Bokačo Džovanni

Dekamerons

DŽOVANNI BOKAČO

DEKAMERONS

.

ŠAI IZDEVUMA REPRODUCĒTI KOKGREBUMI NO DŽOVANNI BOKAČO «DEKAMERONA» PIRMIESPIEDUMA 1498. G. VENĒCIJA

Še sākas grāmata DEKAMERONS saukta ari Princis Galeoto; tā satur simt noveļu, ko desmit dienās izstāsta septiņas dāmas un trīs jauni cilvēki

PRIEKŠVĀRDI

Cilvēka dabā ir just līdzi apbēdinātiem, un, lai gan tā pieklātos katram, it sevišķi mēs prasām līdzjūtību no tādiem, kam pašiem kādreiz vajadzējis mierinājuma un kas to atraduši citos. Ja ir tādi, kam līdzjūtība dažkārt bijusi nepieciešama, dārga vai sagādājusi prieku, tad es esmu viens no viņiem, jo no pašas agrās jaunības līdz šim laikam es bez mēra liku kvēlojis visaugstākajā un cēlākajā mīlestībā, varbūt pat vairāk, neka, par to runājot, piederētos manam zemajam stāvoklim. Kaut gan daži, kas prata klusēt, par to uzzinājuši, mani tadēj slavēja un vē! vairāk cienīja, tomēr man bija jāizcieš vislielākās mokas, protams, ne jau mīlētās dāmas cietsirdības dēj, bet pārmērīgās kaislības dej, ko manā dvēsele aizdedzināja neapvaldītā iekāre: nejaujot apmierināties ar sasniedzamo, tā bieži sagādāja man vairāk sirdssāpju, nekā būtu bijis vajadzīgs. Šādās sirdssāpēs man ļoti palīdzēja kāda drauga mīlīgā valoda un teicamie mierinājumi, kādēļ esmu cieši pārliecināts, ka vienīgi tāpēc nenomiru. Bet, kā labpatika Tam, kas, būdams Bezgalīgs, ar negrozāmu likumu nosaka galu visām pasaulīgajām lielām, ar laiku pati no sevis apsīka arī mana mīlestība, par jebkuru citu dedzīgāka, ko nebija varējis nedz salauzt, nedz satricināt spēks, kads piemīt vispārīgām ieskatam vai padomam, vai acīm redzamam apkaunojumam, vai iespējamām briesmām, lā ka tagad man dvēselē ir palicis vienīgi prieks, ko mīlestība mēdz sniegi tādiem, kuri pārāk necenšas ienirt tās visdziļākajās dzīles; tāpēc, ja agrāk ta parasti bija mocoša, tagad, kad visas bēdas pāri, es to jūtu tīkamu.

Kaut ari ciešanas ir beigušās, tādēļ nav izgaisušas atminas par to labo, ko man darījuši draugi, kuri, man labu vēlēdami,

skuma par manām nedienām, un, man šķiet, šīs atmiņas var izgaist tikai līdz ar manu nāvi. Tā kā, manuprāt, pateicība ir no visiem tikumiem visvairāk slavējama un tās pretstats nopeļams, tad, lai neliktos nepateicīgs, esmu nolēmis tagad, kad varu saukt sevi par brīvu, atdarot par saņemto, sniegt kādu stiprinājumu — cik nu ir manos niecīgajos spēkos — ja ne tiem, kuri man palīdzēja, jo viņiem tas varbūt nav nepieciešams viņu saprāta vai laimīgā likteņa dēļ, tad kauču tādiem, kam šāds stiprinājums būtu vajadzīgs. Un, kaut ari pēdējiem mans atbalsts jeb, teiksim, mierinājums varētu būt vai tiešām izrādītos niecīgs, tomēr man liekas, ka mierinājums pirmām kārtām sniedzams tur, kur vajadzība pēc tā vislielākā, jo tur tas noderēs visvairāk un arī tiks visvairāk novērtēts.

Kas gan noliegs, ka mierinājumu, lai kāds tas būtu, daudz vairāk pieklājas dāvāt daiļajām dāmām nekā vīriešiem? Viņas, būdamas biklas un kautrīgas, glabā maigajās krūtīs apslēptas mīlestības liesmas, kas ir spēcīgākas par atklātajām, — kā tas zināms katram, kurš tādas izjutis. Turklāt sievietes, pakļaujoties tēva, mātes, brāļu un vīra gribai, patikai un rīkojumam, lielāko cāļu laika pavada, ieslēgtas šaurajās istabās, kur, gandrīz pilnīgā bezdarbībā sēžot, gribot negribot prātā vienlaikus nāk dažādas domas, kas vienmēr nevar būt tikai jautras. Un, ja nu •šīs domas aiz dedzīgām ilgām izvēršas grūtsirdībā, kas pārņem dvēseli, viņas, diemžēl, nespēj no tās izrauties, kamēr kāda jauna, patīkama saruna to neizkliedē; turklāt sievietes daudz mazāk spēj pretoties skumjām nekā vīrieši. Ar vīriešiem, kas iemīlējušies, tā nemēdz notikt, par ko mēs viegli varam pārliecināties. Ja nomāc grūtsirdība vai drūmas domas, vīriešiem ir dažādi līdzekļi, lai tās remdinātu vai izkliedētu, jo viņi, ja vien vēlas, var klaiņot apkārt, daudz ko redzēt ur. dzirdēt, var medīt putnus un zvērus, zvejot, izjāt, spēlēt vai tirgoties. Tādā veidā viņu prāts ir pilnīgi vai pa daļai nodarbināts un mazākais uz kādu laiku pasargāts 110 skumjām domām; pēc tam — tā vai citādi — nāk iepriecinājums vai arī sāpes aprimst.

Tātad, lai kaut cik mazinātu Fortūnas netaisnību, kas tieši tur, kur spēku ir mazāk, visvairāk skopojusies ar atbalstu, kā mēs to vērojam trauslo damu liktenī, esmu nodomājis par mierinājumu un patvērumu tām, kas mīl jo citām pietiek ar adatu, vārp- stiņu un tītavām), pastāstīt simtu noveļu (varam tās nosaukt par fābulām, līdzībām vai nostāstiem), ko pēdējā postošā mēra laikā desmit dienās izstāstīja godīgā septiņu dāmu un trīs jaunu cilvēku sabiedrībā, un dažas dziesmiņas, kuras minētās dāmas nodziedāja sev par prieku. Sais novelēs sastapsim gan priecīgus un skumjus mīlestibas piedzivojumus, gan citus divainus nolikumus, kas atgadījušies kā mūsu dienas, tā senatnē. Tās lasot, dāmas vienlaikus gūs prieku no tur atstāstītajiem jautrajiem notikumiem un derīgu padomu, jo uzzinās, no kā jāvairās un pēc kā jātiecas: es domāju, ka tas palīdzēs izkliedēt skumjas. Ja tā notiktu (un lai dievs dod, ka notiktu), lai viņas par lo pateicas Amoram, kas, atbrīvojot mani no saviem valgiem, devis man iespēju viņas iepriecināt.

pirmā diena

Sakas pirmā Dekamerona diena, kurā, pēc tam kad autors paskaidrojis, kcuta iemesla dēļ sapulcējas un tērzcja turpmāk minētus personas, Pampinejai valdot, ikviens runā par to, kas viņam labāk patīk.

Katru reizi, daiļās dāmas, kad es iedomājos, cik jus pēc savas dabas esat līdzjūtīgas, manī rodas pārliecība, ka šā darba sākums jums izliksies smags un ļnepatīkams, jo tā piere ir ierakstītas sāpju pilnas atmiņas par pēdējo postošo mēri, kas dara nomāktu un skumīgu ikvienu, kurš to redzējis vai citādi ar to iepazinies. Taču es nevēlos, lai tas jūs atbaidītu no tālākas lasīšanas, itin kā kad lasot jūs visnotaļ gaidītu vienīgi nopūtas un asaras. Lai šis briesmīgais sakums jums būtu tas pats, kas ceļiniekiem — nepieejams un stāvs kalns, aiz kura atrodas brīnišķīgi skaists klajums, kas liksies jo patīkamāks, jo lielākas būs bijušas grūtības uzkāpjot un nokāpjot. Kā vislielākajai jautrībai dažkārt seko sāpes, tā arī bēdas mēdz beigties ar pēkšņu prieku. Sim īsajam skumjām (es saku īsajām, jo tās ietvertas nedaudz rindās) drīz vien seko maigi vārdi un iepriecinājums, ko jums jau iepriekš apsolīju un ko varbūt nevarētu gaidīt pēc tad<r ipākuvna, ja es par to nebūtu runājis. Patiesību sakot, ja es lnii; lī varējis godīgi aizvest jūs uz nodomāto mērķi pa citu ceļu, ne tik grumbuļainu kā šis, es to labprāt būtu darījis, bet, tā kā-, nepieskaroties šim atmiņām, es nevarēju paskaidrot, kāpēc atgadījās notikumi, par ko jūs vēlāk lasīsit, es, gandrīz nepieciešamības spiests, ķēros pie šā apraksta.

Tatad es teikšu, ka no dieva dēla svētības pilnās iemiesošanās cilvēkā bija pagājuši tūkstoš trīs simti četrdesmit astoņi gadi, kad slaveno Florenci, visskaistāko no visām Itālijas pilsētām, piemeklēja nāvējoša mēra sērga, kas bija izcēlusies vai nu debesu spīdekļu iedarbībā, vai arī dievs to taisnīgas dusmās par mūsu grekiem bija uzsūtījis mirstīgajiem, lai viņus sodītu. Sākusies

pirms dažiem gadiem austrumu apgabalos, nolaupījusi tur neskaitāmu daudzumu iedzīvotāju, sērga nemitīgi izplatījās no vienas vietas uz otru un nelaimīgā karta nonaca ari lidz rietumiem. Pret to nelidzeja nekada gudrība, ne cilvēku piesardzība, ko ievērojot, īpaši šim nolūkam norīkoti kalpotāji iztīrīja pilsētu no daudziem netīrumiem, tika aizliegts ievest jebkuru slimnieku un dots daudz padomu veselības saglabāšanai; nepalīdzēja arī pazemīgas lūgšanas, ko ne vienu vien, bet daudzas reizes ticīgie raidīja uz dievu, gan sarīkojot procesijas, gan citādi. Apmēram ap pavasara sakumu minētajā gadā sāka parādīties slimības bēdu pilna iedarbība briesmīgā un neparastā veida. Ne tā kā austrumos, kur asins tecēšana no deguna bija droša nenovēršamas nāves pazīme, — šeit slimības sākumā kā vīriešiem, tā sievietēm cirkšņos un padusēs radās tādi kā puni, no kuriem daži izauga parasta ābola, daži olas lielumā, citi lielāki, citi mazāki, un tautas valodā tos sauca par mēra buboņiem*. No iabām minētajām ķermeņa da|ām šis nāvējošais uztūkums īsā laikā izplatījās vienlīdz pa visu miesu. Vēlāk minētās slimības pazīmes pārveidojās melnos un zilganos plankumos, kas daudziem parādījās uz rokām, gurniem un pārejām ķermeņa daļām, citiem lieli un reti, citiem sīki un biezi. Tapat kā mēra buboņi sākumā un vēlāk, tā arī šie plankumi bija visdrošākie tuvās nāves vēstneši katram, uz kura miesas tie parādījās. Likās, ka šīs kaites ārstēšanai nederēja un nelidzeja ne arsta padoms, ne jebkādas stipras zāles: vai nu slimības daba bija vainīga, vai dziednieku nezināšana (tādu, neskaitot mācītos ārstus, bija saradies liels daudzums kā sievietes, tā vīrieši, kam nekad nebija bijusi jēga par medicīnu) — taču neizdevās uzzināt, no kā slimība rodas, un līdz ar to nebija H-spējarte n oteikt pienācīgu ārstēšanas veidu; tāpēc tikai nedaudzi izveseļojas, bet gandrīz visi nomira trešajā dienā pēc minēto pazīmju parādīšanās, dažs ātrāk, dažs vēlāk, visbiežāk bez drudža vai citām lēkmēm.

Un šai sērgai bija jo lielāks spēks tāpēc, ka, ļaudīm satiekoties, tā pārgāja no slimajiem uz veselajiem līdzīgi ugunij, kas apņem sausas vai eļļainas lietas, kad tās atrodas tuvumā. Un vēl ļaunāk: ne tikai saruna vai saskare ar slimajiem pielaida sērgu veselajiem un kļuva par kopīgās nāves cēloni, bet likās, pat pieskaršanās drēbēm vai jebkurai citai lietai, ko bija aizticis vai lietojis slimais, varēja pielipināt slimību. Neticami izklausīsies tas, kas man sakāms: ja daudzi, turklāt es pats, nebūtu to redzējuši savām acīm, es neuzdrīkstētos tam noticēt, kur nu vēl to aprakstīt, kaut ari būtu par to dzirdējis no uzticības cienīga cilvēka. Man jāteic, ka minētajai sērgai bija tik stipra iedarbība, pārejot no viena uz otru, ka tā ne tikvien pielipa no cilvēka cilvēkam, bet bieži varēja vērot vēl ko vairāk: ja lietai, kas bija piederējusi ar šo slimību sasirgušam vai mirušam cilvēkam, pieskārās kāds cits, ne cilvēku dzimuma radījums, tad slimība ne tikvien tam pielipa, bet īsā laikā to nobeidza. Pašam savām acīm (kā tas iepriekš teikts) man kādu dienu nācās redzēt šādu gadījumu: uz ielas bija izmestas kāda nabaga cilvēka skrandas, kurš bija miris ar šo slimību, un pie tām piegāja divas cūkas, sākumā pa savam paradumam ilgi urdīja tās ar purnu, tad sagrāba zobos, mētāja no vienas puses uz otru un drīz vien, mazliet noraustījušās, gluži kā nozāļotas nokrita beigtas uz saplosītajām skrandām.

Sādi notikumi, tiem līdzigi vai vēl briesmīgāki bija par pamatu dzīvu palikušo bailēm un dažādiem izdomājumiem, un gandrīz visi veselie tiecās uz vienu, visai nežēlīgu mērķi, kas bija — vairīties un bēgt no slimajiem un to lietām; tā rīkojoties, katrs cerēja saglabāt savu paša veselību. Daži domāja, ka sātība dzīvē un atturēšanās no visādām pārmērībām daudz palīdzētu, pretojoties draudošajam ļaunumam: izveidojuši savu pulciņu, viņi dzīvoja, nošķīrušies no citiem, paslēpušies un ieslēgušies tādās mājas, kur nebija slimo, un, lai dzive šķistu jaukāka, ar sātu lietoja visizmeklētākos ēdienus un vissmalkākos vīnus; izvairoties no katras pārmērības, sarunājoties tikai savā starpā un nevēloties dzirdēt nekādas vēstis no ārienes par nāvi vai slimajiem, viņi pavadīja laiku mūzikas skaņās un citos priekos, ko spēja sev sagādāt. Citi, būdami pretējos uzskatos, apgalvoja, ka daudz dzert un baudīt, klaiņot pa ielām dziedot un jokojot, apmierināt pēc iespējas katru vēlēšanos, smieties un zoboties par visu notiekošo — esot visdrošākās zāles pret sērgas postu. Viņi kā varēdami centās dzīvot pēc saviem vārdiem, dienu un nakti klīda no kroga uz krogu, dzēra un plītēja bez mēra un sāta, visbiežāk svešās mājās, ja vien padzirdēja, ka tur atrodams kaut kas pēc viņu garšas un patikas. Tas bija viegli izdarāms, jo katrs (it kā dzīvošanas vairs nebūtu) bija nodevis likteņa varā kā sevi, tā savu mantu; tādēļ lielākā daļa māju bija kļuvušas kopīgas un, tur nonācis, svešinieks tās izmantoja tāpat, kā būtu izmantojis pats saimnieks; turklāt, ļaudami vaļu savām lopiskajām tieksmēm, šie ļaudis cik spēdami allaž vairījās no slimajiem.

Tik lielā mūsu pilsētas postā un nelaimē bija gandrīz pilnīgi sabrukusi un sagrauta kā dieva, tā cilvēku likumu cienijamā vara, jo ministri un izpildītāji, tāpat kā citi ļaudis, bija miruši jebšu slimi, jebšu arī viņiem bija palicis tik maz kalpotāju, ka viņi nespēja veikt savus pienākumus: tāpēc katrs varēja darīt visu, kas ienāca prātā. Daudzi citi turējās pie vidusceļa no abiem minētajiem: neierobežojot sevi ēdienos kā pirmie un nenododamies tādai dzeršanai un citām izlaidībām kā otrie, viņi tomēr lietoja no visa pietiekami pēc savām prasībām un neieslēdzās, bet staigāja apkārt, nesdami rokās dažs ziedus, dažs smaržīgas zāles, dažs cita veida smaržvielas, ko bieži ieostīja, domādami, ka ir ļoti derīgi atsvaidzināt smadzenes ar tādām smaržām, jo viss gaiss likās saspiests un smirdīgs no līķu, slimnieku un zāļu smakas. Vēl citi bija daudz nežēlīgākās domās (lai gan varbūt tās bija pareizākās) un apgalvoja, ka neesot labāku zāļu pret sērgu kā bēgšana no tās. Ar šo pārliecību, nerūpējoties ne par ko citu kā vienīgi par sevi, daudzi vīrieši un sievietes atstāja dzimto pilsētu, pašu mājas, savus dzīvokļus, radiniekus un mantu un meklēja patvērumu savās vai pavisam svešās lauku muižās, it kā dieva dusmas, ar šo mēri sodīdamas cilvēku grēkus, viņus tur nevarētu aizsniegt, bet iznīcinātu tikai tos, kas palikuši pilsētas mūros; likās, viņi domāja, ka neviens nedrīkst šajā pilsētā palikt un ka tās pēdējā stunda ir pienākusi.

Un, kaut gan ne visi, kas bija citādās domās, nomira, tomēr visi arī neizglābās: no katras grupas piekritējiem daudzi saslima, vienalga, kur viņi atradās, un nonika, gandrīz visu pamesti, kādu piemēru, paši veseli būdami, bija rādījuši tiem, kas vēl palika sērgas neskarti. Nerunājot par to. ka pilsonis izvairījās no pilsoņa, gandrīz neviens kaimiņš nerūpējās par otru, un radinieki apmeklēja cits citu reti vai neapmeklēja nemaz un redzējās tikai iztālēm, šis posts ar tādām šausmām pildīja cilvēku sirdis, ka brālis pameta brāli, tēvocis brāļadēlu, māsa brāli un bieži sieva vīru; un — kas visbriesmīgākais un gandrīz neticami — tēvi un mātes vairījās apraudzīt un apkopt savus bērnus, itin kā kad tie nebūtu viņu bērni. Un šā iemesla dēļ tie vīrieši un sievietes, kas neskaitāmā daudzumā sasirga, varēja gaidīt palīdzību vienīgi no draugu līdzjūtības (tādu gan bija maz) vai kalpotāju mantkārības, kurus vilināja nesamērīgi lielā atlīdzība; tomēr arī tāpēc kalpotāju nebija daudz; parasti tie bija rupjas dabas vīrieši un sievietes, lielākoties nepieraduši pie šāda veida pakalpojumiem, un viņi nedarija gandrīz neko citu, kā vienīgi padeva slimajiem dažas prasītās lietas vai noskatījās, kā tie mira. Tā kalpodami, viņi bieži kopā ar peļņu pazaudēja arī dzīvību. Tā kā slimos bija pametuši kaimiņi, radinieki un draugi un trūka kalpotāju, tad Ieviesās paradums, kas līdz tam laikam bija gandrīz nedzirdēts; proti, dāma, lai cik brīnišķīga, skaista vai dižciltīga, sasirgusi nekautrējās, ja .viņu apkopa vīrietis, vienalga, jauns vai vecs, un bez mazākā kauna atsedza tā priekšā jebkuru ķermeņa daļu, kā būtu rīkojusies sievietes priekšā, ja slimība to prasītu. Varbūt ftis apstāklis bija par iemeslu, ka tās, kas izveseļojās, turpmāk vairs nedzīvoja tik šķīsti. Turklāt nomira daudz tādu, kas varbūt būtu izdzīvojuši, ja viņiem būtu sniegta palīdzība; gan tāpēc, ka Slimniekiem trūka vajadzīgās kopšanas, gan sērgas stipruma dēļ pilsētā dienu un nakti mirušo skaits bija tik liels, ka šausmas pārņēma, par to dzirdot, kur nu vēl, to redzot. Un tā gandrīz aiz nepieciešamības to pilsētas iedzīvotāju vidū, kuri bija palikuši dzīvi, izveidojās paražas, pretējas agrākajām.

Bija paradums (kādu redzam vel šodien), ka radinieces un kaimiņienes sapulcējās bēru namā un raudāja kopa ar vistuvākajiem palicējiem; un tāpat arī nelaiķa mājas priekšā kopā ar tuviniekiem pulcējās kaimiņi un daudz citu pilsoņu, skatoties pēc aizgājēja kārtas un stāvokļa, ieradās garīdzniecība, un mirušā laikabiedri bēru procesijā ar svecēm un dziesmām aiznesa šķirstu uz saviem pleciem līdz baznīcai, ko nelaiķis pirms nāves bija izvēlējies. Mērim plosoties aizvien niknāk, iznīka visas šīs paražas vai vismaz lielākā daļa no tām, un to vietā radās citas, jaunas. Un tā nu, cilvēkiem mirstot, ap viņiem vairs nebija daudzo sievu, apraudātāju; vairums atstāja šo pasauli bez lieciniekiem, un tikai nedaudzus pavadīja piederīgo līdzjūtīgās vaimanas un rūgtās asaras, taču parasti to vietā valdīja smiekli, joki un vispārēja jautrība. Sādu paradumu sievietes, atmetušas allaž viņām piemitušo līdzjūtību, bija lieliski piesavinājušās savas veselības labad. Pavisam reti aizgājēju pavadīja uz baznīcu vairāk nekā desmit vai divpadsmit kaimiņu, kas turklāt nebija vis ievērojami un cienījami pilsoņi, bet sava veida kaprači no tautas zemākajiem slāņiem, tie dēvēja sevi par līķu vabolēm un saņēma algu par saviem pakalpojumiem: viņi atnāca pēc zārka un to steigšus aiznesa — visbiežāk uz baznīcu, kas pagadījās tuvāk, nevis uz to, kuru aizgājējs pirms nāves bija izvēlējies. Zārku pavadīja četri vai seši garīdznieki ar nedaudz svecēm un dažreiz pat bez nevienas; ga-, rīdznieki ar minēto kapraču palīdzību, nenopūloties ar pārāk gariem un svinīgiem dievvārdiem, iemeta mirušo pirmajā kapā, ko atrada brīvu. Zemāko kārtu ļaužu vidū un varbūt pat lielā daļā vidusšķiras iedzīvotāju bija vērojams vēl lielāks posts, jo šos cilvēkus visbiežāk vai nu cerība, vai nabadzība saistīja pie mājas un kaimiņiem; tāpēc viņi saslima ik dienas tūkstošiem un, būdami bez kopšanas un jebkādas palīdzības, gandrīz visi nomira. Daudziem gals pienāca uz ielas kā dienā, tā naktī, daudzi gan nomira mājās, bet kaimiņi uzzināja par viņu nāvi tikai no trūdošo līķu smakas. Lai nu šā vai tā, visas malu malas bija pilnas mirušo.

Kaimiņi — vairāk aiz bailēm, ka līķu trūdēšana varētu viņiem kaitēt, nekā aiz žēlastības pret aizgājējiem, — visbiežāk rīkojās vienādi: paši vai ar dažu nesēju palīdzību, ja tādus varēja sameklēt, izvilka līķus no mājām un nolika pie ārdurvīm, kur, it īpaši 110 rītiem, garāmgājēji varēja tos redzēt bez skaita. Nu vajadzēja sagādāt zārkus, bet mēdza būt, ka zārku trūkuma dēļ mirušos novietoja uz kāda dēļa, un ne vienreiz vien bija tā, ka kopējā zārkā aiznesa divus vai trīs nelaiķus un nevarētu saskaitīt gadījumus, kad vienā zārkā guldīja vīru un sievu, divus vai trīs brāļus vai tēvu un dēlu. Ļoti bieži gadījās, ka diviem priesteriem, kas ar krustu gāja pa priekšu kādam zārkam, pievienojās nesēji ar trim vai četriem zārkiem, un priesteriem, kas bija taisījušies apbedīt vienu nelaiķi, nācās apbedīt sešus vai astoņus un dažreiz, vēl vairāk. Tā nu aizgājēju vairs neapbērēja godam ar asarām, svecēm un pavadītājiem; gluži pretēji: tolaik par mirušu cilvēku rūpējās tikpat maz kā tagad par nosprāgušu kazu. Bija redzams, ka pacietību bēdās, ko parastā notikumu gaita ar maziem un retiem zaudējumiem nebija varējusi iemācīt gudrajiem, lielais posts iemācīja pat visai vienkāršiem cilvēkiem, padarot viņus nevērīgus pret nelaimi. Tā kā tik lielam daudzumam līķu, ko ik dienas un gandrīz ik stundas pienesa pie katras baznīcas, nepietika svētītās zemes apbedīšanai, it īpaši, ja pēc senā paraduma katram mirušajam gribēja ierādīt savu kapa vietu, tad baznīcu kapsētās, kas bija pārpildītas, izraka milzīgas bedres, kur iemeta simtiem tikko pienestu līķu, kraujot tos kārtām kā preces uz kuģa un pārberot pāri mazliet zemes, kamēr bedre bija pilna līdz malām.

Neizsekojot tālāk sīkumos mūsu pieredzētajam postam, kas plosījās pilsētā, es teikšu, ka Florencei tas bija smags laiks, taču arī apkārtējie novadi netika vairāk saudzēti, jo tanīs (nerunājot par pilīm, kas līdzinājās mazām pilsētām) gan atsevišķos ciematos, gan laukos nabaga nožēlojamie zemnieki veselām ģimenēm mira bez jebkādas ārsta palīdzības vai kopēju uzraudzības, atrazdamies gan ceļā, gan tīrumā, gan mājās, kā dienu, tā nakti, un gals viņiem pienāca ne kā cilvēkiem, bet gandrīz kā lopiem. Tāpēc viņi, tāpat kā pilsētnieki, kļuva izlaidīgi paradumos un nerūpējās ne par savu mantu, ne pienākumiem; gluži otrādi — viņi centās nevis vairot savu ganāmpulku un druvu auglību, savu agrako pūliņu augļus, bet gan visiem spēkiem iztērēt to, kas viņiem bija, it kā viņus kuru katru dienu gaidītu nāve. Tāpēc vērši, ēzeļi, aitas, kazas, cūkas, vistas un pat cilvēkam tik uzticīgie suņi, izdzīti no mājām, savvaļā klaiņoja pa laukiem, kur labība bija pamesta ne tikvien nenovākta, bet pat nepļauta. Daži lopi itin kā saprātīgi radījumi, pa dienu labi izganījušies un paēduši, bez gana skubināšanas naktī atgriezās kūtī.

Par ko gan vēl varētu stāstīt, atstājot laukus un pievēršoties ntkal pilsētai, ja ne par debesu un varbūt pa daļai arī cilvēku lielo nežēlību, jo no marta mēneša līdz jūlijam gan mera sērgas- stipruma dēļ, gan tāpēc, ka veselie aiz bailēm sasirgt labi neapkopa daudzos slimniekus un atstāja novārtā viņu vajadzības, I lorences pilsētas mūros zaudēja dzīvību pāri par simttūkstoš- cilvēku, kamēr lidz šim posta pilnajam notikumam nevienam droši vien neienāktu prātā, ka pilsētā ir tik daudz iedzīvotāju. Ai, cik daudzas lielas pilis, cik daudzas skaistas mājas un grezni dzīvokļi, kādreiz pilni ar saimes ļaudīm, kungiem un dāmām,, lagad bija izmiruši līdz pat viszemākajam kalpotājam! Cik daudz slavenu dzimtu, cik daudz milzīgu īpašumu un ievērojamu bagātību palika bez likumīgā mantinieka! Cik daudz spēcīgu vīru, daiļu sievu un piemīlīgu jauniešu, ko pat Galēns, Hipokrāts un l!skulaps*uzskatītu par pilnīgi veseliem, no rīta vēl brokastoja kopā ar saviem radiniekiem, biedriem un draugiem, bet, vakaram pienākot, jau baudīja maltīti viņā saulē ar saviem senčiem!

Man pašam jau kļūst nepanesami tik ilgi kavēties pie šiem bēdu pilnajiem notikumiem; tāpēc es tagad gribu daļu no tiem, ko pieļaujams atmest, atstāt ārpus sava stāsta, un teikšu tikai, ka Arnlos apstākļos mūsu pilsētā, kas bija gandrīz tukša no iedzīvotā- lem, atgadījās (kā es vēlāk dzirdēju no kāda uzticama cilvēka), (ii kādā otrdienas rītā iecienītajā Santa Maria Novella baznīcā pēc dievkalpojuma noklausīšanās, kad tur vairs neatradās gandrīz neviens cits, sastapās septiņas jaunas dāmas, tērpušās seru drānās, kā pieklājas tādā laikā; visas viņas saistīja vai nu draudzība, vai radniecība, vai kaimiņu attiecības, un nevienai no viņām nebija vairāk par divdesmit astoņiem gadiem, nedz arī mazāk par astoņpadsmit — visas gudras, dižciltīgas, skaisti noaugušas, apveltītas ar cēliem tikumiem un kautru piemīlību. Es pateiktu ari viņu īstos vārdus, ja mani neatturētu pamatots iemesls, un, raugi, es nevēlos, lai kādai no viņām vēlākajā laikā būtu jākaunas par stāstiem, ko viņas stāstīja vai noklausījās, jo mūsdienās tiesības uz prieku ir daudz vairāk ierobežotas nekā toreiz, kad iepriekš minēto iemeslu dēļ tās bija visai plašas ne tikvien viņu gada gājumam, bet arī daudz nobriedušākam vecumam; tāpat.es'nevēlos, lai skauģiem, kas vienmēr ir gatavi nopelt cildināmu dzīvi, būtu iegansts ar nekrietnām tenkām kaut kādā ziņā kaitēt cienījamo donnu godam. Lai viņas nesajauktu un vēlāk būtu saprotams, ko katra teikusi, esmu nolēmis nosaukt viņas vārdos, kas vai nu pilnīgi, vai pa daļai atbilstu katras īpašībām. Pirmo no viņām, kas bija arī vecākā gados, sauksim par Pampineju, otru — par Fiametu, trešā būs Filomena, ceturtā — Emilija, piektā — Laurela, sestā — Neifile, un pēdējo — ne bez iemesla — nosauksim par Elizu. Bez kāda iepriekšēja nodoma, gluži nejauši, viņas sapulcējās vienā baznīcas pusē un nosēdās gandrīz aplī; pārstājušas skaitīt rožu kroni un vairākkārt nopū- tušās, viņas sāka savā starpā pārrunāt daudz un dažādus jautājumus par šiem laikiem. Pēc kāda brīža, pārējām klusējot, Pain- pineja iesāka runāt tā:

— Manas mīļās dāmas, jūs droši vien, tāpat kā es, daudzreiz būsit dzirdējušas sakāin, ka godīga savu tiesību izmantošana nevienam nekaitē. Ir dabiski, ka katrs, kas piedzimis šai pasaulē, cenšas cik iespējams uzturēt, saglabāt un aizsargāt savu dzīvību. Tas ir pilnīgi pieļaujami, un tapec dažkārt gadās, ka, aizsargājot savu dzīvību, tiek nogalināti pavisam nevainīgi cilvēki. Un, ja to pieļauj likumi, kuru gādībā ir ikviena mirstīgā labklājība, cik daudzreiz vairāk tad mums un jebkuram citam ir atļauts, nevienam nenodarot ļaunu, izmantot visus iespējamos līdzekļus, lai saglabātu savu dzīvību! Ja es uzmanīgāk pavēroju mūsu izturēšanos šorīt, ka arī iepriekšējos rītos, un pārdomāju, kādas bijušas mūsu sarunas, es atskārstu, tāpat kā jūs to varat atskārst, ka katra no mums baiļojas par sevi. Par to es nebrīnos, taču, ievērojot mums visām piemītošo sievietes saprātu, es gan ļoti brīnos, ka mēs nemeklējam nekādu glābiņu no tā, kas mūs pamatoti biedē. It kā mēs še uzturētos, tā man šķietas, vienīgi tādēļ, ka vēlētos liecināt vai mums būtu jāliecina, cik mirušo aiznesti uz kapsētu, vai ari lai uzklausītos, vai šejienes mūki, kuru skaits samazinājies gandrīz līdz nullei, īstajā laikā nodzied mesu, vai arī lai ar savām drānām parādītu katram pretimnācējam, kādas un cik lielas ir mūsu sēras. Izejot 110 šejienes, mēs visur redzam tikai līķus vai slimos, ko pārvadā no vienas vietas uz otru, jebšu ari mēs redzam tādus cilvēkus, ko kādreiz sabiedrības likumu vara notiesājusi un izdzinusi trimda par viņu noziegumiem, bet kas tagad negantā trakumā joņo pa ielām, it kā ņirgājoties par likumiem, zinādami, ka to izpildītāji ir vai nu miruši, vai slimi; jebšu ari mēs redzam, kā pilsētas padibenes, tā sauktās «līķu vaboles», alkstot pēc mūsu asinīm, mums par šausmām jādelē un klaiņo pa visām malām un ar bezkaunīgām dziesmām nonievā mūsu zaudējumus. Mēs nedzirdam neko citu kā vienīgi: «Tāds un tads ir miris,» — un: «Tāds un tāds cits gu| uz miršanu,» — un, ja būtu vēl kam raudāt, mēs visur dzirdētu gaužas vaimanas. Un, atgriežoties mājās (es nezinu, vai jums klājas tāpat kā man), mani pārņem šausmas un gandrīz visi mati uz galvas saceļas stāvus, kad es tur no lielās ģimenes neatrodu neviena, izņemot savu kalponi, un, lai kur es eju vai palieku, visur man seko mirušo ēnas, taču ne ar tādām sejām, kādas biju paradusi viņiem redzēt, bet viņi biedē mani ar savu nezin 110 kurienes radušos briesmīgo izskatu. Un tāpēc ne šeit, ne citur, ne mājās es nejūtos labi, jo man šķiet, ka šeit nav palicis neviens, kam būtu kaut cik spēka un vieta, kur patverties, kā tas ir mums. Un daudzreiz pati esmu manījusi un man nācies dzirdēt par cilvēkiem (ja šeit vēl ir tadi palikuši), kuri pa vienam vai vairāki kopā, nešķirojot godīgo no negodīgā, ļaujas vienīgi savai iekārei un dienu un nakti dara to, kas viņiem sagādā vislielāko baudu. Un tā rīkojas ne tikgi pasaulīgie ļaudis, bet arī klosteros ieslēgtie, kas, iedomājušies, ka arī viņiem piederas un nav aizliegts tas pats, kas citiem, pārkāpj paklausības likumus un nododas miesas priekiem; tadā veidā cerēdami izglābties no nāves, viņi kļuvuši baudkāri un netikli. Ja viss ir tā (un mēs skaidri redzam, ka tiešām ir tā), ko tad mēs še vēl darām? Ko gaidām? Par ko sapņojam? Kāpēc mēs, domājot par savu veselību, esam kūtrākas un neuzņēmīgākas nekā pārējie pilsoņi? Vai tad mēs sev šķietam nevērtīgākas nekā citi? Vai domājam, ka mūsu ķermenim dzīvība piesaistīta ar stiprāku ķēdi nekā citiem un mums nav ko raizēties, ka to kaut kas spētu atņemt? Mēs maldāmies, mēs sevi apmānām! Cik liela gan ir mūsu alošanās, ja mēs tā domājam! Visskaidrāko pierādījumu tam mēs gūstam katru reizi, kad atceramies, cik daudz un kādus jaunekļus un jaunavas ir nolaupījusi šī nežēlīgā sērga! Un tāpēc, lai mēs aiz kūtruma vai bezrūpības nenonāktu nelaimē, no kuras varbūt ar labu gribu kaut kāda veidā varētu izbēgt ((nezinu, vai jūs būsit ar mani vienis prātis), es domāju, ka vislabākais būtu, ja mēs, kas še esam, darītu tāpat, kā darījuši daudzi pirms mums un vēl tagad, proti, ja mēs dotos projām no šīs pilsētas, vairoties kā no nāves no citu necienīgajiem piemēriem, un godīgi apmestos kādā no lauku muižām., kuru mums netrūkst, un tur nodotos priekiem, jautrībai un izpriecām, kādas vien varētu sev sagādāt, ne mazākajā mērā nepārkāpjot saprāta noteiktās robežas. Tur, laukos, dzirdamas putniņu dziesmas, tur redzam zaļojam pakalnus un līdzenumus, un labības lauki tur viļņojas kā jūra; tur ir tūkstošiem dažādu koku, un debesis tur ir plašākas — tās ari dusmās neliedz mums savu mūžīgo skaistumu, ko daudz patīkamāk uzlūkot nekā mūsu pilsētas kailos mūrus. Arī gaiss tur ir tīrāks un lielākā pārpilnībā viss, kas šai laikā nepieciešams dzīvības saglabāšanai, un mazāk nepatikšanu un rūpju. Lai gan zemnieki tur mirst tāpat kā šeit pilsētnieki, tomēr posts tur mazāk jūtams, jo mājas un iedzīvotāji ir retāk nekā pilsētā. No otras puses, ja es nemaldos, mēs šeit nevienu nepametam, drīzāk mēs sevi varam uzskatīt par pamestām, jo mūsu tuvinieki, vai nu mirstot, vai bēgot no nāves, ir atstājuši mūs vienas šai lielajā postā, it kā mēs būtu viņiem svešas. Tātad, ja rīkosimies ar šādu gudru ziņu, neviens mums neko nepārmetīs, bet, tā nedarot, mums gaidāmas sāpes, bēdas un varbūt pat nāve. Un tāpēc, ja esat ar mani vienis prātis, es domāju, ka mēs rīkotos labi un piedienīgi, ja pasauktu savas kalpones un liktu tām ar nepieciešamajām lietām mums sekot — šodien te, rīt tur, izmantojot visus priekus un uzjautrinājumus, kādi šobrīd iespējami; un tā mēs pavadītu laiku tik ilgi, kamēr redzētu, kā debesis nolēmušas izbeigt šīs ciešanas (ja vien nāve jau ātrāk mūs nepārsteigs). Turklāt es gribētu jums atgādināt, ka mums vairāk pieklātos ar godu aiziet no šejienes nekā uzturēties šeit, kur daudzas citas dzīvo bezgodīgi.

Uzklausījušas Pampineju, pārējās dāmas ne tikvien uzslavēja viņas padomu, bet, vēlēdamās tam sekot, sāka jau savā starpā sīkāk pārrunāt, kā to izdarīt, it kā, no šejienes izejot, viņām tūliņ būtu jādodas ceļā. Taču Filomena, kas bija ļoti saprātīga, sacīja:

— Lai gan viss, par ko runāja Pampineja, bija labi teikts, iomēr nevajag pārāk steigties, kā jūs to, liekas, gribat darīt. Neaizmirstiet, ka mēs visas esam sievietes; un mūsu vidū naT nevienas tik jauniņas, kas labi nezinātu, kā mēdz klāties sievietēm, kad viņas visu kārto pašas bez vīrieša gādības. Mēs esam mainīgas, ietiepīgas, neuzticīgas, neuzņemīgas wn bailīgas, un tāpēc man ir lielas bažas, ka mūsu mazā sabiedrība var izjukt ātrāk un mums par mazāku godu, nekā būtu vēlams, ja mums nebūs cita vadoņa kā vienīgi mēs pašas. Tātad būtu labi par tādu parūpēties, pirms mēs sākam rīkoties.

Tad Elīza sacīja:

—    Patiesi, vīrietis ir sievietes galva, un bez vīrieša vadības reti kāds no mūsu pasākumiem beidzas teicami. Bet kā mums atrast tādus vīriešus? Mēs visas zinām, ka lielākā da|a mūsu piederīgo ir miruši un citi, dzīvi palikušie, klaiņo apkārt gan šur, gan tur pa mums nezināmām vietām, bēgot no tās pašas nelaimes, no ka ari mēs gribam izbēgt. Aicināt līdzi svešus nebūtu pieklājīgi; tāpēc, rūpējoties par mūsu labklājību, mums jāprot tā iekārtoties, lai tur, kur mēs dodamies meklēt prieku un mieru, nerastos nepatikšanas un ķildas.

Kamēr dāmas tā sarunājās, baznīcā ienāca trīs jauni cilvēki (jaunākajam no viņiem gan nebija mazāk par divdesmit pieciem gadiem), kuru sirdīs ne grūtais laiks, ne draugu vai radinieku zaudējums, ne bažas pašiem par sevi nebija spējušas izdzēst un pat ne atvēsināt mīlestības kvēli. Vienu no jaunekļiem sauca par Panifilu, otru — par Filostrātu un trešo — par Dioneju: visi viņi bija patīkami un labi audzināti, un vislielākais mierinājums šai bēdu laikā viņiem bija ieraudzīt savas sirdsdāmas, kas visas trīs nejauši atradās minēto septiņu donnu vidū; turklāt ar dažām no pārējām dāmām viņus saistīja radniecība. Viņi nepamanīja jaunavas, pirms tās nebija ieraudzījušas viņus, kāpēc Pampineja smaidīdama iesāka:

—    Redziet, cik liktenis ir labvēlīgs mūsu pasākumam, sūtot mums šos saprātīgos un krietnos jaunekļus, kas labprāt kļūs par mūsu vadoņiem un kalpiem, ja mēs viņus nenonievāsim šim amatam.

Tad Neifile, ko viens no jaunekļiem bija iemīlējis, aiz kauna pietvīkusi purpursarkana, izsaucās:

—    Dieva dēļ, Pampinej, apdomā, ko tu runā! Es, protams, zinu, ka par ikvienu no viņiem var teikt tikai labu, un domāju, ka viņi ir piemēroti pat daudz lielākiem pasākumiem nekā šis; es atzīstu, ka viņu sabiedrība būtu patīkama un darītu godu arī skaistākām un cienījamākām sievietēm nekā mēs, bet, tā kā ir skaidri zināms, ka viņi dažās no mums iemīlējušies, es bīstos no neslavas un pārmetumiem, kas varētu rasties, ja mēs viņus ņemtu sev līdz.

Filornena uz to atteica:

—    Tas neko nenozīmē: kamēr es dzīvoju godigi un mana sirdsapziņa ir mierīga, lai runā pretējo, kas grib, — dievs un patiesība mani aizstāvēs. Ja vien viņi vēlētos nākt mums līdz, rnēs patiesi varētu sacīt, kā teica Pampineja, ka liktenis ir labvēlīgs mūsu ceļojumam.

Dzirdot Filomenu tā runājam, arī pārējās ne tikai nomierinājās, bet pilnīgā vienprātībā nolēma pasaukt jaunekļus, pastāstīt viņiem savu nodomu un lūgt, lai viņi ir tik laipni un pavada tās šai ceļojumā. Un tā, neterejot vairāk vārdu, Pampineja, kas izrādījās radiniece kādam no jaunekļiem, piecēlās un devās viņiem klāt, kamēr viņi stāvēja nekustīgi, uzlūkojot damas; priecīgi apsveicinājusies ar viņiem, tā atklaja dāmu nolūkus un visu vārda lūdza viņus ar šķīstu un brālīgu pratu neatteikties tās pavadīt. Sākumā jaunekļi domāja, ka viņus izzobo, bet tad, redzēdami, ka dāma runā nopietni, viņi priecīgi atbildēja, ka esot ar mieru, un, lai nenovilcinātu pasākumu, visi vēl pirms izklī- šanas norunaja, kas sagādājams aizbraukšanai. Kad pienācīgā kārtā viss nepieciešamais bija sagatavots un nosūtīts uz turieni, kurp viņi bija nodomājuši doties, nākamajā ritā, tas ir, trešdien, gaismai austot, minētās dāmas ar dažām kalponēm un trīs jaunekļi ar saviem trim kalpiem izgāja no pilsētas un devās ceļā. Nogājuši ne vairāk kā divas mazās jūdzes, viņi sasniedza pirmo nodomāto apmešanās vietu.

Minētā vieta atradās patālu no visiem ceļiem uz neliela pa- kalniņa, apauguša ar dažādiem krūmiem un augiem, kuru zaļo lapojumu bija patīkami uzlūkot. Pakalna virsotnē pacēlās pils ar skaistu un lielu pagalmu vidū, ar galerijām, zālēm un istabām, kas visas kopā un katra atsevišķi bija ļoti skaistas un izrotātas ar acij tīkamiem gleznojumiem; visapkārt pilij bija pļavas un brīnišķīgi dārzi, un dārzos akas ar visdzestrāko ūdeni; pagrabi bija pilni ar vislabākajiem vīniem, ko gan vairāk prastu novērtēt piedzīvojuši dzērāji nekā atturīgās un tiklās dāmas. Atnācēji ļoti priecājās, redzēdami, ka pils ir uzposta, istabās saklātas gultas, visur izkaisīti meldri un visas malas pilnas ar ziediem, kādi vien atrodami šai gadalaikā.

Kad visi, tikko ieradušies, apsēdās, Dionejs, būdams jautrākais un asprātīgākais no viņiem, teica:

—    Manas dāmas, tas ir vairāk jūsu saprāts nekā mūsu apdomība, kas mūs atvedis šurp. Es nezinu, ko jūs esat nodomājušas darīt ar jūsu rūpēm, bet savējās es atstāju aiz pilsētas vārtiem, kad pirms neilga laika kopā ar jums pa tiem izgāju. Tatad vai nu taisieties priecāties, smieties un dziedāt kopā ar mani (protams, cik to atļauj jūsu cieņa), vai iarī atlaidiet mani, lai es atgriežos pie savām rūpēm un palieku posta pārņemtajā pilsētā.

Uz to Pampineja, it kā ari viņa tāpat būtu atmetusi visas rūpes, priecīgi atbildēja:

—    To tu labi pateici, Dionej: dzīvosim līksmi, jo tieši tāpēc jau mēs aizbēgām no bēdām. Bet, tā kā nekas bez noteiktas kārtības nepastāv ilgi un es esmu tā, pēc kuras ierosinājuma izveidojās šī tik jaukā sabiedrība, tad, vēlēdamās, lai mūsu prieki turpinātos, es domāju, ka vajadzētu izraudzīt no mums vienu galveno, ko mēs godātu un paklausītu kā savu vadoni un kam pienāktos rūpēties par to, lai mūsu dienas aizritētu jautrībā. Un, lai katrs no mums dabūtu izjust kā rūpju smagumu, tā pagodinājuma prieku un tātad lai nebūtu tāda, kas, neizbaudīdams vienu un otru, apskaustu citus, es domāju, ka katram uz vienu dienu jāpiešķir šī nasta un pagodinājums: kurš būs pirmais, to lai izšķir mūsu kopīgās vēlēšanas; nākamo, vakara stundai tuvojoties, izraudzīsies tas vai tā, kas dienā būs valdījis; tādā kārta ievēlētais savā valdīšanas laikā pēc sava prāta mūs vadīs un noteiks mūsu uzturēšanās vietu un dzīves kārtību.

Sie vārdi visiem bezgala patika, un Pampineju vienbalsīgi ievēlēja par pirmās dienas karalieni. Tad Filornena ātri pieskrēja pie kāda lauru koka, jo viņa bieži bija dzirdējusi runājam par to, cik godpilni ir lauru koka zari un kā tie liek godināt katru, kas pelnīti ar tiem vainagots; noplukuši dažus zariņus, viņa novija piedienīgu un krāšņu vainagu un uzlika to Pampinejai galva. Vēlāk, kamēr vien viņu mazā sabiedrība turējās kopā, lauru vainags kļuva katram par acīm redzamu valdnieka varas un diženuma zīmi.

Ievēlēta par karalieni, Pampineja lika visiem apklust un, vispirms ataicinājusi» trīs jaunekļu kalpotājus un dāmu kalpones, kas bija skaitā četras, visiem klusējot, sacīja:

—    Tā kā man jārāda jums piemērs, kā mūsu mazā sabiedrība, dzīvojot arvien labāk, varētu pavadīt laiku kārtībā un priekos un bez jebkāda negoda pastāvēt tik ilgi, kamēr mums tas patiks, tad es vispirms ieceļu Parmenu, Dioneja kalpu, par savu sene- šalu* un uzdodu viņam rūpes un uzraudzību par citiem kalpotājiem un par visu, kas piederas pie galda. Sirisks, Pamfila kalps, lai ir mūsu mantzinis un tēriņa pārzinātājs un paklausa Parmena pavēlēm. Tindars lai apkalpo Filostrātu un abus pārējos siņorus viņu istabās, kamēr viņu pašu kalpi, aizņemti citos pienākumos, tur nevarētu pakalpot. Mana istabene Mizija un Filomenas Li- čiska pastāvīgi strādās virtuvē un rūpīgi gatavos ēdienus, kādus Parmens būs noteicis. Lauretas un Fiametas kalpones Kimera un Stratīlija uzkops dāmu istabas un rūpēsies par spodrību arī citās telpās, kur mēs uzturēsimies. Un vispār mēs vēlamies un prasām, lai katrs, kam dārga mūsu labvēlība, — vienalga, kurp viņš dotos vai no kurienes nāktu, vienalga, ko dzirdētu vai redzētu, — lai sargās ienest mums no ārienes citas ziņas kā vienīgi labās.

Izteikusi šīs īsās pavēles, ko visi uzslavēja, Pampineja līksmi pielēca kājās un teica:

— Šeit ir dārzi un pļavas, un citas jaukas vietas; tāpēc lai katrs pastaigājas, kur viņam tīk, un, kad sitīs trešo stundu*, visiem jābūt šeit, lai vēsumā ieturētu maltīti.

Kad jaunā karaliene bija atlaidusi jautro sabiedrību, jaunekļi kopā ar skaistajām dāmām lēniem soļiem pastaigājās pa dārzu, tērzēdami par patīkamām lietām, vīdami vainagos dažādus ziedus un dziedādami mīlas dziesmiņas. Tā pavadījuši karalienes atvēlēto laiku, viņi atgriezās mājās, kur redzēja, ka Parmens cītīgi bija ķēries pie savu pienākumu veikšanas, jo, iegājuši kādā no pirmā stāva zālēm, viņi ieraudzīja sniegbaltiem galdautiem pārklātus galdus ar glāzēm, kas mirdzēja kā sudrabs, un visu izpušķotu ar irbuleņu ziediem. Kad pēc karalienes pavēles ūdens roku mazgāšanai bija padots, paklausot Parmena aicinājumam, visi sēdās pie galda. Un tad galdā nāca garšīgi pagatavoti ēdieni un tika pasniegti vissmalkākie vīni, un minētie trīs kalpi nemanāmi apkalpoja pie galda. Tā kā maltīte bija lieliski pagatavota un pienācīgi pasniegta, tā visus ļoti iepriecināja, un viņi baudīja to, jautri jokojot un smejot. Kad pēc ēšanas galdi bija nokopti un izrādījās, ka visas dāmas un jaunekļi prot dejot un daži arī ļoti labi spēlēt un dziedāt, karaliene lika atnest mūzikas instrumentus, un pēc viņas pavēles Dionejs paņēma "lautu* un Fiameta vijoli, un abi sāka jauki spēlēt kādu deju. Aizsūtījusi kalpotājus paēst, karaliene ar pārējām dāmām un diviem jaunekļiem lēnā solī uzsāka apļa deju; pabeiguši dejot, viņi dziedāja jaukas, priecīgas dziesmas, tā viņi līksmojās tik ilgi, kamēr karalienei šķita, ka laiks iet gulēt, un tā visus raidīja pie miera. Trīs jaunekļi devās uz savām istabām, kas bija atsevišķi no dāmu telpām, un atrada tanīs labi saklātas gultas un gandrīz tikpat daudz ziedu kā zālē, un tāpat tas bija dāmu guļamistabās. Pēc tam visi izģērbās un likās atpūsties.

Tiklīdz bija nozvanīta devītā stunda*, kad karaliene, jau piecēlusies, lika pamodināt visas pārējās dāmas un tāpat jaunekļus, sacīdama, ka dienā esot kaitīgi iigi gulēt. Un viņi visi devās uz kādu pļaviņu, kur bija sulīga un liela zāle un kur saule nevarēja piekļūt ne no vienas puses. Juzdami pūšam maigu vējiņu, visi apsēdās aplī zaļaja zālē, kā vēlējas karaliene, un viņa tiem sacīja:

—     Kā jūs redzat, saule vēl ir augstu un karstums liels, un dzirdama vienīgi cikādu dziedāšana olīvkokos; tagad kaut kur iet būtu, bez šaubām, muļķība. Seit ir vēsi un patīkami, un, kā jūs redzat, mums ir arī dambretes un šaha spele, un katrs var kavēt laiku, kā viņam labāk tīk. Tomēr, ja jūs šoreiz vēlētos uzklausīt manu padomu, mēs nenodotos vis spēlēm, kas allaž satrauc vienas puses prātu bez sevišķa prieka otrai vai skatītājiem, bet gan pavadītu šo tveicīgo dienas daļu ar stāstiem, jo tie, vienam stāstot, spēj iepriecināt visus, kas klausās. Jūs katrs tikko paspēsit izstāstīt vienu stāstiņu, kad saule jau būs zemu, tveice mazinājusies un mēs varēsim doties izklaidēties, kur vien mums labāk patiks. Ja jums mans priekšlikums ir pa prātam, tad darīsim tā (jo esmu nolēmusi rīkoties pēc jūsu vēlēšanās), ja ne, lai katrs līdz vespera stundai dara, kas viņam tīk.

Kā dāmas, tā jaunekļi visi slavēja stāstīšanu.

—     Labi, — teica karaliene, — ja jūs esat ar mieru, es vēlos, lai šai pirmajā dienā ikvienam ļauts runāt par to, kas viņam labāk patīk.

Un, pagriezusies pret Pamfilu, kas sēdēja viņai pie labās rokas, viņa laipni uzaicināja to iesākt ar kādu no savām novelēm. Izdzirdis pavēli, Pamfils, visiem uzmanīgi klausoties, tūdaļ iesāka.

pirmā novele

Sers Capelleto ar viltus grēksūdzi apmāna kādu svētu mūku un mirst; kaut gan dzīve bijis vislielākais nelietis, viņš mirstot tiek atzīts par svētu un nosaukts par svēto Capelleto.

Dārgās dāmas, pieklājas, ka cilvēks visu, ko viņš dara, iesāk ar visuriadītāja brīnišķīgo un svēto vārdu. Un tāpēc arī es, kam pirmajam jāuzsāk mūsu stāstīšana, domāju sākt ar vienu no viņa brīnišķīgajiem darbiem, lai mēs, par to dzirdējuši, kļūtu stipri cerībā uz viņu, nemainīgo, un allaž slavētu viņa vārdu. Ir zināms, ka visas pasaulīgas lietas ir pārejošas un iznīcīgas, kā sevī, tā ārpus sevis pilnas bēdu, skumju un grūtumu un pakļautas nebeidzamām briesmām, kurās mēs, dzīvodami to vidū un paši būdami to daļa, nekādā ziņā nevarētu pastāvēt, nedz pret tām aizsargāties, ja dievs sevišķā žēlastībā nedotu mums spēku un apdomu. Nav domājams, ka dieva žēlastība naktu pār mums un mūsos kaut kādu mūsu nopelnu dēļ — to piešķir viņa paša labvēlība un tādu lūgšanas, kuri, tāpat kā mēs, bijuši mirstīgi cilvēki, bet, savā mūžā dzīvodami pēc viņa prāta, tagad līdz ar viņu kļuvuši mūžīgi un svētlaimīgi. Pie tiem kā pie saviem aizstāvjiem mēs vēršamies ar lūgšanām, lai taptu apmierinātas mūsu vajadzības (kad mums varbūt nepietiek drosmes, lai raidītu lūgšanas tieši pašam augstajam soģim). Un vēl jo vairāk mums atklājas viņa lēnprātīgā žēlsirdība, kad dažkārt varbūt atgadās, ka, mirstīgā acij nespējot nekādā veidā iespiesties dievišķīgā prāta noslēpumos, mēs, aplamu uzskatu maldināti, izraugāmies par aizstāvi viņa godības priekšā tādu, ko viņš izdzinis mūžīgā trimdā. Tomēr viņš, kam nekas nav apslēpts, raugās vairāk uz lūdzēja sirdsšķīstību nekā uz tā nezināšanu vai aizbildņa trimdu un, itin kā kad pēdējais tāpat būtu svētlaimīgo vidū, labvēlīgi uzklausa tos, kas viņu lūdz. Tas viss kļūs skaidrs no noveles, ko gribu pastāstīt: es saku «skaidrs», raugoties pēc cilvēku saprašanas, nevis pēc dieva prāta.

Tātad, stāsta, ka Mušato Francēzi*, ļoti bagātam un ievērojamam Francijas tirgotājam, kas bija tapis iecelts bruņinieku kārtā, vajadzējis pavadīt uz Toskānu Francijas karaļa brāli Kārli Bezzemnieku*, kuru uz šo ceļojumu bija aicinājis un pamudinājis pāvests Bonifācijs; redzēdams, ka veikala lietas gan še, gan tur lielā sajukumā, kā tas bieži gadās tirgotājiem, un nevarēdams tās viegli un ātri nokārtot, Mušato Francēzi nolēma uzdot to kārtošanu vairākiem cilvēkiem. Un tā viņš visu pienācīgi norīkoja; atlika tikai vienas bažas: kur atrast cilvēku, kas spētu piedzīt parādus no vairākiem burgundiešiem. Viņa bažām bija iemesls, jo burgundieši bija pazīstami kā strīdīgi, negodīgi un stūrgalvīgi ļaudis, un viņš nevarēja iedomāties kādu tik viltīgu cilvēku, par kuru varētu būt kaut cik drošs, ka tas spēs pretoties viltībā burgundiešiem. Ilgi viņš domāja par šo jautājumu, līdz atcerējās kādu seru Čaperello no Prāto, ko it bieži bija uzņēmis savā namā Parīzē. Tā kā šis cilvēks bija neliela auguma un allaž staigāja koši uzcirties, tad franči, nesaprazdami, ko nozīmē Čaperello, domāja, ka Capello būtu tas pats, kas viņu valodā vainags*, un, tā kā Čaperello, kā jau sacījām, bija maza auguma, viņi to sauca nevis par Capello, bet par Capelleto, tas ir — par «vainadziņu»: ar šo vārdu tas bija pazīstams visur, bet tikai nedaudzi pazina to kā seru Čaperello.

Runājot par šā Capelleto dzīvi, jāsaka, ka viņš, būdams notārs, uzskatītu sev par vislielāko apkaunojumu, ja kāds no viņa darījumiem (lai gan viņam to nebija daudz) izrādītos neviltots. Šādus viltotus dokumentus viņš izgatavoja katrā daudzumā un par velti labprātāk, nekā cits to darītu par labu samaksu. Ar vislielāko prieku viņš deva nepatiesas liecības, vienalga, vai no viņa to prasīja vai ne. Un, tā kā Francijā tolaik zvērestam pilnīgi- ticēja, i neiedomājoties, ka tas varētu būt nepatiess, viņš negodīgā kārtā uzvarēja visas prāvas, kurās bija aicināts zvērēt, ka pēc sirdsapziņas runās tikai patiesību. Viņam bija vislielākais prieks un viņš allaž centās celt nesaderību, naidu un ķildas gan draugu un radinieku, gan gluži svešu cilvēku starpā, un, jo ļaunākas sekas redzēja no tā rodamies, jo vairāk par to uzjautrinājās. Ja viņu aicināja piedalīties kādā slepkavībā vai citā noziegumā, viņš nekad neatteicās, bet tūdaļ bija ar mieru, un vairākas reizes viņam bija gadījies paša rokām gan ievainot, gan nogalināt cilvēku. Capelleto briesmīgi zaimoja dievu un svētos un par katru mazāko nieku ātrāk nekā jebkurš cits iekaisa dusmās. Nekad viņš nemēdza iet baznīcā, ar neķītriem vārdiem zākāja visus tās sakramentus kā nekur nederīgus, turpretim labprāt un bieži iegriezās krogos un citās nešķīstās vietās. Pēc sievietēm viņš kāroja ne vairāk kā suns pēc nūjas, toties pretējai nejaucī- bai nodevās labprātāk par jebkuru izvirtuli. Zogot un laupot viņa sirdsapziņa būtu tikpat mierīga kā ticīgajam, dodot žēlastības dāvanas. Viņš bija tik milzīgs rīļa un žūpa, ka šī negausība dažkārt kļuva viņam pašam par postu, turklāt blēdis un apbrīnojami izveicīgs spēlmanis ar viltotiem kauliņiem. Kāpēc man tērēt tik daudz vārdu? Capelleto bija visnekrietnākais neģēlis, kāds varbūt jebkad dzimis. Mesera* Mušato vara un augstais stāvoklis ilgu laiku sedza viņa ļaunprātības, kāpēc daudzreiz tās pacieta kā vienkāršie ļaudis, kam viņš visai bieži darīja pāri, tā tiesas vīri, kurus viņš allaž mēdza apvainot.

Kad nu mesers Mušato atcerējās par šo Čaperello, kura dzīvi viņš ļoti labi pazina, viņš nodomāja, ka šis būtu īstais vīrs, kas spētu pastāvēt pret burgundiešu viltību. Un tāpēc, licis to pasaukt, viņš tam teica:

— Ser Capelleto, kā tev zināms, es no šejienes aizbraucu pavisam; starp citu, man vēl jānokārto darīšanas ar burgundiešiem, šiem blēdīgajiem ļaudīm, un es nevaru iedomāties nevienu piemērotāku par tevi, kam uzdot, lai piedzen no viņiem manu naudu; tev pašreiz nav nekā ko darīt, un, ja tu to uzņemtos, es apsolu izgādāt no galma ieteikuma vēstules un atdot tev pienācīgu daļu no tā, ko tu savāksi.

Sers Capelleto, kas bija bez darba un ne sevišķi bagāts ar šās pasaules mantām, redzēdams aizejam to, kurš ilgu laiku bija bijis viņa atbalsts un patvērums, bez vilcināšanās un gandrīz vajadzības spiests piekrita un sacīja, ka labprāt to darīšot. Kad viņi bija vienojušies, sers Capelleto, saņēmis Mušato pilnvaru un karaļa ieteikuma vēstules, pēc mesera Mušato aizbraukšanas devās uz Burglmdiju, kur gandrīz neviens viņu nepazina. Un te viņš pretēji savai dabai sāka pazemīgi un draudzīgi piedzīt parādus un izpildīt uzdevumus, kuru dēļ bija šurp braucis, it kā nolēmis pataupīt niknumu uz beigām. Un, kamēr viņš tā rīkojās, uzturēdamies divu brāļu florenciešu mājā, kuri nodarbojās ar augļošanu un mesera Mušato dēļ izrādīja viņam daudz goda, gadījās, ka viņš saslima. Abi brāļi tūlīt aizsūtija pēc ārstiem un kalpotājiem, kas viņu koptu, un sagādāja nepieciešamo veselības atgūšanai. Taču nekas nelīdzēja, jo lāga vīrs, tagad jau vecs, bija izlaidīgi dzīvojis, un, kā ārsti apgalvoja, viņam klājās jo dienas jo ļaunāk, ta kā viņa slimība bija nedziedējama, par ko abi brāļi ļoti noskuma. Un kādu dienu, pavisam tuvu istabai, kurā sers Capelleto gulējia slims, tie sāka savā starpā sarunāties:

— Ko mēs ar viņu darīsim? — viens teica otram. — Viņa dēļ esam nonākuši nelāga stāvoklī: izdzīt viņu, tik slimu, no mājas būtu liels kauns un skaidra mūsu nesapratības pazīme: ļaudis taču redzēja, kā mēs viņu sākumā uzņēmām un cik rūpīgi vēlāk likām kopt un ārstēt, un tagad, kad viņš nespēj nodarīt mums neko ļaunu, tie redzēs, ka mēs pēkšņi izdzenam uz nāvi slimu vīru no mājas. No otras puses, viņš bijis tik ļauns cilvēks, ka negribēs ne grēkus sūdzēt, ne pieņemt svēto vakarēdienu; un, ja viņš nomirs bez grēksūdzes, neviena baznīca nevēlēsies pieņemt viņa līķi, bet to iemetīs bedrē kā suni. Ja nu viņš būtu ar mieru izsūdzēt grēkus, viņam ir tik daudz un tik briesmīgi pārkāpumi, ka gala iznākums būs tas pats, jo neatradīsies neviens mūks, ne priesteris, kas gribēs vai varēs viņam grēkus atlaist, kāpēc, nesaņēmis grēku piedošanu, viņš tāpat tiks iemests bedrē. Un, ja tas notiks, tad šīs pilsētas iedzīvotāji, kuri gan mūsu nodarbošanās dēļ, kas viņiem liekas ļoti netaisnīga un ko viņi ik dienas zākā,— gan aiz vēlēšanās mūs aplaupīt,— to redzēdami, sadumposies un kliegs: — Sos lombardiešu [1] suņus, ko baznīca atteikusies pieņemt, mēs nevēlamies vairs šeit paciest! — Un viņi iebruks mūsu mājās un nolaupīs ne tikai mūsu mantu, bet varbūt pat nogalinās mūs pašus; tātad šā vai tā mums klāsies ļauni, ja viņš nomirs.

Seram Capelleto, kurš gulēja, kā teicām, netālu no tās vietas, kur brāļi tā sarunājās, bija ļoti asa dzirde, kāda dažkārt mēdz būt slimajiem, un viņš dzirdēja visu, ko par viņu runāja. Un tā nu viņš lika pasaukt brāļus un teica:

—    Es nevēlos, ka jūs manis dēļ raizētos vai baidītos piedzīvot kādu zaudējumu. Es dzirdēju, ko jūs par mani runājāt, un esmu pilnīgi pārliecināts, ka būtu tā, kā teicāt, ja notikumi risinātos tā, kā jūs domājat, bet tie risināsies citādi. Dzīvodams es esmu tik daudz zaimojis dievu to kungu, ka tagad, savā nāves stundā darot to vēlreiz, grēku nebūs ne vairāk, ne mazāk. Un tāpēc parūpējieties, lai pie manis atnāk vissvētākais un viscienījamākais mūks, kādu vien varat atrast, ja tāds vispār ir, un atļaujiet rīkoties man: es noteikti nokārtošu jūsu un savas lietas tik labi, ka jūs būsiet apmierināti.

Lai gan abi brāļi tam lāgā neticēja, viņi tomēr aizskrēja uz kādu klosteri un vaicāja pēc kāda svēta un saprātīga mūka, kas pieņemtu grēksūdzi no lombardieša, kurš guļot viņu mājā slims. Un viņiem iedeva vecu mūku, kas bija dzīvojis krietni un dievbijīgi, lielu svēto rakstu pazinēju, ļoti cienījamu vīru, pret kuru visi pilsētas iedzīvotāji izjuta bezgala lielu un sevišķu godbijību, un viņi to atveda uz savu namu.

Kad svētais brālis bija ienācis istabā, kur gulēja Capelleto, un apsēdies tam blakām, viņš vispirms sāka to laipni mierināt un tad jautāja, cik ilgs laiks pagājis, kopš tas pēdējo reizi sūdzējis grēkus.

Uz to sers Capelleto, kurš vispār nekad nebija grēkus sūdzējis, viņam atbildēja:

—    Mans tēvs, es biju paradis katru nedēļu vismaz vienreiz iet uz grēksūdzi, kaut gan daudz ir tādu nedēļu, kad gāju biežāk; taisnība, kopš es saslimu, ir pagājušas jau astoņas dienas, un es neesmu grēkus sūdzējis: tik stipras bija sāpes, ko man sagādāja slimība.

Tad mūks sacīja:

—    Mans dēls, tu esi labi darījis, rīkojies tāpat arī turpmāk; es redzu, ka man nebūs grūti tevi uzklausīt un iztaujāt, ja tu tik bieži esi sūdzējis grēkus.

—    Tā nesakiet, svētais tēvs, — teica sers Capelleto, — lai cik bieži un cik daudz reižu esmu grēkus sūdzējis, es allaž esmu gribējis atzīties visos grēkos, ko vispār atceros, sākot no dzimšanas līdz tai dienai, kad gāju pie grēksūdzes. Un tāpēc es jūs lūdzu, mans labais tēvs, iztaujājiet mani par visu tik sīki, it kā es nekad nebūtu grēkus sūdzējis, un neraugieties uz to, ka esmu slims, jo es gribu drīzāk mocīt šo miesu nekā, to saudzējot,

izdarīt kaut ko tadu, kas varētu pazudināt manu dvēseli, kuru pestītājs izpircis ar savām dargajam asinīm.

Šie vārdi svētajam tēvam ļoti patika, un viņam likās, ka tie liecina par dievbijīgi noskaņotu prātu. Daudzkārt uzslavējis šo sera Capelleto paradumu, viņš sāka jautāt, vai tas kādreiz neesot grēkojis miesas kārībā ar sievieti. Uz to sers Capelleto nopūzdamies atbildēja:

—    Mans tēvs, šai ziņā man kauns jums teikt patiesību, jo es baidos apgrēkoties godkārībā.

Uz to tad svētais tēvs sacīja:

—    Teic vien droši, jo nekad negrēko tas, kas runa patiesību vai nu grēksūdzē, vai citā gadījumā.

Tad sers Capelleto sacīja:

—    Ta kā jūs man to apgalvojat, tad es jums pateikšu: es esinu tikpat šķīsts, kāds izgāju no mātes miesām.

—    Lai dievs tevi svētī! — izsaucās mūks. — Cik labi tu esi darījis! Un, tā darīdams, tu esi izpelnījies jo vairāk, tāpēc ka tev, ja vien tu būtu gribējis, bija daudz lielākā brīvība rīkoties preteji nekā mums un visiem citiem, kas esam saistīti ar solījumu.

Un pec tam viņš jautāja, vai tam neesot gadījies ar nesātības grēku pārkāpt dieva baušļus. Skaļi nopūzdamies, Capelleto atbildēja, ka esot gan gadījies, turklāt daudzas reizes. Jo, lai gan bez četrdesmit dienu gavēņa, ko katru gadu ievēro dievbijīgi ļaudis, viņam bijis paradums gavēt ik nedēļu vismaz trīs dienas pie maizes un ūdens, tomēr viņš, it īpaši būdams mazliet noguris lūgšanās vai svētceļojumā, dzēris ūdeni ar tādu prieku un alkatību kā lielākie žūpas vīnu un daudzreiz kārojis salātus no sīkām zālītēm, ko zemnieces saplūc laukos; un dažreiz ēdiens viņam esot garšojis labāk nekā drīkstētu garšot cilvēkam, kas gavē aiz dievbijības, kā viņš to darījis. Uz to svētais tēvs atbildēja:

—    Mans dēls, šie grēki ir dabiski un ļoti viegli, un tāpēc es negribu, ka tu ar tiem apgrūtini savu sirdsapziņu vairāk, nekā vajadzīgs. Katram cilvēkam, lai arī cik svēts viņš būtu, atgadās, ka pēc ilgas gavēšanas liekas garšīgāks ēdiens un pēc piepūles — dzēriens.

—    Ak mans tēvs, — sacīja sers Capelleto, — nerunājiet tā, lai mani mierinātu: jūs zināt tikpat labi kā es, ka viss, ko mēs darām, lai kalpotu dievam, mums jādara nevainojami un bez mazākā traipa dvēselē; un grēko tas, kurš rīkojas citādi.

Mūks ļoti apmierināts sacīja:

—    Esmu priecīgs, ka tu to izproti, un man ļoti patīk tava tīrā un godīgā sirdsapziņa. Bet saki man, — vai tu neesi grēkojis aiz mantkārības, vēlēdamies, vairāk, nekā pienākas, un paturēdams to, ko tev nevajadzēja paturēt?

Uz to sers Capelleto atbildēja:

—     Mans tēvs, es negribētu, ka mana atrašanās šo augļotāju namā pavedinātu jūs uz tādām domām: man te nekas nav darāms, es ierados šeit tikai tādēļ, lai viņus brīdinātu, pārmācītu un atturētu no šās riebīgās peļņas, un es domāju, ka man tas būtu arī izdevies, ja dievs mani nebūtu tā piemeklējis. Jums jāzina, ka mans tēvs mani atstāja bagātībā, kuras lielāko daļu es tūliņ pēc viņa nāves izdalīju žēlastības dāvanās; un pēc tam, lai uzturētu savu dzīvību un varētu palīdzēt nabaga brāļiem iekš Kristus, uzsāku nelielu tirgošanos un vēlējos ar to pelnīties, un nopelnīto es vienmēr dalīju uz pusēm ar nabagiem iekš tā kunga, savu pusi izlietojot paša vajadzībām, otru pusi atdodot viņiem. Un te mans kungs un radītājs man tik labi palīdzēja, ka mani darījumi veicās jo dienas jo labāk.

—   Tu esi labi rīkojies, — teica mūks, — bet cik bieži tu esi iekaisis dusmās?

—     Ak, — sers Capelleto atteica, — man jums jāsaka, ka tas gadījies ļoti bieži. Un kurš gan būtu varējis atturēties, redzot, ka cilvēki ik dienas dara neģēlības, nepilda dieva baušļus un nebīstas viņa sodības? Dažkārt ir bijušas dienas, kad esmu vēlējies drīzāk būt miris nekā dzīvs, redzot jaunekļus dzenamies pēc pasaulīgām lietām, redzot, kā tie zvēr un lauž zvērestu, iet krogos, bet neapmeklē baznīcas un vairāk staigā pa pasaulīgiem nekā pa dieva ceļiem.

Tad svētais tēvs sacīja:

—    Mans dēls, tās ir cēlas dusmas, un par tām es tev neuz- likšu grēku izpirkšanu. Bet varbūt kādreiz dusmas spējušas tevi pamudināt izdarīt slepkavību, pateikt kādam rupjības vai citādi nodarīt pāri!

Uz to sers Capelleto atbildēja:

—    Ak vai svētais tēvs! Un jūs, kas man likāties īsten svēts vīrs, sakāt tādus vārdus! Ja man prātā kauču uz mirkli būtu ienākusi doma izdarīt kaut ko līdzīgu tam, par ko jūs runājāt, vai tad jūs domājat, es ticētu, ka dievs mani būtu tik ilgi uzturējis? Uz tā kaut ko ir spējīgi vienīgi slepkavas un ļaundari; cik man gadījies kādu no tiem redzēt, es allaž esmu teicis: — Ej, lai dievs tevi atgriežl

Tad mūks sacīja:

—    Tagad saki man, mans dēls, un lai dievs tevi svētī, vai tu kādreiz neesi nepatiesi liecinājis, runājis par kādu (aunu vai piesavinājies svešu mantu pret tās īpašnieka gribu?

—    Jā, mans kungs, — atbildēja sers Capelleto, — esmu runājis (aunu par otru! Man reiz bija kaimiņš, kurš tik vien zināja kā par vislielāko netaisnību pasaulē sist savu sievu; tāpēc es. kādreiz runāju par viņu ļaunu nelaimīgās sievas radiniekiem, tik žēl man bija nabadzītes, ko viņš katrreiz, kad bija vairāk iedzēris, mizoja dievs vien zina kā.

Tad mūks sacīja:

—    Nu labi, tu man teici, ka esi bijis tirgotājs; vai tu nekad nevienu neapkrāpi, kā to tirgotāji mēdz?

—     Vai man! — atbildēja sers Capelleto. — Apkrāpu gan, svētais tēvs, bet es nezinu, kurš tas bija. Zinu tikai, ka viens man atnesa naudu, ko bija man parādā par viņam pārdoto vadmalas gabalu; naudu es nepārskaitījis ieliku lādē, bet pēc mēneša atradu tur četrus denarus* vairāk, nekā man pienācās; veselu gadu es tos glabāju, lai varētu atdot pēc piederības, bet, tā kā es šo vīru vairs neredzēju, ziedoju naudu žēlastības dāvanām.

Mūks sacīja:

—    Tā ir nieka lieta, un tu labi darīji, tā rīkodamies.

Un svētais tēvs viņam vēl jautāja par daudzām citām lietām, un uz visu viņš atbildēja līdzīgā veidā. Un, kad nu mūks jau gribēja pāriet pie grēku atlaišanas, Capelleto sacīja:

—    Meser, man ir vēl viens grēks, ko neesmu jums teicis.

Svētais tēvs jautāja, kāds tas esot; un viņš sacīja:

—     Es atceros, ka kādu sestdienu pēc devītās stundas liku savam kalpam izslaucīt māju, tādā kārtā neizrādīdams svētajai svētdienai pienācīgo cieņu.

—    Ak mans dēls, tas nav tik svarīgi, — teica priesteris.

—     Nē, nesakiet, ka tas nav svarīgi, — sacīja Capelleto, — svētdiena mums it sevišķi jācienī, jo šajā dienā mūsu Pestītājs augšāmcēlies no miroņiem.

Tad mūks jautāja:

—    Nu, vai tu vēl ko esi nodarījis?

—    Jā, mans tēvs, — atbildēja Capelleto, — vienreiz es, aizmirsis, kur atrodos, nospļāvos svētajā dievnamā.

Mūks sāka smaidīt un teica:

—    Mans dēls, tās ir lietas, ko nevajag ņemt pie sirds; mēs,, mūki, tur spļaujam katru dienu.

Sers Capelleto tad sacīja:

—    Un jūs rīkojaties ļoti nelabi; jo neko pasaule nepienākas uzturēt tik tīru kā svēto templi, kur nes upurus dievam.

Un īsā laikā viņš tam sastāstīja daudz ko tamlīdzīgu, un beidzot sāka nopūsties un tad rūgti raudāt, ko viņš prata pārlieku labi, kad vien gribēja.

—    Kas tev vainas, mans dēls? — svētais tēvs jautāja.

Sers Capelleto atbildēja: — Vai man! Vēl viens grēks man

ir palicis, kurā nekad neesmu atzinies, tik ļoti es kaunos, ja man par to jārunā! Un katru reizi, kad es to atceros, es raudu, kā jūs redzat mani raudam, un man liekas pavisam droši, ka dievs nekad par mani neapžēlosies šā grēka dēļ.

