mums jākliedz aizvien skaļāk.

-   Vai viņa pie ārsta ir bijusi?

Nē, par to nekas nebija dzirdēts, bet meitenes zināja pavisam skaidri, ka viņai neviens nevarēja līdzēt.

-   Atsūtiet viņu pie manis, es raudzīšu, vai nav vēl kas darāms. Kādreiz šādas vainas tomēr var paārstēt. Pasakiet tēvam, ka arī jūsu Kristīne var nākt par to pašu samaksu.

Meitenēm sirds vien notirpa aiz prieka. Elsu elsumis viņas pārskrēja mājās. Spulgām acīm nodevušas tēvam sveicienu, tās centās patīkamo vēsti Kristīnei iekliegt ausī. Viņām bija jāizrunā sausa mute, līdz Kristīne viņas saprata.

Nu tik vēl viena nedēļa bija jānodzīvo bez mātes. Vakar Cīrulīši bija saņēmuši priecīgo ziņu, ka jau citsvētdien viņu gādniece būšot atkal pie viņiem.

Agrāk šad tad bija gadījies, ka sienas kalendārs vēl rādīja vakarējo dienu. Tagad lapiņa tika jau laikus noplēsta. Šai nedēļai bija ātri aiztecēt!

-   Man rītos nākot uz brokastīm, kalendāra lapiņa vienmēr jau noplēsta, pukojās Kārlis. Kas to dara? Tas taču aizvien ir bijis mans darbs! Kalendārs īstenībā pieder man!

-   Es, atzinās Jancis, es to kādreiz esmu darījis.

-    Tu? Tu taču vēl nekad neesi ienācis ēdamistabā pirms manis! brīnījās Kārlis. Lietu pamatīgi izmeklējot, izrādījās, ka Jancis kalendāra lapiņu noplēsa jau vakaru iepriekš, to paņemdams līdzi gultā. Vai tu domā, ka tādā kārtā laiks paiet ātrāk? smaidīja Kārlis, atstādams lapiņas noplēšanu arī uz priekšu mazajam brālītim. Negribējās viņam žēl darīt, tas jau bija acīm redzams, ka viņam mātes pietrūka visvairāk. Bet šorīt Jancis vēl priecīgāks devās uz skolu: šī taču bija pēdējā pirmdiena bez mātes!

Mildiņai turpretim šodien bija sevišķi skumji. Vienmēr viena pati ar Kristīni, kas nekad neko nerunāja un nestāstīja! Jā, acumirklī nebija pat Kristīnes, jo malcinieki sestdien bija piemirsuši sagādāt kurināmo. Nu viņa pati bija nogājusi pagrabā. Atskanot zvanam, Mildiņa skrēja atvērt durvis. Kāds kungs apvaicājās pēc Cīrulīša kunga un Cīrulīša kundzes un tad arī pēc citiem. Padzirdējis, ka neviena neesot mājās, viņš vēlējās uzrakstīt kādu zīmīti. Viņš stāstīja, ka esot Cīrulīša kunga labs paziņa, un, ja Mildiņa viņu ielaistu tēva darbistabā, tas uzrakstītu, kas viņam esot sakāms. Mildiņa svešo pieveda pie tēva rakstāmgalda. Paldies, bērniņ, laipni noteica svešinieks, ej vien labāk prom, lai es netraucēts varu rakstīt. Vēstuli es atstāšu šeit uz galda. Mildiņa aizgāja. Jau pēc maza brītiņa laipnais kungs iznāca no stūristabas.

-   Vai vēstule jau uzrakstīta? brīnījās mazā, bet viņa nesaņēma nekādu atbildi. Kā rādījās, svešajam bija ļoti jāsteidzas. Labdienu nepadevis, viņš skubīgi noskrēja pa kāpnēm, ne ar pusaci nepaskatījies uz Kristīni, kas pašlaik nāca no pagraba.

-   Kas tur bija? jautāja Kristīne.

-   Kāds kungs meklēja tēvu, kliedza Mildiņa. Vairāk viņa neko neteica, sarunāšanās ar Kristīni bija pārāk neērta. Bet, ēdot pusdienas, viņai notikums atkal ienāca prātā un viņa to pastāstīja tēvam. Kur ir viņa rakstījums? vaicāja tēvs. Jā, kur tas bija palicis? Tika izmeklētas malu maliņas: kā nekā, tā nekā! Un kur kur bija palikusi nauda, kas dienu mūžu glabājās mazajā atvilktnē? Kā no plaukta nokrituši viņi stāvēja ap rakstāmgaldu tēvs ar saviem septiņiem bērniem. Šausmās izplestām acīm viņi raudzījās iztukšotajā atvilktnē. Šad tad, jā, bieži vien jau tā bija bijusi patukša, bet tik tukša vēl nekad! No atvilktnes satura taču bija jāpārtiek visai ģimenei!

Zaglis, krāpnieks, nelietis bija ielavījies pie Cīrulīšiem, tos noplicinādams līdz kreklam! Ne santīma viņš nebija atstājis dienišķai maizei!

Atsauca Kristīni, lai viņu izprašņātu par svešo kungu. Viņai nekas nebija jāsaka. Ieraugot tukšo atvilktni, tai zaļš vien apmetās ap acīm.

-   Nozagts! viņa dvesa nobālēdama.

Nu tik sāka birt pārmetumi.

-   Tāda durvjsardze jau neder ne ragā! Pieved zagli pie paša galda! Mildiņai kala acīs brāļi. Tas jau nebija zaglis, tas bija smalks kungs, elsa Mildiņa. Māsas to aizstāvēja: Ko tāda maza meitene var zināt, bet jūs jūs esat vainīgi! Nebūtu aptrūcies malkas, Kristīne nebūtu nogājusi pagrabā!

-   Ak, kaut es atvilktni būtu aizslēdzis, ak, kaut es to būtu aizslēdzis! laiku pa laikam izmisis iesaucās tēvs.

Kas nejutās vainīgi, bija vismierīgākie. Mātei droši vien būs nauda, rakstīsim viņai! ieminējās Jancis, bet šoreiz domas par māti nevienu neapmierināja. Taisni otrādi, sirds tīri kāpa pa muti ārā, iedomājoties, ka viņa būs jāsagaida ar bēdu vēsti. Kārlis un Marija klusā balsī bija apspriedušies. Tētiņ, viņi teica, mums par visiem kopā ir tik daudz, ka varam iztikt līdz tavai algas dienai. Dzīvosim tik taupīgi, cik iespējams!

Jā, jā, viņiem pieslējās tēvs, zobi mums vēl nav jākar vadzī, bada tiesa man ir vēl makā, bet viss, kas bija atlikts nebaltām dienām, īrei un nodokļiem viss ir beigts un pagalam! Un, ja es atvilktni būtu aizslēdzis, tad tā nebūtu! Uztraukts viņš skraidīja šurpu turpu, kamēr Kristīne to apstādināja ar vienu pašu vārdiņu: policija. Var būt, ka zagli vēl varēja noķert un nozagto naudu atdabūt! Jā, jā, par zādzību tūliņ bija jāziņo policijai! Mildiņai bija jānāk līdzi, lai aprakstītu krāpnieka izskatu. Žigli, žigli, žigli, kamēr vēl nebija par vēlu!

Tēvs tikko spēja sagaidīt, kamēr Mildiņa bija apģērbta. Nosēdinājušas māsiņu uz krēsla, meitenes tai āva kājas katra savu zābaku. Kristīne jau nāca ar mēteli un cepurīti, un brāļi mēģināja tai uzmaukt cimdus. Tā kā tas tūlīt neizdevās, viņi tos nometa uz galda, paskaidrodami, ka cimdi esot pavisam lieki. Tēvs tūliņ metās kājās un bija jau pie durvīm, kamēr Mildiņa vēl nebija notikusi no krēsla. Naigiem soļiem viņš kājoja pa Pavasara ielu, Mildiņa teciņus nopakaļ.

No policijas tēvs atgriezās ar labām ziņām. Aizdomās turēja kādu jaunu mūziķi, kas dienu iepriekš bija redzēts ubagojam. Bija cerības viņu notvert.

Labi gan, ka vakar, kā svētdienā, mātei bija nosūtīta vēstule, jo šodien un arī nākamajās dienās nevienam nebūtu bijis spēka rakstīt. Nu iznāca tā, ka taisni tai brīdī, kad viņas mīļie bija iestiguši aklā nelaimē, Cīrulīša kundze saņēma vēstuli no sava vīra. Atplēšot aploksni, no tās izkrita sešas loksnītes, uz kurām spilgtos teicienos izpaudās prieks par negaidīti drīzo atkalredzēšanos. Šoreiz katrs bērns bija tiecies izteikt savas jūtas pašrocīgi. Nekādas drūmas nojautas neteica mātei, ka mājās vējš bija griezies.

Ak, kas tā bija par posta dienu!

Tūliņ otrā rītā tēvs devās uz policiju, lai apjautātos pēc blēža. Viņam pateica, ka jaunais mūziķis esot pazudis kā ūdenī. Kad Cīrulītis pēcpusdienā ieradās atkal un tāpat arī trešdienas rītā, viņam pasacīja, lai viņš par velti netērējot laiku: tiklīdz ko uzzināšot, to darīšot zināmu arī viņam.

Tā pienāca ceturtdiena. Nepatīkamais piedzīvojums it kā bija nokāvis katru prieku par mātes drīzo atgriešanos. Tēvs bija neziņā rakstīt vai nerakstīt mātei par sāpīgo zaudējumu. Aizvien viņš vēl cerēja, ka zagli izdosies aizturēt, un, kad viņš beidzot nolēma rakstīt, izrādījās, ka bija jau par vēlu: vēstule māti vairs nevarēja sasniegt. Cits nekas neatlika: māte bija jāsaņem ar nepatīkamo pārsteigumu.

Cīrulīša kundzei bija pienācis laiks atvadīties. Es brīnos, viņa teica uz māti un māsu, ka neesmu saņēmusi vēl kādu sveicienu. Ka tik mājās viss ir kārtībā!

Viss nekad nav kārtībā, kad saimnieces nav mājās, teica māte, pat tad ne, kad paši mājinieki to apgalvo. Nenolaid tik tūliņ spārnus, redzēdama, ka viss nav gluži tā, kā vajag! Mūsu kopdzīve šeit bija tik jauka, ka par to arī var samaksāt!