Tad svētais tēvs sacīja:

—    Nu ko gan tu runā, mans dēls! Ja it visu ļaužu visi grēki, kas jebkad izdarīti vai kam jātop izdarītiem, kamēr vien pastāvēs pasaule, būtu iegājuši viena pašā ciivēkā un tas, grēkus sūdzot, būtu tik nožēlas pilns un satriekts, kādu es redzu tevi, dieva labvēlība un žēlastība ir tik liela, ka viņš visu žēlsirdīgi piedotu. Un tāpēc runā vien droši!

Tad sers Capelleto teica, vēl joprojām rūgti raudādams:

—    Vai man, svētais tēvs! Mans grēks ir pārāk liels, un es gandrīz neticu, ka dievs man to jebkad varēs piedot, ja vien nepalīdzēs jūsu lūgšanas.

Uz to mūks atteica:

Saki vien droši — es apsolu lūgt dievu par tevi.

Sers Capelleto tomēr joprojām raudāja un nebilda ne vārda, kamēr mūks mudināja viņu runāt. Kad nu Capelleto ar savu raudāšanu ilgu laiku bija noturējis svēto tēvu tādā neskaidrībā, viņš izdvesa dziļu nopūtu un sacīja:

—    Mans tēvs, tā kā jūs apsolat lūgt par mani dievu, es jums to pateikšu. Tad nu ziniet, ka es, būdams vēl mazs zēns, reiz nozākāju savu māti! Ј

To pateicis, viņš atkal sāka stipri raudāt.

—    Mans dēls, — mūks sacīja, — vai tas tev šķietas tik liels grēks? Cilvēki katru dienu zaimo dievu, un viņš labprāt piedod tiem, kas zaimošanu nožēlo. Un tu netici, ka viņš tev piedos? Neraudi un nomierinies: pat tad, ja tu būtu bijis viens no tiem, kas viņu sita krustā, un tā nožēlotu grēkus, kā es tevi redzu nožēlojam, viņš tev katrā ziņā piedotu.

tad Capelleto sacīja:

—    Ak vai mans tēvs! Ko jūs runājat? Esmu bijis pārlieku

\

|auns, nozākādams savu labo māti, kas mani deviņus mēnešus dienu un nakti nesa savās miesās un pēc tam vairāk nekā simt reižu nēsāja uz savām rokām. Mans grēks ir pārāk liels, un, ja jūs nelūgsiet par mani dievu, tas man netiks piedots.

Redzēdams, ka seram Capelleto nekas vairs nav atlicis ko teikt, mūks atlaida grēkus un svētīja viņu, noturēdams viņu par ļoti dievbijīgu cilvēku, jo pilnīgi ticēja, ka viss, ko sers Capelleto teica, ir patiesība. Un vai būtu kāds, kas neticētu, dzirdot cilvēku uz nāves gultas tā runājam? Pēc visa tā svētais tēvs sacīja:

—    Ser Capelleto, ar dieva palīdzību jūs drīz kjūsit vesels; ja nu tomēr gadītos, ka dievs aicinatu pie sevis jūsu svētīto un labi sagatavoto dvēseli, vai jums būtu pa prātam, ja jūsu miesas tiktu apbedītas mūsu klosteri?

Uz to sers Capelleto atbildēja:

—   Jā, mans kungs, es nevēlētos citu vietu, jo jūs apsolījāt lūgt dievu par mani, turklāt es vienmēr esmu sevišķi cienījis jūsu ordeni. Un tāpēc es jūs lūdzu, tiklīdz atgriezīsieties klosterī, parūpējieties, iai man atnestu visīstenāko Kristus miesu, ko jūs ik rītu uz altāra iesvētāt. Jo, kaut gan neesmu tās cienīgs, tomēr ceru ar jūsu atjauju to baudīt un pēc tam saņemt svēto un pēdējo svaidīšanu, lai es, kas esmu dzīvojis kā grēcinieks, vismaz nomirtu kā kristīgais.

Svētais vīrs teica, ka tas viņam gaužām patīkot, Capelleto esot labi runājis, un viņš gādāšot, lai tam tūliņ visu atnestu. Tā ari notika.

Abi brāļi, baidīdamies, ka tik sers Capelleto viņus nepiekrāpj, bjja nostājušies pie dēļu sienas, kas atdalīja istabu, kur gulēja sers Capelleto, no otras, un, uzmanīgi klausoties, viņi viegli varēja dzirdei un saprast, ko Capelleto teica mūkam. Un, dzirdot, kādos pārkāpumos tas atzinās grēksūdzē, viņiem reizēm tik ļoti gribējās smieties, ka viņi gandrīz vai plīsa no aizturētiem smiekliem un sacīja viens otram: — Kas šis par cilvēku, ko ne vecums, ne slimība, ne bailes no tuvās nāves, ne bijība pret dievu, kura soģa krēsla priekšā viņam būs jāstājas pēc dažām stundām, nespēj atturēt no apgrēcības, nedz arī modināt vēlēšanos nomirt citādi, nekā viņš dzīvojis? — Taču, dzirdēdami, ka viņam apsola kapa vietu baznīcā, brāļi par pārējo vairs nebažījās.

Drīz pēc tam sers Capelleto baudīja svēto vakarēdienu un, kad viņam kļuva pavisam ļauni, saņēma pēdējo svaidīšanu; neilgi pēc vespera tai pašā dienā, kad tik pamatīgi bija izsūdzējis grēkus, viņš nomira. Abi brāļi nokārtoja visu nepieciešamo, lai nelaiķis tiktu godam apbedīts par viņa paša līdzekļiem, un aizsūtīja ziņu uz klosteri, lai vakarā atnāktu ordeņbrāļi, pēc paraduma noturētu dvēseles aizlūgumu un no rīta aiznestu līķi.

Kad svētais tēvs, kas bija pieņēmis Capelleto grēksūdzi, uzzināja par viņa nāvi, tas, apspriedies ar klostera prioru, lika zvanīt kapitulā* un, kad tur bija sapulcējušies visi mūki, pastāstīja tiem, cik svēts vīrs bijis sers Capelleto, kā to varējis noprast pēc viņa grēksūdzes. Cerēdams, ka dievs tas kungs caur viņu parādīs daudz brīnumu, tas pārliecināja mūkus, ka viņa līķis jāsaņem ar sevišķi lielu cieņu un godu. Priors un citi lētticīgie brāļi bija ar to vienis prātis. Un vakarā visi devās uz turieni, kur gulēja sera Capelleto atdzisušās miesas, un noturēja lielu un svinīgu dvēseles aizlūgumu. Un otrā rītā, tērpušies albās* un pluviālos*, turot grāmatas rokās un krustus sev priekšā, viņi dziedādami gāja pēc Capelleto līķa un ar lielu godu un svinīgumu aiznesa to uz klostera baznīcu, un viņus pavadīja gandrīz visi pilsētas iedzīvotāji, kā vīrieši, tā sievietes. Kad nu līķis bija novietots baznīcā, svētais tēvs, kas bija pieņēmis Capelleto grēksūdzi, uzkāpa kancelē un sāka sprediķot brīnumainas lietas par viņu, par viņa dzīvi, par viņa gavēņiem un viņa vientiesību, par viņa šķīstību un svētumu un starp citu pastāstīja arīdzan, ko sers Capelleto raudādams bija izsūdzējis kā savu vislielāko grēku un kā šim tik tikko izdevies viņu pārliecināt, ka dievs šo pārkāpumu viņam piedos. Un te svētais tēvs vērsās ar pārmetumiem pret tautu, kas viņā klausījās, teikdams: — Un jūs, dieva nolādētie, jūs zaimojat dievu, dievmāti un visus paradīzes svētos katra salmiņa dēļ, kas jums gadās pa kājām! — Un vēl daudz ko viņš stāstīja par Capelleto godīgumu un nevainību, īsā laikā ar saviem vārdiem, kam šā apvidus ļaudis pilnīgi noticēja, viņš iekaroja visu klātesošo prātus un dievbijīgās sirdis, tā ka baznīcēni, dievkalpojumam beidzoties, vislielākajā drūzmā metās skūpstīt mirušā kājas un rokas un norāva līķim visas drēbes no muguras, jo katrs, kas ieguva kaut strēmelīti no tām, uzskatīja sevi par laimīgu. Un mironi tā vajadzēja atstāt visu dienu, lai visi varētu tam pieiet klāt un to aplūkot. Nākošajā naktī Capelleto miesas ar lielu godu apbedīja marmora kapā kādā kapelā, un otrā dienā turp baru bariem sāka plūst ļaudis, kas aizdedzināja sveces un viņu pielūdza, līdz ar to nododami sevi viņa gādībā, un saskaņā ar svēto solījumu sāka valkāt viņa attēlu vaskā. Un tik ļoti auga slava par viņa svētumu un viņa pielūgšana, ka nebija gandrīz neviena, kas, nokļuvis kādā likstā, piesauktu citu svēto, nevis viņu, un tie viņu nosauca un vēl tagad sauc par svēto Capelleto un apgalvo, ka caur viņu dievs daudz brīnumu licis un vēl katru dienu liek piedzīvot tādiem, kas svēt- bijīgi uz viņu paļaujas.

Un tā, raugi, dzīvoja un mira sers Capelleto no Prāto, un kļuva par svēto, kā jūs dzirdējāt. Es negribu noliegt, ka ir iespējams, ka šis cilvēks diēva priekšā tapis svētlaimīgs, jo, lai gan viņa dzīve bija noziedzīga un netikla, viņš savos pēdējos mirkļos varēja tā nožēlot grēkus, ka dievs varbūt negaidot apžēlojās par viņu un uzņēma viņu savā valstībā. Taču mums tas paliek nezināms, un tādēļ es spriežu tā, kā tas liktos pēc mūsu saprašanas, un saku, ka viņam drīzāk būtu vajadzējis nokļūt velna nagos ellē nekā paradīzē. Un, ja tā ir, mēs varam atskārst, cik neizmērojama ir dieva žēlastība pret mums, jo viņš, neraudzīdamies uz mūsu maldīšanos, bet gan uz mūsu ticības skaidrību, pat tad, ja mēs padarām viņa ienaidnieku par vidutāju, domādami to draugu esam, uzklausa mūs tāpat, it kā mēs būtu vērsušies pie viņa žēlastības caur īstu svēto. Un tāpēc, lai viņa žēlsirdība šai posta laikā uzturētu mūs sveikus un veselus šai tik jautrajā sabiedrībā, slavēsim viņa vārdu, ar kuru esam sākuši, godbijībā uzticēsim viņam visas mūsu vajadzības, būdami pilnīgi droši, ka mūs uzklausīs.

Un šeit viņš apklusa.

otrā novele

Jūds Ābrams, Džannoto di Civiņi pamudināts, dodas uz Romas galmu; redzēdams turienes garīdznieku izvirtību, viņš atgriežas Parīzē un kļūst par kristīgo.

Pamfila novele dažbrīd bija izraisījusi smieklus un visnotaļ izpelnījusies dāmu uzslavu; kad tā, visiem uzmanīgi klausoties, bija pabeigta, karaliene piavēlēja N'eifilei, kas sēdēja aiz Pamfila, lai viņa ar savu noveli turpina iesākto laika kavēšanas kārtību. Nei- file, vienlīdz apveltīta ar piemīlīgiem tikumiem un skaistumu, priecīgi atbildēja, ka labprāt to darīšot, un iesāka tā:

— Pamfils savā novelē mums parādīja, ka dieva žēlsirdība neievēro mūsu maldus, ja tiem par iemeslu ir apstākļi, ko mēs neesam spējīgi pārredzēt; es ar savu noveli gribu jums rādīt, cik lēnprātīgi šī pati žēlsirdība pacieš to cilvēku trūkumus, kam kā vārdos, tā darbos vajadzēja būt tās īstenajiem apliecinātājiem: tādā kārtā mums atklājas dieva žēlsirdības nemaldīgais patiesīgums, lai mēs ar jo stiprāku gara nelokāmību sekotu tam, kam mēs ticam.

Daiļās dāmas, kā esmu dzirdējusi stāstām, Parīzē reiz dzīvoja kāds ievērojams tirgotājs, vārdā Džannoto di Civiņi, ļoti godīgs, labs un taisnīgs vīrs, kas plaši tirgojās ar vadmalu; cieša draudzība viņu saistīja ar kādu ārkārtīgi bagātu jūdu, vārdā Ābramu, kas arī bija tirgotājs un sevišķi godprātīgs un taisnīgs cilvēks. Redzot tā taisnīgumu un godīgumu, Džannoto kļuva ļoti žēl, ka tik cienījama, gudra un laba cilvēka dvēsele taps pazudināta ticības maldu dēļ. Un tā nu viņš draudzīgi sāka to lūgt, lai tas atmetot jūdu ticības maldus un atgriežoties kristīgajā ticībā, kas, būdama svēta un laba, joprojām zeļot un augot, kamēr jūdu ticība, ka tas pats varot vērot, mazinoties un iznīkstot. Jūds atbildēja, ka vienīgi jūdu ticību un nevienu citu viņš uzskatot par svētu un labu; taja viņš esot piedzimis, tajā domājot dzīvot un nomirt, un nekas viņu nespešot no tas novērst. Džannoto tomēr neatlaidās un pēc dažām dienām atkal griezās pie jūda ar līdzīgām runām, mēģinādams viņu pārliecināt ar ne visai smalkiem pierādījumiem, kā jau parasti tirgotāji to mēdz, kādu iemeslu dēļ mūsu ticība ir labāka par jūdu. Un, lai gan Ābrams bija jūdu bauslībā mācīts vīrs, galu galā (vai nu viņu uz to pamudināja draudzība, kādu viņš izjuta pret Džannoto, vai varbūt vārdi, ko svētais gars ielika muļķa cilvēka mutē, uz viņu tā iedarbojās) viņam sāka stipri iepatikties Džannoto pierādījumi. Tomēr, stūrgalvīgi turēdamies pie savas ticības, viņš neļāva sevi no tās novērst. Tikpat ietiepīgi, cik viņš palika pie sava, Džannoto nemitējās viņu pierunāt, kamēr beidzot, tik lielas neatlaidības uzvarēts, jūds teica:

—     Nu labi, Džannoto, tu velies, lai es kļūstu kristīgais, un es esmu ar mieru to darīt, bet vispirms es gribu doties uz Romu, lai tur redzētu to, ko tu sauc par dieva vietnieku zemes virsū, lai novērotu viņa dzīves veidu un paražas un tāpat arī viņa ticības brāļu kardinālu tikumus; un, ja tie izrādīsies tādi, ka spēs līdz ar taviem vārdiem mani pārliecināt, ka jūsu ticība ir labāka par manu, kā tu man to centies pierādīt, tad es darīšu, kā tev teicu. Bet, ja ta nebūs, es palikšu jūds, kāds esmu.

Kad Džannoto to dzirdēja, viņš bija ļoti apbēdināts un pie sevis noteica:

—    Par velti visas manas pūles, kas man šķita tik labi lietā liktas, kad es iedomājos, ka esmu viņu atgriezis; ja viņš aizbrauks uz Romas galmu un redzēs garīdznieku noziedzīgo un netiklo dzīvi, viņš ne tikvien no jūda nekļūs par kristīgo, bet pat tad, ja jau būtu bijis kristīgais, bez šaubām, atgrieztos jūdu ticībā! — Un, pievērsies Ābramam, viņš sacīja:

—    Ak mans draugs, kāpēc tu gribi uzņemties šīs pūles un tik lielus izdevumus, kādi tev būs, braucot no šejienes uz Romu? Turklāt šis ceļojums gan pa jūru, gan sauszemi ir ļoti bīstams tik bagātam cilvēkam kā tev. Vai tu domā, ka šeit nevarētu atrast neviena, kas tevi nokristītu? Ja tevi varbūt māc kādas šaubas par ticību, ko es tev rādu, tad kur gan ir vēl lielāki skolotāji jun gudrāki vīri ticības lietās nekā šeit, kuri varētu tev izskaidrot v isu, ko tu vēlētos vai pajautātu? Tāpēc man šķiet, ka tavs ceļojums ir lieks. Padomā, ka prelāti tur ir tādi paši, kādus tu šeit esi varējis redzēt, un pat vēl labāki, par cik viņi atrodas tuvāk pašam augstajam ganam. Un tāpēc, uzklausot manu padomu, tu pataupīsi šīs pūles citai reizei kādam svētceļojumam, kurā es tevi varbūt pavadīšu.

Uz to jūds atbildēja:

—    Es ticu, Džannoto, ka tā ir, kā tu man stāsti; taču, ar vienu vārdu sakot, esmu nolēmis katrā ziņā braukt, ja tu vēlies, lai es izpildītu to, ko tu tik ļoti lūdzi, citādi es nekad šai ziņā neko nedarīšu.

Džannoto, redzēdams viņa apņēmību, teica:

—    Brauc ar dievpalīgu!

Taču pie sevis viņš nodomāja, ka jūds nekad nekļūs par kristieti, ja būs redzējis Romas galmu; nevarēdams te neko līdzēt, Džannoto likās mierā.

Jūds uzkāpa zirgā un, cik vien ātri varēdams, steidzās uz Romas galmu; galā nonākušu, viņu ar lielu godu uzņēma turienes jūdi. Un tā nu, šeit dzīvodams, nestāstot nevienam, kāpēc šurp braucis, viņš sāka uzmanīgi vērot pāvesta, kardinālu, pārējo prelātu un visu galma ļaužu paražas. Pēc tā, ko viņš, būdams ļoti vērīgs cilvēks, pats redzēja, un arī pēc tā, ko dzirdēja no citiem, viņam kļuva skaidrs, ka tie visi no lielākā līdz mazākajam bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem vai kauna bezgodīgi grēko, nododamies miesas kārībām un ne tikvien dabiskajām, bet arī sodomijai*, tā ka prieka meitu un zēnu vārdam galmā nebija mazais spēks, ja kāds gribēja izlūgties ko lielu. Turklāt viņš pārliecinājās, ka tie visi ir gardēži, dzērāji, žūpas, kas, līdzīgi kustoņiem, pēc miesas kārības visvairāk kalpo vēderam, nevis kam citam. Tuvāk paraugoties, jūds redzēja, ka viņi visi bija tik skopi un mantkārīgi, ka par naudu pirka un pārdeva gan cilvēku — pat kristiešu — asinis, gan svētās lietas, vienalga, kādas tās bija, vai nu tās piederēja pie ziedojumiem, vai baznīcas sakramenta; ar to visu viņi tirgojās plašāk, nekā Parīzē mēdz tirgoties ar vadmalu vai citām precēm, un dēvēja atklātu simo- niju* par aizgādniecību un negausību par stiprināšanos, itin kā kad dievam nebūtu zināmi pat samaitāto dvēseļu apslēptie nodomi, nerunājot nemaz par vārdu nozīmi, un itin kā kad dievu, gluži tāpat kā cilvēkus, varētu apmānīt ar lietu nosaukumiem.

Tas viss un vēl daudz kas cits, ko labāk noklusēt, ārkārtīgi nepatika jūdam, kas bija atturīgs un vienkāršs cilvēks, un, kad viņam šķita, ka nu jau gana redzēts, viņš nolēma atgriezties Parīzē un tā arī izdarīja. Tiklīdz Džannoto uzzināja par Ābrama atgriešanos, viņš tūliņ devās pie tā bez mazākās cerības, ka viņa draugs jebkad kļūs par kristīgo, un abi bija ļoti priecīgi par atkalredzēšanos. Un, kad nu Ābrams bija dažas dienas atpūties, Džannoto viņam jautāja, ko viņš domājot par svēto tēvu, kardināliem un citiem pāvesta galma ļaudīm. Uz to jūds ātri atbildēja:

— Tikai ļaunu, un lai dievs viņus soda, kā viņi to pelnījuši! Es tev saku, ja vien esmu pratis pareizi novērot, man šķiet, ka neredzēju nevienā garīdzniekā ne pēdas no svētuma, dievbijības, labiem darbiem, nedz arī paraugu, kā dzīvot, vai citu ko labu, turpretī miesas kārība, skopulība, negausība un līdzīgi, pat ļaunāki netikumi (ja vispār ļaunāki vēl var būt) ir tik lielā cieņā, ka es uzskatu Romu drīzāk par velna nekā par dieva pasākumu kalvi. Cik es saprotu, man liekas, ka jūsu gans un tātad arī visi pārējie ar vislielāko cītību, atjautību un veiklību pūlas iznīcināt un izdzīt no pasaules kristīgo ticību, lai gan viņiem vajadzēja būt tās pamatam un balstam. Taču, redzot, ka tomēr nenotiek tas, pēc kā viņi cenšas, bet jūsu ticība ar katru dienu vēršas plašumā, kļūst mirdzošāka un skaidrāka, man taisnīgi jāatzīst, ka svētais gars ir tās pamats un balsts un ka tā ir īstenāka ūn svētāka par citām ticībām. Un tāpēc, kaut gan es agrāk biju stūrgalvīgs un nelokāms pret taviem mudinājumiem un negribēju kļūt kristīgais, tagad es tev atklāti pasaku, ka nekas mani nespēs atturēt no kristīšanās. Tad nu iesim uz baznīcu, un tur pēc jūsu svētās ticības paražām liec mani nokristīt!

Džannoto, kas gaidīja pilnīgi pretēju iznākumu, dzirdēdams šos vārdus, jutās vislaimīgākais cilvēks, kāds jebkad bijis. Viņi kopa aizgāja uz Parīzes Dievmātes katedrāli un lūdza turienes garīdzniekus Ābramu nokristīt; izdzirduši, ko no tiem prasa, tie tūda| lūgumu izpildīja.

Džannoto bija krusttēvs un draugam deva vārdu Džovanni; pēc tam Džannoto uzdeva gudriem vīriem pamatīgi apmācīt viņu mūsu ticība, kuru viņš ātri apguva un vēlāk kļuva par labu un krietnu cilvēku :ar svētu dzīvi.

TREŠĀ NOVELE

.

Jūds Melhizedeks ar stāstu par trim gredzeniem izglābjas no lielām briesmām, ko viņam bija sagatavojis Saladins*

Kad Neifile apklusa un visi bija uzslavējuši viņas noveli, izpildot karalienes vēlēšanos, Filomena iesāka tā: — Neifiles stāstītā novele man atsauca atmiņā kādu briesmu pilnu notikumu, kas reiz atgadījies vienam jūdam. Tā kā par dievu un mūsu ticības patiesību jau ir jauki runāts, nebūs nepiedienīgi, ja mēs tagad nolaidīsimies līdz cilvēku piedzīvojumiem un darbiem, un es jums pastāstīšu stāstu, kuru noklausījušās, jūs varbūt kļūsit uzmanīgākas, atbildot uz jautājumiem, ko jums varētu uzdot. Jums jāzina, mīļas draudzenes, ka, tapat kā muļķība bieži cilvēku izrauj no laimes un iegrūž ļoti lielā postā, tā prāts izglābj gudro no vislielākajām briesmām, sagādājot tam pilnīgu un drošu mieru. Patiesi t tā, ka muļķība vienu otru no labklājības noved līdz nelaimei, kas redzams no daudziem piemēriem, kurus mēs pašreiz nepūlēsimies atstāstīt, ievērojot, ka tādu piemēru ik dienas atklājas tūkstošiem. Bet to, ka gudrība var būt par iepriecinājuma cēloni, es jums pierādīšu, kā solīju, ar savu īso stāstiņu.

Saladīns, kura drošsirdība bija tik liela, ka tā viņu no nenozīmīga cilvēka bija paaugstinājusi ne tikvien par Babilonijas* sultānu, bet sagādājusi viņam arī daudzas uzvaras pār saracēņu un kristīgo valdniekiem, izšķiedis visu savu bagātību dažādos karos un pārmērīgā dzīves greznībā, nezinādams, kur sadabūt tik ātri, cik 'bija nepieciešams, labi palielu naudas summu, ko viņam pēkšņi ievajadzējās, atcerējās kādu bagātu jūdu, vārdā Melhize- deku, kurš Aleksandrijā aizdeva naudu uz augļiem; un viņš bija pārliecināts, ka tas, ja vien gribētu, varētu viņam palīdzēt. Taču Melhizedeks bija tik skops, ka no laba prāta nekad to nebūtu darījis, bet pielietot varu Saladīns nevēlējās. Tā kā vajadzība bija ļoti liela, viņš, visādi izdomājies, kādā veidā piespiest jūdu pakalpot, nolēma likt lietā spēku, izgreznotu ar mazliet saprāta. Un, licis to atsaukt un draudzīgi saņēmis, viņš nosēdināja to sev blakām un sacīja:

—    Cienījamais vīrs, esmu dzirdējis no daudziem, ka tu esot ļoti gudrs un ar sevišķi dziļu izpratni dieva lietās; tāpēc es labprāt uzzinātu no tevis, kuru no trim reliģijām tu uzskati par īstāko: jūdu, saracēņu vai kristīgo.

Jūds, kas patiesi bija gudrs vīrs, saprata ļoti labi, ka Saladīns lūkos viņu pieķert pie vārdiem, lai varētu uzsākt ķildu, un nolēma, ka nedrīkst nevienu no trim reliģijām slavēt vairāk par citām, lai Saladīna nodoms neizdotos. Un tāpēc, atskārzdams, ka jāatrod tāda atbilde, kas viņam nevarētu būt bīstama, viņš saņēma kopā visus prātus un drīz vien iedomājās vajadzīgo sakāmo, un teica:

—    Mans kungs, jautājums, kuru jūs man uzdevāt, ir ļoti jauks, un, lai pateiktu, ko es par to domāju, man jums jāpastāsta kāds pavisam īss stāstiņš, kuru jūs tūliņ dzirdēsit. — Ja_ vien nemaldos, es atceros, ka daudzas reizes esmu dzirdējis stāstām par kādu ievērojamu un bagātu vīru, kura mantu glabātuvē starp citām dārglietām atradies kāds ļoti skaists un dārgs gredzens; vēlēdamies gredzenu tā vērtības un skaistuma dēļ likt godā un atstāt uz visiem laikiem saviem pēcnācējiem, viņš noteica, ka tas no viņa dēliem, pie kura tiktu atrasts šis tēva atstātais gredzens, skaitītos viņa mantinieks un visiem pārējiem tas būtu jāgodā un jāatzīst par vecāko. Dēls, kam viņš bija atstājis gredzenu, ievēroja tādu pašu kārtību ar saviem pēcnācējiem un darīja tāpat, kā bija darījis tā priekštecis. īsā laikā gredzens pārgāja no rokas rokā daudziem pēcnācējiem un beidzot nonāca rokas kādam cilvēkam, kuram bija trīs dēli, visi skaisti, drošsirdīgi un gaužām paklausīgi tēvam; tāpēc arī tēvs tos visus vienādi mīlēja. Tā kā jaunekļi zināja ar gredzenu saistīto paražu un visi kāroja iegūt lielāko godu savējo vidū, tad katrs par sevi, cik labi prazdams, lūdza tēvu, kurš jau bija vecs, lai tas mirstot atstāj gredzenu viņam. Lāga vīrs, kas visus dēlus vienlīdz mīlēja, neprata pats izšķirties, kuram gredzenu atstāt. Un, tā kā viņš to bija apsolījis ikvienam no dēliem, tad nolēma arī apmierināt visus trīs un slepeni lika kādam izcilam meistaram izgatavot divus citus gredzenus, kas bija tik līdzīgi pirmajam, ka viņš pats, kurš bija tos pasūtījis, tikko varēja pazīt īsto. Un, juzdams tuvojamies nāvi, viņš slepus iedeva katram dēlam pa gredzenam. Pēc tēva nāves, vēlēdamies iegūt mantojumu un godu, ikviens dēls noliedza pārējo tiesības, un, lai apliecinātu, ka rīkojas pareizi, katrs uzrādīja savu gredzenu. Tie izrādījās tik līdzīgi cits citam, ka nevarēja pazīt, kurš ir īstais, un tā jautājums, kas ir īstais tēva mantinieks, palika neizšķirts un ir tāds vēl šodien. — Un tā tas, mans kungs, — es jums saku, — ir arī ar trim reliģijām, kuras ir dieva tā tēva dotas trim tautām un par kurām jūs man jautājāt; katra tauta domā, ka tieši tai pieder debestēva mantojums, īstenā ticība un ka tā izpilda viņa baušļus, bet, kā tas ir patiesībā, šis jautājums, tāpat kā jautājums par gredzeniem, vēl nav izšķirts.

Saladīns atzina, ka jūds ļoti veikli pratis izvairīties no cilpas, ko viņš tam bija izlicis ceļā, un tāpēc nolēma atklāt savu vajadzību, lai redzētu, vai tas ir ar mieru palīdzēt. Un tā arī izdarīja, turklāt izstāstīja, ko viņš bija nodomājis darīt, ja tas nebūtu viņam tik atjautīgi atbildējis. Jūds labprāt aizdeva Saladīnarn prasīto naudas daudzumu, un Saladīns vēlāk viņam to pilnā mērā atdeva, turklāt vēl bagātīgi viņu apdāvināja un kā savu draugu vienmēr paturēja pie sevis godā un cieņā.

CETURTĀ NOVELE

Kāds mūks, izdarījis grēku, kas pelna loti smagu atmaksu, godbijīgi pārmezdams savam abatam tādu pašu pārkāpumu, izbēg no soda.

Filomena jau apklusa, pabeigusi savu noveli, kad Dio- nejs, kas sēdēja tai blakus, nenogaidījis sevišķu karalienes pavēli un zinādams pēc līdzšinējās kārtības, ka tagad vigam pienākas stāstīt, iesāka tā: — Mīļās dāmas, ja esmu pareizi sapratis visu kopīgo nodomu, mēs atrodamies šeit, lai rastu prieku, stāstot stāstus, un tāpēc es domāju, ka katram, ja vien tas nerīkojas pret šo nodomu, ir at|auts stāstīt tādu noveli, kas, pēc tā domām, varētu visvairāk iepriecināt, kā mūsu karaliene mums nesen teica. Mēs jau dzirdējām, kā Džannoto di Civiņī labie padomi palīdzēja Ābramam izglābt dvēseli un kā Melhizedeks ar atjautību pasargāja savias bagātības no Saladīna slazdiem; tāpēc es ceru, ka jūs man nepārmetīsit, ja es jums īsi pastāstīšu, ar kādu viltību viens mūks reiz izglabās no ļoti smaga soda.

Lunidžānas novadā, ne visai tālu no šejienes, atradās kāds klosteris, kas senāk bija bagātāks ar svētiem tikumiem un mū-

kiem nekā šodien. Līdz ar citiem tur dzīvoja arī kāds jauns mūks, kura vīrišķību un spirgtumu nespēja nomērdināt ne gavēņi, ne ilgas nomoda stundas. Reiz pusdienas laikā, kad visi pārēji® mūki gulēja, viņš, gluži viens klejodams ap baznīcu, kas atradās ļoti vientuļā vietā, neviļus ieraudzīja brīnum daiļu jaunavu, droši vien kāda apkārtnes zemnieka meitu, kura staigāja pa laukiem, lasīdama zāles. Tiklīdz mūks to ieraudzīja, viņam uzbruka stipra miesas kārība; tāpēc viņš piegāja jaunavai tuvāk un uzsāka sarunu, kas vārdu pa vārdam vedās tik labi, ka drīz viņš vienojās ar to un aizveda sev līdz uz savu celli, nevienam nepamanot. Kamēr mūks, pārlieku stipras saldkāres sagrābts, ne visai piesardzīgi kaitējās ar meiteni, gadījās, ka abats, piecēlies no diendusas, lēnām gāja gar mūka celli un izdzirda troksni, ko viņi abi sacēla; lai labāk izšķirtu balsis, abats klusu piegāja pie celles durvīm paklausīties un skaidri dzirdēja, ka tur iekšā atrodas sieviete, un viņam uznāca kārdinājums likt atvērt durvis; taču pēc tam viņš nolēma rīkoties citādi un, atgriezies savā istabā, gaidīja, kamēr mūks aizies. Lai gan mūks ar vislielāko prieku un baudu nodevās meitenei, tomēr nevienu brīdi nespēja atvairīt bažas; izdzirdis itin kā soļu švīkoņu guļamtelpā, viņš pielika aci pie kādas nelielas spraugas un pavisam skaidri redzēja abatu stāvam un klausāmies, un viņš ļoti labi saprata, ka abats varēja nojaust, ka šī meitene atrodas viņa cellē. Zinādams, ka saņems par to smagu sodu, mūks ļoti noskuma; tomēr, ne mazākajā mērā neizrādīdams meitenei savas bēdas, viņš ātri pārdomāja dažādus līdzekļus, pūlēdamies atrast kādu ceļu uz glābiņu. Un pēkšņi viņam ienāca prātā neparasta viltība, kas noveda taisni pie cerētā mērķa. Izlikdamies, ka nu jau diezgan izpriecājies ar jaunavu, mūks viņai sacīja:

—    Es iešu paskatīties, kā tev nepamanītai no šejienes izkļūt; tāpēc izturies klusu, kamēr es atgriezīšos.

Un, izgājis no celles un to aizslēdzis, mūks devās tieši uz abata istabu, atdeva viņam atslēgu, kā to parasti darīja visi mūki, iziedami no klostera, un nevainīgā izskatā sacīja:

—    Meser, šorīt es nepaspēju atgādāt šurp visu malku, ko uzdevu sacirst, un tāpēc ar jūsu atjauju gribu doties uz mežu un likt to atvest.

Lai pilnīgi varētu noskaidrot mūka izdarīto pārkāpumu, abats, domādams, ka mūks nebūs pamanījis, ka viņš to novēro, nopriecājās par tādu izdevību, labprāt paņēma atslēgu_ un ļāva tam iet. Tikko abats redzēja, ka mūks aizgājis, viņš sāka pārdomāt, kā labāk rīkoties: vai atvērt celli un atklāt pārkāpumu visu mūku klātbūtnē, lai tiem vēlāk nebūtu iemesla kurnēt pret viņu, kad viņš mūku sodītu, jebšu vispirms no meitenes uzzināt notikuma gaitu. Un, iedomādamies, ka tā varētu būt tāda sieviete vai tāda cilvēka meita, kam viņš negribētu sagādāt kaunu, parādot to visiem mūkiem, abats nolēma vispirms apskatīties, kas tā ir, un pēc tam pieņemt lēmumu. Klusu piegājis pie celles, viņš to atslēdza, iegāja iekša un aizslēdza durvis. Redzēdama ienākam abatu, jaunava pavisam apjuka un, baidīdamās piedzīvot kaunu, sāka raudāt. Uzlūkojis meiteni un redzēdams, cik tā jauna un skaista, mesers abats, lai gan pats bija jau vecs, pēkšņi sajuta ne mazāk stipru miesas kārdinājumu par to, kādu bija sajutis jaunais mūks, un sāka pats sev iestāstīt: — Kāpēc man nepieņemt prieku, ja es to varu dabūt? Nepatikšanas un bēdas taču allaž man būtu pieejamas, kad vien es pēc tām tiektos. Viņa ir skaista jaunava, un neviens cilvēks pasaulē nezina, ka viņa še atrodas; ja man izdodas viņu piedabūt izpildīt manu vēlēšanos, nesaprotu, kāpēc lai es to nedarītu? Vai to kāds uzzinās? Nekad un neviens. Un slepens grēks ir jau pa pusei piedots grēks. Tāda izdevība varbūt nekad negadīsies, un es domāju, ka ir saprātīgi saņemt laimi, kad dievs kungs to sūta. — Tā runādams, pilnīgi mainījis savu nolūku, kura dēļ bija šurp nācis, viņš piesēdās meitenei tuvāk, sāka to klusu mierināt un lūgt, lai tā neraudot. Tā vārdu pa vārdam viņš nonāca tik tālu, ka atklāja savu vēlēšanos. Jaunava, kas nebija no dzelzs, nedz dimanta, ļoti viegli padevās abata gribai, kurš, viņu apskāvis un vairākas reizes noskūpstījis, iegūlās mūka gultā un, varbūt ņemdams vērā savas cienības lielo svaru un meitenes jaunību, varbūt baidīdamies viņai kaitēt ar pārāk lielu smagumu, nenogulās vis uz viņas krūtīm, bet noguldīja meiteni uz savām un ilgu laiku ar viņu tā iepriecinājās. Mūks, kas, izlikdamies aizejam uz mežu, bija paslēpies guļamtelpā, redzēdams abatu vienu pašu ieejam cellē, pavisam nomierinājās un cerēja, ka viņa nodoms piepildīsies; redzot, ka abats ieslēdzies, viņš bija par to pilnīgi drošs. Izlīdis no savas paslēptuves, mūks klusi piegāja pie kādas spraugas, pa kuru dzirdēja un redzēja visu, ko abats darīja un runāja. Kad abatam likās, ka nu jau diezgan ilgi būts kopā ar meiteni, viņš, ieslēdzis to cellē, atgriezās savā istabā; mazliet vēlāk, dzirdēdams mūku nākam un domādams, ka tas tikko atgriezies no meža, viņš nolēma to pamatīgi izrāt un pavēlēt ieslodzīt, lai viņam vienam piederētu iegūtais laupījums. Licis mūku pasaukt, viņš stingrā izskatā izbāra to ar

visbargākajiem vārdiem un noteica, ka tam jātop iemestam cietumā. Mūks viņam tūlīt atbildēja:

— Meser, es vēl neesmu tik ilgi svētā Benedikta ordenī, lat būtu paspējis pierast pie visām tā īpatnībām; turklāt jūs mani vēl nebijāt pamācījis, ka mūkiem jāpanes ne tikai gavēņa un nomodas stundu, bet arī sieviešu smagums. Taču tagad, kad jūs man to- parādījāt, es jums apsolu, ja vien jūs man šoreiz piedotu, nekad! vairs negrēkot šai ziņā, bet allaž darīt tā, kā redzēju jūs darām..

Abats, būdams atjautīgs cilvēks, tūliņ saprata, ka mūks netikvien zināja vairāk par viņu, bet bija arī redzējis visu, ko viņš darījis. Un tāpēc, juzdams sirdsapziņas pārmetumus par savu pārkāpumu, abats kaunējās uzlikt mūkam sodu, ko pats tikpat labi bija pelnījis. Piedevis mūkam un pavēlējis klusēt par visu redzēto, abats kopā ar viņu uzmanīgi izveda meiteni no klostera un, jādomā, vēlāk ne vienreiz vien to tur atkal ieveda.

PIEKTĀ NOVELE

Monferālo markīze ar maltīti no vistu gaļas un ar dažiem atjautīgiem vārdiem apvalda Francijas karaļa neprātīgo mīlestību.

Klausoties Dioneja stāstīto noveli, dāmu sirdis sākumā mazliet skāra kauns, par ko liecināja tikumiskais sārtums, kas parādījās viņu sejās, bet vēlāk, uzlūkojot cita citu, viņas tikko spēja valdīt smieklus un klausījās smīnēdamas. Kad novele bija galā un viņas ar dažiem maigiem vārdiņiem bija iedzēlušas Dionejiam, gribēdamas likt saprast, ka lādas noveles nav stāstāmas dāmu sabiedrībā, karaliene, pagriezusies pret Fiametu, kas sēdēja zālē blakus Dionejam, pavēlēja turpināt rindu, un Fiameta piemīlīgi un ar jautru seju iesāka:

— Gan tāpēc, ka man patīk, ka mēs esam sākuši ar novelēm pierādīt, kāds spēks ir ātrām un atjautīgām atbildēm, gan arī tāpēc, ka vīrieši rīkojas ļoti saprātīgi, vienmēr tiekdamies mīlēt augstākas kārtas sievieti, nekā ir paši, turpretim sievietes ar vislielāko apdomību prot izvairīties no augstākas kārtas vīriešu mīlestības, man ienāca prātā, manas daiļās dāmas, parādīt jums

novelē, ko man pienākas stāstīt, kā gan ar darbiem, gan ar vārdiem kāda dižciltīga dāma izvairījās no tādas mīlestības un arī otru novērsa no tās.

Monferāto marķīzs, ļoti varonīgs un drošsirdīgs vīrs, baznīcas gonfalonjērs*, bija devies ar lielu armiju pāri jūrai kopīgā kristiešu rīkotā karagājienā. Kad karaļa Fīlipa Vienacainā galmā, kurš arī gatavojās tādā pašā krusta gājieni aizbraukt no Francijas, reiz runāja par marķīza varonību, kāds bruņinieks ieteicās, ka zem debesu juma neatrast tādu pāri kā marķīzs un viņa sieva: ja marķīzs bruņinieku vidū esot slavens ar savu drosmi, tad viņa sieva — visskaistākā un vistikumīgākā no visām sievietēm pasaulē. Sie vārdi tā iespiedās karaļa sirdī, ka, nekad neredzējis marķīzi, viņš pēkšņi to dedzīgi iemīlēja un, dodoties minētajā krusta gājienā, nolēma sēsties kuģī nekur citur kā vienīgi Dže- riovā, jo, jājot līdz turienei pa zemes ceļu, viņam būtu pieklājīgs iegansts apciemot marķīzi, turklāt viņš cerēja, ka, marķīzam promesot, viņam radīsies iespēja apmierināt savu vēlēšanos. Kā nolēma, tā arī darīja: aizsūtījis pa priekšu visus savus ļaudis, viņš tikai nedaudzu augstmaņu pavadībā devās ceļā, un, kad jau tuvu bija marķīza īpašumi, viņš dienu iepriekš sūtīja ziņu kundzei, lai tā viņu nākamajā rītā gaidot uz pusdienām. Marķīze, būdama gudria un atjautīga, jautri Atbildēja, ka uzskatot to par sevišķi lielu labvēlību un ka viesis būšot mīļi gaidīts. Pēc tam viņa sāka pārdomāt, ko tas varētu nozīmēt, ka tik varens karalis viņu apciemo vīra prombūtnes laikā, un nemaldījās, nospriezdama, ka karali šurp atvedusi slava par viņas skaistumu. Taču kā dižciltīga dāma viņa nolēma to godam uzņemt; tāpēc viņa pavēlēja sasaukt mājās palikušos augstmaņus un, apspriedusies ar tiem, lika sagatavot visu nepieciešamo, bet pati gribēja parūpēties par mielastu un ēdieniem. Devusi rīkojumu nekavējoties savākt visas vistas, cik vien šai novadā iespējams atrast, viņa uzdeva saviem pavāriem vienīgi no vistas gaļas pagatavot dažādus ēdienus karaļa mielastam. Karalis ieradās noteiktajā dienā, un marķīze viņu uzņēma ar lielu svinīgumu un godu. Kad viņš to ieraudzīja, tā viņam šķita vēl skaistāka, cēlāka un tikumīgāka, nekā bija to iztēlojies pēc bruņinieka vārdiem, un viņš to ārkārtīgi apbrīnoja un cildināja, iedegdamies iekārē jo kaislāk, jo vairāk pārliecinājās, ka dāma pārspēj visu iedomāto. Kad pēc īsas atpūtas istabās, kas bija piedienīgi izgreznotas, lai uzņemtu augsto karali, pienāca laiks pusdienot, viņš kopā ar marķīzi sēdās pie viena galda, bet pārējie saskaņā ar saviem tituliem tika pamieloti pie citiem galdiem. Daudzie ēdieni, kas tika pasniegti cits pēc cita, izcilie un dārgie vīni, turklāt iespēja laiku pa laikam ar patiku uzlūkot burvīgo marķīzi karalim sagādāja vislielāko prieku. Bet, redzēdams, ka edieni, kas sekoja cits citam, lai arī cik dažādi, visi pagatavoti no vistas gaļas, karalis sāka mazliet brīnīties, jo zināja, ka šim apvidum jābūt bagātam ar dažādu medījumu, un, tā kā viņš bija iepriekš paziņojis dāmai par savu atbraukšanu, medībām laika bija bijis pietiekami. Kaut arī tas viss radīja viņā vislielāko izbrīnu, negribēdams uzsākt valodas ar citu ieganstu, bet pajautāt par šīm pašām vistām, karalis ar jautru skatu pievērsās marķīzei un teica:

—    Kundze, vai šajā apvidū tiek izperētas tikai vistas bez neviena gaiļia?

Marķīzei, kas ļoti labi saprata jautājumu, šķita, ka pats dievs kungs, izpildot viņas vēlēšanos, sūta izdevīgu brīdi, lai viņa varētu izteikt savas domas, un, pagriezusies pret karali, viņa droši atbildēja:

—    Nē, mans karali, bet sievietes, lai gan mazliet atšķiras no citām apģērbā un tikumā, šeit ir radītas tādas pašas kā citur.

Dzirdēdams šo atbildi, karalis pareizi saprata, kāpēc maltīte gatavota vienīgi no vistām, kā arī uztvēra marķīzes vārdu apslēpto jēgu; viņš atzina, ka ar tādu sievieti būtu velti šķiest vārdus un ka arī vara te nebūtu vietā, un ka tāpēc, saudzējot savu godu, viņam nāksies prātīgi apdzēst nelāgi iedegušos uguni, ko tik neapdomīgi bija uzkurinājis. Viņš vairs nemēģināja izzobot marķīzi, baidoties no tās atbildēm, un turpināja pusdienot, nelolojot nekādas cerības. Kad maltīte beidzās, gribēdams ar ātru aizceļošanu noslēpt sava apciemojuma nekrietno nolūku, viņš, pateicies par pagodinājumu un uzticējis marķīzi dieva gādībai, devās uz Dženovu.

SESTĀ NOVELE

Kāds lāga virs ar trāpīgu vārdu liek kaunā garīdznieku nekrietno liekulību.

Kad visas dāmas beidza slavēt marķīzes tikumību un lielisko atjautību, ar kādu tā bija pārmācījusi Francijas karali, Emīlija, kas sēdēja blakus Fiametai, izpildot karalienes vēlēšanos, droši iesāka stāstīt: — Arī es nenoklusēšu par to, kā reiz kāds godīgs laicīgais iedzēla skopulim mūkum ar vārdiem, kas izraisa kā smieklus, tā uzslavu.

— Mīļās jaunavas, vēl ne tik sen mūsu pilsētā dzīvoja kāds ininorītu* mūks, ķecerīgas ļaunprātības inkvizitors, kurš, lai gan sevišķi pūlējās izlikties par svētu vīru un dedzīgu kristīgās ticības aizstāvi, kā jau viņi visi mēdz, tikpat labi prata uziet tādus, kam pilni naudas maki, kā tos, kam pamaz ticības. Sai savā centībā viņam nejauši gadījās atrast kādu lāga vīru, kas bija daudz bagātāks ar naudu nekā ar saprātu un kam nevis aiz ticības trūkuma, bet, vienkārši sakot, varbūt iesilušam no vīna vai pārāk lielas Jautrības reiz draugu pulkā bija pasprucis, ka šim esot tik labs vīns, ka pats Kristus to labprāt iedzertu. Tiklīdz inkvizitoram tas

naca ausīs, viņš, zinādams, ka šim cilvēkam ir lieli īpašumi un biezs naudas maks, lielā steigā cutn gladiis et fustibus* uzsāka pret to bargu jo bargu prāvu, cerēdams tādā kārtā nevis mazināt apsūdzētā neticību, bet gan piepildīt savas kabatas ar florīniem*, ko arī izdarīja. Pavēlējis atsaukt šo vīru pie sevis, inkvizitors jautāja, vai tas, ko viņš par to dzirdējis, esot taisnība. Lāga vīrs atbildēja, ka esot gan, un izstāstīja, kā tas gadījies. Uz to vissvētais inkvizitors, svētā Jāņa Zeltabārdas* pielūdzējs, sacīja:

—    Tātad tu Kristu esi padarījis par dzērāju un smalku vīnu kārumnieku, it kā viņš būtu Cinčiljone* vai kāds cits no jums, žūpām un krogus brāļiem? Un tagad ar pazemīgu runāšanu tu gribi rādīt, ka šī lieta gaužām mazsvarīga? Tā tas nav, kā tu iedomājies: tu par to esi pelnījis sārtu, ja mēs gribam rīkoties ar tevi, kā liek mūsu pienākums.

Tādus un līdzīgus vārdus viņš niknā izskatā runāja lāga vīram, it kā tas būtu pats Epikūrs*, kas noliedz dvēseles nemirstību. Drīz vien šis nabaga cilvēks bija tā iebiedēts, ka, vēlēdamies iegūt mūka žēlastību, lika zināmiem vidutājiem ieziest viņa rokas ar ievērojamu daudzumu svētā Jāņa Zeltamutes tauku*, kas ļoii palīdz garīdznieku lipīgajā skopuma kaitē, sevišķi minorītu mūkiem, kuri nedrīkst pieskārties naudai. Lai gan Galēns savos medicīniskajos sacerējumos nekur nepiemin šo ziedi, tā ir visai iedarbīga, un arī šeit tā palīdzēja tādā veidā, ka sārts, ar ko viņam draudēja, visžēlīgi pārvērtās krusta zīmē, un, it kā viņam būtu jādodas krusta gājienā pāri jūrai, viņam tika dots skaists karogs, izrotāts ar dzeltenu krustu uz melna fona. Saņēmis naudu, mūks vēl vairākas dienas paturēja lāga vīru pie sevis, noteikdams, ka grēku izpirkšanai viņam katru rītu jānoklausoties viena mesa Santa Kroče baznīcā, pusdienas laikā jāparādoties inkvizitoram, bet atlikušo dienas daļu viņš varot pavadīt pēc paša patikas.

Kamēr lāga vīrs visu cītīgi izpildīja, atgadījās, ka kādu rītu viņš mesā dzirdēja evaņģēliju, kurā dziedāja šādus vārdus: •— Jums taps atdots simtkārtīgi, un jūs iemantosit mūžigo dzīvošanu. Viņš tos paturēja prātā un, kā pavēlēts, pusdienas stundā devās pie inkvizitora, ko atrada pusdienojam. Inkvizitors jautāja, vai viņš esot šorīt noklausījies mesu, un viņš tam ātri atbildēja:

—    Jā, meser.

Tad inkvizitors sacīja:

—    Vai tu tur nedzirdēji kaut ko tādu, kas tev rada šaubas vai piar ko tu gribi pajautāt?

—     Patiesi, — atbildēja lāga vīrs, — es neko no tā, ko tur dzirdēju, neapšaubu, gluži otrādi, esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas viss ir taisnība; es gan tur dzirdēju kaut ko tādu, kas man lika un vēl tagad liek izjust gaužu iīdzjūtibu pret jums un citiem mūkiem, iedomājoties vien, cik grūti jums klāsies tur, viņā saulē.

Tad inkvizitors sacīja:

—     Kacii bija šie vārdi, kas tevī pamodināja tādu līdzjūtību pret mums?

—     Ak meser, — atbildēja lāga vīrs, — tie - ija evaņģēlija vārdi, kuros teikts: Jums taps atdots simtkārtīgi.

—    Tā ir patiesība,— sacīja inkvizitors,— bet kāpēc šie vārdi tevi tā satrauca?

—     To es jums pastāstīšu, meser, — atteica lāga vīrs. — Kopš nāku uz šejieni, esmu redzējis še katru dienu izsniedzam lielajam nabago ļaužu pūlim dažreiz vienu, dažreiz divus milzīgus katlus šķidra viruma, kas atrauts jums un šā klostera brāļiem, jo jūs to neesat jaudājuši izstrēbt; tāpēc, ja katrs katls jums tur augšā taps simtkārtīgi atdots, viruma būs tik daudz, ka jūs visi tanī noslīksiet.

Lai gan citi, kas atradās pie inkvizitora galda, sāka smieties, inkvizitors, juzdams, ka dzēlīgie vārdi vērsti pret mūku nešķīsto liekulību, pavisam samulsa; ja viņam nebūtu kauns par izdarīto, viņš būtu uzsācis pret šo vīru otru prāvu, tāpēc ka tas ar atjiautigu zobgalību bija iedzēlis viņam un citiem slaistiem, bet tagad viņš saniknots noteica, lai tas darot, ko grib, tikai lai nerādoties vairs viņam acīs.

|septītā novele

Bergamino ar stāstu par Primasu un Kliņi abatu pieklājīgi pārmet Kanem della Skalam* pēkšņi uznākušo skopumu.

Emīlijas jauki stāstītā novele izraisīja karalienes un visu pārējo smieklus un uzslavu krustneša neparastajai izdomai. Kad smiekli bija aprimuši un visi nomierinājušies, Filostrāts, kam tagad nāca kārta stāstīt, iesāka tā:

— Cienījamās dāmas, skaisti ir trāpīt mērķī, kas nekad nemainās, bet ir gandrīz brīnumaini, ja strēlnieks trāpa kaut kam neparastam tūliņ, līdzko tas parādījies. Netikumīgā un netīrā garīdznieku dzīve daudzējādā ziņā pavisam skaidri atklāj viņu nekrietnību, tā ka nav sevišķi grūti par to runāt, izteikt pārmetumus un to nopelt katram, kas vien vēlas; tāpēc, lai gan pareizi rīkojās lāga vīrs, uzvilkdams uz zoba in.kvizi.tora un mūku liekulīgo žēlsirdību, kuri atdeva nabagiem to, ko vajadzēja dot cūkām vai izmest ārā, manuprāt, vēl lielāku uzslavu pelnī kāds cits cilvēks, par kuru es, iepriekšējās noveles uzvedināts, gribu pastāstīt; žis vīrs ar asprātīgu stāstiņu izzoboja meseru Kani della Skalu, citādi lielisku siņoru, par viņa pēkšņo un neparasto skopumu, ar citu tēliem paužot to, ko gribēja sacīt par sevi un viņu. Novele ir šāda.

Mesers Kane della Skala, kam liktenis visādā ziņā bija labvēlīgs, kā jau to gandrīz pa visu pasauli vēstī viņa spožā slava, bija viens no ievērojamākiem un diženākajiem valdniekiem, kādu vien Itālija pazina kopš imperatora Fridriha II*. Mesers Kane della Skala bija nodomājis Veronā sarīkot lieliskus un brīnišķīgus svētkus, un, kad uz tiem bija ieradušies daudz laužu no visām pusēm, it īpaši dažādi galma jokdari, viņš pēkšņi nezin kāda iemesla dēļ mainīja savu nodomu, apdāvināja daļu no atbraukušajiem un atlaida. Tikai viens no tiem, vārdā Bergamīno, tik veikls un daiļrunīgs stāstnieks, ka neviens to, viņu nedzirdējis, nespētu iztēloties, palika Veronā, neticis ne apdāvināts, ne arī atlaists, un cerēja, ka tas darīts tāpēc, lai sagādātu viņam vēlāk kādu labumu. Taču mesers Kane bija iedomājies, ka viss, ko viņš šim Bergamīno dāvinātu, būtu vēl sliktākā kārtā pazaudēts, nekā ugunī iemetot; tomēr viņš par to neteica ne vārda, nedz arī lika tam ko citu pavēstīt. Pēc dažām dienām Bergamīno, redzēdams, ka neviens viņu neaicina un neprasa rādīt amata māku un, tā kā uzturēšanās viesnīcā ar visiem zirgiem un kalpiem prasīja līdzekļus, sāka bedāties; tomēr viņš vēl nogaidīja, domādams, ka nebūtu labi tūliņ aizbraukt. Lai svētkos varētu godam parādīties, Bergamīno bija paņēmis līdz trīs skaistus un dārgus tērpus, ko viņam bija dāvinājuši citi siņori. Tā kā viesnīcnieks pieprasīja samaksu, viņš vispirms atdeva tam vienu tērpu; vēlāk, uzturoties tur vēl ilgāk, lai apmierinātu viesnīcnieku, atdeva otru tērpu un sāka jau ēst par trešo, nolēmis še palikt tik ilgi, kamēr ar to pietiks, un tad aizbraukt.

Un tā nu kādu dienu, kad Bergamīno jau ēda uz trešā tērpa rēķina, gadījās viņam nejauši sastapties ar meseru Kani, kas patlaban pusdienoja, un viņš nostājās tā priekšā ar ļoti skumīgu seju. Ieraudzījis Bergamīno, mesers Kane, drīzāk gribēdams viņu pakaitināt nekā uzjautrināties par kādu viņa stāstu, sacīja:

—    Bergamīno, kas tev vainas? Tu esi tik noskumis; pastāsti mums kaut ko!

Tad Bergamīno, nemaz neapdomādamies, it kā viņš jau ilgi par to būtu domājis, lai uzlabotu savu stāvokli, tūdaļ iesāka šādu stāstu:

—    Mans kungs, jums jāzina, ka Primass* bija liels latīņu valodas pratējs, turklāt veiklāks un atjautīgāks pantkalis par jebkuru citu; ar to viņš bija kļuvis tik ievērojams un slavens, ka nebija gandrīz neviena, kurš pec vārda vai slavas nezinātu, kas ir Primass, kaut arī nepazina viņu pēc izskata. Gadījās, ka viņš reiz, atrazdamies Parīzē ļoti trūcīgos apstākļos, kādos ļoti bieži dzīvoja, jo viņa spējas neprata novērtēt tie, kam daudz mantas, dzirdēja runājam par Kliņī* abatu, kuru dēvēja ienākumu ziņā par visbagātāko svētās baznīcas prelātu pēc pāvesta. Viņš dzirdēja stāstām par to brīnumainas un lieliskas lietas: proti, abata namā vienmēr esot galdi klāti, un viņš neatsakot nevienam, kas tur nonākot, ne ēdienu, ne dzērienu, ja tas abata maltītes laikā ko palūdzot. To dzirdēdams, Primass, kam patika saieties ar ievērojamiem vīriem un siņoriem, nolēma doties turp un pats savām acīm pārliecināties par šā abata devīgumu. Viņš pajautāja, cik tālu no Parīzes tas pašreiz dzīvojot, uz ko viņam atbildēja, ka būšot jūdzes sešas līdz tā muižai, un Primass apsvēra, ka, dodoties ceļā agri no rīta, viņš tur nokļūtu tieši ēdiena reizē. Palūdzis izstāstīt ceļu, bet neatradis nevienu, kas dotos uz to pusi, Primass baidījās, ka tikai nelaimīgā kārtā nenomaldās un nenonāk tādā vietā, kur nebūtu tik viegli atrodams ēdiens; un tāpēc, lai nebūtu jācieš bads, ja tā notiktu, viņš nolēma paņemt līdz trīs maizes riecienus, domādams, ka ūdeni (lai gan tas viņam ne sevišķi garšoja) dabūs visur. Iebāzis maizi azotē, Primass devās ceļā, un viņam veicās tik labi, ka vēl pirms ēdiena reizes viņš nonāca tur, kur abats dzīvoja. Iegājis namā, Primass apstaigāja to, visu aplūkodams, un, ieraudzījis neskaitāmus klātus galdus, lielo rosību virtuvē un visu, kas bija pagatavots pusdienām, pie sevis noteica: — Patiešām šis abats ir gan tik devīgs, kā par viņu runā.

Un, kamēr Primass tā uzmanīgi vēroja apkārt notiekošo, abata senešals lika pasniegt ūdeni roku mazgāšanai, jo bija laiks ieturēt maltīti, un, kad ūdens bija padots, visi sēdās pie galda. Un nejauši gadījās, ka Primasu nosēdināja tieši pretim durvīm, pa kurām abatam vajadzēja iznākt, ierodoties zālē uz pusdienām.

Abata galmā bija paradums nelikt galdā ne vīnu, ne maizi, ne arī ko citu ēdamu vai dzeramu, kamēr pie galda nav piesēdies pats abats. Kad galdi bija saklāti, senešals lika pateikt abatam, ka pusdienas, ja viņam labpatīkot, esot gatavas. Abats pavēlēja atvērt savu istabu, lai ietu ēdamzālē; ejot viņš raudzījās uz priekšu, un pirmais cilvēks, pie kā neviļus apstājās viņa skatiens, bija Primass, diezgan slikti ģērbies un pēc izskata nepazīstams. Tikko abats viņu ieraudzīja, tam ienāca prātā necienīga un līdz šim brīdim sveša doma, un tas pie sevis noteica: — Paskat vien, kādus es baroju ar savu labumu! — Atgriezies savā istabā, viņš lika to aizslēgt un jautāja klātesošajiem, vai kāds nepazīstot klaidoni, kas sēžot pie galda iepretim viņa istabas durvīm. Visi atbildēja, ka nepazīstot. Primasam ļoti gribējās ēst — kā jau tādam, kurš gājis tālu ceļu un vispār nav paradis gavēt; mazliet nogaidījis un redzēdams, ka abats nenāk, viņš izvilka no azotes vienu no trim maizes rikām, ko bija atnesis sev līdz, un sāka ēst.

Pēc kāda brīža abats pavēlēja vienam no saviem kalpiem paskatīties, vai svešais vīrs neesot aizgajis. Kalps atbildēja: — Nē, meser, viņš ēd maizi, ko acīm redzot paņēmis līdz. — Tad abats sacīja: — Lai viņš ēd savu maizi, ja viņam tāda ir. Šodien viņš mūsu maizi neēdīs.

Abats būtu gribējis, lai Primass pats aiziet, jo viņam likās nepieklājīgi to aizvadīt. Kad Primass bija apēdis vienu riecienu un abats vēl nerādījās, viņš ķērās pie otras rikas; arī tas tapa pavēstīts abatam, kurš vēlreiz bija licis paskatīties, vai Primass nav aizgājis. Beidzot, tā kā abats arvien vēl nenāca, Primass, apēdis otru maizes gabalu, sāka jau tiesāt trešo, par ko arī tapa pavēstīts abatam, kurš nu sāka kļūt domīgs un runāja pie sevis:

Kas man šodien par nebijušu domu ienākusi prātā? No kurienes šis skopums, šīs dusmas? Kāpēc gan? Jau daudzus gadus esmu devis ēst no sava galda visiem, kas vien vēlējušies, neskatīdamies, vai tas dižciltīgs vai zemas kārtas, nabags vai bagāts, tirgotājs vai krāpnieks; savām acīm esmu redzējis neskaitāmus klaidoņus aprijam manu labumu, un nekad man nebija ienākusi prātā tāda doma kā nupat, ieraugot šo cilvēku. Droši vien skopums man neuznāca vienkārša un parasta cilvēka dēļ; šim vīram, kas man izlikās klaidonis, jābūt kam sevišķam, ja mans prāts tā atteicās viņu godināt. — Tā runājis, abats gribēja uzzināt, kas tas par cilvēku, un, noskaidrojis, ka tas ir Primass, kurš atnācis pārliecināties par viņa izdaudzināto devīgumu, viņš stipri nokaunējās, jo Primass jau sen bija pazīstams kā cienījams vīrs. Gribēdams izlabot savu kļūdu, abats centās viesim visādā veidā izrādīt godu. Pēc pusdienas mailītes viņš lika to ietērpt greznās drēbēs, kādas piederējās Primasa nopelniem, deva tam naudu un jājamzirgu un ļāva izvēlēties: palikt pie viņa vai aizbraukt. Ļoti apmierināts ar visu, cik vien prazdams sirsnīgi pateicies abatam, Primass jāšus atgriezās Parīzē, no kurienes bija izgājis kājām.

Mesers Kane, būdams atjautīgs cilvēks, bez sevišķiem paskaidrojumiem lieliski saprata, ko gribēja teikt Bergamīno, un smaidīdams sacīja:

— Bergiamīno, tu ļoti labi parādīji man savus zaudējumus, savu izveicību un manu skopumu, kā arī to, ko tu no manis vēlies. Patiesībā mani nekad agrāk nebija pārņēmis tāds skopums kā tagad pret tevi; bet es to aizdzīšu ar rungu, ko tu pats man devi.

Licis samaksāt Bergamīno tēriņu viesnīcā, grezni ietērpis viņu kādā no saviem tērpiem un apdāvinājis ar naudu un jājamzirgu, mesers Kane šoreiz ļāva viņam pašam izvēlēties — iet vai palikt.

astotā novele

Gviljelmo Borsjēre* ar dažiem asprātīgiem vārdiem iedzel mesera Ermino Grimaldi* skopulībai.

Laurēta, kas sēdēja blakām Filostrātam, dzirdējusi uzslavējam Bergamīno izveicību un zinādama, ka tagad viņai pienākas kaut ko pastāstīt, negaidot pavēli, mīlīgi iesāka:

— Dārgās draudzenes, iepriekšējā novele pamudina mani jums pastāstīt, kā reiz kāds asprātīgs galma nerrs līdzīgā veidā un ne bez panākumiem nosodīja kada ļoti bagaia tirgotāja mantkārību; lai gan novele līdzinās nule dzirdētajai, es domāju, ka jums tā patiks tikpat labi, ievērojot tās labvēlīgo atrisinājumu.

Tā nuy pirms laba laika Dženovā dzīvoja kads augstmanis, vārdā mcsers Erniīno de Grimaldi, kas, kā visi domāja, ar saviem milzīgajiem īpašumiem un naudu tālu pārspēja bagatība jebkuru citu visbagātāko pilsoni, kādu vien toreiz Itālijā pazina. Un, kā viņš bagātībā bija pārāks par ikvienu itālieti, tā skopumā un sīkstulībā nesalīdzināmi pārspēja jebkuru sīkstuli un skopuli pasaulē, jo viņš ne tikai neatdarīja savu maku, lai godinātu citus, bet iarī

paša vajadzībām ne; lai tikai nebūtu jātērējas, viņš piecieta daudz trūkumu gan apģērbā, kas ir pretēji visu dženoviešu paražai, kuri allaž mēdz grezni ģērbties, gan arī ēšanā un dzeršanā; tāpēc viņa uzvārds Grimaldi gluži pelnīti aizmirsās, un visi viņu devēja tikai par meseru Ermīno Skopuli. Tai laikā, kad Ermīno, neko netērēdams, vairoja savu mantu, atgadījās, ka bženovā ieradās kāds iecienīts nerrs, visai uzvedīgs un iar veiklu mēli, vārdā Gviljelmo Borsjēre, kas nemaz nelīdzinājās mūslaiku nerriem. Piar lielu apkaunojumu to vīru izvirtušajām un nicināmajām paražām, kuri tagad vēlas, lai viņus dēvē un uzskata par dižciltīgiem un lieliem kungiem, mūsdienu galma nerri drīzāk nosaucami par ēzeļiem, kas mitinās vispēdējo salašņu netikumu mēslainē, nevis galmos. Ja toreiz nerru uzdevums bija nežēlot pūles, lai panāktu samierināšanos, kad lielkungi bija sākuši naidoties vai karot, sekmēt laulības, saskaņu radu starpā un draudzību, un ar skaistiem un izmeklētiem vārdiem iepriecināt prātu pagurušajiem, uzjautrināt galminiekus un ar asiem pārmetumiem tēvišķīgi nosodīt netikumus, turklāt par visai nelielu atalgojumu, tad šodien viņi cenšas pavadīt laiku, izplatot Jaunas valodas, sējot ķildas, stāstot neķītrības un nekrietnības un, kas vēl ļaunāk, darot tās ļaužu klātbūtnē, pārmetot cits citam ļaunumu, negodīgumu un netaisnu rīcību, gan pamatoti, gan nepamatoti, un ar viltus glaimiem ievilinot godavīrus zemiskos un noziedzīgos darījumos. Un mūsu nožēlojiamie un pagrimušie siņori visvairāk mīl, cienī un apbalvo ar vislielākajām dāvanām tādu, kurš prot teikt visneķītrākos vārdus un pār vērst tos darbos. Tas ir peļami un dara lielu kaunu mūsu laikam un skaidri pierāda, ka tikumi pazūd no zemes virsas, pametot nabaga mirstīgos netikumu dumbrājā.

Bet, atgriežoties pie tā, ar ko iesāku un no kā mani mazliet vairāk, nekā es to būtu vēlējusies, novirzīja taisnīgais sašutums, man jums jāsaka, ka visi Dženovas dižciltīgie ļaudis minēto Gviljelmo cienīja un labprāt uzņēma savā namā. Kad Gviljelmo bija nodzīvojis dažas dienas šai pilsētā, kur daudz runāja par mesera Ermīno sīkstulību un skopumu, viņam radās vēlēšanās to redzēt. Mesers Ermīno jau bija dzirdējis, kāds godavīrs esot šis Gviljelmo Borsjēre, un, lai arī cik skops bija Ermīno, viņā tomēr bija palikusi maza dižciltības dzirkstelīte, kādēļ viņš sagaidīja Gviljelmo ar draudzīgiem vārdiem un priecīgu seju, uzsāka ar to daudz un dažādas valodas un sarunādamies veda to kopā ar dažiem līdzatnā- kušiem dženoviešiem uz kādu no savām jaunajām mājām, kuru viņš bija licis ļoti jauki iekārtot. Un, izrādījis tam visu, viņš sacīja:

—   Meser Gviljelmo, jūs, kurš esat tik daudz redzējis un dzirdējis, vai jūs man nezinātu ieteikt kaut ko pavisam neredzētu, ko es varētu likt uzgleznot šā sava nama zālē?

Dzirdēdams viņu tik nepiedienīgi runājam, Gviljelmo atbildēja:

—    Meser, es nedomāju, ka pratīšu jums parādīt kaut ko nekad neredzētu, kas varētu būt vai nu šķavas, vai kas tamlīdzīgs; bet, ja vēlaties, es jums pateikšu, ko jūs, manuprāt, nekad neesat redzējis.

—    Ak, es jūs lūdzu, sakiet man, kas tas ir! — teica mesers Ermīno, negaidīdams, ka Gviljelmo atbildēs tā, kā tas atbildēja.

Un Gviljelmo ātri atteica:

—    Lieciet uzgleznot Devību!

Kad mesers Ermīno izdzirda šo vārdu, viņu pēkšņi pārņēma tāds kauns, ka tas spēja gandrīz pilnīgi pārmainīt viņa līdzšinējo dabu, un viņš sacīja:

—    Meser Gviljelmo, es likšu to uzgleznot tādiem līdzekļiem, ka nedz jums, nedz kādam citam nekad nebūs iemesla sacīt, ka neesmu to redzējis un pazinis.

Un Gviljelmo vārdam bija tik liels spēks, ka no tās dienas Ermīno kļuva par visdevīgāko un viesmīlīgāko no visiem augstmaņiem, kādi tai laikā Dženovā dzīvoja, un godam uzņēma savā namā kā svešzemniekus, tā vietējos.

devītā novele

Kipras karalis, kādas Gaskoņas dāmas izzobots, no mazdūšīga kļūst par drošsirdīgu.

Tikai Elīzai vēl vajadzēja saņemt karalienes pēdējo pavēli, bet viņa, to nenogaidījusi, priecīgi iesāka: — Jaunās dāmas, daudzreiz ir gadījies, ka to, ko nav spējuši panākt dažādi pārmetumi un daudzkārtēji sodi, bieži panāk nejaušs, kaut ari ne bez nodoma izteikts vārds. Tas loti labi redzams no Lauretas stāstītās noveles, un es esmu nodomājusi to pierādīt ar vēl vienu pavisam īsu noveli. Tā kā labi vārdi vienmēr var noderēt, tie uzklausāmi ar vērīgu prātu, vienalga, kas būtu to teicējs.

Tātad es teikšu, ka pirmā Kipras karaja laikā, pēc tam, kad Gotfrids de Bujons* bija iekarojis svēto zemi, kāda dižciltīga Gaskoņas dāma devās svētceļojumā uz svēto kapu un, atgriežoties no turienes, Kiprā viņu rupji apvainoja daži neģēlīgi cilvēki; nevarēdama nomierināties, dāma nolēma žēloties karalim, bet kāds no turieniešiem sacīja, ka tās būšot veltas pūles, jo karalis esot tik mazdūšīgs un no viņa tik maz labuma, ka viņš ne tikvien taisnīgi neatmaksājot citam nodarīto apkaunojumu, bet ar nicināmu gļēvulību paciešot neskaitāmas pašam nodarītās pārestības; tāpēc katrs, kas jūtot īgnumu pret karali, varot atvieglināt savu sirdi, apvainojot un apkaunojot viņu. To dzirdēdama, dāma, kas bija gaužām izmisusi, ka nevar atriebties, vēlēdamās kaut cik remdināt savas sirdssāpes, nolēma izzobot karaļa bezspēcību; un raudādama viņa aizgāja pie tā un sacīja:

— Mans pavēlniek, es nenāku pie tevis, cerēdama, ka tu atriebsi man nodarīto pārestību, taču man par apmierinājumu lūdzu tev mani pamācīt, kā tu paciet tev nodarītās pārestības, par kuram man stāstīts, lai es, no tevis mācīdamās, pacietīgi varētu panest savu apvainojumu, kuru, dievs mans liecinieks, es labprāt atdotu tev, ja vien varētu, jo tu tik labi tādus proti paciest.

Karalis, kurš līdz tam laikam bija bijis kūtrs un laisks, it kā pamodās no miega un sāka ar to, ka bargi atrieba šai sievietei nodarīto pārestību un no tās dienas itin stingri vajāja ikvienu, kajs kaut kādā veidā noziedzās pret viņa kroņa godu.

desmitā novele

Maestro Alberto no Boloņas pieklājīgā kārtā nokaunina kādu dāmu, kas gribēja viņu nokauninat tāpēc, ka viņš lajā iemīlējies.

Kad Elīza jau bija apklususi, vienīgi karalienei atlika papūlēties pastāstīt savu noveli, un viņa, iar sievišķīgu piemīlību sākdama runāt, sacīja: — Cēlās jaunavas, tāpat kā skaidrās naktīs zvaigznes izrotā debesis un pavasarī ziedi — zaļās pļavas, tā atjautīgi vārdi izdaiļo slavējamas paražas un patīkamas sarunas. Tie, būdami īsi, gan labāk piestāv sievietēm nekā vīriešiem, jo sievietēm vēl mazāk nekā vīriešiem pieklājās daudz un ilgi runāt, ja no tā var izvairīties; lai gan mūsu dienās — par vispārēju kaunu mums un visām pārējām, kas vien dzīvo, — ir palicis nedaudz vai nemaz nav tādu sieviešu, kas saprastu smalku asprātību un, ja tomēr saprastu, mācētu arī uz to atbildēt. Spējas, kas kādreiz mājoja agrāko laiku sieviešu dvēselē, tagadējās sievietes izlieto savas miesas izdaiļošanai, un tā, kurai mugurā redzamas raibākas, spilgtākām uzšuvēm

un izgreznojumiem rotātas drēbes, ir pārliecināta, ka viņa jāvērtē augstāk un jāgodā vairāk par citām, nepadomādama, ka ēzelis varētu panest daudz vairāk tāda greznuma neka jebkura no viņām, ja būtu kāds, kās šim to uzkrautu vai uzvilktu mugurā, turklāt tāpēc tas nekļūtu vairāk godājams par gluži parastu ēzeli. Man kauns par to runāt, jo es nevaru nopelt citas, nenopaļājot pati sevi: tāda veidā izgreznotas, izkrāsotas un izraibinātas, viņas vai nu ir mēmas un nejūtīgas kā marmora statujas, vai arī atbild tā, ja viņām ko pajautā, ka iabak būtu bijis, ja viņas klusētu. Un viņas cenšas sev iegalvot, ka sirdsskaidrība ir par iemeslu tam, ka viņas neprot sarunāties ar sievietēm un cienījamiem vīriešiem, un savu muļķību viņas nosaukušas par godīgumu, it kā tikai tāda sieviete būtu godīga, kas sarunājas vienīgi ar savu kalponi, ar savu veļas mazgātāju vai maizes cepēju; ja to, kā viņas sev iestāsta, būtu gribējusi daba, tā citādā veidā būtu ierobežojusi viņu pļāpību. Taisnība, šeit, tāpat kā cilās lietās, jāievēro laiks, vieta un tas, ar ko runā, jo dažreiz atgadās, ka sieviete vai vīrietis, domādami ar kādu dzēlīgu vārdiņu likt nosarki otram un labi neapsvērdami savus spēkus samērā ar otra spēkiem, to nosarkumu, ko cerēja ieraudzīt cita sejā, jūt parādāmies savējā. Lai jūs prastu no tā izsargāties un turklāt uz jums nevarētu attiekties paruna, ko parasti visur min, proli, ka sievietes visās lietās izvēloties to sliktāko, es gribu jūs pamācīt ar pēdējo no šās dienas novelēm, kuru man pienākas stāstīt, lai jūs, kas esat izcēlušās citu vidū ar gara cildenumu, būtu pārākas un atšķirtos no citām arī ar sevišķi labām paražām.

Vēl pirms nedaudz gadiem Boloņā dzīvoja un varbūt vēl tagad dzīvo kāds ievērojams un gandrīz visā pasaulē slavens ārsts, vārdā maestro Alberto*. Kaut gan viņš bija jau tuvu septiņdesmit gadu vecumam un viņa ķermenī bija izgaisusi gandrīz katra dabiskā iekāres dziņa, tomēr viņam piemita tik cēls gars, ka viņš nenonicināja un nevairījās mīlestības liesmu, ieraudzījis kādos svētkos brīnišķīgi skaistu atraitni, kuru, kā daži stāsta, sauca par Malgeritu de Gizoljēri, un tā viņam ārkārtīgi iepatikās, un, itin kā kad viņš būtu vēl jauneklis, mīlestības liesmas pārņēma viņa nobriedušo prātu tik stipri, ka viņš šķilās nespējam naktī labi atpūsties, ja iepriekšējā dienā nebija redzējis skaistas dāmas daiļo un maigo vaigu. Un tāpēc viņš sāka parādīties gan kājām, gan jāšus, kā nu kuru reizi ērtāk iegadījās, šās dāmas mājas priekšā. Gan daiļava, gan daudzas citas dāmas atskārta viņa garāmieša- nas iemeslu un bieži savā starpā zobojās, redzot, ka cilvēks tādā vecumā un ar tādu prātu iemīlējies, it kā domādams, ka visutīkamā mīlestības kaislība var iekļūt un mājot vienīgi jaunekļu muļķa sirdīs un nekur citur.