-   Protams, piebalsoja māsa Marija, tu taču pati teici, ka ik dienas kaut kur ķeroties un metoties arī tad, kad tu esi mājās. Četrpadsmit dienas tu esi bijusi projām, tātad sagatavojies, ka tavā prombūtnē četrpadsmitreiz būs ķēries un meties. Iekām tu četrpadsmit kļūmes neesi saskaitījusi, tu nedrīksti skaisties un sacīt, ka tavs ceļojums ir vainīgs un ka tu nekad vairs pie mums nebrauksi. Dažu nepatikšanu dēļ vēl nav zemē jāgrimst!

Šai brīdī Cīrulīša kundze nemaz nevarēja iedomāties, ka viņa nekad vairs nebrauktu pie savas māmiņas. Asarām līstot, viņa izrāvās no tās skavām un sirsnīgi noskūpstīja māsu, kas viņu tā bija kopusi un glabājusi.

-   Uz redzēšanos! viņa sauca aizplīvurotu balsi, vilcienam iekustoties.

Ārā vēl aizvien bija ziema: divas nedēļas bija pagājušas kā nebijušas. No pavasara vēl nebija ne ēnas. Raugoties pa logu, acs redzēja tikai palsu sniegāju. Kailiem zariem rēgojās koki, no pumpuru plaukuma vēl nebija ne vēsts. Un tomēr cik ilgs viņai šķita laiks, ko tā bija pavadījusi ārpus mājām! Vēl viņas sirdi māca žēlas, un tomēr arī jau prieks cilāja spārnus, prieks atkal redzēt vīru un bērnus. Kas vēl ir laimīgāks par cilvēku, kas brauc no mājām uz mājām, mīļi pavadīts un mīļi sagaidīts!

Nedēļas beigās nobailes par nozagto naudu bija it kā zaudējušas savu spilgtumu. Prieks par drīzo atkalredzēšanos ar māti bērnu sirdī bija atkal guvis virsroku. Abi mazie drausmīgo notikumu bija pat gandrīz aizmirsuši. Lielie gan to bieži pieminēja, bet arī viņiem likās, ka taisni bēdu dienās mātes klātbūtne ir it kā nepieciešama.

Arī tēvs neizskatījās pēc tāda, kas nepriecātos, kad viņš sestdienas pēcpusdienā tūliņ no darba devās uz dzelzceļa piestātni. Nonācis tur stundas ceturksni par agru, viņš nepacietīgi skraidīja pa ielu, nevarēdams sagaidīt bērnus, kam bija jānāk no skolas. Tālumā beidzot ieraudzījis Kārli, Vili un Ati, viņš tiem pamāja ar roku.

Tēvs bija noteicis bērniem visiem nenākt uz staciju.

Māte ir atradusi no trokšņa, viņš sacīja, nesaņemsim to tūliņ ar traci! Lai Marianna paiet līdz tirgus laukumam un Jancis līdz Pavasara ielas stūrim. Mildiņa var māti sagaidīt dzīvoklī, jo kaut kādam labumam jābūt arī mājās! Tātad tikai trim lielajiem bija piesacīts nākt uz dzelzceļa staciju, bet uz peronu iziet arī viņi nedrīkstēja, šo tiesību tēvs paturēja vienīgi sev. Kārlis, Vilis un Atis, stāvēdami aiz barjeras, tīri vai acis izskatīja, raugoties tālumā uz tumšo punktu, kas nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Lokomotīvei šņācot un sprauslājot, lēni piestāja vilciens. Māte, pabāzusi galvu pa vagona logu un tūliņ ieraudzījusi tēvu, laimīgi smaidīdama, pameta viņam ar galvu. Kā steidzās tēvs uz vagona durvīm, lai palīdzētu iznest viņas somu!

Kāda priecīga atkalredzēšanās dzelzceļa stacijā ļaužu drūzmā! Kas par līksmu mēļošanu, pulciņam traucoties laukā uz ielu! Māsa Marija būtu apmierināta: gandrīz vai vienā balsī visi izteica savu prieku par mātes svaigo izskatu. Tiešām, viņa bija pat apvēlusies! Apbrīnošana laikam vēl nemitētos, ja māte to nepārtrauktu, bažīgi jautājot: Vai visi ir veseli?

-   Veseli kā rutki, māmiņ! skanēja līksma atbilde. Māte atņēma elpu: Nu tad paldies Dievam! Tik ilgi nesaņemdama nekādas ziņas, es jau domāju, kāds ir saslimis.

-   Nē, nejau tāpēc mēs nerakstījām, atteica tēvs it kā atraisīdamies. Māte tūliņ nomanīja, ka to māc rūpes, bet viņas vaigs bija paļāvīgs. Viss cits man ir vienalga, lai tas būtu kas būdams! viņa noteica, paspiezdama tēva roku. Šie vārdi pacilāja viņa sirdi.

-   Klau, klau, bērni, cik māte kļuvusi vieglprātīga, dzīvodama vaļībā! viņš sacīja smiedamies. Jautri tērzēdami, visi aizvirzījās līdz tirgum, kur bija gaidījušas abas meitenes, kas tagad gavilēdamas krita mātei ap kaklu.

Marija un Anna pieķērās mātei katra savā pusē pie rokas. Tā viņi gāja līdz Pavasara ielai, kur bija nostājies Jancis. Jau ilgi viņš bija stāvējis uz stūra, nevarēdams vien sagaidīt nācējus, bet tai brīdī, kad viņu ieraudzīja māte, viņš taisni lūkojās citā virzienā.

-   Jancīt! viņu uzrunāja māte. Viņš spēji apgriezās.

Māmin, ak, māmin! viņš iesaucās šņukstēdams. Vinu vairākkārt noskūpstījusi, māte vaicāja mīļi: Kāpēc tad tu raudi, manu vientiesīt, nu jau es atkal esmu mājās!

-   Tu biji tik ilgi projām, elsoja Jancis, jau smaidīdams caur asarām. Viņš vairs nelaida vaļā mātes roku, kamēr nebija sasniegtas mājas. Bet priekšnamā viņam tomēr bija jāatkāpjas, jo tur mātei bija jāapkampj Mildiņa, kas tai bija iztecējusi pretī. Viņas mēlīte gāja kā šautuve, tai stāstot, ka Labvakara jaunkundze nupat esot atsūtījusi torti dieniņ, kādu torti! un saimniece esot sacepusi sviestradziņus un magoņmaizītes veselu kaudzi!

Virtuves durvīs stāvēja Kristīne, stāvēja mēma kā stabs. Ne dienu, ne nakti viņa nebija atradusi mieru, gremžoties par nekrietno zādzību. Viņa tiesāja sevi, juzdamās vainīga. Ko varēja prasīt no bērniem? Bērnam bērna prāts, bet uz viņu kundze bija paļāvusies, viņai tā bija uzticējusi savu māju un saimniecību. Ja viņa Mildiņu nebūtu pametusi vienu, tad nelaime nebūtu notikusi.

Ieraugot Cīrulīša kundzi, Kristīnei aizrāvās elpa. Viņa nevarēja iedomāties, ka kundze, nostaigājusi tālo ceļu, vēl neko nezināja. Viņa bija pārliecināta, ka tās pirmie vārdi būs pārmetumi. Tos viņa bija ar mieru saņemt, bet vēl kādus citus vārdus viņa baidījās dzirdēt vārdus, kas tai jau reiz kā nazis bija iedūrušies sirdī: es gribu labāk tādu, kas dzird. Tāpēc viņa šai brīdī izskatījās tik drūma, ka Cīrulīša kundze gandrīz nobijās, viņu uzlūkodama. Kā zibens viņai iešāvās prātā doma: ir gan kaut kas noticis! Bet jau nākamajā acumirklī viņa sevi atkal nomierināja: "Svešumā būdama, esmu tikai aizmirsusi, cik viņa ir klusa un nopietna." Kundze kalponei sirsnīgi paspieda roku, un Kristīne šo rokas spiedienu iztulkoja par piedošanu. Atvieglota viņa uzelpoja, un pateicība tai atraisīja mēli: Algu man pagaidām nemaksājiet!

Šos vārdus māte, protams, nesaprata, bet viņa vairs nepaguva par tiem domāt. To bija apstājuši bērni, tā ka viņa nedabūja ne atņemties. Kur lai lieku tavu ceļasomu? jautāja Kārlis. Likdama to ienest guļamistabā, māte attaisīja somiņu, lai samaksātu ratiņstūmējam. Jancis, kas stāvēja tai blakām, pameta kāru skatu viņas maciņā. Mātei vēl ir daudz naudas! viņš iesaucās priecīgi. No kura laika tad manam Jancītim rūp nauda?brīnījās māte, tai pašā brīdī pamanīdama, ka lielie mazajam met ar acīm. Mazliet padomājot, viņai uzreiz kļuva skaidrs: bija aptrūcies naudas. Laikam par daudz bija izdots, viņai promesot, tāpēc arī Kristīne bija tik nopietna. Bet pārāk daudz taču divās nedēļās nevarēja notērēt, nē, naudas dēļ viņa šodien negribēja nolaist dūšu!

-   Jā gan, man vēl ir savs vērdiņš! viņa teica jautri. Bet nu iesim pie galda, tēvs jau gaida. Jūs esat tik skaisti uzklājuši galdu, un Kristīne mūs droši vien gardi pamielos.

Nu viņi visi atkal bija kopā.

Mātes pārbraukšanai par godu Kristīnei pēcpusdienā bija jāuzvāra kafija. Meitenes stūristabā jau bija salikušas tases. Vai lai mēs tūliņ nesam kafiju? jautāja Marija. Nē, vēl ne, atbildēja tēvs, izraidīdams bērnus no istabas. Vispirms man jāsūdz savi grēki. Pievedis māti pie rakstāmgalda, viņš tai parādīja tukšo atvilktni. Māte gluži vai pamira. Tikai pēc laba brīža viņa atguvās.

-   Man jau bija tāda nojauta, ka jūs būsiet izmetušies no naudas, bet to, ka jūs būsiet nodzīvojusies līdz nagu galam, to es gan nevarēju iedomāties!

-   Nodzīvojušies? Tu saki nodzīvojušies? Nē, nozagta ir mūsu nauda!