Tā kā maestro Alberto joprojām mēdza pastaigāties gar dāmas māju, kādu svētku dienu atgadījās, ka šī dāma, kopā ar daudzām citām dāmām sēžot durvju priekšā, jau no tālienes pamanīja maestro Alberto tuvojamies un visas savā starpā norunāja ielūgt viņu, parādīt viņam godu, bet pēc tam izzobot par šo viņa iemīlēšanos, un tā arī izdarīja. Viņam pienākot, visas piecēlās un, izsacījušas ielūgumu, ieveda viņu vēsā pagalmā, kur lika pasniegt vissmalkākos vīnus un saldumus, un beidzot visai jaukos un izmeklētos vārdos jautāja viņam, kā tas varējis notikt, ka viņš iemīlējies šajā daiļavā, zinādams, ka to mīl daudzi skaisti, patīkami un dižciltīgi jaunekļi. Juzdams, ka viņam pieklājīgā veidā mēģina iedzelt, maestro Alberto ar priecīgu seju atteica:

—     Daiļā donna, par to, ka es esmu iemīlējies un turklāt tieši jūsos, nav ko brīnīties nevienam Siaprātīgam cilvēkam, jo jūs esat tā vērta. Lai gan vecākiem vīriem pēc dabas likumiem ir atņemti spēki, kādi vajadzīgi mīlestības vingrinājumiem, taču tāpēc viņiem riav atņemta labā griba, ne arī spēja izšķirt, kas ir mīlestības cienīgs, un to viņi, gluži dabiski, saprot labāk par jaunekļiem, jo viņiem ir vairāk pieredzes. Cerība, kas mani, vecu vīru, pamudina mīlēt jūs, kuru mīl tik daudzi jaunekļi, ir šāda: man daudzreiz ir gadījies būt tādās vietās, kur esmu redzējis sievietes palaunadzī ēdam lupīnas un puravus*; lai gan puravi vispār mav garšīgi, taču to galviņa ir mazak pretīga un patīkamāka mutei, bet jūs parasti, savas samaitātās ēstgribas pamudinātas, galviņu turat rokās un ēdat lapas, kas ir ne tikvien nekam nederīgas, bet arī negaršīgas. Kā lai es zinu, mana kundze, vai, izraugoties mīļākos, jūs nerīkojaties tāpat? Un, ja jūs tā rīkotos, jūs, bez šaubām, izraudzītos mani, bet citus atraidītu.

Daiļā dāma, tāpat kā pārējās, bija mazliet nokaunējusies un sacīja:

—    Maestro, jūs ļoti labi un pieklājīgi pārmācījāt mūs par mūsu augstprātīgo iejaukšanos; katrā ziņā jūsu mīlestība man ir dārga un es to ļoti cienu, kā pienākas cienīt tik gudra un godājama cilvēka mīlestību; un tāpēc valdiet droši pār mani kā par savu īpašumu, tikai nekaitējot manam godam.

Maestro, piecēlies kopā ar saviem pavadoņiem, pateicās dāmai un, jautri smiedamies no tās atvadījies, aizgāja. Un tā šī dāma, cerēdama gūt uzvaru, bet neapsverot, kādu cilvēku viņa izzobo, pati tapa uzvarēta — no tā jūs loti viegli izsargāsities, ja būsit prātīgas.

Saule jau slīdēja uz vakariem un tveice bija stipri vien mazinājusies, kad jaunās dāmas un trīs jaunie cilvēki bija pabeiguši savus stāstus. Un tāpēc viņu karaliene laipni teica:

—     Tagad, dārgās draudzenes, man nekas cits vairs neatliek ko darīt manā šīsdienas valdīšanas laikā kā vien dot jums jaunu karalieni, kura pēc saviem ieskatiem notēiks piedienīgas izpriecas savam un mūsu nākošās dienas ritumam. Lai gan dienai vajadzētu beigties ar pusnakts stundu, tomēr, liekas, neviens nespētu labi parūpēties par nākotni, nesākot jau laikus rīkoties, un tāpēc, lai varētu sagatavot visu, kas pēc jaunās karalienes domām būtu nepieciešams rītdienai, manuprāt, arī nākošajām dienām jāsākas šajā stundā. Tātad par godu Tam, kas visam devis dzīvību, un mums par iepriecinājumu nākamajā dienā mūsu valsti pārvaldīs Filomena, šī attapīgā jaunava.

Un, to teikusi, Pampineja piecēlās, noņēma lauru vainagu, godbijīgi uzlika to Filomenai galvā un pirmā apsveica viņu kā karalieni. Pēc tam to pašu darīja arī visas pārējās dāmas un jaunekli, izsakot gatavību ar prieku izpildīt katru viņas rīkojumu. Filomena mazliet nosarka aiz kautrības, redzēdama sevi kronētu par karalieni, bet, atcerējusies nesen teiktos Pampinejas vārdus, lai neizrādītos neattapīga, saņēma drosmi un vispirms apstiprināja amatos visus, ko Pampineja bija iecēlusi, tad pavēlēja sagatavot visu nepieciešamo otram rītam un nākošajām vakariņām, paliekot vēl tai pašā vietā-, kur viņi jau atradās, un pēc tam iesāka runāt tā:

—     Manas dārgās draudzenes, lai gan Pampineja — protams, vairāk aiz savas laipnības nekā manu tikumu dē| — iecēlusi mani par jūsu karalieni, es tālab nedomāju, izkārtojot mūsu dzīves veidu, rīkoties vienīgi pēc sava prāta, bet ievērot arī jūsu domas; un, lai jūs zinātu, ko esmu nodomājusi darīt, un tātad pēc savas patikas varētu vai nu kaut ko pielikt, vai atņemt, gribu jums nedaudz vārdos to pastāstīt. Ja es šodien labi esmu novērojusi Pampinejas izdarības, man šķiet, tās jāatzīst par vienlīdz slavējamām un patīkamām; tālab es te nedomāju neko mainīt, kamēr mums šī dienaskārtība—vai nu pārak daudz atkārtojoties, vai cita iemesla dēļ — būs kļuvusi garlaicīga. Tātad turpināsim dzīvot pēc iesāktās kārtības: piecēlušies no šejienes, kādu brīdi jautri pastaigāsimies un, kad saule tuvosies rietam, paēdīsim vakariņas vēsumā, un pēc tam, nodziedājuši dažas dziesmiņas un mazliet papriecājušies, mēs darītu labi, ja ietu pie miera. No rīta piecēlušies, kamēr vēl vēss, dosimies kaut kur jautrās pastaigās, kā nu katram labāk patiks, un noteiktā stundā atgriezīsimies pusdienot, kā to darījām šodien; pēc tam padejosim un, piecēlušies no pusdienas atpūtas, tāpat kā šodien atsāksim šeit stāstīšanu, kurā, man šķiet, visaugstākajā mērā apvienots patīkamais ar noderīgo. Tiesa, es gribu sākt ar to, ko Pampineja neiespēja, jo pārāk vēlu tika ievēlēta par karalieni, proti, ierobežot mūsu stāstu izvēli un iepriekš jums par to paziņot, lai ikvienam būtu laiks izdomāt kādu skaistu noveli par doto tematu, kas, ja vien jums labpatiktu, būs šāds: tā kā jiau 110 pasaules sākuma cilvēkus vadījušas dažādas likteņa nejaušības un tā tas būs līdz pat pasaules galam, tad lai ikviens no jums pastāsta savu noveli par tādu cilvēku, kas, visas cerības uz glābiņu zaudējis, galu galā tomēr laimīgi izkļuvis no dažādām likstām.

Jaunās dāmas un tāpat kungi visi uzslavēja šo kārtību un teicās tai sekot. Kad visi citi jau klusēja, vienīgi Dionejs iebilda:

— Mana kundze, arī es pievienojos parejo apgalvojumam, ka jūsu noteiktā kārtība ir augstākā mērā patīkama un slavējama, tomēr izlūdzos no sevišķas jūsu labvēlības sev kādu balvu, kas lai būtu mana priekšrocība tik ilgi, kamēr vien mūsu sabiedrība turēsies kopā, un tā ir šāda: lai es nebūtu pakļauts likumam stāstīt noveli par doto tematu, ja to nevēlēšos, bet drīkstētu stāstīt par to, kas man pašam vairāk tīk. Un, lai neviens neiedomātos, ka es izlūdzos šo labvēlību tālab, ka man nebūtu pie rokas noveļu, esmu ar mieru būt vienmēr pēdējais no stāstītājiem.

Zinādama, ka Dionejs allaž pratīs visus izklaidēt un iepriecināt, karaliene ļoti labi saprata, ka viņš prasīja šo priekšrocību tikai tāpēc, lai ar kādu jocīgu noveli uzjautrinātu sabiedrību, ja tā būtu nogurusi no stāstīšanas, un labprāt dāvāja viņam šo labvēlību, visiem pārējiem piekrītot. Tad piecēlušies viņi lēniem soļiem devās uz kādu strautu ar visskaidrāko ūdeni, kas tecēja no neliela uzkalniņa daudzu koku apēnotā ielejā starp mežonīgiem akmeņiem un zaļām zālēm. Šeit, noāvušas kājas un uzrotījušas piedurknes, dāmas, bradājot pa ūdeni, sāka savā starpā dažādi jokoties. Tuvojoties vakariņu stundai, visi atgriezās pilī un priecīgi pavakariņoja. Pēc vakariņām, kad mūzikas instrumenti bija atnesti, karaliene pavēlēja uzsākt deju, ko vajadzēja vadīt Lauretai, bet Emīlijai dziedāt dziesmu, Dionejam ar lautu pavadot. Pēc šās pavēies Laureta tūliņ sāka deju un vadīja to, kamēr Emīlija nodziedāja šādu kanconu*:

Mans skaistums sniedzis man tik dziju tīksmi.

Ka citas mīlas mūžam

Vairs netiekšos un nemeklēšu līksmi.

Ikreiz, kad spoguļstiklā skatu sevi,

Mans dai)ais attēls — mierinājums garam.

Nav nejaušs atgadījums to man devis,

Un nejaušībai nav to atoemt vara.

Tas vienīgais man dvēsli brīvu dara,

Un cits nekas vairs mūžam

Man nespēs sirdi raisīt jaunu līksmi.

Sis dailes guvums droši, neizgaistot Arvienu iepriecina manu prātu. Ikkatru brīdi, skatus tīksmi saistot, Sās burvības tik ļoti valdzināta Es jūtos, ka to vārdos nezinātu Teikt mirstīgais nemūžam, Kas nededzis ar manu dienu līksmi.

Ar katru stundu iedegos jo vairāk, Jo ciešāk skats mans pašas dailē veras. Es visa atdodos šai tīksmei kairai, Tās veldzi solīto sirds neatdzeras. Vel vairāk prieka nākotnē man cerams, Kam līdzīga nemūžam Jums neizjust, kas nezināt šo līksmi!

Kad bija nodziedāta šī dziesmiņa, kurai visi priecīgi piebalsoja un kuras vārdi dažam labam lika daudz ko pārdomāt, viņi izdejoja vēl dažas dejas, un tad, tā kā daļa no īsās nakts jau bija pia- gājusi, karalienei labpatika pirmo dienu beigt. Un, likusi aizdedzināt lāpas, viņa pavēlēja doties pie miera līdz nākošajam rītam, ko visi arī darīja, atgriezušies savās istabās.

OTRĀ DIENA

Beidzas Dekamerona pirmā diena un sākas otru, kurā, Filomenai valdot, runā par tādiem cilvēkiem, kas, visas cerības uz glābiņu zaudējuši, galu gala tomēr laimīgi izkļuvuši no dažādām likstām.

Saule ar savu gaismu jau visur bija atnesusi jaunu dienu, un ausīm par to iiecinājia putnu jaukā dziedāšana zaļajos zaros, kad visas dāmas un trīs jaunekļi piecēlušies devās dārzos un ilgu laiku lēniem soļiem pastaigājās šurp un turp pa rasoto zaļi, vīdami skaistus vainagus. Pēc tam viņi rīkojās tāpat kā iepriekšējā dienā: ieturējuši mailīti rīta dzestrumā, izdejoja dažas dejas un deyās atpūsties; piecēlušies pēc devītās stundas, viņi atnāca uz zaļo pļaviņu un, kā labpatika karalienei, nosēdās tai apkārt. Karaliene, kas bija skaista un ļoti pievilcīga izskata, ar lauru vainagu galvā, mazliet padomājusi un vērīgi uzlūkojusi visu sabiedrību, pavēlēja Neifilei ar savu noveli iesākt šās dienas stāstīšanu, un tā bez kādam ierunām priecīgi iesāka.

PIRMĀ NOVELE

Martellino, izlikdamies par kropli, notēlo, ka atguvis veselību, saskardamies ar svētā Arrigo līķi; kad viltību atklāj, viņu sit, pēc tam apcietina, un viņam draud briesmas tikt pakārtam, no kurām viņš beidzot izglābjas.

Dārgās dāmas, bieži ir gadījies, ka tāds, kas gribējis zoboties par citiem un it sevišķi par lietām, kas jā- cienī, pats ticis izzobots un dažreiz sev pašam par postu. Paklausot karalienes pavēlei un iar savu stāstu sākot noveles par doto tematu, esmu nodomājusi jums pastāstīt kādu sākumā kļūmīgu notikumu, kas norisinājies ar kādu mūsu pilsētas iedzīvotāju un beidzies, viņam pavisam negaidot, ļoti laimīgi.

Pirms nedaudz gadiem Trevīzo pilsētā dzīvoja kāds vācietis, vārdā Arrigo, kurš, būdams nabadzīgs vīrs, nesa nastas par maksu katram, kas vien prasīja, un turklāt visi uzskatīja viņa dzīvi par dievbijīgu un krietnu. Tā nu, kad viņš mira, kā apgalvo turienes iedzīvotāji (vai nu tas ir tiesa, vai ne) tieši viņa nāves stundā sākuši zvanīt, neviena neiekustināti, visi Trevīzo

lielākās baznīcas zvani. Uzskatīdami to par brīnumu, visi sāka runāt, ka Arrigo esot svēts, un ļaudis no visas pilsētas saskrēja uz māju, kur gulēja viņa līķis, un aiznesa to, kā mēdz darīt ar svētā miesām, uz lielāko baznīcu un veda uz turieni klibos, tizlos, aklos un cilvēkus ar dažnedažādām citām slimībām un kaitēm, it kā no pieskaršanās šīm miesām ikvienam vajadzētu atgūt veselību.

Gadījās, ka šās lielās burzmas un tautas satraukuma laikā Trevīzo pilsētā ieradās trīs florencieši, no kuriem vienu sauca Steki, otru — Martellino un trešo — Markēze: tie bija vīri, kas apbraukāja lielkungu galmus un uzjautrināja skatītājus, gan paši vaibstīdamies, gan ar dažādiem paņēmieniem atdarinādami kuru katru citu cilvēku. Viņi, pirmo reizi ieradušies šajā pilsētā, izbrīnījās, redzēdami visus ļaudis tā traucamies pa ielām, bet, uzzinājuši iemeslu, kāpēc tas tā, arī paši vēlējās iet paskatīties; un, kad viņi bija novietojuši savas lietas kādā viesnīcā, Markēze teica:

—    Iesim paskatīties uz šo svēto; tikai es nevaru iedomāties, kā lai mēs tur nokļūstam, jo esmu dzirdējis, ka laukums esot pilns ar vāciešiem un citiem apbruņotiem vīriem*, kurus tur nostādījis šīs pilsētas Siņors, lai novērstu nekārtības; turklāt, kā runā, baznīca esot tik pilna ļaužu, ka tanī gandrīz neviens vairs nevarot ieiet.

Tad Martellino, kas gribēja visu redzēt, sacīja:

—    Lai tas mūs neattur! Es atradīšu līdzekli, kā nokļūt līdz svētajām miesām.

—    Kādā veidā? — vaicāja Markēze.

Martellino atbildēja:

—    Es tev to izstāstīšu: es iztaisīšos par kropli, un tu no vienas, bet Steki no otras puses mani atbalstīsit, itin kā kad es pats nevarētu paiet, un izliksieties, ka gribat mani vest pie svētā, lai tas mani izdziedinātu; nebūs neviena, kas, mūs redzēdams, neatbrīvotu mums ceļu un neļautu iet.

Markēzem un Steki patika šis plāns, un, bez kavēšanās atstājuši viesnīcu, visi trīs nonāca kādā vientuļā vietā, kur Martellīno tā izšķobīja plaukstas, pirkstus, rokas, kājas, tāpat muti, acis un visu seju, ka briesmīgi bija viņu uzlūkot un nebūtu neviena, kas, viņu redzējis, nesacītu, ka viņš patiešām ir gluži kropls un tizls. Atbalstot viņu tā izkropļojušos, Markēze un Steki dievbijīgā izskatā virzījās uz baznīcu, pazemīgi lūgdami katru, kurš gadījās tiem priekšā, dieva dēļ atbrīvot ceļu, ko tie viegli panāca: visu ievēroti un rio visām pusētn skanot saucieniem: «Dodiet ceļu! Dodiet ceļu!» •— tie ātri sasniedza vietu, kur gulēja svētā Arrigo mirstīgās atliekas, un daži dižciltīgie, kas tur apkārt stāvēja, tūliņ paņēma Martellino un uzlika viņu uz līķa, lai viņš tādā veidā iemantotu veselības svētību.

Kamēr visa tauta uzmanīgi skatījās, kas ar viņu notiks, Martellino, mazliet pagulējis uz svētā miesām, sāka izlikties — kā jau cilvēks, kas to ļoti labi prata, — ka var atkal izstiept vienu pirkstu, tad plaukstu, pēc tam roku un beidzot visu ķermeni. To redzēdama, tauta sacēla tādu troksni, slavējot svēto Arrigo, ka nevarētu sadzirdēt pat pērkona dārdus.

Tur tuvumā nejauši atradās kāds florencietis, kas ļoti labi pazina Martellīno, bet tā izkropļotu, kādu viņu še ieveda, nebija pazinis; tagad, redzēdams viņu atkal iztaisnojušos un pazinis viņu, tas pēkšņi sāka smieties un sacīja:

—    Lai jupis viņu parauj! Kas gan nebūtu domājis, redzot viņu ienākam, ka viņš patiešām kroplis!

Šos vārdus dzirdēja daži Trevīzo iedzīvotāji un tūliņ jautāja:

—    Kā, vai tad viņš nebija kroplis?

Florencietis tiem atbildēja:

—    Protams, ne! Viņš, paldies dievam, vienmēr bijis tikpat taisns kā ikviens no mums, bet, kā jums bija izdevība novērot, viņš labāk par jebkuru citu prot šo ākstīšanos — iztaisīties, par ko vien vēlas.

Līdzko apkārtējie to izdzirda, tiem vairāk nekā nevajadzēja: tie ar varu lauzās uz priekšu, skaļi kliegdami: — Ņemiet ciet šo nodevēju, dieva un svēto zaimotāju, kas, nebūdams tizls, par tādu izlikdamies, atnācis šurp, lai ņirgātos par mums un mūsu svēto! — Un, tā runādami, tie viņu sagrāba un nogrūda zemē un, saķēruši viņu aiz matiem un noplēsuši viņam visas drēbes no muguras, sāka viņu sist ar dūrēm un spārdīt kājām, un nebija neviena, kas, uzskatīdams sevi par goda vīru, nesteigtos to darīt.

Martellīno sauca:

—    Dieva dēļ, žēlastību! — un atgaiņājās cik spēdams, bet viss velti: pūlis arvien vairāk un vairāk mācās viņam virsū. To redzēdami, Steki un Markēze sāka savā starpā runāt, ka nupat nav vairs labi, taču, baidīdamies paši par sevi, neiedroši- šinājās viņam palīdzēt; un tie kopā ar citiem sauca, ka viņu vajagot nosist, lai gan paši visu laiku prātoja, kā varētu izraut Martellīno no pūļa rokām, kas viņu noteikti būtu nogalinājis, ja

Markēzem neienāktu prātā kāds līdzeklis, ko tas nekavējoties izmantoja: tā kā ārā atradās visa Siņorijas* sardze, Markēze, cik ātri varēdams, devās pie podestas* vietnieka un teica: — Palīdziet, dieva dēļi Šeit ir kāds nelietis, kas man nogriezis naudas maku ar simt zelta florīniem. Es jūs lūdzu, saķeriet viņu, lai es dabūtu atpakaļ savu naudu!

To izdzirduši, divpadsmit sargkareivji tūliņ skrēja turp, kur nabaga Martellīno tapa sukāts bez sukas, un', ar vislielākajām pūlēm pasaulē izlauzušies cauri ļaužu drūzmai, izrāva viņu no tautas rokām — pavisam salauzītu un samīdītu — un aizveda uz pilsētas pārvaldi, uz kurieni viņam sekoja daudzi, kas jutās viņa izsmieti, un, kad tie izdzirda, ka viņš saķerts kā naudas maku zaglis, tiem šķita, ka grūli būtu atrast kādu citu, vēl pamatotāku ieganstu, lai viņam atriebtos, un ikviens sāka teikt, ka Martellīno tam nogriezis naudas maku. To dzirdēdams, podestas tiesnesis, kas bija bargs vīrs, nekavējoties noveda viņu sāņus un sāka izjautāt par notikušo. Bet Martellīno atbildēja jokodams, itin kā kad viņš uzskatītu šo apcietināšanu par niekošanos, kādēļ tiesnesis sadusmojies pavēlēja viņu piesiet pie moku virves un pāris reižu viņam krietni sadot, lai piespiestu atzīties visā, ko par viņu teica, un tad pakārt. Pēc tam kad viņš bija nolaists zemē, tiesnesis viņam jautāja, vai tas esot taisnība, ko ļaudis pret viņu liecinot, un Martellīno, redzēdams, ka nav nozīmes liegties, sacīja:

—    Mans kungs, esmu gatavs jums atklāt patiesību, bet lieciet katram, kurš mani apvaino, pateikt, kad un kur es viņam nogriezu naudas maku, un es jums pateikšu, ko esmu darījis un ko ne.

—     Labi, — atbildēja tiesnesis un lika dažus no tiem pasaukt: viens teica, ka nauda viņam nozagta pirms astoņām dienām, otrs — ka pirms sešām, trešais — pirms četrām, un daži apgalvoja, ka šodien. To dzirdēdams, Martellīno sacīja:

—    Mans kungs, viņi visi nekaunīgi melo, un es varu jums pierādīt, ka runāju patiesību; tā es arī nekad nebūtu nonācis šai pilsētā, kā es te nekad agrāk neesmu bijis, ja pirms dažām stundām man nebūtu gadījies te iegriezties un tūliņ sev par nelaimi es devos apskatīt svētās miesas, kur mani pamatīgi apstrādāja, kā jūs varat redzēt. Un, ka es nemeloju, to var apliecināt gan pilsētas Siņora ierēdnis, kurš pieraksta atbraucējus, gan viņa grāmata, gan arī mans viesnīcas saimnieks. Tāpēc, ja izrādīsies tā, kā es jums teicu, lai jums labpatīk mani nespīdzināt un nenobendēt, kā prasa šie ļaunie cilvēki.

Kamēr notikumi tā risinājās, Markēze un Steki, kas bija dzirdējuši, ka tiesnesis apietas ar Martellīno ļoti nežēlīgi un ka viņš jau uzvilkts pie moku virves, stipri izbijās un savā starpā runāja:

— Mēs esam rīkojušies nelāgi: norāvām gan viņu no pannas, bet iemetām ugunī.

Un ar vislielāko cītību abi sāka visur rveklēt viesnīcas saimnieku un, to atraduši, izstāstīja tam visu. Tas smiedamies aizveda abus pie kāda Sandro Agolanti, kas dzīvoja Trevizo pilsētā un bija lielā cieņā pie pilsētas Siņora, izstāstīja viņam visu pēc kārtas un kopā ar Markēzi un Steki lūdza viņu nokārtot Martellīno lietu. Sandro, pamatīgi izsmējies, devās pie Siņcra un lūdza, lai aizsūtot pēc Martellīno; un tā tika izdarīts.

Tie, kas gāja pēc viņa, atrada viņu tiesneša priekšā vienā kreklā, apjukušu un ļoti nobijušos, jo tiesnesis negribēja uzklausīt nekādu taisnošanos, bet, juzdams pat zināmu naidu pret fiorenciešiem, bija noteikti nolēmis Martellīno pakārt un nekādā ziņā negribēja viņu atdot pilsētas Siņoram, kamēr galu galā sev par lielu nepatikšanu bija spiests to darīt.

Kad Martellīno atradās Siņora priekšā, viņš tam visu pēc kārtas izstāstīja un pazemīgi lūdza kā vislielāko žēlastību atļauju no šejienes aizbraukt, jo, kamēr viņš vairs neesot Flo- rencē, viņš visu laiku jūtot cilpu kaklā. Pilsētas Siņors ilgi smējās par šo atgadījumu un lika katram florencielim uzdāvināt pa uzvalkam, un tā viņi visi trīs, gluži necerēti izkļuvuši no tik lielām briesmām, sveiki un veseli atgriezās savās mājās.

Otra novele

Rinaldo d'Asti, ticis aplaupīts, nokļūst līdz Gviljelmo kastellam*, kur atrod patvērumu pie kadas atraitnes, un, atguvis zaudēto, sveiks un vesels atgriežas mājās.

Par Martellīno piedzīvojumiem, par kuriem stāstīja Neifile, it īpaši smējās dāmas, un no jaunekļiem visvairāk Filostrāts, kam karaliene, tā kā viņš sēdēja blakus Neifilei, piavēlēja turpināt stāstu, un Filostrāts nekavējoties iesāka: — Daiļās dāmas, man gribas jums pastāstīt kādu noveli par svētām lietām, kurā ir runa arī par likstām un mīlestību un kuru jums vismaz būtu derīgi noklausīties, it sevišķi tiem, kas staigā pa nedrošām mīlestības takām un kam, nenoskaitot svētā Jū'.iāna lugšariu, bieži nākas pārlaist nelāgu nakti, kaut gan gulta ir laba.

Tātad laikā, kad valdīja marķīzs Acco* no Ferrāras, kāds tirgotājs, vārdā Rinaldo d'Asti, bija ieradies Boloņā savās veikala darīšanās; kad viņš, tās nokārtojis, jau devās mājās, atgadījās, ka, izjājis no Ferrāras, viņš ceļā uz Veronu sastapa dažus cilvēkus, kas izskatījās pēc tirgotājiem, bet patiesībā bija laupītāji un nelieši; uzsākdams sarunas, viņš neapdomīgi pievienojās tiem. Uzzinādami, ka Rinaldo ir tirgotājs, un domādami, ka viņam līdz jābūt arī naudai, tie savā starpā nosprieda viņu aplaupīt pirmajā izdevīgajā brīdī, bet, lai Rinaldo nerastos nekādas aizdomas, tie sarunājās ar viņu kā vienkārši un kārtīgi cilvēki par pieklājīgām un godīgām lietām, izlikdamies, cik vien varēja un prata, laipni un lēnprātīgi; tāpēc Rinaldo uzskatīja to par lielu laimi, ka sastapis šos cilvēkus, jo viņš jāja viens ar savu kalpu. Un, tā ceļodami un, kā tas sarunās mēdz būt, tērzējot te par šo, te par to, viņi sāka runāt par lūgšanām, kādas cilvēki raida uz dievu, un viens no laupītājiem, kuru bija pavisam trīs, jautāja Rinaldo:

—    Un jūs, cienījamais kungs, kādu lūgšanu jūs esat paradis skaitīt, dodoties ceļā?

Uz to Rinaldo atbildēja:

—     Patiesībā šai ziņā es esmu diezgan parupjš un neaptēsts cilvēks — un protu maz lūgšanu: dzīvoju pēc vecām paražām un divus soldus* skaitu par divdesmit četriem denāriem; tomēr ceļojumos man allaž bijis paradums katru rītu, izejot no viesnīcas, noskaitīt vienu «Pater noster» un vienu «Ave, Maria» par svētā Juliāna* tēva un mātes dvēseli un pēc tam es lūdzu dievu un svēto Jūliānu, lai nākošajā naktī sagādā man labu patvērumu. Daudzreiz dzīvē, atrodoties ceļā, man ir gadījies nokļūt lielās briesmās, no kurām tomēr allaž esmu izglābies, ar nakti nonācis labā vietā un labi pārnakšņojis; tāpēc es esmu cieši pārliecināts, ka svētais Juliāns, kam par godu es skaitu šīs lūgšanas, šo labvēlību man izlūdzis no dieva, un man šķiet, ka es nevarētu dienā droši ceļot, nedz arī naktī atrast labu patvērumu, ja no rīta nebūtu noskaitījis šo lūgšanu.

Tad tas, kurš viņam to bija jautājis, sacīja:

—    Un vai šorīt jūs lūgšanu noskaitījāt?

Uz to Rinaldo albildēja:

—    Jā gan.

Tad laupītājs, kurš jau zināja, kas sagaida Rinaldo, pie sevis noteica:

—    Tev tā vēl būs vajadzīga, jo, man šķiet, ja vien mums veiksies, tev gaidāma nelāga nakts.

Un pēc tam skaļi viņam sacīja:

—    Es arī esmu daudz ceļojis un nekad neesmu skaitījis lūgšanas, lai gan daudzus esmu bieži dzirdējis tās slavējam; bet nekad man vēl nav gadījies, ka es tādēļ nebūtu labi pārnakšņojis, un šovakar jūs varbūt varēsit pārliecināties, kurš atradīs labāku patvērumu: jūs, kas skaitījāt lūgšanas, vai es, kas to neesmu darījis. Taisnība, toties es esmu paradis skaitīt Dirupisti vai Internerata, vai arī De profundis, kam piemītot ļoti liels spēks, kā mēdza teikt mana vecāmāte.

Un tā, sarunādamies par dažādām lietām, viņi turpināja ceļu, un laupītāji gaidīt gaidīja izdevīgu vietu un laiku, lai izpildītu savu neģēlīgo nodomu; un tā, kad viņi vēlu vakarā nonāca pie kādas pārceltuves pār upi Gviljelmo kastella tuvumā, trīs laupītāji, redzēdami, ka stunda vēla un viela nomaļa un noslēgta, uzbruka Rinaldo, aplaupīja un, atstājuši to kājām un vienā kreklā, aizjādami teica:

— Ej un raugi, vai tavs svētais Jūliāns tev šonakt dos labas naktsmājas, mūsējais gan mums tādas sagādās!

Un, pārcēlušies pār upi, viņi aizjāja. Rinaldo kalps, redzēdams, ka viņa kungam uzbrūk, būdams bailīgs, neko nedarīja, lai tam palīdzētu, bet apgrieza savu zirgu un nepārstāja to dzīt, kamēr sasniedza Gviljelmo pils cietoksni, kur, tā kā bija jau vēis, pārnakšņoja, ne par ko citu nerūpēdamies. Rinaldo, kas bija palicis vienā kreklā un basām kājām, kamēr laukā sals bija liels un plosījās sniegputenis, nezināja, ko darīt, un, redzēdams, ka jau uznākusi nakts, trīcēdams un zobus klabinādams, sāka apskatīties, vai kaut kur tuvumā nemanīs kādu pajumti, kur varētu pārlaist nakti un paglābties no nosalšanas. Bet, tādu neredzēdams (jo šim apvidum nesen bija gājis pāri karš un viss bija nodedzināts), viņš, aukstuma dzīts, skriešus metās uz Gviljelmo cietokšņa pusi, kaut gan nezināja, vai viņa kalps aizbēdzis uz turieni vai kur citur, cerībā, ka dievs sūtīs kādu palīdzību, ja vien viņam izdosies tur iekļūt. Bet tumšā nakts viņu pārsteidza gandrīz veselu jūdzi no pils cietokšņa, un Rinaldo tur nonāca tik vēlu, ka vārti jau bija noslēgti un tilti pacelti, un viņš nevarēja tikt iekšā. Bēdīgs un izmisis viņš raudādams skatījās ap- kart, kur patverties, lai vismaz nesnigtu uz galvas. Un, nejauši ieraudzījis kādu māju virs kastella mūriem, mazliet izbūvētu uz āru, nolēma nostāties zem tās un palikt līdz rītam. Tur nostājies, viņš atrada durvis, bet, tā kā tas bija aizslēgtas, salasījis mazliet salmus, cik tuvumā varēja atrast, viņš drūms un bēdīgs nosēdās uz tiem, itin bieži piesaukdams svēto Jūliānu un želodamies, ka neesot to pelnījis par savu ticību uz viņu. Tomēr svētais Jūliāns ņēma to savā gādībā un, ilgi nevilcinoties, sagatavoja tam labu naktsmāju. Sajā kastella pilsētiņā dzīvoja kāda atraitne, par visām citām daiļāka, kuru marķīzs Acco mīlēja ne mazāk kā savu dzīvību un turēja šeit savam priekam; minētā atraitne dzīvoja mājā, zem kuras izbūves bija atradis patvērumu Rinaldo. Gadījās, ka iepriekšējā dienā še bija atbraucis marķīzs, lai pavadītu nakti pie atraitnes, un slepeni pavēlējis saga-' tavot sev viņas mājā vannu un lieliskas vakariņas; bet, kad viss bija sagatavots un atraitne gaidīja vienīgi marķīza ierašanos, pie pilsētas vārtiem ieradās kāds kalpotājs un atnesa marķīzam vēsti, ka viņam tūliņ jāsedlojot zirgs un jādodoties projām. Tāpēc marķīzs, aizsūtījis dāmai ziņu, lai viņu negaida, < steidzīgi devās ceļā, par ko dāma bija mazliet neapmierināta un, J nezinādama, ko darīt, nolēma pati atsvaidzināties marķīzam sa- ; gatavotajā vannā, pec tam pavakariņot un likties gultā. Un tā viņa iegāja vannā. Bet šī vanna atradās blakus durvīm, pie kurām ārpus kastella mūriem bija piespiedies nabaga Rinaldo; tāpēc donna, atrazdamās vannā, dzirdēja Rinaldo raudam un klabinām zobus gluži kā stārki*. Tad, pasaukusi savu kalponi, > dāma tai sacīja:

—    Izej ārā un paskaties, kas tur ir ārpus mūriem pie mūsu sliekšņa, kas viņš tāds un ko dara!

Kalpone izgāja un, tā kā laiks bija mazliet noskaidrojies, ieraudzīja Rinaldo vienā kreklā un basam kājām tur sēžam un stipri trīcam, kā jau teikts; tāpēc tā viņam pavaicāja, kas viņš esot. Rinaldo, kas tik stipri trīcēja, ka tik tikko varēja pārdabūt kādu vārdu pār lūpām, pastāstīja, cik īsi varēdams, kas viņš tāds, kā un kāpēc šeit nokļuvis, un pēc tam sirsnīgi lūdza, ja vien iespējams, neļaut viņam nakti šeit nosalt. Līdzjūtības pārņemta, kalpone atgriezās pie savas kundzes un visu izstāstīja; kundze arī iežēlojās un, atcerēdamās, ka viņai ir atslēga -no durvīm, kas reizēm noderēja, kad marķīzs vēlējās ierasties slepus, sacīja:

—    Ej un klusu atver tam: šeit ir vakariņas un nav neviena, 1 kas tās ēstu, ari pārnakšņošanai te vietas diezgan.

Ļoti uzslavējusi savu kundzi par šo cilvēkmīlestību, kalpone aizgāja, atvēra durvis un ielaida Rinaldo; redzēdama, ka tas gandrīz pavisam nosalis, donna sacīja:

—    Aši, labo cilvēk, kāpiet šai vannā, tā vēl ir silta.

To Rinaldo darīja ļoti labprāt, neliekot sev divreiz teikt, un, kad viņš siltumā bija pilnīgi atguvis spēkus, viņam šķita, ka ir 110 nāves atgriezies dzīve. Atraitne pavēlēja viņam sagatavot sava

vīra drēbes, kurš tikai nesen bija miris, un, kad Rinaldo tās apģērba, likās, ka tās būtu šūtas tieši viņam. Gaidīdams dāmas turpmākās pavēles, viņš sāka pateikties dievam un svētajam Jū- liānam, ka tie viņu izglābuši no tik ļaunas nakts, kādu viņš bija gaidījis, un atveduši tik labā patvērumā, kāds likās esam šis. Pēc visa tā, mazliet atpūtusies, dāma lika iekurt kamīnu kādā no savām istabām un, iegājusi tajā, pavaicāja kalponei, ko darot svešinieks. Uz to kalpone atbildēja:

—    Mana kundze, viņš ir apģērbies un ir skaists vīrietis, un liekas esam goda vīrs un labi audzināts.

—    Ej un pasauc viņu, — teica donna, — un pasaki, lai viņš nāk pie kamīna sasildīties un paēst vakariņas, jo es zinu, ka viņš nav vakariņojis.

Kad Rinaldo iegāja istabā un ieraudzīja dāmu, tā viņam šķita no dižciltīgajām, un viņš godbijīgi to sveicināja un pateicās, cik vien labi varēdams, par visu labo, ko tā viņam darījusi. Redzot viņu un dzirdot runājam, dāma pārliecinājās, ka viņš patiešām tāds, kā bija stāstījusi kalpone, tāpēc saņēma viņu ar prieku un draudzīgi nosēdināja sev blakus pie kamīna, un izjautāja par notikumu, kas viņu bija atvedis šurp. Rinaldo tai izstāstīja visu pa kārtai. Dāma par to jau kaut ko bija dzirdējusi, kad Rinaldo kalps ieradās pilsētiņā, un tāpēc pilnīgi noticēja visam, ko viņš teica, un savukārt pastāstīja, ko zināja par viņa kalp^i, un deva padomu, kā viņš to rīt no rīta viegli varētu atrast. Bet pēc tam, kad galds bija uzklāts, kā dāma vēlējās, Rinaldo, nomazgājis rokas, kopā ar to sēdās pie vakariņām. Viņš bija stalta auguma, daiļš un pievilcīgs no vaiga, vidējos gados un ar ļoti pieklājīgu un patīkamu izturēšanos. Atraitne viņu vairākkārt uzlūkoja, un viņš tai šķita ļoti pievilcīgs, un, tā kā šonakt bija vajadzējis ierasties marķīzam, lai ar to gulētu, donnā bija pamodušās miesas kārības un pārņēmušas visu tās prātu. Un pēc vakariņām, kad viņi piecēlās no galda, tā apspriedās ar savu kalponi, vai būtu labi darīts (tā kā marķīzs to apmānījis), ja pieņemtu, ko liktenis sūta. Sapratusi, ko pavēlniece vēlas, kalpone, kā varēja un prata, mudināja to piepildīt savu vēlēšanos; tāpēc dāma atgriezās pie kamīna, kur bija atstājusi Rinaldo gluži vienu, un, mīlīgi viņu uzlūkodama, sacīja:

—    Rinaldo, kāpēc jūs esat tik domīgs? Vai tad jūs necerat atgūt zirgu un nedaudzos apģērba gabalus, ko esat pazaudēiis? Apmierinieties un esiet jautrs, jūs atrodaties savā mājā; es gribu teikt vēl vairāk: redzot jums mugurā mana mirušā vīra drēbes, jūs man izliekaties gluži kā viņš pats, un šovakar man jau reizes simts uznākusi vēlēšanās jūs apskaut un skūpstīt, un, ja es nebūtu baidījusies, ka tas jums varētu nepatikt, es droši to arī būtu darījusi.

Dzirdot šos vārdus un redzot dāmas acu mirdzumu, Rinaldo, kas nebija mujķis, devās tai pretim ar atplestām rokām un teica:

— Daiļā donna, domājot par to, ka vienīgi jums man jāpateicas par savu dzīvību, un ņemot vērā, no kā jūs mani esat izglābusi, tā būtu liela neģēlība no manas puses, ja es nepūlētos darīt visu, kas jums varētu būt patīkami: un tāpēc apmieriniet savu vēlēšanos, apskaujiet un skūpstiet mani, jo es jūs apskaušu un skūpstīšu ar vēl lielāku prieku.

Vairāk vārdu nebija vajadzīgs, jo atraitne, visa degdama mīlas kaislē, tūliņ metās viņa apskāvienos; un, kad viņa, alkaini tam pieglauzdamās, tūkstoš reizes to bija noskūpstījusi un tikpat daudz skūpstu pretī saņēmusi, viņi no šejienes piecēlās un devās uz citu istabu, kur nekavējoties apgūlās, un, pirms atausa rīts, pilnīgi un daudzas reizes apmierināja savu kaislību. Tomēr, kad debesis sāka sārtoties, tie piecēlās, kā labpatikās dāmai, un, lai nevienam nevarētu būt aizdomu par notikušo, donna iedeva viņam kaut kādas gluži novalkātas drēbes un, piepildījusi maku ar naudu, lūdza par visu klusēt, pirms tam jau norādījusi, pa kādu ceju viņam jāiet, lai atrastu savu kalpu, un izvadīja Rinaldo pa tām pašām durvīm, pa kurām viņš bija ienācis. Kad bija jau gaiša diena un vārti atvērti, Rinaldo, izlikdamies, ka nāk no tālienes, iegāja pilsētiņā un uzmeklēja savu kalpu, un, kad viņš bija uzvilcis drēbes, kas atradās kalpa somā, un grasījās jau kāpt tā zirgā, notikās gandrīz kā par debesu brīnumu, ka trīs laupītāji, kuri viņu iepriekšējā vakarā bija aplaupījuši, drīz pēc tam, notverti par kādu citu noziegumu, tika atvesti pils ciematā; tā kā laupītaji visā atzinās, Rinaldo atguva savu zirgu, drēbes un naudu un pazaudēja tikai pāri zeķu saišu, jo laupītāji nezināja, kur tās likuši. Un tā, pateicies dievam un svētajam Jūliānam, Rinaldo uzkāpa zirgā un sveiks un vesels atgriezās mājās; bet trīs laupītāji nākošajā dienā saņēma valgu kaklā.

TREŠĀ NOVELE

Trīs jaunekli, neapdomīgi izšķieduši savu mantu, nonāk nabadzībā; to braļadēls, izmisumā atgriezdamies mājup, sastop kādu abatu, kas izrādās Anglijas karaļa meita, kura viņu apprec un atlīdzina viņa tēvočiem visus zaudējumus, padarot tos atkal turīgus.

Dāmas ar apbrīnu noklausījās Rinaldo d'Asti piedzīvojumus un uzslavēja viņa dievbijību, un pateicās dievam un svētajam Jūliānam, kas bija palīdzējis tik lielā nelaimē. Taču tāpēc, lai gan par to runāja pa pusei slepus, neviena neuzskatīja par muļķi donnu, kas bija pratusi saņemt laimi, ko dievs bija atsūtījis tās mājā. Un, kamēr visi tā smīnēdami spriedelēja par Rinaldo un atraitnes jauki pavadīto nakti, Pampineja, kas sēdēja blakus Filostrātam, noprata, ka pienākusi viņas karta, ka tas arī izrādījās, un sāka pie sevis pārdomāt, ko stāstīt, un pec karalienes pavēles droši un priecīgi iesāka tā:

— Cienījamās dāmas*, jo vairāk runā par likteņa nejaušībām, jo vairāk atliek ko teikt tādam, kas grib vērīgi tajās ielukotles; un nevienam nevajag brīnīties, ja labi padomā, ka viss, ko mēs nesapratlgi saucam par savu, atrodas likteņa rokās, un tātad liktenis visu nemitīgi pārvērš un maina gan šā, gan tā, pēc sava slepena lēmuma un mums nezināmā kārtībā. Lai gan tas pierādās it visur un ik dienas un tika pierādīts arī dažās no iepriekšējām novelēm, es tomēr, tā kā karalienei labpatīk, ka runā par šo tematu, pievienošu jau stāstītajām kādu savu noveli, kas, cerams, klausītājiem patiks un būs savā ziņā noderīga.

Reiz mūsu pilsētā dzīvoja kāds ievērojams bruņinieks, vārdā mesers Tebaldo, cēlies, kā daži domā, no Lamberti dzimtas, kamēr citi apgalvo, ka viņš cēlies no Agolanti dzimtas; pēdējie, tā spriezdami, varbūt pamatojās vairāk uz to, ka Tebaldo pēcnācēji nodarbojās ar to pašu amatu, ar ko vienmēr bija nodarbojušies un vel tagad nodarbojas Agolanti, nekā uz ko citu. .Bet, atmetot šo jautājumu, kurai no abām dzimtām viņš piederēja, man jāsaka, ka savā laikā Tebaldo bija viens no visbagātākajiem bruņiniekiem un viņam bija trīs dēli, no kuriem pirmo sauca par Lamberto, otru Tebaldo un trešo Agolante; tie jau bija izauguši par staltiem un patīkamiem jaunekļiem, lai gan vecākais vēl nebija sasniedzis astoņpadsmit gadu, kad nomira bagātais mesers Tebaldo un atstāja viņiem kā likumīgiem mantiniekiem visu savu kustamo un nekustamo īpašumu. Redzēdami, ka kļuvuši bagāti gan ar skaidru naudu, gan īpašumiem, viņi, ļaujoties vienīgi savam priekam, nesavaldīgi un bez mitas sāka šķiest mantu, turēdami ļoti lielu skaitu kalpotāju un daudzus un lieliskus zirgus, suņus un putnus, nepārtraukti dzīrojot, dalot dāvanas un rīkojot turnīrus, un darot ne vienmēr tikai to, kas pieklājas dižciltīgiem ļaudīm, bet arī to, ko iedomājās savā jauneklīgajā prātā. Un tādu dzīvi viņi nebija dzīvojuši ilgi, kad tēva atstātā bagātība sāka izsīkt; un, tā kā ienākumu nepietika dienišķajiem izdevumiem, viņi sāka pārdot un ieķīlāt savus īpašumus; un, pārdodami šodien vienu, rīt otru, viņi atjēdzās tikai tad, kad gandrīz nekas vairs nebija palicis; tā nabadzība viņiem atvēra acis, ko bagātība bija turējusi aizvērtas. Un tāpēc Lamberto kādu dienu, pasaucis abus brāļus, atgādināja, cik godīga ir bijusi tēva dzīve un kāda ir viņu, cik liela reiz bijusi viņu bagātība un kādā nabadzībā viņi tagad nonākuši, tik neapdomīgi šķiežot naudu, un, cik vien labi prazdams, lūkoja pierunāt brāļus visiem kopā pārdot to mazumiņu, kas vēl palicis, pirms viņu nabadzība vairāk nāktu gaismā, un doties projām no šejienes. Tā arī izdarīja: ne no viena neatvadījušies, viņi klusītiņām atstāja Florcnci un neapstājās ātrāk, kamēr nonāca Anglijā, un tur, noīrējuši Londonā mazu mājiņu, ievērojot vislielāko taupību, sāka nodarboties ar augļošanu, un liktenis viņiem bija tik labvēlīgs, ka nedaudz gados viņi iekrāja krietnu naudas summu. Tā nu ar šo naudu viņi drīz viens pēc otra atgriezās Florencē, atpirka lielu daļu no saviem bijušajiem īpašumiem, nopirka vēl jaunus un apņēma sievas; un, nepārtraucot augļošanu Anglijā, viņi nosūtīja uz turieni kādu jaunekli, savu brāļadēlu, vārdā Alesandro, lai tas parūpētos par viņu veikaliem, bet paši palika Florencē, aizmirsuši, kur viņus kādreiz bija novedusi neprātīgā izšķērdība, un, lai gan viņiem visiem tagad bija ģimenes, viņi šķieda naudu trakāk nekā jebkad, un visi tirgotāji viņiem pilnīgi uzticējās un aizdeva jebkuru naudas summu. Dažus gadus tā tērēties viņiem ļāva nauda, ko sūtīja Alesandro, kas bija pasācis aizdot baroniem, ņemot ķīlā pilis un citus ienākumu avotus, iegūdams no tā milzīgu peļņu. Kamēr trīs brāļi tik plaši dzīvoja un aizņēmās, ja pietrūka, vienmēr pilnīgi paļaudamies uz sūtījumiem no Anglijas, atgadījās, ka, nevienam negaidot, Anglijā izcēlās karš starp karali un vienu no viņa dēliem, tā ka visa sala sašķēlās un vieni turējās pirmā, citi — otra pusē; tāpēc Alesandro tika atņemtas visas baronu pilis, un viņam nepalika arī nekādi citi ienākumu avoti. Tomēr, no dienas dienā cerēdams uz mieru starp tēvu un dēlu un tātad arī uz to, ka viņam tiks atdots kā kapitāls, tā augļi, Alesandro neatstāja salu, un trīs brāļi, kas dzīvoja Florencē, ne mazākajā mērā neierobežoja savus milzīgos izdevumus, bet aizņēmās ar katru dienu vairāk. Taču, tā kā vairākos gados lolotās cerības nepiepildījās, trīs brāļi pazaudēja ne tikai uzticību, bet tika nekavējoties apcietināti, jo aizdevēji vēlējās atgūt savu naudu; un, tā kā ar viņu īpašumiem nepietika, lai visu samaksātu, iztrūkuma dēļ viņus pašus paturēja cietumā un viņu sievas un mazie bērni dažs devās uz laukiem, dažs šur, dažs tur, ciezdami lielu trūkumu un nezinādami, ko gan citu gaidīt, ja ne visu mūžu posta pilnu dzīvi. Alesandro^kas jau vairākus gadus bija gaidījis uz mieru Anglijā, redzēdams, ka tas neiestājas, nodomāja, ka šeit palikt tik un tā ir veltīgi, turklāt te apdraudēta arī viņa dzīvība, kālab viņš nolēma atgriezties Itālijā, un viens pats devās ceļā. Izbraucot no Brudžas, viņš nejauši ieraudzīja, ka kopā ar viņu izbrauc arī kāds abats, ģērbies baltās drānās*, daudzu mūku un kalpotāju pavadībā un ar lielu vezumu rindu pa priekšu; abatam sekoja divi veci bruņinieki, karaļa radinieki, kam Alesandro pievienojās kā labiem paziņām, un tie viņu labprāt uzņēma sāvā vidū. Un, kopā jājot, Alesandro tiem pieklājīgi pajautāja, kas tie esot par mūkiem, kuri jājot ar tik daudziem pavadoņiem, un uz kurieni ceļojot. Uz to viens no bruņiniekiem atbildēja:

— Tas, kas jāj pa priekšu, ir kāds jauns mūsu radinieks, tikko ievēlēts par abatu vienā no lielākajam Anglijas abatijām; bet, tā kā viņš ir jaunāks, nekā likumos atļauts, lai ieņemtu tik cienījamu amatu, mēs kopā ar viņu dodamies uz Romu lūgt svēto tēvu, lai tas, neievērojot viņa jaunos gadus, iesvētī viņu amatā; taču par to nevajag klāstīt citiem.

Un tā, jādams palaikam pirmais, palaikam ar saviem ļaudīm, kā mēs katru dienu ceļojumos redzam rīkojamies siņorus, jaunais abats nejauši ieraudzīja sev līdzās Alesandro, kas bija ļoti jauns, sevišķi daiļš no auguma un vaiga un pieklājīgāks, patīkamāks un ar labāku uzvedību, nekā jebkurš cits varētu būt. Un, pirmo reizi tiekoties, viņš tik brīnum iepatikās abatam, kā vēl nekad nekas tam nebija paticis, un, piesaucis Alesandro klāt, tas sāka draudzīgi ar viņu sarunāties un izjautāt, kas viņš, no kurienes nākdams un uz kurieni dodamies. Alesandro vaļsirdīgi izstāstīja visas savas rūpes, atbildēja uz tā jautājumiem un teicās esam gatavs izdarīt tā labā jebkuru pakalpojumu, kāds vien būtu viņa niecīgajos spēkos. Kad abats izdzirda Alesandro jauko un saprātīgo valodu un vēl uzmanīgāk pavēroja tā izturēšanos, viņš pie sevis nodomāja, ka, lai gan ta amats bijis zems, tam jābūt dižciltīgam jauneklim, un tas vēl vairāk viņam iepatikās; dziļi juzdams līdzi Alesandro likstām, viņš ļoti draudzīgi to mierināja un sacīja, lai nezaudējot cerības, jo, ja tas esot krietns cilvēks, dievs to atkal pacelšot tur, no kurienes liktenis nogāzis, un vēl paaugstināšot; un viņš lūdza tam, tā kā tas arī dodoties uz Toskānu, būt tik laipnam un piebiedroties viņam, kas dodoties uz to pašu pusi. Alesandro pateicās par mierinājumu un sacīja, ka esot gatavs izpildīt visas viņa pavēles. Un tā nu, kamēr abats, kura krūtīs modās jaunas jūtas, vaigu vaigā redzot Alesandro, turpināja ceļu, atgadījās, ka pēc dažām dienām viņi nonaca kādā ciematā, kurā nebija sevišķi daudz viesnīcu; taču, kad abats gribēja šeit pārnakšņot, Alesandro tam lika nokāpt pie kāda viesnīcnieka mājas, kurš viņam bija ļoti labs paziņa, un rūpējās, lai abatam ierīkotu istabu mierīgajā mājas pusē; un, kļuvis jau it ka par vienu no abata senešaliem, Alesandro, būdams ļoti pieredzējis šai ziņā, izvietoja visus tā ļaudis pa ciematu kur nu kuro, cik vien labi spēja. Kad abats bija paēdis vakariņas, liela daļa no nakts pagājusi un visi aizgājuši pie miera, Alesandro prasīja viesnīcniekam, kur viņš varētu pārgulēt. Uz to viesnīcnieks atbildēja:

—    Es patiesi nezinu, tu redzi, ka viss ir aizņemts un es ar savējiem jau guļu uz soliem; tomēr abata istabā ir dažas tīnes, uz kādas no tām es tev varētu saklāt guļasvietu, un tur, ja tev tīk, tu pārlaistu šo nakti, cik labi varēdams.

Uz to Alesandro teica:

—    Kā lai es eju abata istabā, kas, kā tu zini, ir tik maza, ka šauruma dēļ tajā nevarēja pārgulēt neviens no viņa mūkiem? Ja būtu to zinājis, kamēr vēl aizkari nebija aizvilkti, es būtu tur noguldījis viņa mūkus, bet pats būtu palicis tai vietā, kur mūki guļ.

Uz to viesnīcnieks sacīja:

—    Un tomēr lai notiek tā, un tu vari, ja gribi, tur pārnakšņot tik labi kā nekur pasaulē; abats guļ, aizkari ir aizvilkti, es tev klusiņām nolikšu tur kādu nelielu gultas maisu, un tu uz tā pārgulēsi.

Alesandro, redzēdams, ka to varēja izdarīt, nekādi netraucējot abatu, bija ar mieru un iekārtojās tur, cik klusu varēdams. Abats, kas negulēja, bet nemitīgi domāja par savām jaunajām alkām, dzirdēja viesnīcnieka un Alesandro sarunu, kā arī to, kur apgūlās Alesandro, un tālab ļoti priecīgs pie sevis noteica: «Dievs sūta izdevīgu brīdi, lai es varētu remdēt savas vēlēšanās; ja es to neizmantoju, varbūt tāds ilgi negadās.» Un, visādā ziņā apņēmies to izmantot, līdzko viņam šķita, ka viesnīcā viss noklusis, abats klusā balsī pasauca Alesandro un teica, lai tas gulstoties viņam blakus. Pēc ilgas atrunāšanās Alesandro izģērbās un tur apgūlās. Abats uzlika tam roku uz krūtīm un sāka to aizskart, kā iemīlējušās meitenes mēdz aizskart savus mīļākos; par to Alesandro ļoti izbrīnījās, un viņu sāka mākt aizdomas, vai tikai abatu uz tādu rīcību nepamudina nešķīsta mīlestība. Šīs aizdomas tūliņ ievēroja abats — vai nu nojauta, vai noprata pēc Alesandro izturēšanās — un pasmaidījis aši novilka kreklu, kas tam bija mugurā, satvēra Alesandro roku un uzlika sev uz krūtīm, sacīdams:

—    Dzen projām savas muļķīgās iedomas, Alesandro, pameklē šeit, un tu uzzināsi, ko es slēpju.

Alesandro uzlika roku uz abata krūtīm un atrada divus pakal- niņus, apaļus, cietus un maigus, gluži kā no ziloņkaula veidotus;

tikko Alesandro tos sataustīja, viņš tūliņ noprata, ka abats ir sieviete, un, negaidot cita uzaicinājuma, steigšus to apskāvis, grasījās jau skūpstīt, kad meitene viņam sacīja:

—    Pirms tu man tuvojies, paklausies, ko es tev gribu teikt. Kā tu redzi, es esmu sieviete un nevis vīrietis; jaunava būdama, es aizbraucu no savas mājas un devos pie pāvesta, lai tas mani izprecinātu. Taču vai nu tev par laimi, vai man par nelaimi tai dienā, kad tevi ieraudzīju, es tik loti tevi iemīlēju, kā nekad neviena sieviete nav iemīlējusi vīrieti, uri tāpēc es nolēmu drīzāk tevi ņemt p.ar vīru nekā kādu citu. Ja tu mani negribi par sievu, ej tūliņ prom no šejienes un atgriezies savā vietā.

Lai gan Alesandro meiteni nepazina, ievērojot daudzos kalpotājus, kas to pavadīja, viņš nolēma, ka jaunavai jābūt dižciltīgai un bagātai, un, cik tā brīnum daiļa, to viņš redzēja pats un tāpēc, ilgi nedomādams, atbildēja, ja vien tai labpatlkot, viņam tā esot ļoti pa prātam. Tad jaunava, piecēlusies gultā sēdus, kādas svētbildes priekšā, uz kuras bija uzgleznots mūsu pestītājs, uzvilka Alesandro pirkstā gredzenu un lika saderināties ar sevi; pēc tam viņi'apskāvās un par lielu prieku kā vienam, tā otram ļoti līksmi pavadīja atlikušo nakts daļu. Kad viņi bija norunājuši, kā turpmāk rīkoties, dienai austot, Alesandro piecēlās un izgāja no istabas pa to pašu ceļu, pa kuru ienācis, tā ka neviens neuzzināja, kur viņš naktī gulējis, un bezgala priecīgs kopā ar abatu un tā pavadoņiem turpināja ceļu, un pēc vairākām dienām sasniedza Romu. L'n, kad viņi šeit bija nodzī? vojuši dažas dienas, abats kopa ar abiem bruņiniekiem un Alesandro devās pie pāvesta, un, kad viņi tam bija parādījuši pienācīgo godu, abats iesāka runāt tā:

—    Svētais tēvs, jums labāk par citiem jāzina, ka katram, kas grib labi un godīgi dzīvot, cik viņa spēkos jāvairās no visa kā tāda, kas varētu pamudināt rīkoties pretēji; tāpēc es, kas vēlos godam nodzīvot savu mūžu, lai varētu to pilnībā izdarīt, slepeni aizbēgu no mājām šajā apģērbā, kādā jūs mani redzat, ar lielu daļu no mana tēva — Anglijas karaļa dārgumiem, kurš gribēja mani jaunu, kādu jūs mani redzat, atdot par sievu Skotijas karalim, ļoti vecam siņoram, un devos ceļā uz šejieni, lai jūsu augstība mani izprecinātu. Bēgt mani pamudināja ne tik daudz Skotijas karaļa vecums kā bailes, ka es, būdama viņa sieva, savas jaunības nepastāvības dēļ varētu kaut kadā ziņā noziegties pret dieva likumiem un pret mana tēva karaliskās dzimtas godu. Kamēr es ceļoju šurp ar tādu nolūku, dievs, kas vienīgais vislabāk zina katra vajadzību, šķiet, savā lielajā žēlsirdībā man parādīja to, kuram pēc viņa gribas jākļūst par manu vīru, un tas ir šis jauneklis, ko jūs redzat man līdzās (un viņš norādīja uz Alesandro): tā tikumi un drošsirdība ir jebkuras augstdzi- mušas dāmas cienīgi, lai arī varbūt tā asinis nav tik dižciltīgas kā karaļa asinis. Un tā nu viņu es ēsmu izraudzījusies sev par vīru, vienīgi viņu es vēlos un nekad neņemšu neviena cita, lai arī ko par to domātu mans tēvs vai citi ļaudis. Tas tad nu ir galvenais iemesls, kura dēļ es devos šurp; taču man patiktu beigt savu ceļojumu, apmeklējot svētās un ievērības cienīgās vietas, ar kurām šī pilsēta ir bagāta, kā arī jūsu augstību, gan darot zināmu jums un tātad arī citiem ļaudīm par savu saderināšanos ar Alesandro, kuras liecinieks pagaidām ir vienīgi dievs. Un tāpēc es jūs pazemīgi lūdzu, lai tas, kas patika dievam un man, būtu arī jums pa prātam un jūs mums dotu savu svētību, lai ar to, tādā kārtā gūdami lielāku drošību par Visaugstākā laipnīgumu, kura vietnieks jūs esat, mēs varētu mūžu kopā nodzīvot par godu dievam un jums un beidzot nomirt.

Alesandro ļoti brīnījās, uzzinājis, ka viņa sieva ir Anglijas karaļa meita, un viņu pildīja brīnišķīgs, apslēpts prieks. Taču vēl vairāk brīnījās abi bruņinieki un tā uziraucās, ka, atrazdamies citā vielā, nevis pāvesta priekšā, viņi būtu rupji apvainojuši Alesandro un varbūt pat dāmu. Savukārt arī pāvests ļoti brīnījās par dāmas tērpu un viņas izvēli, bet, redzēdams, ka to,, kas noticis, nevar padarīt par nenotikušu, bija ar mieru izpildīt viņas lūgumu. Vispirms nomierinājis bruņiniekus, kuru satraukumu tas pamanīja, un samierinājis viņus ar dāmu un Alesandro, pāvests noteica, kas tālāk darāms. Kad pienāca viņa izvēlētā kāzu diena, visiem kardināliem un daudz citiem augstiem vīriem klātesot, kuri bija ielūgti uz lielajiem, pāvesta rīkotajiem svētkiem, tas lika ataicināt dāmu, kas karaliskā tērpā bija tik skaista un pievilcīga, ka pelnīti saņēma ikviena uzslavu, un tāpat arī grezni ģērbto Alesandro, kurš pēc izskata un izturēšanās nepavisam nelīdzinājās jauneklim, kas nodarbojies ar augļošanu, bet drīzāk gan karaļdēlam, tā ka abi bruņinieki tagad tam izrādīja lielu cieņu. Seit pāvests par jaunu lika svinīgi noturēt laulību ceremoniju un pēc lieliskām un greznām kāzām atlaida viņus ar savu svētību. Alesandro un ari dāma vēlējās, braucot no Romas, iegriezties Florencē, kur baumas jau bija aiznesušas jauno vēsti. Turienes iedzīvotāji tos sagaidīja ar vislielāko godu, un dāma lika atbrīvot trīs brāļus, vispirms samaksājusi visiem viņu parādniekiem un atdevusi viņiem un viņu sievām bijušos īpašumus. Tādā kārtā iemantodami visu pateicību, Alesandro ar savu laulāto draudzeni atstāja Florenci, paņemdami sev līdz Agolanti, un, kad viņi nonāca Parīzē, tur viņus ar godu sagaidīja Francijas karalis. No šejienes abi bruņinieki aizbrauca uz Angliju un tā prata karali pierunāt, ka tas piedeva savai meitai un sarīkoja īsti svinīgu sagaidīšanu kā viņai, tā znotam, ko neilgi pēc tam ar sevišķi lielu godu iecēla bruņinieku kāftā un uzdāvināja Kornuelas grāfisti. Alesandro bija tik uzņēmīgs un tā prata rīkoties, ka samierināja tēvu ar dēlu, kas salai atnesa daudz labuma, un tādā kārtā iemantoja visu iedzīvotāju mīlestību un labvēlību, un Agolante atguva pilnīgi visu, ko viņam še vajadzēja atgūt, un ārkārtīgi bagāts atgriezās Florencē, pēc tam kad grāfs Alesandro viņu bija iecēlis par bruņinieku. Grāfs ar sievu nodzīvoja slavas pilnu mūžu; un, kā daži apgalvo, viņš gan ar savu saprātu un varonību, gan ar sievastēva palīdzību vēlāk iekarojis Skotiju* un ticis kronēts par tās karali.

ceturta novele

Landolfo Rufolo, nonācis nabadzībā, klust par jūras laupītāju un, dženoviešu sagūstīts, pārcieš kuģa bojā eju; viņš izglābjas uz kādas lādes, pilnas ar loti vērtīgiem dārgakmeņiem, atrod patvērumu Korjū salā pie kādas lāga sieviņas un bagāts atgriežas savās mājās.

Laurēta, kas sēdēja blakus Piampinejai, redzēdama, ka tā ir galā ar savas noveles svinīgo nobeigumu, negaidīja cita uzaicinājuma un iesāka stāstīt tā: — Visujaukās dāmas, pēc manām domām, visvairāk mēs matījam likteņa varenumu tad, ja redzam kādu no visdziļākās nabadzības paceļamies karaliskā stāvoklī, kā mums to parādīja Pampinejas novelē notikums ar Alesandro. Un, tā kā mums visiem, kas turpmāk stāstīsim par norādīto tematu, būs jāturas tā robežās, es nekautrēšos jums pastāstīt noveli, kurai, lai gan tā satur vēl lielākas nelaimes, tomēr nebūs tik spožs atrisinājums. Es labi zinu, ka, atcerēdamies iepriekšējo, jūs ar mazāku uzmanību klausīsieties manu noveli; bet, tā kā es citādi nevaru, mani atvainos.

Jūras krastu no Redžo līdz Gaetai uzskata gandrīz par visburvīgāko Itālijas apvidu; tur, pavisam netālu no Salerno, gar jūru stiepjas kāda nogāze, ko iedzīvotāji sauc par Amalfi krastmalu; tā ir gluži kā nosēta mazām pilsētiņām, dārziem un strūklakām, un tur dzīvo daudz bagātu ļaužu, kas prot tirgoties tik veiksmīgi kā neviens cits. No minētajām pilsētiņām vienu sauca Ravello, kur gan vēl tagad dzīvo bagāti ļaudis un kur senāk dzīvoja kāds ļoti ļoti bagāts vīrs, vārdā Landolfo Rufolo, kas, neapmierinādamies ar savu bagātību un gribēdams to divkāršot, tik tikko nepazaudēja visu bagātību līdz ar savu dzīvību.

Un tā nu viņš, kā jau tirgotāji to mēdz, visu apsvēris un aplēsis, nopirka ļoti lielu kuģi, piekrāva to ar dažādām precēm, iegādātām vienīgi par paša naudu, un aizbrauca ar tām uz Kipru. Tur viņš atrada daudzus citus kuģus, kas bija pienākuši ar tādām pašām precēm, kādas viņš bija atvedis; tāpēc, ja viņš gribēja izpārdot atvestās preces, viņam tās vajadzēja ne tikvien atdot daudz lētāk, bet tikpat kā par velti, kas viņu gandrīz izputināja. Par to viņš ārkārtīgi noskuma; nezinādams, ko darīt, un redzēdams, ka no bagāta cilvēka īsā laikā kļuvis gandrīz par ubagu, viņš nolēma vai nu mirt, vai atgūt ar laupīšanu zaudēto, lai nebūtu jāatgriežas nabagam uz turieni, no kurienes bija izbraucis kā bagāts vīrs. Un, atradis pircēju savam lielajam kuģim, viņš gan par šo naudu, gan par naudu, ko bija ieņēmis, pārdodot preces, nopirka vieglu kuģīti laupīšanai, apbruņoja un apgādāja to uz vislabāko ar visu nepieciešamo tādam pasākumam un sāka piesavināties svešu mantu, visvairāk aplaupot turkus.

Šajā pasākumā liktenis viņam bija daudz labvēlīgāks nekā tirdzniecībā: apmēram gada laikā viņš aplaupīja un sagrāba savās rokās tik daudz turku kuģu, ka bija ne tikvien atguvis- tirgojoties pazaudēto bagātību, bet daudzkārt pat to pavairojis. Sāpes par pirmo zaudējumu bija devušas viņam labu mācību, un, redzēdams, ka mantas tagad gana, viņš negribēja ciest otrreizēju zaudējumu un pārliecināja sevi, ka jāpietiek ar to, kas viņam pieder, nekārojot vairāk. Un tāpēc viņš nolēma ar salaupīto atgriezties mājās; neuzticēdamies tirdzniecībai, viņš necentās pārvērst savu naudu precēs, bet ar šo pašu kuģīti, ar kuru bija to ieguvis, iegremdējis airus ūdenī, devās atpakaļceļā.

Un viņš jau bija nonācis Arhipelagā, kad vakarā sacēlās siroko*, kas bija ne tikvien pretējs viņa ceļam, bet tā sabangoja jūru, ka mazais kuģītis nebūtu varējis vētrā izturēt; glābdamies

no vēja, viņš iebega kādā jūras līcī, ko izveidoja neliela saliņa, domādams tur nogaidīt labvēlīgāku ceļavēju. Drīz pēc tam šajā līcī ar pūlēm iegriezās divi lieli dženoviešu preču kuģi, kas brauca no Konstantinopoles un centās izbēgt no tām pašām briesmām, no kurām Landolfo bija bēdzis. Kad dženovieši, kas, iebraucot līcī, bija aizsprostojuši ta izeju, ieraudzīja kuģīti un uzzināja, kam tas pieder, viņi, jau senāk dzirdējuši par Landolfo bagātībām, nolēma tās iegūt, jo bija pēc dabas mantkārīgi un zaglīgi. Izsēdinājuši krastā daļu no saviem ļaudīm, ar stopiem un citādi labi apbruņotus, tie lika viņiem nostāties tādā vietā, ka neviens no pretinieka kuģa nevarēja nokāpt, ja negribēja, lai to ķer bulta; paši sakāpa vieglās laivās un, gan airējot, gan jūras straumei nesot, sasniedza Landolfo nelielo kuģīti un īsā laikā pavisam viegli ieņēma to ar visu apkalpi, no kuras nepaglabās neviens cilvēks. Un, pavēlējuši Landolfo uzkāpt uz viena no saviem kuģiem un pilnīgi izlaupījuši viņa kuģīti, dženovieši to nogremdēja, atstādami viņam vienīgi vecu kamzoli.

7*

Nākošajā dienā, vējam mainoties, preču kuģi uzvilka buras un devās rietumu virzienā, un visu dienu laimīgi turpināja ceļu; bet pret vakaru sākās stipra vētra, kas sacēla milzīgus viļņus un izšķīra abus kuģus. Un tik liels bija aukas spēks, ka kuģis, uz kura atradās nožēlojamais nabaga Landolfo, ar milzīgu brāzmu tapa uzsviests kādam sēklim augšpus Kefalonijas salas un, līdzīgi stiklam, ko triec pret sienu, pāršķēlās un sašķīda gabalos. Jūra tūliņ pārklājās ar peldošām precēm, kastēm un dēļiem, kā mēdz notikt tādos gadījumos, un, lai gan nakts bija ļoti tumša un jūra vētraina un sabangota, nabaga nelaimīgie ļaudis, kas bija atradušies uz kuģa, peldēdami, ja peldēt prata, mēģināja satvert priekšmetus, kas gadījās tuvuma. Viņu vidū bija ari nelaimīgais Landolfo, kas iepriekšējā dienā jau vairākkārt bija saucis pēc nāves, drīzāk vēlēdamies mirt nekā atgriezties mājās nabags, kādu viņš sevi redzēja; taču tagad, skatīdams nāvi vaigu vaigā, viņš izbijās un, tāpat kā pārējie, pieķērās pie kāda dēļa, kas gadījās pa rokai, cerēdams, ka dievs viņam varbūt kaut kā palīdzēs izglābties. Uzsēdies jāteniski uz dēļa, cik vien labi varēja, un juzdams, ka jūra un vējš viņu mētā drīz šurp, drīz turp, Landolfo noturējās līdz gaismas svīdumam. Kad atausa diena, viņš, palūkojies visapkārt, neredzēja neko citu kā vienīgi mākoņus, jūru un kādu lādi, kas, peldēdama pa viļņiem, brīžiem tuvojās, un Landolfo pārņēma milzīgas bailes, ka lāde varētu viņam uzgrūstics un nodarīt sāpes; un vienmēr, kad tā piepeldēja tuvāk, viņš kā varēdams atgrūda to ar roku, lai cik niecīgi bija viņa spēki.

Lai nu kā tas notika, bet atgadījās, ka pēkšņi gaisā sacēlās viesulis, stipri sabangoja jūru un viļņi triecās pret lādi, tā uzgrūdās dēlim, uz kura atradās Landolfo, un dēlis no trieciena apgāzās, tā ka Landolfo pakļuva zem ūdens; kad viņš pēc tam iznira virspusē, lūkodams peidēt, kur viņam vairāk palīdzēja bailes no nāves nekā izsīkušie spēki, viņš redzēja, ka dēlis jau stipri attālinājies. Un tāpēc, baidīdamies, ka var to nesasniegt, viņš piepeldēja pie lādes, kas atradās ļoti tuvu, un, uzgūlies ar krūtīm uz tās vāka, ar rokām pūlējās to novadīt taisni, cik vien žabi varēdams. Tadā stāvoklī, kamēr jūra viņu mētāja gan šurp, gan turp, neēdis, jo nebija ko ēst, bet dzerdams vairāk, nekā būtu vēlējies, turklāt nezinādams, kur atrodas, un neredzēdams neko citu kā vienīgi jūru, viņš pavadīja visu šo dienu un nākošo nakti.

Otrā diena — vai nu tas bija dieva prāts, vai vēja spēks — viņš, jau gaužām līdzīgs sūklim, ar abām rokām stipri turēdamies pie lādes malām, kā mēs redzam darām slīcējus, kas allaž pie kaut kā pieķeras, nokļuva Korfū salas piekrastē, kur, gadījās, kāda nabaga sieviete berza un spodrināja traukus ar smiltīm un sāļo ūdeni. Ieraudzīdama viņu tuvojamies un nesamanīdama, kas tas īsteni ir, tā izbijās un kliegdama kāpās atpakaļ. Viņš nespēja parunāt un visai vāji redzēja, tāpēc arī neko neteica. Taču, kad jūra pienesa viņu pie krasta, sieviete atskārta, ka tā ir lāde, tad, ieskatījusies vērīgāk, vispirms ieraudzīja rokas, izstieptas pāri lādei, pēc tam pamanīja seju un noprata visu notikušo. Un tā nu, līdzjūtības pārņemta, lāga sieviņa iebrida dažus soļus jūrā, kas jau bija nomierinājusies, un, saņēmusi Landolfo aiz matiem, kopā ar lādi vilka uz krastu un tur, ar lielām pūlēm atbrīvojusi viņa rokas no lādes, uzlika lādi uz galvas vienai no savām meitenēm, kas bija atnākusi līdz, un pati aiznesa Landolfo kā mazu bērnu uz mājām un pirtī tikmēr berzēja un mazgāja viņu ar siltu ūdeni, kamēr viņā atgriezās zudušais siltums un kaut cik arī zaudētie spēki. Un, kad nu likās esam gana berzts, tā izvilka viņu no pirts, spirdzināja ar mazliet laba vīna un saldumiem, un dažas dienas rūpējās par viņu, cik labi varēdama, kamēr Landolfo, atguvis spēkus, saprata, kur atrodas. Tad labajai sievietei šķita, ka pienācis laiks atdot viņam lādi, ko tā bija izglābusi, un pateikt, lai turpmāk rūpējas pats par sevi; un tā arī izdarīja. Landolfo, kas bija jau aizmirsis lādi, tomēr paņēma to, kad lāga sieviņa viņam to atnesa, nodomādams, ka lāde nevarētu būt tik nevērtīga, lai nesagādātu viņam dažām dienām iztiku. Taču, redzēdams, ka lāde ir ļoti viegla, viņš jau.pavisam atmeta cerības. Tomēr reiz, kad lāga sieviņas nebija mājās, Landolfo atlauza lādi, lai paskatītos, kas tur iekšā, un atrada daudz dārgu akmeņu, kā slīpētus, tā neapstrādātus, no kuriem viņš gan šo to saprata. Tos apskatījis un redzēdams to lielo vērtību, Landolfo slavēja dievu, kas tomēr nebija gribējis viņu pavisam pamest, un pilnīgi apmierinājās.

Taču, tā kā īsā laikā liktenis bija divas reizes viņu smagi piemeklējis, viņš, baidīdamies, ka tas varētu notikt arī trešo reizi, nolēma, ka jārīkojas ļoti uzmanīgi, nogādājot šīs bagātības mājās. Un tālab, cik vien labi mācēdams, ietinis dārgos akmeņus šādās tādās lupatās, Landolfo pateica lāga sieviņai, ka lāde viņam vairāk neesot vajadzīga un šī varot to paturēt, ja tās vietā būtu ar mieru iedot viņam kādu maisu. Lāga sieviete to labprāt izdarīja, un Landolfo, cik vien sirsnīgi prata, pateicās par saņemto labdarību, uzmeta plecā savu maisu un, atvadījies no krietnās sievietes, iekāpa kādā laivā, kas to aizveda uz Brin- dīzi; no šejienes, turēdamies visu laiku krasta tuvumā, viņš nonāca Trani, kur sastapa savus tautiešus — vadmalas tirgotājus. Kad viņš tiem bija izstāstījis visus savus piedzīvojumus, noklusējot vienīgi gadījumu ar lādi, tie itin kā aiz bijāšanas pret dievu apģērba viņu no galvas līdz kājām, turklāt aizdeva viņam zirgu un iedeva pavadoņus līdz Ravello, kurp viņš vēlējās atgriezties. Te, juzdamies drošībā, Landolfo pateicās dievam, kas viņu bija laimīgi šurp atvedis, atraisīja savu maisu un, aplūkojis visu daudz rūpīgāk nekā pirmajā reizē, redzēja, ka viņam pieder tik daudz dārgakmeņu un tādā vērtībā, ka, pārdodot tos par piedienīgu cenu vai pat par zemāku, viņš būtu divreiz bagātāks, nekā bijis pirms aizbraukšanas. Un, atradis iespēju pārdot savus akmeņus, viņš aizsūtīja uz Korfū ievērojamu naudas summu lāga sieviņai, kas viņu bija izvilkusi no jūras, kā atlīdzību par izdarīto pakalpojumu; un tāpat viņš aizsūtīja naudu uz Trani tiem, kas viņu bija apģērbuši. Un, pārpalikumu paturējis sev, viņš, negribēdams vairāk nodarboties ar tirdzniecību, godīgi nodzīvoja līdz sava mūža galam.

piektā novele

Andreučo no Perudžas, ieradies Neapolē, lai pirktu zirgus, vienā nakti piedzīvo trejas briesmas, taču no visām izglābjas un, ieguvis gredzenu ar rubinu, atgriežas mājās.

Landolfo atrastie dārgakmeņi, — iesāka Fiameta, kurai tagad pienācās stāstīt, — man atgādināja kādu noveli, kas satur ne mazāku skaitu briesmu pilnu notikumu kā Lauretas stāstītā novele, bet atšķiras tādā ziņā, ka pirmajā šie briesmu pilnie notikumi norisinās varbūt vairāku gadu laikā, kamēr šajā, kā jūs dzirdēsit, vienā vienīgā naktī.

Perudžā reiz dzīvoja, kā esmu dzirdējusi stāstām, kāds jauneklis, vārdā Andreučo di Pjetro, kas tirgojās ar zirgiem; padzirdējis, ka Neapole esot labs zirgu tirgus, viņš, iebāzis makā pieci simti zelta florīnu, kaut gan nekad agrāk nebija bijis ārpus mājas, kopā ar citiem tirgotājiem devās uz Neapoli. Nonācis tur kādu svētdienu pret vakaru, viņš pēc sava viesnīcnieka norādījumiem nākošajā rītā gāja uz tirgu, kur ieraudzīja daudz zirgu, un daudzi viņam ļoti patika, un viņš arvien vairāk sāka kaulēties

par tiem. Nevarēdams ne par vienu salīgt un vēlēdamies parādīt, ka patiešām ir pircējs, viņš, kas bija pastulbs un neuzmanīgs, vairākas reizes vilka ārā savu maku ar florīniem visu to ļaužu acu priekšā, kuri te nāca un gāja. Kamēr viņš tā kaulējās, paspējis izrādīt savu maku, gadījās, ka kāda jauna sicīliete, ļoti skaista, bet allaž gatava par nelielu maksu iepriecēt jebkuru vīrieti, pagāja viņam garām, tā ka viņš to nepamanīja, bet tā ieraudzīja viņa maku un tūlīt pie sevis noteica:

—     Kam gan klātos labāk nekā man, ja šī nauda būtu mana? — Un gāja tālāk. Kopā ar šo meiču bija kāda vecīte, arī sicīliete, kas, ieraudzījusi Andreučo, tūliņ pameta meiteni, pie- skrēja pie jaunekļa un viņu sirsnīgi apskāva. To redzēdama, meiča, nesakot ne vārda, nostājās pie malas un sāka gaidīt veco. Andreučo, pagriezies pret vecīti, to pazina un priecīgi sveicināja; apsolījusi apciemot viņu viesnīcā, neielaižoties nekādās garās runās, vecenīte gāja tālāk, un Andreučo turpināja kaulēšanos, taču torīt tā ir neko nenopirka.

Jaunā meiča, kas vispirms bija ievērojusi Andreučo maku un tad viņa pazīšanos ar veco, gribēja lūkot, vai neizdosies atrast kādu līdzekli, lai iegūtu šo naudu, vai nu visu, vai kaut daļu, un sāka vecīti uzmanīgi iztaujāt, kas esot šis cilvēks, no kurienes, ko tas šeit darot un kā viņa to pazīstot. Vecā pastāstīja visu par Andreučo tik sīki, it kā viņš pats par sevi būtu stāstījis, jo ilgus gadus bija dzīvojusi pie viņa tēva Sicīlijā un pēc tam Perudžā; turklāt tā pastāstīja arī, kur Andreučo apmeties un kāpēc še ieradies.

Sīki izprašņājusi par jaunekļa radiniekiem un kā kuru no tiem sauc, meiča nolēma izmantot šās ziņas un rīkoties ar smalku viltību, lai piepildītu savu nodomu. Atgriezusies mājās, viņa sadeva vecenītei darbu visai dienai, lai tā nevarētu apciemot Andreučo. Un, pasaukusi kādu meiteni, kas bija labi apmācīta tādiem pakalpojumiem, viņa aizsūtīja to pievakarē uz viesnīcu, kurā bija apmeties Andreučo. Tur nonākusi, meitene nejauši ieraudzīja tieši viņu vienu pie durvīm stāvam un jautāja viņam pēc viņa paša. Kad Andreučo tai atbildēja, ka viņš pats esot meklētais, tā pavilka viņu sānis un teica:

—    Meser, kāda dižciltīga dāma no šīs pilsētas labprāt vēlētos ar jums parunāt, ja jums tas labpatiktu.

To dzirdēdams, Andreučo brīdi pārdomāja un, tā kā viņš uzskatīja sevi par glītu puisi, tad nosprieda, ka dižciltīgā dāma droši vien viņā iemīlējusies, it kā tolaik Neapolē nebūtu neviena cita tik skaista jaunekļa kā viņš, un tūdaļ atbildēja, ka esot ar mieru, pajautādams, kur un kad šī dāma vēlētos ar viņu runāt. Uz to kalpone atbildēja:

—   Meser, ja jums labpatiktu nākt, viņa jūs gaida savā mājā.

Nebildis viesnīcā ne vārda, Andreučo ātri atteica:

—   Tad ej pa priekšu, un es tev sekošu.

Un tā kalponīte viņu aizveda pie minētās dāmas, kas dzīvoja Tumšā Cauruma ielā, kuras nosaukums vien jau rāda, cik pieklājīga varēja būt šī iela. Neko par to nezinādams, brīvs no jebkādām aizdomām un pārliecināts, ka iet uz ļoti pieklājīgu vietu pie kādas jaukas donnas, Andreučo sekoja meitenei un droši iegāja šajā mājā; un, kāpjot augšā pa kāpnēm, kad kalponīte jau bija paguvusi pasaukt savu kundzi un pateikt: — Andreučo ir klāt! — viņš ieraudzīja to stāvam kāpņu galā un viņu gaidām. Donna bija vēl pavisam jauna, stalta auguma un ļoti daiļa no vaiga, visai pieklājīgi ģērbusies un izrotājusies. Kad Andreučo bija pienācis tuvāk, tā ar atplestām rokām nokāpa viņam pretī trīs pakāpienus, apskāva viņa kaklu un kādu brīdi tā palika, neteikdama neviena vārda, it kā pārmērīgi liels maigums tai liegtu runāt. Pēc tam donna raudādama noskūpstīja viņa pieri un mazliet aizlauztā balsī sacīja:

—    Ak manu Andreučo, esi sveicināts!

Brīnīdamies par tik maigiem glāstiem un ļoti samulsis, Andreučo atbildēja:

—    Daiļā donna, esmu laimīgs ar jums iepazīties!

Tad viņa paņēma to pie rokas, uzveda augšā zālē un no turienes, neko nerunājot, ieveda savā istabā, kas visa bija pilna ar rožu, apelsīnu ziedu un citām smaržām; šeit Andreučo ieraudzīja brīnišķīgu gultu ar aizkariem, daudz tērpu, kas karājās uz kārtīm pēc to laiku paraduma, un daudz citu skaistu un dārgu lietu, kāpēc Andreučo, būdams nepieredzējis jauneklis, bija cieši pārliecināts, ka daiļajai donnai jābūt ievērojamai dāmai. Un, kad tie bija apsēdušies uz kādas lādes gultas kājgalī, dāma iesāka runāt tā:

—    Andreučo, es esmu pārliecināta, ka tu ļoti brīnies gan par glāstiem, ar kādiem es tevi sagaidīju, gan par manām asarām, jo tu mani nepazīsti un varbūt nekad neesi par mani dzirdējis. Taču tūliņ tu uzzināsi kaut ko tādu, par ko tu varbūt vēl vairāk izbrīnīsies, un raugi, ir tā, ka es esmu tava māsa. Un es tev saku: tā kā dievs man parādījis šo žēlastību un es, vēl dzīva būdama, dabūju redzēt vienu no saviem brāļiem (cik ļoti es būtu vēlējusies redzēt jūs visus!), tad kopš šīs stundas es jebkuru brīdi esmu gatava mirt, jo es miršu iepriecināta. Un, ja tu varbūt nekad par to neesi dzirdējis, es tev to pastāstīšu: Pjetro, mans un tavs tēvs, kā tev tas droši vien, es domāju, ir zināms, ilgi dzīvoja Palermo, un turienes iedzīvotāji, pazīstot viņa labsirdību un laipnību, ļoti mīlēja viņu un vēl tagad mīl, bet par visiem vairāk viņu mīlēja mana māte, dižciltīga sieviete un tolaik atraitne; un šī mīlestība bija tik liela, ka, atmezdama bailes no tēva un brāļiem, kā arī savu godu, tā sagājās ar viņu, un tādā kārtā piedzimu es un esmu uzaugusi tāda, kādu tu mani redzi. Pēc tam kad kaut kādu apstākļu dēļ Pjetro vajadzēja aizbraukt no Palermo un atgriezties Perudžā, tas atstāja manu māti un mani — mazu meitenīti, un, kā es esmu dzirdējusi, nekad vairs neatcerējās ne mani, ne viņu. Un, ja Pjetro nebūtu mans tēvs, es viņu būtu ļoti nosodījusi par šo nepateicību, ar kādu viņš izturējās pret manu māti (es nerunāju par mīlestību, kādu viņam vajadzēja izjust pret mani, kas biju dzimusi nevis no kalpones vai nicināmas sievietes), jo mana māte, visuzticīgākās mīlestības pamudināta, pat nezinādama, kas viņš tāds, ielika viņa rokās pati sevi un visu savu mantu. Bet kāpēc gan pieminēt to? Nelāga izdarīto un sen pagājušo daudz vieglāk ir nosodīt nekā izlabot. Tā tas tomēr notika: viņš atstāja mani, vēl mazu meiteni, Palermo, kur esmu uzaugusi gandrīz tik liela, kādu tu mani tagad redzi, un mana māte, būdama bagāta sieviete, mani izprecināja kādam jauneklim no Džirdženti, mantīgam un dižciltīgam cilvēkam, kas aiz mīlestības pret manu mati un mani pārcēlās uz Palermo. Un šeit, būdams dedzīgs gvelfu* piekritējs, viņš sāka gatavot sazvērestību kopā ar mūsu karali Kārli*, bet, pirms viņi paguva ko izdarīt, par to uzzināja karalis Federīgo*, un tas bija par iemeslu mūsu bēgšanai no Sicīlijas — tieši tai laikā, kad es jau cerēju kļūt par ievērojamāko dāmu, kāda jebkad šai salā dzīvojusi. Un tāpēc, paņēmuši līdz tās nedaudzās lietas, ko mēs varējām paņemt (es saku nedaudzās, salīdzinot ar tām daudzajām, kas mums piederēja), pametuši muižas un pilis, mēs atbēgām uz šo pilsētu, kur atradām karali Kārli tik labvēlīgi noskaņotu pret mums, ka viņš atlīdzināja mums daļu 110 zaudējumiem, ko bijām cietuši viņa dēļ, iedeva mums lauku īpašumus un pilsētas mājas un vēl joprojām dod manam vīram, tavam svainim, lielus līdzekļus, kā tu varēsi par to pārliecināties. Un tā nu es atrodos šeit, kur, pateicoties dieva un nevis tavai žēlastībai, es ieraugu tevi, mans mīļais brāli.

Un, tā runājusi, viņa to no jauna apskāva un raudādama vēlreiz liegi noskūpstīja uz pieres.

Dzirdēdams viņu stāstām šo pasaciņu tik sakarīgi, tik raiti, ka nevienu reizi vārds viņai neiesprūda starp zobiem, nedz misējās mēle, un atcerēdamies, ka tēvs patiesi dzīvojis Palermo, kā arī pats no savas pieredzes pazīdams jauniešu parašas, kuri labprāt jaunībā nododas mīlestībai, turklāt redzēdams maigās asaras, apskāvienus un šķīstos skūpstus, Andreučo noturēja visu, ko donna teica, par visīstenāko patiesību. Un, pēc tam kad viņa bija apklususi, jauneklis atbildēja:

—    Kundze, jums nevajag brīnīties, ja esmu pārsteigts, jo patiesi mans tēvs, lai kāds arī tam būtu iemesls, nekad nerunāja par jūsu māti un jums, vai arī, ja varbūt runāja, līdz manām ausīm šīs valodas nenonāca, un es neko par jums nezināju, itin kā kad jūs nemaz nebūtu pasaulē. Un tāpēc jo patīkamāk man ir atrast māsu, kad es to nepavisam necerēju, šeit, kur esmu gluži viens. Un patiesi, es nezinu neviena ievērojama un augsta vīra, kuram jūs.nebūtu dārga, un jo dārgāka jūs esat man, kas esmu tikai sīks tirgonis. Taču vienu es jūs lūdzu man paskaidrot, — kā jūs uzzinājāt, ka es atrodos šeit?

Uz to viņa atbildēja:

—    Man to šorīt pastāstīja kāda nabaga sieviete, kas bieži nāk pie manis, jo (ka viņa man teica) viņa esot ilgu laiku dzīvojusi pie mūsu tēva Palermo un Perudža. Un, ja man nebūtu licies pieklājīgak, ka tu atnāc pie manis manā (un līdz ar to arī tavā) namā, nekā es pie tevis svešā mājā, tad es jau sen būtu tevi uzmeklējusi.

To teikusi, donna sāka sīki izjautāt par visiem jaunekļa radiniekiem, saucot tos vārdā, un Andreučo par visiem viņai atbildēja, tādējādi vēl vairāk noticēdams tam, kam vismazāk vajadzēja noticēt.

Tā kā tērzēšana ieilga un karstums bija liels, donna lika atnest grieķu vīnu un cepumus un pasniegt Andreučo. Kad nu pēc tam Andreučo gribēja iet, jo tuvojās vakariņu stunda, viņa ne par ko negribēja pieļaut, ka tas aiziet, bet, izlikdamās stipri satraukta, to apskāva un sacīja:

—    Vai manu! Tagad es skaidri redzu, cik maz tu mani mīli! Jel padomā, ka tu esi pie vienas no savām māsām, ko tu nekad nebiji redzējis, un atrodies viņas mājā, kur tev vajadzēja apmesties tūliņ pēc atbraukšanas! Un tu gribi no šejienes aiziet, lai vakariņotu viesnīcā? Patiesi, tev jāietur vakariņas kopā ar mani!

Un, lai gan mana vīra nav mājās, par ko man ļoti žēl, es, kaut ari sieviete, tomēr pratīšu tev parādīt mazliet goda.

Nezinādams, ko lai citu viņai atbild, Andreučo teica:

—   Es jūs mīlu, ka pieklājas mīlēt māsu, taču, ja es tagad neaiziešu, mani visu vakaru gaidīs vakariņās, un tas būs gaužām nepieklājīgi.

Tad donna sacīja:

Žēlīgais dievs, vai tad man mājās nav neviena, ko aizsūtīt pateikt, lai tevi negaida! Turklāt būs daudz pieklajīgāk darīts, un tas pat ir tavs pienākums, ja aizsūtīsi pateikt saviem biedriem, lai viņi ierodas šeit vakariņās, un pēc tam, ja tu tomēr gribētu aiziet, jūs varētu iet visi kopā.

Andreučo atbildēja, ka nemaz negribot būt kopa ar saviem draugiem šovakar, bet, ja donna tā vēloties, lai rīkojoties pēc savas patikas. Tad dāma izlikās aizsūtām kādu uz viesnīcu pateikt, lai Andreučo vakariņās negaida. Un, kad vēlāk pēc daudzām citām sarunām tie bija piesēdušies pie galda, kur tiem tika bagātīgi pasniegti visvisādi ēdieni, viņa viltīgi novilcināja vakariņas līdz vēlai naktij. Kad nu tie bija piecēlušies no galda un Andreučo gribēja iet, donna teica, ka nekādā ziņā to nepieļaušot, jo Neapole neesot pilsēta, pa kuru varot naktī staigāt un it sevišķi svešnieks; turklāt, sūtīdama pateikt, lai negaida Andreučo vakariņās, viņa esot likusi pateikt to pašu attiecībā uz naktsmājām. Tā kā Andreučo visam noticēja un, aplamas pārliecības maldinātam, viņam dāmas sabiedrība bija patīkama, tad viņš arī palika.

Pēc vakariņām ne bez nolūka tika uzsāktas daudz un garas valodas, un, kad laba daļa no nakts jau bija pagājusi, dāma, ierādījusi Andreučo guļasvietu savā istabā un atstājusi pie viņa kādu mazu zēnu, lai tas Andreučo parādītu, ja viņam kaut ko iegribētos, pati kopā ar kalponēm aizgāja uz citu istabu.

Karstums bija liels, kāpēc Andreučo, redzēdams, ka palicis viens, tūliņ izģērbās kamzolī un, novilcis bikses, nolika tās uz pagalvja. Un, tā kā viņam radās dabiska vajadzība atbrīvot vēderu no liekā smaguma, viņš paprasīja zēnam, kur to varētu izdarīt, un tas viņam parādīja kādas durvis vienā istabas kaktā un teica:

—    Ieejiet tur!

Sperdams drošu soli, Andreučo nejauši uzlika kāju uz kāda dēļa, kas pretējā pusē bija atrauts no šķērskoka, un kopā ar to nogāzās lejā; taču dievs viņam bija tik žēlīgs, ka viņš krītot nenodarīja sev neko ļaunu, lai gan krita no diezgan liela augstuma, bet tikai viscaur notašķījās ar netīrumiem, ar kuriem šī vieta bija pilna. Lai jūs labāk saprastu teikto un to, kas sekos, es jums gribu aprakstīt, kā šī vieta bija ierīkota.

Tā atradās kādā šaurā ejā, kādas mēs bieži redzam starp divām mājām: uz diviem baļķiem, kas sniedzās no vienas mājas līdz otrai, bija pienagloti vairāki dēļi un ierīkota vieta sēdēšanai; viens no šiem dēļiem kopā ar Andreučo bija nogāzies. Un tā nu, sēdēdams bedrē, bēdīgs par notikušo, Andreučo sāka saukt zēnu; bet zēns, līdzko izdzirda viņu krītam, steidzās par to pavēstīt savai kundzei, kas tūdaļ ieskrēja Andreučo istabā un ņēmās meklēt, vai viņa drēbes ir še. Un tā atrada drēbes, kā arī naudas maku, ko Andreučo, nevienam neuzticoties, muļķības pēc allaž nēsāja pie jostas. Ieguvusi naudu, kuras dēļ bija sarīkojusi šīs lamatas un, būdama no Palermo, izlikusies par peru- džieša māsu, donna nelikās vairs par Andreučo zinis, bet steidzās noslēgt durvis, pa kurām tas bija izgājis, kad nokrita.

Tā kā zēns neatbildēja, Andreučo sāka saukt skaļāk, tomēr tas neko nelīdzēja. Un viņā jau modās aizdomas, un pārlieku vēlu viņš sāka atskārst, ka ticis apkrāpts. Uzrāpies uz pazema mūra, kas atdalīja šo bedri no ielas, un nokāpis otrā pusē zemē, viņš piegāja pie mājas, kuru ļoti labi pazina, šeit ilgi, bet veltīgi sauca, raustīja durvis un klaudzināja. Skaidri apjauzdams, cik liela viņa liksta, viņš raudādams iesāka runāt tā: — Ak es nelaimīgais, tik īsā laikā esmu pazaudējis kā pieci simti florīnu, tā māsu! — Un pēc daudziem citiem žēlabu vārdiem Andreučo atkal sāka dauzīt durvis un kliegt, saceldams tik lielu troksni, ka daudzi tuvākie kaimiņi, pamodušies un nevarēdami to izturēt, piecēlās; un viena no dāmas kalponēm, izlikdamās pavisam samiegojusies, piegāja pie loga un dusmīgi teica:

—    Kas tur lejā klauvē?

—    Ak, — teica Andreučo, — vai tu mani nepazīsti? Es esmu Andreučo, donnas Fiordalizo[2] brālis.

Uz to kalpone atbildēja:

—    Lāga vīrs, ja tu esi par daudz iedzēris, ej izgulies un atnāc rīt! Es nepazīstu nekādu Andreučo un nezinu, par ko tu te mels. Ej ar dievpalīgu savu ceļu un, lūdzu, ļauj mums gulēt!

—      Kā, — sacīja Andreučo, — tu nezini, par ko es runāju? Tu zini gan. Bet, ja jau siclliešu radniecība ir tāda, ka to aizmirst tik īsā laikā, tad atdod man kauču manas drēbes, kuras es te augšā atstāju, un es dieva mierā staigāšu savu ceļu.

Uz to meitene gandrīz jau smiedamās atbildēja:

—    Mīļo cilvēk, man liekas, tu murgo.

To pateikusi, viņa acumirklī aizcirta logu un atgriezās istabā. Tādējādi Andreučo tagad bija pilnīgi pārliecināts par savu zaudējumu un aiz lieliem sirdēstiem viņa dusmas pārvērtās trakā niknumā, un viņš apņēmās ar ļaunu atdabūt to, ko nebija varējis atgūt ar laipniem vārdiem; tāpēc, paķēris lielu akmeni, viņš sāka ar daudz stiprākiem sitieniem nekā iepriekš briesmīgi dauzīt durvis.

To dzirdēdami, daudzi kaimiņi, kas jau agrāk bija uzmodušies un piecēlušies, nodomāja, ka Andreučo ir kāds bezkauņa un grib ar šiem vārdiem kaitināt godīgu sievieti; noskaitušies par viņa klauvēšanu, tie pienāca pie logiem, un visi sāka kliegt vienā balsī līdzīgi vienas ielas suņiem, kas tā mēdz noriet kādu svešu suni:

—    Tā ir liela bezkaunība — atnākt šajā stundā godīgu sieviešu mājā un melst tādus niekus. Ej savu ceļu, puis, un, lūdzams, ļauj mums gulēt! Un, ja tev ar viņu kādas darīšanas, atnāc rit, bet netraucē mūs vairs šonakt.

Varbūt šo vārdu iedrošināts, kāds vīrs, kas kalpoja minētajai donnai par savedēju un patlaban atradās mājā un ko Andreučo nebija ne manījis, ne dzirdējis, pienāca pie loga un rupjā, briesmīgā un stiprā balsī uzkliedza:

—    Kas tur lejā ir?

Uz šo saucienu pacēlis galvu, Andreučo ieraudzīja kādu vīru, kas, cik nu viņš varēja samanīt, likās esam īsts milzis ar biezu, melnu bārdu un kas, it kā nule piecēlies no gultas, no dziļa miega, žāvājās un berzēja acis. Andreučo tam atbildēja ne bez bailēm:

—    Es esmu viens 110 tās dāmas brāļiem, kura šeit dzīvo.

Bet vīrs, nenogaidījis, kamēr Andreučo pabeidz, vēl daudz

bargāk nekā iepriekš uzkliedza:

—    Es nezinu, kas mani attur noiet lejā un tev tā sadot ar rungu, lai tu vairs nekustētos, tu apnicīgais ēzeli un žūpa, kas tu patiesi esi, neļaudams mums šonakt gulēt!

Un, ieiedams atpakaļ istabā, viņš aizvēra logu.

Daži kaimiņi, kuri labāk zināja, kas viņš par cilvēku, laipni uzrunāja Andreučo un sacīja:

—    Dieva dēļ, mīļais, ej savu ceļu un neļaujies, lai tevi šonakt te nosit! Ej projām sevis paša labad!

Un tā nu Andreučo, gan izbijies no vīra balss un izskata, gan to ļaužu padoma skubināts, kuri, kā viņam likās, runāja aiz līdzjūtības, bēdīgāks, nekā jebkad kāds cilvēks bijis, un izmisis par zaudēto naudu, nolēma atgriezties viesnīcā un sāka iet pa ceļu uz to pusi, no kuras dienā, nezinādams, kurp nonāks, bija sekojis kalponei.

Un, tā kā viņam pašam derdzās smaka, kas naca no viņa, gribēdams pagriezties uz jūru, lai nomazgātos, viņš nomaldījās pa kreisi kādā ielā, ko sauca par Katalānas ielu. Iedams uz pilsētas augstāko daļu, viņš pēkšņi ieraudzīja sev priekšā divus cilvēkus, kas nāca uz viņa pusi ar lākturi rokā. Baidīdamies, ka tie varētu būt no sardzes vīriem vai cilvēki ar ļaunprātīgiem nolūkiem, Andreučo, lai no viņiem izvairītos, klusu paslēpās kādā sagrautā mājā, ko redzēja tuvumā. Taču svešie iegāja tajā pašā mājā, iiin kā kad tieši uz šo vietu būtu sūtīti; un viens no vīriem, nolicis zemē kādus dzelzs rīkus, kas viņam bija plecā, sāka kopā ar otru tos aplūkot un daudz ko par tiem pārspriest. Un, kamēr viņi tā runāja, viens negaidot ieteicās:

—    Ko tas nozīmē? Es saožu šeit vislielāko smirdoņu, kādu jebkad esmu saodis.

To teicis, viņš mazliet pacēla lākturi, un abi ieraudzīja nabaga Andreučo; pārlieku izbrīnījušies, viņi izsaucās: — Kas tur ir? — Andreučo klusēja, bet viņi, pienākuši ar gaismu tuvāk, jautāja, ko šis, tik cūcīgi notašķījies, tur darot. Andreučo izstāstīja visu, kas ar to bija noticis, un svešie, noprazdami, kur tas varēja atgadīties, sacīja viens otram: — Droši vien tas būs noticis marodiera Butafuoko' mājā. — Un, pagriezies pret Andreučo, viens no viņiem teica:

—    Mīļais draugs, lai gan tu esi pazaudējis savu naudu, tev tomēr daudzkārt jāslavē dievs tas kungs, ka tev gadījās nokrist un tu nevarēji vairs atgriezties tai namā; io vari būt drošs: ja tu nebūtu nogāzies, tevi tur nosistu, tikko tu būtu iemidzis, un līdz ar naudu tu pazaudētu arī dzīvību. Bet ko tev tagad palīdz raudāšana? Tā tu neatdabūs! ne denāra no savas naudas, tāpat kā nevari iegūt zvaigznes no debesīm, bet tevi gan var nogalināt, ja viņš izdzirdēs, ka tu kādam par notikušo esi bildis kaut

1 Buttafuoeo (it.) — lielgabala slauķis.

vārdu. — To pateicis un mazliet apspriedies ar savu biedru, viņš- turpināja:

—    Redzi, mēs iežēlojamies par tevi; tāpēc, ja tu gribētu mums palīdzēt kādā pasākumā, pie kā mēs pašreiz gribam ķerties, mēs esam pārliecināti, ka tava daļa ieguvuma būs vairāk vērts par to, ko esi pazaudējis.

Andreučo izmisumā atbildēja, ka esot gatavs uz visu.

Tajā dienā bija apbedīts kāds Neapoles arhibīskaps, saukts mesers Filipo Minutolo*; un viņš bija apbedīts ļoti greznā amata tērpā ar dārgām rotām, un pirkstā viņam bija gredzens ar rubīnu, kas bija vairāk nekā pieci simti zelta florīnu vērts. Un tā nu šie gribēja aplaupīt līķi un izstāstīja Andreučo savu nodomu. Andreučo, būdams vairāk mantkārīgs nekā apdomīgs, devās ce|ā kopā ar tiem. Kad nu viņi tā gāja'uz galveno baznīcu un Andreučo joprojām stipri smirdēja, viens 110 viņiem sacīja:

- Vai mēs nevarētu kaut ko izdomāt, lai viņš mazliet nomazgātos, vienalga kur, ka tik nesmirdētu tik briesmīgi?

Otrs atbildēja:

—    Lai notiek! Mēs esam šeit netālu no akas, pie kuras pastāvīgi mēdz būt rullis un liels spainis; aiziesim tur un ātri viņu nomazgāsim.

Nonākuši pie akas, viņi atrada vienīgi virvi, bet spainis bija aiznests; tāpēc abi nolēma piesiet Andreučo pie virves un ielaist akā, lai viņš tur nomazgājas un, kad būs nomazgājies, lai parausta virvi, un tie viņu uzvilks augšā. Un tā arī izdarīja. Kad tie viņu bija nolaiduši akā, gadījās, ka šai akai tuvojās daži si- ņorijas sardzes vīri, kas bija ļoti izslāpuši gan no lielā karstuma, gan tāpēc, ka bija dzinušies kādam pakaļ. Ieraudzījuši sargus, abi tūliņ metās bēgt. Sardzes kareivji, kas nāca šurp padzerties, tos nepamanīja. Andreučo, jau paguvis akas dibenā nomazgāties, paraustīja virvi; slāpju mocīti, sargi nolika zemē savus vairogus, ieročus un apmetņus un sāka vilkt virvi, domādami, ka pie tās piestiprināts spainis, pilns ar ūdeni. Kad Andreučo redzēja, ka akas mala jau pavisam tuvu, viņš atlaida virvi un uzmetās ar abām rokām uz akas grodiem. Sargkareivji, to ieraudzījuši, pēkšņu baiļu pārņemti, neko neteikdami, atlaida virvi un metās bēgt, ko nagi nes. Andreučo par to stipri izbrīnījās, un, ja nebūtu cieši turējies, viņš būtu nokritis atpakaļ dziļumā, stipri sasities vai pat dabūjis galu. Kad nu viņš tomēr izkāpa ārā un atrada ieročus, turklāt labi zinādams, ka viņa biedriem lādu nebija, viņš sāka vēl vairāk brīnīties. Lielās šaubās un nesaprašanā gauzdamies par savu likteni, viņš, neko neaizskāris, nolēma doties projām no šejienes. Un tā viņš sāka iet, pats nezinādams, uz kurieni.

Tā iedams, viņš sastapa abus savus biedrus, kas nāca vilkt viņu ārā no akas; un, kad tie viņu ieraudzīja, tie, stipri brīnīdamies, jautāja, kas šo esot izvilcis. Andreučo atbildēja, ka nezinot, un izstāstīja pēc kārtas, kā viss bija norisinājies un ko viņš bija atradis pie akas. Sapratuši, kā tas noticis, abi smiedamies pastāstīja, kāpēc bēguši un kas bijuši tie, kuri Andreučo izvilka no akas. Netērējot vairāk vārdu, tā ka bija jau pusnakts, viņi devās uz galveno baznīcu, kurā iekļuva bez lielātn pūlēm, un piegāja pie šķirsta, kas bija no marmora un ļoti liels; un ar saviem dzelzs laužņiem viņi tik augstu pacēla tā ārkārtīgi smago vāku, lai cilvēks varētu tur ielīst, un nostiprināja to. Un, kad tas bija izdarīts, viens no viņiem sacīja:

—    Kurš līdīs iekšā?

Uz to otrs atbildēja:

—    Es ne.

—    Es arī ne, — piebilda pirmais, — lai lien Andreučo!

—    To es nedarīšu, — sacīja Andreučo. Tad abi, pagriezušies pret viņu, teica:

—    Ka, tu nelīdīsi? Patiešām kā dievs debesīs, ja tu nelīdīsi, mēs tev tā sadosim pa galvu ar vienu no šiem dzelzs laužņiem, ka tu paliksi guļot beigts.

Aiz bailēm Andreučo līda lar, taču lienot nodomāja pie sevis:

«Šie man lika līst zārkā, lai mani apkrāptu; jo, kad es visu būšu viņiem padevis ārā, viņi, kamēr es pūlēšos izrāpties no šķirsta, aizies savās gaitās, bet es palikšu tukšā.» Un tāpēc viņš nolēma jau laikus paņemt savu daļu; un, atcerējies dārgo gredzenu, par kuru bija dzirdējis runājam, līdzko iekāpa zārkā, novilka gredzenu no arhibīskapa pirksta un uzvilka savā; tad padeva tiem ārā zizli, mitru un cimdus, un, kad līķis bija izģērbts līdz kreklam un viss atdots tiem ārpusē, viņš sacīja, ka vairāk nekā neesot. Tie, apgalvodami, ka tur vajagot būt gredzenam, teica, lai viņš visu labi pārmeklējot; taču Andreučo atbildēja, ka nevarot atrast, un, izlikdamies meklējam, lika tiem mazliet pagaidīt. Sie tur ārpusē, būdami tikpat viltīgi kā viņš, skubināja, lai pārmeklējot vien labi, tad izdevīgā brīdī izrāva balstu, kas turēja šķirsta vāku, un aizbēga, atstādami Andreučo zārkā.

Katrs var iedomāties, kā jutās Andreučo, kad to pamanīja.

Viņš vairākas reizes lūkoja, vai nevarēs ar galvu un pleciem pacelt vāku, bet pūles bija veltas. Tāpēc, smagu sāpju pārvarēts, viņš bez samaņas nokrita uz arhibīskapa atdzisušajām miesām; un, ja kāds viņus abus tai brīdī būtu redzējis, tam būtu grūti izšķirt, kurš no viņiem vairāk līdzinās mironim, arhibīskaps vai Andreučo. Atguvis samaņu, Andreučo sāka rūgti raudāt, gluži skaidri apjēgdams, ka viņu gaida viens 110 diviem: vai nu nāve aiz bada un smirdoņas šeit, starp līķa tārpiem, ja neviens nenāktu zārku atvērt, jebšu karātavas kā zaglim, ja kāds atnāktu un viņu atrastu. Un, gaužām bēdīgs ļaudamies tādām domām, Andreučo izdzirda pa baznīcu staigājam un runājam vairākus cilvēkus, kuri, kā viņam šķita, bija atnākuši, lai darītu to, ko viņš ar saviem biedriem jau bija paveicis, un tāpēc viņa bailes kļuva vēl lielākas. Bet, kad tie zārku bija atvēruši un atbalstījuši vāku, tie sāka ķildoties, kam jālien iekšā, un neviens negribēja to darīt; beidzot pēc ilgas strīdēšanās kāds priesteris sacīja:

— No kā jūs baidāties? Vai jūs domājat, ka viņš jūs aprīs? Miroņi neēd cilvēkus; es pats kāpšu zārkā.

Un, tā runājis, viņš uzmetās ar krūtīm uz zārka malas, pagrieza galvu uz ārpusi un bāza kājas papriekšu, lai līstu iekšā. To redzēdams, Andreučo, piecēlies stāvus, saķēra priesteri aiz vienas kājas un grasījās vilkt lejā. Priesteris, to juzdams, izgrūda briesmīgu kliedzienu un steigšus rausās ārā no zārka. Visi pārējie, atstājuši zārku vaļā, šausmās metās bēgt, itin kā kad viņiem dzītos pakaļ simt tūkstošu velnu. To redzēdams, Andreučo priecīgāks par priecīgu tūdaļ izlēca no zārka un pa to pašu ceļu, pa kuru bija ienācis, atstāja baznīcu.

Jau svīda gaisma, kad Andreučo ar minēto gredzenu pirkstā, iedams uz labu laimi, nonāca pie jūras un no šejienes viesnīcā, kur atrada savus ceļabiedrus un viesnīcnieku, kas visu nakti bija pavadījuši, baiļodamies par viņu. Kad nu viņš tiem izstāstīja, kas ar viņu atgadījies, saimnieks deva padomu nekavējoties atstāt Neapoli. To Andreučo steigšus arī izdarīja un atgriezās Perudžā, ieguldījis visu savu naudu vienā gredzenā, lai gan bija braucis pirkt zirgus.

sestā novele

Donna Berilola, pazaudējusi divus dēlus un atrasta kādā sala ar diviem stirneniem, aizbrauc uz Lunidžānu. Seit viens no dēliem sāk kalpot pie viņas labdara, gul ar tā meitu un tiek iemests cietumā. Sicilieši saceļas pret karali Kārli, māte pazīst dēlu, un tas apprec sava kunga meitu. Tiek atrasts ari otrs brālis, un viņi atgūst savu augsto stāvokli.

Dāmas un arī jaunie cilvēki bija daudz smējušies par Andreučo piedzīvojumiem, par kuriem stāstīja Fia- rneta, kad Emīlija, redzēdama, ka novele pabeigta, izpildot karalienes pavēli, iesāka tā: — Smagas un bēdpilnas ir dažādās likteņa uzsūtītās likstas. Taču, tā kā ik reizes, par tām runājot, top atmodināts mušu prāts, kas citādi itin viegli iemieg savos maldos, es domāju, ka nekad nedrīkstētu apnikt par tām klausīties kā laimīgiem, tā nelaimīgiem, jo pirmie, par tām dzirdot, kļūs apdomīgi, bet otrie gus mierinājumu. L'n tālab, lai gan par šo tematu jau daudz kas ir teikts, esmu nodomājusi jums pastāstīt kādu noveli, kura būs tikpat patiesa, cik skumīga, un kurā, kaut gan tā beidzas laimīgi,

jūs dzirdēsit par bēdām, kas bija tik rūgtas un ilgstošas, ka man grūti ticēt, vai tās jebkad spēja saldināt vēlākais prieks.

Jums jāzina, dārgās dāmas, ka pēc ķeizara Fridriha Otrā nāves par Sicīlijas karali tapa kronēts Manfrēds, pie kura lielā cieņā bija kāds dižciltīgs vīrs no Neapoles, vārdā Arrigeto Ka- pēče, kam par sievu bija skaista un augstdzimusi dāma, arī nca- poliete, vārdā donna Berītola Karāčola. Kad Arrigeto, kura rokās tolaik atradās salas pārvaldīšana, uzzināja, ka karalis Kārlis Pirmais pie Benevento uzvarējis un nokāvis Manfrēdu* un ka visa karaliste sacēlusies pret to, viņš, maz ko paļaudamies uz sicīliešu mainīgo uzticību un negribēdams kļūt par sava valdnieka ienaidnieka pavalstnieku, gatavojās bēgt. Bet sicīlieši, par to uzzinājuši, viņu un daudzus citus karaļa Manfrēda draugus un kalpus nodeva gūstniecībā karalim Kārlim, kura rokās pēc tam nodeva arī salas pārvaldīšanu. Tik straujā un mainīgā notikumu gaitā nezinādama, kur palicis Arrigeto, un visu laiku baiļodamās, ka tik nenoliek tas, kas bija jau noticis, donna Berītola bailes no apkaunojuma pameta visu, kas tai piederēja, un kopā ar savu apmēram astoņus gadus veco dēlu Džusfredi, būdama atkal jaunu radību gaidās un gluži nabaga, iekāpa kādā mazā laiviņā un aizbēga uz Lipari, kur dzemdēja otru puisēnu,, kuru nosauca par Skačāto, kas nozīmē — izraidītais. Un, pieņēmusi zīdītāju, viņa kopā ar to un bērniem iekāpa nelielā kuģītī, lai atgrieztos Neapolē pie saviem radiniekiem. Taču notika citādi, nekā viņa bija domājusi, jo kuģi, kam vajadzēja doties uz Neapoli, vēja spēks aiznesa uz Ponco salu, kur, piestājuši nelielā jūras līcī, viņi sāka gaidīt labvēlīgāku laiku savam ceļojumam. Donna Berītola kopā ar citiem izkāpa uz salas un, atradusi tur kādu vientuļu un nomaļu vietu, sāka gluži viena apraudāt savu Arrigeto. Un tā. viņa darīja katru dienu, līdz atgadījās, ka reiz, kamēr viņa bija nodevusies savām žēlabām, nepamanot ne matrozim, ne kādam citam, pēkšņi piebrauca kāda jūras laupītāju galera, gluži mierīgi visus sagūstīja un aizbrauca.

Kad donna Berītola, beigusi savas raudas un žēlabas, kā parasti atgriezās krastā, lai redzētu bērnus, viņa nevienu neatrada. Sākumā viņa izbrīnījās, bet tad, pēkšņi iedomādamās, kas varētu būt noticis, pievērsās jūrai un ieraudzīja galeru, vēl ne sevišķi tālu, velkam aiz sevis kuģīti. Tad viņa skaidri saprata, ka zaudējusi ne tikvien vīru, bet arī bērnus; redzēdama, ka palikusi viena, nabaga un atstāta, un nezinādama, vai jebkad kādu atradīs, viņa, saukdama vīru un bērnus, bez samaņas nokrita uz krasta. Seit nebija neviena, kas ar aukstu ūdeni vai kā citādi atsauktu viņā zudušos spēkus; tāpēc viņas gars varēja brīvi klejot, kur tam patika. Bet, kad nabaga nožēlojamās miesās līdz ar asarām un vaimanām atgriezās zudušie spēki, viņa ilgi sauca bērnus un izmeklējās tos pa visām alām; taču, kad viņa saprata, ka šīs pūles ir veltas un redzēja tuvojamies nakti, viņa, vēl cerēdama, bet pati nezinādama, uz ko, sāka mazliet rūpēties par sevi un, atstājusi krastmalu, devās atpakaļ uz alu, kur allaž gāja raudāt un žēloties.

Kad lielas bailēs un neizsakāmās bēdās bija pagājusi nakts ' un ataususi jauna diena, un pagājusi jau trešā stunda, viņa, kas iepriekšējā vakarā neko nebija ēdusi, bada dzīta, sāka ēst zāli; paēdusi kā varēdama, viņa raudādama nodevās dažādām pārdomām par savu turpmāko dzīvi. Kamēr viņa tā domāja, viņa ieraudzīja kādu stirnu tuvojamies, ieejam alā, kas atradās turpat blakus, un pēc neilga laika atkal iznākam un ieskrienam mežā. Donna Berītola piecēlās un iegāja alā, no kuras bija iznākusi stirna, un ieraudzīja tur divus stirnēnus, kas bija dzimuši varbūt tai pašā dienā, un tie viņai šķita visjaukākie un vismīlīgākie radījumi pasaulē. Un, tā kā no nesenajām radībām viņai krūtīs piens vēl nebija izsīcis, viņa maigi paņēma tos un pielika pie savām krūtīm. Tie, neatsacīdamies no šīs labvēlības, zīda viņu, kā būtu zīduši savu māti, un no šā brīža izturējās pret viņu gluži tāpat kā pret māti. Un tā nu dižciltīgajai dāmai likās, ka atradusi šai vientulīgajā vietā vismaz kaut kādu sabiedrību un, pārtikdama no zāles un ūdens un raudādama ik reizes, kad atcerējās vīru, bērnus un savu agrāko dzīvi, viņa nolēma šeit dzīvot un mirt, ne mazāk saradusi ar stirnu kā ar tās mazuļiem.

Kad nu, tā dzīvojot, dižciltīgā dāma bija jau kļuvusi līdzīga meža zvēram, atgadījās, ka pēc vairākiem mēnešiem tai vietā, kur viņa reiz bija izkāpusi krastā, par laimi piestāja kāds piziešu kuģītis un palika šeit vairākas dienas. Uz šā kuģa atradās kāds dižciltīgs vīrs, vārdā Kurrādo, cēlies no Malespīni marķīziem, līdz ar savu cienījamo un dievbijīgo sievu; viņi patlaban atgriezās no svētceļojuma pa visām svētajām vietām, kādas vien atrodas Apūlijas* karalistē, un devās mājup. Kādu dienu, lai aizdzītu grūtsirdību, marķīzs kopā ar savu sievu, dažiem kalpotājiem un suņiem devās pastaigā pa salu. Un netālu no tās vietas, kur bija apmetusies donna Berītola, Kurrādo suņi sāka trenkāt abus stirnēnus, kas, jau labi paaugušies, klaiņāja apkārt ganīdamies. Stirnēni, suņu vajāti, nebēga nekur citur kā tieši uz alu, kur atradās donna Berītola. To redzēdama, donna pielēca kājās un, paķērusi koku, aizdzina suņus. Bet te pienāca Kurrādo ar savu sievu, kas bija sekojuši suņiem un, ieraudzījuši viņu tik brūnu iedegušu, vāju un pinkainu, ļoti izbrīnījās; un donna Berītola bija vēl vairāk izbrīnījusies par tiem.

Taču, kad, paklausot viņai, Kurrādo bija atsaucis atpakaļ suņus, tikai pēc daudzām lūgšanām izdevās viņu piedabūt pastāstīt, kas viņa ir un ko šeit dara, un donna pilnīgi atklāja tiem savu stāvokli, visas savas likstas un savu briesmīgo apņemšanos. To dzirdēdams, Kurrādo, kas ļoti labi bija pazinis Arrigeto Ka- pēči, raudāja aiz līdzjūtības un ar maigiem vārdiem ļoti nopūlējās donnu Berītolu atrunāt no tik nežēlīga nodoma, piesolīdamies aizvest viņu uz savu māju un godāt kā savu māsu; un tur viņa varētu palikt tik ilgi, kamēr dievs sūtītu laimīgāku likteni. Kad dāma tomēr neļāvās pierunāties, Kurrādo atstāja pie viņas savu sievu un sacīja, lai tā liekot atnest šurp ēdienu un apģērbjot dāmu, kas bija pavisam noskrandusi, kādā no saviem tērpiem, un lai darot visu tā, ka viņa būtu ar mieru braukt tiem līdz. Palikusi pie donnas Berītolas un kopā ar to vispirms gauži apraudājuši tās nelaimīgo likteni, dižciltīgā dāma lika atnest drēbes un pārtiku un ar vislielākajām pūlēm pasaulē pierunāja nelaimīgo pieņemt drēbes un paēst; un beidzot pēc ilgas lūgšanās, kaut gan donna Berītola apgalvoja, ka nekādā ziņā nevēloties braukt uz turieni, kur to pazītu, dižciltīgajai dāmai tomēr izdevās to pierunāt braukt līdz uz Lunidžānu kopā ar abiem stirnēniem un stirnu, kas pa to laiku bija atgriezušies un kas par lielu izbrīnu dižciltīgajai dāmai sagādāja donnai Berītolai ļoti lielu prieku.

Un, kad iestājās labvēlīgs laiks, donna Berītola ar Kurrādo un viņa sievu uzkāpa uz kuģa un līdz ar tiem arī stirna ar abiem stirnēniem (kuru dēļ donnu Berītolu iesauca par Kavriolu, jo visi nezināja viņas īsto vārdu) un ar labvēlīgu ceļa vēju ātri. sasniedza Magras grīvu, kur izkāpuši tie devās uz Kurrādo pili. Seit donna Berītola, ģērbusies atraitnes drēbēs, dzīvoja pie Kurrādo sievas kā viņas biedrene, allaž godīga, lēnprātīga un paklausīga, iin joproja m mīlēja savas stirnas un rūpējas par to ēdināšanu.

Korsāri, nolaupījuši Ponco salā kuģi, ar kuru bija atbraukusi donna Berītola, viņu nepaņēma līdz, jo nebija pamanījuši, bet ar visiem pārējiem ļaudīm aizbrauca uz Dženovu; un tur, sadalot laupījumu starp galeras īpašniekiem, gadījās, ka mesers Gvasparīno d'Oria savā daļā bez dažādām vērtīgām mantām ieguva arī don- nas Berītolas zīdītāju un abus bērnus. Viņš nosūtīja zīdītāju kopā ar bērniem uz savu māju, lai tos tur izmantotu kā kalpotājus mājas darbos. Zīdītāja, bez mēra noskumusi par savu zaudēto pavēlnieci un bēdīgo likteni, kas bija piemeklējis viņu un abus bērnus, ilgi raudāja. Taču vēlāk, redzēdama, ka asaras nepalīdz un viņia kopā ar bērniem atrodas gūstniecībā, tā ka viņa, kauču nabadzīga, bija gudra un apdomīga sieviete, tad vispirms, cik vien labi varēdama nomierinājusies, sāka vērot, kur tie nonākuši, un nosprieda, ka viegli varētu izcelties daudz nepatikšanu, ja bērnus pazītu. Turklāt, ceredama, ka liktenis, lai arī kāds tas būtu, varētu mainīties un puisēni varētu atgūt savu zaudēto stāvokli, ja paliktu dzīvi, viņa nolēma nevienām neatklat, kas tie ir, kamēr nebūs pienācis īstais laiks, un stāstīja visiem, ja kāds par to jautaja, ka tic esot viņas bērni. Un vecāko viņa sauca nevis par Džusfredi, bet par Džannoto no Pročidas, kamēr mazākajam necentās mainīt vārdu. Aukle daudz nopūlējās, ieskaidrodama Džusfredi, kāpēc tā mainījusi viņam vārdu un kādās briesmās viņš varētu nonākt, ja viņu pazītu, un ne vienu reizi vien, bet daudzas reizes un ļoti bieži viņam to atgādināja. Būdams saprātīgs zēns, viņš priekšzīmīgi izpildīja to, ko mācīja gudrā aukle.

Un ta nu, pavisam nelāga apģērbti un vēl nelādzīgākos apavos abi puisēni kopa ar aukli ilgus gadus pacietīgi panesa savu grūto dzīvi mesera Gvasparīno mājā, kur tos nodarbināja visne- tīrākajos darbos. Bet tad Džannoto, kam bija jau sešpadsmit gadu un vairāk drosmes, nekā kalpam pienācās, un kam derdzās verga stāvoklis mesera Gvasparīno kalpībā, pameta sava kunga namu un uzkāpa uz galerām, kas devās uz Aleksandriju, un apbraukāja daudzas zemes, taču nekur viņam neveicās. Beidzot, varbūt trīs vai četrus gadus pēc aizbraukšanas no mesera Gvasparīno, viņš, jau izaudzis par skaistu un staltu jaunekli, padzirdēja, ka viņa tēvs, ko viņš domāja esam mirušu, vēl dzīvs, bet atrodas ieslodzījumā kā karaļa Kārļa gūsteknis. Gaužām izmisis par savu likteni, Džannoto klejodams nonāca Lunidžānā, kur viņam gadījās salīgt par kalpu pie Malespīnas Kurrādo, un viņš tam kalpoja ļoti labi un uzcītīgi. Un, lai gan viņš šad tad redzēja savu māti, kas pastāvīgi bija kopā ar Kurrādo sievu, viņš nekad to nepazina, un māte viņu arī ne, tik ļoti gadi bija pārmainījuši kā vienu, tā otru, salīdzinot ar pēdējo reizi, kad viņi bija redzējušies.

Un tā nu, kamēr Džannoto atradās Kurrādo kalpībā, atgadījās, ka Kurrādo meita, vārdā Spīna, kļuvusi par kāda Nikolo no Grinjāno atraitni, atgriezās tēva mājās. Tā kā viņa bija ļoti skaista un patīkama jaunava, mazliet vecāka par sešpadsmit, viņa nejauši pievērsa savus skatienus Džannoto un tas viņai, un abi kaislīgi viens otrā iemīlējās. Sai mīlestībai nenācās ilgi palikt bez iepriecinājuma, un tā turpinājās vairākus mēnešus, nevienam no apkārtējiem neko nemanot. Un tāpēc, kļuvuši pārāk droši, viņi sāka izturēties atklātāk, nekā tādās lietās pieklājas; un kādu dienu, kad viņi pastaigājās pa skaistu un biezi saaugušu mežu, jaunava un Džannoto sāka iet ātrāk, atstājot pārējos tālu iepakaļ. Un, kad nu viņiem šķita, ka ir jau gana tālu aizsteigušies citiem priekšā, viņi apsēdās kādā brīnišķīgā vietā, kur auga mīksta zāle un daudz puķu un kuru 110 visām pusēm ieslēdza kupli koki, un sāka baudīt mīlestības priekus. Un, kaut gan viņi jau krietni garu laika sprīdi bija bijuši kopā, taču, gūstot tik lielu prieku, tas viņiem šķita ļoti īss, un tā nu viņus pārsteidza vispirms jaunavas māte, tad Kurrādo. Bez mēra apbēdināts, to redzot, Kurrādo pavēlēja saviem trim kalpiem, neminot nekādus iemeslus, abus sagrābt un sasietus aizvest uz vienu no savām pilīm; trīcēdams no dusmām un bēdām, tas nolēma likt tiem mirt kauna pilnā nāvē.

Lai gan jaunavas māte arī bija ļoti dusmīga un domāja, ka meita pelnījusi visbargāko sodu par savu pārkāpumu, taču, no dažiem Kurrādo vārdiem sapratusi, ko tas nolēmis darīt ar abiem vainīgajiem, viņa, nespēdama to izturēt, steidzās panākt sadusmoto vīru un sāka lūgt, lai jele tik ļoti nesteidzoties vecuma dienās kļūt par meitas slepkavu un neaptraipot rokas ar sava kalpa asinīm, bet lai izdomājot kādu citu veidu, kā remdēt savas dusmas, un proti, lai liekot abus ieslodzīt cietumā, kur tie ciestu trūkumu un apraudātu izdarīto grēku. Un tik ilgi dievbijīgā sieviete sekoja vīram pa pēdām, teikdama šos un vēl daudzus citus vārdus, līdz novērsa viņa prātu no slepkavības un viņš pavēlēja ieslodzīt abus katru savā vietā, labi apsargāt, dot maz ēst un likt izciest daudz grūtību, kamēr viņš neizlemšot par tiem citādi; un tā arī izdarīja. Katrs var iedomāties, kāda bija mīlētāju dzīve ieslodzījumā, nebeidzamās asarās un pārlieku ilgā gavēnī, ko viņi nepavisam nebija vēlējušies.

Un tā nu, kamēr Džannoto un Spīna vadīja savas bēdu pilnās dienas un bija pagājis jau gads, kura laikā Kurrādo tos ne reizi neatcerējās, notika, ka Aragonas karalis Pēteris* sazvērestībā ar meseru Džanno di Pročidu sadumpoja Sicīlijas salu un atņēma to karalim Kārlim, par ko Kurrādo, būdams gibelīns, bija ļoti priecīgs. Kad Džannoto no kāda sava sarga uzzināja šo vēsti, viņš dziļi nopūtās un sacīja:

—    Ak es nelaimīgais! Pagājuši četrpadsmit gadi, kopš es klīstu pa pasauli, dzīvojot nožēlojamu dzīvi un negaidot neko citu kā vien to, kas tagad noticis, lai es nekad vairs necerētu uz ko labāku, jo šis notikums mani pārsteidz cietumā, no kura es neceru izkļūt citādi kā tikai miris.

—   Kā tad tā? — teica cietuma uzraugs. — Kas tev daļas, ko lielie karaļi dara? Un kas tev bija darāms Sicīlijā?

Džannoto tam atbildēja:

—    Šķiet, sirds man plīst pušu, atceroties, kādu amatu tur ieņēma mans tēvs. Lai gan es vēl biju mazs zēns, kad no turienes aizbēgu, es tomēr atceros redzējis to valdām, kamēr dzīvoja karalis Manfrēds.

Cietuma uzraugs prašņāja tālāk:

—    Kas tad bija tavs tēvs?

—    Savu tēvu, — atbildēja Džannoto, — es tagad varu droši saukt vārdā, jo redzu, ka man vairs nedraud briesmas, no kurām baidīdamies slēpu viņa vārdu. Viņu sauca un sauc, ja vien viņš vēl dzīvs, par Arrigeto Kapēče, un mans vārds ir Džusfredi, nevis Džannoto. Un man nav šaubu, ka es, ja tikai izkļūtu no šejienes, atgriezies Sicīlijā, ieņemtu tur ļoti augstu amalu.

Lāga vīrs, neielaižoties tālākās sarunās, tikko gadījās vaļas brīdis, izstāstīja visu meseram Kurrādo. Kad Kurrādo to dzirdēja, viņš, lai gan cietumsarga priekšā izlikās gluži vienaldzīgs par jauno vēsti, tūliņ aizgāja pie donnas Berītolas un laipni apvaicājās, vai tai bijis kāds dēls no Arrigeto, vārdā Džusfredi. Dāma raudādama atbildēja, ka tā sauktu vecāko no abiem viņas dēliem, ja tas būtu dzīvs, un ka tam tagad būtu divdesmit otrais gads. To dzirdēdams, Kurrādo saprata, ka tam jābūt, tam pašam jauneklim, un, ja tas tā, viņam ienāca prātā, ka viņš varētu parādīt reizē lielu žēlsirdību, kā arī nomazgāt savu un meitas kaunu, atdodot savu meitu tam par sievu.

Un tāpēc, licis slepeni atsaukt Džannoto, Kurrādo sīki izjautāja to par visu iepriekšējo dzīvi. Un, pēc pavisam skaidrām pazīmēm spriezdams, ka Džusfredi patiesi ir Arrigeto Kapēčes dēls, viņš tam teica:

—    Džannoto, tu zini, kāds un cik liels ir apvainojums, ko tu man esi nodarījis, pavedot manu miesīgo meitu, kamēr tev būtu vajadzējis allaž sargāt un vairot manu un manu tuvinieku godu, jo es izturējos pret tevi labi un draudzīgi, kā jāizturas pret kalpu. Daudzi tev būtu likuši mirt kauna pilnā nāvē, ja tu viņiem būtu nodarījis to, ko nodarīji man, bet mana līdzjūtība to nepieļāva. Tagad, tā kā tu patiesi esi dižciltīga vīra un dižciltīgas sievas dēls, kā tu saki, es gribu, ja tu pats to vēlies, darīt galu tavām bēdām, izvilkt tevi no posta un gūstniecības, kurā tu atrodies, un vienā un tai pašā laikā pienācīgi atjaunot tavu un manu godu. Kā tu zini, Spīna, ko tu ieguvi ar mīlestības pilnu, taču kā tev, tā viņai nepiedienīgu kaislību, ir atraitne, un viņas pūrs ir liels un labs; kādi ir viņas tikumi, viņas tēvs un māte, tas tev zināms; par tavu pašreizējo stāvokli es neko nesaku. Un tāpēc,, ja tu vēlies, es esmu ar mieru, ka viņa, kas negodīgā kārtā bija tava draugaļa, godīgi kļūst par tavu sievu un tu kā mans dēls kopā ar mani un viņu dzīvo šeit, cik ilgi tev patiks.

Cietums bija novājinājis Džannoto ķermeni, bet ne drusku nebija mazinājis viņa iedzimto gara cēlumu un patieso mīlestību, ar kādu viņš mīlēja savu draudzeni.

Un, lai gan Džannoto dedzīgi vēlējās to, ko viņam piesolīja Kurrādo, un redzēja, ka atrodas tā varā, viņš ne mazākajā mērā neatkāpās no tā, ko viņam lika teikt viņa dvēseles cēlums, un atbildēja:

— Kurrādo, nedz varas kāre, nedz mantkārība, nedz ari kāds cits iemesls mani nekad nav pamudinājis kā nodevējam uzglūnēt tavai dzīvībai vai tam, kas tev pieder. Es esmu mīlējis tavu meitu, mīlu un vienmēr mīlēšu, jo es viņu turu par savas mīlestības cienīgu. Un, ja es pēc neprašu domām neesmu bijis pietiekami godīgs pret viņu, tad esmu izdarījis grēku, kas allaž piemīt jaunībai; tāpēc, ja gribētu to izdeldēt, būtu jāiznīcina arī jaunība; un, ja vecie vēlētos atcerēties, ka reiz bijuši jauni, un citu kļūdas mērītu ar savām un savas ar citu, tad mans noziegums nebūtu tik smags, kādu tu un daudzi citi to padarāt, vēl ņemot vērā, ka es to izdarīju kā draugs un nevis kā ienaidnieks. To, ko tu man piedāvā, es vienmēr esmu vēlējies, un, ja es būtu ticējis, ka man to atļaus, es jau sen būtu to lūdzis; tagad man tas būs jo patīkamāk, jo mazāk es uz to varēju cerēt. Ja nu tev patiesībā nav tāda nodoma, kāds izskan tavos vārdos, tad nemodini manī veltīgas cerības, bet liec man atgriezties cietumā un tur mani vārdzini, cik tev labpatiks; jo, cik stipri es mīlēšu Spīnu, tik stipri es, viņu mīlēdams, mīlēšu arī tevi, un, lai ko tu man nodarītu, es vienmēr tevi cienīšu.

Viņa vārdus noklausījies, Kurrādo ļoti brīnījās un saprata, ka viņš ir augstsirdīgs cilvēks un viņa mīlestība ļoti dedzīga, un viņš tam kļuva vēl dārgāks. Un tāpēc, piecēlies kājās, tas viņu apskāva un noskūpstīja; un, ilgāk vairs nekavēdamies, pavēlēja, lai slepus šurp atved Spīnu.

Spīna cietumā bija kļuvusi tieva, bāla un vārga un likās esam pavisam cita sieviete nekā senāk, un tāpat arī Džannoto izlikās cits cilvēks. Kurrādo klātbūtnē viņi abi vislielākajā vienprātībā saderinājās pec mūsu paražas.

Un pēc vairākām dienām, kad, nevienam neko par notikušo nezinot, jaunieši bija apgādāti ar visu, kas viņiem varēja būt nepieciešams vai patīkams, Kurrādo, domādams, ka pienācis laiks iepriecināt abu mātes, pasauca savu sievu un Kavriolu un sacīja tā:

—   Ko jūs teiktu, kundze, ja es jums atdotu jūsu vecāko dēlu kā manas meitas vīru?

Uz to Kavriola atbildēja:

—    Es jums nevarētu teikt neko citu kā vienīgi to: ja es spētu būt jums vēl pateicīgāka, nekā esmu, jo vairāk es tāda būtu, ja jūs man atdotu to, ko es mīlu vairāk par sevi pašu; un, atdodot viņu tādā kārtā, kā jūs teicāt, jūs manī kaut cik atgrieztu zudušās cerības.

Un raudādama tā apklusa. Tad Kurrādo teica savai sievai:

—    Un kā tev patiktu, siev, ja es tev dotu tādu znotu?

Uz to viņa sieva atbildēja:

—    Ne tikvien kāds no dižciltīgajiem, pat klaidonis man patiktu, ja vien jums viņš būtu pa prātam.

Tad Kurrādo sacīja:

—    Es ceru pēc dažām dienām jūs abas šai ziņā darīt laimīgas.

Redzēdams, ka jaunieši atguvuši savu iepriekšējo izskatu, un licis tos cienīgi ietērpt, viņš jautāja Džusfredi:

—   Vai tu būtu vēl laimīgāks, nekā esi, ja šeit ieraudzītu savu mati?

Uz to Džusfredi atbildēja:

—    Es nespēju ticēt, ka sāpes par nelaimīgo likteni viņu vēl būs atstājušas starp dzīvajiem; taču, ja tas tā būtu, es kļūšu bezgala priecīgs, jo ar viņas padomu ceru vēl atgūt lielu daļu no saviem īpašumiem Sicīlijā.

Tad Kurrādo lika atsaukt šurp vienu un otru dāmu. Tās abas līksmi apsveica jaunsaderinatos, ne mazurnis brīnīdamās, kas gan varēja pamudināt Kurrādo uz tik lielu labdarību, ka tas savienojis Džannoto ar savu meitu. Kurrādo vārdu uzvedināta, donna Berītola sāka vērot jaunekli; un kāds noslēpumains spēks atmodināja viņā atmiņas par dēla sejas vaibstiem bērnībā, un, negaidot cita pierādījuma, viņa ar atplestām rokām metās tam ap kaklu, mātes mīlestības un prieka pārmērs neļāva viņai izteikt ne vārda, bet tā sastindzināja visus dzīvības spēkus, ka viņa gandrīz kā mirusi iekrita sava dēla rokās, kurš, lai gan ļoti brīnījās, atcerēdamies viņu daudzas reizes jau agrāk redzējis šajā pašā pilī un nekad nepazinis, tomēr tāpat tūliņ noģida, ka viņa ir tā māte, un, nosodīdams sevi par agrāko neattapību, paņēma viņu savās rokās un raudādams maigi skūpstīja. Kad nu donna Berītola, Kurrādo sievai un Spīnai līdzjūtīgi palīdzot gan ar aukstu ūdeni, gan dažādām zālēm, bija atguvusi zaudētos spēkus, viņa no jauna apskāva dēlu ar daudzām asarām un daudziem maigiem vārdiem; un, mātes mīlestības pārpilna, viņa skūpstīja to reizes tūkstoš vai vairāk, un dēls viņu uzlūkoja ar dziļu cieņu.

Taču pēc tam, kad šī godbijīgā un priecīgā apsveicināšanās tika atsākta trīs un četras reizes*, ne bez liela prieka un patikas apkārtstāvošajiem, un māte un dēls viens otram bija izstāstījuši visu piedzīvoto, un, kad Kurrādo par lielu prieku visiem jau bija paziņojis saviem draugiem par jaunajām radniecības saitēm un pavēlējis sarīkot skaistus un lieliskus svētkus, Džusfredi viņam sacīja:

— Kurrādo, jūs jau daudzējādā ziņā esat mani iepriecinājis un ilgu laiku turējis godā manu māti. Tagad, lai nekas no tā, ko jūs varat izdarīt, nepaliktu nedarīts, es jūs lūdzu iepriecēt šais svētkos manu māti un mani, ataicinot manu brāli, kas atrodas kalpībā pie mesera Gvasparīno d'Oria, kura rokās, kā jau jums teicu, mūs nodeva jūras laupītāji. Un tad vel es jūs lūdzu aizsūtīt kādu cilvēku uz Sicīliju, lai tas pilnīgi iepazītos ar zemes apstākļiem un stāvokli un izzinātu, vai mans tēvs Arrigeto ir dzīvs vai miris; un, ja viņš ir dzīvs, tad lai uzzina, kādos apstākļos viņš atrodas; un pēc tam lai iar šīm vēstīm atgriežas pie mums.

Kurrādo patika Džusfredi lūgums, un bez mazākās kavēšanās viņš nosūtīja ļoti uzticamus ļaudis uz Dženovu un Sicīliju.

Tas, kurš devās uz Dženovu, atradis meseru Gvasparīno, Kurrādo vārdā neatlaidīgi viņu lūdza nosūtīt Skačāto un aukli uz Kurrādo namu un izstāstīja visu pēc kārtas, ko Kurrādo bija

darījis Džusfredi un viņa mātes labā. To dzirdēdams, mesers ' Gvasparīno stipri brīnījās un sacīja:

— Protams, es Kurrādo dēļ darīšu visu, ko varēšu un kas tam patiktu; patiesi, manā mājā jau četrpadsmit gadus dzīvo zēns, pēc kura tu jautā, un viņa māte; abus es tam labprāt nosūtīšu. Tomēr pasaki Kurrādo manā vārdā, lai sargās pārāk uzticēties un netic Džannoto stāstiem, kurš šodien, kā tu teici, sevi sauc par Džusfredi, jo viņš ir daudz viltīgāks, nekā Kurrādo var iedomāties.

To teicis un vēlējis godam uzņemt cienījamo cilvēku, Gvasparīno slepenībā lika atsaukt aukli un uzmanīgi viņu izjautāja par visu šo lietu. Aukle, kas bija dzirdējusi par sacelšanos Sicīlijā un uzzinājusi, ka Arrigeto dzīvs, atmeta bailes, kādas tā bija jutusi pagātnes dēļ, un izstāstīja viņam visu pēc kārtas, atklādama iemeslus, kas bija likuši tā rīkoties. Redzēdams, ka aukles stāstījums pilnīgi saskan ar Kurrādo sūtņa stāstīto, mesers Gvasparīno sāka ticēt šiem vārdiem. Taču, būdams visai viltīgs cilvēks, viņš dažādā veidā izpētīja šo lietu un, ar katru stundu gūdams aizvien vairāk drošu pierādījumu, ļoti nokaunējās par savu necienīgo izturēšanos pret zēnu, un, gribēdams to izlabot, atdeva puisim par sievu savu skaisto, vienpadsmit gadus veco meitiņu līdz ar lielu pūru, jo zināja, kas kādreiz bijis un tagad atkal ir Arrigeto. Pēc lieliem svētkiem, ko sarīkoja par godu šim notikumam, viņš kopā ar jaunekli, savu meitu, Kurrādo sūtni un aukli uzkāpa uz kādas nelielas, labi bruņotas galeras un nonāca Leriči, kur, Kurrādo sagaidīts, ar visu pavadonību devās uz vienu no tā pilīm, kas atradās turpat netālu un kur bija sarīkoti lieli svētki.

Kāds bija mātes prieks, atkal ieraugot savu dēlu, kāds abu brāļu prieks, un cik ļoti priecājās viņi visi trīs, ieraugot uzticīgo, veco aukli, ar kādu prieku visi apsveica meseru Gvasparīno un viņa meitu un viņš savukārt visus, un cik ļoti priecājās visi, itin visi: Kurrādo ar sievu, bērniem un draugiem, to nevarētu vārdos izteikt; tāpēc, manas dāmas, es jums to atļauju iedomāties.

Un, lai viņu prieks būtu pilnīgs, dievam tarri kungam, kas ir ļoti dāsns devējs, kad sāk dāvāt savu labvēlību, labpatika pievienot visam iepriekšējam priecīgas vēstis par Arrigeto Kapēče dzīvi un labklājību. Jo, kad lielajos svētkos ielūgtie viesi, sievietes un vīrieši, pie galdiem ēda vēl pirmo ēdienu, ieradās cilvēks, kas bija devies uz Sicīliju. Un tas starp citu pastāstīja par Arrigeto, ka viņš vēl esot atradies ieslodzījumā kā karaļa Kārļa gūsteknis, kad Sicīlijā izcēlušies nemieri pret karali; un tauta niknumā skrējusi uz cietumu, nogalinājusi sargus, atbrīvojusi Arrigeto un kā galveno karaļa Kārļa ienaidnieku padarījusi viņu par savu vadoni, sekojot viņam, lai izdzītu un iznīcinātu francūžus. Un tādā kārtā Arrigeto iemantojis sevišķu karaļa Pētera labvēlību, kurš viņam atkal atdevis visus īpašumus un iecēlis viņu no jauna visās goda vietās. Un tā nu viņš tagad esot augstā un ievērojamā amatā. Sūtnis vēl piebilda, ka Arrigeto šo uzņēmis ar lielu godu un neizsakāmi priecājies par savu sievu un dēlu, par kuriem viņš kopš krišanas gūstā neko nebija dzirdējis; un ka turklāt Arrigeto sūtot pēc tiem kuģi ar dažiem dižciltīgiem vīriem, kam drīz vajagot būt še.

Vēstnesis tapa sagaidīts un uzklausīts ar lielu prieku un sajūsmu. Un Kurrādo kopā ar dažiem saviem draugiem steidzās pretim augstmaņiem, kas bija braukuši pēc donnas Berītolas un Džusfredi, priecīgi tos sagaidīja un aizveda uz svētku mielastu, kas vēl nebija ne pusē. Seit donna Berītola, Džusfredi un arī visi pārējie bija tik priecīgi, tos ieraugot, ka par tādu prieku vēl nekad nav dzirdēts; bet dižciltīgie sūtņi, pirms sēdās pie galda, Arrigeto vārdā nodeva sveicienus un pateicās, cik labi prata un varēja, Kurrādo un viņa sievai par Arrigeto sievai un dēlam parādīto godu, pavēstīdami, ka Arrigeto esot gatavs viņiem allaž pakalpot ar visu, kas tam pieder. Tad, pievērsušies meseram Gvasparīno, kura labdarība tiem bija negaidīta, sacījās esam pilnīgi pārliecināti, ka, tikko Arrigeto uzzināšot, ko viņš darījis Skačāto labā, tas viņam izrādīšot tādu pašu un pat vēl lielāku pateicību. Pēc tam viņi ļoti jautri sēdās pie galda un mielojās abu jaunlaulāto sievu un vīru dzīrēs.

Ne tikai šo dienu vien Kurrādo rīkoja svētkus znotam un pārējiem saviem radiem un draugiem, bet vēl daudzas citas. Kad svētku dzīres beidzās, donnai Berītolai, Džusfredi un pārējiem likās, ka laiks doties ceļā, un, kamēr Kurrādo, tā sieva un mesers Gvasparīno viņus pavadīja ar rūgtām asarām, viņi, uzkāpuši uz kuģa, aizbrauca, aizvezdami Spīnu līdz. Ar labvēlīgu ceļa vēju viņi drīz nokļuva Sicīlijā, kur Palermo ostā Arrigeto sagaidīja dēlus un sievietes ar tādu prieku, ko nekad nebūtu iespējams aprakstīt. Tur, kā stāsta, viņi pēc tam ilgi un laimīgi dzīvojuši kā dieva tā kunga padevīgi kalpi pateicībā par saņemto labvēlību.

SEPTĪTĀ NOVELE

Babilonijas sultāns sūta vienu no savām meitām Garbas* karalim par sievu; dažādu nejaušību dēļ viņa četru gadu laika dažādās vietās nonāk deviņu vīriešu rokās. Beidzot, atdota tēvam itin kā jaunava, viņa, kā iesākuma bija nodomāts, dodas pie Garbas karaļa, tai kļutu par tā sievu.

Emīlijas novelei varbūt nebūt» bijis vairs daudz ilgāk jāturpinās, lai jaunās dāmas, kas juta līdzi donnas Berītolas likstām, sāktu raudāt. Taču, kad tā bija pabeigta, karalienei labpatika, lai Pamfils turpina, stāstot savu noveli; tāpēc viņš, būdams ļoti paklausīgs, iesāka:

— Burvīgās dāmas, mums pašiem grūti zināt, kas mums nāktu par labu, jo, kā itin bieži ir varēts novērot, daudzi, domādami, ka, kļūstot bagāti, varēs dzīvot droši un bez rūpēm, ne tikvien savas lūgsnas izlūdzas bagātību no dieva, bet arīdzan paši neatlaidīgi cenšas to iegūt, neizvairoties ne no kādām pūlēm vai briesmām; un, ja nu viņiem tas izdevies, tad atrodas tādi, kas, vēlēdamies kļūt par tik milzīgas bagātības mantiniekiem, viņus nogalina, kaut gan agrāk, pirms vēl viņi nebija bagāti,

mīlēja viņus kā savus draugus. Citi, kas no sava zemā stāvokļa caur tūkstošiem bīstamu kauju, caur brāļu un draugu asinīm pacēlušies līdz troņa augstumam, domādami, ka valdnieka vara sniedz augstāko laimi, ir pieredzējuši .un izbaudījuši ne tikvien nebeidzamas bēdas un bailes, bet, samaksājot ar savu dzīvību, uzzinājuši, ka pie karaļa galdiem zelta biķeros dzer indi. Daudz ir tādu, kas pārlieku dedzīgi kārojuši pēc miesas spēka un skaistuma un dažādiem izgreznojumiem un nav ātrāk pamanījuši, cik aplama viņu iekāre, iekams tā kļuvusi par iemeslu viņu nāvei vai bēdu pilnai dzīvei. Nerunājot par katru atsevišķi, es apgalvoju, ka nav nevienas no visām cilvēku iegribām, kam mirstīgie- varētu ļauties ar drošu pārliecību, ka tā pasargāta no likteņa nejaušībām; tāpēc, ja mēs gribētu rīkoties pareizi, mums vienmēr vajadzētu vēlēties gūt un paturēt to, ko mums dod Visaugstākais, kurš vienīgais zina, kas mums vajadzīgs, un var mums to dot. Bet, tā kā cilvēki ar savām kārošanām grēko dažnedažādā ziņā, un jūs, daiļās dāmas, it īpaši grēkojat vienā ziņā, un proti, jūs tik ļoti kārojat būt skaistas, ka jums nepietiek ar skaistumu, ko devusi daba, bet jūs ar apbrīnojamu mākslu to vēl cenšaties pavairot, tad es gribu jums pastāstīt, kā skaistums kļuva par kādas saracēnietes nelaimi, kurai, tāpēc ka viņa bija skaista, apmēram četros gados nācās svinēt jaunas kāzas deviņas reizes.