Nu tēvs izstāstīja mātei visu galu no gala, arī to, ka krāpnieks bija gan notverts, bet nauda bija aizgājusi garo ceļu. Kārtis spēlēdams, zaglis to bija pametis.

Bet bija kaut kā jāizgriežas un nauda kaut kādā ceļā bija jāiedzen.

Tēvs un māte nosēdēja stūristabā ilgu laiku, izdomādami visus piecus prātus. Jā gan, tā mēs atkal varam tikt uz ciņa! priecājās tēvs. Un strauji viņš atvēra durvis uz koridoru: Nu, bērni, kafiju, kafiju!

Trīspadsmitā nodaļa NEMĪLĪGA VĒSMA

Vecāki savu nodomu jau drīz gribēja īstenot.

-   Marianna par to nepriecāsies, piebilda māte.

-   Nē, atteica tēvs, toties jo svarīgāk, kā viņām to pasaka. Viņš sasauca bērnus. Klausieties, bērni, viņš uzsāka valodu, mēs ar māti atradām ceļu, kā zaudēto naudu atkal atgūt. Divi no jums var līdzēt mums visiem. Ko jūs domājat, kas ir tie laimīgie? Miniet!

Bērni paskatījās cits uz citu. Ja jau runā par diviem, tad tā būs Marianna, sacīja Kārlis.

-   Pareizi! Bet kā gan?

-   Nevalkājot tik skaistas drēbes un nesienot matos zīda lentes, sprieda zēni. Visu skati vērsās uz abām māsiņām, uz viņu apnēsātajām kleitiņām un šaurajām lentītēm gaišajās pīnēs.

-   Tur nevar nekādu lielu peļņu dzīt, teica tēvs, jūsu uzvalki maksā dārgāk, un būtu labi, ja jūs tos vairāk pietaupītu.

-   Mums atlēks laba peļņa, apmēram, divdesmit latu mēnesī, piebilda māte.

Nu viņi bija tiešām ziņkārīgi. Jūs jau tikpat neuzminēsiet, sacīja tēvs, es jums to labāk pateikšu. Un, pagriezies pret abām meitenēm, viņš teica: Jums jāpārceļas uz dzīvi bēniņos, jo jūsu istabu mēs gribam izīrēt. Vai tā nav lieliska doma? Par to taču katram jāpriecājas! Mēs aizvāksim visas ridas un kravažas, kas tur novietotas, un uznesīsim jūsu gultas. Jūs būsiet visnotaļ savā vaļā. Bēniņi būs jūsu valsts, gar kuru nevienam nebūs nekāda daļa. No kastēm jūs varat iztaisīt galdu, krēslus un ko tik jūs vēlaties. Jūs dzīvosiet apaļi kā peles ausī!

Sākumā meiteņu sejas mazliet apmācās, bet jau pēc brītiņa tās atkal atplaiksnījās. Būs ļoti jauki! viņas iesaucās abas reizē.

Palūgušas atslēgu, viņas tūliņ devās uz bēniņiem. Kā aste viņām sekoja brāļi un Mildiņa. Pēc kāda laiciņa uznāca arī tēvs. Meitenes apgrieza slēdzamo. Viņu turpmākais miteklis bija mazs kambarītis, kurā tikko iztikās vieta gultām. Sienas bija slīpas, un lodziņš mazs kā actiņa. Ui, cik te auksts! nodrebinājās Atis. Toties vasarā ir silts, atteica Marija. Tev taisnība, smaidīja tēvs, un paraugieties pa logu: no kuras istabas vēl ir tik skaists skats? Un cik kārtīgas sienas jūsu mājoklim! Nav jābaidās ne lietus, ne sniega. Padomājiet par misionāriem Āfrikā! Kā tiem jādzīvo! Ūdens līst gar sienām, un čūskas lien pa logu. Cik tie būtu laimīgi šādā istabiņā!

Nonākot atkal dzīvoklī, visi bija tīrā sajūsmā. Istabiņa bija jauka, tur nebija vārdam vietas!

Nu bija jāieliek avīzē sludinājums, bet pirms tam vēl no Skarainiem jāizlūdzas atļauja. Māte aprunājās ar saimnieci un tā atkal ar savu vīru. Un te nu gadījās neparedzēts šķērslis. Saimnieks par istabas izdošanu negribēja ne dzirdēt. Ko vēl ne! Augšstāvs jau tā esot stāvbāzām pilns, un tādus staigulīgus kungus viņš nevarot ieredzēt ne acu galā! Tādus viņš savu mūžu savā namā neesot cietis un necietīšot arī! Saimniece aizmeta dažu labu vārdiņu par Cīrulīšiem, tēlodama kungus, ka ne iedomāties, cik patīkamus, bet viņas vīrs iecirtās vēl vairāk: nē un nē. Nopūzdamās saimniece to paziņoja Cīrulīša kundzei.

-   Man ļoti žēl, sacīja saimniece, bet es tur neko nevaru darīt. Mans vīrs reti kad saka "nē", bet, reiz iekodies, paliek pie sava. Viņš ir tādos ieskatos, ka vīrietim nepiederas grozīt savus vārdus, kaut arī tas būtu jau ieņēmies citādās domās.

Jaukā cerība bija atkal aizvilkusies tālumā. Tēvs bija ļoti uztraucies. Es šo cilvēku nevaru saprast! viņš pukojās, skraidīdams ēdamistabā ap galdu. Viņš labāk pamet cilvēku bez maizes nekā pacieš vienu vienīgu kungu! Manis pēc šeit varētu dzīvot divpadsmit kungu! Vīrietim nepiederoties grozīt savus vārdus ko niekus! Tad jau katrs tiepša būtu vīrišķīgs! Viņš paskatījās uz Kārli. Nesāciet tik jūs arī tā domāt, zēni! īsts vīrietis nepiekāpjas tikai tad, ja viņam ko grib uztiept pret paša pārliecību. Tādā gadījumā nedrīkst padoties, lai tur aug kas augdams! Bet, ieskatot savus maldus, arī vīrietim jāpiekāpjas bez vārda runas!

Pēc divām dienām māte priekšnamā nejauši (jeb varbūt arī jauši?) sastapās ar saimnieku.

-   Mēs jutāmies ļoti vīlušies, padzirdējuši, ka jūs savā namā nevēloties svešu vīrieti. Ir jau jums taisnība, daži kungi ir tiešām neciešami: naktī nāk vēlu mājās, svaida durvis un staigā, ka klaudz vien. Paklausot jums, mēs nolēmām istabu izdot kādai vecākai kundzei. Zādzība mūs diemžēl ir iedzinusi sprukās. Protams, ar sievieti ir neērtāk, un tāda ir arī grūtāk atrodama. Varbūt jūs būtu tik laipns un palīdzētu mums īrnieci sameklēt! Ko jūs domājat, vai lai sludinām "Tēvijas Vēstnesī"?

-   Jā, teica saimnieks, to jau visvairāk lasa. Vēl mazliet apspriedušies par istabas cenu un sludinājuma saturu, viņi katrs atkal aizgāja savu ceļu: Cīrulīša kundze nokāpa lejā pagrabā, Skarainis iegāja savā dzīvoklī, tur tik vēl atjēgdamies, ka bija izdarījis Cīrulīša kundzes prātu.

Meitenes aizvācās uz bēniniem, un vinu istaba tika uzposta. Avīzē parādījās sludinājums, un nu kādu laiku bija tā kā pa Ziemassvētkiem: atskanot durvju zvanam, visi metās uz priekšistabu. Istabas tīkotāju nebija daudz, un māte vairākkārt dabūja dzirdēt, ka Pavasara iela neesot "nekāds rajons". Kurai katrai viņa arī istabu nebūtu izdevusi. Viņa gribēja tik izīrēt dzīvojamo telpu, nepadodot pusdienas. Bet, kad istaba jau vairākkārt bija izsludināta un īrniece vēl aizvien nebija atradusies, viņai saplaka dūša.

-   Man šķiet, mums jābūt laimīgiem, ja kāda īrniece vispār gadās. Gribot negribot man jādod ēdamais, bet kas gan šos laikus tik vienkārši ēd kā mēs?

-   Nu tad vāri tādai kārumniecei atsevišķi. Lai vina ēd viena pati savā istabā!

Pēc trim dienām istaba bija izdota. Cīrulīšiem bija laimējies: Baumaņa jaunkundze bija patīkama. Viņa bija pāri pusmūžam, izglītota un iznesīga. Tā ilgu laiku bija bijusi audzinātāja, lielāko tiesu ārzemēs, un, gadu no gada labi pelnīdama, iedzīvojusies tiktāl turībā, ka tagad varēja likties uz brīvi. Būdama veselīga un dzīves grūtuma nenomākta, viņa priecājās uz šo savu vaļas laiku, kuru tā gribēja izmantot lasot, rakstot un ceļojot.

Līdz šim visas istabas tīkotājas bija tikai pavaibstījušās, padzirdēdamas par Cīrulīšu daudzajiem bērniem, bet Baumaņa jaunkundze priecājās par jautro pulciņu. Viņa noteikti vēlējās ēst ēdamistabā.

Man bija jāpiekāpjas, teica māte uz tēvu. Redz, kā nu lieta iegriezusies pavisam citādās sliedēs! No sākta gala mēs tīkojām īrnieku, kas no rīta līdz vakaram nebūtu mājās, nu mums ir īrniece, kas augu dienu ir ar mums kopā. Bet man šķiet, viņa ir jauks cilvēks.

Tiešām pēc pirmajām kopīgajām maltītēm Cīrulīši Baumaņa jaunkundzi cēla vai debesīs. Apbalvota ar asu skatu un ērtu valodu, viņa mācēja stāstīt, ka prieks bija klausīties. Viņa bija krietna un gudra viss, ko tā teica, bija lietā un vietā. Arī laipna bija Baumaņa jaunkundze. Kā viņa prata sarunāties ar ikkatru Cīrulīti! Varēja tūliņ noskārst: tēva ņiprums, mātes smalkjūtība, bērnu pieklājība viņai gāja pie sirds. Protams, bērni jau nu šai ziņā centās, cik tik varēja. Vai Baumaņa jaunkundze nebija pelnījusi pateicību, īrēdama istabu, kaut arī Pavasara iela nebija "nekāds rajons"?