Pagājis jau ilgs laiks, kopš Babilonijā dzīvoja kāds sultāns,, vārdā Beminedabs, kura mūžā daudz kas piepildījās tā, kā viņš vēlējās. Bez daudziem citiem bērniem, zēniem un meitenēm, viņam bija kāda meita, vārdā Alatjele, kura, kā apgalvoja visi, kas to bija redzējuši, bija visskaistākā sieviete, kāda vien tais laikos pasaulē redzēta; un, tā kā lielajā uzvarā pār daudzajiem arābu karapulkiem, kas viņam bija uzbrukuši, Garbas karalis bija lieliski palīdzējis, tad sultāns par sevišķas pateicības zīmi deva tam Alatjeli par sievu, kad tas viņam to lūdza; un, iesēdinājis savu meitu labi bruņotā un labi apgādātā kuģī cienījamā vīriešu un sieviešu pavadībā ar daudzām greznām un dārgām mantām, viņš, sūtīdams Alatjeli līgavainim, nodeva to dieva gādībā. Jūrnieki, redzēdami, ka laiks ir labvēlīgs, uzvilka buras, izbrauca no Aleksandrijas ostas un vairākas dienas laimīgi turpināja ceļu. Kad viņi jau bija pabraukuši garām Sardīnijai un šķita tuvu esam sava ceļojuma mērķi, pēkšņi kādu dienu sacēlās pretēji vēji, kas bija pārlieku brāzmaini un tā svaidīja kuģi, uz kura atradās jaunava un kuģinieki, ka vairākas reizes tie jau noturēja sevi par pazudušiem. Tomēr, būdami izveicīgi ļaudis un likdami lielā visu nevienam citam kā vienīgi savam vīram. Sievietes viņu par to uzslavēja un solījās, cik vien būšot to spēkos, izpildīt viņas pavēli. Jo tuvāk Perikone skatīja iekāroto būtni un biežāk tika atraidīts, jo vairāk iedegās kaislībā un, redzēdams, ka ar glaimiem vārdiem neko nepanāks, nolēma iegūt jaunavu ar viltu un veiklību, pataupot varu vēlākam laikam. Un, vairākas reizes ievērojis, ka dāmai garšo vīns, ko viņa nebija radusi dzert, tāpēc ka ticība viņai to liedza, tas cerēja viņu iegūt ar vīna, šā Venēras kalpa palīdzību: un, izlikdamies, ka to neskumdina dāmas izvai- rība. tas kādu vakaru sarīkoja labas vakariņas svinīgu svētku veidā, kurās dāma ieradās; un pie bagāti klāta galda Perikone pavēlēja kalpam, kas dāmu apkalpoja, pasniegt viņai kopā sajauktus dažādus vīnus. Kalps to teicami izpildīja, un dāma, kam brīnišķīgā dzira iegaršojās, nemaz nepiesargādamās iedzēra vairāk, nekā pieklātos viņas godam; un tā nu, aizmirsusi visas pārlaistās nedienas, viņa kļuva līksma un, redzēdama dažas meitenes dejojam pa majorkiešu paradumam, pati sāka dejot alek- sandriešu dejas. Kad Perikone to redzēja, viņam šķita, ka drīz piepildīsies tas, ko viņš vēlas, un, turpinot vakariņas ēdienu un dzērienu pārpilnībā, viņš tās novilcināja līdz vēlai naktij. Beidzot, kad viesi bija aizgājuši, Perikone viens ar dāmu iegāja istabā; tā, vīna vairāk iekarsēta, nekā tikums spēja atvēsinat, bez nekāda kauna izģērbās Perikones klātbūtnē, it kā viņš būtu viens no tās pavadonēm, un apgūlās. Perikone nekavējās tai sekot un, nodzēsis visas ugunis, ātri nogūlās dāmai blakām, apskāva to un bez mazākās pretošanās no dāmas puses sāka ar to mīlīgi kaitēties. Kad Alatjele, kas nekad agrāk nebija zinājusi, ar kādu ragu vīrieši bada, to bija izbaudījusi, viņa gandrīz vai nožēloja, ka tik ilgi nebija ļāvusies Perikones glāstiem, un, negaidīdama ielūguma uz tik saldām naktīm, bieži pati likās ielūdzama ne ar vārdiem, kuros viņi nemācēja saprasties, bet ar darbiem. Taču pēc viņu lielajiem priekiem liktenis, kam nepietika ar to vien, ka padarīja karaļa līgavu par pilskunga draugaļu, gatavoja jaunavai daudz nežēlīgāku mīlestību. Perikonem bija brālis, gadus divdesmit piecus vecs, skaists un spirgts kā roze, vārdā Marāto; kad viņš ieraudzīja Alatjeli, tā viņam ārkārtīgi iepatikās, un, tā kā viņam likās, cik varēja saprast pēc jaunavas izturēšanās, ka tā arī pret viņu labvēlīga, un pārliecināts, ka vienīgi stingrā apsardzība, kādā Perikone turēja Alatjeli, un nekas cits liedz viņam iegūt jaunavu, ko iekārojis, Marāto ienāca prātā nežēlīga doma, un šai domai nekavējoties sekoja noziedzīgs

darbs. Gadījās, ka tolaik pilsētas ostā atradās kāds kuģis, kas jau bija uzņēmis kravu, lai dotos uz Kjarencu* Romānija; kuģis piederēja diviem jauniem dženoviešiem, un tie bija jau uzvilkusi buras, lai varētu izbraukt, līdzko būs labvēlīgs vējš. Ar tiem tad nu Marāto vienojās un norunāja, ka tie viņu kopa ar dāmu nākošajā naktī uzņems uz kuģa. To nokārtojis un pie sevis izlēmis, kas darāms, viņš, naktij iestājoties, kopā ar dažiem saviem visuzticamākajiem biedriem, kurus bija aicinājis palīgā, lai izpildītu savu nodomu, slepeni devās uz Perikones māju, kurš nemaz no viņa nepiesargājās, un noslēpās tur, kā norunāts. Kad daļa no nakts bija pagājusi, viņš ielaida savus biedrus istabā, kur gulēja Perikone ar Alatjeli, un viņi nogalināja aizmigušo Perikoni, sa- graba daiļavu, kas bija pamodusies un gauži raudāja, un, piedraudot ar nāvi, ja tā saceltu kaut mazāko troksni, ar lielu daļu no visvērtīgākajām Perikones mantām, neviena nepamanīti, steidzās uz ostu, kur Marāto un dāma tūdaļ uzkāpa uz kuģa, bet viņa biedri atgriezās savās mājās. Tā kā pūta labvēlīgs un spirgts vējš, jūrnieki nekavējoties devās ceļā. Dāma daudz un gauži skuma kā par savu pirmo, tā par šo otro nelaimi, taču. Marāto ar svēto Ciltsdēstu, ar ko dievs to bija apveltījis, sāka viņu tā mierināt, ka viņa, pie tā pieradusi, aizmirsa Perikoni. Un, kad viņai šķita, ka atkal viss ir labi, liktenis uzsūtīja jaunas bēdas, it kā nepietiktu jau ar iepriekšējām. Tā kā dāma bija brīnum daiļa, ka jau vairākkārt teicām, un ar ļoti mīlīgu un jauku izturēšanos, abi jaunie kuģa īpašnieki tik stipri viņā iemīlējās, ka, aizmirsuši visu pārējo, pūlējās vienīgi viņai pakalpot un izdabāt, vienmēr sargādamies, lai Marāto nenojaustu šādas izturēšanās iemeslu. Un, pamanījuši viens otra mīlestību, viņi par to pārrunāja pavisam slepus un nolēma padarīt šās mīlestības ieguvumu kopēju, itin kā kad ar mīlestību varētu rīkoties tāpat kā ar tirgus preci vai peļņu. Un, redzēdami, ka Marāto dāmu ļoti sarga un tādā kārtā kavē viņu nodoma piepildīšanu, kādu dienu, kad, kuģim braucot pilnās burās, Marāto stāvēja kuģa pakaļgalā un raudzījās jūrā, ne mazākajā mērā no viņiem nepiesargāda- mies, viņi, ātri vienojušies, sagrāba to no mugurpuses un iemeta jūrā; un kuģis jau bija attālinājies no tā vairāk nekā jūdzi, iekams kāds pamanīja, ka Marāto iekritis jūrā. Uzzinājusi par to un saprazdama, ka nav līdzekļa, kā atgūt Marāto, dāma atkal sāka bēdāties. Abi mīlētāji tūdaļ steidzās viņu mierināt un gan ar maigiem vārdiem, gan ar visai jaukiem solījumiem, no kuriem viņa tomēr maz ko saprata, pūlējās apmierināt dāmu, kas tik daudz noraudāja par zaudēto vīru kā par savu pašas nelaimi. Kad tie bija vairākkārt ilgi un laipnīgi ar viņu runājuši un jau šķita, ka viņa ir gandrīz apmierinājusies, tie sāka siavā starpā pārspriest, kurš pirmais no abiem gulēs ar viņu. Un, tā kā katrs gribēja būt pirmais, nevarēdami par to nekādi vienoties, tie vispirms ar asiem un rupjiem vārdiem uzsāka ķildu un pēc tam, iedegušies dusmās, ķērās pie dunčiem un niknumā metās viens otram virsū; un, tā kā pārējie, kas atradās uz kuģa, nevarēja tos izšķirt, tie sadūra viens otru vairākās vietās, un viens no ievainotajiem tūliņ nokrita beigts, bet otrs, kaut gan smagi ievainots, tomēr palika dzīvs. Tas ļoti nepatika dāmai, jo viņa redzēja sevi šeit vienu, bez nekādas palīdzības vai padoma, un stipri baidījās, ka pret viņu varētu vērsties abu jūrnieku radinieku un draugu dusmas; taču ievainotā lūgšanas un drīzā atbraukšana Kjarencā atpestīja viņu no nāves bailēm. Tur viņa kopā ar ievainoto izkāpa krastā, un, kad viņa bija apmetusies ar to kādā viesnīcā, baumas par viņas lielo skaistumu tūliņ izplatījās pilsētā un nonāca Mo- rejas prinča ausīs, kurš pašreiz atradās Kjarencā, un tas gribēja viņu redzēt; kad tas viņu bija redzējis, viņa tam šķita vēl skaistāka nekā izdaudzināta, un tas pēkšņi viņā tik stipri iemīlējās, ka nebija spējīgs domāt ne par ko citu. Uzzinājis, kādā kārtā viņa šeit nonākusi, princis nolēma, ka viņa tam jāiegūst. Kamēr tas pēc viņas centās, par to uzzināja ievainotā radinieki un nekavējoties nosūtīja dāmu princim, kuram tas bija 'augstakajā mērā patīkami un tāpat arī dāmai, jo viņai šķita, ka izglābusies no lielām briesmām. Un princis, redzēdams, ka bez skaistuma viņa apveltīta arī ar karaliskiem tikumiem, un nevarēdams nekā citādi uzzināt, kas viņa ir, nosprieda, ka viņai jābūt dižciltīgai dāmai, un tādēļ mīlēja viņu vēl divreiz vairāk, turēdams viņu lielā godā un apiedamies nevis kā ar mīļāko, bet kā ar savu īsto sievu. Un tāpēc, atceroties pārlaistās likstas, dāmai šķila, ka viņai klājas ļoti labi, un viņa pilnīgi apmierinājās un kļuva līksma, un viņas daiļums tā uzziedēja, ka, liekas, visa Romānija nerunāja ne par ko citu. Tāpēc Atēnu hercogs, jauns, skaists un drosmīgs vīrietis, prinča draugs un radinieks, gribēja viņu redzēt; izlikdamies, ka braucis apciemot princi, kā reizēm mēdza darīt, tas ieradās Kjarencā ar lielu un cienījamu svītu un tika sagaidīts ar godu un lielu prieku. Un pēc dažām dienām, kad abi draugi sarunājās par dāmas daiļumu, hercogs jautāja, vai viņa patiešām esot tik brīnišķīga būtne, kā stāsta. Uz to princis atbildēja:

— Viņa ir vēl brīnišķīgāka; taču es vēlos, lai tevi pārliecina nevis mani vārdi, bet paša acis.

Tā kā hercogs neatlaidīgi lūdza, princis kopā ar viņu aizgāja pie dāmas, un tā', iepriekš zinādama par viņu apciemojumu, saņēma viņus ļoti laipni un līksmi. Un viņi nosēdināja to sev vidū, taču nevarēja gūt prieku, sarunājoties ar to, jo tā visai maz vai nemaz nesaprata šo valodu; tāpēc katrs no viņiem skatījās uz to ka uz brīnumainu būtni, it sevišķi hercogs, kas tik tikko spēja noticēt, ka tā ir mirstīga sieviete: nepamanīdams, ka, lūkojoties uz to, viņš ar acīm iesūc mīlestības indi, un domādams, ka, tanī raugoties, remdē savu vēlēšanos, viņš pats sevi nelaimīgā kārtā sasaistīja, dedzīgi tajā iemīloties. Kad nu hercogs kopā ar princi no tās bija aizgājis un viņam radās brīvs brītiņš, lai klusībā visu pārdomātu, viņš nosprieda, ka princis ir vislaimīgākais cilvēks zemes virsū, tāpēc ka tik skaista būtne atrodas tā varā; un pēc daudz un dažādiem apsvērumiem, domādams vairāk par savu karsto mīlestību nekā par savu godu, viņš nolēma, lai kādas arī tam būtu sekas, nolaupīt princim šo laimi un cik spēdams ieprie^ cēt sevi pašu. Un, nospriedis, ka ir jāpasteidzas, viņš atmeta visu saprātu un taisnīgumu un sāka domāt tikai par viltu. Un kādu dienu pēc ļaunprātīgas norunas ar visuzticamāko prinča sulaini, kuru sauca par Curiači, viņš slepeni pavēlēja sagatavot zirgus un sakārtot visas savas lietas aizbraukšanai. Un nākošajā naktī minētais Curiači viņu kopā ar kādu biedru, abus apbruņotus, pavisam klusu ielaida prinča istabā. Un viņš ieraudzīja princi, kamēr dama gulēja, pilnīgi kailu lielā karstuma dēļ stāvam pie kada loga jūras pusē, lai atsvaidzinātos ar vējiņu, kas pūta no jūras. Tad nu hercogs, jau iepriekš pamācījis savu biedru, kas tam darāms, klusu aizgāja istabā līdz logam un iedūra nazi prinča mugurā tik dziļi, ka tas otrā pusē atkal iznāca ārā, un, atri saķēris princi, izmeta viņu laukā pa logu. Pils bija cclta ļoti augstu virs jūras, un logs, pie kura stāvēja princis, izgāja uz nedaudz mājām, kas bija sabrukušas vētras brāzmās un kur tikpat kā nekad neviens nestaigāja; tāpēc arī notika, kā hercogs to iepriekš bija paredzējis, ka prinča krišanu neviens nemanīja un nevarēja būt pamanījis. Hercoga biedrs, redzēdams, ka tas nu padarīts, ātri uzmeta valgu, ko šim nolūkam bija paņēmis līdz, Curiači kaklā, izlikdamies, ka grib to apmīļot, un savilka tik cieši, ka Curiači vairs nevarēja sacelt nekādu troksni; tad pienāca hercogs, un viņi abi kalpu nožņaudza un izmeta turpat, kur bija izmetuši princi. Kad nu tas bija izdarīts un kļuva skaidrs, ka nedz dāma, nedz kāds cits neko nav manījis, hercogs paņēma rokā sveci un, pacēlis to augstu par gultu, klusītiņām pilnīgi atsedza dāmu, kas gulēja ciešā miegā; to aplūkodams, viņš ārkārtīgi sajūsminājās, un, ja tā viņam bija patikusi apģērbta, tad kaila patika nesalīdzināmi labāk. Tāpēc, iededzies jo karstākā iekārē un nebaiļodamies par izdarīto noziegumu, viņš vēl ar asiņainām rokām nolikās tai blakām un gulēja ar to, kas, būdama pavisam apmiegojusies, domāja, ka tas ir princis. Tādā kārtā pavadījis ar to kādu brīdi vislielākajos priekos, viņš piecēlās un, pasaucis šurp dažus no saviem biedriem, lika paņemt dāmu tā, lai nesaceltu nekādu troksni; iznesis to pa slepenām durvīm, pa kurām bija ienācis, un uzcēlis zirgā, cik slepeni varēdams, viņš kopā ar saviem ļaudīm devās ceļā -un atgriezās Atēnās. Tā ka hercogam jau bija sieva, tad viņš dāmu, kura tagad bija bēdīgāka par bēdīgu, nenovietoja vis Atēnās, bet kādā ļoti skaistā muiža, kas atradās pavisam netālu no pilsētas pie jūras; šeit viņš turēja to slepenībā, likdams pienācīgi apkalpot. Otrā rītā prinča galminieki, nogaidījušies līdz devītajai stundai, kamēr princis celsies, bet neko nedzirdēdami, atlauza istabas durvis, kas vienmēr bija aizslēgtas, un, nevienu neatraduši, nolēma, ka princis slepeni ir kaut kur aizbraucis, lai pabūtu dažas dienas kopā ar skaisto dāmu sev par prieku, un tālab vairāk par viņu nebažījās. Bet te atgadījās, ka nākošajā dienā kāds ārprātīgais iegāja drupās, kur atrada prinča un Curiači līķus, aiz valga izvilka ārā Curiači un gāja tālāk savā nodabā, vilkdams līķi nopakaļ. So līķi pazina daudzi un, ne mazumis brīnīdamies, ar glaimiem pamudināja ārprātīgo aizvest viņus uz turieni, no kurienes šis to izvilcis, un par lielām bēdām visai pilsētai atrada tur arī prinča līķi un godam to apbērēja. Dzenot pēdas ļaundariem, kas izdarījuši tik lielu noziegumu, un redzot, ka Atēnu hercoga šeit vairs nav, bet viņš slepeni aizbraucis, visi nodomāja, ka viņš būs izdarījis šo noziegumu un,aizvedis dāmu sev līdz, kā arī patiesībā bija. Un tāpēc, tūliņ izvēlējuši par savu valdoni mirušā prinča brāli, tie visiem spēkiem musināja viņu uz atriebību. Pēc daudzām citām pazīmēm pārliecinājies, ka patiešām ir tā, kā domāja, prinča brālis, saaicinājis palīgā draugus, radiniekus un padotos no dažādām pusēm, ātri sapulcināja ievērojamu, lielu un varenu karaspēku un ār to devās karā pret Atēnu hercogu. Dzirdēdams par šo gatavošanos, arī hercogs savāca visus savus spēkus aizsardzībai, un palīgā ieradās daudzi diži siņori, starp tiem arī Konstan- tinopoles ķeizana dēls Konstantīns, ko bija sūtījis pats ķeizars, un tā brāļadēls Manovello ar lielu ļaužu pulku; abus dižkungus ar lielu godu saņēma hercogs, bet it sevišķi hercogiene, kas bija viņu radiniece. Kad no dienas dienā tuvāk nāca karš, hercogiene, atradusi izdevīgu brīdi, ieaicināja abus savā istabā un, gauži raudot, gari un plaši izstāstīja visu notikumu, kara iemeslus un to, kādā kārta hercogs viņu apvainojis ar šo sievieti, kuru tas tagad, domājams, turot slepenībā no visiem; stipri gauzdamās, viņa lūdza, lai šie darot, ko spējot hercoga goda labad un viņai par mierinājumu. Jaunekļi saprata, kā viss bija norisinājies; tāpēc, vairāk neizjautādami hercogieni, tie nomierināja viņu, cik vien labi prazdami, deva viņai labas cerības un, uzzinājuši no viņas, kur atrodas šī dāma, aizgāja. Tā kā abi jaunekļi daudzas reizes bija dzirdējuši slavējam damas apbrīnojamo skaistumu, tie vēlējās viņu redzēt un lūdza hercogu tiem dāmu parādīt. Hercogs, aizmirsis, kādu galu ņēma princis, kad tas viņam Alatjeli parādīja, apsolīja to darīt; un, pavēlējis sagatavot lielisku maltīti kādā ļoti skaistā dārzā, kas atradās turpat pie dāmas mitekļa, viņš nākošajā rītā aizveda jaunos siņorus kopā ar nedaudziem citiem pie dāmas uz pusdienām. Sēdēdams Alatjelei blakus, Konstantīns sāka to aplūkot ar dziļu apbrīnu, pie sevis atzīdamies, ka nekad nav redzējis tik skaistu būtni, un nodomādams, ka katrā ziņā ir piedodams hercogam un visiem citiem, kuri, lai iegūtu tādu skaistuli, izdarījuši nodevību vai kaut ko negodīgu. Tā uzlūkojot dāmu vienu un otru reizi un arvien vairāk par to sajūsminoties, ar viņu notika tāpat, kā bija nolicis ar hercogu: aizgājis no dāmas, dedzīgi tajā iemīlējies, viņš atmeta visas domas par karu un sāka gudrot, kā varētu to atņemt hercogam, ļoti labi noslēpdams no visiem savu mīlestību. Kamēr viņš tā dega kaisles ugunīs, pienāca laiks doties pretim princim, kas jau tuvojās hercoga zemēm; tāpēc hercogs, Konstantīns un visi citi pēc norunātās kārtības atstāja Atēnas un devās aizsargāt robežas, 1 ai princis nevarētu virzīties tālāk. Un tā nu, uzturēdamies tur vairākas dienas un ar sirdi un domām visu laiku būdams pie šīs dāmas, Konstantīns nosprieda, ka tagad, kad hercogs neatrodas tās tuvumā, viņš varētu ļoti viegli piepildīt savu vēlēšanos, un, lai būtu iemesls atgriezties Atēnās, viņš izlikās stipri sasirdzis; tāpēc, ar hercoga atļauju nodevis savu karapulku vadību Manovello rokās, viņš atgriezās Atēnās pie māsas. Pēc dažām dienām, uzsācis sarunas par apvainojumu, ko māsai nodarījis hercogs, saejoties ar šo dāmu, Konstantīns sacīja, ka viņš, ja vien tā vēlētos, šai ziņā tai ļoti labi palīdzētu, liekot dāmu nolaupīt un aizvest. Domādama, ka Konstantīns to dara, mīlēdams viņu un nevis dāmu, hercogiene teica, ka tas viņai būtu ļoti pa prātam, ja vien Konstantīns nokārtotu tā, ka hercogs nekad neuzzinātu, ka ,vlņa to pieļāvusi. To Konstantīns viņai pilnīgi apsolīja, un tāpēc hercogiene atļāva, lai tas rīkojoties, kā tam liekoties labāk. Konstantīns paslepus lika apbruņot vieglu laivu un nosūtīt to kādu vakaru dārza tuvumā, kur dzīvoja dāma; pamācījis savus vīrus, kuri atradās laivā, kā tiem jārīkojas, viņš kopā ar pārējiem devās uz pili, kūr dzīvoja dāma. Seit viņu priecīgi sagaidīja gan pils kalpotāji, gan pati dāma; tad, kā vēlējās Konstantīns, daiļā donna kopā ar viņu savu kalpotāju un Konstantīna biedru pavadībā izgāja dārzā. Un, itin kā gribēdams parunāt ar dāmu hercoga vārdā, viņš viens ar to devās uz vārtiem, kas veda uz jūru un ko jau bija atvēris kāds no viņa kalpotājiem, un te, pamājis, lai piebrauc laivu, Konstantīns ātri pavēlēja sagrābt dāmu un aiznest uz laivu; tad, pagriezies pret tās kalpotājiem, sacīja:

— Lai neviens, kam mīļa dzīvība, nepakustas un nesaceļ troksni, jo es neesmu nodomājis nolaupīt hercogam draugaļu, bet gan nomazgāt kaunu, ko viņš nodara manai māsai.

Uz to neviens neuzdrošinājās atbildēt. Un tā Konstantīns līdz ar savējiem iekāpa laivā un, apsēdies blakus dāmai, kas gauži raudāja, pavēlēja iegremdēt airus ūdeni, un viņi devās ceļā un airēja tik spēcīgi, ka laiva itin kā lidoja, un jau nākošās dienas rītausmā viņi nonāca pie Aiginas salas. Tur, izkāpuši malā, viņi atpūtās, un Konstantīns kavēja sev laiku ar daiļo dāmu, kas gauži raudāja par savu liktenīgo skaistumu. Tad, atkal iekāpuši laivā, viņi dažās dienās sasniedza Hiosas salu, un tur aiz bailēm no tēva pārmetumiem, kā arī baidoties zaudēt nolaupīto daiļavu, Konstantīnam labpatikās palikt, jo viņš uzskatīja šo vietu par drošu. Vairākas dienas skaistā dāma raudāja par savu nelaimi, bet vēlāk, Konstantīna mierināta, tāpat kā citas reizes sāka priecāties par to, ko liktenis viņai deva.

Kamēr viss norisinājās, kā teikts, gadījās, ka Osbeks, toreizējais Turcijas karalis, kas pastāvīgi karoja ar ķeizaru, tieši tai laikā nejauši iegriezās Smirnā un tur dzirdēja, ka Konstantīns Hiosā dzīvojot dīku dzīvi, nododamies baudkārei ar nolaupītu sievieti, un pavisam pametis novārtā salas aizsardzību; tāpēc kādu nakti Osbeks ar dažiem apbruņotiem kuģiem devās uz Hiosu un, klusu ielavījies pilsētā ar saviem karaļaudīm, daudzus iedzīvotājus saņēma ciet gultā, pirms viņi atjēdzās, ka iebrucis ienaidnieks, un nedaudzos, kas atmodušies beidzot ķērās pie ieročiem, nogalināja; nodedzinājuši visu pilsētu un nogādājuši uz kuģa laupījumu un gūstekņus, viņi atgriezās Smirnā. Kad viņi tur nonāca, Obseks, kas bija vēl jauns vīrietis, pārskatot savu laupījumu, atrada skaisto sievieti un, uzzinājis, ka tā ir tā pati, kas sagūstīta aizmigusi Konstantīna gultā, bija ļoti priecīgs, viņu redzot, un bez nekādas kavēšanās apņēma viņu par sievu, nosvinēja kāzas un gulēja ar viņu vairākus mēnešus lielos priekos. Pirms tas viss notika, ķeizaram bija noruna ar Kapadokijas* karali Bazānu, ka tas ar saviem karapulkiem uzbruks Osbekam no vienas puses, kamēr viņš ar saviem no otras; taču līgums vēl nebija pilnīgi noslēgts, jo Bazānam bija daža laba tada prasība, ko izpildīt ķeizaram likās nepiedienīgi; taču, uzzinājis, kas noticis ar dēlu, viņš, ārkārtīgi apbēdināts, nekavējoties izpildīja visu, ko Kapadokijas karalis prasīja, un cik varēdams skubināja to uzbrukt Osbekam, pats gatavodamies uzbrukt no otras puses. To dzirdēdams, Osbeks sapulcināja savu karaspēku un, pirms abi varenie valdnieki viņu paspēja aplenkt, devās pretim Kapadokijas karalim, atstadams savu skaisto sievu Smirnā kāda uzticama kalpa un drauga apsardzībā. Pēc neilga laika sastapies ar Kapadokijas karali, viņš cīniņā krita, un viņa armija tika izklīdināta un sakauta. Pēc šīs uzvaras Bazāns sāka brīvi virzīties uz Smirnu, un visa tauta padevās tam kā uzvarētājam.

Osbeka kalps, vārdā Antioko, kura apsardzībā bija atstāta skaistā dāma, lai gan vīrs jau gados, tomēr, redzēdams, cik viņa daiļa, kļuva neuzticīgs savam draugam un pavēlniekam un viņā iemīlējās. Zinādams viņas valodu, kas dāmai bija ļoti patīkami, jo vairākus gadus viņai bija nācies dzīvot gandrīz kā kurlai un mēmai, nevienu nesaprotot un neviena nesaprastai, kalps, mīlestības mudināts, drīz vien sāka tik laipni pret viņu izturēties, ka pēc neilga laika, aizmirsuši savu kungu un pavēlnieku, kas apbruņots atradās karā, abi tik cieši sadraudzējās, ka draudzība jau pārvērtās mīlestībā un viņi gultā zem palagiem guva viens no otra brīnišķīgu prieku. Kad nu viņi dzirdēja, ka Osbeks uzvarēts un miris un Bazāns tuvojoties, visu izlaupīdams, abi nolēma to šeit negaidīt, bet, paņēmuši lielu jo lielu daļu no Osbeka bagātībām, slepeni devās uz Rodosu. Tur viņi nebija nodzīvojuši ilgi, kad Antioko nedziedināmi sasirga. Nejauši pie viņa iegriezās kāds Kipras tirgotājs, kuru viņš ļoti mīlēja un ar kuru bija cieši sadraudzējies; juzdams, ka drīz jāmirst, Antioko nolēma tam atstāt gan savu mantu, gan mīļoto sievieti, un, atrazdamies tuvu nāvei, viņš pasauca abus un sacīja:

— Es pavisam skaidri jūtu tuvojamies savu galu, un man ir skumji, jo nekad man nav tā paticis dzīvot kā pašreiz. Tā kā man tomēr jāmirst, vienā ziņā es mirstu ļoti apmierināts, jo redzu sevi mirstam to abu rokās, kurus esmu mīlējis par visiem vairāk pasaulē, un proti, tavās rokās, mans mīļais draugs, un šīs sievietes rokās, kuru esmu mīlējis vairāk par sevi pašu, kopš viņu iepazinu. Protams, man ir smagi, zinot, ka viņa pēc manas nāves paliek šeit svešniece, bez palīdzības un padoma, bet būtu vēl smagāk, ja es nezinātu, ka tu esi še, un es ticu, ka tu, mani mīlēdams, rūpēsies par viņu tāpat, kā būtu rūpējies par mani. IJn tāpēc es tevi lūdzu no visas sirds, ja es mirtu, pārņemt manu mantu un viņu un ar vienu un ar otru rīkoties pēc saviem ieskatiem par mierinājumu manai dvēselei. Un tevi, mana visudārgā sieva, es lūdzu: neaizmirsti mani pēc nāves, lai es viņā saulē varētu palielīties, ka šeit mani mīlējusi visskaistākā sieviete, kādu jebkad daba radījusi. Ja jūs man dotu cerību, ka tā būs, es mierīgs un iepriecināts šķirtos no šīs pasaules.

Dzirdot šos vārdus, viņa draugs tirgotājs un tāpat arī dāma raudāja, un, kad Antioko bija beidzis, abi mierināja viņu un apsolīja pie savas ticības izpildīt visu, ko viņš lūdz, ja notiktu tā, ka viņš mirtu. Nepagāja ilgs laiks, kad viņš nomira, un tie viņu lika godam apbedīt. Un pēc dažām dienām, kad Kipras tirgotājs bija nokārtojis visas savas darīšanas Rodosā un gribēja atgriezties Kiprā ar kādu kataloniešu kuģi, kas tur stāvēja, viņš jautāja skaistajai dāmai, ko tā nodomājusi darīt, jo viņam jāatgriežoties Kiprā. Dāma atbildēja, ka labprāt došoties līdzi, ja viņam nekas neesot pretī, jo cerēja, ka, mīlēdams Antioko, viņš to turēs un sargās kā māsu. Tirgotājs atteica, ka gatavs izpildīt visu, ko donna vēlas, un, lai pasargātu to no visām nepatikšanām, kas varētu atgadīties ceļā līdz Kiprai, visiem sacīja, ka tā esot viņa sieva. Kad tie bija uzkāpuši uz kuģa, tiem ierādīja mazu kajīti kuģa pakaļgalā, un, lai darbi neizrādītos pretēji vārdiem, tie abi kopā apgūlās nelielā gultiņā; tāpēc notika tas, par ko ne viens, ne otrs nebija domājis, izbraucot no Rodosas, un, raugi, labvēlīgie apstākļi, tumsa un gultas siltums, kam ir visai liela vara, viņus pavedināja, un viņi, aizmirsuši mirušā Antioko draudzību un mīlestību, gandrīz vienādas saldkaisles iekairināti, sāka drais- koties viens ar otru un saradojās, pirms sasniedza Bafu, no kurienes bija kiprietis. Un, kad viņi tur bija nonākuši, dāma vēl ilgāku laiku dzīvoja kopā ar tirgotāju.

Atgadījās, ka Bafā, lai nokārtotu kādas darīšanas, ieradās kāds dižciltīgs vīrs, vārdā Antigons, kam bija jau daudz gadu un vēl vairāk prāta, bet nedaudz mantas, jo, kalpojot Kipras karalim, viņš bija piedalījies vairākos pasākumos, kur liktenis viņam bija bijis nelabvēlīgs. Kādu dienu, ejot gar māju, kurā mita skaistā dāma (Kipras tirgotājs patlaban bija aizbraucis ar savām precēm uz Armēniju), Antigons nejauši ieraudzīja viņu vienā no mājas logiem, un, tā kā viņa bija ļoti skaista, tas sāka viņu vērīgi aplūkot un atcerējās viņu kādreiz redzējis, bet kur, to nekādi nevarēja atminēties. Daiļā dāma, kura ilgi bija bijusi likteņa rotaļlietiņa un kuras likstām drīz vien bija lemts beigties, ieraudzījusi Antigonu, tūliņ atcerējās, ka redzējusi to Aleksandrijā kalpojam tēvam, turklāt ne mazā amatā; tāpēc pēkšņā cerībā, ka ar ta padomu vēl varēs atgriezties karaliskā godā, viņa, zinādama, ka tirgotāja nav mājā, cik vien ātri iespējams lika ataicināt Antigonu pie sevis. Kad tas bija atnācis, viņa kaunīgi jautāja, vai šis neesot Antigons no Famagostas, kā viņai liekoties. Antigons atbildēja, ka esot, un savukārt sacīja:

—    Kundze, man šķiet, es jūs pazīstu, bet nekādi nevaru atcerēties, kur esmu jūs redzējis; tāpēc es jūs lūdzu, ja tas jums nav grūti, atgādināt man, kas jūs esat.

Kad dāma dzirdēja, ka tas patiesi ir viņš, tā, stipri raudādama, metās viņam ap kaklu un, tā kā Antigons bija ļoti izbrīnījies, pajautāja, vai viņš neesot to redzējis Aleksandrijā. Dzirdēdams tādu jautājumu, Antigons tūliņ pazina, ka tā ir Alatjele — sultāna meita, par kuru visi domāja, ka tā jūrā noslīkusi, un viņš jau gribēja tai izrādīt pienācīgo cieņu, bet Alatjele to nepieļāva un lūdza viņu uz brītiņu apsēsties pie tās. Antigons paklausīja un godbijīgi jautāja, kādā kārtā, kad un no kurienes tā šeit nonākusi, jo Ēģiptē visi esot pārliecināti, ka tā jau pirms daudziem gadiem jūrā ņēmusi galu. Uz to dāma atbildēja:

—    Es patiesi gribētu, lai labāk tas būtu noticis un man nebūtu bijis jādzīvo tā, kā esmu dzīvojusi; un man*šķiet, mans tēvs būtu vēlējies to pašu, ja kādreiz uzzinātu par manu dzīvi.

Un, to teikusi, Alatjele sāka gauži raudāt; tāpēc Antigons tai sacīja.:

—    Kundze, nezaudējiet drosmi pirms laika; lūdzama, pastāstiet man, ko esat pieredzējusi un kāda ir bijusi jūsu dzīve; varbūt viss vēl norisināsies ta, ka mēs ar dieva palīdzību atradīsim labu izej u.

—    Antigon, — sacīja Alatjele, — man liekas, ka, ieraugot tevi, es ieraugu savu tēvu; un tāpēc, tās mīlestības un maiguma pamudināta, ko man pieklājas just pret tēvu, es tev atklāšu visu, lai gan es to varēju ari noslēpt, jo maz man ir gadījies redzēt tādu cilvēku, par kuriem es būtu tik priecīga kā par tevi, it īpaši tagad, sastopot un pazīstot tevi ātrāk par jebkuru citu; un tāpēc tās likstas, ko allaž esmu slēpusi, es atklāšu tev kā savam tēvam. Ja tu, visu noklausījies, atzīsi, ka ir kāda iespēja, lai es atgūtu agrāko stāvokli, tad, lūdzams, palīdzi man; bet, ja tādas nav; tad es tevi lūdzu nekad nevienam neteikt, ka esi mani redzējis vai kaut ko par mani dzirdējis.

Un, to teikusi, joprojām raudādama, tā izstāstīja visu, kas bija atgadījies, sākot ar to dienu, kad viņu kuģi pie Majorkas sadragāja, līdz šim brīdim; noklausījies tās stāstu, Antigons sāka raudāt aiz līdzjūtības, tad, mazliet padomājis, sacīja:

—    Kundze, tā kā visās jūsu likstās palicis apslēpts, kas jūs esat, tad es katrā ziņā atdošu jūs tēvam dārgāku nekā jebkad, un pēc tam jūs kļūsiet Garbas karaļa sieva.

Un, kad tā viņam jautāja, kā viņš to panākšot, viņš tai paskaidroja visu pēc kartas, kas darāms; un, lai, pārlieku vilcinoties, nerastos kāds kavēklis, Antigons tūliņ atgriezās Famagostā, devās pie karaļa un sacīja tam:

—    Manu valdniek, ja jums labpatiktu, jūs reizē varētu sagādāt sev vislielāko godu, bet man, kas esmu kļuvis nabags,-jums kalpojot, lielu labumu, turklāt bez lieliem izdevumiem no jūsu puses.

Karalis jautāja, kā tas būtu izdarāms. Tad Antigons atbildēja:

—    Bafā ir nonākusi jaunā un skaistā sultāna meita, par kuru klīda baumas, ka viņa esot noslīkusi; lai saglabātu savu godu, viņa ilgu laiku cietusi vislielākās grūtības, vēl tagad atrodas nabadzībā un vēlas atgriezties pie tēva. Ja jums labpatiktu nogādāt tam viņu manā apsardzībā, tas būtu liels gods jums un man liels labums; un es esmu pārliecināts, ka tādu pakalpojumu sultāns nekad neaizmirstu.

īstas valdnieka augstsirdības pamudināts, karalis tūliņ atbildēja, ka esot ar mieru, un aizsūtīja pēc viņas, pavēlēdams viņu ar pienācīgo godu atvest Famagostā, kur pats un karaliene bezgala priecīgi un svinīgi viņu sagaidīja. Tad uz karaļa un karalienes jautājumiem par viņas piedzīvojumiem viņa atbildēja, kā bija mācījis Antigons, un izstāstīja visu.

Pēc dažām dienām, paklausot Alatjeles lūgumam, karalis viņu nosūtīja sultānam ar lielu un cienījamu vīriešu un sieviešu svītu Antigona vadībā; lai neviens nejautā, ar kādu prieku tur sagai- (lija viņu un tāpat ari Antigonu ar visiem tā pavadoņiem. Kad viņa bija mazliet atpūtusies, sultāns gribēja dzirdēt, kā viņa palikusi dzīva un kur tik ilgu laiku mitusi, nedodama nekādu ziņu par savu likteni, tad Alatjele, kas |oti labi bija paturējusi prātā Anligona pamācības, iesāka runāt tā:

— Mans tēvs, tas varēja būt divdesmitajā dienā pēc manas aizbraukšanas no jums, kad stipra vētra sadragāja mūsu kuģi un kādu nakti izmeta krastā rietumu pusē, netālu no vietas, ko sauc par Agvamortu; kas notika ar cilvēkiem, kuri atradās uz kuģa, es nezinu un nekad neesmu uzzinājusi; atceros tikai, ka, ataustot dienai, kad es tikpat ka no nāves atgriezos dzīvē, dragāto kuģi jau bija ieraudzījuši vietējie iedzīvotāji, kas saskrēja no visas apkārtnes, gribēdami to aplaupīt; mani pirmo ar divām manām pavadonēm aiznesa uz krastu, un viņas tūliņ sagrāba vairāki jauni cilvēki, un viens ar vienu, otrs ar otru, katrs uz savu pusi metās bēgt. Kas ar viņām notika, to es nekad neesmu uzzinājusi. Bet, kad divi jauni cilvēki saķēra un sāka vilkt aiz bizēm mani, kas pretojos un visu laiku stipri vaimanāju, atgadījās, ka tieši tobrīd, kad tie šķērsoja ceļu, lai ieietu ļoti biezā mežā, garām jāja četri vīrieši; viņus ieraugot, tic, kas mani vilka, tūliņ palaida mani vaļā un metās bēgt. To redzēdami, četri jātnieki, kas man pēc ārējā izskata izlikās ļoti cienījami, pieskrēja pie manis un daudz man jautāja, un es viņiem daudz stāstīju, tomēr nedz viņi mani saprata, nedz es viņus. Pēc ilgas apspriešanās viņi mani uzcēla'vienā no saviem zirgiem un aizveda uz kādu sieviešu klosteri, kura mūķenes dzīvoja pēc turienes ticības likumiem. Ko viņi tām teica, es nezinu, taču mūķenes mani laipni uzņēma un vienmēr godāja, un kopā ar tām es vēlāk ļoti padevīgi kalpoju svētajam Dziļās Aizas Ciltsdēstam, kuru šīs zemes sievietes ļoti pielūdz. Kad nu es kādu laiku tur biju nodzīvojusi un jau mazliet iemācījusies viņu valodu, mūķenes man jautāja, kas es esot un no kurienes cēlusies; tomēr es, zinādama, kur atrodos, un baidīdamas, ka mani nepadzen kā viņu ticības ienaidnieci, ja teiktu patiesību, atbildēju, ka esmu kāda dižciltīga vīra meita no Kipras un, kamēr atrados ceļā uz Kretu pie vīra, liktenim labpatika mūs atdzīt uz šejieni un kuģi sadragāt. Daudzos gadījumos un visai bieži es, baidīdamās no visļaunākā, izpildīju viņu paražas; kad vecākā no šīm sievietēm, ko sauca par abtesi, man jautāja, vai es gribot atgriezties Kiprā, es atbildēju, ka neko citu es tik ļoti nevēlos. Taču viņa, norūpējusies par manu godu, nekad negribēja uzticēt mani nevienam, kas devās uz Kipru, kamēr beidzot varbūt pirms diviem mēnešiem no Francijas ieradās vairāki cienījami vīri ar savām sievām, no kuriem, viens bija klostera priekšnieces radinieks; uzzinājusi, ka viņi dodas uz Jeruzalemi apmeklēt svēto kapu, kurā guldīts tas, ko viņi uzskata par savu dievu un ko jūdi nogalinājuši, tā uzticēja mani viņiem, lūgdama, lai nogādājot mani tēvam Kiprā. Par to, cik ļoti mani godāja šie dižciltīgie ļaudis un cik laipni viņi un viņu sievas mani uzņēma, būtu garš stāsts. Tātad, uzkāpuši uz kuģa, mēs pēc vairākām dienām nonācām Bafā; kad nu nies tur bijām nonākuši un es, nepazīdama tur neviena cilvēka, nezināju, ko teikt šiem dižciltīgajiem ļaudīm, kuri, izpildot cienījamās abteses pavēli, gribēja mani atdot tēvam, dievs, varbūt iežēlodamies par mani, lika man krastā sastapt Antigonu tieši tai brīdī, kad mēs nokāpām no kuģa Bafā. Es viņu tūliņ pasaucu un, lai nesaprastu nedz augstmaņi, nedz to sievas, mūsu valodā sacīju, lai viņš saņem mani kā savu meitu. Antigons tūliņ mani saprata un sirsnīgi apskāva un pēc tam, pagodinājis augstmaņus un to sievas, cik nu atļāva viņa nabadzība, aizveda mani pie Kipras karaļa, kas mani uzņēma ar tādu godu, ka es nekad to nespētu izstāstīt, un atsūtīja šurp. Ja vēl kas būtu palicis ko teikt, lai jums to pastāsta Antigons, kas jau daudzreiz ir dzirdējis mani stāstām par manu likteni.

Tad Antigons, pagriezies pret sultānu, sacīja:

— Mans valdniek, kā viņa man biezi ir teikusi un kā sacīja tie augstmaņi un dāmas, ar kuriem viņa kopā ieradās, viņa jums stāstījusi patiesību. Tikai par vienu viņa nerunāja, un, man šķiet, nerunāja tāpēc, ka viņai neklājas par to stāstīt, un proti, par to, cik daudz laba sacīja augstmaņi un dāmas, ar kuriem viņa kopā atbrauca, par viņas nevainojamo dzīvi klosterī pie mūķenēm, par viņas tikumiem un cēlajām paražām, un ar kādām asarām un žēlabām sievietes un vīrieši no viņas atvadījās, kad tie aizbraucot man viņu atdeva. Ja es gribētu sīki izstāstīt visu, ko tie man teica, nepietiktu ne tikvien ar šo dienu, bet arī ar nākošo nakti; es vēlētos pateikt tikai tik daudz, ka, spriežot pēc viņu vārdiem un arī pēc tā, cik es varēju novērot, jūs varat lepoties, ka jums ir visskaistākā, visgodīgākā un visdrošsirdīgākā meita, kāda nav nevienam citam valdniekam, kas šodien nes kroni.

Par to sultāns bija ārkārtīgi priecīgs un vairākkārt lūdza dievu, lai tas viņam piešķir šo žēlastību, ka viņš varētu pienācīgi pateikties visiem, kuri godinājuši viņa meitu, bet it sevišķi Kipras karalim, kas to viņam bija atsūtījis ar tādu godu. Pēc dažām dienām, apbalvojis Antigonu ar bagātam dāvanām, viņš atļāva tam atgriezties Kiprā un gan ar vēstulēm, gan īpašiem sūtņiem pateicās Kipras karalim par to, ko tas bija darījis viņa meitas labā.

Pēc tam, gribēdams pabeigt iesākto, un, proti, atdot savu meitu Garbas karalim par sievu, sultāns pavēstīja viņam visu notikušo, turklāt rakstīdams, lai viņš sūtot kuģi pēc Alatjeles, ja vēl to vēloties ņemt par sievu. Garbas karalis loti priecājās par šo ziņu, godam aizsūtīja pēc līgavas un priecīgi to sagaidīja. Un Alatjele, kas ar astoņiem vīriešiem varbūt desmittūksloš reižu bija gulējusi, apgūlās viņam blakus kā jaunava un lika noticēt, ka tā patiešām ir, un, k|uvusi par karalieni, ilgu laiku dzīvoja ar viņu laimīgi. Un tāpēc saka: «Daudz skūpstīta mute nekļūst par kaunu, bet to kā mēnesi allaž redz jaunu.»

astotā novele

Anversas grāfs*, nepatiesi apvainots, dodas trimdā un atstāj savus divus bērnus dažādās vietās Anglijā; neviena nepazīts atgriezies no Skotijas, viņš atrod tos lielā godā, kāpēc sāk kalpot par zirgu puisi Francijas karaļa karaspēkā un, atzīts par nevainīgu, atgūst savu iepriekšējo stāvokli.

Daiļās Alatjeles dažādie piedzīvojumi izraisīja dāmām dzijas nopūtas; bet kas zina, kāds bija šo nopūtu iemesls? Varbūt viena otra nopūtās ne tik daudz aiz līdzjūtības, kā aiz vēlēšanās tikpat bieži svinēt kāzas. Taču nerunāsim par to pašreiz. Kad visi bija pa- smējušies par Pamfila pēdējiem vārdiem, karaliene, redzēdama, ka ar tiem viņš noveli beidzis, pagriezusies pret Elīzu, pavēlēja, lai tā ar vienu no saviem stāstiem turpina iesākto kārtību. Paklausīdama Elīza jautri iesāka:

_— Bezgala plašs ir tas lauks, pa kuru mēs šodien savos stāstos klaiņojam, un Šeit nav tāda, kas nevarētu pa to izdarīt ne tikai vienu, bet desmit pastaigas gājienu, tik pārpilnu to liktenis padarījis ar savām pēkšņajām un bīstamajām nejaušībām;

un tāpēc, sākot stāstīt par vienu no šām nejaušībām, kuru ir bezgalīgi daudz, es teikšu, ka tai laikā, kad Romas impērija no franču bija pārgājusi vāciešu rokās*, starp abām tautām izcēlās ārkārtīgi liels naids un nežēlīgs, ilgstošs karš; tāpēc, gan aizsargājot savu zemi, gan tīkojot pēc svešas, Francijas karalis un viens no viņa dēliem, savākuši visus savas zemes, tāpat arī visu draugu un radinieku spēkus, cik vien varēja sadabūt, sapulcināja milzīgu karaspēku, lai uzbruktu ienaidniekam. Un, pirms viņi devās karagājienā, negribēdami atstāt valsti bez valdnieka un zinādami, ka Anversas grāfs Gvaltjēri ir dižciltīgs un gudrs vīrs, turklāt viņiem allaž uzticams draugs un kalps, un, kauču ari grāfs bija ļoti pieredzējis kara mākslās, viņiem tas likās vairāk piemērots smalkākiem darbiem nekā šādām grūtībām, un viņi atstāja to savā vietā par galveno pārvaldnieku visai Francijas karaļvalstij un paši devās ceļā.

Tā nu Gvaltjēri sāka gudri un kārtīgi izpildīt viņam uzticēto pienākumu, vienmēr visās lietās apspriežoties ar karalieni un tās vedeklu, un, lai gan abas sievietes bija atstātas viņa apsardzībā un padotībā, tomēr viņš tās godāja kā savas pavēlnieces un vecākās.

Alinētais Gvaltjēri bija sevišķi skaista auguma vīrietis, apmēram četrdesmit gadus vecs, un tik laipns un ar tik jaukiem tikumiem, cik vien dižciltīgs cilvēks var būt; turklāt viņš bija arī visiznesīgākais un vissmalkjūtīgākais bruņinieks, kādu tais laikos pazina, un staigāja ģērbies greznāk par jebkuru citu. Un tā nu, kamēr Francijas karalis ar dēlu atradās jau minētajā karagājienā, Gvaltjēri, kuram sieva bija mirusi, atstājot viņam tikai dēlu un meitu, abus mazus, mēdza apmeklēt pieminētās dāmas galmā, bieži pārrunādams ar tām par karalistes lietām; un tā atgadījās, ka karaļa dēla sieva pievērsa viņam savus skatienus un, ar vislielāko jūsmu vērodama viņa augumu un paražas, iedegās pret viņu slepenā kaislē; un, juzdamās vēl jauna un spirgta un zinādama, ka viņam nav sievas, tā cerēja viegli piepildīt savu vēlēšanos: par vienīgo šķērsli uzskatīdama kaunu, dāma nolēma to atmest un viņam visu atklāt. Kādu dienu, kad tā bija viena un tai šķita pienācis īstais laiks, tā aizsūtīja pēc grāfa, it kā gribētu ar viņu parunāties par kādām citām lietām.

Grāfs, kam nebija ne jausmas par dāmas nodomiem, bez kavēšanās ieradās; un pēc tam, kad viņi bija apsēdušies, kā dāma vēlējās, gluži vieni kādā istabā uz gultas un grāfs jau divas reizes jautājis, kāpēc tā viņu likusi saukt, dāma, kas visu laiku

klusēja, beidzot, mīlestības pamudināta, no kauna nosarkusi, gandrīz raudādama un visa trīcēdama, aizlauztā balsī iesāka runāt tā:

— Visudārgais un maigais draugs un pavēlniek, jūs, būdams gudrs cilvēks, labi zināt, cik nepastāvīgi mēdz būt vīrieši un sievietes dažādu iemeslu dēļ, cits vairak, cits mazāk; tāpēc taisnīga tiesneša priekšā dažādu cilvēku viens un tas pats pārkāpums nedrīkstētu saņemt vienu un to pašu sodu. Kas gan noliegs, ka nabadzīgs vīrietis vai nabadzīga sieviete, kam ar pūlēm nakas sagādat sev nepieciešamo dzīves iztikai, jāsoda daudz bargāk, ja tie iemīlas un ļaujas mīlestībai, nekā sieviete, kura ir bagāta un dzīvo dīku dzīvi, un var piepildīt visas savas vēlēšanās? Es droši ticu, ka neviens. Un tāpēc es domāju, ka minētie apstākļi ļoti lielā mērā var noderēt par attaisnojumu sievietei, kas tādos atrodas, ja viņa nejauši aizraujas ar mīlestību, un pilnīgu attaisnojumu sniedz tas, ja mīlētāja ir izvēlējusies gudru un drošsirdīgu mīļāko. Man liekas, ka es esmu attaisnojama abējādā ziņā, turklāt ir vēl daudzi citi apstākļi, kam vajadzētu pamudināt mani iemīlēties, un proti, mana jaunība un mana vīra ilgā prombūtne; tam visam tagad pienāktos attaisnot jūsu acīs manu dedzīgo mīlestību; ja jūs spējat ievērot šos apstākļus, kā tos vajadzētu ievērot jebkuram saprātīgam cilvēkam, es jūs lūdzu sniegt man padomu un palīdzību visā, ko es jums prasīšu. Patiesība ir tāda, ka vīra prombūtnes laikā, nespēdama pretoties nedz miesas dziņām, nedz mīlestības spēkam (kuru vara ir tik liela, ka tā daudzreiz jau ir uzvarējusi un ik dienas vēl uzvar ne tikvien maigās sievietes, bet arī visspēcīgākos vīriešus), es, dzīvojot ērtībās un bezdarbībā, kā jūs redzat, esmu ļāvusi mīlestības baudām sevi savaldzināt un iemīlējusies. Un, kaut gan es saprotu, ka šo dziņu nosauktu par negodīgu, ja par to uzzinātu, es to uzskatu gandrīz par godīgu, kamēr tā paliek apslēpta; Amors bija tik labvēlīgs pret mani, ka ne tikvien neatņēma man vajadzīgo saprātu, izvēloties mīļāko, bet daudz man palīdzēja, parādot, ka esat cienīgs, lai tāda sieviete kā es iemīlētos jūsos, kuru, ja manas domas mani neviļ, es cienīju kā visskaistāko, vispatīkamāko, visiznesīgāko un visgudrāko bruņinieku, kāds vien atrodams visā Francijas karalistē; un, tāpat kā es varu teikt, ka esmu patlaban bez vira, jūs vēl esat bez sievas. Un tāpēc lūdzu jūs tās mīlestības vārdā, kādu es pret jums jūtu, neliegt man savu mīlestību un iežēloties par manu jaunību, kura jūsu dēļ patiesi kūst kā ledus ugunī.

Siem vārdiem sekoja tāda asaru straume, ka viņa, lai gan bija nodomājusi vēl ko lūgt, nespēja tālāk runāt un, nolaidusi acis un gluži kā bez spēka raudādama ļāva galvai noslīgt pie grāfa krūtīm.

Grāfs, kas bija ļoti godīgs bruņinieks, ar visbargākajiem pārmetumiem sāka norāt tik neprātīgu mīlestību un atgrūda no sevis dāmu, kura jau gribēja mesties viņam ap kaklu, zvērēdams drīzāk paciest, ka viņu sacērt gabalos, nekā ļaut sev vai kādam citam tā noziegties pret sava siņora godu. To dzirdēdama, dāmai pēkšņi aizmirsa mīlestību un, iedegusies nežēligās dusmās, sacīja: ;

—    Tad tā jūs ņirgājaties par manām tieksmēm, ļaunais bruņiniek? Dievam nepatiktu, ja es jūs, kas grūžat mani nāvē, nenonāvētu vai neiznīdētu no šīs pasaules! — Un, to pateikusi' viņa acumirklī ieķērās ar abām rokām sev matos, tos sajaukdams un izraustīdama, pēc tam, saplēsusi sev uz krūtīm drēbes, sāka stipri kliegt:

—    Palīgā, palīgā, Anversas grāfs grib mani izvarot!

Grāfs, to redzēdams un ne tik daudz nobažījies par savu

sirdsapziņu kā par galma ļaužu nenovīdību un tāpēc baidīdamies, ka drīzāk noticēs dāmas viltībai nekā viņa nevainībai, piecēlās, cik ātri varēdams atstāja istabu un pili, un skriešus devās uz savu māju, kur, nemainījis nodomu, uzcēla zirgā abus savus bērnus un, uzkāpis arī pats, cik ātri spēja, devās uz Kalē.

Izdzirdot dāmas kliedzienus, saskrēja daudz ļaužu', kas, viņii ieraudzījuši un uzzinājuši kliedzienu1 iemeslu, ne tikvien noticēja viņas vārdiem, bet no savas puses vēl piebilda, ka grāfs vienīgi tāpēc tik ilgi centies būt iznesīgs un pievilcīgs, lai sasniegtu ŠO mērķi. Un tie saniknoti skrēja uz grāfa māju, lai viņu apcietinātu, bet, grāfu neatraduši, vispirms izlaupīja un pēc tam līdz pamatiem nopostīja viņa namu. Vēsts par notikušo, tik neglīti atstāstīta, nonāca karaspēkā līdz karalim un tā dēlam, kuri lielā; sašutumā notiesāja grāfu* un viņa pēcnācējus ar mūžīgu trimdu, izsolīdami vislielākās dāvanas ikkatram, kas viņu uzrādītu dzīvu vai mirušu.

Grāfs, noskumis, ka, nevainīgs bēgdams, bija kļuvis par vainīgu, neatklājot sevi un paliekot nepazīts, kopā ar bērniem nonāca Kalē, steidzīgi pārcēlās pāri uz Angliju un, pārģērbies nabadzīgās drēbēs, devās uz Londonu. Pirms ieiešanas pilsētā viņš cieši piekodināja abiem mazajiem bērniem it sevišķi divas lietas! vispirms, lai tie pacietīgi panesot nabadzību, kurā tos nevainīgus kopā ar viņu pašu novedis liktenis; pēc tam, lai tie ar vislielāko vērību piesārņoties jebkad kādam atklāt, no kurienes un kā bērni tie esot, ja dzīvība tiem dārga. Dēlam, ko sauca par Luidži, bija apmēram deviņi gadi, meitai, kuras vārds bija Violante, varēja būt septiņi; abi, cik pieļāva viņu jaunums, ļoti labi saprata sava tēva norādījumus un vēlāk to pierādīja darbos. Un, lai visu varētu labāk nokārtot, tēvam likās nepieciešami pārmainīt bērnu vārdus, ko viņš arī izdarīja, un nosauca zēnu par Perolo, bet meiteni par Džanetu. Un, nabadzīgi ģērbušies nonākuši Londonā, viņi sāka klaiņot apkārt, dāvanas lūgdami, kā mēs to redzam darām franču ubagus.

Kad nu viņi, tā ubagodami, kādu rītu nonāca pie kādas baznīcas, atgadījās, ka kāda ievērojama dāma, kas bija sieva vienam no Anglijas karaļa maršaliem, iznākot no baznīcas, ieraudzīja grāfu ar abiem bērniem dāvanas lūdzot un jautāja viņam, no kurienes viņš esot un vai tie esot viņa bērni. Viņš tai atbildēja, ka esot no Pikardijas un nozieguma dēļ, ko izdarījis viņa nelietīgais vecākais dēls, bijis spiests no turienes aizbraukt līdz ar šiem saviem bērniem. Dāma, kurai bija līdzjūtīga sirds, uzlūkoja meiteni, kas viņai ļoti iepatikās, tāpēc ka tā bija skaista, piemīlīga un piekļāvīga, un tad sacīja:

— Krietnais vīrs, ja tu esi ar mieru atstāt man savu meitiņu, kas ir tik mīlīga pēc izskata, es viņu labprāt pieņemšu; un, ja viņa izaugs par krietnu jaunavu, kad pienāks laiks, es viņu tā izprecināšu, ka viņa būs apmierināta.

Sis lūgums grāfam ļoti patika; viņš tūliņ piekrita un ar asarām acīs atdeva meiteni, uzticēdams to dāmas gādībai. Tādā veidā iekārtojis meiteni un zinādams to drošās rokās, viņš nolēma šeit vairs ilgāk nepalikt, vākdams žēlastības dāvanas, šķērsoja salu un kopā ar Peroto nonāca Hallē, ne bez lielām grūtībām, jo viņš nebija pieradis iet kājām. Seit dzīvoja kāds cits karaļa maršals, kurš bija augstā amatā un turēja daudz kalpotaju; tā galmā bieži iegriezās grāfs ar savu dēlu, lai dabūtu ko paēst. Un, tā kā tur bija minētā maršala dēls un vēl citi augstmaņu bērni, kas bieži nodevās tādām bērnu rotaļām kā skriešana un lēkšana, tad Peroto ar laiku viņiem piebiedrojās un izrādījās tikpat veikls kā visi citi vai pat vēl veiklāks ikvienā spēlē, kurā viņi sacentās. Kad maršals to dažas reizes bija redzējis, viņam ļoti iepatikās zēna izturēšanās un parašas, un viņš jautāja, kā dēls tas esot. Viņam pastāstīja, ka tas esot kāda nabaga vīra dēls, kurš reizēm nākot šurp lūgt dāvanas. Maršals lika paprasīt, vai nabaga vīrs neatdotu savu dēlu viņam, un grāfs, kas tikai to vien dievam bija lūdzis, labprat atdeva Peroto, lai arī cik grūti tam nācās no dēla šķirties.

Un, tā nu iekārtojis dēlu un meitu, grāfs nolēma ilgāk Anglijā nepalikt, bet kā mācēdams devās uz Īriju. Un, nonācis Stanfordā, viņš salīga pie viena no turienes grāfa bruņiniekiem par kalpu un darīja visus darbus, kādus pienākas darīt kalpam vai zirgu puisim; un tur, neviena nepazīts, viņš ilgu laiku trūkumā un smagā darbā vadīja savas dienas.

Violante, saukta Džanela, dzīvodama Londonā pie dižciltīgās dāmas, pieņēmās gan gados, gan augumā, gan daiļumā un iemantoja tik lielu dāmas, tās vīra, visu pārējo mājnieku un ikviena, kas viņu pazina, labvēlību, ka to bija taisni apbrīnojami redzēt; nebija neviena, kas, pavērojis viņas tikumus un izturēšanos, neteiktu, ka viņa ir pelnījusi vislielāko labklājību un godu. Tāpēc dižciltīgā dāma, kas viņu bija saņēmusi no tēva un nekad nebija varējusi uzzināt neko citu par viņu kā vienīgi to, ko bija teicis tēvs, nolēma viņu godam apprecināt saskaņā ar kārtu, kurai, pēc dāmas domām, viņa piederēja. Taču dievs, kas taisnīgi ievēro cilvēku nopelnus, zinādams, ka tā ir augstdzimusi jaunava un nevainīga cieš sodu par otra pārkāpumu, lēmta citādi; un, lai dižciltīgā jaunava nenokļūtu zemākas kārtas cilvēka rokās, jādomā, ka turpmākais notika pēc debesvaldnieka visžēlīgā prāta.

Dižciltīgajai dāmai, pie kuras Džaneta dzīvoja, bija no vīra viens vienīgs dēls, ko abi ar tēvu ļoti mīlēja; gan tāpēc, ka tas bija dēls, gan arī tāpēc, ka viņa tikumi un nopelni bija to vērts, jo viņš bija pieklājīgāks, drosmīgāks, vīrišķīgāks un skaistāks nekā citi viņa gados. Viņš bija apmēram sešus gadus vecāks par Džanetu un, redzot, cik tā skaista un piemīlīga, tik stipri tajā iemīlējās, ka neko citu vairs neredzēja. Taču, domādams, ka meitene ir no zemas kārtas, jauneklis ne tikvien neuzdrošinājās lūgt tēvu un māti dot to viņam par sievu, bet, baidīdamies, ka vecāki nepārmet iemīlēšanos tik zemas kārtas jaunavā, cik spēdams slēpa savu mīlestību; tāpēc šīs jūtas viņu satrauca daudz vairāk, nekā tas būtu noticis, ja viņš tās atklātu. Un tā nu atgadījās, ka no pārmērīgi lielām sirdssāpēm jauneklis smagi sasirga. Lai viņu izdziedinātu, tika ataicināti vairāki ārsti, kas visi, novērojuši vienu un otru slimības pazīmi un nevarēdami noteikt tās cēloni, nedeva nekādu cerību uz izveseļošanos. Jaunekļa tēvs un māte pārcieta tik lielus sirdēstus un bēdas, ka lielākas nebūtu, iespējams panest, un,vairākas reizes ar žēlām lūgšanām taujāja dēlam pēc slimības iemesla, taču viņš atbildēja tikai ar nopūtām jebšu sacīja, ka jūtot tuvojamies savu galu.

Atgadījās, ka reiz, kad pie viņa gultas sēdēja kāds |oti jauns, bet dziļi mācīts ārsts un turēja viņa roku tai vietā, kur tausta pulsu, istabā, kurā jauneklis gulēja, kaut kāda iemesla dēļ ienāca Pžaneta, kas aiz cieņas pret viņa māti rūpīgi kopa slimo. Tiklīdz jauneklis to ieraudzīja, viņš, nebilstot ne vārda un neko neizrādot, sajuta mīlestību uzliesmojam ar jo lielāku spēku, kāpēc sirds sāka sisties ātrāk nekā parasti, Ārsts to tūliņ pamanīja, nobrīnījās, bet neko neteica, lai novērotu, cik ilgi turpināsies pulsa sišanās. Tikko Džaneta izgāja no istabas, arī pulss nomierinājās; tāpēc ārstam likās, ka daļēji viņš izzinājis jaunekļa slimības iemeslu, un mazliet vēlāk, it kā gribēdams Džanetai kaut ko pajautāt, lika to pasaukt, visu laiku turēdams slimnieka roku. Džaneta tūliņ nāca un vēl nebija paspējusi ienākt istabā, kad jaunekļa pulss sāka sist straujāk, bet, tai izejot, atkal aprima. Un tā nu ārstam šķita, ka slimības cēlonis ir pilnīgi noskaidrots, un piecēlies tas noveda sāņus jaunekļa tēvu un māti, un sacīja viņiem:

—    Jūsu dēla veselība atrodas nevis ārstu, bet Džanetas rokās, kuru jauneklis kaislīgi mīl, ka es skaidri uzzināju pēc drošām pazīmēm, lai gan viņai, cik es noprotu, par to nav ne jausmas. Tad nu ziniet, kas jums darāms, ja dēla dzīvība jurns dārga. p

To dzirdot, dižciltīgais vīrs un viņa sieva kļuva priecīgi, jo vismaz bija rasta kaut kāda iespēja dēlu glābt, lai gan viņiem ļoti nepatika, ka noticis tieši tas, no kā viņi baidījās, un Džaneta būs jāatdod dēlam par sievu. Kad ārsts bija aizgājis, abi devās pie slimnieka, un māte viņam sacīja tā:

—    Mans dēls, es nekad nebūtu domājusi, ka tu no manis varētu slēpt kādu savu vēlēšanos, it sevišķi tad, ja tu redzi, ka, to nepiepildot, tu nokļūsti nāves briesmās; jo tev bija un ir jābūt pārliecinātam, ka nav nekā tāda — kaut arī tā būtu mazāk piedienīga rīcība — ko es tev par prieku nespētu darīt tāpat, ka būtu darījusi savā labā. Tomēr, kaut gan tu klusēji, ir noticis, tā, ka dievs tas kungs izrādījās žēlsirdīgāks nekā tu pats pret sevi, un, lai tu nenomirtu no šīs kaites, viņš man atklāja tās iemeslu, kas nav nekas cits kā pārmērīgi liela mīlestība, kuru tu izjūti pret kādu meiteni, lai kas viņa arī būtu. Patiesībā tev nevajadzēja kautrēties pa-r to runāt, jo tavos gados tas ir dabiski; un, ja tu nebūtu iemīlējies, es tevi cienītu daudz mazāk. Tātad, mans dēls, nebaidies no manis, bet droši atklāj man ikvienu savu vēlēšanos; atmet savas skumjās domas un rūpes, no kurām ce|as šī slimiba, apmierinies un esi pārliecināts, ka es esmu gatava izpildīt ikvienu tavu lūgumu, ko vien spēju, lai tikai sniegtu tev mierinājumu, jo es tevi mīlu vairāk nekā savu dzīvību. Aizdzen kaunu un bailes un saki man, vai es varu kaut ko darīt tavas mīlestības labā. Un, ja tu domā, ka es necentīšos tev palīdzēt sasniegt kāroto, tad uzskati mani par visnežēlīgāko māti, kas jebkad dzemdējusi dēlu.

Dzirdot mātes vārdus, jaunekli vispirms pārņēma kauns; taču, padomājis, ka neviens labāk par māti nevarēs apmierināt tā vēlēšanos, tas, atmetis kaunu, sacīja viņai tā:

—    Cienījamā donna, vienīgi tāpēc es slēpu savu mīlestību, ka esmu novērojis, ka lielākā dala cilvēku, kam pāri pusmūžam, negrib atcerēties, ka viņi bijuši jauni. Bet, tā kā es redzu, ka jūs šai ziņā itin labi saprotat jaunos, es ne tikvien nenoliegšu to, ko, spriežot pēc jūsu vārdiem, jūs esat pamanījusi, bet atklašu visu ar iadu norunu, ka jūs izpildīsit savu solījumu, cik vien būs jūsu spēkos, un tādā kārtā jūs man atdosit veselību.

Pārlieku paļaudamās uz to, ko viņai tomēr neizdevās izdarīt tā, kā bija nodomājusi, māte droši atbildēja, lai dēls bez bailēm atklājot jebkuru savu vēlēšanos un viņa nekavējoties sākšot rīkoties, lai tas sasniegtu kāroto.

—    Kundze, — tad sacīja jauneklis, — mūsu Džanetas neparastais skaistums un cildināmie tikumi, un tas, ka es pat nevarēju likt viņai manīt savu mīlestību, kur nu vēl gaidīt līdzjūtību, kā arī drosmes trūkums jebkad savas jūtas atklāt noveda mani šai stāvoklī, kādā jūs mani redzat, un, ja tā vai citādi jūsu solījums nepiepildīsies, varat būt pārliecināta, ka mana dzīvība drīz izdzisīs.

Mate, kurai šķita, ka patlaban būtu vietā mierinājumi, nevis pārmetumi, smaidīdama sacīja:

—    Ai mans dēls! Tad tāpēc tu ļāvi sevi pārvarēt slimībai? Apmierinies un ļauj man sākt rīkoties, tiklīdz tu būsi izveseļojies.

Jauneklis, labāko cerību pilns, ļoti īsā laikā sāka redzami atspirgt, par ko māte bija gaužām priecīga, un tā nolēma mēģināt izpildīt dēlam doto solījumu. Un kādu dļ^nu, pasaukusi Džanetu, tā it kā pa jokam ļoti laipni jautāja, vai viņai esot kāds mīļākais. Gluži pietvīkusi, Džaneta atbildēja:

—    Kundze, nabaga meitenei, kas izdzīta no savas mājas un atrodas citu kalpībā kā es, nevajag un neklājas domāt par mīlestību.

Uz to dāma sacīja:

—    Ja jums tāda nav, mēs jums kādu pagādāsim; tādā kārtā jūsu dzīve kļūs priecīgāka un jūs vairāk varēsit izbaudīt savu skaistumu, jo nav labi, ka tik daiļa jaunava kā jūs paliek bez mīļākā.

Uz to Džaneta atbildēja:

—    Kundze, jūs no tēva nabadzības paņēmāt mani pie sevis un uzaudzinājāt kā savu meitu; un tāpēc man vajadzētu izpildīt katru jūsu vēlēšanos, taču šoreiz es nedarīšu jums pa prātam un esmu pārliecināta, ka tādējādi rīkojos pareizi. Ja jums labpatiks mani izdot pie vīra, es mīlēšu tikai viņu un nevienu citu, jo no senču mantojuma man palicis vienīgi gods, ko esmu nolēmusī sargāt un glabāt, kamēr vien dzīvošu.

Sie vārdi izrādījās pilnīgi pretēji tiem, kādus dāma bija gaidījusi, cerēdama izpildīt dēlam doto solījumu; tomēr, būdama saprātīga sieviete, viņa savā sirdī par to ļoti uzslavēja meiteni, kauču sacīja:

—    Kā, Džaneta, ja mūsu kungs un karalis, kas vēl ir jauns siņors, vēlētos gūt prieku no tik daiļas jaunavas mīlestības, kāda esi tu, vai tu viņam to liegtu?

Uz to meitene tūliņ atbildēja:

—    Karalis varētu piespiest mani ar varu, bet ar manu piekrišanu nevarētu panākt no manis neko negodīgu.

Dāma, redzēdama, cik nelokāms ir meitenes gars, atmeta šīs runas un nolēma viņu pārbaudīt; un ta sacīja dēlam, ka, tiklīdz šis būšot izveseļojies, tā iekārtošot viņu vienā istabā ar jaunavu un lai tad viņš pats cenšoties piepildīt savu vēlēšanos, jo tai liekoties nepieklājīgi kā savedējai pierunāt un lūgties jaunavu dēla labā.

Ar to dēls nekādā ziņā nebija mierā, un viņa stāvoklis pēkšņi stipri pasliktinājās. To redzot, māte pilnīgi atklāja savu nodomu Džanetai. Taču, atrazdama jaunavu vēl nelokāmāku nekā jebkad, izstāstīja visu, ko bija darījusi, vīram, un abi vienprātīgi nolēma, lai gan tas viņiem šķita ļoti grūti, atdot Džanetu savam dēlam par sievu, atzīdami par labāku, ka viņu dēls dzīvo ar tam nepiemērotu sievu, nekā mirst bez jebkādas. Pēc ilgām pārrunām tā arī izdarīja. Džaneta par to ļoti priecājās un no visas sirds pateicās dievam, kas nebija viņu aizmirsis; un tomēr vēl joprojām viņa sevi dēvēja par pikardieša meitu. Jauneklis izveseļojās, nosvinēja priecīgākas kāzas par jebkuru citu un sāka saticīgi dzīvot ar Džanetu.

Peroto, palicis Hallē pie Anglijas karaļa maršala, pieaugdams arī iemantoja sava kunga labvēlību, kļuva ļoti skaists un drosmīgāks par jebkuru citu visā salā, tā ka neviens tai valstī nevarēja viņu pārspēt bruņinieku turnīros nedz šķēpu, nedz citās ieroču spēlēs; tāpēc, iesaukts par Peroto Pikardieti, viņš visur kļuva pazīstams un slavens. Un, tāpat kā dievs nebija aizmirsis viņa māsu, tas pierādīja, ka atceras arī viņu. Jo, kad šo apvidu pārņēma nāvējošs mēris, sērga nolaupīja gandrīz pusi turienes iedzīvotāju, kamēr lielākā daļa no palikušajiem bailēs aizbēga uz citiem novadiem, kāpēc zeme izlikās pavisam pamesta. Sai sērgā ņēma galu arī maršals, Peroto kungs, viņa sieva, dēls un daudzi citi, gan brāļi, gan brāļu bērni un radinieki, un dzīva palika tikai viema meita jau precību gados un Peroto ar nedaudziem citiem kalpotājiem. Kad sērga bija mazliet rimusies, jaunā dāma, ņemot vērā to nedaudzo iedzīvotāju padomu un piekrišanu, kuri bija palikuši dzīvi, apprecēja Peroto, jo viņš bija drošsirdīgs un cienījams vīrs, un tādā kārtā padarīja viņu par visa iegūtā mantojuma pavēlnieku. Nepagāja ilgs laiks, kad Anglijas karalis, uzzinājis par maršala nāvi un pazīdams Peroto Pikardieša krietnumu, iecēla viņu mirušā vietā par savu maršalu. Sos notikumus īsā laikā nācās piedzīvot abiem Anversas grāfa nevainīgajiem bērniem, kurus viņš bija pametis neziņā.

Bija pagājuši jau astoņpadsmit gadi, kopš Anversas grāfs bēgot atstāja Parīzi, kad, dzīvojot Īrijā, kur viņš savā nelaimīgajā mūžā bija daudz ko pārcietis un jau nosirmojis, viņam uznāca vēlēšanās uzzināt, ja vien iespējams, kas noticis ar viņa bērniem. Redzēdams, ka viņa āriene pilnīgi pārvērtusies, un, tā kā, smagajā darbā norūdījies, viņš tagad jutās spēcīgāks nekā jaunībā, dīkā dzīvojot, viņš pavisam nabadzīgā un bēdīgā izskatā aizbrauca no tā, pie kura ilgus gadus bija dzīvojis, un, nonācis Anglijā, devās uz turieni, kur bija atstājis Peroto. Viņš atrada to maršala un liela siņora godā un redzēja, ka tas ir vesels, spēcīgs un skaists, par ko viņš ļoti nopriecājās, taču negribēja ātrāk atklāt sevi, kamēr nebūs kaut ko uzzinājis par Džanetu. Un tāpēc viņš no jauna devās ceļā un ātrāk neapstājās, kamēr nonāca Londonā; šeit, piesardzīgi izjautājot par dāmu, pie kuras bija atstājis savu meitu, un par tās labklājību, viņš uzzināja, ka Džaneta kļuvusi dižciltīgās dāmas dēla sieva, par ko viņš bija ārkārtīgi priecīgs. Visas pārciestās likstas viņam tagad šķita niecīgas, jo viņš bija atradis savus bērnus dzīvus un lielā godā. Un, vēlēdamies redzēt Džanetu, viņš nabadzīga cilvēka izskatā sāka parādīties tās mājas tuvumā, kur kādu dienu viņu ieraudzīja Džaketo Lamiens, kā sauca Džanetas vīru; tas, redzēdams viņu tik vecu un nabagu, iežēlojās un pavēlēja vienam no saviem kalpiem ievest viņu namā un dieva žēlastības vārdā paēdināt, ko kalps arī labprāt izdarīja.

Džanetai no Džaketo bija jau vairāki bērni, no kuriem vecākajam nebija vairāk par astoņiem gadiem, un tie bija visskaistākie un vispiemīlīgākie bērni pasaulē. Redzēdami grāfu edam, tie visi tūdaļ viņu apstāja un sirsnīgi pieglaudās, itin kā kad, slepena spēka vadīti, būtu nojautuši, ka viņš ir to vectēvs. Grāfs, pazīdams savus mazbērnus, sāka tos apmīļot un glāstīt; tāpēc bērni negribēja no viņa aiziet, lai gan skolotājs, kam tie bija jāuzrauga, sauca. To dzirdēdama, Džaneta atstāja savas istabas un ienāca telpā, kur atradās grāfs, un draudēja bērnus pamatīgi nopērt, ja viņi nepaklausīšot sava skolotāja gribai. Bērni sāka raudāt un teica, ka vēloties palikt pie šā cienījamā cilvēka, kurš viņus mīlot vairāk nekā skolotājs; tas sasmīdināja kā dāmu, tā grāfu. Grāfs bija piecēlies, vēlēdamies nevis kā tēvs sasveicināties ar savu meitu, bet kā nabadzīgs cilvēks parādīt godu dāmai, un savā sirdī izjuta neizsakāmu prieku, viņu redzot; bet viņa ne tagad, ne vēlāk to nepazina, tik ļoti tas bija izskatā pārmainījies: kļuvis vecs, sirms, bārdains, vājš un melnīgsnējs un drīzāk līdzinājās gluži citam cilvēkam nekā agrākajam grāfam. Kundze, redzēdama, ka bērni negrib no vecā vīra šķirties un raud, ja tos mēģina aizvest, sacīja skolotājam, lai ļaujot tiem vēl kādu brīdi še palikt. Un, kamēr bērni tā palika kopā ar krietno vīru, gadījās, ka atgriezās Džaketo tēvs un no skolotāja uzzināja par visu notikušo.

Džaketo tēvs, kurš Džanetu neieredzēja, sacīja:

— Atstājiet viņus, lai dievs viņiem uzsūta ļaunu likteni! Viņi taču paši tiecas uz turieni, no kurienes cēlušies. No mātes puses viņu senči ir klaidoņi, un tāpēc nav ko brīnīties, ka viņi labprāt turas pie klaidoņiem.

Grāfs dzirdēja šos vārdus, un tie viņu ļoti apbēdināja, bet viņš tikai paraustīja plecus un pacieta arī šo apvainojumu, kā bija pacietis daudzus citus. Uzzinājis, cik ļoti bērni pieķērušies krietnajam vīram, tas ir, grāfam, Džaketo, kam tas ne visai patika, bet kas tomēr tik ļoti mīlēja savus bērnus, ka negribēja redzēt tos raudam, pavēlēja, lai šo lāga vīru pieņem kaut kādā darbā, ja tas gribētu šeit palikt. Grāfs atbildēja, ka labprāt paliekot, bet ka viņš neprotot neko citu kā vienīgi zirgus kopt, ko esot darījis visu savu mūžu. Un tā viņa uzraudzībā nodeva vienu zirgu, un, to apkopis, viņš mēdza pavadīt laiku ar bērniem.

Kamēr liktenis pa tādiem ceļiem, kā še stāstīts, bija vadījis Anversas grāfu un tā bērnus, gadījās, ka Francijas karalis, noslēdzis vairākus pamierus ar vāciešiem, nomira, un viņa vietā tika kronēts viņa dēls, kura sievas dēļ grāfs bija izdzīts trimdā. Kad nu bija beidzies pēdējais pamiers ar vāciešiem, jaunais karalis uzsāka vissīvāko karu, un Anglijas karalis nosūtīja viņam kā savam radiniekam palīgā daudz (aužu maršala Peroto un otra maršala dēla Džaketo Lamiena vadībā, kuram līdz devās krietnais vīrs, tas ir, grāfs, un, neviena nepazīts, ilgāku laiku nodzīvoja karaspēkā par zirgu puisi un, būdams loti saprātīgs cilvēks, ar padomiem un darbiem izdarīja daudz laba, pat vairāk, nekā no viņa prasīja.

Atgadījās, ka šā kara laikā Francijas karaliene smagi saslima un, juzdama, ka drīz būs jāmirst, viņa, nožēlojusi visus savus grēkus, dievbijīgi tos izsūdzēja Ruānas arhibīskapam, kuru visi uzskatīja par ļoti svētu un krietnu cilvēku; un starp citiem grēkiem viņa tam pastāstīja arī, cik liela netaisnība viņas dēļ nodarīta Anversas grāfam. Un dāma nerimās, tikai viņam vienam par to pastāstījusi, bet izstāstīja arī daudziem citiem godavīriem, kā viss-bija noticis, un lūdza pavēstīt visu karalim, lai grāfs, ja vēl dzīvs, vai vismaz tā bērni varētu atgūt iepriekšējo stāvokli. Drīz pēc tam viņa šķīrās no šīs pasaules un ar godu tika apbedīta.

Kad par šo grēksūdzi tika pastāstīts karalim, tas pamudināja viņu pēc dažas labas sāpīgas nopūtas par tik cienījamam vīram netaisni nodarīto pārestību izplatīt uzsaukumu visā karaspēkā un vēl daudzās citās vietās, ka katram, kas viņam uzrādīs Anversas grāfu vai kādu no tā bērniem, tiks bagāti atlīdzināts par ikvienu no tiem, jo viņš esot uzzinājis no karalienes grēksūdzes, ka grāfs netaisni izdzīts trimdā, un esot nolēmis to atkal iecelt agrākajā amatā un vēl paaugstināt.

To dzirdēdams un zinādams, ka tas viss ir patiesība, grāfs zirgu puiša drēbēs tūliņ aizgāja pie Džaketo un lūdza nākt viņam līdz pie Peroto, jo viņš šiem abiem gribot paradīt to, ko meklējot karalis. Kad viņi visi trīs bija sanākuši kopā, grāfs sacīja Peroto, kas jau pats bija nodomājis sevi atklāt:

—     Peroto! Džaketo, kas šeit atrodas, ir apprecējis tavu māsu un nekad nav saņēmis pūru; bet, tā kā tava māsa nav bez pūra» es vēlos, lai viņš un neviens cits saņem šo lielo atlīdzību, kuru karalis ir izsolījis par tevi tam, kas uzrādīs, ka tu esi Anversas grāfa dēls, par Violanti, tavu māsu un viņa sievu, un par mani. Anversas grāfu un jūsu tēvu.

To dzirdēdams un ciešāk ielūkodamies grāfa sejā, Peroto tūliņ viņu pazina, raudādams metās tēvam pie kājām un, apskāvis viņu, sacīja:

—    Esiet no sirds sveicināts, mans tēvs!

Kad Džaketo dzirdēja grāfa vārdus un vēlāk redzēja Peroto izturēšanos, viņu vienā mirklī pārņēma tik liels izbrīns un prieks» ka viņš gandrīz vai nezināja, ko darīt. Pilnīgi noticēdams visam, ko sacīja grāfs, un stipri kaunēdamies par apvainojošiem vārdiem, ko viņš bija teicis grāfam kā zirgu puisim, Džaketo raudār dams nokrita pie tā kājām un pazemīgi lūdza piedot visus agrākos apvainojumus, kurus grāfs viņam visai augstsirdīgi piedeva» pieceļot viņu kājās. Un pēc tam kad tie bija pārrunājuši savus dažādos piedzīvojumus un visi kopā krietni izraudājušies un izpriecājušies, Peroto ar Džaketo gribēja grāfu ietērpt citās drānās» taču viņš nekādā ziņā to nepieļāva, bet vēlējās, lai Džaketo vispirms pilnīgi nodrošinātu sev solīto atlīdzību un aizvestu viņu pie karaļa zirgu puiša drēbēs, tā jo vairāk apkaunojot arī karali. Un tā Džaketo, kam sekoja grāfs un Peroto, stājās karaļa priekšā un teicās uzrādīt grāfu un viņa bērnus, ja karalis atlīdzināšot, kā solīts uzsaukumā. Karalis tūliņ lika atnest atalgojumu par visiem trim, kas Džaketo šķita ārkārtīgi liels, un sacīja, ka viņš to visu varot ņemt sev, ja patiesi uzrādīšot grāfu un tā bērnus, kā solījis.

Tad Džaketo apgriezās un, ļāvis iznākt priekšā grāfam» savam kalpam, un Peroto, sacīja:

—    Manu valdniek, šeit ir tēvs un dēls! Meita, kas ir mana sieva, neatrodas šeit, bet ar dievpalīgu jūs viņu drīz redzēsit.

To dzirdēdams, karalis paskatījās uz grāfu, un, lai gan tas bija ļoti pārvērties, tomēr, ciešāk ieskatījies, viņš to tūliņ pazina un gandrīz vai ar asarām acīs piecēla grāfu, kurš bija nometies ceļos, apskāva un skūpstīja to; tikpat draudzīgi viņš uzņēma Peroto; pēc tam karalis pavēlēja, lai grāfu nekavējoties apgādā ar drēbēm, kalpotājiem, zirgiem un ieročiem, kā pieklājas viņa dižciltībai; tas tūliņ tika izpildīts. Turklāt karalis parādīja daudz goda arī Džaketo un vēlējās uzzināt visu, kā viņam klājies. Kad

Džaketo saņēma lielo apbalvojumu par grāfu un viņa bērnu uzrādīšanu, grāfs tam sacīja:

— Pieņem to, ko tev dāsnu roku dod Viņa Augstība karalis, un neaizmirsti pateikt savam tēvam, ka tavi bērni, kas ir viņa un mani mazbērni, no mātes puses nav cēlušies no klaidoņa.

Džaketo paņēma dāvanas un aicināja savu sievu un tās audžumāti uz Parīzi, kur atbrauca arī Peroto sieva, un te viņš labu laiku dzīvoja lielā priekā kopā ar grāfu, kam karalis bija atdevis visus tā īpašumus, ieceldams to vēl augstākā amatā nekā senāk. Pēc tam ikviens ar grāfa atļauju atgriezās uz savām mājām, bet viņš pats nodzīvoja Parīzē līdz mūža galam lielākā godā nekā jebkad agrāk.

devītā novele

Bernabo no Dženovas, Ambrodžolo pievilts, pazaudē savu mantu un pavēl nogalināt savu nevainīgo sievu; viņa izglābjas un, ģērbusies vīrieša drēbēs, kalpo sultānam; atklājusi viltnieku, viņa panāk, ka Bernabo ierodas Aleksandrijā, kur, pēc tam kad viltnieks ir sodīts, viņa uzvelk atkal sievietes drānas un abi ar vīru bagāti atgriežas Dženovā.

Kad Elīza, pastāstot savu aizkustinošo noveli, bija izpildījusi savu pienākumu, karaliene Filomena, kas bijia skaista un slaida auguma, ar piemīlīgāku un smaidīgāku seju nekā jebkurai citai, padomājusi sacīja:

— Mums jāievēro noruna ar Dioneju, un, tā kā vienīgi viņam un man vēl atlicis pastāstīt pa novelei, es stāstīšu pirmā savu, un viņš, kas to arī izlūdzies kā sevišķu labvēlibu, varēs stāstīt pēdējais.

To teikusi, viņa iesāka tā:

— Tautā bieži mēdz lietot sakāmvārdu «Kas otram bedri rok, pats iekrīt», kura patiesīgumu, man šķiet, visvieglāk varētu pierādīt ar īsteniem notikumiem un nevis citādi. Un tāpēc, visu- dārgās dāmas, nenovēršoties no mūsu šīsdienas uzdevuma, es

gribu jums pierādīt, cik šis sakāmvārds ir patiess; un jums vajadzētu būt patīkami noklausīties manu stāstu, lai turpmāk prastu izsargāties no blēžiem.

Kādā Parīzes viesnīcā bija apmetušies vairāki lieli itāliešu tirgotāji, dažs vienas, dažs citas vajadzības dēļ, kā jau tas mēdz būt: un kādu vakaru, visi kopā jautri ieturējuši maltīti, vini sāka pārrunāt dažādas lielas, un, pārejot no viena jautājuma pie otra, viņi nonāca līdz valodām par savām sievām, kuras bija atstājuši mājās, un viens no viņiem jokodams sacija:

—     Es nezinu, kā rīkojas mana sieva, bet vienu zinu labi: ja man pagadās pa rokai kāda patīkama meiča, es atstāju pie malas mīlestību pret sievu un ņemu no viņas to prieku, ko spēju ņemt.

Otrs piebilda:

—     Es rīkojos tāpat, jo ir tā: ja man šķiet, ka mana sieva nododas mīlas dēkām, viņa to dara; bet, ja man tā nešķiet, viņa tik un tā to dara; tāpēc lai atmaksājam ar to pašu; kā ēzelis sper pa sienu, tā atbalsojas!

Trešais runādams izsacīja gandrīz tādu pašu domu. Tsi sakot, visi likās esam vienis prātis, ka viņu mājās atstātās sievas ir nedoma zaudēt laiku. Tikai viens, vārdā Bernabo Lomelino no Dženovas, sacīja pretējo, apgalvodams, ka šim ar sevišķu dieva žēlastību par sievu lemta tāda sieviete, kurai vislielākajā mērā piemītot visi tikumi, kādi nepieciešami sievietei, un vēl liela daļa bruņinieka vai ieročnesēja īpašību; un varbūt visā Itālijā neesot otras tādas, jo viņa esot skaista, vēl ļoti jauna, izveicīga un spēcīga; un neesot neviena sieviešu darba, kā zīda darbi un tamlīdzīgi, ko viņa neveiktu labāk par jebkuru citu; turklāt tas apgalvoja, ka neatradīšoties neviens bruņnesis, tā sakot, kalpotājs, kurš labāk mācētu apkalpot pie kāda siņora galda, jo viņa esot ļoti labi audzināta, gudra un visai atturīga. Beidzot tas uzteica viņas prasmi lieliski jāt un turēt medību vanagu un viņas māku labāk lasīt, rakstīt un skaitīt par jebkuru tirgotāju; un tad pēc daudzām citām uzslavām tas nonāca pie pašreizējā sarunu temata un ar zvērestu apliecināja, ka neesot iespējams atrast godīgāku un tikumīgāku sievu; tāpēc šis esot pilnīgi pārliecināts, ka viņa nekad neielaistos kādās dēkās ar citu vīrieti, kaut ari vīrs pat desmit gadus vai vispār neatgrieztos mājās.

So tirgotāju vidū, kuri tā sprieda, bija kāds jauns tirgonis, vārdā Ambrodžolo no Pjačencas, kas par pēdējo Bernabo uzslavu sievai sāka smieties pilnā kaklā un zobodamies jautāja, vai tad ķeizars viņam piešķīris lielākas priekšrocības nekā visiem citiem vīriešiem. Bernabo, mazliet noskaities, atbildēja, ka nevis ķeizars, bet dievs kungs, kas spējot vairāk par ķeizaru, viņam piešķīris šo žēlastību. Tad Ambrodžolo sacīja:

—     Bernabo, es nemaz nešaubos, ka tu esi pārliecināts par savu vārdu patiesīgumu, bet, cik man liekas, tu ļoti maz esi ielūkojies lietu dabā, jo, ja tu to būtu darījis, es nedomāju, ka tu esi tik nesapratīgs, lai nepamanītu daudz ko tādu, kas tev liktu atturīgāk runāt par šo tematu. Un tāpēc, lai tu neiedomātos, ka mēs, kas tik atklāti runājām par savām sievām, domājam, ka mums ir savādākas sievas vai savādāk veidotas nekā tev, un ka nevis dabiskais saprāts, bet kas cits mūs pamudinājis tā spriest, es gribu ar tevi mazliet parunāt par šo jautājumu. Allaž esmu dzirdējis, ka vīrietis esot visdižciltīgākais kustonis, ko dievs radījis mirstīgo vidū, un pēc tam tikai sieviete; ļ vīrietis, kā parasti visi domā un kā var spriest pēc viņa rīcības, ir tuvāk pilnībai, un, tā kā viņš ir tuvāk pilnībai, viņam, bez šaubām, jābūt ari noteiktākam un pastāvīgākam par sievietēm, kuras vispār ir mainīgākas, un, kāpēc tas tā, to varētu izskaidrot ar daudziem dabiskiem cēloņiem, ko es pagaidām neminēšu. Ja jau vīrietis, būdams nelokāmāks, nespēj atturēties un ne vien piekāpjas sievietes priekšā, kas viņu lūdz, bet pat ilgojas pēc tādas, kas viņam patīk, un ne tikai ilgojas, bet dara visu, lai būtu ar to kopā, un šāda vēlēšanās viņam uznāk nevis reizi mēnesī, bet tūkstoš reižu dienā, vai tad tiešām tu ceri, ka sieviete, būdama pēc dabas nepastāvīga, varētu pretoties lūgšanām, glaimiem, dāvanām un tūkstošiem citu līdzekļu, kurus izlietos gudrs vīrietis, kas to mīl? Vai tiešām tu domā, ka tā spētu atturēties? Protams, kauču tu sev to iegalvo, es neticu, ka tu tam tici; tu pats sacīji, ka tava sieva ir sieviete no miesas un kauliem tāpat kā citas. Ja tas tā, tad viņā jābūt tām pašām tieksmēm un tādiem pašiem spēkiem pretoties šīm dabiskajām dziņām kā pārējās sievietēs; tāpēc ir iespējams, ka viņa, lai arī cik tikumīga, dara to pašu, ko citas; un kaut ko iespējamu nekad nevajag tik stūrgalvīgi noliegt, nedz arī apgalvot tam pretējo, kā tu to dari.

Uz to Bernabo atbildēja:

—    Es esmu tirgotājs un nevis prātnieks un atbildēšu tev kā tirgotājs. Man jāsaka, es atzīstu, ka tas, par ko tu runā, var atgadīties ar nesaprašām, kurām pavisam nav kauna; bet sievietēm, kas ir gudras, tik ļoti rūp viņu gods, ka viņas, to sargādamas, kļūst stiprākas par vīriešiem, kuri par to mazāk rūpējas; un raugi, pie tādām pieder mana sieva.

Tad Ambrodžolo sacīja:

—    Patiešām, ja katru reizi, kad viņas nododas tādām dēkām, viņām izaugtu pierē rags, kas liecinātu par viņu darbiem, tad, es domāju, gan maz būtu tādu, kuras kaut ko tamlīdzīgu darītu; taču rags neizaug un, ja viņas ir gudras, nav redzamas nekādas pēdas, nedz sekas; un, tā kā gods ir aptraipīts un iedragāts tikai iad, ja kas nonāk atklātībā, viņas to dara, ja var izdarīt slepeni, vai arī atturas aiz muļķības. Un tu vari būt pārliecināts, ka vienīgi tā sieviete ir šķīsta, kuru nekad neviens nav lūdzis, jebšu tā, kuras lūgums nav uzklausīts. Un, lai gan es zinu, ka tam tā jābūt aiz dabiskiem un patiesiem iemesliem, es nerunātu par to tik pārliecināti, kā to daru, ja nebūtu to pārbaudījis daudzas reizes un ar daudzām. Un tāpēc es tev saku: ja es pabūtu kopā ar tavu tik ārkārtīgi svēto sievu, es domāju gan, ka drīz vien es panāktu no viņas to pašu, ko esmu jau panācis no citām.

Bernabo dusmīgi atbildēja:

—    Vārdu ķilda varētu pārāk ieilgt: tu runātu, un es runātu, un beigās tomēr nekas neiznāktu. Bet, tā kā tu apgalvo, ka visas sievietes ir tik piekāpīgas un tavas spējas tik lielas, tad, lai pārliecinātu tevi par manas sievas tikumību, esmu gatavs ļaut sev nocirst galvu, ja tu jebkad iespētu panākt no viņas to, ko tu vēlies; bet, ja tu to nevarēsi, neprasīšu no tevis neko citu kā vienīgi tūkstoš zelta florīnu.

Ambrodžolo, strīdā iekarsis, albildēja:

—    Bernabo, es nezinu, ko man darīt ar tavām asinīm, ja es uzvarētu, taču, ja tu gribētu, lai es pierādu savus vārdus, tad liec pretī maniem tūkstoš zelta florīniem pieci tūkstoši zelta florīnu no savas puses, kuri tev droši vien būs mazāk dārgi nekā paša galva; un, lai gan tu man nenosaki laiku, es gribu uzlikt sev par pienākumu doties uz Dženovu un trīs mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad izbraukšu no šejienes, piepildīt savu vēlēšanos ar tavu sievu un par zīmi atvest sev līdz kādu no viņas visdārgākajam lietām, kā arī tādus pierādījumus un tik lielā daudzumā, ka tu pats atzīsi, ka es runāju taisnību; tikai apsoli man pie sava goda šai laikā nebraukt uz Dženovu, nedz arī rakstīt viņai kaut ko par mūsu norunu.

Bernabo sacīja, ka tas viņam esot ļoti pa prātam, un, iai gan pārējie tirgotāji, kas še bija klāt, pūlējās izjaukt šo darījumu, zinādami, ka no tā var izcelties liels ļaunums, tomēr abu tirgotāju prāti tā bija iekarsusi, ka pret citu gribu viņi pašrocīgi parakstīja abpusēju vienošanos. Pēc vienošanās Bernabo palika turpat un Ambrodžolo, cik ātri varēdams, aizbrauca uz Dženovu. Un, nodzīvojis tur dažas dienas un ļoti piesardzīgi apvaicājies par ielas nosaukumu un dāmas tikumiem, viņš uzzināja to pašu, ko bija dzirdējis no Bernabo, un pat vēl vairāk; tāpēc viņam likās neprātīgs tāds pasākums. Tomēr viņš iedraudzējās ar kādu nabaga sievieti, kas bieži mēdza apmeklēt dāmas māju un ko dama ļoti mīlēja; nespēdams to pierunāt ne uz ko citu, viņš uzpirka to ar naudu un lika sevi ienest īpašā kastē, izgatavotā pēc viņa vēlēšanās, ne tikai dižciltīgās dāmas mājā, bet pat tās istabā; un tur, it kā gatavodamās kaut kur izbraukt, lāga sieviete, paklausot Ambrodžolo pavēlei, lūdza kasti dažas dienas uzglabāt. Tā nu kaste palika istabā, un pienāca nakts, un, kad Ambrodžolo domāja, ka dāma aizmigusi, viņš ar līdzpaņemtajiem rīkiem atvēra kasti un klusu izlīda no tās istabā, kur dega gaisma; un tā nu viņš sāka aplūkot istabas iekārtojumu, gleznojumus un visu, kas tur bija ievērojams, centās paturēt atmiņā. Tad, piegājis pie gultas un redzēdams, ka dāma un mazā meitenīte, kas ar to allaž bija kopā, cieši aizmigušas, viņš klusām atsedza visu dāmas augumu un redzēja, ka tā kaila ir tikpat daiļa, cik apģērbta, bet neatrada nevienu zīmi, par ko varētu pastāstīt, izņemot dzimum- zīmīti zem kreisās krūts, ap kuru auga daži zeltaini matiņi. To iegaumējis, viņš uzmanīgi atkal apsedza dāmu, kaut gan, redzot tik daiļu sievieti, viņam uznāca vēlēšanās nogulties tai blakām, nebēdājot par savu dzīvību. Bet, tā kā viņš bija dzirdējis, cik tā stingra un nepieejama šai ziņā, viņš to neuzdrošinājās. Netraucēti pavadīdams lielāko nakts daļu šai istabā, viņš izvilka no dāmas skapja kādu maku, garu virstērpu, dažus gredzenus un jostas; un, visu nolicis savā kastē, pats atkal ielīda tanī un aizslēdza kā iepriekš; tā viņš darbojās divas naktis, dāmai neko nepamanot. Trešajā dienā saskaņā ar norunu lāga sieviņa atgriezās pēc savas kastes un nogādāja to turp, no kurienes bija ņēmusi. Ambrodžolo izkāpa no kastes un, atlīdzinājis sievietei, kā solījis, cik vien ātri spēja, ar minētajām lietām atgriezās Parīzē pirms nosacītā laika. Šeit, sasaucis tirgotājus, kas toreiz bija viņu ķildas un derību aculiecinieki, viņš Bernabo klātbūtnē pavēstīja, ka uzvarējis derības, jo esot panācis to, par ko lielījies; un, lai to pierādītu, Ambrodžolo vispirms izstāstīja, kāda izskatās istaba un tās gleznojumi, pēc tam parādīja dāmas lietas, ko viņš bija paņēmis līdz, apgalvodams, ka dāma pati viņam tās iedevusi. Bernabo apstiprināja, ka istaba patiešām tā izskatoties, kā viņš stāstot, turklāt atzina, ka šīs lietas patiesi piederējušas tā sievai,

bet sacīja, ka viņš varējis ari no kādām kalponēm uzzināt istabas izskatu un līdzīgā kārtā iegūt šīs lietas; tāpēc, ja viņš vairāk neko neteikšot, tam liekoties, ka ar to nepieliekot, lai uzskatītu sevi par uzvarētu. Uz to Ambrodžolo sacīja;

—    Patiesībā ar to vajadzētu pietikt, bet, ja nu tu vēlies, lai es vēl ko saku, es arī teikšu. Varu tev pastāstīt, ka tavai sievai, donnai Džinervai, zem kreisās krūts ir diezgan paprāva dzimum- zīmīte, ap kuru aug varbūt seši zeltaini matiņi.

Kad Bernabo to dzirdēja, viņam šķila, itin kā kad sirdī kāds. būtu iedūris nazi, tik lielas sāpes viņš sajuta; un tik ļoti viņš izmainījās sejā, ka, pat vārdu nebildis, pavisam skaidri lika noprast, ka Ambrodžolo runājis patiesību; tikai pēc brīža viņš sacīja:

—    Siņori, tas, ko saka Ambrodžolo, ir patiesība, un, tā kā viņš ir uzvarējis, lai ierodas, kad vēlas, un viņam taps samaksāts.

Un tā Ambrodžolo nākošajā dienā saņēma pilnu samaksu. Un Bernabo, kura sirds bija pilna niknuma pret sievu, atstāja Parīzi un devās uz Dženovu. Tuvojoties pilsētai, viņš, negribēdams doties uz savu māju, palika krietnas divdesmit jūdzes no tās vienā no saviem lauku īpašumiem; un kādu kalpotāju, kam viņš ļoti uzticējās, ar diviem zirgiem un vēstulēm nosūtīja uz Dženovu, rakstīdams sievai, ka ir atgriezies un lai tā kopā ar kalpu dodas viņam pretī, bet kalpam slepeni pavēlēja, tiklīdz tie nonākšot tādā vietā, kas tam liktos piemērota, bez kādas žēlastības nogalināt kundzi un atgriezties pie viņa. Kad kalps nonāca Dženovā, atdeva vēstules un izpildīja visu uzdoto, dāma viņu saņēma ar lielu prieku un nākošajā rītā, uzkāpusi zirgā reizē ar kalpu, devās ceļā uz minēto īpašumu; kopā jājot un pārrunājot dažādas lietas» tie sasniedza kādu ļoti dziļu un nomaļu ieleju, kam visapkārt bija stāvas klintis un koki; un, tā kā kalpam likās, ka šī vieta ir piemērota, lai droši varētu izpildīt sava siņora pavēli, viņš izvilka nazi un, satvēris dāmu aiz rokas, sacīja:

—    Kundze, uzticiet savu dvēseli dievam, jo jums šepat, ne^- dodoties tālāk, ir jāmirst.

Redzot nazi un dzirdot tādus vārdus, dāma, pavisam izbijusies, teica:

—    Dieva dēļ, pirms tu mani nogalini, saki man, ar ko es tevi esmu apvainojusi, ka tu gribi mani nokaut?

—    Kundze, — atbildēja kalps, — mani jūs ne ar ko neesai apvainojusi, bet es nezinu, ar ko jūs esal apvainojusi savu vīru, jo viņš ir tas, kas man pavēlēja, lai es bez mazākās žēlsirdības nogalinu jūs ceļā; un, ja es to nedarītu, viņš piedraudēja, ka likšot mani pakārt. Jūs labi zināt, cik ļoti es viņam esmu pakļauts: kā es varu runāt pretim, ja viņš man kaut ko pavēl? Dievs mans liecinieks, ka man jūs žēl, bet es nevaru rīkoties citādi.

Uz to dāma raudādama sacīja:

— Jel žēlo, dieva dēļ, un, kalpojot citam, nekļūsti par slepkavu tam, kas tevi nekad nav apvainojis! Dievs, kas redz visu, zina, ka es nekad neesmu darījusi neko tādu, par ko būtu pelnījusi, ka vīrs mani tā soda. Bet pašreiz par to nerunāsim; tu vari, ja vēlies, vienā un tai pašā laikā izdarīt pa prātam gan dievam, gan savam kungam, gan man, un raugi, šādā kārtā: ņem šīs manas drēbes un dod man tikai savu svārku un apmetni; un ar šīm drēbēm atgriezies pie mana un tava pavēlnieka un saki, ka esi mani nogalinājis; un es tev zvēru pie šīs dzīvības, ko tu man būsi dāvājis, ka es no šejienes aiziešu un došos uz tādu pusi, ka nekad ne līdz viņam, ne tevim, ne līdz šai zemei nenonāks kaut kādas vēstis par mani.

Kalps, kam viņu nonāvēt nācās ļoti grūti, ātri iežēlojās un, paņēmis dāmas drēbes un iedevis viņai savu veco svārku un apmetni, kā arī atstājis nedaudz naudas, kas viņai bija klāt, lūdza, lai viņa dodoties projām no šā apvidus, pameta viņu ielejā kājām, bet pats atgriezās pie sava siņora, kuram sacīja, ka ne tikvien tā pavēle esot izpildīta, bet līķis pamests vilkiem. Bernabo pēc neilga laika atgriezās Dženovā, un, kad šis notikums tapa zināms, visi viņu stipri nosodīja.

Dāma, palikusi viena un izmisusi, tiklīdz iestājās nakts, cik varēdama izmainījusi savu izskatu, aizgāja uz kādu nelielu ciematu turpat tuvumā; un, no kādas vecītes dabūjusi visu nepieciešamo, viņa pāršuva svārku savam augumam, saīsinot to, un no sava krekla uzšuva bikšu pāri, un apgrieza matus, un, tādā kārtā kļuvusi pēc izskata līdzīga jūrniekam, devās uz jūru, kur nejauši sastapa kādu kataloniešu augstmani, kuru sauca par se- ņoru Enkararhu un kurš bija nokāpis no kāda sava kuģa, kas atradās netālu no šejienes Albā, un atnācis šurp atspirdzināties pie avota. Uzsākusi ar viņu valodas, dāma salīga pie viņa par kalpu un uzkāpa uz kuģa, likdama sevi saukt par Sikurāno no Fināles; dižciltīgais vīrs ietērpa to labākās drebēs, un tā sāka •viņam kalpot tik labi un prasmīgi, ka viņš bija ar io ļoti mierā. Atgadījās, ka pēc neilga laika minētā kalalonieša kuģis ar kravu nonāca Aleksandrijā, kur seņors Enkararlis uzdāvināja sultānam vairākus medību vanagus; sultāns, ielūdzis katalonieti vienu otru reizi uz pusdienām, ievēroja Sikurāno smalko uzvedību, kurš vienmēr ieradās tur, lai apkalpotu; un sultānam Sikurāno tik ļoti iepatikās, ka viņš lūdza katalonieti atdot kalpu viņam, un kata- lonietis, lai arī darīja to ļoti nelabprāt, izpildīja sultāna lūgumu. Drīz vien ar savu labo kalpošanu Sikurāno iemantoja tikpat lielu sultāna labvēlību un mīlestību, kādu savā laikā bija baudījis pie katalonieša. Un tā nu atgadījās, ka, laikam aiztekot, zināmā gada laikā Akrā, kur arī vara atradās sultāna rokās, vajadzēja notikt lielai kristiešu un saracēņu tirgotāju sanākšanai gada tirgus veidā, un, lai tirgotāji un preces būtu drošībā, sultāns mēdza turp sūtīt bez parastajiem ierēdņiem arī dažus no saviem augstmaņiem ar ļaudīm, kas gādātu par apsardzību; kad pienāca laiks, sultāns nolēma tādā uzdevumā turp sūtīt Sikurāno, kas jau labi bija iemācījies valodu; un tā arī izdarīja. Kad nu Sikurāno bija nonācis Akrā un kā tirgotāju un preču apsardzes priekšnieks un rīkotājs tur labi un cītīgi veica savus amata pienākumus, viņš, staigādams un apkārt lūkodamies, ieraudzīja daudz tirgotāju no Sicīlijas, Pizas, Dženovas, Venēcijas un citām Italijas vietām un ar tiem labprāt draudzējās, atceroties savu dzimto pusi. 4Jn te atgadījās, ka, iegājis kādā venēciešu tirgotāja noliktavā, viņš starp citām dārglietām ieraudzīja maciņu un jostu, kuras tūliņ pazina par savām, un ļoti brīnījās; taču, neizrādot savu izbrīnu, viņš laipni apvaicājās, kam šīs lietas piederot un vai. tās esot pardodamas. Uz šejieni ar kadu venēciešu kuģi bija atbraucis Ambrodžolo no Pjačencas ar daudz precēm; dzirdēdams, ka sardzes priekšnieks jautā, kam šīs lietas pieder, viņš iznāca priekšā un smaidīdams sacīja:

—    Meser, šīs lietas ir manas un nav pārdodamas, bet, ja jums tās patīk, es jums tās labprāt atdāvināšu.

Redzot to smejamies, Sikurāno pārņēma bažas, vai tikai viņš pēc kādas kustības nav pazīts; tomēr viņš droši jautāja:

—    Varbūt tu smejies, ka es, karavīrs būdams, taujāju par šīm sieviešu lielām?

Ambrodžolo atbildēja:

—    Par to es nesmejos, meser, bet gan par to, kādā kārtā es šīs lietas ieguvu.

Uz to Sikurāno sacīja:

—    Nu tad lai dievs tev līdz pastāstīt, kā tu tās ieguvi, ja par to var runāt!

—    Meser, — Ambrodžolo teica, — šīs lietas kopā ar dažām citām man uzdāvināja kāda dižciltīga dāma no Dženovas, vārdā donna Džinerva, Bernabo Lomelīno sieva, kādu nakti, kad es gulēju ar viņu, un lūdza, lai es tās paturot mīlestībā uz viņu. Pašreiz es smējos tāpēc, ka atcerējos Bernabo mujķibu, kas bija tik neprātīgs un lika pieci tūkstoši zelta florīnu pret vienu tūkstoti, ka es nepierunāšot viņa sievu izpildīt manu vēlēšanos; es to izdarīju un derības uzvarēju. Bet viņš, kam drīzāk vajadzēja sodīt sevi par savu muļķību nekā sievu, kura bija darījusi to pašu, ko visas sievietes dara, atgriezies no Parīzes Dženovā, kā es vēlāk uzzināju, pavēlējis to nogalināt.

To dzirdēdams, Sikurāno tūliņ saprata, kāpēc Bernabo bija tā sadusmojies uz viņu, un pilnīgi pārliecinājās, ka Ambrodžolo ir visas nelaimes cēlonis; un viņš pie sevis nolēma neatstāt to nesodītu. Tad nu, izlikdamies, ka viņam šis stāsts ļoti paticis, Sikurāno ar viltu tik cieši sadraudzējās ar Ambrodžolo, ka tas viņam par prieku, kad gada tirgus beidzās, savāca visu, kas tam piederēja, un aizbrauca viņam līdz uz Aleksandriju, kur Sikurāno tam ierīkoja veikalu un iedeva daudz no savas naudas; tāpēc tirgotājs, redzēdams, ka tas viņam ļoti izdevīgi, labprāt še palika. Sikurāno, kas vēlējās pārliecināt Bernabo par savu nevainīgumu, neapmierinājās ātrāk, kamēr ar dažu lielu dženoviešu tirgotāju palīdzību, kuri tolaik atradās Aleksandrijā, izdomādams allaž jaunus un atkal jaunus ieganstus, piespieda Bernabo atbraukt šurp. Tā kā Bernabo bija kļuvis visai nabags, Sikurāno slepeni lika viņu uzņemt kādam savam draugam, kamēr šķitīs pienācis īstais laiks, lai izdarītu nodomāto. Sikurāno jau bija pavedinājis Ambrodžolo izstāstīt savu dēku pasaciņu sultānam, kas par to ļoti uzjautrinājās; redzēdams, ka Bernabo še, un nospriedis, ka nav ko vilcināties ar nodoma izpildīšanu, viņš, atradis piemērotu laiku, palūdza sultānam, lai tas liek atsaukt Ambrodžolo un Bernabo un Bernabo klātbūtnē piespiež Ambrodžolo — ja ne ar labu, tad ar bardzību — pastāstīt patiesību, kā norisinājies notikums ar Bernabo sievu, ar ko viltnieks allaž mēdza lielīties. Kad Ambrodžolo un Bernabo bija atnākuši, sultāns, daudziem klātesot, bargā izskatā pavēlēja, lai Ambrodžolo pastāsta patiesību, kā viņš ieguvis no Bernabo pieci tūkstoši zelta florīnu; še klāt bija arī Sikurāno, kam Ambrodžolo sevišķi uzticējās; taču tas viņam vēl dusmīgākā izskatā piedraudēja ar vislielākajām mokām, ja viņš neteikšot patiesību. Tāpēc Ambrodžolo, kam draudēja kā no vienas, tā no otras puses un kas tādā kārtā bija savā ziņā piespiests stāstīt, Bernabo un citu klātbūtnē atklāja visu, kā bija, cerēdiams, ka viņam nepiespriedīs citu sodu, bet vienīgi liks atdot piecus tūkstošus zelta florīnu un paņemtās lietas. Kad Ambrodžolo bija visu pateicis, Sikurāno, it kā runādams sultāna vārdā, pagriezies pret Bernabo, jautāja:

—    Un ko tu šo melu dēļ izdarīji ar savu sievu?

Uz to Bernabo atbildēja:

—    Aiz dusmām, ka pazaudēju savu naudu, un aiz kauna par negodu, ko man šķita sagādājusi mana sieva, es pavēlēju kādam kalpam viņu nogalināt, un, kā man ziņoja, viņu tūliņ aprijuši vilki.

Kad nu viss bija izstāstīts sultānā klātbūtne un viņš visu bija dzirdējis un sapratis, vienīgi vēl nezināja, ko grib panākt Sikurāno ar tādu rīcību un jautājumu, Sikurāno viņam sacīja:

—    Manu valdniek, tagad jums gaužām skaidri redzams, ar kādu mīļāko un vīru šī krietnā donna var lepoties: miļākais viņai nolaupa godu, ar meliem aptraipīdams viņas labo slavu, un reizē izposta viņas vīru; bet vīrs, vairāk ticēdams citu viltībai nekā patiesībai, ko tas būtu varējis atklāt, ja pamatīgāk visu papētītu, liek viņu nonāvēt vilkiem par baribu; un turklāt tik liela ir labvēlība un mīlestība, ko mīļākais un vīrs pret viņu izjūt, ka, ilgu laiku būdami ar viņu kopā, neviens no tiem viņu nepazīst. Tā nu jūs tagad skaidri zināt, kādu sodu tie katrs pelnījuši; un, ja jūs man gribētu parādīt sevišķu labvēlību un pavēlētu sodīt krāpnieku, bet piedotu apkrāptajam, tad es liktu, lai ši sieviete stājas jūsu un viņu priekšā.

Sultāns, gatavs šai ziņā izpildīt visas Sikurāno vēlēšanās, sacīja, ka esot ar mieru un lai liekot atsaukt šo sievieti, par ko Bernabo stipri brīnījās, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa mirusi. Un Ambrodžolo, jau paredzēdams savu nelaimi, baidījās no kaut kā ļaunāka nekā vienīgi naudas atdošana un, nezinādams, vai dāmas ierašanās liks augt tā cerībām vai arī bailēm, gaidīja viņu atnākam drīzāk ar izbrīnu. Ieguvis sultāna piekrišanu, Sikurāno raudādams nometās uz ceļiem sultāna priekšā; un līdz ar vēlēšanos izlikties par vīrieti zuda arī vīrišķīgā balss, un viņš sacīja:

—    Mans valdniek, es esmu nabaga nelaimīgā Džinerva, kas sešus gadus klīdu pa pasauli vīrieša izskatā, kopš šis nodevējs Ambrodžolo mani nepatiesi un noziedzīgi apvainoja un šis nežēlīgais un ļaunais vīrs atdeva mani nogalinat kādam savam kalpam un,saplosīt vilkiem.

Un, pārplēsusi sev priekšā drēbes un atsegusi krūtis, viņa parādīja sultānam un visiem pārējiem, ka ir sieviete, un tad, pagriezusies pret Ambrodžolo, ar naidu jautāja, kad tas ar viņu esot gulējis, kā tikko lielījies. Tas, viņu jau pazinis un no kauna gandrīz zaudējis valodu, neko neatbildēja. Sultāns, kas visu laiku Sikurāno bija turējis par vīrieti, to redzēdams un dzirdēdams, bija tik pārsteigts, ka viss redzētais un dzirdētais tam brīžam izlikās drīzāk sapnis nekā īstenība. Tomēr, atguvies no pārsteiguma un pārliecinājies par patiesību, sultāns ārkārtīgi slavēja Džinervas, līdz šim sauktas Sikurāno, dzīvi, uzticību, parašas un tikumus. Pavēlējis atnest tai krāšņas sievietes drānas un pasaukt dāmas, kam vajadzēja k|ūt par tās pavadonēm, viņš, paklausot Džinervas lūgumam, piedeva Bernabo, lai gan tas bija pelnījis nāvi. Pazinis savu sievu, Bernabo raudādams metās pie tās kājām un lūdza piedošanu, kas viņam labprāt tapa dota, lai arī cik maz viņš to bija pelnījis; un, likusi viņam piecelties, Džinerva maigi apskāva viņu kā savu vīru. Tad sultāns pavēlēja, lai Ambrodžolo tūliņ taptu piesiets kādā no pilsētas augstākām vietām pie staba saulē, kur ar medu aptrieptam un neviena neatraisītam viņam jāpaliek tik ilgi, kamēr viņš pats nokritīs; tā arī izdarīja. Pēc tam sultāns pavēlēja atdot dāmai visu, kas piederējis Ambrodžolo un kas nebūt nebija tik maz, jo vērtībā pārsniedza desmit tūkstošus dublonu*. Un viņš lika sarīkot lieliskas dzīres un tajās godināja Bernabo kā donnas Džinervas vīru un donnu Džinervu kā viscildenāko sievieti, un uzdāvināja tai tik daudz dārglietu» zelta un sudraba trauku un skaidras naudas, ka tas viss vērtībā pārsniedza otrus desmit tūkstošus dublonu. Un, licis sagatavot kuģi, sultāns, kad dzīres bija beigušās, ļāva viņiem pēc pašu velēšanās atgriezties Dženova, kur viņi atgriezās loti bagāti un līksmi un tika sagaidīti ar vislielāko godu, it īpaši donna Džinerva, ko visi bija turējuši par mirušu; un, kamēr vien tā dzīvoja, visi bezgala cildināja tās lielo tikumību. Ambrodžolo tapa piesiets pie staba un aptriepts ar medu, un vēl tai pašā dienā mušas, lapsenes un dunduri, kuru šai zemē ir pārpilnām, viņu ne tikvien nobeidza, sagādājot viņam milzīgas mokas, bet pat apēda līdz kauliem; šie kauli, izbalējuši un cīpslu saturēti, vēl ilgu laiku neaizskarti liecināja ikvienam, kas tos redzēja, par viņa ļaunprātību. Un tā nu, kas otram bedri raka, pats iekrita.

desmitā novele

Paganino no Monāko nolaupa sievu meseram Ri- kardo di Kincikam, kurš, dabūjis zināt viņas atrašanās vietu, dodas turp un, sadraudzējies ar Paganino, pieprasa tam viņu atdot; Paganino ir ar mieru, ja viņa pati grib atgriezties; viņa to nevēlas un pēc mesera Rikardo nāves kļūst par Paganino sievu.

Ikviens no cienījamās sabiedrības atzina par skaistu un ļoti slavēja karalienes stāstīto noveli, bet visvairāk — Dionejs, kas vienīgais vēl šodien nebija stāstījis. Daudz uzslavējis iepriekšējo noveli, viņš sacīja: — Daijās dāmas, viena vieta karalienes novelē pamudināja mani mainīt nodomu un pastāstīt jums nevis to noveli, kas man bija prātā, bet gan kādu citu: proti, vieta, kur stāstīts par Bernabo (lai gan viņš vēl tika sveikā cauri) un visu pārējo muļķību, kuri ticēja tam piašam, katri, kā izrādījās, ticēja viņš, un bija iedomājušies, ka pa to laiku, kamēr šie, klejodami pa pasauli, lakstojas te ar vienu, te ar otru, sievas, mājās palikušas, tur rokas aiz jostas; itin kā kad mēs, kuri piedzimstam un uzaugam viņu vidū, nezinātu, ko viņas kāro. Pastāstot savu

noveli, es jums līdz ar to parādīšu, cik liela ir tādu ļaužu lētticība un par cik lielāka to lētticība, kuri, domādami, ka ir stiprāki par dabu, cer siavu nespēju apslēpt ar visādiem izdomājumiem un tiecas uzskatīt par sev līdzīgiem arīdzan visus pārējos, kas pēc savas dabas tādi nepavisam nav.

Tātad Pizā reiz dzīvoja kāds tiesnesis, kas bija vairāk apveltīts ar saprātu nekā ar miesas spēkiem un ko sauca par meseru Rikardo di Kinciku; varbūt cerēdams, ka sieva būs apmierināta ar tām pašām spējām, kādas viņš parādīja savā darbā, un būdams ļoti bagāts, viņš ar vislielāko cītību centās iegūt jaunu un skaistu jaunavu par sievu (lai gan viņam vajadzēja izvairīties tiklab no viena, kā no otra, ja viņš pats sev būtu pratis dot tikpat labus padomus kā citiem). Tas viņam izdevās, jo mesers Loto Gvalandī atdeva viņam par sievu savu meitu, vārdā Barto- lomeju, vienu no visskaistākajām un vispievilcīgākajām jaunavām Pizā, kur ne mazums tādu, kas mudīgākas par ķirzakām. Kad tiesnesis to bija atvedis savā mājā ar vislielāko godu un nosvinējis skaistas un greznas kāzas, lai laulības būtu pilnīgas, viņš pacentās pirmajā naktī to vienreiz aizskart, kaut gan daudz netrūka, ka pat šo vienu reizi viņš neko nebūtu izdarījis. Pēc tam nākošajā rītā, tā kā viņš bija vājš, izkaltis un diezgan nespēcīgs, viņam bija nepieciešams sarkanais vīns, spēcinoši saldumi un citi līdzekļi, lai atgrieztos atkal dzīvē. Un tā šis tiesas kungs, labāk nekā agrāk apsvērdams savus spēkus, sāka savai sievai skaidrot kalendāru*, kas droši vien kādreiz sastādīts Ravennā un noder bērniem, kuri tikko sāk mācīties lasīt. Jo, kā viņš tai pierādīja, nebija nevienas dienas, kurā neiegadītos ne tikai vieni, bet pat vairāki svētki, kam par godu aiz dažādiem iemesliem vīram un sievai vajadzēja atturēties no tāda veida tuvības; šiem svētkiem viņš vēl pievienoja gavēņus, quatuor tempora*, apustuļu un tūkstošiem citu svēto svētku priekšvakarus, piektdienu, sestdienu un tā kunga svētdienu, visu lielo gavēni, zināmas mēness fāzes un daudz citu ierobežojumu, varbūt domādams, ka sievietēm gultā pienākas tādas pašas brīvdienas, kādas viņš sev reizēm piešķīra tiesneša darbā. Un tādu kārtību viņš ievēroja ilgu laiku par lielu apbēdinājumu sievai, kuru viņš aizskāra varbūt reizi mēnesī un tad art tik tikko, bet citādi to allaž uzraudzīja, lai tikai kāds tai neiemācītu pazīt darba dienas, kā viņš bija iemācījis svētāmās dienas. Gadijās, ka, pastāvot ļoti karstam laikam, meseram Rikardo uznāca vēlēšanās aizbraukt izklaidēties uz kādu no saviem visai jaukajiem īpašumiem Nero kalna tuvumā un tur svaigā gaisā uzkavēties dažas dienas. Un sev lidz viņš paņēma savu skaisto sievu. Tur uzturoties, lai sagādātu sievai iepriecinājumu, viņš kādu dienu sarīkoja zveju ar divām laivām: vienā izbrauca pats ar zvejniekiem, otrā sieva ar citām dāmām, kas vēlējās noskatīties zvejošanā; jautri triecot, tie gandrīz nemanot bija iebraukuši jūrā vairākas jūdzes. Kamēr visi ar vislielāko uzmanību vēroja vienīgi zveju, pēkšņi parādījās Paganino da Alares, tai laikā 4oti slavena korsāra galera; ieraudzījis laivas, Paganīno savā galerā tām tuvojās, un tās nevarēja tik ātri aizbēgt, lai Paganīno nesasniegtu laivu, kurā atradās dāmas; un, ieraudzījis daiļo donnu, viņš, vairāk neko citu nevēlēdamies, pārcēla dāmu uz savu galeru mesera Rikardo acu priekšā, kas jau bija sasniedzis krastu, un aizbrauca. Varat iedomāties, cik ļoti, to redzēdams, noskuma tiesnesis, kas bija tik greizsirdīgs, ka baidījās pat no tukša gaisa. Velti viņš Pizā un citur žēlojās par korsāru neģēlībām, nezinādams, kas nozadzis viņa sievu, nedz ari, uz kurieni tā aizvesta. Kad Paganīno redzēja, cik nolaupītā donna skaista, viņš jutās loti apmierināts un, tā kā viņam nebija sievas, nolēma to uz visiem laikiem paturēt pie sevis, un sāka to maigi mierināt, jo tā gauži raudāja. Un, kad pienāca nakts, tā kā kalendārs viņam bija izkritis no jostas un visi svētki un brīvdienas aizmirsušās, viņš sāka to mierināt ar darbiem, jo viņam likās, ka dienā vārdi maz ko bija līdzējuši; un tādā kārtā viņš daiļavu tā nomierināja, ka, pirms viņi sasniedza Monāko, tiesnesis ar saviem likumiem tai bija izgaisis no prāta, un tā uzsāka ar Paganino vispriecīgāko dzīvi pasaulē. Aizvedis to uz Monāko, viņš ne tikai prata to mierināt dienu un nakti, bet arī cienīja un godāja kā savu sievu. Pēc kāda laika, kad mesera Rikardo ausīs nonāca ziņa par sievas atrašanās vietu, viņš ar viskvēlākajām ilgām sirdī, domādams, ka neviens tik labi nepratīs nokārtot visu nepieciešamo, nolēma pats braukt pēc tās, gatavs izdot jebkuru naudas summu, lai to izpirktu. Izbraucis jūrā, Rikardo devās uz A\onāko, kur ieraudzīja savu sievu un tā viņu; vakarā skaistule par to pastāstīja Paganīno un pavēstīja savu nodomu. Nākošajā rītā mesers Rikardo, sastapis Paganīno, iepazinās ar viņu un īsā laikā ļoti sadraudzējās, kamēr Paganīno izlikās to nepazīstam, vēlēdamies nogaidīt, kā viss beigsies. Un tā nu, kad meseram Rikardo šķita pienācis īstais laiks, viņš, cik labi un laipni vien mācēdams, atklāja iemeslu, kāpēc šurp braucis, un lūdza Paganīno, lai tas prasot ko prasīdams, tikai atdodot viņam sievu. Uz to Paganīno priecīgi atbildēja:

—    Meser, lai esat sveicināts! īsumā atbildot, es jums teikšu: taisnība, man mājās ir kāda jauna sieviete, par kuru es nezinu, vai tā ir jūsu vai kāda cita sieva, jo es jūs nepazīstu, bet viņu pazīstu tikai to īso laiku, kamēr dzīvojam kopā. Ja jūs esat viņas virs, kā apgalvojat, es aizvedīšu jūs pie viņas, jo jūs man liekaties patīkams, dižciltīgs cilvēks, un esmu pārliecināts, ka viņa jūs atzīs par savu vīru; ja viņa teiks, ka tā ir, kā jūs sakāt, un gribēs doties jums līdz, cienīdams jūsu laipnību, es esmu ar mieru pieņemt no jums par viņu tādu izpirkšanas naudu, kādu jūs pats vēlētos man dot; taču, ja tā nebūtu, jūs rīkotos ļoti zemiski, man viņu atņemdams, jo es esmu jauns cilvēks un man, tāpat kā citiem, var būt sieva un jo sevišķi viņa, kas ir vispiemīlīgākā, kādu es jebkad esmu redzējis.

Tad mesers Rikardo sacīja:

—    Protams, viņa ir mana sieva, un, ja tu mani aizvedīsi pit- viņas, tu pats par to pārliecināsies, jo viņa man tūliņ metīsies ap kaklu; tāpēc es neprasu, lai notiktu citādi, nekā tu pats esi vēlējies.

—    Nu tad iesim, — atteica Paganīno.

Un tā viņi devās uz Paganino māju, un, kad viņi bija iegājuši kādā zālē, Paganino lika pasaukt skaisto dāmu, un tā uzposusies un izgreznojusies iznāca no kādas istabas un iegāja zālē, kur atradās mesers Rikardo ar Paganīno, un neuzrunāja Rikardo citādi, kā būtu uzrunājusi kuru katru svešnieku, kas kopā ar Paganīno būtu ieradies viņas mājā. To redzēdams, tiesnesis, kas bija gaidījis, ka sieva viņu saņems ar vislielāko prieku, ļoti brīnījās un sāka pie sevis spriest: «Varbūt grūtsirdība un ilgās bēdas, ko man nācās pārdzīvot, kopš viņu pazaudēju, mani tā pārvērtušas, ka viņa manis vairs nepazīst.» Tāpēc viņš sacīja:

—    Sieva, dārgi man maksāja tas, ka es tevi toreiz aizvedu uz zveju, jo nekad neviens nav pārcietis tādas sāpes, kādas pārcietu es, kad tevi pazaudēju, un tagad tu neliecies manis pazīstam, tik svešādi tu mani uzrunā. Vai tu neredzi, ka es esmu tavs mesers Rikardo, ieradies šeit, lai samaksātu, cik vēlēsies šis cienījamais cilvēks, kura mājā mēs atrodamies, un lai tevi atgūtu un aizvestu; un viņš ir tik laipns, ka atdod man tevi par tik, cik es pats esmu ar mieru maksāt.

Dāma pagriezās pret viņu un, mazliet pasmaidījusi, sacīja:

—    Meser, vai jūs ar mani runājat? Pielūkojiet, ka tik jūs mani nesajaucat ar kādu citu, jo, cik atceros, neesmu jūs nekad redzējusi.

—    Apdomā, ko tu runā, — teica mesers Rikardo, — un aplūko mani, kā nākas: ja vien tu labi gribēsi atcerēties, tu skaidri redzēsi, ka es esmu tavs Rikardo di Kincika!

Dāma sacīja:

—    Meser, jūs man piedosit; varbūt man neklājas jūs tik ilgi uzlūkot, kā jūs to iedomājaties; tomēr es esmu jūsos tik ilgi skatījusies, lai pilnīgi pārliecinātos, ka nekad agrāk jūs neesmu redzējusi.

Mesers Rikardo nodomāja, ka sieva tā izturas aiz bailēm no Paganīno, nevēlēdamās viņa klātbūtnē atzīties, ka to pazīst; tāpēc Rikardo pēc maza brītiņa palūdza, lai Paganīno ir tik laipns un atļauj viņam vienam šai istabā parunāt ar sievu. Paganino sacīja, ka esot ar mieru, vienīgi ar to noteikumu, ka Rikardo nedrīkstot viņu skūpstīt pret viņas gribu, un pavēlēja dāmai ieiet blakus istabā kopā ar meseru Rikardo, uzklausīt, ko tas vēlētos viņai teikt, un atbildēt, kā pašai tīk. Un tā nu dāma un mesers Rikardo iegāja vieni istabā, un, kad viņi bija apsēdušies, mesers Rikardo sāka runāt:

—    Ak tu manu sirsniņ, manu saldo dvēselīt, mana cerība, vai tiešām tu nepazīsti savu Rikardo, kas tevi mīl vairāk par sevi pašu? Kā tas var būt? Vai tas es esmu tā pārvērties? Ak tu manu skaisto actiņ, paveries taču mazliet uz mani!

Dāma. sāka smieties un, neļaudama viņam vairāk runāt, sacīja:

—    Jūs labi zināt, ka es neesmu tik aizmāršīga, lai neatcerētos, ka jūs esat mans vīrs, mesers Rikardo di Kincika; bet jūs gan tai laikā, kamēr biju ar jums kopā, parādījāt, ka mani visai slikti pazīstat, jo, ja jūs toreiz būtu bijis un vēl tagad būtu tik gudrs, par kādu jūs gribat, lai jūs uzskata, jums vajadzēja būt tik daudz prāta, lai redzētu, ka es esmu jauna, spirgta un spēcīga, un saprastu, kas jaunām sievām bez tērpiem un ēdieniem vēl nepieciešams, lai gan viņas pašas kaunas par to runāt; un, kā jūs to man sagadājāt, jūs pats zināt. Ja jums labāk patika nodarboties ar likumiem nekā ar sievu, jums nevajadzeja precēties; kaut gan es nekad jūs neesmu turējusi par tiesnesi, bet drīzāk par svēto dienu un svētku sludinātāju, tik labi jūs tos zinājāt, kā ari gavēņus un svētku priekšvakarus. Un es jums saku: ja jūs saviem strādniekiem, kuri apstradā jūsu īpašumus, būtu devis tik daudz svētku dienu, cik devāt tam, kam vajadzēja ap- strādāt manu mazo lauciņu, jūs nekad nebūtu ievācis ne grauda labības. Es nokļuvu šā cilvēka rokās, ka to bija lēmis dievs, žēlīgi uzlūkodams manu jaunību, un ar viņu es dzīvoju šai istabā, kur nezina, ko nozīmē svētki (es runāju par tiem svētkiem, kurus jūs, vairāk kalpojot dievam nekā sievietēm, tik lielā skaitā svinējāt), un pa šīm durvīm nekad neienāk ne sestdienas, ne piektdienas, ne svētvakari, ne četru gada laiku gavēņi, ne lielais gavēnis, kas ir tik garš; gluži otrādi, te dienu un nakti strādā un plucina vilnu; un es gan labi zinu, kā šo pašu nakti, pēc tam kad bija iezvanīta pirmā mesa, mums veicās šis darbs, atkārtots ne vienu reizi vien. Un tāpēc es vēlos palikt kopā ar viņu un strādāt,, kamēr vēl esmu jauna, un svētkus, grēku atlaides un gavēņus- pataupīt vecumam. Bet jums es ieteicu ar dievpalīgu aizbraukt cik ātri iespējams un bez manis svētīt svētkus, cik vien jums tīk_

Dzirdot šos vārdus, mesers Rikardo izjuta neizturamas sāpes un, redzēdams, ka donna apklususi, sacīja:

—    Ak tu manu maigo dvēselīt, kas tie par vārdiem, ko es dzirdu? Vai tev tiešām nemaz nerūp vecāku un pašas gods? Vai tu ari turpmāk gribi palikt kā paklīdene pie šī cilvēka, izdarot nāves grēku, nevis dzīvot Pizā kā mana sieva? Kad tu viņam? būsi apnikusi, viņš padzīs tevi par lielu apkaunojumu tev pašai, bet man tu vienmēr būsi dārga, un vienmēr, pat ja es mirtu, tu paliksi par saimnieci manā mājā. Vai tad tu gribi šīs neapvaldītās un negodīgās kaislības dē| pamest savu godu un mani, kas mīl tevi vairāk par savu dzīvību? Ak mana dārgā cerība, neruna vairs tā un nāc man līdz! Tagad, zinādams tavu vēlēšanos, es turpmāk pacentīšos; tāpēc, mana visudārgā, maini savu nodomu un nāc man līdz, jo ne brīdi neesmu izjutis prieku, kopš tevi. man nolaupīja.

Uz to dāma atbildēja:

—    Es nevēlos, lai mans gods kādam citam rūpētu vairāk neka man pašai, turklāt nu jau ir par vēlu; par to vajadzēja rūpēties maniem vecākiem, kad viņi mani atdeva jums, bet, ja viņi toreiz nerūpējās par manu godu, es tagad nedomāšu par viņiem! Un, ja es patlaban izdaru nāves grēku, tad droši reiz nonākšu grēku piestā; tālab tagad neuztraucieties vairs par mani. Un es jums teikšu tā: še es jūtos kā Paganino sieva, bet Pizā jutos kā jūsu piedzīvotāja, jo mūsu planētas sastapās tikai, ievērojot mēness fāzes un ģeometriskus aplēsumus, kamēr šeit Paganīno tur mani savās rokās visu nakti, spaida un kož; un kā tik viņš mani apstrādā, lai dievs to jums pavēsti manā vietā! Jūs vēl sakāt, ka papūlēsities! Kā tad? Papūlēsities ar pēdējiem spēkiem šo piecelt, lai trīs gājienos padotos? Varu iedomāties, cik lielisks jātnieks.

jūs esat k|uvis, kopš neesmu jūs redzējusi! Ejiet un papūlieties vismaz dzīvot, jo man šķiet, ka jūs šai pasaulē tikai nomājat sev vietu, tik panīcis un nožēlojams jūs man liekaties. Teikšu jums vēl vairāk: ja arī Paganīno mani atstātu( lai gan man šķiet, ka viņš to nedomā darīt, ja vien es pati vēlēšos palikt), tomēr es nekad nedomāju atgriezties pie jums, no kura, pat visu pēdējo izspiežot, neiznāktu ne tasīte sulas; jo es jau reiz dzīvoju pie jums, negūstot sev nekāda labuma, un tāpēc tagad pameklēšu to citur. Un es vēlreiz jums saku, ka šeit nav ne svētku, ne svētvakaru, kālab esmu nolēmusi te palikt, bet jūs ejiet savu ceļu cik ātri vien iespējams, citādi es kliegšu, ka jūs gribat mani izvarot.

Mesers Rikardo, redzēdams, ka viņam nav ko cerēt, un tikai tagad saprazdams, cik aplam rīkojies, apņemdams tik jaunu sievu, nelaimīgs un noskumis izgāja no istabas un velti izšķieda daudz vārdu, mēģinādams pierunāt Paganīno; un beidzot, neko nepanācis, viņš atstāja sievu un atgriezās Pizā, un no bēdām viņam uznāca tāds prāta aptumsums, ka, ejot pa Pizu, visiem, kas viņu sveicināja vai viņam kaut ko jautāja, viņš neatbildēja neko citu kā vienigi:

—    Draņķa šķirba negrib svētkus!

Un drīz pēc tam viņš nomira. Kad Paganīno par to dzirdēja, viņš, zinādams, cik ļoti dāma viņu mīl, padarīja to par savu likumīgo sievu, un, nekad neievērojot nedz svētkus, nedz svētvakarus, nedz gavēņus, viņi abi strādāja, cik vien kājas spēja turēt, un jauki pavadīja laiku. Tāpēc, manas dārgās dāmas, man šķiet, ka sers Bernabo, ķildojoties ar Ambrodžolo, būs jājis ar kazu pret nogāzi.

Par šo noveli visiem bija tik ļoti jāsmejas, ka nebija neviena, kam nesāpētu žokļi; un visas dāmas vienā balsī apgalvoja, ka Dionejam esot taisnība un Bernabo bijis muļķis. Taču, kad novele bija pabeigta un smiekli aprima, karaliene, redzēdama, ka ir jau vēls, ikkatrs savu noveli izstāstījis un viņas valdīšanai pienācis gals, pēc līdzšinējā paraduma noņēma no galvas vainagu un, uzlikdama to Neifilei galvā, priecīgi sacīja:

—  Tagad, dārgā draudzene, tu valdisi pār šo mazo tautiņu.— Un atgriezās savā vietā.

Nejfile par tādu pagodinājumu mazliet pietvīka, un tās seja kļuva līdzīga tikko uzplaukušai rozei aprīļa vai maija rītausmā, ilgu pilnās acis bija mazliet nolaistas un mirdzēja gluži kā rīta zvaigzne. Bet, kad tīkamais troksnis, ar ko klātesošie priecīgi izrādīja savu labvēlību karalienei, bija noklusis, tā, saņēmusi drosmi, apsēdās mazliet augstāk, nekā radusi, un sacīja:

— Tā kā es tagad esmu jūsu karaliene, tad, nenovirzoties no savu priekšgājēju ieturētās kārtības, kuru valdīšanu jūs, tai pa kļaujoties, slavējāt, gribu jums dažos vārdos atklāt savus nodo mus, ko mēs izpildīsim, ja jūs tos atzīsit par labiem. Kā jums zināms, rīt ir piektdiena un parīt — sestdiena: šīs dienas parasti lielākajai daļai cilvēku šķiet mazliet nepatīkamas sakarā ar ēdieniem, ko tanīs mēdz ēst; turklāt piektdiena ir sevišķi godājama, ievērojot, ka šai dienā cieta Tas, kurš mira, lai mēs dzīvotu; un tāpēc man liekas, ka būtu daudz pareizāk un pie- dienīgāk, ja mēs šai dienā dievam par godu labāk skaitītu lūgsnas, nevis stāstītu noveles. Un sestdienā sievietēm ir paradums mazgāt galvu un šķīstīties no visiem putekļiem un netīrumiem, kas sakrājušies aizvadītās nedēļas darbā; un daudzi mēdz gavēt par godu jaunavai Marijai, dieva dēla mātei, bet pēc pusdienas par godu gaidāmajai svētdienai atpūsties no visiem darbiem. Tā kā arī šai dienā mēs nevaram pilnīgi izpildīt mūsu iesākto dzīves kārtību, es domāju, būs labi darīts, ja arī sestdien atteiksimies 110 noveļu stāstīšanas; turklāt mēs būsim šeit nodzīvojuši jau četras dienas, un, ja mēs nevēlamies, ka šurp atnāktu vēl kādi ļaudis, man šķiet, ir nepieciešami aiziet no šejienes un doties uz citu vietu; par to — uz kurieni — esmu jau domājusi un parūpējusies. Kad mēs tur atkal sanāksim kopā svētdien pēc diendusas — tā kā šodien mūsu pārrunu lauks bija ļoti plašs un turpmāk jums būs vairāk laika apdomāties — es domāju, varbūt būtu labāk mazliet ierobežot stāstīšanas brīvību, un tālab vēlos, lai taptu ,unāts par vienu no daudzajām likteņa nejaušībām, un proti, par tādiem gadījumiem, kad cilvēks ar izmanīgu rīcību sasniedz visvairāk kāroto vai atgūst zaudēto. Par šo tematu lai katrs izdomā kādu stāstu, kas mūsu sabiedrībai varētu noderēt vai vismaz to iepriecēt, turklāt Dioneja priekšrocība joprojām paliek spēkā.

Visi uzslavēja karalienes vārdus un priekšlikumu un nolēma, ka tā tam būs notikt. Pēc tam karaliene, likusi pasaukt savu senešalu, pateica, kur vakarā klājami galdi, un sīki izstāstīja, kas tam darāms visā viņas valdīšanas laikā; to nokārtojusi, viņa piecēlās kopa ar visiem pārējiem un atļāva katram darīt, kas tam labāk tīk.

Tad dāmas un jaunie cilvēki devās uz kādu mazu dārziņu un tur, pēc tam kad bija mazliet izklaidējušies, pienākot vaka- rinu stundai, jautri un priecīgi ieturēja maltīti. Un, kad viņi bija piecēlušies no galda, izpildot karalienes vēlēšanos, Emīlija uzsāka deju un pēc tam Pampineja, citām piebalsojot, dziedāja šo dziesmiņu:

Kur sieviete, kam līksmāk dziesma vītos, Kam visas vēlēšanās piepildītos?

Ak nāc jel, Amor, avots katram priekam Un piepildītājs visām ilgām manām, Nāc pievienoties dziesmai! Ne nopūtām tā skan, ne bēdām liekām. Pēc kurām laimi gan jo saldu manām. Bet spožas uguns liesmai. Kas, manī degdama, liek atplaukt dziesmai, Lai ta ap tevi, manu dievu, vītos.

Kad pirmreiz niru tavās liesmās, todien Tu manām acīm, Amor, redzēt |āvi So jaunekli tik košu —

Kam līdzīgs gan neviens nav rodams šodien, Nedz pārāks kaislē, cēlumā un stāvā — Tik kvēli uzvarošu. Tev dziesmu līksmāko par to es došu. Kur tava balss ai manu kopā vītos.

Bet visusaldo sniedz man prieka malku, Ka vienlīdz tīkama es- viņam esmu. Tev, Amor, pateiciba! Sai pasaulē man remdēta ik alka, Un aizsaule man uzpuš miera dvesmu, Jo viņam uzticība

Būs nopelns mans pie tevis. Mīlestība, Un vērs mums debesvārtus, zvaigžņu vītos.

Pēc šīs dziesmiņas viņi nodziedāja vēl daudz citu, izdejoja daudz deju un spēlēja dažādus instrumentus. Taču, kad karalienei likās, ka laiks doties pie miera, ar lāpu rokā katrs devās uz savu istabu; un, divas nākošās dienas veltījot tam, par ko karaliene nule runāja, viņi ar ilgošanos gaidīja svētdienu.

TREŠĀ DIENA

Beidzas Dekamerona otrā diena un sākas trešā, kurā, Neijilei valdot, runa par tādiem, kas ar savu izmanīgo rīcību sasnieguši visvairāk kāroto vai atguvuši zaudēto.

Rīta blāzmas sārtums, saullēktam tuvojoties, jau kļuva zeltains, kad karaliene svētdien piecēlās un pamodināja visu savu mazo sabiedrību; un senešals, kas jau sen bija nosūtījis uz vietu, kurp viņi taisījās doties, daudz vajadzīgu lietu un ļaudis, kuriem tur bija jāsagatavo viss nepieciešamais, redzēdams, ka karaliene jau ceļa, pavēlēja sakravāt visu atlikušo, it kā te tiktu nojaukta nometne, un devās projām no šejienes ar mantu vezumiem un kalpotājiem, kas bija palikuši pēc dāmu un siņoru aiziešanas. Un tā nu karaliene savu biedreņu un trīs jaunekļu pavadībā, skanot kādu divdesmit lakstīgalu un citu putnu dziesmām, lēniem soļiem gāja pret rietumiem pa maz iemītu taku, apaugušu ar zaļu zālīti un ziediem, kuri visi sāka atvērties, saulei lēcot. Un tērzēdami, jokodami un smiedami viņi nebija nogājuši ne divtūkstoš soļu, kad vēl pirms trešās stundas karaliene viņus bija atvedusi pie ļoti skaistas un greznas pils, kura pacēlās mazliet pāri līdzenumam un atradās uz neliela paugura. Iegājuši pilī, to izstaigājuši un visur atraduši lielas zāles un uzpostas tin izrotātas istabas, papilnam apgādātas ar visu nepieciešamo, viņi ļoti slavēja pili un cildināja tās īpašnieka gaumi. Vēlāk, kad viņi nokapa leja un ieraudzīja ļoti plašo un jauko pagalmu, pagrabus, pilnus ar vislabākajiem vīniem, un avotus ar visvēsāko ūdeni, kuru te bija papilnam, Viņi slavēja visu vēl vairak. Kad vēlāk, it kā gribēdami atpūsties, viņi bija apsēdušies uz terases, no kuras varēja pārredzēt visu pagalmu un kura viscaur bija nokaisīta ar zariem un ziediem, kādi vien sastopami šai gada laikā, ieradās gādīgais senešals un atspirdzinājumam pasniedza viņiem visizmeklētākos saldumus un vislabākos vīnus.

Pēc tam kad tas bija licis atslēgt kādu dārzu, kas atradās pie pils un bija apņemts ar mūra žogu, viņi devās turp. Tā kā dārzs viņiem jau no pirmā acu uzmetiena likās brīnum skaists, viņi sāka to aplūkot pa daļām. Gan dārzam apkārt, gan krustām šķērsām pa to stiepās plati plati ceļi, tik taisni kā bultas, un tiem pāri vijās vīnogulāji, kas rādīja, ka šogad būs ļoti laba vīnogu raža; pašreiz tie ziedēja un izplatīja pa visu dārzu tik stipru smaržu, kas sajaucās ar daudzu citu augu aromātiem, tā ka viņiem šķita, it kā šai vietā augtu visi smaržaugi, kādi jebkad Austrumos audzēti. Gar šo aleju malām gandrīz visgarām auga balti un sārti rožu un jasmīnu krūmi; tāpēc tur varēja pastaigāties saules staru neskarti smaržīgā un patīkamā ēnā ne tikvien rītos, bet arī tad, kad saule atradās visaugstāk.

Cik un kādi augi tur auga un kā tie bija sastādīti, par to būtu ilgi jāstāsta; taču nebija neviena retāka auga, kas panes mūsu klimatu un kas tur nebūtu atrodams lielā pārpilnībā. Dārza vidū atradās mauriņš (tas nebūt nebija mazāk, bet varbūt vēl daudz vairāk ievērojams par visu pārējo, kas tur bija) ar vissmalkāko zāli, tik tumši zaļu, ka tā šķita gandriz melna; mauriņu izraibināja tūkstošiem dažādu ziedu un no visām pusēm apņēma spēcīgi zaļojoši apelsīnu un citronu koki, kas ar saviem gatavajiem un negatavajiem augļiem un pat vēl ziediem ne tikai acīm deva tīkamu ēnu, bet arī jauki smaržoja. Šī mauriņa vidū atradās strūklaka no visbaltākā marmora ar brīnišķīgiem izciļņiem, un tās centrā pacēlās kolona ar statuju, no kuras augstu debesīs traucās ūdensstrūkla — nezinu, dabiska vai mākslīga, — kas vēlāk ar jauku čaloņu krita atpakaļ dzidrajā strūklakas baseinā un bija tik spēcīga, ka pietiktu pat ar mazāku, lai iekustinātu dzirnavas. Sis ūdens (es runāju par ūdeni, kam nepietika vietas pārpildītajā baseinā) pa apslēptu ceļu aiztecēja no mauriņa un, ārpus tā atkal parādījies zemes virspusē, ieplūda mazos, ļoti skaistos kanālīšos, kas bija ierīkoti visapkārt mauram; un pa šiem kanālīšiem, kas izskatījās kā mazi strautiņi, ūdens tecēja cauri dārzam gandriz visos virzienos, līdz beidzot kādā vietā, kur strautiņi savienojās, aiztecēja no skaistā dārza un dzidrā straumē traucās uz ieleju, un, to vēl neaizsniedzis, ar milzīgu spēku grieza divas dzirnavas par lielu labumu to īpašniekam.

Dārza izskats, tā skaistais izkārtojums, augi un strūklaka ar strautiņiem, kas no tās iztecēja, tik ļoti patika ikvienai dāmai un trim jaunekļiem, ka tie visi vienā balsī ņēmās apgalvot, ka viņi nezinot, kā gan citādi ierīkot paradīzi, ja tā būtu iespējama zemes virsū, ja ne gluži tāpat kā šo dārzu, nedz arīdzan spējot iedomāties, kādus jaukumus vēl varētu tam pievienot.

Un tā nu, kamēr viņi ļoti priecīgi pastaigājās pa dārzu, vīdami visskaistākos vainagus 110 dažādu koku zariem un visu laiku klausīdamies gandrīz vai divdesmit dažādās putnu balsīs, kuri dziedāja, it kā sacenšoties cits ar citu, viņi ieraudzīja kaut ko sevišķi skaistu, ko agrāk, jūsmodami par pārējiem jaukumiem, nebija pamanījuši, un proti, viņi ieraudzīja dārzā varbūt pat simt dažādu sugu dzīvniekus, ļoti jaukus un mīlīgus, un viens otram tos rādīja: vienā vietā izlīda trusīši, otrā lēkāja zaķi, kādā citā gulēja stirniņas un ganījās jaunie brieži, un vēl daudzi citi miermīlīgi dzīvnieki, gluži kā pieradināti, jautri klejoja savā va]ā. Tas viss kopā ar pārējiem jaukumiem viņus vēl vairāk iepriecēja. Kad viņi bija jau diezgan izstaigājušies, aplūkojot gan šo, gan to, pie skaistās strūklakas lika klāt galdus, un šeit, vispirms nodziedājuši sešas dziesmiņas un izdejojuši dažas dejas, izpildot karalienes vēlēšanos, visi sēdās pie galdiem; kad nu viņi, lieliskā, jaukā un mierīgā kārtā apkalpoti, bija k|uvuši jautrāki no labajiem un garšīgajiem ēdieniem, viņi piecēlās no maltītes, atkal uzsāka spēles, dziesmas un dejas, kamēr karalienei likās, ka lielā karstuma dēļ pienācis laiks iet atpūsties tiem, kas vēlas. Viens otrs no viņiem aizgāja, taču citi, sajūsmināti par vietas skaistumu, nevēlējās aiziet un palika šepat, dažs lasīdams romānus, dažs spēlēdams šahu vai dambreti, kamēr pārējie gulēja.

Bet, kad pēc devītās stundas visi bija piecēlušies un atsvaidzinājuši seju ar vēsu ūdeni, izpildot karalienes pavēli, viņi devās uz mauriņu pie strūklakas un, apsēdušies parastajā kārtībā, gaidīja, kad būs jāsāk stāstīt noveles par karalienes izvēlēto tematu. Pirmais, kam karaliene lika to darīt, bija Filostrāts; un viņš iesāka stāstīt.

pirmā novele

MASĒTO Muzeto no Larnporekio izliekas mēms un kļūst par dārznieku kādā sieviešu klosteri, kura mūķenes sacenšas savā starpā, lai gulētu ar viņu.

Visdaiļās dāmas, ir ļoti daudz tādu vīriešu un sieviešu, kas ir tik nesapratīgi un gaužām aplam iedomājas, kia, tiklīdz kādai jaunavai uzlikts galvā balts apsegs un uzvilkti mugurā melni mūķenes svārki, tā vairs nav sieviete un neizjūt vairs sievišķīgas iekāres, itin kā kad, kļūdama par mūķeni, tā būtu pārvērtusies akmenī; un, ja nu viņiem gadās dzirdēt ko tādu, kas runā pretī šai iedomātajai pārliecībai, viņi tā uztraucas, it kā būtu izdarīts ļoti smags un ļaunprātīgs grēks pret d>abu, nepadomājot un tīši nevēloties padomāt nedz paši par sevi, kurus neapmierina pat pilnīgā brīvība darīt visu, kas tīk, nedz arī par dīkdienības un vientulības lielo spēku. Un ir arī daudz tādu, kas tikpat aplam iedomājas, ka kaplis un lāpsta, rupja barība un grūta dzīve zemkopjus pavisam atbrīvo no miesas dziņām un padara rupju viņu prātu un saprašanu. Taču, cik ļoti maldās visi, kas tā domā,

gribu jums paskaidrot, izpildot karalienes pavēli un neattālinoties no viņas uzdotā temata, ar nelielu stāstiņu.

Mūsu apvidū bija un vēl tagad ir kāds sieviešu klosteris, ļoti slavens ar savu svētumu (tā vārdu es neminēšu, lai ne mazākajā mērā nemazinātu tā labo slavu); ne tik sen šai klosterī, kad tur atradās tikai astoņas mūķenes un klostera priekšniece, visas jaunas, dzīvoja arī kāds lāga vīrs, kas kopa klostera skaisto dārzu; nebūdams mierā ar savu algu, viņš, norēķinājies ar klostera pārvaldnieku, atgriezās savā dzimtajā pusē Larnporekio. Tur starp citiem, kas viņu priecīgi sagaidīja, bija arī kāds jauns zemnieku puisis, spēcīgs un zaļoksnējs, laucinieku vidū pat skaists, vārdā Mazeto, un tas viņam jautāja, kur viņš tik ilgi bijis. Lāga vīrs, kura vārds bija Nuto, tam visu izstāstīja. Mazeto apvaicājās, kādu darbu viņš klosterī strādājis. Uz to Nuto atbildēja:

— Es kopu viņu lielo un skaisto dārzu, turklāt reizēm gāju uz mežu pēc malkas, nesu ūdeni un veicu citus tamlīdzīgus pienākumus; bet mūķenes man maksāja tik mazu algu, ka man tikko pietika kurpēm. Turklāt viņas visas ir jaunas, un man liekas, ka viņām iekšā pats velns, jo es neko nevarēju izdarīt šīm pa prātam. Un tā dažu labu reizi, kad es strādāju dārzā, viena teica: — Stādi to te! — un otra: — Stādi to tur! — Bet trešā izņēma man kapli no rokām un sacīja: — Tā nav labi. — Un tas man tā apnika, ka es pametu darbu un aizgāju no dārza: tā viena un otra iemesla dēļ es negribēju vairs tur palikt un atnācu šurp. Kad es gāju projām, klostera pārvaldnieks mani vēl lūdza, ja man gadoties pie rokas kāds, kas būtu derīgs šim darbam, lai es aizsūtot to pie viņa, ko es arī apsolīju. Taču lai dievs dara stiprus viņa gurnus, jo es viņam nevienu nedz gādāšu, nedz sūtīšu.

Kad Mazeto dzirdēja Nuto stāstu, viņam uznāca tik stipra vēlēšanās nokļūt pie mūķenēm, ka viņš viss tanī iedegās, saprazdams no Nuto vārdiem, ka tur viņš varētu panākt to, ko vēlas. Un, iedomājies, ka viņam tas varētu neizdoties, ja viņš Nuto neko neatbildēs, Mazeto sacīja: — Patiesi, cik labi tu izdarīji, no turienes aiziedams! Ko lai viens vīrietis iesāk ar sievietēm? Tad jau vieglāk satikt ar velniem: no septiņām reizēm sešas viņas pašas nezina, ko grib.