Tātad sākumā viss gāja kā pa diegu un varbūt tā būtu gājis arī tālāk, kaut Baumaņa jaunkundze varējusi atrauties no savām ieražām, bet jau pirmās nedēļas beigās tā likās, it kā Cīrulīši to būtu pieņēmuši par audzinātāju. Tā bērnus teica un pēla un bieži apjautājās par skolas darbiem. Abas meitenes viņa ik dienas sauca pie sevis, likdama tām strādāt viņas uzraudzībā. Meitenēm tas bija ļoti pa prātam, jo tās juta, ka šāda uzraudzība tām nāca par labu. Arī māte Baumaņa jaunkundzei pateicās par viņas pūlēm, bet tomēr sakarā ar to radās arī neparedzētas neērtības.

Tā kādu pēcpusdienu… Abas māsiņas jau labu ņēmienu bija mācījušās Baumaņa jaunkundzes istabā, kad kāds klaudzināja pie durvīm. Māte liek saukt Mariannu, atskanēja Mildiņas balstiņa, esot jāiet uz pilsētu. Meitenes uzlēca kājās, bet Baumaņa jaunkundze viņām vēl nelāva iet. Palieciet vien uz manu galvu! Uz pilsētu var iet arī vēlāk, vispirms ir jānodara skolas darbi, to es aizvien esmu galvojusi visiem saviem audzēkņiem. Vai tad kalpone neiet iepirkties?

-   Kristīnei nav vaļas, un viņa arī lāgā nedzird.

-   Ar to Kristīni jau nu tā ir, kā ir, noteica Baumaņa jaunkundze. Un nu ej vien, Mildiņ, un pasaki mātei, ka Marianna nāks pēc pusstundas.

Bet meitenes nāca tik pēc stundas.

-   Agrāk jūs nekad tik ilgi nemācījāties, vai jums tagad vairāk uzdod? sapīkusi jautāja māte.

-   Nē, bet Baumaņa jaunkundze vienmēr vispirms atkārto veco un tad vēl izskaidro gabaliņu uz priekšu. Viņa saka, tā mēs tikšot priekšā vislabākajām skolniecēm.

-   Tas jau var būt, atbildēja māte, bet man tomēr vajadzīga jūsu palīdzība, un skolā nav jālielās, bet jāmācās. Un tagad aunieties un posieties, kamēr vēl nav galīgi novakarējies! Bet, meitenēm pārnākot, bija jau melna tumsa.

-   Vai tas ir pareizi, Cīrulīša kundze, ka bērni tik vēlu nāk mājās? iebilda Baumaņa jaunkundze. Vai nebūtu labāk, ja uz pilsētu ietu kalpone?

-   Kristīne viena pati visu nevar veikt.

-   Ar laiku taču šī kurlā kalpone tikpat būs jāatlaiž.

Šos vārdus dzirdēja ari Jancis, un viņam tie ķērās pie sirds. Izgājis virtuvē, viņš noņēmies raudzījās Kristīnei sejā. Kristīne noliecās pie viņa: Vai tu ko gribi? Jancis, pavilcis viņas galvu vēl zemāk, tai kliedza ausī: Vai tev patīk Baumaņa jaunkundze? Man ne!

-   Jāpatīk, Jancīt, atbildēja Kristīne it kā atraisīdamās.

Tā Baumaņa jaunkundze sarieba vienam otram, bet katrs centās savas dusmas norit. Naudas grasis, ko viņa maksāja par istabu, bija pārāk vajadzīgs. Tāpēc Cīrulīši ar nevēlamo īrnieci apgājās gļēvi, tādējādi viņai līdzēdami aizvien vairāk pacelties par kungu.

Māte ēdamgaldu līdz šim bija apklājusi ar gaišu vaskadrānu.

-   Pirmo reizi mūžā es esmu mājā, kur uz galda nav galdauta, piebilda Baumaņa jaunkundze.

-   Varbūt jūs esat dzīvojusi tikai pie pārtikušiem cilvēkiem. Mēs esam liela saime un daudz ēdāju. Mēs vairāmies no katra lieka darba. Tur ir daudz, ko darīt, iekām tāds liels galdauts ir izmazgāts, uzrullēts un izgludināts.

-   Bet pie apklāta galda ēdiens iet vairāk pie sirds.

-    Nu labi, tad es rit uzklāšu galdautu. Es gribu, lai jūs pie mūsu galda ēstu ar gardu muti!

-   Kāpēc šīs durvis aizvien vaļā? pēc brītiņa ievaicājās Baumaņa jaunkundze.

-   Mēs kurinām divas istabas ar vienu krāsni, atbildēja māte.

-   Tāds pliks caurums gan ir ļoti neglīts. Tas jāaizklāj ar aizkariem. Būtu pavisam cits skats.

-   To es ticu, bet man tādu aizkaru nav un nav arī tās naudas, par ko tādu nopirkt. Neaizmirstiet, ka jūs dzīvojat pie cilvēkiem, kas tik tā vien izvelkas pa diegu galiņam.

-Jums taisnība. Es nemaz nezināju, ka esmu tik izlutināta. Jau šad tad esmu jūs apbrīnojusi. Jūs taču esat redzējusi labākas dienas, bet kā jūs protat atsacīties no ērtībām! Es zinu, ka jūs esat augusi ļoti inteliģentā ģimenē.

-   Varbūt taisni tāpēc man tik viegli piemēroties šaurākiem apstākļiem. Dzīves vienkāršība mani netraucē justies laimīgai. Manai laimei nav nekāda sakara ar aizkariem un galdautiem.

Ko Baumaņa jaunkundze bija noņēmusies, no tā viņa neatlaidās, un pēc dažām dienām viņa pati nopirka drēbi durvju aizkariem. Atveda arī amatnieku, kas aizkarus pielika. Nu durvis izskatījās tiešām skaistas, bērni stāvēja atplestām mutēm. Bet dārgā drēbe it kā nesaderēja ar istabas iekārtu: pati dāvinātāja bija pirmā, kam tas dūrās acīs. Jā, dīvāna pārvalks tagad izskatās izbalējis, viņa teica, bet tas jau tikpat drīz būs jāatjauno.

Tēvam greznie aizkari nepagalam nepatika. Ejot pa durvīm, bārkstis skāra viņa matus.

-   Baumaņa jaunkundze mums tos uzdāvināja, paskaidroja māte, neaizmirsti viņai pateikties!

-   Paldies man arī vēl jāsaka? pukojās tēvs. Par ko tad? Par to lupatu tur, kas drīz pievilksies ar putekļiem? Kas tad to dauzīs un vēdinās katru dienu? Mums tādas lietas nav vajadzīgas. Lai Baumaņa jaunkundze kar, ko viņa grib, savā istabā, bet mūsu dzīvokli lai viņa liek mierā!

Pusdienas ēdot, viņš nosāņus lūkojās uz aizkariem. Tie viņu joprojām kaitināja, bet, negribēdams būt nepieklājīgs, viņš cieta klusu. Tomēr jau drīz tas dabūja par jaunu skaisties. Kad gaļa bija paēsta, Kristīne tikai tēvam, mātei un Baumaņa jaunkundzei noņēma netīro šķīvi. Bērniem uz tiem pašiem šķīvjiem bija jāēd arī pankūkas.

-   Vai bērni ēd visu no viena šķīvja? brīnījās Baumaņa jaunkundze.

-   Parasti jā, lai Kristīnei būtu mazāk, ko darīt. Septiņus šķīvjus nomazgāt un noslaucīt ir jau labs darbiņš. Kristīnei jau tā ir darba pilnas rokas.

-   Vai tad nu tik daudz šī Kristīne vēl nevarētu veikt, tas taču ir nieks!

Nu tēvam apskrējās žults. Atvainojiet, cienījamā jaunkundze, namamāte taču laikam zina vislabāk, kas jādara un kas nav jādara, un, ja jūs pie mums gribat dzīvot, tad jums mājas kārtība jāņem par labu tāda, kāda tā ir! Tēvam kaita vaigu gali.

-    Zināms, to es arī daru, es tikai runāju bērnu dēļ. Man žēl, ka viņu estētiskās jūtas paliek novārtā. Bet es jau vairs nerunāšu, nevienu vārdiņu ne!

-   Jā, lūdzu, esiet tik laipna! sacīja Cīrulītis. Un, kas attiecas uz manu sievu, tad man jāsaka, ka viņa mūsu saimniecību līdz šim ir vadījusi priekšzīmīgi. Es negribu, ka viņa vēl vairāk noņemas, un, ja mūsu bērni līdzinātos viņai, tie nekad nebūtu citiem par sodu.

-Jā, vai tad es saku, ka būtu? teica Baumaņa jaunkundze, lūpu atviezusi. Jūs redzat, es jau ciešu klusu, viņa piebilda pēc brītiņa. Saruna norietās pavisam, un, kad pusdienas bija paēstas, Baumaņa jaunkundze, izcēlusi galvu gaisā, aizgāja uz savu istabu.

-   Viņa ir apvainota, čukstēja meitenes. Viņas bija nobēdājušās. Toties zēni baltu vien spļāva.

-   Lai neņem tik lielu galvu! Kāds velns viņu dīda visur bāzt savu degunu! Izsviest tādu pa durvju durvīm!

-   Bet tas taču tiesa, ka nomazgāt septiņus šķīvjus ir nieks!

-   Nav vis tiesa! Jūs tik aizvien zināt ar viņu vienu dziesmu vilkt un nemaz neaizstāvat māti!

Šis pārmetums meitenes aizskāra, un viņas sāka raudāt.

-Viņa vēl sacels naidu bērnu starpā! uztraucās tēvs, bet māte viņu apmierināja: Baumaņa jaunkundze turpmāk valdīsies, vismaz tavā klātbūtnē, un man viņas iebildumi tā neķeras pie dūšas. Tāda dzīva patiesība kādreiz tīri labi noietas.

Ar māti Baumaņa jaunkundze sapratās vislabāk. Kādu rītu viņas abas stāvēja pie grāmatplaukta. Baumaņa jaunkundze bija izlūgusies kādu grāmatu lasīšanai.

-    Dīvaini, teica īrniece, cik gara ir diena, kad nav noteiktas nodarbošanās. Es taču gadiem esmu priecājusies uz šo vaļas laiku, garā to iztēlodama brīnum cik jauku, un nu ir pagājušas tikai dažas nedēļas, un man jau šķiet, ka diezgan vaļots.