Bet, tikko viņi bija beiguši savu sarunu, Mazeto sāka pārdomāt, pie kāda līdzekļa ķerties, lai nokļūtu pie mūķenēm; zinādams, ka viņš labi prastu tikt galā ar darbiem, par kuriem stāstīja Nuto, viņš nešaubījās, ka tāpēc viņam neatteiks, bet baidījās, ka viņu nepieņems tāpēc, ka viņš vēl pārāk jauns un izskatīgs. Un tā, izdomājies gan šā, gan tā, viņš nolēma: «Klosteris 110 šejienes ir |oti tālu, un neviens mani tur nepazīst; ja es pratīšu izlikties par mēmu, mani visādā ziņā pieņems.» Palicis pie šā nodoma un neteikdams nevienam, uz kurieni iet, viņš ar cirvi pār pleciem kā nabaga vīrs devās uz klosteri; tur nonācis, viņš iegāja iekšā un nejauši pagalmā sastapa pārvaldnieku, kuram ar zīmēm parādīja, kā to mēmie dara, ka, dieva dēļ, lūdz tam kaut ko ēdamu un, ja vajadzīgs, var saskaldīt malku. Pārvaldnieks viņu labprāt paēdināja un pēc tam aizveda pie dažiem malkas bluķiem, kurus Nuto nebija varējis saskaldīt, bet kurus Mazeto, kas bija ļoti stiprs, īsā laikā visus saskaldīja. Kad pārvaldniekam vajadzēja doties uz mežu, tas paņēma Mazeto sev līdz un tur lika viņam cirst malku, bet pēc tam, atvedis ēzeli, ar zīmēm lika saprast, lai viņš ved malku uz māju. Mazeto to izdarīja ļoti labi, un tāpēc pārvaldnieks paturēja viņu vairākas dienas tepat, liekot viņam padarīt dažus nepagūtos darbus. Kādā no šīm dienām atgadījās, ka klostera priekšniece viņu ieraudzīja un jautāja pārvaldniekam, kas viņš esot. Tas atbildēja:

—    Mana kundze, tas ir kāds nabaga cilvēks, mēms un kurls, kurš pirms dažām dienām ienāca šeit un lūdza žēlastības dāvanas; tās es viņam iedevu un liku padarīt daudzus nepieciešamus darbus. Ja viņš prastu apstrādāt dārzu un gribētu palikt, man liekas, viņš mums būtu labs kalps, kāds šeit ir vajadzīgs; viņš ir spēcīgs un liktu galā ar visiem darbiem, turklāt nebūtu jābaidās, ka viņš var sākt jokoties ar jūsu jaunavām.

—    Nudien, tev taisnība, — sacīja klostera priekšniece, — uzzini, vai viņš prot strādāt, un pacenties paturēt viņu pie mums; iedod viņam pāri kurpju un kādu vecu mēteli, pielabini, paglaimo un dod labi paēst.

Pārvaldnieks apsolīja to izdarīt. Mazeto atradās tuvumā un, iztikdamies slaukām pagalmu, dzirdēja katru vārdu un priecīgi pie sevis noteica: — Ja jūs mani šeit ielaidīsit, es tā apstrādāšu jūsu dārzu, kā tas vēl nekad nav apstrādāts.

Kad nu pārvaldnieks bija pārliecinājies, ka Mazeto ļoti labi prot strādāt, un ar zīmēm izjautājis, vai viņš vēlas šeit palikt, Mazeto tādā pašā veidā atbildēja, ka gatavs izpildīt visu, ko no viņa prasīs. Un pārvaldnieks pieņēma viņu un lika viņam strādāt dārzā, ierādījis, kas tur darāms, un pēc tam pats aizgāja pie citiem klostera darbiem un atstāja viņu savā vaļā. Kamēr Mazeto tā diendienā strādāja, mūķenes sāka viņu ķircināt un izsmiet, kā ļaudis bieži mēdz apieties ar mēmajiem, un sacīja viņam visbezkaunīgākos vārdus pasaulē, domādamas, ka viņš tos nedzird; un klostera priekšniece, kurai droši vien likās, ka viņš ir bez astes tāpat kā bez valodas, par to neko lielu neuztraucās. Un tā atgadījās, ka kādu dienu, kad Mazeto, krietni nostrādājies, atpūtās, divas jauniņas mūķenes, staigādamas pa dārzu, pienāca pie tās vietas, kur Mazeto gulēja, un, tā kā viņš izlikās aizmidzis, sāka viņu aplūkot. Un viena, kas bija mazliet drošāka, sacīja otrai:

—    Ja es būtu pārliecināta, ka tev var uzticēties, es tev kaut ko pastāstītu, par ko es esmu bieži domājusi un kas varbūt ari tev nāktu par labu.

—    Saki droši, — atbildēja otra, — jo es nekādā ziņā nekad nevienam neko neteikšu.

Tad drošākā iesāka:

—    Es nezinu, vai tu kādreiz esi padomājusi par to, cik mūs stingri tur, tā ka šeit nekad nedrīkst ienākt neviens vīrietis, izņemot mūsu pārvaldnieku, kas ir vecs, un šo mēmo; un es bieži esmu dzirdējusi no vairākām sievietēm, kas še bijušas, ka visi pārējie saldumi pasaulē esot tīrais nieks, salīdzinot ar saldumu, ko sieviete gūst no vīrieša. Un tāpēc man dažreiz ir ienācis prātā (tā kā ar nevienu citu tas nav iespējams) pārbaudīt ar šo mēmo, vai tā tiešām ir. Un šim nolūkam nav labāka par viņu visā pasaulē, tāpēc ka viņš pat gribēdams nevarētu un neprastu nevienam par to pastāstīt. Tu redzi, kāds viņš muļķa puisis, prātā ne tuvu augumam! Es labprāt dzirdētu, ko tu par to domā.

—    Vai manu! — iesaucās otra. — Ko tu runā? Vai tad tu nezini, ka mēs savu jaunavību esam apsolījušas dievam?

—    Ai, — pirmā atbildēja, — daudz ko viņam katru dienu apsola, taču neko nepilda; lai gan mēs viņam esam devušas šo solījumu, gan atradīsies kāda cita vai citas, kas to izpildīs.

Uz to draudzene atteica:

—    Bet, ja nu mēs kļūstam grūtas, ko tad darīt?

Tad pirmā sacīja:

—    Tu sāc domāt par nelaimi, pirms tā tev atgadījusies; ja tas tā noliktu, aizvien vēl būs laiks padomāt un būs arī tūkstoš iespējas izdarīt tā, ka nekad neviens par to neuzzinās, ja vien mēs pašas neizpļāpāsimies.

To dzirdot, otrai uznāca vēl lielāka vēlēšanās nekā pirmajai izmēģināt, kas par kustoni ir vīrietis, un viņa sacīja:

—    Nu labi, kā tad mēs darīsim?

Uz to pirmā atbildēja:

— Tu redzi, ka ir jau devītā stunda; un, man liekas, visas māsas, izņemot mūs, ir aizgājušas gulēt; paskatīsimies dārzā, vai tur kāds nav, un, ja tur neviena nebūs, kas gan kavē mūs ņemt viņu pie rokas un vest uz būdu, kurā viņš parasti slēpjas 110 lietus? Un tur viena paliks būdā ar viņu, kamēr otra stāvēs sardzē. Viņš ir tāds muļķis, ka darīs visu, ko mēs vēlēsimies.

Mazeto dzirdēja visus šos prātojumus un, gatavs paklausīt, gaidīja tikai, lai viena no tām viņu ņemtu pie rokas. Kad tās bija labi apskatījušās visapkārt un redzēja, ka ne no vienas puses nav pamanāmas, tā, kas pirmā bija iesākusi šīs runas, piegāja pie Mazeto, uzmodināja viņu, un viņš tūdaļ pielēca kājās. Tad mūķene ar pavedinošām kustībām paņēma Mazeto pie rokas, izvilinādama viņam muļķīgus smieklus, un veda viņu uz būdu, kur Mazeto, nelikdams ilgi sevi lūgt, darīja to, ko mūķene vēlējās. Kad pirmā bija sasniegusi, ko gribēja, tā, būdama godīga draudzene, atdeva savu vietu otrai, un Mazeto, izlikdamies par vientiesi, izpildīja abu vēlēšanos; tāpēc pirms aiziešanas no šejienes katra no tām ne vienu reizi vien gribēja pārbaudīt, kā mēmais prot jāt. Vēlāk, bieži savā starpā pārrunādamas notikušo, abas atzina, ka tas patiešām ir gaužām patīkami un pat vēl patīkamāk, nekā viņas bija dzirdējušas, un tālab turpmāk, izvēlēdamās izdevīgu laiku, daudzreiz gāja papriecāties ar mēmo. Kādu dienu atgadījās, ka viena no mūķenēm, pa savas celles lodziņu pamanījusi, ko viņas dara, parādīja to divām citām. Vispirms tās nolēma abas nosūdzēt klostera priekšniecei, pēc tam, mainījušas savu nodomu un vienojušās ar abām pirmajām, sāka piedalīties Mazeto īpašuma izmantošanā. Aiz dažādiem iemesliem viņām ar laiku piebiedrojās arī atlikušās trīs mūķenes. Beidzot klostera priekšniece, kam vēl par to nebija ne jausmas, pastaigādamās kādu dienu gluži viena pa dārzu, kad laiks bija ļoti karsts, atrada Mazeto (kuru nelielie dienas darbi un pastiprinātā jāšana naktī bija pavisam nogurdinājusi) izstiepušos* guļam kāda mandeļkoka ēnā; vējš bija atpūtis no priekšas drēbes, un tas gulēja pavisam kails. To ieraugot, klostera priekšniecei uznāca tāda pati iekāre kā viņas mūķenēm, un, redzēdama, ka ir viena, viņa, uzmodinājusi Mazeto, aizveda to uz savu istabu un paturēja tur vairākas dienas par lielām žēlabām mūķenēm, kas zūdī- jās, ka dārznieks nenāk apstrādāt dārzu. Un tā klostera priekšniece pati atkal un atkal baudīja to saldumu, par ko agrāk bija paradusi nopelt citas. Beidzot tā aizsūtīja Mazeto atpakaļ uz viņa paša istabu, taču ļoti bieži tīkoja viņu redzēt, turklāt prasīdama no viņa vairāk nekā savu tiesu. Mazeto, nespēdams tik daudzas apmierināt, nosprieda, ka mēmā loma, ja viņš vēl ilgāk to tēlotu, var atnest viņam ļoti lielu ļaunumu. Un tā nu kādu nakti, būdams kopā ar klostera priekšnieci, Mazeto atmeta savu mēmumu un sāka runāt:

—    Mana kundze, es esmu dzirdējis, ka desmit vistām pilnīgi pietiekot ar vienu gaili, bet desmit vīrieši vāji jebšu ar lielām pūlēm varot apmierināt vienu sievieti; taču man jākalpo deviņām, ko es nevaru vairs izturēt ne par kādu naudu pasaulē: tas, ko līdz šim esmu darījis, mani novedis tik tālu, ka neesmu vairs spējīgs to darīt ne maz, ne daudz; tāpēc vai nu jūs mani atlaidīsit dieva vārdā, vai arī atradīsit kādu līdzekli, kā lo novērst.

Dzirdēdama runājam dārzniekpuisi, ko viņa bija turējusi par mēmu, klostera priekšniece, pavisam apstulbusi, izsaucās:

—    Ko tas nozīmē? Es domāju, ka tu esi mēms!

—    Mana kundze, — atbildēja Mazeto, — tāds es biju, bet ne no dzimšanas; kāda slimība man atņēma valodu, un tikai šonakt es sajutu, ka tā man atkal atdota, un tāpēc cik spēdams teicu un slavēju dievu.

Klostera priekšniece viņam noticēja un jautāja, ko nozīmējot viņa vārdi, ka viņam esot jākalpo deviņām. Mazeto visu izstāstīja. To dzirdot, klostera priekšniece saprata, ka ikviena no viņas mūķenēm gudrībā par viņu pārāka: tāpēc, būdama saprātīga, viņa neļāva Mazeto aiziet, bet nolēma ar savām mūķenēm tā visu nokārtot, lai Mazeto neapkaunotu klosteri. Tā kā nesen bija nomiris viņu pārvaldnieks, atklājušas viena otrai, ko līdz šim darījušas, viņas kopīgi un ar Mazeto piekrišanu nolēma iekārtot tā, lai apkārtējie ļaudis noticētu, ka viņu lūgšanu un svētā nopelnu dēļ, kura vārdā nosaukts klosteris, Mazeto, kas ilgi bijis mēms, atguvis valodu; un tās iecēla Mazeto par savu pārvaldnieku, tā sadalīdamas viņa pienākumus, ka viņš varēja tikt ar tiem galā. Lai gan no viņa piedzima daudz mazu mūciņu, viss notika tik klusu, ka par to uzzināja tikai pēc klostera priekšnieces nāves, kad Mazeto bija jau pavecs un ar iegūto bagātību vēlējās atgriezties mājās. Kad viss nāca gaismā, viņam bija viegli to izdarīt. Un tā Mazeto, kas ar attapīgu rīcību bija pratis labi izmantot savu jaunību, vecumā kā bagāts vīrs un tēvs, brīvs no rūpēm par bērnu uzturu un izdevumiem, atgriezās dzimtenē, no kurienes bija aizgājis vienīgi ar cirvi pār plecu, un visiem stāstīja, ka tā dievs apejoties ar tiem, kas viņam uzliek ragus.

otrā novele

Kāds zirgu puisis gul ar karaļa Agilulfa sievu, par ko Agilulļs slepeni uzzina un, atradis vainigo, apcērp tam matus; apcirptais apcērp visus pārējos zirgu puišus un tādā kārtā izglābjas no nelaimes.

Kad bija pabeigta Filostrāta novele, par kuru dāmas reizēm bija mazliet sarkušas, reizēm smējušās, karalienei labpatika, lai stāstišanu turpinātu Pampineja. Tā ar smaidošu seju, iesākdama stāstīt, sacīja: — Ir daži tik nesapratīgi cilvēki, kuri, gribēdami parādīt, ka zina un pamana to, ko viņiem neklātos pamanīt, dažkārt pārmet citiem neapdomīgi izdarītās kļūdas, cerēdami tādā kārtā mazināt savu negodu, kas patiesībā ar to kļūst jo lielāks. Un, ka tas tiešām tā, esmu nodomājusi jums, daiļās dāmas, pierādīt ar pretēju piemēru, pastāstot par kādu cilvēku, ko varbūt nevarētu uzskatīt par tik izveicīgu kā Mazeto, bet kas attapībā izrādījās pārāks par kādu ievērojamu karali.

Langobardu* karalis Agilulfs, tāpat kā viņa priekšteči, savas karalistes galveno sēdekli ierīkoja Lombardijas pilsētā Pavijā un apprecēja Teudelingu*, bijušā langobardu karaļa Autāri atraitni,

ļoti skaistu, tikušu un gudru sievieti, kuras mīļākam gan ar to nebija ilgas laimes. Tai laikā, kad Lombardijā karaļa Agilulfa drošsirdības un saprāta dēļ valdīja labklājība un miers, atgadījās, ka viens no minētās karalienes staļļa puišiem, cēlies gan no viszemākās kārtas, bet citādi pārāks par savu zemo amatu, skaists un stalta auguma tāpat kā karalis, bez mēra iemīlējās karalienē. Tā kā zemais amats viņam nebija atņēmis saprašanu, ka tāda mīlestība viņam nepavisam nepiederas, viņš, būdams gudrs, nevienam par to neteica un pat ne ar skatienu neuzdrošinājās to likt nojaust karalienei; un, lai gan viņš dzīvoja bez mazākajām cerībām tai kādreiz iepatikties, viņš tomēr lepojās, ka tik augstu bija raidījis savas domas, un, viss degdams mīlestības liesmās, ar daudz lielāku cītību nekā jebkurš no viņa biedriem darīja visu, kam, pēc viņa domām, vajadzētu patikt karalienei. Un tāpēc karaliene izjājot vislabprātāk sēdās mugurā zirgam, ko bija kopis viņš, nevis kāds cits, un, kad tā notika, viņš uzskatīja to par sevišķi lielu laipnību un allaž centās paturēt karalienei kāpsli, būdams svētlaimīgs visas tās reizes, kad varēja aizskart kaut tikai karalienes drēbju vīli. Bet, kā mēs bieži varam novērot, jo mazākas kļūst cerības, jo karstāka mīlestība, tā notika arī ar šo nabaga zirgkopi, kuram bija ļoti grūti pārciest savu lielo kaislību tādā slepenībā un bez jebkādām cerībām. Un, nespēdams atraisīties no šīs mīlestības, viņš vairākkārt nolēma mirt; pārdomājot, kādā nāvē doties, viņš nolēma izvēlēties tādu, kas pierādītu, ka viņš miris aiz dedzīgas mīlestības, kādu bija izjutis un vēl arvien izjuta pret karalieni: viņš vēlējās mirt tā, lai, izmēģinot savu laimi, pirms nāves pilnīgi vai daļēji piepildītu savu vēlēšanos. Viņš nevēlējās nedz runāt ar karalieni, nedz vēstulē atklāt tai savu mīlestību, jo zināja, ka būtu veltīgi runāt vai rakstīt, taču gribēja pamēģināt, vai ar viltu neizdosies pavadīt nakti pie karalienes. Tas nebija panākams ar citādu viltību vai citā ceļā kā vienīgi, rodot iespēju nokļūt tās istabā karaļa izskatā, kurš, kā viņš zināja, ne vienmēr gulēja ar to kopā. Un tāpēc, lai redzētu, kā karalis izturas un kādā tērpā dodas pie karalienes, viņš vairākas naktis paslēpās lielajā pils zālē, kas šķīra karaļa un karalienes istabas; un kādā no šīm naktīm viņš redzēja karali iznākam no savas istabas, ietinušos lielā mētelī, ar degošu sveci vienā un zizli otrā rokā un ejam uz karalienes istabu, un, nesakot ne vārda, vienu vai vairākas reizes pieklauvējam ar zizli pie istabas durvīm; un tad viņš redzēja, ka tam tūdaļ atvēra durvis un izņēma sveci no rokas. To noskatījies un novērojis ari karaļa atgriešanos, viņš nolēma, ka viņam jārīkojas tāpat: apgādājis tādu pašu mēteli, kādu bija redzējis karalim, kā arī sveci un zizli, un iepriekš pirtī labi nomazgājies, lai karaliene nejustu staļļa smaku un tāpēc nepamanītu viltību, viņš kā parasti paslēpās ar visām šīm lietām lielajā zālē. Kad nu viņš redzēja, ka visi jau guļ un viņam šķita pienācis īstais laiks vai nu piepildīt savu vēlēšanos, vai ar cēlu ieganstu sasniegt ilgoto nāvi, viņš ar krama gabaliņu un tērauda asmeni, ko nēsāja sev līdz, uzšķīla uguns dzirksti, aizdedzināja sveci un, ietinies mētelī, piegāja pie istabas durvīm, un divas reizes ar zizli pieklauvēja. Durvis atvēra pavisam samiegojusies kalpone, izņēma viņam sveci no rokām un to noslēpa; un viņš, ne vārda neteicis, aizgāja aiz aizkariem, novilka mēteli un iegūlās gultā, kurā gulēja karaliene. Viņš to kaislīgi apskāva, izlikdamies dusmīgs (jo viņš zināja, ka karalim bija paradums neko nerunāt, ja tas bija dusmīgs), un, nesacīdams ne vārda un nedzirdēdams ne vārda no karalienes, viņš vairākkārt apmierināja ar to savu iekāri. Lai arī cik grūti viņam nācās šķirties, viņš tomēr piecēlās, baidīdamies, ka pārāk ilga uzkavēšanās varētu izbaudītos priekus pārvērst bēdās, paņēma savu mēteli un sveci un, neko neteicis, aizgāja, un, cik vien ātri varēdams, atgriezās savā gultā. Tik tikko zirgu puisis paguva apgulties, kad karalis piecēlies devās uz karalienes istabu, par ko tā ļoti izbrīnījās, un, kad viņš jau bija iegulies gultā un priecīgi ar to sasveicinājies, tā, karaļa laipnības iedrošināta, sacīja:

— Kas tie šonakt par jaunumiem, manu valdniek? Jūs tikko no manis aizgājāt, pēc tam kad vairāk nekā parasti bijāt baudījis miesīgos priekus ar mani, un atkal tik drīz atgriežaties? Sargieties, ko jūs darāt!

Dzirdēdams šos vārdus, karalis tūliņ nojauta, ka karalieni kāds pievīlis ar līdzīgu izturēšanos un izskatu; taču, būdams gudrs un redzēdams, ka nedz karaliene, nedz arī kāds cits to nojautis, nolēma viņai neko nelikt manīt. Tā nebūtu izturējušies daudzi nejēgas, tie tūdaļ būtu sacījuši: — Es Šeit neesmu bijis. Kurš te ir bijis? Kā tas nolika? Kas šurp nācis? — Tādā kārtā karaliene tiktu netaisni apbēdināta, un viņai būtu iemesls vēlreiz vēlēties to, ko tikko bija izbaudījusi. Visu noklusējot, karalim nevarēja celties apkaunojums, kamēr, par to runājot, viņš sagādātu sev negodu. Un tāpēc karalis, vairāk noskaities savā dvēselē, nekā tas bija manāms sejā vai vārdos, sacīja:

Kundze, vai tad jums liekas, ka es esmu tāds vīrietis, kas nav spējīgs še atgriezties vēl, pēc lam kad še jau reiz bijis?

Uz to karaliene atbildēja:

—    Nebūt ne, mans kungs, bet es tomēr jūs lūdzu, sargiet savu veselību!

Tad karalis sacīja:

—    Man labpatīk paklausīt jūsu padomam, un es gribu šoreiz aiziet, vairāk jūs neapgrūtinot.

Pilns dusmu un īgnuma par nodarīto pārestību, viņš paņēma mēteli un izgāja no istabas, ceredams slepus atrast vainīgo; viņš domāja, ka tam jābūt kādam no pils ļaudīm un, lai arī kas tas būtu, tas vēl nevarētu būt no šejienes aizgājis. Un tā, paņēmis lukturi ar pavisam mazu sveces galiņu, viņš devās uz kādu ļoti garu telpu, kura atradās virs pils staļļiem un kurā dažādās guļas vietās gulēja gandrīz visi viņa kalpotāji; un, domādams, ka vainīgajam, kurš bija darījis to, par ko karaliene stāstīja, no ilgās piepūles nevar būt vēl nomierinājies pulss un sirds puksti, viņš sāka no viena zāles gala klusu visus apstaigat, aptaustīdams krūtis, lai uzzinātu, kā katram sitas sirds. Un, lai gan visi pārējie jau cieši gulēja, tas, kurš bija apmeklējis karalieni, vēl negulēja, un tāpēc, redzēdams tuvojamies karali un noprazdams, ko karalis meklē, tik stipri izbijās, ka aiz bailēm tam sāka vēl ātrāk pukstēt sirds, kas jau tā strauji pukstēja no piepūles; un zirgu puisis bija pilnīgi pārliecināts, ka, tikko karalis to pamanīs, tas liks viņu nogalināt. Un, lai gan viņam prātā ienāca dažādas domas, kā tagad varētu rīkoties, tomēr, redzēdams karali neapbruņotu, viņš nolēma izlikties aizmidzis un nogaidīt, ko karalis darīs. Karalis, apskatījis daudzus un neatradis neviena, ko varētu atzīt par vainīgo, nonāca pie minētā zirgkopja un, juzdams, ka tā sirds stipri sit, pie sevis noteica: «Tas ir vainīgais!» Bet, tā kā karalis' negribēja, lai kāds uzzinātu, kā viņš nolēmis rīkoties, viņš zirgkopim nenodarīja neko citu kā vienīgi ar līdzpaņemtajām dzirklītēm mazliet apcirpa vienā pusē matus, ko iai laikā valkāja garus, lai pēc šīs zīmes nākošajā rītā to pazītu*; to izdarījis, karalis aizgāja no šejienes un atgriezās savā istabā. Zirgkopis, kas visu bija jutis, būdams viltīgs, skaidri saprata, kāpēc viņš tā bija ticis iezīmēts. Un tāpēc, ilgāk nekavējoties, viņš piecelās un, paņēmis kādas dzirkles (tādas par laimi stallī atradās vairākas — zirgu astu un krēpju apgriešanai), klusu apstaigāja visus, kuri šai telpā gulēja, un visiem vienādi virs auss apcirpa matus. To izdarījis un neviena nepamanīts, viņš alka! likās gultā. Otrā rītā piecēlies, karalis pavēlēja, lai, iekams atver pils vārtus, visa saime ierodas pie viņa; un tas tika izpildīts. Kad visi ar atsegtām galvām stāvēja karaļa priekšā, viņš sāka tos aplūkot, lai atrastu vainīgo, ko bija apcirpis; un, redzēdams, ka lielākajai daļai no kalpotājiem vienādi apcirpti mati, viņš izbrīnījās un pie sevis noteica: «Lai gan tas, ko es meklēju, ir cēlies no zemas kārtas, viņš tomēr pierādījis, ka ar savu saprašanu stāv augstu.» Un tad, redzot, ka bez trokšņa nav iespējams atrast to, ko viņš meklēja, un nevēloties mazas atriebības dēļ sagādāt sev lielu kaunu, karalim labpatika tikai ar vienu vārdu norāt vainīgo un parādīt tam, ka viņam viss zināms; un, pagriezies pret visiem klātesošajiem, viņš sacīja:

— Lai tas, kurš to darījis, nekad vairs tā nedara! Un tagad ejiet dieva mierā!

Kāds cits viņa vietā būtu gribējis vainīgo spīdzināt, pakarot virvē aiz rokām, visādi mocīt, izprašņāt un iztaujāt; un, tā rīkodamies, viņš atklātu to, ko ikvienam vajadzētu pūlēties noslēpt; atklājot vainīgo, kauču līdz ar to varētu pilnīgi atriebties, viņa negods nekļūtu mazāks, bet vēl daudzkārt palielinātos, un būtu aptraipīts ari sievas gods. Tie, kas dzirdēja šos vārdus, izbrīnījās un ilgi savā starpā pārsprieda, ko gan karalis gribējis teikt, un nebija neviena, kas sacīto saprastu, izņemot to vienīgo, kam šie vardi bija domāti. Bet viņš, būdams gudrs, nekad nevienam neko neatklāja, kamēr vien karalis dzīvoja, un tādā kārtā nekad vairs nelika savu dzīvību uz spēles.

treša novele

Sūdzot grēkus un it kā vaļsirdīgi atzīstoties, kāda dāma, kas iemīlējusies kādā jaunā cilvēkā, pamudina cienījamu mūku, viņam pašam nenojaušot, iekārtot tā, lai tās vēlēšanās pilnīgi piepildītos.

Pampineja jau klusēja, un klātesošie bija uzslavējuši zirgkopja drosmi un piesardzību, kā arī kara|a saprātu, kad kanaliene, pagriezusies pret Filomenu, pavēlēja turpināt; tāpēc Filornena ļoti mīlīgi iesāka runāt tā:

— Gribu jums pastāstīt kādu joku, ko patiešām izstrādāja kāda skaista dāma ar cienījamu mūku un kas laicīgajiem vēl jo vairāk patiks tāpēc, ka mūki, būdami parasti īsti stulbeņi ar ērmotu uzvedību un tikumiem, iedomājas, ka ir pārāki un gudrāki par citiem visās lietās, kamēr patiesībā viņi stāv daudz zemāk; un, sava dvēseles zemiskuma dē| neprazdami dzīvē uz priekšu tikt kā citi cilvēki, viņi, līdzīgi cūkām, tiecas uz turieni, kur var dabūt labi paēst. So joku, daiļās dāmas, es jums pastāstīšu ne tikai tāpēc, lai izpildītu man doto pavēli, bet arī tāpēc, lai parādītu jums, ka pat priesterus, kam mēs savas lētticības dēļ par daudz uzticamies, var palaikam smalki izjokot ne tikai vīrieši, bet arī daža laba no mums.

Mūsu pilsētā, kurā vairāk melu nekā mīlestības vai uzticības, pirms nedaudz gadiem dzīvoja kāda dižciltīga dāma, ko daba vairāk par jebkuru citu bija apveltījusi ar skaistumu, tikumu, augstsirdību un asu prātu; viņas vārdu, tāpat kā dažu citu vārdus, kas minēti šajā stāstā, kaut gan zinu, nedomāju izpaust, jo daudzi no tiem vēl ir dzīvi un par to dusmotos, lai gan patiesībā vajadzētu tikai pasmieties. Šī sieviete, kas bija izprecēta kādam amatniekam audējam, apzinādamās savu augsto dzimumu, nevarēja savā sirdī apslāpēt sašutumu, ka tās vīrs ir amatnieks, jo domāja, ka neviens zemas kārtas cilvēks, lai arī cik bagāts, nevar būt dižciltīgas sievas cienīgs; turklāt, redzēdama, ka vīrs ar visu savu bagātību neprot neko citu kā tikai šķirot audumus, uzvilkt audeklu vai ķildoties ar kādu vērpēju par vērpumu, tā nolēma izvairīties no viņa apskāvieniem, cik vien iespējams, bet sev pašai par mierinājumu atrast kādu, kas tai liktos cienīgāks par audēju. Un dāma iemīlējās kādā visai ievērojamā cilvēkā vidējos gados un iemīlējās tik stipri, ka, diena viņu neredzot, tā nakti nevarēja gulēt no bēdām. Bet cienījamais cilvēks, to nenojauzdams, nelikās ne zinis; un dāma, būdama Joti piesardzīga, neuzdrošinājās viņam to atklāt nedz ar sūtnēm, nedz ar vēstulēm, jo baidījās no iespējamām briesmām. Un, novērojusi, ka viņas ieskatītais bieži saietas ar kādu mūku, kas, lai gan pastulbs un rupjš, savas svētās dzīves dēļ bija gandrīz visu ieslavēts par krietnu mūku, dāma izlēma, ka tam vajadzētu būt vislabākajam vidutājam starp viņu un mīļāko. Un, pārdomājusi, kā izturēties, viņa devās piemērotā stundā uz baznīcu, kurā mūks bija sastopams, un, likusi to pasaukt, sacīja, ka gribētu grēkus izsūdzēt, ja tas būtu ar mieru. Viņu ieraudzīdams un noturēdams par dižciltīgu dāmu, mūks labprāt viņu uzklausīja; un, izsūdzējusi grēkus, dāma tam sacīja:

— Mans tēvs, man jālūdz no jums palīdzība un padoms, un, kādā sakarā, to jūs tūliņ dzirdēsit. Es zinu, tā kā es pati jums to esmu stāstījusi, ka jūs pazīstat manus radiniekus un manu vīru, kas mani mīl vairāk par savu dzīvību; un nav tādas lietas, ko es būtu vēlējusies un ko viņš, būdams ļoti bagāts, nebūtu man tūliņ pagādājis; tāpēc es viņu mīlu vairāk par sevi pašu; un, ja es tikai savās domās, nemaz nerunājot par darbiem, būtu noziegusies pret viņa godu vai gribu, neviena nekrietna sieviete nebūtu vairāk sārtu pelnījusi par mani. Tagad nu kāds cilvēks, kura vārdu es patiesībā nezinu, bet. kurš man šķiet esam dižciltīgs, ir skaists, stalta auguma, parasti ļoti pieklājīgi ģērbies tumšās drēbēs un, ja es nemaldos, bieži jūs apmeklē, un kurš, varbūt domādams, ka mani nolūki ir citādi nekā patiesībā, šķie- tas mani nemitīgi lencam, jo es nevaru parādīties nedz durvīs, nedz pie loga, nedz iziet no mājas, kad viņš jau nebūtu klāt, un es brīnos, ka viņa patlaban nav še. Tas viss mani ļoti apbēdina, jo tāda rīcība bieži bez pamata godīgām sievietēm sagādā sliktu slavu. Dažreiz man ienācis prātā likt maniem brāļiem viņam to pateikt, bet tad es apdomājos, ka vīrieši dažkārt tiem uzticētos uzdevumus izpilda tā, ka seko nelāgas atbildes, no kā tad izceļas vārdu maiņa, bet no vārdiem nonāk līdz darbiem; un, lai no tā neizceltos ļaunums un neslava, es klusēju un nolēmu visu izstāstīt drīzāk jums nekā kādam citam, tāpēc ka jūs, liekas, esat viņa draugs un vēl tāpēc, ka jums pienākas par tādu izturēšanos norāt ne tikvien draugu, bet arī svešinieku. Un tālab es jūs lūdzu, dieva dēļ, viņu par to izbārt un lūgt, lai viņš vairs tā nedara. Ir diezgan sieviešu, kas varbūt ir gatavas uz tādām dēkām un kas priecātos, ja viņš tās ievērotu un parādītu tām uzmanību; turpretim man, kam kaut kas tamlīdzīgs nav ne prātā, tas ļoti nepatīk. — To teikusi, viņa nolieca galvu, it kā gribētu raudāt. Svētais tēvs tūliņ noprata, ka viņa stāsta par to, par kuru arī patiesībā stāstīja; un, ļoti uzslavējis dāmu par šo labo nodomu, pilnīgi noticēdams, ka viss, ko viņa teica, ir patiesība, mūks apsolīja rīkoties tā, lai šis cilvēks viņu vairs neapgrūtinātu. Un, zinādams, ka viņa ir ļoti bagāta, tas cildināja žēlsirdības darbus un žēlastības dāvanas, ieminēdamies arī par savām vajadzībām. Uz to dāma sacīja:

— Es jūs lūdzu, dieva dēļ, darīt tā, kā jūs solījāt; un, ja viņš to noliegtu, pateikt viņam pavisam tieši, ka es pati visu izstāstīju un žēlojos jums par viņu.

Un pēc tam, izsūdzējusi visus grēkus un saņēmusi piedošanu, dāma atcerējās mūka dotos mājienus par žēlastības dāvanām un nemanāmi iespieda tam rokā naudu, lūgdama noturēt aizlūgumu par savu mirušo tuvinieku dvēselēm; tad, piecēlusies no grēksūdzes soliņa, viņa atgriezās mājās.

Pēc neilga laika, kā allaž radis, pie svētā tēva atnāca jaunais cilvēks; un, kad tie bija mazliet parunājušies par šo un to, novedis jaunekli sāņus, mūks ļoti pieklājīgā veidā sāka viņu bārt par uzmanības izrādīšanu un skatieniem, ar kuriem viņš, kā mūks domāja, vajājis dāmu, kā dāma pati to bija likusi saprast.

Cienījamais jaunais cilvēks, kas nekad nebija dāmu novērojis un tikai retumis gājis gar tās māju, |oti izbrīnījās un sāka taisnoties; bet mūks, neļaudams neko iebilst, turpināja:

—   Tagad neizliecies izbrīnījies un netērē vārdus, lai to noliegtu, jo tu to nevari. Es to uzzināju nevis no kaimiņiem, bet viņa pati, stipri žēlodamās par tevi, man visu izstāstīja. Un, kaut gan tādi joki tev vairs nepiestāv, es tev teikšu tik daudz: ja es jebkad esmu sastapis kādu, kam šīs muļķības derdzas, tad tā ir viņa; un tāpēc es tevi lūdzu tava goda un viņas miera labad — izbeidz šo dēku un liec viņu mierā!

Jaunais cilvēks, kas bija atjautīgāks par svēto tēvu, tūliņ saprata dāmas gudro izdomu un, izlikdamies mazliet nokaunējies, apsolīja turpmāk tā vairs neizturēties. Aizgājis no mūka, viņš devās tieši uz dāmas māju, kur tā visu laiku uzmanīgi raudzījās pa mazu lodziņu, lai redzētu, vai viņš ies garām; un, ieraudzījusi viņu nākam, tā izlikās tik līksma un laipnīga, ka viņš ļoti labi varēja nojaust, cik pareizi sapratis mūka vārdus. Un no šīs dienas sev par patikšanu un dāmai par lielu prieku un apmierinājumu viņš ļoti piesardzīgi turpināja staigāt pa šo ielu, izlikdamies, ka tam par iemeslu būtu kādas citas darīšanas. Bet dāma, drīz vien ievērojusi, ka viņa tam patīk tikpat labi kā tas viņai, un vēlēdamās to vēl vairāk savaldzināt un pārliecināt par mīlestību, ko viņa pret to izjuta, izraudzījusies vietu un laiku, atkal devās pie svētā tēva un, nokritusi baznīcā pie mūka kājām, sāka raudāt. Mūks, to redzēdams, līdzcietīgi jautāja, ko jaunu viņa gribot pavēstīt. Dāma atbildēja:

—   Mans tēvs, man nav citas jaunas vēsts kā vienīgi par to pašu dieva nolādēto jūsu draugu, par kuru es jums jau sūdzējos aizvakar, jo, man šķiet, viņš ir dzimis, lai sagādātu man vislielākās mokas un lai pamudinātu mani darīt kaut ko tādu, par ko es nekad nebūšu priecīga un nekad neuzdrošināšos krist pie jūsu kājām.

—   Kā tad tā? — sacīja mūks. — Vai tad viņš vēl nav mitējies tevi apgrūtināt?

—   Protams, ka ne, — atbildēja dāma, — gluži otrādi, pēc tam kad es jums sūdzējos, gandrīz kā par spīti vai varbūt ņēmis ļaunā, ka es par viņu žēlojos, viņš vienas reizes vietā, kā bija paradis, iet tagad vismaz septiņas reizes gar manu māju. Un lai dievs dod, ka Viņš būtu apmierinājies tikai ar pastaigāšanos un skatieniem! Taču viņš ir kļuvis tik pārdrošs un bezkaunīgs, ka vēl vakar iesūtīja pie manis kādu sievieti ar ziņām par sevi un visādām blēņu runām un atsūtīja man kādu maciņu un jostu, it kā man pašai nebūtu maciņu un jostu diezgan: tas mani tik loti sakaitināja un vēl tagad kaitina, ka, man iiekas, es būtu sacēlusi ellišķīgu traci, ja nebītos grēka un necienītu jūs. Tā nu es tomēr savaldījos un negribēju neko nedz darīt, nedz sacīt, vispirms neaprunājusies ar jums. Turklāt, kad es biju atdevusi maciņu un jostu sievietei, kas šīs lietas bija atnesusi, lai viņa tās atdotu atpakaļ, un ar rupjiem vārdiem izvadījusi viņu laukā, mani pārņēma bailes, ka sieviete nepatur maciņu un jostu sev un sūtītājam nepasaka, ka es visu esmu pieņēmusi, jo esrnu dzirdējusi, ka tā dažkārt darot; un tāpēc es pasaucu viņu atpakaļ, lielās dusmās izņēmu minētās lietas viņai no rokām un atnesu tās jums, lai jūs savam draugam tās atdotu un pateiktu, ka man nav vajadzīgas viņa dāvanas, jo, paldies dievam un manam vīram, man ir tik daudz maciņu un jostu, ka es viņu tajos varētu noslīcināt. Un es lūdzu jums kā tēvam piedošanu par to, ka es, ja viņš arī turpmāk neliks mani mierā, visu izstāstīšu savam vīram un brāļiem; un tas var notikt, jo man daudz labāk patiktu, ka viņš saņemtu pelnīto apkaunojumu, nevis ka man celtos neslava viņa dēļ, vai ne tā, mans tēvs?

To teikusi un vēl arvien stipri raudādama, viņa izvilka no apmetņa brīnišķīgu un dārgu maku ar skaistu un greznu jostiņu un iemeta tos mūkam klēpī, kurš, pilnīgi noticējis visam, ko dāma stāstīja, ļoti satraukts tos paņēma un sacīja:

—   Mana meita, es nemaz nebrīnos, ka tu esi sašutusi par to, un nevaru tevi nosodīt, bet man gan pieklājas tevi ļoti uzslavēt, ka tu paklausīji manam padomam. Es viņu aizvakar stipri izrāju, bet viņš nav turējis man doto solījumu; tāpēc gan par iepriekšējo, gan arī par to, ko viņš no jauna nodarījis, es gribu viņam sadot tādu sutu, ka viņš tevi vairāk nemocīs; un lai dievs tev palīdz neļaut dusmām tādu vaļu, ka tu kādam no savējiem to izstāsti, kas viņam varētu sagādāt lielas nepatikšanas. Nebaidies, ka tev tāpēc varētu celties neslava, jo es allaž dieva un cilvēku priekšā cieši apliecināšu tavu godīgumu.

Dāma izlikās, ka ir kaut cik nomierinājusies, un, pazīdama gan šā, gan citu mūku mantkārību, atmeta šīs runas un sacīja:

—   Mans kungs, pēdējās naktīs man sapnī rādījās mani radinieki, un man liekas, ka viņi atrodas briesmīgās mokās un nelūdz neko citu kā vienīgi žēlastības dāvanas savas dvēseles glābiņam; un it sevišķi mana māte man izlikās tik noskumusi un nelaimīga, ka sirds iežēlojās, viņu uzlūkojot. Man šķiet, viņa izcieš ļoti lielas mokas, redzot, ka mani vajā šis dieva ienaidnieks; tāpēc es gribētu jūs lūgt noskaitīt par viņu dvēselēm četrdesmit svētā Grigorija mesas līdz ar jūsu lūgsnām, lai dievs izglābtu viņus no pekles moku uguns.

To teikusi, viņa iespieda mūkam rokā vienu florīnu. Svētais tēvs priecīgs to paņēma un stiprināja viņas dievbijību ar labiem vārdiem un daudziem piemēriem, un tad, devis savu svētību, atlaida viņu. Tikko dāma bija aizgājusi, mūks, nenojauzdams, ka ticis apmānīts, aizsūtīja pēc sava drauga. Tas atnāca un, redzēdams mūku ļoti uztrauktu, tūliņ saprata, ka viņam ir jaunas ziņas no dāmas, un gaidīja, ko mūks teiks. Mūks atkārtoja jau agrāk sacīto un ar nosodījuma pilniem un dusmīgiem vārdiem sāka no jauna viņu stipri bārt par to, ko viņš pēc dāmas apgalvojumiem tai bija nodarījis. Jaunais cilvēks, kurš vēl nesaprata, uz ko mūks tēmē, diezgan nepārliecinoši noliedza, ka ir sūtījis maciņu un jostu, lai mūkam neatņemtu ticību, ja varbūt dāma pati viņam tos būtu atnesusi. Bet mūks lielā sašutumā izsaucās:

—   Kā tu vari to noliegt, nekrietnais cilvēk? Lūk, lietas, ko viņa pati man raudādama atnesa! Paskaties, vai tu tās- nepazīsti?

Jaunais cilvēks, izlikdamies ļoti nokaunējies, sacīja:

—   Protams, es tās pazīstu un atzīstos, ka esmu darījis ap lam, bet tagad, zinot viņas noskaņojumu, zvēru, ka jūs nekad par to vairs nedzirdēsit ne vārda.

Vēl ilgi turpinājās abu saruna, līdz beidzot mūks, aitasgalva, atdeva savam draugam maciņu un jostu; un pēc daudzām pamācībām un lūgumiem ar tādām lietām turpmāk nenodarboties mūks atlaida viņu, kad viņš bija apsolījis tā vairs nedarīt. Jaunais cilvēks, ļoti iepriecināts gan par dāmas mīlestību, kas tagad, šķiet, bija apliecināta, gan par skaistajām dāvanām, aizgājis no mūka, tūliņ devās uz kādu vietu, no kuras ļoti piesardzīgi parādīja savai dāmai, ka viņam ir kā viena, tā otra lieta. Par to dāma bija ļoti apmierināta, jo vairāk tāpēc, ka viņas nodoms likās piepildāmies arvien labāk un labāk. Un, lai varētu pilnīgi sasniegt savu mērķi, viņa gaidīja tikai, lai vīrs kaut kur aizbrauktu. Un atgadījās, ka neilgi pēc tam viņas vīram kaut kāda iemesla dēļ vajadzēja doties uz Dženovu. Un, tikko viņš no rīta bija uzkāpis zirgā un aizjājis, dāma devās pie svētā tēva un pēc daudzām vaimanām raudādama sacīja:

—    Mans tēvs, teikšu jums vaļsirdīgi, ka es to vairāk nevaru izturēt; bet, tā kā es aizvakar apsolīju neko neuzsākt, iepriekš nepasakot jums, es atnācu, lai jūs mani aizbildinātu. Un, lai jūs ticētu, ka man ir iemesls raudāt un žēloties, gribu jums pastāstīt, ko jūsu draugs, tīrais pekles velns, man nodarīja šorīt īsi pirms rīta mesas. Es nezinu, kāds nelabais lika viņam nojaust, ka mans vīrs vakarrīt aizbraucis uz Dženovu, jo viņš šorīt minētajā stundā ienāca dārzā un uzrāpās pa koku līdz manas istabas logam, kas iziet uz dārzu, un bija jau atvēris logu un gribēja kāpt istabā, kad es uzmodusies ātri izlēcu no gultas un sāku kliegt, un būtu kliegusi vēl, ja viņš, vēl nepaspējis ienākt, nebūtu dieva un jūsu vārdā lūdzis žēlastību un pateicis, kas viņš ir; tāpēc aiz cienības pret jums es klusēju un pavisam kaila, kāda nācu pasaulē, pieskrēju pie loga un aizcirtu to viņam deguna priekšā; un man liekas, ka viņš aizgāja šai nelaimīgajā stundā, jo es vēlāk viņa vairs nemanīju. Tagad spriediet pats, vai tā ir piedienīga uzvešanās un vai to var pieļaut; taču es nedomāju to vairāk paciest, jo esmu jau tā pārlieku daudz pacietuši aiz cienības pret jums.

To izdzirdis, mūks kļuva tik nikns kā neviens visā pasaulē un nezināja, ko teikt, vienīgi vairākas reizes viņai jautāja, vai tikai viņa labi to pazinusi un vai tas neesot bijis kāds cits. Uz to dāma atbildēja:

—   Žēlīgais dievs, vai tiešām es vēl viņu neprotu atšķirt no citiem! Es jums saku, tas bija viņš, un, ja arī viņš to noliegtu, neticiet viņam!

Tad mūks sacīja:

—    Mana meita, var sacīt vienīgi to, ka tā bijusi pārlieku liela pārdrošība un pārlieku nekrietna rīcība; bet tu darīji tā, kā tev vajadzēja darīt: aizdzīt viņu projām, ko tu arī izdarīji. Tomēr es tevi gribu lūgt, tā kā dievs tevi līdz šim pasargājis no apkaunojuma, arī šoreiz paklausīt manam padomam, kā tu jau divas reizes to esi darījusi, un proti, nežēlojies nevienam no saviem tuviniekiem, bet atļauj man pamēģināt, vai es nevarēšu savaldīt šo velnu, kas norāvies no ķedes un ko es uzskatīju par svēto. Ja man izdosies turpmāk viņu atturēt no lopiskās uzvešanās, tad labi, bet, ja nē, tad es tev jau tagad dodu savu svētību un atļauju rīkoties tā, kā tev pašai šķiet pareizāk.

—    Nu labi, — teica dāma, — šoreiz es negribu jūs sadusmot un nepaklausīt, bet papūlieties, lai viņš piesargās turpmāk mani apgrūtināt, jo citādi es apsolu nekad vairs nelūgt jūsu padomu šajā lietā.

Un, nebilduši vairs ne vārda, it kā noskaitusies viņa aizgāja no mūka. Tik tikko dāma bija atstājusi baznīcu, ieradās jaunais cilvēks, kuru mūks tūliņ pasauca un, novedis sāņus, sarunāja viņam vislielākās rupjības, kādas jebkad kādam cilvēkam ir teiktas, saukdams viņu par bezgodi, par zvēresta lauzēju un nodevēju, kamēr viņš, jau divas reizes izbaudījis, ko nozīmē mūka rājieni, klausījās uzmanīgi un ar nenoteiktām atbildēm pūlējās piespiest mūku izteikties plašāk, un sākumā tikai sacīja:

—   Mans tēvs, kāpēc šīs dusmas? Vai tad es būtu Kristu krustā sitis?

Uz to mūks atbildēja:

—   Re, kāds nekauņa! Klausieties, kcr viņš saka! Viņš runā tā, it kā būtu pagājuši viens vai vairāki gadi un ilgā laika dēļ viņš būtu aizmirsis savas neģēlības un bezkaunības! Vai tev jau izgājis no prāta, ka tu kādu apvainoji šorīt pirms mesas? Kur tu biji šorīt īsi pirms rītausmas?

—   Es nezinu, kur es biju, — atbildēja jaunais cilvēks, — bet jums gan ātri viss top pavēstīts.

—   Tas tiesa, — teica mūks, — šī vēsts mani jau ir sasniegusi, bet, man šķiet, tu gan biji iedomājies, ja reiz vīra nav mājās, tad cienījamā dāma tevi tūliņ ņems savos apkampienos. Tad ta kundziņšl Tad ta godavīrs! Sācis klaiņot pa naktīm, ielauzties dārzos un kāpaļāt pa kokiem! Vai tu domā ar savu uzbāzību uzvarēt šīs sievietes svētumu, naktī līzdams pa kokiem pie viņas logiem5 Nekas pasaulē viņai nav pretīgāks par tevi, un tomēr tu allaž mēģini no jauna. Piatiešām, nerunājot par to, ko viņa vairākkārt tev likusi manīt, esi gan tu labi ievērojis manus aizrādījumus! Bet to es tev gribu teikt: līdz šim viņa klusēja par tavu izturēšanos nevis tāpēc, ka tevi mīlētu, bet gan tāpēc, ka es viņu neatlaidīgi lūdzu to darīt; taču ilgāk viņa neklusēs, jo es viņai atļāvu rīkoties pēc pašas patikas, ja tu viņai vēl uzmāktos. Ko tu darīsi, ja viņa visu izstāstīs brāļiem?

Pietiekoši sapratis visu, ko viņam vajadzēja, jaunais cilvēks, cik labi prata un spēja, nomierināja mūku, netaupot solījumus; un, atstājis to, viņš nākošās dienas rītausmā iegāja dārzā, uzrāpās kokā un, atradis logu vaļā, iekļuva istabā, un, cik ātri varēdams, metās savas daiļās dāmas skavās. Un dāma, kas viņu bija gaidījusi ar kaislīgām ilgām, priecīgi viņu saņēma, teikdama:

—   Liels paldies mūka kungam, kas tik labi tev parādīja ceļu uz šejieni!

Un pēc tam, gūdami prieku viens no otra, tērzēdami un daudz smiedamies par mu|ķa mūka vientiesību, zobodamies par linu kodeļām, sukām un vilnas kārstuvēm, viņi nodevās baudai ar lielu patiku. Un vēlāk viņi tik labi visu nokārtoja, ka bez mūka kunga palīdzības tamlīdzīgos priekos pavadīja kopā daudzas naktis; un es lūdzu dievu, lai viņš savā lielajā žēlastībā tādas naktis jo drīz piešķir man un visām kristīgajām dvēselēm, kas pēc tām ilgojas.

ceturtā novele

Dons Feliče māca brālim Puto, kā kļūt svētlaimīgam, izpildot viņa norādīto grēku nožēlošanu; brālis Puto tā rīkojas, un dons Feliče tikmēr jautri pavada laiku ar šā sievu.

Kad Filomena, pabeigusi savu stāstu, apklusa un Dionejs lar jaukiem vārdiem daudz bija slavējis dāmas saprātu, kā ari Filomenas lūgšanu, noveli nobeidzot, karaliene smiedamās paskatījās uz Pamfilu un teica: — Tagad, Pamfil, turpini tu mūsu uzjautrināšanu ar kādu jautru stāstiņu!

Pamfils ātri atbildēja, ka labprāt to darīšot, un iesāka: — Daiļā donna, ir daudz cilvēku, kas, pūlēdamies nokļūt paradīzē, nevilšus uz turieni aizsūta citus: tas nesen notika ar vienu mūsu kaimiņieni, kā jūs tūliņ dabūsit zināt.

Kā es reiz dzirdēju stāstām, netālu no San Brankaco dzīvoja kāds krietns un bagāts vīrs, vārdā Pučo di Rinjēri, kas vēlāk, pavisam nodevies dieva lietam, iestājās svētā Franciska brālībā un tapa nosaukts par brāli Pučo. Tā kā viņam nebija citu uzturamo kā vienīgi sieva un kāda kalpone un tāpēc nevajadzēja

nodarboties ar kaut kādu amatu, viņš, sekodams savām garīgajām tieksmēm, bieži gāja baznīcā. Un tā nu, būdams nejēga un rupjas dabas cilvēks, viņš skaitīja savus pātarus, gāja uz sprediķiem, klausījās mesas, nekad nepalaida garām izdevību būt klāt, kad laicīgie dziedāja slavas dziesmas dievam, gavēja un šaustīja sevi, un ļaudis runāja, ka viņš piederot pie pērēju sektes*. Viņa sieva, vārdā donna Izabeta, vēl tikai divdesmit astoņi vai trīsdesmit gadu veca, tik svaiga, skaista un apaļīga, ka atgādinaja sārtu ābolu, vīra svētulības vai varbūt vecuma deļ ļoti bieži ieturēja daudz garākus gavēņus, nekā pati vēlētos; un, kad viņa būtu gribējusi gulēt vai varbūt pajokot ar vīru, tas viņai stastlja par Kristus dzīvi, brāļa Anastasija sprediķiem, Magdalēnas žēlabām vai citas tamlīdzīgas lietas.

Tai laikā no Parīzes pārradās kāds mūks, vārdā dons Felīče, kas piederēja pie San Brankaco klostera, bija ļoti jauns, skaisti noaudzis, ar asu pratu un dziļam zināšanām; un brālis Pučo ar viņu cieši sadraudzējās. Un, tā kā viņš ļoti labi prata izkliedēt katras brāļa Pučo šaubas un turklāt, iepazinies ar tā uzskatiem, izlikās par ļoti svētu vīru, brālis Pučo sāka viņu dažreiz vest savā maja un piedāvāt viņam gan pusdienas, gan vakariņas, skatoties pec tā, kadā laikā viņš nāca; arī brāļa Pučo sieva aiz mīlestības pret savu vīru iedraudzējās ar mūku un labprāt parādīja viņam godu. Un tā, joprojām apmeklējot brāļa Pučo māju un redzot, cik ta sieva ir svaiga un apaļīga, mūks noprata, kādu trūkumu jaunajai donnai visvairāk vajadzētu izjust, un nolēma, ja iespējams, pats uzņemties šīs pulēs, atslogojot brāli Pučo. Un, uzlukodams to vienu un otru reizi ar viltīgi kairinošu skatienu, viņš panāca, ka tā iedegās pret viņu tādā pašā iekārē. To pamanījis, mūks, tiklīdz iegadījās piemērots brīdis, pastāstīja lai par savu vēlēšanos. Lai gan dāma bija pilnīgi ar mieru to izpildīt, tomēr grūti bija atrast iespēju, kā to izdarīt, jo neviena vieta visā pasaule tai nelikās diezgan droša, lai būtu kopā ar mūku, izņemot pašas māju; un mājā nebija iespējams tāpēc, ka brālis Pučo nekad neizbrauca ārpus pilsētas. Par to mūks gauži noskuma. Pēc laba laika viņam tomēr ienaca prātā līdzeklis, kā, neradot aizdomas, satikties ar daiļo donnu tās mājā, arī pašam Pučo mājās esot. Kādā dienā, kad brālis Pučo bija atnācis viņu apciemot, viņš tam sacīja:

— Es jau daudzas reizes esmu vērojis, brāli Pučo, ka tava vienīgā vēlēšanās ir kļūt par svētu vīru, bet man liekas, ka tu •esi izraudzījies pārak garu ceļu, kaut gan ir vēl cits, ļoti īss ceļš, ko pāvests un viņa augstākie prelāti, kuri to zina un izmanto, negrib atklāt, jo garīdznieku kārta, kas dzīvo lielāko tiesu no žēlastības dāvanām, tūdaļ izputētu, ja laicīgie tiem vairs nedotu žēlastības dāvanas, nedz arī ko citu. Taču, tā kā tu esi mans draugs un esi man izrādījis daudz goda, tad, ja vien es būtu pārliecināts, ka tu nevienam cilvēkam visā pasaulē par to nestāstīsi un vienīgi pats šo ceļu iesi, es tev to parādītu.

Brālis Pučo, degdams ziņkārē to uzzināt, vispirms sāka ar sevišķu neatlaidību lūgt, tad zvērēt, ka nekad nevienam par to neteikšot, kamēr mūks neatļaušot; turklāt apgalvoja, ka viņš tūliņ sākšot pa šo ceļu iet, ja vien tas viņam būšot pa spēkam.

— Ja tu tā man solies, — sacīja mūks, — es tev to parādīšu. Tev jāzina, ka svētie tēvi prasa, lai ikviens, kas grib kļūt svētlaimīgs, nožēlo grēkus, un, kādā veidā, to tu tūliņ uzzināsi. Taču saproti mani pareizi: es nesaku, ka pēc grēku nožēlošanas tu vairs nebūsi grēcinieks, kāds esi, bet notiks tā, ka grēki, ko tu esi sagrēkojis līdz grēku nožēlošanai, visi atšķīstīsies un līdz ar to taps tev piedoti; un grēki, ko tu pēc tam izdarīsi, netaps ņemti vērā tiesas stundā, bet izzudīs ar svētīto ūdeni, kā notiek ar viegli piedodamiem grēkiem. Tātad ar sevišķu centību ir jāizsūdz grēki, pirms sāk savu grēku izpirkšanu, un pēc tam pienākas gavēt un ievērot vislielāko atturību, kam jāilgst četrdesmit dienas, kurās tev jāatturas aizskart ne tikvien svešu sievieti, bet pat savu paša sievu. Turklāt tavā mājā jābūt tādai vietai, no kuras tu nakti vari redzēt debesis; un vakara lūgšanas laikā tev jāaiziet uz šo vietu, kur jābūt ļoti platam galdam un tā novietotam, lai tu, kājās stāvēdams, varētu pret to atspiest muguru un, kājas turot pie zemes, izstiept rokas kā krustā sistais; un, ja tu gribētu pieturēties pie kādas naglas, tu vari to darīt; šādā veidā, skatoties debesīs, tev jāpaliek nekustīgi līdz rīta mesai. Ja tu būtu mācīts vīrs, tu pa to laiku varētu lasīt dažas lūgšanas, ko es tev iedotu, bet, tā kā tu tāds neesi, tad tev vajadzēs noskaitīt trīssimt reižu «Mūsu tēvs» un trīssimt reižu «Ave, Maria» par godu svētajai trīsvienībai; un, raugoties debesīs, tev visu laiku jāpatur prātā, ka dievs ir radījis debesis un zemi, un jāatceras Kristus ciešanas, atrodoties tādā stāvoklī, kādā viņš bija pie krusta. Pēc tam kad iezvana rīta mesu, tu vari, ja gribi, tāpat nenoģērbies iet un atlikties savā gultā un pagulēt; tad no rīta tev jāiet uz baznīcu, tur jānoklausās mazākais trīs mesas un jānoskaita piecdesmit «Mūsu tēvs» un tikpat daudz «Ave, Maria»; pēc tam sirds šķīstībā tu vari nokārtot dažas savas darīšanas, ja tev tādas ir, tad pusdienot, bet uz vesperu tev jābūt atUal baznīcā un jānoskaita tur dažas lūgšanas, kuras es tev iedošu uzrakstītas un bez kurām nevar iztikt; pēc tam pēdējās vakara lūgšanas stundā tev atkal jāatgriežas savā vietā un jāturpina, kā teikts. Es ceru, ka, tā darīdams (kā arī es to reiz darīju), tu, iekams vēl būsi beidzis savu grēku izpirkšanu, jau baudīsi mūžīgās svētlaimes brīnišķīgo jutoņu, ja dievbijīgi visu būsi izpildījis.

Tad brālis Pučo sacīja:

—    Tas nemaz nav tik grūti, neiet arī pārāk ilgi, un to var ļoti viegli izdarīt; un tāpēc es dieva vārdā gribu sākt jau svētdien.

Un, atvadījies no mūka un atgriezies mājās, tas ar mūka atļauju visu pēc kārtas izstāstīja savai sievai. Viņa saprata pārāk labi, ko mūks bija domājis ar nekustīgo stāvēšanu līdz agrajai mesai; un, tā kā šis ceļš viņai likās ļoti labs, viņa virām atbildēja, ka esot apmierināta gan ar šo nodomu, gan arī ar visu citu, ko tas darītu savas dvēseles labā, un, lai dievs vēlīgi uzlūkotu šo grēku nožēlošanu, viņa gribot ar to kopā gavēt, bet pārējo nedarīt. Un tā viņi vienojās, un, kad pienāca svētdiena, brālis Pučo sāka savu grēku izpirkšanu, un mūka kungs, iepriekš norunājis ar viņa sievu, nāca pie tās vakariņot gandrīz katru vakaru tai laikā, kad neviens viņu nevarēja ieraudzīt, vienmēr atnesdams līdz kaut ko labu ēdamu un dzeramu; pēc tam viņš gulēja ar to līdz rīta mesai, tad piecēlās un aizgāja, bet brālis Pučo atgriezās gultā. Vieta, ko brālis Pučo bija izvēlējies grēku nožēlošanai, atradās blakus istabai, kurā gulēja viņa sieva, un to no šīs istabas atdalīja tikai ļoti plāna siena; tāpēc, kad mūks pārāk nesavaldīgi lakstojās ar viņa sievu un tā ar mūku, brālis Pučo šķita samanām vieglu grīdas drebēšanu, un, tā kā viņš bija jau noskaitījis simt reižu savu «Mūsu tēvs», viņš apstājās un, neizkustēdamies no vietas, pasauca sievu, un jautāja, ko tā darot. Sieva, kas bija liela jokdare un varbūt tieši tobrīd jāja svētā Benedikta vai svētā Džovanni Gvalberto zirgu, sacīja:

—   Nudien, mans vīrs, es grozos, cik spēju!

Tad brālis Pučo vaicāja:

—   Kā, tu grozies? Ko nozīmē šī grozīšanās?

Sieva atbildēja smiedamās, jo viņa bija jautras un bezbailīgas dabas sieviete, un varbūt viņai arī bija iemesls smieties:

—   Kā, jūs nezināt, ko tas nozīmē? Vai tad es neesmu dzirdējusi jūs tūkstošiem reižu sakām:

—   Kurš nepaēdis gulēt ies, tas visu nakti grozīsies.

Noticēdams, ka gavēšana ir par iemeslu viņas negulēšanai

un ka tāpēc viņa gultā ta grozās, brālis Pučo vientiesīgi sacīja:

—  Siev, vai es tev neteicu: — Negavē! — Bet, tā kā tu tomēr esi gribējusi to darīt, tagad nedomā vairs par to un pamēģini atpūsties! Tu brīžam tā ālējies pa gultu, ka visa istaba trīc.

Uz to sieva atbildēja:

—- Nerūpējieties par to; es zinu, ko es daru; dariet tikai jūs, kā nākas, savu darāmo, es jau papūlēšos, cik vien labi varēšu!

Brālis Pučo apklusa un atsāka skaitīt savas tēvreizes, bet sieva ar mūka kungu pēc šīs nakts lika uzklāt gultu citā mājas daļā un gulēja tajā vislielākajos priekos, kamēr ilga brāļa Pučo grēku nožēlošana; un tai pašā stundā, kad mūks aizgāja, sieva atgriezās savā gultā, un drīz pēc tam no grēku nožēlošanas tur atgriezās arī brālis Pučo.

Kamēr tādā veidā turpinājās brāļa Pučo grēku nožēlošana un donnas un mūka prieki, viņa bieži jokodama mūkam sacīja-

—    Tu skubini brāli Pučo uz grēku izpirkšanu, kas mums abiem atver paradīzi.

Tā kā dāma tagad jutās ļoti labi (turpretim vīrs viņai bija licis ilgi gavēt), viņa tā pierada pie mūka cienasta, ka, lai gan brāļa Pučo grēku izpirkšana bija beigusies, atrada iespēju citā vietā pamieloties ar mūku un ilgu laiku klusībā ar to baudīja savu prieku. Un ta atgadījās (lai pēdējie šā stāsta vārdi nebūtu nesaskaņā ar pirmajiem), ka tai laikā, kad brālis Pučo, izpildīdams grēku nožēlošanu, cerēja nokļūt paradīzē, viņš aizsūtīja uz turieni mūku, kas viņam bija parādījis visīsāko ceļu turp, un savu sievu, kura pie viņa bija dzīvojusi lielā trūkumā pēc ta, ko mūka kungs, būdams žēlsirdīgs cilvēks, tai sagādāja pārpilnām.

piektā novele

Cima uzdāvina meseram Frančesko Verdželēzi savu jājamzirgu un par to dabu atļauju parunāt ar šā sievu; un, kad tā klusē, viņš atbild tās vietā, un pēc tam viss notiek saskaņā ar viņa atbildi.

Pamfils bija pabeidzis savu noveli par brāli .Pučo, ar to izvilinot dainām smieklus, kad karal iene laipnīgā kārtā pavēlēja Elīzai turpināt. Elīza ne jau aiz ļauna prāta, bet pa vecam paradumam mazliet paskarbi iesāka:

— Daudzi cilvēki, kas daudz zina, iedomājas, ka pārējie neko nezina, un bieži, domādami citus apmānīt, pec notikušā redz, ka paši ir apmānīti; tāpēc es uzskatu par lielu neprātu, ja kāds bez vajadzības sāk pārbaudīt otra atjautību. Bet, tā kā varbūt ne visi būs ar mani vienis prātis, es gribu jums pastāstīt, ievērojot noteikto stāstīšanas kārtību, kā izgāja kādam Pistojas muižniekam.

Pistojā Verdželēzi dzimtā bija kāds muižnieks, vārdā mesers Frančesko, ļoti bagāts, gudrs un citādi saprātīgs cilvēks, bet bez mēra skops; un, kad nu viņam vajadzēja doties uz Milānu, lai kļūtu par podestu, viņš iegādāja sev visu nepieciešamo, lai pieklājīgi uz turieni aizbrauktu, izņemot vienīgi jājamzirgu, jo neviens viņam nešķita pietiekoši skaists; un, neatrazdams tāda, kas viņam paliktu, viņš bija ļoti noraizējies. Pistojā toreiz dzīvoja ari kāds jauneklis, Ričardo vārdā, kas gan bija no zemas kārtas, bet ļoti bagāts un allaž staigāja tik koši un spodri ģērbies, ka visi to vienmēr sauca par Cimu, tas ir, par švītu; šis jauneklis jau sen mīlēja un veltīgi lenca mesera Frančesko sievu, kas bija ļoti daiļa un tikumīga. Cimarn piederēja viens no visskaistākajiem jājamzirgiem Toskānā, un viņš to ļoti augstu vērtēja tā skaistuma dēļ; un, tā kā visā pilsētā bija zināms, ka Cima iemīlējies mesera Frančesko sievā, atradās kāds, kas Frančesko deva padomu palūgt zirgu no Cimas, kurš droši vien aiz mīlestības pret tā sievu neatteikšot. Mesers Frančesko, skopuma pamudināts, lika pasaukt Cimu un lūdza pārdot viņam savu zirgu, cerēdams, ka Cima viņam to piesolīs kā dāvanu. To dzirdēdams, Cima kļuva priecīgs un atbildēja:

—   Meser, ja jūs man dotu visu, kas jums pasaulē pieder, jūs nevarētu pirkšanas ceļā iegūt manu zirgu, bet kā dāvanu gan jūs to varētu dabūt, ja būtu mierā ar šadu nosacījumu: ka es, pirms jūs saņemat zirgu, varētu ar jūsu atļauju un jūsu klātbūtnē parunāt dažus vārdus ar jūsu sievu tik tālu prom no citiem, lai neviens mani nedzirdētu, izņemot viņu.

Skopuma dzīts un cerēdams piekrāpt Cimu, bruņinieks atbildēja, ka esot ar mieru, ja Cima tā vēloties; un, atstājis viņu savas pils zālē, pats devās uz sievas istabu un, izstāstījis tai, cik viegli iespējams iegūt zirgu, pavēlēja, lai tā nākot uzklausīt Cimu, bet lai piesargoties atbildēt kaut vienu vārdu, vienalga, ko viņš arī tai sacītu. Dāma šādu rīcību ļoti nosodīja, bet, tā kā viņai pieklājās paklausīt vīra gribai, apsolīja visu izdarīt un pēc tam sekoja savam vīram zālē, lai uzklausītu, ko Cima viņai gribētu teikt. Tas, vēlreiz apstiprinājis bruņiniekam, ka noruna paliek spēkā, nosēdās ar dāmu vienā zāles galā, tāļu no visiem pārējiem, un iesāka runāt tā:

—   Cienījamā dāma, es esmu pārliecināts, ka jūs esat tik gudra, lai būtu varējusi jau sen senis noprast, ar cik lielu mīlestību mani pamudina jūs mīlēt jūsu skaistums, kas, bez šaubām, pārspēj ikvienas citas sievietes skaistumu, kuru es jebkad atceros redzējis; es nepieminu jūsu nevainojamās parašas un izcilos tikumus, kādi jums piemīt un kas spēj savaldzināt jebkura vīrieša cēlo garu; tālab nav nepieciešams jums vārdiem

pierādīt, ka mana mīlestība ir lielākā un kvēlākā, kādu jebkad vīrietis izjutis pret sievieti; bez šaubām, es jūs joprojām mīlēšu, kamēr vien mana nelaimīgā dzīvība saturēs kopā šos locekļus- , un vēl vairāk: ja tur, viņā saulē, mīl tāpat kā še, es jūs mīlēšu mūžīgi. Un tāpēc jūs varat būt pārliecināta, ka jums nav tādas lietas, vai tā būtu dārga vai niecīga, kuru jūs tik noteikti varētu saukt par savu un ar kuru jūs visos apstākļos tā varētu rēķināties kā ar mani, lai kāds es būtu, un tāpat ar visu, kas man pieder. Un, lai jūs par to iegūtu visdrošāko pierādījumu, es jums saku, ka es uzskatītu par lielāku labvēlību to, ja jūs man pavēlētu izdarīt kaut ko tādu, ko es būtu spējīgs veikt un kas jums sagādātu prieku, nevis to, ka, man pavēlot, visa pasaule tūdaļ paklausītu. Tātad, ja es tādā mērā esmu jūsu, kā jūs dzirdat, es ne bez iemesla uzdrīkstos vērsties ar savām lūgšanām pie. jūsu augstības, kura vienīgā un neviens cits var man atdot mieru, visu manu labklājību un manu veselību, un kā jūsu vispazemīgākais kalps es jūs lūdzu, mana visudārgākā, jūs, vienīga cerība manai dvēselei, kas pārtiek tikai no mīlestības liesmām, cerot uz jums, es lūdzu, lai jūsu labvēlība būtu tik liela un jūsu bargums, ko jūs līdz šim man izrādījāt, tā atmaigtu, ka es, kas piederu vienīgi jums, jūsu žēlsirdības veldzēts, varētu teikt, ka, gluži tāpat, kā jūsu skaistums iededzināja manī mīlestību, jūsu žēlsirdība man atdeva dzīvību, kura, bez šaubām, izdzisīs, un es nomiršu, un jūs varēs saukt par manu slepkavu, ja jūsu lepnais gars nepadosies manām lūgšanām. Nerunāsim par to, ka mana nāve jums nesagādātu godu, man pat šķiet, ka dažreiz sirdsapziņas mokās jūs nožēlotu, ka esat tā rīkojusies, un reizēm, labākā noskaņojumā būdama, jūs pie sevis teiktu: «Ai, cik slikti es darīju, neiežēlodamās par savu Cimu!» Bet šai nožēlai vairs nebūtu vietas, un tā kļūtu par iemeslu vēl lielākām bēdām. Un tāpēc, lai tas nenotiktu, tagad, kamēr jūs vēl varat man palīdzēt, apžēlojieties par mani, pirms es mirstu, jo vienīgi jūsu spēkos ir padarīt mani par vislaimīgāko vai arīdzan par visnelaimīgāko cilvēku pasaulē. Es ceru, ka jūsu laipnība būs tik liela un jūs nepieļausit, lai es par tādu un tik lielu mīlestību kā atlīdzību saņemtu nāvi, bet ar priecīgu un labvēlīgu atbildi nomierināsit manu garu, kas, pavisam izbijies, trīc jūsu skatiena priekšā.

Te apklusis, nobirdinājis dažas asaras un dziļi nopūties, viņš gaidīja, ko dižciltīgā dāma atbildēs. Dāmu, kuru nebija varējuši aizkustināt ne daudzie uzmanības pierādījumi, ne ieroču spēles,. ne rīta serenādes, ne cits kas tamlīdzīgs, ko Cima, viņu mīlēdams, uzsāka, aizkustināja kaislīgā mīlētāja dedzīgie vārdi, un viņa sāka izjust to, ko nekad agrāk nebija izjutusi, un raugi, viņa noģida, kas ir mīlestība. Un, lai gan viņa, paklausot sava vīra pavēlei, kiuSēja, tomēr viņas aizturētās nopūtas nevarēja noslēpt to, ko viņa, ja drīkstētu atbildēt Cimam, labprāt būtu darījusi zināmu.

Cima, mazliet nogaidījis un redzēdams, ka nekāda atbilde neseko, izbrīnījās, bet tad sāka atskārst, cik viltīgi bruņinieks rīkojies, taču, kad viņš ielūkojās dāmas sejā un redzēja, ka tās acis ne vienreiz vien iemirdzas, skatieniem sastopoties, turklāt pamanīja nopūtas, kurām tā neļāva ar pilnu spēku izlauzties no krūtīm, Cimu pārņēma kāda laba cerība, un, tās stiprināts, viņš nolēma izmēģināt ko jaunu un sāka dāmas vietā, tai klausoties, pats sev atbildēt tā: *

— Mans Cima, bez šaubām, es jau sen pamanīju, cik stipri un patiesi tu mani mīli, un tagad no taviem vārdiem es vēl vairāk pārliecinājos par to un tāpēc esmu priecīga, kādai man arī jābūt. Tomēr, ja es tev esmu izlikusies cietsirdīga un nežēlīga, es negribu, lai tu domā, ka es tāda esmu bijusi sirds dziļumos, kā tas varbūt varēja likties pēc manas sejas; gluži otrādi, es vienmēr esmu tevi mīlējusi un tu man esi bijis dārgāks par jebkuru citu, bet man vajadzēja tā izturēties gan bailēs no vīra, gan arī, lai saglabātu savas tikumības slavu. Taču tagad tuvojas laiks, kad es tev skaidri varēšu parādīt, vai tevi mīlu, un atlīdzināt tavu mīlestību, ko tu pret mani izjuti un vēl arvien izjūti; tāpēc, apmierinies un paliec labās cerībās, jo meseram Frančesko pēc dažām dienām jādodas uz Milānu par podestu, kā to zini tu, kas, mani mīlēdams, uzdāvināji viņam savu skaisto jājamzirgu. Un, tikko viņš būs aizceļojis, es tev noteikti apsolu pie sava goda un patiesās mīlestības, ar kādu es tevi mīlu, ka pēc nedaudz dienām tu būsi pie manis un mēs savai mīlestībai atradīsim tīkamu un pilnīgu piepildījumu. Un, lai man nevajadzētu vēlreiz par to runāt, es jau tagad tev pasaku, ka tai dienā, kad tu redzēsi divus dvieļus izkārtus manas isabas logā, kas veras uz mūsu dārzu, kad vakara satumsīs, nāc pie manis pa dārza vārtiņiem un labi piesargies, lai neviens tevi nepamana; un es tevi jau gaidīšu, un mēs visu nakti viens no otra gūsim prieku un baudu, kā mēs to vēlamies.

Kad Cima dāmas vietā ta bija runājis, viņš sāka atkal runāt kā viņš pats un sacīja:

—    Visudārgākā donna, pārlieku lielais prieks par jūsu labvēlīgo atbildi tā sasaistījis manus spēkus, ka es tikko varu atrast vārdus, lai izteiktu jums pienācīgu pateicību; bet, ja es arī būtu spējīgs runāt, kā to vēlos, tad nav tāda tik ilga laika sprīža, kurā es pilnīgi pagūtu jums pateikties, kā es to gribētu un kā man pienāktos; tāpēc jums atliek klusās pārdomās uzminēt to, ko es, lai gan vēlos, vārdos nevaru izteikt. Vienīgi tik daudz es jums gribu pateikt, ka jūsu pavēli esmu apņēmies izpildīt visādā ziņā; tad, varbūt mazliet nomierinājies par neizsakāmi lielo dāvanu, ar kādu jūs mani apbalvojat, es pūlēšos jums pateikties, cik vien būs manos spēkos. Pašreiz man nav nekas vairāk ko teikt, un tāpēc, mana visudārgā donna, lai dievs jums piešķir to prieku un to laimi, ko jūs visvairāk vēlaties, un lai tas kungs jūs pasarga!

Dāma uz to visu nebilda ne vārda; tāpēc Cima piecēlās un gāja uz bruņinieka pusi, kurš, redzēdams, ka viņš piecēlies, devās viņam pretim un smiedamies sacīja:

—   Ka tev liekas, vai es turēju savu solījumu?

—   Nē, mans kungs, — atbildēja Cima. — Jūs man apso- lījat ļaut parunāties ar jūsu sievu, bet likāt runāt ar marmora statuju.

Sie vārdi bruņiniekam ļoti patika, un viņš, lai gan jau tā bija labās domās par savu sievu, no šā brīža sāka domāt par to vēl labāk un sacīja:

—  Tagad man pieder jājamzirgs, kas līdz šim bija tavs.

Uz to Cima atbildēja:

—   Protams, meser; taču, ja es būtu zinājis, ka labvēlība, ko jūs man parādījāt, nesīs tādus augļus, kādus guvu, es jums, nelūdzot pēc šīs labvēlības, būtu zirgu atdāvinājis; un lai dievs dotu, ka es tā būtu rīkojies, jo tagad jūs esat nopircis zirgu, bet es jums to neesmu pārdevis!

Bruņinieks pasmējās par šo atbildi un, ieguvis zirgu, pēc dažām dienām devās ceļā uz Milānu, lai kļūtu par podestu. Dāma, palikusi viena savā mājā, atcerējās Cimas vārdus un lielo mīlestību, ar kādu tas viņu mīlēja, jājamo zirgu, ko tas aiz mīlestības pret viņu bija atdāvinājis, un, redzēdama to itin bieži staigājam gar savu māju, pie sevis noteica: — Ko es daru? Kāpēc es zaudēju savu jaunību? Mans vīrs aizbrauca uz Milānu un neatgriezīsies ātrāk par sešiem mēnešiem. Kad viņš man tos kādreiz atlīdzinās? Varbūt tad, kad es būšu veca? Un turklāt, kur es atradīšu tādu, kas mani tā mīlēs kā Cima? Es esmu viena, un man ne no viena nav jābaidās. Es nezinu, kāpēc gan man nepavadīt jautri laiku, ja tas iespējams. Ne vienmēr man būs tāda vaļa kā pašreiz. Neviens to nekad neuzzinās; un, ja tas tomēr kļūtu zināms, tad vienmēr Labāk nožēlot izdarīto nekā atturēties un nožēlot nedarīto.