Cīrulīša kundze kļuva domīga. Jums vajadzētu sākt darboties sabiedriskā laukā. Vai jūs negribētu iestāties kādā biedrībā?

-   Nē, nē, sabiedriskam darbam es neesmu piemērota. Gan jau es pieradīšu pie jaunajiem apstākļiem. Tikai vēl mazdrusciņ pacietieties ar mani, es jau gan zinu, ka esmu nepanesama!

Cīrulīša kundze pacietās, bet kādreiz viņai likās, it kā Baumaņa jaunkundze tīšā prātā izmantotu viņas pacietību. Piezīmēm un aizrādījumiem nemaz nebija gala. Ar Cīrulīti viņai bieži iznāca savārdoties, un bērni ne vienreiz vien viņas dēļ sagāja derdzī.

Pēc kalendāra jau bija pavasaris, bet pavasarīgi ap sirdi nebija nevienam. Laiks vēl aizvien turējās salīgs. Dienu un nakti gar pakšiem žvīgoja niknais rītenis. Bērni staigāja ar sarkanu degunu un bieži saaukstējās. Nebija nevienas tādas dienas, kad kāds nesūdzētos par iesnām, klepu vai kakla sāpēm. Baumaņa jaunkundze sprieda, ka dažādo slimību iemesls esot nepietiekama uzraudzība. Viņas audzēkņi nekad neesot saaukstējušies.

-   Šodien ir 10. aprīlis, sacīja Kārlis, svētdienas rītā noplēsdams kalendāra lapiņu. Vai atceries, tēt, ka pagājušā gada desmitajā aprīlī mēs bijām vizbulītēs? Šogad no vizbulītēm vēl nav ne vēsts!

-   Jā, viņgad bija daudz jaukāk! nosprieda visi kā viens. Jaukāk bijis ārā dabā un jaukāk arī mājā ģimenē, kaut gan šogad visi sēdēja pie balti apklāta galda.

Pēc brokastīm tēvs iesauca māti stūristabā. Tā jau dzīve iet uz beidzamo! viņš iesaucās īgni. Tā liekas, it kā kāds nedievs būtu ievīlies mūsu mājā! To mana dūša vairs nenes! Es tevi lūgšus lūdzu, Marta, atsaki Baumaņa jaunkundzei istabu! Gan mēs atradīsim citu īrnieci!

-   Jau pēc nepilna mēneša? Kā lai to izdaru?

-   Kā tu gribi, Marta, gan jau tu to mācēsi! Bet dari to labāk šodien nekā rīt. Citādi viņa mums vēl sažultīs Lieldienas. Vai tu nevari tūliņ ieiet pie viņas? Var būt, ka viņa tad aizvācas jau jaunnedēļ! Esmu viņā galīgi atkodies!

Nē, tā pa galvu pa kaklu tas nav izdarāms. Vismaz līdz 15. aprīlim tev jāpaciešas, teica māte, nogrimdama domās. Kādu iemeslu lai min, īrniecei atsakot dzīvokli? Viņa to tik ātri nemaz nevarēja izdomāt. Tai Baumaņa jaunkundzes bija žēl, bet vīram bija taisnība: viņas ietekme bija postīga. Tiešām, aizvien vairāk viņa piekurstīja nemiera uguni.

Laimīgs gadījums nāca mātei talkā. Tai pašā dienā īrniece viņu lūdza ienākt savā istabā. Es gribētu jums ko parādīt, viņa teica, pievedusi Cīrulīša kundzi pie rakstāmgalda. Vai jūs nevēlētos pārlasīt manas apliecības? Lūdzu, ievērojiet, kas tur par mani teikts! Izrādās, ka agrāk es tāda neesmu bijusi, kāda tagad esmu. Aiz kāda iemesla es tā būtu pārvērtusies?

Baumaņa jaunkundze gadiem bija kalpojusi vienā un tai pašā ģimenē, mirušās namamātes vietā vadīdama saimniecību un audzinādama bērnus. Apliecības rakstītājs, uzteikdams viņas krietnumu, vēl sevišķi izcēla viņas laipnību un smalkjūtību. Šīs īpašības bija minētas arī citās apliecībās.

Lasot daudzās cildenās atsauksmes, Cīrulīša kundzei pēkšņi noskaidrojās, kāpēc Baumaņa jaunkundze bija kļuvusi tik "neciešama". Man liekas, jūs pārāk agri esat sākusi domāt par atpūtu. Jūs esat vēl pārāk spraiga, lai dzīvotu bez noteikta darba. Jūs esat vienu vecumu ar manu vīru vai varat iedomāties, ka viņš jau tagad stātu darboties? Tāpat kā viņam, arī jums vēl spēka un spara ir diezgan. Pastāvīgā vaļošanās jūsu raksturam nāk par ļaunu. Visa jūsu būtne vēl tiecas darboties. Ja jūs tik gribētu pieņemt manu padomu, es jums ieteiktu atkal meklēt kādu vietu, un proti tādu, kur jūs varētu likt lietā visas savas spējas.

Baumaņa jaunkundze bija uzmanīgi klausījusies. Kas tiesa, tas tiesa, viņa teica. Es nevaru panest bezdarbību. Es ļoti priecājos, ka jūs vēl tā paļaujaties uz manu spēku un sparu. Man ļoti žēl, ka vēl nesen tiku atraidījusi kādu lielisku vietu.

-   Var būt, ka tā vēl dabūjama.

-   Es nezinu. Vietas piedāvātājs toreiz gan teica, ka tā tikai uz pavasari būšot brīva.

-    Nu redziet! Varbūt liktenis jums ir labvēlīgs. Vai jūs negribētu apvaicāties?

-   Kaut gan vietu jau reiz esmu noraidījusi?

-   Nu kas par to!

-   Jums liekas, man vajadzētu rakstīt?

-   Nu, padomājiet vēl drusku, pagaidiet līdz rītam!

Bet Baumaņa jaunkundze tik ilgi nemaz negaidīja.

Jau pēc pusstundas viņa vēstuli rokā knašiem soļiem noskrēja pa kāpnēm.

-   Nez kas nu Baumaņa jaunkundzei lēcies, smaidīdama vien man paskrēja garām naska kā stirniņa, stāstīja Vilis, pārnācis no slidotavas.

Jau pēc trim dienām Baumaņa jaunkundze āva kājas. Liktenis viņai bija bijis labvēlīgs vieta vēl nebija aizņemta. Jau 15. aprīlī viņai bija jāstājas darbā.

Pēc pēdējām kopīgi ieturētām pusdienām bērni bija nogājuši lejā pagalmā, lai papriecātos par dzidro, mīlīgo gaisu. Pa nakti bija iestājies atkusnis, un nu reiz varēja teikt, ka vēsmoja pavasaris. Māte virtuvē braucējai gādāja ceļamaizi, bet braucēja pati līdz ar Cīrulīti vēl sēdēja ēdamistabā pie galda.

-   Kā būtu, Cīrulīša kungs, uzņēma valodu Baumaņa jaunkundze, vai jūs man vēl kādreiz dotu patvērumu savā namā? Piemēram, ja es būtu veca un nevarīga? Cik jauki iedomāties, ka mani tad koptu jūsu laipnā kundze un abas mīļās meitenes! Es gan vēl labprāt atgrieztos jūsu ģimenes siltajā klēpī! Pēc desmit gadiem jums, domājams, no maniem aizrādījumiem vairs nebūtu jābīstas.

-   Lieliski aizrādījumi nemaz nav peļami, atbildēja Cīrulītis, uzsākdams savu straujo gaitu ap ēdamistabas galdu. Kamēr jums mūsmājās nekas nebija labs, es nepacēlu ne ausi, bet tagad, kur mēs šķiramies miermīlīgā noskaņojumā, es labprāt paklausītos jūsu spriedumos. Jūs reiz teicāt, ka viss pie mums esot neglīts.

-   Lūdzu, nesagroziet manus vārdus! viņu pārtrauca Baumaņa jaunkundze. Tā es nekad neesmu teikusi, un, ja es arī būtu ko teikusi, jūs taču zināt, ka man patīk pretī runāt!

-   Lai nu, lai, bet gan jau jums kādreiz būs bijusi arī taisnība. Sakiet, lūdzu, kas jums, piemēram, pie mums liekas neglīts?

Baumaņa jaunkundze iegrima domās. Acumirkli man tiešām nekas nav prātā, viņa sacīja nopietni, bet jau pēc brītiņa viņas sejai pārslīdēja smaids: Neglīta man rādās tikai viena lieta.

-   Un tā būtu?

-   Vai jūs atļausiet man to pateikt? Nu labi neglīts man liekas jūsu ieradums pastāvīgi skraidīt ap galdu.

Cīrulītis skraidīšanu spēji pārtrauca.

-   Man jāsaka, arī jūsu Vilis jau ieņēmies darīt to pašu. Vakar pat jūs skraidījāt abi divi: jūs pa priekšu un viņš nopakaļ. Izskatījās ļoti jocīgi, man tikai sāka reibt galva.

-    To es varu iedomāties! smaidīja Cīrulītis. Un, ja visi mani bērni darītu tāpat kā Vilis, es justos kā astes zvaigzne! Es gan lūkošu atmest tik nelādzīgu ieradumu. Un, prātodams, kā atrauties no tāda nelādzīga ieraduma, viņš sāka atkal skraidīt ap galdu.

Ar smaidu uz lūpām Baumaņa jaunkundze izgāja no ēdamistabas. Koridorā tā sastapās ar Kristīni, kas pašlaik nāca ar viņas ceļasomu. Vai soma jums nav par smagu? vaicāja Baumaņa jaunkundze. Nav vis! iesaucās Kristīne neparasti jautri. Es viņu labprāt nesu! Kristīne zināja, ka Baumaņa jaunkundze viņu necieš, kaut gan neviens viņai to nebija stāstījis. Tāpēc viņa priecājās no visas sirds, ka nevēlamā īrniece jau tik drīz aizvācās.

Māte ar Mildiņu Baumaņa jaunkundzi pavadīja uz dzelzceļa staciju. Nebija viņas vēl labi izgājušas pa durvīm, kad tēvs iesaucās skaļi un priecīgi: Nu, zēni, vairs nav ko gaidīt! Nost aizkarus, nost, nost! Nu mēs atkal tiksim pie gaisa un gaismas! Bet esiet uzmanīgi, māte saka, viņai dārgā drāna labi noderēšot!

Tēvs pašlaik stāvēja uz galda, dēli visapkārt uz krēsliem, kad atskanēja durvju zvans. Tai pašā brīdī pa vaļējo logu bija dzirdama Mildiņas gaišā balstiņa, kas sauca brāļus. Pieskrējis pie loga, Atis tūliņ atrāvās atpakaļ. Baumaņa jaunkundze nāk! Viņa aizmirsusi savu lietussargu!

-    No Dieva puses! Nelaidiet viņu iekšā! uztraucās tēvs. Kas tas viņai būtu par sāpīgu brīdi! Koridorā jau varēja dzirdēt Baumaņa jaunkundzi runājam: Man liekas, es to atstāju ēdamistabā pie sienas! Vilis, to paķēris, kā viesulis izdrāzās pa durvīm. Tik tikko viņš tās paguva aiz sevis aizvērt, kad Baumaņa jaunkundze jau bija klāt. Neko neredzējusi, viņa atkal aizsteidzās.

-   Un ja nu viņa nokavē vilcienu? Labāk būtu bijis, ja mēs būtu gaidījuši līdz rītdienai! noteica tēvs, pametis aci uz aizkariem, no kuriem viena puse karājās pie sienas, bet otra jau gulēja zemē. Bet nu vairs nelīdzēja nekāda prātošana, iesāktais darbs bija jādabū galā.

Jau drīz vien pie Cīrulīšiem viss bija tāpat kā senāk. Nemīlīgā vēsma bija aizvēsmojusi.

Kad māte un Mildiņa bija atgriezušās no dzelzceļa stacijas, visa ģimene ar pilnu sirdi nodevās priekam.

-    Nāciet, bērni, padziedāsim! līksmi aicināja tēvs.

-   Mēs tik ilgi neesam dziedājuši!

-   Lūk, padebeši vaļā veras, Un saules stari ārā plūst! -

atskanēja pēc brītiņa no stūristabas. Ka dziedāšana šodien tik labi saveicās, par to bija jāpateicas Baumaņa jaunkundzei.

Četrpadsmitā nodaļa MĒS ATVADĀMIES

Mātesbrāli gaidīja atbraucam Klusajā nedēļā. Baumaņa jaunkundzes istaba jau stāvēja uzposta. Bērniem nebija ne jausmas, kādi nodomi saistījās ar tēvoča apciemojumu. Viņi zināja tikai to, ka māte gaidīja savu vienīgo brāli, un priecājās līdz ar viņu uz šo reto ciemiņu.

Vecāki tiesneša priekšlikumu bija vairākkārt pārrunājuši. Cīrulītis ar svaini bija vienās domās: lielā ģimenē nemaz nebija iespējams ar bērniem tik daudz nodarboties, kā tas varbūt bija vajadzīgs. Labi pazīdams savas sievas radus un turēdams tos godā, viņš bija ar mieru kādu no saviem bērniem nodot viņu mājā, tikai ne uz pārāk ilgu laiku, lai tas neatsvešinātos no vecākiem, brāļiem un māsām.

Pūpolsvētdienā Kārlis, liecību saņēmis, nepacietīgi staigāja pa ģimnāzijas koridoru. Viņš nevarēja sagaidīt Vili, kura liecība viņam šoreiz nozīmēja vairāk nekā paša. Bet tikai matemātikas atzīme viņam bija svarīga. Ja tā nebūtu padevusies labāka, tad gan rādījās bēdīgi. Tad būtu nonerroti svētki ne tikai Vilim, jo kas gan tādā gadījumā spētu priecāties? Bet, ja atzīme būtu uzlabojusies dieniņ, kas tas būtu par jaukumu! -, tad vairs nebija jāmokās ar palīgstundām, kas tikpat skolotājam, kā skolniekam bija kā slazda valgs. Tāpēc, klases durvīm atdaroties, brāļi tūliņ traucās viens otram pretī. Vilis jau pa gabalu vicināja savu liecību: Paldies Dievam, trijnieks gan! Par šo viduvējo atzīmi, kas skolēniem tik bieži sagādā rūgtu vilšanos, Kārlis un Vilis priecājās bez gala un bez mēra. Vajadzētu aizskriet uz mūzikas skolu, lai tēvs cik iespējams drīz uzzinātu šo patīkamo vēsti! Domāts darīts. Viņi likās uz mūzikas skolu, ko tik kājas nesa. Tēvs pašlaik nāca no ģērbtuves. Ieraugot zēnu līksmās sejas, viņš tūliņ uzminēja viņu prieka iemeslu. Šoreiz laikam caurmēra atzīme nebūs jāaplēš? viņš jautāja smaidīdams. Ieskatījies Viļa liecībā, viņš likās apmierināts. Tikai apmierināts? Zēni jutās vīlušies. Viņi bija domājuši, ka tēvs būs priecīgāks. Vai tu gaidīji labāku atzīmi, tēt? vaicāja Vilis.

-    Nē, bet šis trijnieks vēl tā kā nestāv uz kājām. Pēc trīs nāk divi tātad briesmas vēl tepat tuvumā. Es jau gan noprotu, kāpēc jūs tā priecājaties: jūs domājat, ka nu palīgstundām būs gals. Bet jums tomēr vēl jāpaciešas vienam ar otru. Teiksim, nevis vairs divas stundas nedēļā, bet tikai vienu. Zēni sarauca pieri. Un Lieldienu brīvlaikā nevienu, piebilda tēvs, ievērojis dēlu sašutumu. Nu viņu sejas atkal noskaidrojās. Ka tik brīvdienās esi brīvs, skolas laikā jau tikpat bija jāraujas, tad to lieko stundiņu tā nejuta. Ak, rīt taču jau pirmā brīvdiena! Veselas divas nedēļas varēs nolaiskot! Līksmā prātā viņi pārnāca mājās. Arī meitenes tūliņ apvaicājās pēc Viļa liecības cik jauki, ka šoreiz nebija jānoklīst neceļos!

-   Nez kādas atzīmes dienās būs mūsu mazmāsiņai? ieminējās Kārlis, paskatoties uz Mildiņu, kas nopietnu vaigu raudzījās liecībās.

Tikai piecnieki! viņa atbildēja ātri. Bet tad nu tai tika arī par šo lielībiņu! Ko tu gan nedomā! iesaucās Atis. Nu tad, lūdzu, pasaki kas ir a plus 6? Redz, tu to nezini, tātad divnieks uz vietas! Nu bira jautājumi no visām pusēm, tā ka Mildiņa nezināja, kur stāties, kur palikt. Tad jau labāk tādiem tirdītājiem pabēgties no acīm! Viņa paglābās pie mazā brālīša, kas, kā jau palaikam, bija pagājis nomaļus. Un, ja būs divnieks, Jancīt, tad tu man varēsi dot matemātikas stundas, sacīja Mildiņa.

Meiteņu liecības šoreiz bija padevušās ļoti labas. Kā tad nu ne! Viņām taču vairākas nedēļas bija bijusi mājskolotāja. Viņas Baumaņa jaunkundzei aizsūtīja skaistu Lieldienu karti.

Sēdēdams pie rakstāmgalda, tēvs taisījās parakstīt liecības. Labs tas darbs, kas padarīts. Turot rokā Jancīša liecību, kas bija labāka par visām iepriekšējām, viņa acu priekšā tēlojās mazais zēns, kā tas toreiz Lūdzamā dienā sāpīgi saviebtu seju viņam bija pasniedzis aizklāto vijoli. Nu jau bija labs laiciņš, kopš viņš spēlēja klavieres, apzinīgi kā pienākas, bet bez jebkādas sajūsmas. Tas bija skaidrs: klavieres viņš nekad tā nemīlēs, kā tas bija mīlējis vijoli un senāk harmoniku. Jancis vijoli nekad nepieminēja. Nez vai viņš vēl skuma pēc tās, vai arī sāpes par zaudējumu jau bija stājušās? Tēvs to labprāt būtu uzzinājis, un vakarā pēc klavierstundas, kad mazais skolnieks pašlaik novāca notis, viņš ievaicājās: Nu, Janci, vai tev klavieres sāk jau drusku patikt? Vai tev vijole jau aizmirsusies? Pār puisēna laipno sejiņu nolaidās mākonis. Viņam izgāja kā nazis caur sirdi, tēvam aizskarot šo vārīgo vietu dvēselē.

-   Es savu vijoli nemaz vairs negribu, viņš atbildēja. Kaklā tam aizmetās kumoss.

-   Kāpēc tu to vairs negribi, Jancīt? Nāc pastāsti man to!

-   Tāpēc, ka es nevaru stāties, kad es reiz esmu sācis spēlēt.

-    Tu nevari, Janci? Tu tikai negribi tāpēc, ka tas tev par grūtu. Bet vai tu neredzi, ka mums visiem jāvar, kad pienākums to prasa? Vai tu domā, man labāk nepatiktu pašam spēlēt klavieres nekā mācīt Labvakara jaunkundzi, kad viņa nāk uz stundu? Un mātei vai viņai pēc pusdienām labāk nepatiktos lasīt nekā lāpīt jums zeķes? Un brāļi vai tiem nebūtu vairāk pa zobam skraidīt pa pagalmu nekā nodoties skolas darbiem? Un putniņi uz zara vai tie labāk paši nenoritu mušas un tārpus nekā tos nestu saviem mazuļiem? Tu redzi, ka visi var! Un nu nāks tāds Cīrulīšu Jancis un teiks: es nevaru! Nē, tā viņš nedrīkst teikt, jo citādi viņam ar kauna acīm jāskatās pat uz kustonīšiem.

-   Citādi es visu ko varu, tikai ne stāties, kad es spēlēju vijoli.

-   Šeit nav nekādu izņēmumu, Jancīt: kam cieta griba, tas var stāties ik brīdi, lai tas dara ko darīdams. Arī tev jāmācās gribēt! Vijole tevi nedrīkst vazāt vergu valgā. Tādēļ saņemies, pacelies vīrā un, kad tu jūti, ka esi nocietinājies, pasaki to man. Tad es tev vijoli iedošu un tu varēsi katru svētdienu kādu stundiņu paspēlēt.

Nu Jancīša acīs atkal iespulgojās prieks. Viņa skati aizira uz istabas kaktu, un, pamādams ar galvu uz skapja pusi, viņš teica mīkstā balsī: Tur tā ir!

-   Jā gan, tur tā ir un gaidīdama gaida to mirkli, kad viņas draudziņš reiz pratīs gribēt. Tai jau apnicis tik ilgi smakt vientulībā. Bet ej vien tagad, dēls, Labvakara jaunkundze jau ir priekšistabā. Es jau sen dzirdu viņu čalojam, nez kāpēc tā nenāk iekšā?

Tēvs atvēra durvis uz priekšistabu. Abas meitenes aizšāvās katra uz savu pusi, bet Labvakara jaunkundze kaunīgi pienāca pie klavierēm. Vēl sārtāka un smaidīgāka nekā citkārt, viņa nemaz nezināja, uz kurieni skatīties. Ak Dievs, kas viņai šodien bija stāstāms! Ko tu teiksi kartes jau bija spiestuvē, uz kurām bija rakstīts, ka Labvakara jaunkundze saderinājusies! Ak Dievs, cik viņas līgavainis bija stalts un skaists! Burvīgs kas burvīgs visādā ziņā, bet vai tad nu kāds cilvēks bez vainas muzikāls viņš nebija it nemaz! Iedomājieties: kad Labvakara jaunkundze bija spēlējusi klavieres, viņš bija izteicies, ka muzicēšana tai būtu jāmet pie malas!

-   Nemaz nebēdājieties, jaunkundz, Cīrulītis mierināja savu skolnieci, var būt, ka viņš pat ir ļoti muzikāls.

-   Jūs domājat? šaubījās Labvakara jaunkundze. Tas būtu debešķīgi! Bet, kaut es arī vairs neņemtu klavierstundas, tāpēc jau mēs varam palikt draugos, un jūsu meitiņām katrā ziņā jānāk uz manām kāzām!

-   Mariannai? Kas tad tās par kāziniecēm! Tur nu gan es neko nezinu spriest, jums jāparunā ar manu sievu.

Nu reiz bija pienākusi sengaidītā diena, kad bija jāierodas mīļajam tēvocim. Cik nebija posts, cik nebija darīts, lai godam saņemtu dārgo viesi! Nu gan katrs juta pavasaris bija pašās gaidās, un, ziemai ejot uz galu, bija jānokopj tās pēdējās paliekas. Tēvs izņēma logus, māte nolika sniega zābakus, un ziemīgo kruķi Kristīne ienesa pieliekamā kambarī, iesliedama to pašā dziļākajā kaktā. Vēl lieku reizi tika notīrītas krāsnspriekšas, tad gan varēja teikt, ka zibēja visas pamales. Kristīnei nebija ko kaunēties ne no saules, ne no ciemiņiem.

Mātei tāds izskats kā Ziemassvētku vakarā, teica Kārlis, kad vecāki bija saģērbušies, lai ietu uz staciju. Jā, māte priecājās no visas sirds. Jauki bija bijis satikties dzimtenē, bet vēl jo jaukāk būs redzēt brāli pašas ligzdiņā!

Bērni apspriedās, kā saņemt tēvoci. Vai lai visi reizē paietas pretī? Nē, labāk jau ne, viņam taču bija tikai trīs bērni, viņš nebija pieradis pie tāda bara! Sastājušies pie ēdamistabas loga, viņi gaidīgām acīm raudzījās uz ielu. Nu nācēji jau bija saskatāmi. Tēvocis bija mātes sejā, galvas tiesu mazāks par tēvu. Mildiņa nemaz neatcerējās viņu redzējusi, tik ilgi viņam nebija gadījies iegriezties pie māsas. Mildiņa vēroja tēvoci ar sevišķu uzmanību, tēvoci un viņa somu, kas šķita tik smaga! Nu arī ciemiņš, pamanījis bērnus, pamāja ar roku, viņš pat pavicināja cepuri! Skriesim tomēr pretī, viņš tāds nemaz nav! iesaucās Vilis.

-Jā, zināms, viņš tāds nemaz nav! nolēma viss bars un laidās pa kāpnēm lejā. Ejiet gar sāniem, aizrādīja Marija, kāpnes mums šodien kā eļļotas.

Nu bija jāapsveicinās. Piesarkuši bērni viesim sniedza roku. Tēvocis bija svešs un tomēr ne svešs. Cik ļoti viņš atgādināja māti! Ar to gan uz vietas varēja justies pa draugam! Arī viesis vēroja bērnu sejas: šī bija vairāk mātē, tā atkal vairāk pēc tēva.

-   Nu, šķiriet nu tēvocim ceļu! mudināja tēvs. Viņš taču nepaliks priekšnamā! Visi bijībā pagrieza ceļu. Uzkāpis pa kāpnēm, ciemiņš atskatījās, lai vēlreiz uzmestu aci nācējiem aiz viņa. Cik jocīgi viņi visi iet rindā un sāniski! viņš teica māsai.

-   Lai pietaupītu kāpnes, atteica māte,

-   Ak tāpēc! iesaucās, jautri smaidīdams, viņas brālis. Nu es jau pazīstu tavus bērnus, Marta, labāk nekā tu pati! Tu taču teici, ka viņi esot neaptēsti. Tādus tu sauc par neaptēstiem?

Ēdamistabā bija skaisti uzklāts galds. Kas ļaužu, kas ļaužu! priecājās tēvocis, platām acīm noskatīdamies Kristīnē, kura pašlaik ienesa zupu. Jā, jā, tas jau arī ir spēka darbs ienest tik lielas bļodas! viņš jokoja. Cik žēl, ka tik spēcīgs cilvēks ir kurls!

-   Nepavisam, tēvoc, sacīja Marija. Mēs bijām ar viņu pie ārsta. Ārsts teica, ka sliktāk vairs netapšot, tad jau drīzāk labāk.

Tēvocis palika ilgāk par pusnedēļu, lai pagūtu iepazīties ar māsasbērniem. Viņš tiem bija uzdāvinājis tādu spēli, kurā visi varēja piedalīties. Es bērniem šo spēli iemācīšu, viņš teica, arī manējiem ir šāds galda krokets. Jauka spēle, kaut gan jāsaka, ka dalībnieki, to spēlējot, gandrīz aizvien mēdz ķildoties. Bērniem spēle ļoti patika, viņi tai nodevās ar aizrautību. Tādās reizēs viņi ir nepaskatījās uz tēvoci, kas veseliem cēlieniem sēdēja viņu tuvumā. Paslēpies aiz avīzes, viņš klusībā vēroja bērnus.

-   Mums jāsadalās tā, ka abās pusēs ir vienāds skaits labu un vāju spēlētāju, sprieda Kārlis. Vili, ņem tu Janci savā pusē, es pievākšu Annu, citādi tie nekad neuzvarēs. Visi tā bija ar mieru, un spēlētāji pašlaik rāvās svīzdami, kad ienāca māte. Zēni, jau atkal aptrūcies malkas, cik reižu man tas jāsaka! Juzdamies vainīgi, Vilis un Atis nolika veserus. Tēvocis pacēla galvu. Mātes vārdi bija it kā atgādinājuši arī citus nedarītus darbus. Vai tēva vēstule jau iemesta? vaicāja Marija. Neviens neko neatbildēja. To tu, Jancīt, varētu padarīt, Mildiņa tev ies līdzi. Aizgāja arī abi mazie. Citi palika spēlējot. Māte uz brītiņu atsēdās pie brāļa. Viņi pusbalsī sarunājās.

-   Patiešām jauki, cik labprātīgi šie ģimnāzisti uzņemas pienākumu nest malku! Bez vārda runas pārtraukt spēli manējam tas ir prātā nenāktu!

-   Tas tā izriet no mūsu vienkāršajiem apstākļiem. Redzēdami, kā mēs ar Kristīni nopūlamies, bērni paši nāk talkā.

-   Man kā juristam jūsu mazajā valstī ir tiešām daudz, ko vērot. Skaidrs, ka no šādām ģimenēm izaug krietni pilsoņi! Kā stiprie aizstāv vājos, kā atsevišķie pakļaujas visumam, ar kādu cieņu visi raugās uz valsts galvu! Cik gribīgi viņi jums klausa, laikam gan sajuzdami, ka citādi sabruks visa sistēma. Bet, protams, tavs vīrs ir taisnīgs un laipns valdnieks un tu viņam uzticams ministrs. To jau es tev pasaku tūliņ ja es kādu no taviem bērniem ņemu pie sevis, tik priekšzīmīgi iekārtotu valsti tas pie manis neredzēs!

Līdz šim bērni mātes un tēvoča sarunā nebija klausījušies, būdami pārliecināti, ka tā neattiecas uz viņiem. Kas viņu deguniem daļas, ja tēvocis runā par valstīm un sistēmām! Bet nu viens teikums atsitās Marijas ausīs. Ko tēvocis teica? "Ja es kādu no taviem bērniem ņemu pie sevis." Marija notvīka līdz ausu galiem. Droši vien viņai šie vārdi nebija jādzird! Rādīdama vienaldzīgu seju, tā spēlēja tālāk, bet mēle viņai jau kutēt kutēja dzirdēto izpaust arī citiem.

Pēc ieturētām pusdienām jaunie Cīrulīši, Marijas saziņoti, sapulcējās pagalmā pie baļķiem. Šeit varēja izrunāties pēc sirds patikas. Nu Marija ņēmās stāstīt, ko viņa bija dzirdējusi. Visi bija kā spārnos. Kas to būtu domājis! Kam tas būtu ienācis prātā?

Vai viņi gribētu braukt līdzi tēvocim? Atbildēt nenācās viegli. No vienas puses sirds tiecās tālumā, no otras žēl bija pamest tēva mājas. Bet kuru gan tēvocis ņems? Mani jau nu ne! sprieda Kārlis, Vilis, Atis, Marija, Anna un Mildiņa. Cīrulīšu bērni nebija iedomīgi. Droši vien mani! iesaucās Jancis. Vai Jancis bija iedomīgāks par citiem Cīrulīšiem? Ak nē! Jancis tā domāja aiz bailēm. Viņam vienīgajam nebija divu domu, viņš zināja skaidri, ka grib palikt mājās. Un, tā kā Jancis bija tik pārliecināts, ka tēvocis ņems viņu, brāļi un māsas viņam noticēja. Jau vienreiz viņš bija bijis izstumts priekšistabā, jau no mazām dienām viņš bija turējies savdabām. Nu viņi visi viņā noraudzījās, turēdami prātā, ka no tā būs jāšķiras. Viņi lūkojās brālīša laipnajā sejiņā. Vai viņiem to vairs neredzēt? Nē, nē, viņi negribēja būt bez Jancīša! Kārlis izteica vārdos, ko visi juta: Mēs jau nu savu vientiesīti neatdosim!

Augšā pie stūristabas loga stāvēja tēvocis, sarunādamies ar tēvu un māti. Nu viņš paskatījās uz leju. Tur jau viņi stāv visi pulciņā, viņš rādīja uz bērniem, un cik cieši viņi sastājušies ūdens cauri netecētu! Cik jauki viņi turas kopā! Un cik dzīvi viņi sarunājas!

-   Jā, par kaut ko jau nu tagad spriež, teica māte, piegājusi pie loga.

-    Tas man gan jāsaka cik laimīgi jūsu bērni: katram no viņiem ir seši uzticami draugi. Nešķirsim viņus! Lai tie joprojām paliek kopā! Labākas mājas par jūsējām es viņiem nevaru dot.

-   Man liekas, tu mūsu dzīvi redzi pārāk saulainu, mēs bieži esam neapmierināti un ne bez pamata.

-    To es ticu. Pasaulē nekas nav pilnīgs. Bet spirgto garu, kuru dvašo jūsu nams, jūt katrs, kas pārkāpj jūsu slieksni. Kā es arī saviem bērniem novēlētu ieelpot šo veselīgo gaisu! Darīsim otrādi: es jums nodošu savu zēnu. Šeit, man šķiet, viņš aplauztu ragus, viņam pašam nejūtot, ne zinot.

Tā arī tika norunāts.

Sajā brīdī saule aizbrida aiz mākoņiem, un, kā palaikam aprīlī, jau pēc dažiem mirkļiem sāka gāzt smaļš lietus. Nebija ko apskatīties, un jaunie Cīrulīši bija atkal uzbēguši dzīvoklī.

-    Redz, kur viņi visi nāk! priecājās tēvocis. Vai jūs varat iedomāties, bērni, ar kādu nolūku es pie jums atbraucu? Es gribēju vienu nojums nolaupīt, jo man ir pilnāka maize nekā jūsu vecākiem. Bet es to nedarīšu. Vai gribat zināt, kāpēc? Tāpēc, ka jums te ir tik labi, ka labāk nav nekur citur pasaulē! Jūs smejaties! Es runāju no tiesas.

Bija jātic, gribi vai ne. Tēvocis taču bija pasauli redzējis!

Mildiņa pieglaudās ciemiņam. Un kuru tu būtu ņēmis, tēvoc? viņa jautāja glaimīgi.

-   Kā tu visu gribi zināt, tā jau tu drīz paliksi veca! Var būt, ka to tur. Tēvocis rādīja uz Janci. Jancis mēmi palocīja galvu. Viņš jau to bija paredzējis.

Pēc dažām dienām viesis bija aizbraucis. Sērīgi noskaņota, māte posa istabu jaunai īrniecei. Nu jau atkal bija jāsludina avīzē. Domās nogrimusi, viņa nemaz nedzirdēja nācēju, kas kāpa pa kāpnēm, piezvanīja, dažus vārdus parunāja un atkal aizgāja. Viņa tik dzirdēja, ka viens no bērniem pa koridoru aizskrēja uz stūristabu. Bet vai tad pirmo reizi kāds skrēja pa koridoru?

Klau, vai tur kāds nesauca?

Viņa ausījās. Marta! Marta! atskanēja tēva balss tik skaļi kā vēl nekad. Māte gribēja paieties viņam pretī, bet tas jau stāvēja durvīs, mirdzošu skatu raudzīdamies uz viņu: Marta, es esmu mūzikas skolas direktors Kaldavā! Un, kad māte, nevarēdama vēl sajēgt viņa vārdu nozīmi, nesapratnē lūkojās uz viņu, tas viņai iespieda rokā vēstuli, kur bija rakstīts melns uz balta kaldavieši esot nolēmuši mūzikas skolu pagaidām atvērt īrētās telpās un viņu, Kārli Cīrulīti, ievēlējuši par šīs mācību iestādes direktoru.

Līksmais, skaņais sauciens "Marta!" bija sazvanījis bērnus no visiem stūriem. Padzirdējuši priecīgo vēsti, viņi pirmajā brīdī palika bez valodas. Asarām apvilgušu skatu māte raudzījās tēvā, klusi čukstēdama: Kā es tev novēlu šo laimi, kā es tev to novēlu! Tiešām, laime bija liela, jo tā atspoguļojās tik daudzās sejās.

Tikai viens nekā ne zināja, ne juta no visas šīs priecīgās trauksmes.

-   Kur tad ir Jancis? pēkšņi iejautājās Mildiņa.

Jā, kur tad bija Jancis? Jancis jau kājas bija nostāvējis, gaidīdams tēvu stūristabā pie skapja.

-   Ko tad tu te dari? vaicāja tēvs.

-   Es gaidu tevi, tēt!

Un, piespiedies pie tēva, viņš jautāja klusi un kautrīgi:

-   Vai es svētdien dabūšu savu vijoli, tēt? Es varēšu stāties, es tagad protu gribēt.

-   Kā tad tu to zini, Janci?

-   Es mācījos.

-   Kā tad tu mācījies?

-   Ēdot. Es stājos ēst pankūkas tad, kad man visvairāk gribējās. Citi to redzēja.

-    Taisnība gan, citi to varēja apliecināt. Viņiem jau tik labums vien bija atlēcis, Jancim cietinot savu raksturu. Trīsreiz viņi bija paguvuši nolocīt arī Jancīša tiesu. Tēvs atslēdza skapi. Ja tā, Jancīt, tad mēs nemaz negaidīsim līdz svētdienai, jo šodien pie mums tikpat jau ir svētki. Tu jau laikam vēl neko nezini? Še vijole, spēlē vesels, mazais direktora dēls!

Nu arī Jancis aiz laimes nodrebēja.

Tikām arī Kristīne bija uzzinājusi par gaidāmo pārmaiņu Cīrulīšu dzīvē. Viņa jau tik bieži bija vīlusies, ka vairs neticēja dzīves labumiem. Vai direktora kundze nemeklēs dzirdīgu kalponi? Bet Cīrulīša kundze tai paspieda roku: Kā es priecājos, Kristīn, ka varēšu jums maksāt pelnīto algu! Nē, šoreiz Kristīnei nebija jāviļas!

Vēl tai pašā pēcpusdienā māte nogāja lejā pie saimnieces, lai viņai pastāstītu par necerēto laimi. Saimniecei to nebija dzirdēt no svešiem. Abas sievietes runāja ilgi, un, viņām runājot, no augšstāva atskanēja klavieres un dziedāšana. Melodija mātei bija pazīstama, tā bija tēva sacerētā dziesma, kuru viņš pašlaik bērniem mācīja dziedāt. Skarainu dzīvoklī varēja sadzirdēt pat vārdus.

Ar šo līksmo dziesmu dodu Direktora kundzei godu! -

dziedāja septiņas skanīgas balsis.

Kad Cīrulīša kundze bija aizgājusi, saimnieces sirds kļuva smaga un bēdīga. Ko nu ēdies, viņu lūkoja mierināt Skarainis, gan jau mums gadīsies labāki īrnieki. Tracis jau bija liels ar viņiem, un paskaties tik, kādas izskatās kāpnes! Piegājis pie skapja, viņš no tā izņēma lielu loksni. Viņa sieva to piestiprināja pie ārdurvīm.

Dzīvoklis izīrējams

bija lasāms uz baltās loksnes.

Atkal iegājusi priekšnamā, saimniece apstājās un, slaucīdama acis, nopūtās: Neviens nevar iedomāties, cik mīļi man bija Cīrulīši!

SATURS

Pirmā nodala. Mēs iepazīsimies………………………………………………………….. 5

Otrā nodaļa. Direktors………………………………………………………………………… 18

Trešā nodaļa. Leonīdi …………………………………………………………………………. 36

Ceturtā nodaļa. Ziemassvētkus gaidot…………………………………………….. 54

Piektā nodaļa. Sniegs nevietā……………………………………………………………. 72

Sestā nodaļa. Kad diena visīsākā………………………………………………………. 89

Septītā nodaļa. Ziemassvētku kā nav, tā nav!……………………………….. 101

Astotā nodaļa. Ziemassvētki sagaidīti!…………………………………………… 120

Devītā nodaļa. Sprēgoņa laikā…………………………………………………………. 138

Desmitā nodaļa. Izcils notikums……………………………………………………… 152

Vienpadsmitā nodaļa. Bez naudas un bez vijoles……………………….. 177

Divpadsmitā nodaļa. Mājas bez mātes………………………………………….. 193

Trīspadsmitā nodaļa. Nemīlīga vēsma………………………………………….. 217

Četrpadsmitā nodaļa. Mēs atvadāmies…………………………………………. 235

Agnese Zapere

CĪRULĪŠI Ziemīgs stāsts

Redaktore Māra Rune Mākslinieciskais redaktors Aigars Truhins Maketētas Raitis Lejasmeiers

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2550.

A's "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Zapere Agnese Cīrulīši

Pirmā nodala MĒS IEPAZĪSTAMIES

Otra nodaļa DIREKTORS

Trešā nodala LEONĪDI

Ceturtā nodaļa ZIEMASSVĒTKUS GAIDOT

Piektā nodala SNIEGS NEVIETĀ

Sestā nodala KAD DIENA VISĪSĀKĀ

Septītā nodaļa ZIEMASSVĒTKU KĀ NAV, TĀ NAV!

Astotā nodala ZIEMASSVĒTKI SAGAIDĪTI!

Devītā nodala SPRĒGONA LAIKĀ

Desmitā nodala IZCILS NOTIKUMS

Vienpadsmitā nodaļa BEZ NAUDAS UN BEZ VIJOLES

Divpadsmitā nodaļa MĀJAS BEZ MĀTES

Četrpadsmitā nodaļa MĒS ATVADĀMIES

SATURS