Un, tā pie sevis visu pārspriedusi, viņa kādā dienā iekāra divus dvieļus dārza logā, kā Cima bija teicis. Tos ieraudzījis, Cima kļuva ļoti priecīgs un, līdzko satumsa, slepeni gluži viens devās uz dāmas dārza vārtiņiem un atrada tos vaļā; no šejienes viņš nokļuva līdz otrai ieejai, kas veda mājā, un durvīs sastapa dižciltīgo dāmu, kura viņu jau gaidīja. Donna, redzēdama viņu pienākam, piecēlās, devās viņam pretim un saņēma viņu ar vislielāko prieku; un viņš, apskāvis to, tūkstošreiz skūpstīdams, sekoja tai augšā pa kāpnēm: tur bez kavēšanās viņi apgūlās, lai iepazītu mīlestības pēdējās robežas. Un, lai gan tā bija pirmā reize, tā tomēr nepalika pēdējā, jo, kamēr bruņinieks atradās Milānā un arī pēc viņa pārbraukšanas, Cima atgriezās pie mīļotās donnas vēl daudzas reizes par ļoti lielu prieku kā vienam, tā otram.

SESTĀ NOVELE

Ričardo Minutolo mii Filipello Figinolļi sievu; uzzinājis, ka tā greizsirdīga, viņš tai iestāsta, ka Filipello nākošajā dienā norunājis sastapties pirtī ar viņa sievu, un iekārto tā, ka Filipello sieva pati dodas uz turieni un, domādama, ka bijusi kopā ar savu viru, atklāj, ka bijusi ar Ričardo.

Elīzai vairs nekas nebija atlicis ko teikt, un, kad Cimas atjautība bija uzslavēta, karaliene pavēlēja Fiametai turpināt un pastāstīt kādu noveli. Tā smiedamās atbildēja: — Ar prieku, kundze, — un iesāka: — Mums uz brīdi būs jāatstāj mūsu pilsēta, kur visa kā ir pārpilnām, pārpilnām arī piemēru jebkuram tematam, un jārīkojas tāpat kā Elīzai, pastāstot mazliet par to, kas noticis kādā citā pusē; un tāpēc, pārceļoties uz Neapoli, es jums pastāstīšu, kā vienai no svētulēm, kas izliekas nicīgi novēršamies no mīlestības, viņas mīļākā viltības dēļ nācās izjust mīlestības augļus, pirms bija pazinusi tās ziedus; šī novele vienā un tai pašā laikā mācīs jums piesardzību nākotnē iespējamos notikumos un sniegs prieku, vēstījot par jau pagājušiem.

Neapolē, ļoti senatnīgā pilsētā, tikpat jaukā vai varbūt pat vēl jaukākā nekā jebkura cita Itālijas pilsēta, reiz dzīvoja kāds jauns cilvēks, slavens ar savu dižciltīgo izcelšanos un ievērojams ar lielo bagātību, vārdā Ričardo Minutolo, kurš, lai gan viņam pašam bija jauna, daiļa un piemīlīga sieva, iemīlējās citā, kas, pēc visu domām, tālu pārspēja skaistumā visas pārējās Neapoles sievietes un ko sauca par Katellu; tā bija kāda tikpat dižciltīga jauna cilvēka Filipello Figinolfi sieva, kas, būdama ļoti tikumīga, mīlēja un cienīja savu vīru vairāk par visu. Tā nu, mīlēdams šo Katellu, Ričardo Minutolo darīja visu iespējamo, kas būtu darāms, lai iegūtu jebkuras dāmas labvēlību un mīlestību, bet, ar visu to nevarēdams ne mazākajā mērā piepildīt savu vēlēšanos, viņš nonāca gandriz izmisumā; un, neprazdams vai nespēdams atraisīties no šīs mīlestības, viņš neprata nedz nomirt, nedz dzīvojot rast prieku. Un, kamēr viņš tā vadīja savas dienas, atgadījās, ka dažas sievietes, viņa radinieces, kādu dienu sāka viņu neatlaidīgi pārliecināt, lai viņš atturoties no tādas mīlestības un ka viņa pūles esot veltīgas, jo Katclias vienīgais dārgums šai pasaulē esot Filipello, kura dēļ tā dzīvojot tādā greizsirdībā, ka baidoties no katra putniņa gaisā, it kā tas varētu šai vīru atņemt. Ričardo, izdzirdis par Katellas greizsirdību, tūliņ izlēma, kā panākt savu vēlēšanos piepildījumu, un sāka izlikties, ka vairs necer uz Katellas mīlestību, bet mīi kādu citu dižciltīgu dāmu, un it kā mīlestībā uz šo dāmu sāka rīkot ieroču spēles, turnīrus un daudz ko citu, ko agrāk mēdza darīt Katellai par godu. Un nepagāja ilgs laiks, kad gandrīz visi Neapoles iedzīvotāji un ari Katella nodomāja, ka tas vairs nemīl viņu, bet gan dedzīgi mīl šo otru dāmu; un tā Ričardo rīkojās tik ilgi, kamēr visi par to bija pilnīgi pārliecināti un Katella vairs neizturējās pret viņu tik svešādi kā agrāk, kad viņš tai mēdza izrādīt savu mīlestību, bet gan kā kaimiņu laipni sveicināja viņu ejot un nākot tāpat kā citus.

Gadījās, ka reiz ļoti karstā laikā vesels pulks jautru dāmu un kungu pēc neapoliešu parašas devās izklaidēties gar jūras krastu un ieturēt tur pusdienas un vakara maltīti; Ričardo, zinādams, ka Katella ar savām biedrenēm tur aizgājusi, ar saviem draugiem arī devās uz turieni un tika uzņemts Katellas dāmu pulciņā, kauču sākumā lika sevi daudz lūgt, itin kā kad viņam nebūtu lielas vēlēšanās pie tam palikt. Seit dāmas kopā ar Katellu sāka zoboties par viņa jauno mīlestību, bet viņš, izlikdamies ārkārtīgi iemīlējies, deva tām vēl vairāk iemesla sarunām. Pēc laba laika, kad dāmas bija izklīdušas kur nu kurā, kā tas parasti notiek tādās reizēs, un Katella ar dažām dāmām palika turpat kopā ar Ričardo, tas jokodams izmeta kādu vārdu par viņas vīra Filipello jauno aizraušanos, kāpēc viņu pārņēma spēja greizsirdība un viņa visa iedegās, vēloties uzzināt, ko Ričardo ar to gribējis teikt. Kādu laiku valdījusies, viņa, nespēdama vairāk novaldīties, lūdza Ričardo, lai tas aiz mīlestības pret dāmu, ko mīlot vairāk par visu, esot tik laipns un paskaidrojot viņai, ko domājis ar saviem vārdiem par Filipello. Tas viņai atbildēja:

—   Jūs mani lūdzāt manas sirdsdāmas vārdā, kuras dēļ es neuzdrīkstētos nekad atteikt, lai arī ko jūs man jautātu; tāpēc esmu gatavs jums visu atklāt; bet jums man jāapsola, ka jūs nekad ne viņam, ne kādam citam neteiksit neviena vārda, iekams jūs pati savām acīm nebūsit pārliecinājusies, ka tas, ko es stāstīšu, ir patiesība; un, ja vēlaties, es jūs pamācīšu, kā jūs par to varētu pārliecināties.

Dāmai patika viņa piedāvājums, tā vēl vairāk visam noticēja un zvērēja nekad nevienam to neteikt. Un, kad nu viņi bija nogājuši sāņus, lai neviens viņus nedzirdētu, Ričardo iesāka runāt tā:

—   Daiļā donna, ja es jūs vēl mīlētu, kā kādreiz mīlēju, es neuzdrošinātos jums teikt to, kas, man liekas, jūs apbēdinās; bet, tā kā šī mīlestība ir pagājusi, es mazāk kautrēšos jums izstāstīt visu patiesību. Es nezinu, vai mīlestība, kādu es izjutu pret jums, jebkad aizvainojusi Filipello vai varbūt viņš iedomājies, ka jūs mani kādreiz esat mīlējusi; tā vai citādi, viņš man nekad neko nav izrādījis. Taču tagad, varbūt nogaidījis laiku, kad, pēc viņa domām, man būs vismazāk aizdomu, viņš grib man nodarīt to, ko, man šķiet, viņš baidās, ka es esmu nodarījis viņam, proti, piedabūt manu sievu paklausīt viņa gribai. Cik man zināms, kopš neilga laika viņš vislielākajā slepenībā nedod tai miera ar daudziem sūtījumiem, par kuriem es no tās tūliņ uzzināju; un mana sieva viņam atbildēja, kā es tai liku. Un vēl šorīt, pirms nācu šurp, es atradu savā mājā kādu sievieti paslepen runājam ar manu sievu un tūliņ nodomāju, ka tai jābūt Filipello sūtītai, kā arī izrādījās. Un tāpēc es pasaucu savu sievu un jautāju, ko šī sieviete veļas. Viņa man atbildēja:

—   Tā ir Filipeilo uzmācība, kurā vainojams esi tu, kas liki man tā viņam atbildēt un dot cerības; viņš saka, ka gribot zināt, ko es esot nodomājusi darīt; un, ja es būtu ar mieru, viņš ierīkotu tā, ka mēs slepeni satiktos kādā no šīs pilsētas pirtīm; to viņš no tnanis uzmācīgā kārtā lūdz, un, ja tu man nezin kāpēc nebūtu licis ielaisties tādās sarunās, es no viņa tā būtu tikusi vaļā, ka viņš vairs uz manu pusi i nepaskatītos.

Man likās, ka tas iet par tālu un vairs nav paciešams, un es nodomāju jums visu pateikt, lai jūs zinātu, kā viņš atmaksā jūsu uzticīgo mīlestību, kuras dēļ es kādreiz biju tuvu nāvei. Taču, lai jūs nedomātu, ka tie ir tikai vārdi un pasakas, bet varētu, ja vēlētos, pārliecināties, ka tā ir acīm redzama un rokām taustāma patiesība, es liku savai sievai, lai viņa šai sievietei, kas gaidīja, atbild, ka ir gatava rīt ap devīto stundu, kad ļaudis vēl guļ, ierasties minētajā pirtī; ļoti apmierināta par tādu atbildi, sieviete aizgāja. Es nedomāju, ka jūs varētu iedomāties, ka es turp sūtīšu savu sievu; bet, ja es būtu jūsu vietā, es izdarītu tā, ka viņš jūs atrastu tās vietā, ko cerēja tur atrast; un, kādu brīdi pabijusi ar viņu kopā, jūs varētu viņam atklāt, ar ko viņš bijis, un parādīt to godu, kāds viņam pienākas; ar šādu rīcību, man liekas, jūs viņu tā apkaunotu, ka reizē būtu atriebta kā man, tā jums nodarītā pārestība.

Katella, to dzirdēdama, neņēma vērā, kas to teica, nedz arī nojauta viltību, bet, ka jau greizsirdīgie mēdz, tūliņ noticēja Ričardo vārdiem un savā prātā sāka atvedināt uz šo notikumu iepriekšējos, un, visa iedegusies pēkšņās dusmās, atbildēja, ka noteikti došoties turp un tas nemaz nebūšot tik grūti; un, ja viņš atnākšot, tā droši sagādāšot viņam tādu kaunu, ka viņš, ieraugot kādu sievieti, vienmēr to atcerēšoties. Ričardo, ļoti apmierināts par to un redzēdams, ka viņa nodoms izrādījies labs un izdodas, ar daudziem vārdiem vēl jo vairāk stiprināja tās pārliecību un lūdza, lai tā nekad nevienam nesakot, ka to uzzinājusi no viņa, ko donna arī apsolīja pie sava goda.

Nākošajā rītā Ričardo aizgāja pie kādas lāga sieviņas, kam piederēja pirts, par kuru viņš bija minējis Katellai, izstāstīja tai, ko viņš nodomājis darīt, un lūdza, lai tā viņam palīdzot, cik tās spēkos. Lāga sieviņa, būdama viņam daudz pateicības parādā, teicās labprāt palīdzēt un vienojās ar viņu, ko tai darīt un runāt. Mājā, kur atradās pirts, bija kāda ļoti tumša istaba, jo tajā nebija neviena loga, pa kuru varētu ieplūst gaisma. So istabu lāga sieviete iekārtoja pēc Ričardo norādījuma un novietoja lajā gultu, cik labu vien varēja sagādāt, un tajā iegūlās Ričardo, tikko bija paēdis pusdienas, un sāka gaidīt Katellu. Donna Katella, dzirdējusi Ričardo vārdus un noticēdama tiem vairāk, nekā vajadzēja, dusmu pilna atgriezās tai vakarā mājās, kur pārradās arī Filipello; un gadījās, ka tas tobrīd bija aizņemts ar citām domām un varbūt neizturējās pret viņu tik uzmanīgi un draudzīgi kā parasti. To redzot, viņas aizdomas vēl vairāk pastiprinājās; un viņa pie sevis noteica: «Patiešām, viņš domā tikai par šo sievieti, ar kuru rīt cer gūt prieku un baudu; bet tas tā nenotiks.» Ar tādām domām, gudrodama, ko tai vajadzētu viņam sacīt, kad būs ar viņu kopā, tā pavadīja gandrīz visu nakti. Bet kas notika tālāk? Kad pienāca pusdienas laiks, Katella paņēma savu kalpotāju un, nemainījusi nodomu, devās uz pirti, kuru Ričardo tai bija norādījis; tur sastapusi lāga sieviņu, viņa tai jautāja, — vai Filipello šodien esot te bijis? Uz to lāga sieviete, Ričardo samācīta, sacīja:

—   Vai jūs esat tā dāma, kam vajadzēja atnākt ar viņu parunāties?

Katella atbildēja:

—  Jā, es tā esmu.

Un lāga sieviņa sacīja:

—   Nu tad ejiet vien pie viņa!

Katella, kura gāja meklēt to, ko labāk būtu vēlējusies neatrast, ļāva sevi ievest istabā, kur Ričardo jau bija priekšā; iegājusi tanī un neatsegusi galvu, viņa aizslēdza aiz sevis durvis. Ričardo, redzēdams viņu ienākam, priecīgs piecēlās, apskāva viņu un klusi teica:

—   Esi sveicināta, mana mīļā!

Katella, lai jo labi izliktos par citu, kas tā nebija, apskāva, skūpstīja un mīļi glāstīja viņu, bet neteica ne vārda, jo baidījās, ka viņš to varētu pazīt, ja tā runātu. Istaba bija ļoti tumša, kas abiem bija pa prātam, un, pat ilgāk tajā uzturoties, acis nekļuva redzīgākas. Ričardo aizveda Katellu uz gultu, un tur, neko nerunādami, baidīdamies, ka balsis viņus nenodod, viņi pavadīja kopa ilgu laiku vislielākajos abpusējos priekos un baudā. Bet, kad beidzot Katellai šķita pienācis laiks izteikt savu aizturēto naidu, viņa, iedegusies kvēlās dusmās, iesāka runāt tā:

—   Ak vai, cik nožēlojams ir sievietes liktenis, un cik slikti tiek atdarīta daudzu uzticīgā mīlestība pret vīru! Es, nelaimīgā, jau astoņus gadus mīlu tevi vairāk par savu dzīvību, un tu, nežēlīgais, nekrietnais cilvēk, esi iededzies mīlestībā un izšķied to svešai sievietei, kā es tikko izjutu. Kā tu domā, ar ko tu nule biji kopā? Tu biji kopā ar to, ko tu jau ilgi esi maldinājis ar neīstiem glaimiem, izlikdamies mīlam, bet būdams iemīlējies citā. Es esmu Katella un nevis Ričardo sieva, tu neģēlīgais nodevēji

Ieklausies, vai tu nepazīsti manu balsi? Tā esmu es; un kā tūkstoš gadi man šķiet laiks, līdz mēs atkal būsim gaismā un es tevi varēšu apkaunot, kā tu to pelni, tu nešķīstais, nekrietnais suns! Ak es nelaimīgā, kam es tik daudzus gadus esmu dāvājusi tādu mīlestību? Šim nodevīgajam sunim, kas, domādams savās rokās turam svešu sievieti, veltīja man vairāk glāstu un citu mīlestības pierādījumu tai īsajā brītiņā, kamēr biju ar viņu šeit, nekā visā pārējā laikā, kamēr esmu viņa sieva. Šodien tu biji it sparīgs, tu neķītrais suns, bet māja tu mēdzi izlikties tik vārgs, piekusis un nespēcīgs! Taču lai slavēts dievs, ka tu šodien apstrādāji pats savu lauku un nevis svešu, kā tu cerēji! Es nebrīnos, ka pagājušo nakti tu man netuvojies: tu biji nodomājis citur novelt savu smagumu un gribēji ierasties cīņā kā spirgts jātnieks. Bet, lai slava dievam un manai atjautībai, šoreiz ūdens tomēr ir aizplūdis tur, kur vajadzēja! Kāpēc tu neatbildi, ļaunais cilvēk? Kāpēc tu neko nesaki? Vai tu esi mēms kļuvis, manī klausīdamies? Patiešām, es nezinu, kāpēc es vēl valdos un neielaižu nagus tavās acīs, un neizrauju tās? Tu cerēji pavisam slepeni izdarīt šo nodevību, bet, paldies dievam, ko zina viens, to zina citi; un tā nu tev tas neizdevās: es tev sūtīju pa pēdām labākus suņus, nekā tu varēji iedomāties.

Ričardo sevī ļoti priecājās par šiem vārdiem un, neko neatbildēdams, apskāva, skūpstīja un glāstīja viņu ka vēl nekad. Tāpēc viņa, turpinādama runāt, sacīja:

— Ja tu tagad domā ar saviem bezgalīgajiem glāstiem man pielabināties, apnicīgais suns, kāds tu esi, un mani atkal apmierināt un iepriecināt, tu maldies, jo es neapmierināšos ātrāk, iekams nebūšu tevi apkaunojusi visu mūsu radinieku, kaimiņu un draugu klātbūtnē, cik vien mums to ir. Vai tad es neesmu, ļaunais cilvēk, tikpat daiļa kā Ričardo Minutolo sieva? Vai es neesmu tikpat dižciltīga? Kāpēc tu neatbildi, nešķīstais suns? Kā viņai ir vairāk nekā man? Ej prom, neaizskar mani; tu jau tā šodien esi par daudz nopūlējies! Es labi zinu, ka tagad, kad tev zināms, kas es esmu, tu darītu to, ko nule darīji, ar piespiešanos; bet ar dieva žēlastību es tev vēl likšu pagavēt. Es nesaprotu, kāpēc es nesūtu pēc Ričardo, kas mani mīlēja vairāk nekā sevi pašu un nekad nevarēja lielīties, ka es kaut reizi viņu būtu uzlūkojusi; un es nezinu, kas tur ļauns, ja es to ibūtu darījusi. Tu domāji, ka esi še kopā ar viņa sievu; un, kaut arī tas tā nav noticis, tev nebūtu nekādu tiesību man pārmest, ja es ielaistos ar viņu.

Tā dāma vēl ilgi runāja un gauži žēlojās; tomēr beidzot Ričardo, iedomādamies, cik liels ļaunums varētu izcelties, ja viņš atļautu tai aiziet tādā pārliecībā, nolēma atklāt sevi un izkliedēt tās maldus; un, apskāvis dāmu un turēdams tik cieši, lai tā nevarētu aizbēgt, viņš sacīja:

—   Mana dārgā, nedusmojieties; ko es nevarēju panākt tāpat, jūs mīlēdams, Amors man iemācīja iegūt ar viltu: es esmu jūsu Ričardo.

To dzirdēdama un pazinusi viņu pēc balss, Katella gribēja tūliņ izlēkt no gultas, bet nevarēja; tad viņa gribēja kliegt, taču Ričardo viņai ar vienu roku aizspieda muti un sacīja:

—   Mana dārgā, tagad vairs nav iespējams to, kas bijis, padarīt par nebijušu, ja jūs kliegtu kaut visu savu mūžu; ja nu jūs tomēr kliegtu vai kā citādi darītu to kādam zināmu, tam būtu divējas sekas. Pirmkārt, un tas nevar būt jums vienaldzīgi, jūsu gods un jūsu labā slava būtu aptraipīti, jo, lai arī jūs apgalvotu, ka esmu jūs šurp atvilinājis ar viltu, es teiktu, ka tā nav patie- si'ba un ka jūs esat šurp nākusi naudas un dāvanu dēļ, kuras es jums tiku apsolījis, un ka jūs esat sakaitināta, ķildojaties un saceļat troksni tādēļ, ka es jums neesmu, dāvanas devis tik daudz, cik jūs iedomājāties. Bet jūs zināt, ka ļaudis ir vairāk gatavi ticēt ļaunajam nekā labajam un tāpēc drīzāk ticēs man nekā jums. Turklāt mēs ar jūsu viru kļūtu nāvīgi ienaidnieki un varētu nonākt tik tālu, ka vai nu es nogalinu viņu, vai viņš mani, par ko jūs nekad nebūtu ne priecīga, ne apmierināta. Tāpēc es jūs lūdzu, mana sirds, neapkaunojiet vienā un tai pašā laikā sevi un neiegrūdiet briesmās un postā savu vīru un mani! Jūs neesat pirmā, kas tikusi apmānīta, un nebūsiet ari pēdējā; un es jūs nemānīju, lai atņemtu jūsu godu, bet gan aiz pārāk lielas mīlestības, ar kādu es jūs mīlu un domāju allaž mīlēt, paliekot jūsu vispazemīgākais kalps. Kaut gan jau sen es pats un viss, kas ir mans, un viss, ko es varu un esmu vērts, pieder jums un ir jūsu rīcībā, es vēlos, lai no šā brīža tas viss vēl pilnīgāk būtu jūsu. Esmu pārliecināts, ka jūs, kas esat visādā ziņā tik saprātīga, tāda būsit arī šoreiz.

Kamēr Ričardo tā runāja, Katella gauži raudāja; un, lai gan viņa bija ļoti sadusmota un stipri kurnēja, tad tomēr saprata, ka Ričardo vārdiem taisnība, un atzina, ka patiešām var notikt tas, par ko Ričardo runāja, un tālab sacīja:

—   Ričardo, es nezinu, vai dievs tas kungs man dos spēku pārciest apvainojumu un apkaunojumu, ko tu man esi nodarījis, tomēr es negribu kliegt šiai vietā, kur mani atvedusi mana vientiesība un pārmērīgā greizsirdība; taču esi drošs, ka es nekad nejutīšos apmierināta, kamēr nebūšu sevi tā vai citādi atriebusi par to, ko tu man esi nodarījis; tāpēc laid mani, neaizturi mani vairāk: tu panāci to, ko vēlējies, un mocīji mani, cik tev patika; ir laiks mani atlaist, ļauj man iet, es tevi lūdzu.

Redzēdams, ka tās prāts vēl ļoti satraukts, Ričardo pie sevis nolēma to neatlaist, kamēr tā nebūs nomierinājusies; tāpēc viņš sāka to mierināt ar vismaigākajiem vārdiem un tik daudz runāja, tik daudz lūdzās un tik daudz solīja, ka tā, juzdamās uzvarēta, salīga ar viņu mieru; tad abiem par vienādu patikšanu viņi palika kopā vēl labu laiku vislielākajos priekos. Un, pārliecinājusies, ka mīļākā skūpsti ir daudz saldāki par vīra skūpstiem, . dāma savu cietsirdību pret Ričardo pārvērta maigā mīlestībā un no tas dienas viņu ļoti kvēli mīlēja, un, sevišķi gudri rīkodamies, abi vēl daudzas reizes baudīja savu mīlestību. Lai dievs mums dod tāpat izbaudīt mūsējo!

SEPTITĀ NOVELE

Saķildojies ar savu sirdsdāmu, Tedaldo aizbrauc no Florences; pec kāda laika viņš tur atgriežas, pārģērbies par svētceļnieku, runā ar dāmu un liek tai atzit savu kļūdu, izglābj no nāves viņas viru, kas bija apsūdzēts Tedaldo slepkavībā, samierina to ar saviem brāļiem un beidzot gudri bauda mīlestības priekus ar savu dāmu.

Fiameta, visu uzslavēta, jau klusēja, kad karaliene, lai nezaudētu laiku, tūdaļ pavēlēja stāstīt Emīlijai, kas iesāka tā:

— Man labpatīk atgriezties mūsu pilsētā, no kuras divām manām priekšgājējām labpatikās aiziet, un piarādīt jums, kā viens no mūsu pilsoņiem atguva savu zaudēto mīļāko.

Tātad Florencē dzīvoja kāds dižciltīgs jauneklis, kura vārds bija Tedaldo Elizejs un kurš, būdams ārkārtīgi iemīlējies kādā dāmā, vārdā Ermelīna, Aldobrandīno Palermīni sievā, ar saviem cildenajiem tikumiem izpelnījās savas vēlēšanās piepildījumu. Šim priekam pretojās liktenis, laimīgo ienaidnieks, jo dāma (lai

kāds arī tam būtu iemesls), kādu laiku iepriecējusi Tedaldo, vēlāk pilnīgi novērsās un atteicās ne tikvien pieņemt kādu sūtījumu no viņa, bet nevēlējās pat viņu redzēt; tāpēc Tedaldo pārņēma dziļa grūtsirdība un īgnums; taču viņa mīlestība bija tik apslēpta, ka neviens nedomāja, ka tā ir viņa grūtsirdības cēlonis. Un pēc tam kad viņš dažnedažādi bija nopūlējies atgūt mīlestību, ko šķita zaudējis bez savas vainas, redzēdams, ka visas pūles veltas, viņš nolēma atstāt šo pusi, lai tā, kas bija viņa nelaimes cēlonis, nevarētu priecāties, redzot viņu izdilstam. Paņēmis naudu, cik spēja sadabūt, viņš slepeni atstāja Florenci, neteikdams neviena vārda ne draugiem, ne radiniekiem, izņemot kādu tuvu draugu, kas zināja visu, un nonāca Ankona, dēvēdams sevi par Filipo di San Lodečo; tur.viņš iepazinās ar kādu bagātu tirgotāju, pie kā salīga par kalpu, un kāda no tā kuģiem kopa ar to aizbrauca uz Kjpru. Tirgotājam tik ļoti iepatikās viņa uzvedība un tikumi, ka tas viņam maksāja ne tikvien labu algu, bet daļēji padarīja viņu par savu līdzdalībnieku, turklāt uzticēja viņam daudz dažādu darījumu kārtošanu, ko viņš veica tik sekmīgi un ar tādu centību, ka dažos gados kļuva par labu, bagātu un ievērojamu tirgotāju. Būdams aizņemts ar visām šīm lietām, viņš ļoti bieži atcerējas savu cietsirdīgo dāmu, un, lai gan mīlestība viņu bija dziļi ievainojusi, viņš gaužām vēlējās to atkal redzēt, tomēr bija tik stiprs, ka septiņus gadus palika uzvarētājs šai cīņā. Bet tad atgadījās, ka kādu dienu viņš dzirdēja Kiprā dziedam dziesmu, kuru pats kādreiz bija sacerējis un kurā bija apdziedata mīlestība, ar kādu viņš mīlēja savu dāmu un ta viņu, kā arī prieks, ko viņš no tās bija guvis; un tāpēc, iedomādamies, ka nevarētu būt, ka tā viņu aizmirsusi, viņš iedegās tādas ilgās to atkal redzēt, ka, nevarēdams vairāk izturēt, nolēma atgriezties Florencē. Nokārtojis visas savas veikala lietas, viņš devās vienīgi iar savu kalpotāju uz Ankonu, un, kad tur pienāca visa viņa manta, viņš nosūtīja to uz Florenci kādam sava Ankonas biedra draugam, un pats pēc tam kopa ar savu kalpu slepeni tur atgriezās svotceļotāja drēbes, it kā nāktu no svētā kapa. Nonācis Florencē, viņš apmetās kādā mazā viesnīciņā, kas piederēja diviem brāļiem un atradās blakām viņa sirdsdāmas mājai. Vispirms viņš negaja nekur citur kā tieši gar donnas Ermelīnas māju, lai to, jia iespējams, ieraudzītu. Bet viņš atrada logus, durvis un visu māju noslēgtu, kāpēc ļoti baiļojās, ka tikai tā nebūtu mirusi vai pārcēlusies uz citurieni. Un tā nu stipri domīgs viņš devās uz savu brāļu māju, kuras priekšā ieraudzīja savus četrus brāļus,

visus sēru drēbēs, par ko viņš pagalam brīnījās. Zinādams, cik ļoti viņš pārmainījies gan drēbēs, gan izskatā, salīdzinot ar to, kāds bija izskatījies pirms aizbraukšanas, un domādams, ka viņu tik viegli nevarēs pazīt, viņš droši piegāja klāt kādam kurpniekam un pajautāja, kāpēc tie visi esot tērpušies sēru drēbēs. Kurpnieks viņam atbildēja:

—   Sērās viņi tērpušies tāpēc, ka vēl nav pagājušas divas nedēļas, kopš tika nogalinats viņu brālis, vārdā Tedaldo, kas ilgi bija prom; un, ja es nemaldos, es dzirdēju, ka viņi tiesā liecinājuši, it kā Aldobrandīno Palermīni, kas tagad ir apcietināts, nogalinājis Tedaldo, tāpēc ka viņš mīlējis šā sievu un nepazīts atgriezies, lai pabūtu ar to.

Tedialdo bija pārlieku pārsteigts, ka kāds viņam tik ļoti līdzinājies, ka ticis noturēts par viņu, un nožēloja Aldobrandīno nelaimi. Un, uzzinājis, ka dāma sveika un vesela, tā ka bija jau nakts, viņš, visdažādāko domu pilns, atgriezās viesnīcā, kur, pēc tam kad kopā ar savu kalpu bija paēdis vakariņas, viņam tika ierādīta guļasvieta gandrīz pašā augšējā stāvā; un šeit — vai nu daudzās domas, kas viņam nedeva miera, vai cietā gulta, vai varbūt liesās vakariņas bija tam par iemeslu — viņš vēl vienmēr nevarēja iemigt, lai gan bija pagājusi jiau puse no nakts. Un tā nu, nomodā esot, viņam ap pusnakti likās, ka dzird vairākus cilvēkus no jumta ielienam mājā; un pēc tam pa savas istabas durvju spraugu viņš redzejia kādu gaismu no lejas tuvojamies. Tāpēc, klusu pieplacis pie spraugas, viņš sāka verot, ko tas varētu nozīmēt, un ieraudzīja kādu jaunavu, ļoti skaistu, turam rokā sveci un pretī tai nākam trīs vīriešus, kas še bija iekļuvuši no jumta. Pēc draudzīgas sasveicināšanās viens no vīriešiem teica jaunavai:

—   Tagad, paldies dievam, mēs varam būt pavisam mierīgi, jo skaidri zinām, ka Tedaldo Elizeja nāvē viņa brāļi apsūdzējuši Aldobrandīno Palermīni, kas atzinies, un spriedums jau parakstīts; mums tomēr jāklusē, jo, ja kādreiz taptu zināms, ka mēs tie bijām, mēs nokļūtu tādās pašās briesmās kā Aldobrandīno.

Un, to teikuši, viņi kopa ar meiteni, kas izlikās par to ļoti priecīga, nokāpa pa kāpnēm un devās pie miera. To dzirdējis, Tedaldo sāka pārdomāt, kādi un cik lieli dažkārt ir maldi, kas spēj pārņemt cilvēku prātus, vispirms domādams par saviem brāļiem, kuri bija apraudājuši un apbedījuši kādu svešnieku viņa vietā un pēc tam uz maldīgu aizdomu pamata apsūdzējuši nevainīgu, un ar nepatiesām liecībām noveduši to līdz nāvei; tad viņš domāja par likumu aklo stingrību un likuma kalpiem, kas ļoti bieži, izlikdamies par dedzīgiem patiesības meklētājiem, iar savu neželību liek apliecināt melus un, lai gan dēvē sevi par taisnības un dieva kalpiem, patiesība ir netaisnības un velna sulaiņi. Pec tam viņš sāka domāt par Aldobrandīno glābšanu un pie sevis nolēma, kas viņam darāms. Kad Tedaldo no rīta piecēlās un viņam šķita pienācis īstais laiks, viņš, atstājis kalpu viesnīcā, viens pats tūliņ devās uz savas dāmas maju un, nejauši atradis durvis vaļa, iegāja iekšā, un ieraudzīja savu mīļoto kada no apakšējā stava zālēm uz gridas sēžam vienās asarās un žēlabās; un aiz līdzjūtības viņš pats tik tikko neapraudajas un, piegājis tai klāt, sacija:

—   Neskumstiet, donna, jūsu mierinājums ir tuvu.

To izdzirdusi, dāma pacēla acis un raudādama teica:

—   Labo cilvēk, tu man liecies svētceļnieks, svešinieks, ko tu zini par manu mierinājumu vai manām bēdām?

Tad svētceļnieks atbildēja:

—   Cienījamā donna, es esmu no Konstantinopoles un tikko še ieradies, dieva sūtīts, lai pārvērstu jūsu asaras smaidos un izglābtu jūsu viru no nāves.

—  Ja tu esi no Konstantinopoles, — sacīja dāma, — un tikko šeit ieradies, kā tu zini, kas ir mans vīrs un es?

Svētceļnieks no sākuma līdz galam izstāstīja visu Aldobrandīno bēdu stāstu un pateica, kas viņa tāda, cik ilgi precejusies un daudz ko citu, kas tam bija labi zināms no viņas pagātnes. Dāma ļoti brīnījās par to un, uzskatīdama svešo par pravieti, nokrita ceļos pie tā kājām un lūdza, dieva dēļ, pasteigties, ja tas nācis, lai glābtu Aldobrandīno, jo laika esot atlicis pavisam maz. Svētceļnieks, izlikdamies par ļoti svētu vīru, teica:

—    Kundze, piecelieties, neraudiet un klausieties labi uzmanīgi, ko es jums teikšu, un sargieties to jebkad kādam stāstīt. Ka dievs man atklāja, nelaime, kas pār jums nākusi, jums uzsūtīta kada grēka deļ, kuru jūs izdarījāt ļoti sen un no kura tas kungs ir gribējis jūs daļēji šķīstīt caur šim bēdām; un viņš vēlas, lai jūs to pilnīgi izpirktu; citādi jūs nokļūtu vēl lielākā nelaimē.

I ad dāma sacīja:

—   Mans kungs, man ir daudz grēku, un es nezinu, kuru no tiem dievs visvairāk grib, lai es izpērku. Un tāpēc, ja jūs zināt, kas tas par grēku, pasakiet man, un es darīšu visu, ko varēšu, lai to izpirktu.

—   Kundze, — sacīja svētceļnieks, — es gluži labi zinu, kas tas par grēku, un jums par to jautāju nevis tālab, lai uzzinātu vairāk, nekā man jau zināms, bet gan tālab, lai jums pašai, par to stāstot, būtu lielāki sirdsapziņas pārmetumi. Taču ķersimies pie lietas. Sakiet man, ja jūs atceraties, — vai jums kādreiz ir bijis mīļākais?

To izdzirdusi, dāma dziļi nopūtās un loti izbrīnījās, nedomādama, ka kāds jebkad par to būtu zinājis, lai gan kopš tās dienas, kad bija nogalināts cilvēks, ko apbedīja ka Tedaldo, pilsētā mazliet par to runāja dažu neuzmanīgu Tedaldo drauga vārdu dēļ, kurš visu zināja; un tāpēc viņa atbildēja:

—   Es redzu, ka dievs jums atklāj visus cilvēku noslēpumus, un tālab es esmu nolēmusi neslēpt jums savus. Tas ir taisnība, ka jaunībā es ļoti mīlēju šo nelaimīgo jaunekli, kura na\e apvaino manu vīru un kura nāvi es esmu tik gauži apraudājuši; un tā mani vēl tagad sāpina. Un, lai arī cik cietsirdīgi un nelaipni es izturējos pret viņu pirms aizbraukšanas, tomēr nedz viņa aizbraukšana, nedz ilgā prombūtne, nedz arī nelaimīgā nāve nespēja viņu izraut no manas sirds.

Uz to svētceļotājs sacīja:

—   Nelaimīgo jaunekli, kas nomira, jūs nekad neesat mīlējusi, bet gan Tedaldo Elizeju. Taču sakiet man, — kāda iemesla dēļ jūs uz viņu sadusmojāties? Vai viņš jūs kādreiz apvainoja?

Uz to dāma atbildēja:

—     Protams, viņš mani nekad nav apvainojis, bet manu dusmu cēlonis bija kāda nolādēta mūka vārdi, kuram es reiz izsūdzēju grēkus, jo, kad es tam izstāstīju par savu mīlestību, ar kādu es mīlēju Tedaldo, un mūsu tuvību, šis man tā uzkliedza, ka vēl tagad bailes mani māc, un sacīja, ja es Tedaldo neatstāšot, tad nonakšot velna rīklē visdziļākajā ellē un tikšot spīdzināta pekles ugunīs. Un tāpēc es tik ļoti nobijos, ka nolēmu ar Tedaldo vairs nesatikties; un, lai mums nebūtu iegansta satikties, es negribēju vairs pieņemt ne viņa vēstules, ne sūtījumus. Un tomēr es domāju: ja viņš būtu bijis neatlaidīgāks un nebūtu aizgājis izmisis, kā man šķiet, tad es, redzēdama viņu dilstam kā sniegu saules staros, būtu atsacījusies no savas stingrās apņemšanās, jo man nebija lielākas velēšanās pasaulē ka būt kopā ar viņu.

Tad svētceļotājs teica:

—   Kundze, tas ir vienīgais grēks, kas jūs tagad moka. Es esmu pārliecināts, ka Tedaldo jūs nekādā veidā nepiespieda: kad jūs viņā iemīlējāties, tas notika ar jūsu pašas gribu, jo viņš jums patika; un, kā jūs pati vēlējāties, viņš nāca pie jums un baudīja jūsu draudzību, kurā jūs viņam izrādījāt tik daudz laipnības kā vārdos, tā darbos, ka, lai gan viņš jūs jau agrāk mīlēja, jūs padarījāt viņa mīlestību vēl tūkstoškārt lielāku. Ja tas tā bija (un es zinu, ka tā bija), kāds iemesls jūs varēja pamudināt tik cietsirdīgi no viņa novērsties? Jums iepriekš vajadzēja par to padomāt un, ja jums šķita, ka jums to nāksies nožēlot kā nepareizu soli, tā nedarīt, jo, tāpat kā viņš kļuva jūsu, jūs kļuvāt viņa un varējāt rīkoties ar viņu pēc savas piatikas kā ar savu īpašumu; un, atņemot viņam sevi, kas piederējāt viņam, jūs izdarījāt zādzību; tā bija nepiedienīga rīcība, ja viņš to nevēlējās. Jums jāzina, ka es esmu mūks un tāpēc pazīstu visas mūku panažas, un, ja es jūsu labā runāju par tām mazliet plašāk, tad man tas arī pieklājas vairāk nekā jebkuram citam. Un es gribu par tām parunāt, lai jūs viņus turpmāk pazītu labāk nekā līdz šim. Kādreiz mūki patiesi bija ļoti svēti un cienījami vīri, bet tiem, kas šodien saucas par mūkiem un vēlas, lai viņus par tādiem uzskata, ar agrākajiem svētajiem brāļiem nav nekā kopīga, izņemot apģērbu, un arī tas nav īsts, jo mūku ordeņa dibinātāji to pavēlēja šūt šauru, nabadzīgu un no rupjas drēbes, lai pierādītu, ka viņi arī dvēselē nicina laicīgās lietas, ja apsedz savu miesu ar tik nicināmām drānām; tagadējie mūki savu ģērbu darina platu, divkāršu, spožu un no vissmalkākā auduma, šūdinot to līdzīgu bīskapa tērpam, un nekautrējas dižoties ar to baznīcās un laukumos gluži kā laicīgie ar savām drēbēm; un, tāpat kā zvejnieks ar savu tīklu cenšas noķert upē daudz zivju ar vienu vilcienu, tā viņi sava plata tērpa krokās cenšas ietīt daudzas svētules, atraitnes un daudz citu muļķa sieviešu un vīriešu;" un tās ir viņu vislielākās rūpes, kam viņi veltī vairāk pūļu nekā citām nodarbībām. Un tāpēc, patiesību sakot, viņiem nav vairs mūka tērpa, bet ir palikusi vienīgi šā tērpa krāsa. Un, ja agrākie mūki tiecās pēc cilvēku pestīšanas, tagadējie tiecas pec sievietēm un bagātības; un viņi ir veltījuši un veltī visas savas pūles, lai ar kliegšanu un briesmu attēlojumiem iebaidītu muļķus un paradītu tiem, ka ar žēlastības dāvanām un mesu lasīšanu grēki tiek piedoti, lai viņiem, kas kļuvuši par mūkiem tikai aiz sava zemiskuma un vairoties no darba, nevis aiz dievbijības, vieni nestu maizi, otri sūtītu vīnu, trešie sarīkotu mielastu, pieminot savu aizgājēju dvēseles. Protams, ir pareizi, ka žēlastības dāvarnas un lūgšanas izpērk grēkus, taču, ja tie, kuri dod šīs žēlastības dāvanas, redzētu vai zinātu, kam viņi tās dod, viņi dricāk tās paturētu sev vai tikpat labi nomestu cūkām priekšā. Un, tā kā mūki zina: jo mazāk īpašnieku kādai lielai bagātībai, jo lielāka labklājība, tad katrs cenšas ar kliedzieniem un iebiedēšanu atvairīt citus no tā, ko viens pats gribētu paturēt sev. Viņi pārmet vīriešiem saldkāri, lai norātie no lās atteiktos un sievietes paliktu pašiem rājējiem; viņi nosoda augļošanu ar negodīgu peļņu, lai pēc tam, kad tā atdota viņiem, varētu sev uzšūt platākus tērpus, iegūt bīskapu un citu augstāku prelātu amatus par tiem pašiem līdzekļiem, kam, kā viņi cenšas pierādīt, va'adzētu pazudināt katru, kurš tos patur. Un, kad viņiem pārmet šādu vai citādu nekrietnu rīcību, ko viņi daudzkārt pielaiž, viņi, atbildējuši: «Klausieties uz mūsu vārdiem un neskatieties uz mūsu darbiem,» — domā, ka ar to pietiekami atvieglota ikviena smaga grēku nasta, itin kā kad avīm būtu vieglāk būt nelokāmām un cietām kā dzelzij nekā ganiem. Un cik daudz ir tādu, kam viņi dod šādu atbildi, bet kas to nesaprot tādā nozīmē, kā viņi to saka, ir zināms lielākajai daļai no viņiem. Tagadējie mūki vēlas, lai jūs darītu to, ko viņi saka, tas ir, lai jūs piepildītu viņu makus ar naudu, uzticētu viņiem savus noslēpumus, saglabātu šķīstību, būtu pacietīgi, piedotu apvainojumus, izsargātos no mēlnesības: visas labas, godīgas un svētas lietas. Bet kālab viņi uz to mudina? Lai paši varētu darīt to, ko nevarētu darīt tad, ja laicīgie to darītu. Kas gan nezina, ka bez naudas viņu dīkā dzīve nevarētu turpināties? Ja tu tērēsi naudu saviem priekiem, mūks nevarēs slinkot savā klosterī; ja tu sāksi lenkt sievietes, nebūs vietas mūkam; ja tu nebūsi lēnprātīgs un nepiedosi pārestības, mūks neuzdrošināsies ienākt tavā namā, lai apgānītu tavu ģimeni. Taču kāpēc pievērsties katram sīkumam? Viņi paši sevi apsūdz ikreiz, kad mēģina taisnoties saprātīgu ļaužu priekšā. Kāpēc viņi nepaliek savā mājā, ja domā, ka nespēs būt atturīgi un svēti? Un, ja nu viņi grib tā dzīvot, kāpēc viņi neseko šim otram svētā evaņģēlija vārdam: «Kristus sāka darīt un tad mācīt.» Lai arī viņi vispirms dara, iekams māca citus! Savā mūžā es esmu redzējis tūkstošiem mūku, kas pielūdz, mīl un apmeklē ne tikvien laicīgās sievietes, bet ari mūķenes, un tieši viņi ir tie, kas skaļāk par visiem kliedz no kanceles. Vai tiešām mēs tādiem sekosim? Kas to dara, lai dara, ja grib, bet dievs vien zina, vai viņš dara saprātīgi. Nu pieņemsim, ka šai ziņā mūkam, kas jums uzkliedza, ir taisnība un lauzt laulības zvērestu ir ļoti smags grēks. Bet vai nav vēl smagāks grēks apzagt cilvēku? Vai nav vēl smagāks grēks to nogalināt., izdzīt trimdā, lai tas klimtu pa pasauli? Katrs to atzīs. Tuvas attiecības starp vīrieti un sievieti ir dabisks grēks; bet aplaupīšana, nogalināšana un padzīšana ceļas no ļaunprātības. Ka jūs aplaupījāt Tedaldo, atņemot viņam sevi, kas aiz brīvas gribas bijāt viņam atdevusies, to es jums jau agrāk pierādīju. Un tālāk man jāsaka, ka jūs viņu nogalinājāt, par cik tas bija jūsu varā, jo tā vairs nav jūsu daļa, ja viņš, redzēdams, ka jūs kļūstat arvien cietsirdīgāka, nenogalināja sevi ar paša rokām; un pēc likuma tas, kurš ir ļaunuma cēlonis, ir tikpat vainīgs kā tas, kas kaut ko ļaunu izdara. Un nevar noliegt, ka jūs bijāt par cēloni viņa trimdai un klimšanai pa pasauli veselus septiņus gadus. Tā jūs ar katru no šīm trim minētajām rīcībām esat izdarījusi daudz lielāku grēku, nekā būtu izdarījusi, paliekot ar viņu tuvā draudzībā. Bet palūkosimies: varbūt Tedaldo visu to ir pelnījis? Protams, nē; jūs jau pati to atzināt; un turklāt es zinu, ka viņš jūs mīlēja vairāk par sevi pašu. Nevienu viņš jebkad tā nav slavējis, cildinājis un godājis vairāk par visām sievietēm kā jūs, ja viņš atradās tādā vietā, kur ar cieņu un nemodinot aizdomas varēja par jums runāt. Visu savu mantu, savu godu un savu brīvību viņš bija nodevis jūsu rokās. Vai viņš nebija dižciltīgs jauneklis? Vai viņš nebija skaistulis citu pilsoņu vidū? Vai viņš nebija drošsirdīgs visādā ziņā, kā tas jaunekļiem piederas? Vai viņu nemīlēja un necienīja, vai visi viņu labprāt nevēlējās redzēt? Uz to jūs neatbildēsiet ar nē. Tātad kā jūs varējāt kāda muļķīga, rupja un skaudīga mūka pļāpāšanas dēļ pieņemt tik cietsirdīgu lēmumu pret viņu? Es nesaprotu, kā gan tā var maldīties sievietes, kas nonievā un par zemu novērtē vīrieti; jo, ja tikai viņas padomātu par to, kas viņas pašas ir, kā arīdzan par to, ar cik lielu un kādu dižciltību dievs apveltījis vīrieti, salīdzinot ar citiem radījumiem, tad viņām vajadzētu lepoties, ja kāds viņas mīl, un sevišķi to cienīt un visiem spēkiem censties tam izdabāt, lai tas nekad nepārstātu mīlēt. Ko jūs izdarījāt, šā mūka vārdu pamudināta, kurš droši vien arī bija kāds liekēdis un kārumnieks, to jūs labi zināt; un varbūt viņš pats vēlējās ieņemt to vielu, no kuras pūlējās izdzīt citu. Tātad tas ir grēks, ko dievišķā tiesa, kura ar taisnīgiem svariem izsver visus darbus, negribēja atstāt nesodītu; un, tāpat kā jums nebija iemesla censties atņemt sevi Tedaldo, tā jūsu vīram nekad nav bijis un arī tagad nav iemesla Tedaldo dēļ atrasties briesmās un jums bēdās. Ja jūs gribat atbrīvoties no tām, jums man kas jāapsola un vēl jo vairāk jāizpilda, un proti: ja kādreiz notiktu, ka Tedaldo atgrieztos uz šejieni no savas ilgās trimdas, jums atkal jābūt pret viņu laipnai un draudzīgai, jāpiešķir viņam sava mīlestība un labvēlība, un atkal jāiece| viņš tai godā, kādā atradās, pirms jūs tik aplami noticējāt nejēgam mūkam.

Svētceļnieks jau bija beidzis runāt, kad dāma, kas visu laiku bija klausījusies ļoti uzmanīgi, jo svešinieka pierādījumi viņai šķita patiešām patiesi un viņa bija pārliecināta, ka šīs bēdas viņai noteikti uzsūtītas tā grēka dēļ, par kuru mūks runāja, sacīja:

—    Dieva draugs, es atzīstu, ka viss, par ko jūs runājāt, ir patiesība, un visai skaidri man no jūsu norādījumiem tagad atklājas, kādi ir mūki, kurus es līdz šim biju uzskatījusi par svētiem; un, bez šaubām, es atzīstu, ka izdarīju ļoti lielu kļūdu, tā izturēdamās pret Tedaldo; un, ja man būtu iespējams, es labprāt to izlabotu tā, kā jūs teicāt. Bet kā lai to izdara? Tedaldo nekad vairs nevar šurp atgriezties: viņš ir miris. Un tāpēc es nesaprotu, kāpēc man jums jāapsola tas, ko nevar izpildīt.

Uz to svētceļotājs sacīja:

—    Daiļā donna, Tedaldo nemaz nav miris, kā man dievs atklāja, bet dzīvs un vesels; un viņam klātos pavisam labi, ja vien viņš atgūtu jūsu labvēlību.

Tad dāma teica:

—    Klausieties! Ko jūs runājat? Es viņu redzēju savu durvju priekšā mirušu no vairākiem naža dūrieniem, turēju viņu savās rokās un gaužām asarām slacīju viņa nedzīvo seju, un tas varbūt bija iemesls, kāpēc vēlāk par to negodīgā kārtā tik daudz tenkoja.

Tad svētceļotājs sacīja:

—    Kundze, lai ko jūs arī teiktu, es jums apgalvoju, ka Tedaldo ir dzīvs. Un, ja jūs gribat dot šo solījumu un to izpildīt, es ceru, ka jūs viņu drīz redzēsit.

Tad dāma sacīja:

—    To es daru un darīšu labprāt; nekas cits man nevarētu sagādāt tādu prieku, kādu es izjustu, atkal redzot savu vīru brīvu un veselu un Tedaldo dzīvu.

Tad nu Tedaldo likās, ka pienācis laiks sevi atklāt un nomierināt dāmu ar drošākām cerībām par tās vīra atbrīvošanu, un viņš teica:

—    Dārgā donna, lai jūs būtu mierīga par sava vīra likteni, man jums jāatklāj kāds noslēpums, kas jums būs jāglabā visu mūžu, un jūs nekad nevienam to nedrīkstēsit atklāt.

Viņi atradās vieni kādā attāla telpā, jo dāma pilnīgi uzticējās dievbijībai, kāda, pēc viņas domām, piemita svētceļniekam; tāpēc Tedaldo izvilka gredzenu, ko bija glabājis ar vislielāko rūpību un ko dāma viņiam bija iedāvinājusi pēdējā naktī, kad viņš bija ar to kopā, un, rādīdams to dāmai, jautāja:

—    Kundze, vai jūs šo pazīstat?

Tikko dāma ieraudzīja gredzenu, viņa tūliņ to pazina un teica:

—    Jā, mans kungs, es to kādreiz iedāvināju Tedaldo.

Tad svētceļnieks piecēlās kājās un, aši nometis no pleciem apmetni un no galvas cepuri, skaidrā florenciešu valodā sacīja:

—    Un vai mani jūs pazīstat?

Kad dāma redzēja un pazina, ka tas ir Tedaldo, viņa pavisam apmulsa, un viņu pārņēma bailes, kadas pārņem cilvēku, redzot mirušos staigājam gluži kā dzīvus; tāpēc dāma nesteidzās mīļotajam pretī, bet izbīli gribēja no viņa aizbēgt, it kā Tedaldo būtu atgriezies no kapa, nevis ieradies no Kipras. Tedaldo tai teica:

—    Dārgā donna, nebaidieties: es esmu jūsu Tedaldo, dzīvs un vesels; nekad neesmu bijis nedz miris, nedz nokauts, kā jūs un mani brāļi domājat.

Kaut cik atguvusies, pazīdama viņa balsi un mazliet vairāk viņu aplūkojusi, donna pārliecinājās, ka tas patiesi ir Tedaldo, un raudādama metās viņam ap kaklu, un, skūpstīdama viņu, sacīja:

—    Mans dārgais Tedaldo, esi sveicināts pārnākot!

Tedaldo, noskūpstījis un apskāvis donnu, teica:

—     Kundze, sirsnīgākai sagaidīšanai pašreiz nav laika; es gribu iet un parūpēties, lai Aldobrandīno jums tiktu atdots sveiks un vesels; un ceru, ka vel pirms rītvakara jūs dzirdēsit jaunas vēstis, kas jūs iepriecēs; ja vēstis par viņa glābšanu, kā es ceru, būs labas, es šonakt gribu pie jums atnākt un pastāstīt jums tās mierīgākā garā, nekā es pašreiz to varētu.

Atkal uzvilcis savu svētceļnieka mēteli un uzlicis kapuci, vēl otru reizi noskūpstījis dāmu un nomierinājis to ar labām cerībām, viņš aizgāja no tās un devās uz cietumu, kur atradās Aldobrandīno, kas vairāk domāja par gaidāmās nāves šausmām, nekā cerēja uz atbrīvošanu. Tedaldo iegāja pie viņa kā mierinātājs ar cietuma uzrauga atļauju un, apsēdies viņam blakām, teica:

—    Aldobrandīno, es esmu viens no taviem draugiem, ko dievs, iežēlodamies par tevi, nevainīgu, sūtījis, lai tevi glābtu; tāpēc, ja tu aiz godbijības pret viņu gribētu man dāvināt nelielu laipnību, kādu cs tev prasīšu, tad katrā ziņā vēl pirms rītvakara tu gaidītā nāves sprieduma vietā dzirdēsi spriedumu par attaisnošanu.

* Uz to Aldobrandīno atbildēja:

—    Cienījamo cilvēk, tā kā tu rūpējies par manu glābšanu, tev jābūt manam draugam, kā tu to arī saki, lai gan es tevis nepazīstu un neatceros tevi jebkad redzējis. Patiesībā es nekad neesmu izdarījis noziegumu, kura dēļ, kā runā, man jātop notiesātam uz nāvi; es esmu gan izdarījis daudz citu grēku, kas varbūt mani tik tālu noveduši. Bet es tev saku, piesaucot dievu: ja viņš tagad par mani apžēlosies, es labprāt esmu gatavs ne tikvien apsolīt, bet arī izdarīt kaut ko lielu, ne tikai mazu; un tāpēc prasi, ko gribi, un es katrā ziņā, ja notiks tā, ka es izglābšos, noteikti visu izpildīšu.

Tad svētceļnieks sacīja:

—    Es negribu neko citu kā vienīgi to, lai tu piedotu četriem Tedaldo brāļiem, kuri tevi noveduši tik tālu, domādami, !<a tu esi vainīgs viņu brāļa nāvē, un lai tu viņus uzņemtu kā brāļus un draugus, ja viņi tev lūgtu piedošanu.

Uz to Aldobrandīno atbildēja:

—    Tikai tas, kam pāri nodarīts, zina, cik atriebība ir salda un cik dedzīgi pēc tās var ilgoties; taču, ja dievs vēlētos mani glābt, es labprāt viņiem piedošu un jau tagad piedodu; un, ja es no šejienes iziešu sveiks un vesels, es visu izdarīšu tev pa prātam.

Svētceļniekam atbilde patika, un, nevēlēdamies viņam neko vairāk teikt, tas ļoti lūdza viņu nezaudēt drosmi, jo noteikti, vēl pirms beigšoties nākamā diena, viņš saņemšot pavisam drošas vēstis par savu glābšanu.

Aizgājis no viņa, Tedaldo devās uz siņoriju un kādam augstmanim, kas todien bija siņora vietā, slepus sacīja tā:

—    Manu siņor, ikvienam pilsonim visiem spēkiem jāpūlas, lai atklātos lietu patiesība; un it īpaši amata vīriem, kas atrodas tādā vietā kā jūs, ir jācenšas, lai nesaņemtu sodu tie, kas noziegumu nav izdarījuši, bet tiktu sodīti vainīgie. Lai tā notiktu par godu jums un par ļaunumu tam, kas to pelnījis, es esmu šurp nācis pie jums. Kā pats zināt, jūs esat ļoti bargi izturējies pret Aldobrandīno Palermīni, un jums šķiet, ka jūs patiesi esat noskaidrojis, ka viņš ir nogalinājis Tedaldo Elizeju, un gribat viņu notiesāt, kas ir visnotaļ nepareizi, kā es jums to ceru vēl pirms pusnakts pierādīt, nododot jūsu rokās šā jaunekļa slepkavas.

Cienījamais vīrs, kam Aldobrandīno bija ļoti žēl, labprāt uzklausīja svētceļnieka vārdus, un, kad Tedaldo tam daudz ko bija izstāstījis par šo lietu, tas pēc Tedaldo norādījuma lika saņemt ciet abus brāļus viesnīcniekus un viņu kalpu, kamēr viņi gulēja pirmajā miegā un nepaguva pretoties. Un, kad vainīgos jau gribēja sākt spīdzināt, lai uzzinātu, kā viss noticis, viņi, nevēlēdamies ciest mocības, vaļsirdīgi atzinās gan katrs atsevišķi, gan vēlāk visi kopā, ka viņi esot bijuši tie, kas nogalinājuši Tedaldo Elizeju, to nepazīdami. Un, kad viņiem jautāja pēc slepkavības iemesla, viņi atbildēja, ka vienam no viņiem esot sieva, kunai viņu prombūtnes laika nogalinātais vairākkārt uzmācies un kuru gribējis ar varu piespiest izpildīt savu vēlēšanos.

Svētceļnieks, par visu uzzinājis, ar augstmaņa atļauju devās projām un, neviena nemanīts, nonāca donnas Ermelīnas mājā, kur jau visi bija aizgājuši gulēt, un atrada donnu vienu pašu viņu jau gaidām, degot aiz vēlēšanās tiklab uzzināt labas vēstis par vīru, kā arī pilnigi izlīgt ar savu Tedaldo. Piegājis tai klāt, viņš ar līksmu seju sacīja:

— Mana visudārgākā, priecājies, jo rīt visādā ziņā tavs Aldobrandīno būs atkal še pie tevis sveiks un vesels!

Un, lai dāmu pilnīgi par to pārliecinātu, viņš tai sīki izstāstīja visu, ko bija paveicis. Dāma par šiem abiem tik negaidītajiem notikumiem, kas atdeva viņai dzīvu Tedaldo, kuru viņa jau bija apraudājuši, patiesi domādama mirušu, un kas deva cerību itin drīz brīvu no visām briesmām ieraudzīt Aldobrandīno, kurš, tā viņai šķita, jau pēc nedaudz dienām būtu bijis jāapraud kā miris, kļuva tik līksma kā vēl neviena pasaulē un dedzīgi apskāva un skūpstīja savu Tedaldo; un, kopā aizgājuši uz gultu, viņi no labas gribas nosvinēja tīkamu un prieka pilnu samierināšanos, gūdami viens no otra ļoti lielu baudu.

Gaismai svīstot, Tedaldo piecēlās un, paskaidrojis dāmai, ko viņš nodomājis darīt, un vēlreiz lūdzis turēt visu vislielākajā slepenībā, aizgāja no tās vēl arvien svētceļnieka drēbēs, lai, kad pienāks laiks, nokārtotu Aldobrandīno lietas. Kad pienāca rīts, siņorijas ierēdņi, domādami, ka tagad nu šis notikums ir pilnīgi noskaidrots, nekavējoties atbrīvoja Aldobrandīno un pēc dažām dienām lika nocirst galvas ļaundariem tai vietā, kur bija izdarīta slepkavība. Kad nu Aldobrandīno bija atbrīvots par lielu prieku sev pašam, savai sievai, visiem saviem draugiem un radiniekiem, tas, skaidri redzēdams, ka izglābies ar svētceļnieka palīdzību, aizveda viņu uz savu māju un lūdza tur palikt tik ilgi, kamēr

viņam labpatiktos uzturēties šajā pilsētā; un Aldobrandīno un visi tā tuvinieki nespēja vien pietiekami izrādīt viņam godu un laipnību, un it īpaši dāma, kura liabi zināja, kam dāvā savu laipnību. Kad pēc dažām dienām Tedaldo šķita pienācis laiks no jauna samierināt Aldobrandīno ar saviem brāļiem, kurus, kā viņš dzirdēja, Aldobrandīno atbrīvošana bija ne tikvien apkaunojusi, bet kuri pat bija aiz bailēm apbruņojušies, viņš prasīja, lai Aldobrandīno izpilda savu solījumu. Aldobrandīno tūlīt atbildēja, ka esot iar mieru. Tad svētceļnieks lika sarīkot nākošajā diena lepnas dzīres; un viņš vēlējās, lai Aldobrandīno ar saviem radiniekiem un to sievām ieaicinātu dzīrēs viņa četrus brāļus ar sievām, piebilzdams, ka viņš pats tūliņ došoties brāļus uzaicināt Aldobrandīno vārdā uz mielastu un izlīgšanu. Kad Aldobrandīno piekrita visam, ko svētceļnieks vēlējās, svētceļnieks tūlīt devās pie saviem četriem brāļiem un pēc daudzām pārrunām, kādas nepieciešamas tādos gadījumos, beidzot ar neapstrīdamiem pierādījumiem pilnīgi pārliecināja brāļus, ka tiem jāatgūst Aldobrandīno draudzība, izlūdzoties piedošanu. To izdarījis, viņš ielūdza brāļus un to sievas nakošīajā rītā pie Aldobrandīno uz pusdienām; tie, uzticēdamies viņa vārdiem, labprāt pieņēma ielūgumu. Un tā nākošajā dienā ap pusdienas laiku vispirms četri Tedaldo brāļi, kā parasti sēru drānās ģērbušies, kopā ar dažiem draugiem ieradās Aldobrandīno majā, kurš viņus jau gaidījia; šeit viņi visu pārējo Aldobrandīno viesu priekšā, kuri bija ielūgti, lai līdz ar viņiem piedalītos mielastā, nometa zemē ieročus un nodeva sevi Aldobrandīno rokās, lūgdami piedošanu par to, ko viņi tam bija nodarījuši. Raudādams Aldobrandīno viņus žēligi saņēma un, noskūpstījis visus uz lūpām, nedaudz vārdos izsacīja piedošanu par visām tam nodarītajām pārestībām. Pēc tam nāca viņu māsas un sievas, visas sērās tērptas, un donna Ermelīna un citas dāmas tās laipni saņēma. Tiklab vīriešus, kā sievietes lieliski pamieloja, un mielastā visu varētu tikai slavēt, ja nebūtu šīs vispārējās klusēšanas, kam par iemeslu bija tikko pārdzīvotās bēdas, par kurām atgādināja Tedaldo radinieku tumšās drānas; tāpēc daži nosodīja svētceļnieka nodomu rīkot šo mielastu, un viņam tas nepalika nepamanīts. Un, kad nu viņam šķita pienācis laiks aizdzīt šo drūmumu, viņš, kā jau iepriekš bija nodomājis, piecēlās, kamēr pārējie vēl mielojās ar augļiem, un sacīja:

— Nekā netrūkst, lai šo mielastu padarītu priecīgu, kā vienīgi Tedaldo, kuru es jums gribu parādīt, lai gan viņš jau sen atrodas jūsu vidū, bet jūs viņu neesat pazinuši.

Un, nometis apmetni un pārējās svētceļnieka drēbes, viņš palika zaļos zīda svārkos, un visi viņu aplūkoja ar lielu lielo izbrīnu, un pagājia ilgs laiks, kamēr tie bija gatavi noticēt, ka tas patiesi ir viņš. To redzēdams, Tedaldo sāka stāstīt radiniekiem par notikumiem, kas atgadījušies to vidū, un par saviem paša piedzīvojumiem. Tad brāļi un citi vīrieši, raudādami prieka asa- nas, steidzās viņu apskaut; pēc tam to pašu darīja arī dāmas, gan svešās, gan radinieces, izr.iemot vienīgi donnu Ermelīnu. To redzēdams, Aldobrandīno jautāja:

—    Ko tas nozīmē, Ermelīna? Kāpēc tu neapsveic Tedaldo tāpat kā citas dāmas?

Visiem dzirdot, Ermelīna viņam atbildēja:

—    Se nav nevienas, kas būtu vēlējusies un vēlētos viņu ap sveikt ar lielāku prieku nekā es, kas esmu viņam vairāk pateicības parādā nekā jebkura cita, jo ar viņa palīdzību es atguvu tevi; taču nekrietnās tenkas tais dienās, kad mēs apnaudājām nogalināto, ko uzskatījām par Tedaldo, mani no tā attur.

Uz to Aldobrandīno sacīja:

—    Ej nu, vai tu domā, ka es ticu šiem mēlnešiem? Viņa rūpes par manu atbrīvošanu vien jau pietiekami labi pierāda, ka tie ir meli, un turklāt es šīm baumām nekad neesmu ticējis; aši celies, ej un apskauj viņu!

Dāma, kas neko citu nevēlējās, nebija kūtra šai ziņā paklausīt vīram: tā piecēlās un, kā jau pārējās dāmas bija darījušas, apskāva viņu un priecīgi apsveica. Šī Aldobrandīno augstsirdība ļoti patika Tedaldo brāļiem un visiem siņoriem, un dāmām, kas tur bija klāt; un no īgnuma, ko bija radījušas agrākās nevalodas, ļaužu prātos nepalika ne miņas. Tā nu, kad visi bija apsveikuši Tedaldo, viņš pats norāva sēru drēbes brāļiem, māsām un svainēm un vēlēja tiem atvest citas drēbes. Un, kad tie bija pārģērbušies, visi vēl ilgi dziedāja, dejoja un citādi uzjautrinājās; tāpēc mielastam, kura sākums bija kluss, beigas bija jo skalas. Tad vislielākajā jautrībā visi devās uz Tedaldo māju un tur ieturēja vakara maltīti; un pēc tam vēl daūdzas dienas, darīdami tāpat, viņi turpināja šos svētkus. Fiorencieši vairākas dienas skatījās uz Tedaldo gandrīz kā uz cilvēku, kas augšāmcēlies no miroņiem, un kā uz brīnumu, un daudzi, pat viņa brāļi, savā prātā mazliet šaubījās, vai tas patiesi ir viņš vai nav; tie vēl pilnīgi nespēja ticēt un varbūt ilgi nebūtu ticējuši, ja neatgadītos kāds notikums, kurā noskaidrojās, kas ir nogalinātais.

Un šis notikums bija tāds: kādu dienu gar Tedaldo ināju gadījās iet kareivjiem no Lunidžā- nas; ieraudzījuši Tedaldo, tie piegāja viņam klāt un sacīja:

—    Esi sveicināts, Faciolo!

Brāļu klātbūtnē Tedaldo tiem atteica:

—    Jūs mani sajaucat ar kādu citu!

Kad kareivji izdzirda viņu tā runājam, tie nokaunējās un, lūgdami piedošanu, teica:

—     Patiešām, mums nekad nav gadījies redzēt divus vienu otram tik līdzīgus cilvēkus! Tik ļoti jūs līdzināties kādam mūsu biedram, vārdā Faciolo no Pontremoli, kurš pirms divām nedēļām vai mazliet agrāk devās uz šejieni; un mes nekad neesam varējuši pēc tam uzzināt, kas ar viņu noticis. Protams, mēs brīnījāmies par jūsu apģērbu, tāpēc ka viņš, tāpat kā mēs, bija kareivis.

Tedaldo vecākais brālis, to dzirdēdams, iznāca priekšā un jautāja, kā bijis apģērbts šis Faciolo. Tie viņam pasiāstīja, un izrādījās, ka nogalinātais bijis apģērbts tieši tā, kā kareivji teica. Un ta gan pēc šīs, gan pēc citām pazīmēm noskaidrojās, ka nogalinātais bijis Faciolo un nevis Tedaldo; un no šā brīža brāļu un ikviena cita šaubas izzuda. Un tā nu Tedaldo, kas bija atgriezies mājās ļoti bagāts, joprojām mīlēja savu dāmu, un, tā kā dāma vairs uz viņu nedusmojās, tad, piesardzīgi rīkodamies, viņi abi ilgi baudīja savu mīlestību. Lai dievs dod mums izbaudīt mūsējo!

astotā novele

Ferondo, ieēdis kādu pulveri, tiek apbedīts kā miris; abats, kas uzjautrinās ar viņa sievu, izvelk viņu no kapa un iemet cietumā, iestāstīdams, ka viņš atrodas šķīstītavā*; pēc tam augšāmcēlies viņš notur par savu un audzina delu, kas sievai dzimis no abata.

Kad bija pabeigta Emīlijas garā novele, kas ar savu garumu tomēr nevienam nebija apnikusi (visi pat do- * māja, ka tā stāstīta |oti īsi, ievērojot daudzos un da- y žādos tanī atstāstītos notikumus), karaliene ar vienu ' vienīgu mājienu lika Lauretai saprast savu vēlēšanos, dodama viņai iemeslu iesākt tā:

— Dārgās dāmas, man jums jāpastāsta kāds patiess notikums, kas gan daudz vairāk izklausās pēc meliem nekā pēc patiesības un kas man ienāca prātā, noklausoties par to, kā vienu cilvēku apraudāja un apbedīja otra vietā. Tātad es jums pastāstīšu. ka vienu dzīvu vīru apbedīja itin kā mirušu un kā vēlāk viņš pats un daudzi citi domāja, ka viņš ir augšāmcēlies no miroņiem un iznācis no kapa, kamēr kādu citu, kura vainas dēļ tā notika, pielūdza kā svēto, kaut gan drīzāk to vajadzēja nosodīt.

Tātad Toskānā bija un vēl tagad ir abatija, kādas mēs tur redzam daudzas; to ne pārāk bieži apmeklēja |audis, un tanī par abatu bija kāds mūks, kas visādā ziņā bija ļoti svēts vīrs, tikai ne attiecībās ar sievietēm; taču viņš prata tik uzmanīgi rīkoties, ka gandriz neviens par to ne tikvien nezināja, bet pat neko nenojauta, kāpēc uzskatīja viņu par |oti svētu un taisnīgu visās lietās. Un tad atgadījās, ka abats cieši sadraudzējās ar kādu ļoti bagātu zemnieku, vārdā Ferondo, bezgala lempīgu un neaptēstu, un šī draudzība abatam patika tikai tāpēc, ka viņš šad tad varēja uzjautrināties par zemnieka vientiesību. Šās draudzēšanās laikā abats ievēroja, ka Ferondo sieva ir īsta skaistule, un viņš tanī tik kaislīgi iemīlējās, ka augu dienu un nakti nedomāja ne par ko citu. Taču abats nonāca gandrīz izmisumā, dzirdēdams, ka Ferondo, lai arī cik vientiesīgs un nesaprātīgs citādā ziņā, esot visai gudrs, kad mīlot un uzmanot savu sievu. Tomēr mūks, kas bija ļoti atjautīgs, piedabūja Ferondo tik tālu, ka tas dažreiz kopā ar sievu atnāca uz abatijas dārzu pastaigāties, un še abats tik lēnprātīgi sarunājās ar tiem par mūžīgās dzīves svētlaimību un par daudzu agrāk dzīvojušu vīriešu un sieviešu svētajiem darbiem, ka sievai radās vēlēšanās izsūdzēt viņam grēkus, un tā palūdza Ferondo at|auju, ko arī dabūja.

Un, kad nu dāma bija atnākusi uz grēksūdzi pie abata — viņam par lielum lielo patikšanu — un apsēdusies pie viņa kājām, tā, pirms uzsāka citas valodas, sacīja:

— Mans kungs, ja dievs man būtu devis citādu vīru vai nebūtu devis nemaz, varbūt man nebūtu grūti pēc jūsu norādījumiem iet pa ceļu, kurš, kā jūs stāstījāt, ved cilvēkus uz mūžīgu dzīvošanu; taču, kad es padomāju, kāds vīrs ir Ferondo un cik liela ir viņa muļķība, es varu sevi saukt par atraitni, lai gan esmu precējusies: jo, kamēr viņš ir dzīvs, man nevar būt otra vīra, un viņš savā stulbumā bez nekāda iemesla ir tik trakoti greizsirdīgs uz mani, ka mana dzīve kopā ar viņu paiet vienās bēdās un likstās. Un tāpēc, pirms sāku sūdzēt grēkus, es jūs cik spēdama pazemīgi lūdzu, lai jums labpatiktu dot man kādu padomu, jo, ja šai ziņā man nebūs iespējas uzsākt labāku dzīvi, tad nedz grēksūdze, nedz labi darbi man nelīdzēs.

Sie vārdi gaužām patīkami saviļņoja abata sirdi, un viņam likās, ka liktenis pavēris ceļu, lai piepildītu viņa vislielāko vēlē- šanosu un viņš sacīja:

—   Mana meita, man šķiet, ka tik skaistai un maigai sievietei, kāda esat jūs, vajag justies ļoti nepatīkami, ja virs ir plānprātiņš; un man liekas, vēl daudz nepatīkamak jājūtas, ja viņš ir greizsirdīgs; bet, tā kā jūsu vīram piemīt abas šīs īpašības, es pavisam viegli varu iedomāties jūsu bēdas, par kuram jūs stāstāt. Ar vārdu sakot, es pret to neredzu nekāda cita padoma, nedz līdzekļa, izņemot vienu: Ferondo jāizārstē no šīs greizsirdības; zāles, ar ko viņu var izdziedēt, es protu ļoti labi pagatavot, ja vien jums nepietrūks drosmes paturēt slepenībā to, ko es jums teikšu.

Dāma sacīja:

—    Mans tēvs, par to nešaubieties! Jo es drīzāk ļautu sevi nogalinat, nekā kādam izstāstītu to, ko jūs mian butu aizliedzis stāstīt; bet kā tas būs izdarāms?

Abats atbildēja:

—    Ja mes gribam, lai viņš izveseļotos, viņam katrā ziņā jānokļūst šķīstītavā.

—    Bet kā lai viņš, dzīvs būdams, tur nokļūst? — jautāja dāma.

—    Viņam jānomirst, — sacīja abats, — un tad viņš tur nokļūs. Un, kad viņš būs pārcietis tik daudz moku, ka būs izārstēts no šīs savas greizsirdinas, mēs ar zināmam lūgšanām lūgsim dievu, lai dievs liek viņam atgriezties šai dzīvē, un dievs to darīs.

—    Tātad mian jāpaliek atraitnei? — teica dāma.

—    Jā, — atbildēja abats, — uz kadu laiku, kurā jums būs krietni vien jāpiesargās apprecēt citu, jo dievs par to dusmotos, un, kad pārrastos Ferondo, jums tik un ta būtu jāatgriežas pie viņa, un viņš būtu greizsirdīgāks nekā jebkad.

Dāma sacīja:

—    Ja tikai viņš izveseļotos no šīs nelaimes un mian nevajadzētu vienmēr dzīvot kā cietumā, es būtu ar mieru; un tāpēc dariet pēc sava prata.

Tad abats sacīja:

—    Es to darīšu, bet kādu atalgojumu es saņemšu no jums par tādu pakalpojumu?

—    Mans tēvs, — teica dāma, — ko vien jūs vēlaties un kas būs manos spēkos; bet ko gan tāda sieviete kā es var izdiarīt, lai izdabātu tik svētam vīram, kāds esat jūs?

Uz to abats atbildēja:

—     Kundze, jūs varat manā labā izdarīt tikpat daudz, cik es

esmu nolēmis darīt jūsu labā; jo, tāpat kā es esmu gatavs darīt ko tādu, kam vajadzētu sagādāt jums labumu un apmierinājumu, arī jūs spējat darīt tā, lai mani izglābtu un dotu man jaunu dzīvību.

Tad dāma sacīja:

—    Ja tas ta, es esmu ar mieru.

—    Nu tad, — teica abats, — dāviniet man savu mīlestību un pati sevi, jo pēc jums es ilgās sadegu un izdilstu!

To dzirdēdama, dāma gaužām izbijusies atbildēja:

—    Ak vai mans tēvs, ko jūs no manis prasāt? Es domāju, !<a jūs esat svēts cilvēks! Vai tad svētiem vīriem pieklājas prasīt tādas lietas no sievietēm, kuras nāk pie viņiem pēc padoma?

Uz to abats sacīja:

—     Manu skaistulīt, nebrīnieties, ka svētums tālab nekļūst mazāks, jo svētums mājo dvēselē, un tas, ko es no jums prasu, ir miesas grēks. Tomēr, lai nu kā, jūsu apbrīnojamam skaistumam ir tāds spēks, ka mīlestība mani spiež tā rīkoties. Un man jums jāsaka, ka jūs ar savu skaistumu varat lepoties vairāk par citām sievietēm, ja jūs padomājat, ka tas patīk svētajiem, kuri ir raduši skatīt debesu skaistumu; turklāt, lai gan es esmu abats, es tomēr esmu vīrietis tāpat ka citi un, kā jūs redzat, neesmu vēl vecs. Un, man liekas, jums to izdarīt nenāksies grūti, jums pat vajadzētu to vēlēties, jo, kamēr Ferondo atradīsies šķīstītavā, es, pavadot nakti pie jums, sagādāšu jums to prieku, ko viņam būtu vajadzējis jums sagādāt; un neviens to ari nekad nepamanīs: visi taču domā par mani tikpat labi un pat vēl labāk, nekā jūs nesen domājāt. Neatsakieties no žēlastības, ko dievs jums sūta, jo ir daudz tādu, kas kāro pēc tā, ko jūs varat dabūt un dabūsit, ja būsit gudra un paklausīsit manam padomam. Turklāt man ir skaistas un dārgas rotas, un esmu nolēmis, ka tām jāpieder jums un nevienai citai.

Tātad, mana saldā cerība, dariet manā labā to, ko es tik labprāt daru jūsu labā.

Dāma nodūra acis, nezinādama, kā lai viņu atraida: tai likās, ka, izpildot viņia lūgumu, tā nedarītu labi; bet abats, redzēdams, ka tā, viņu uzklausījusi, vilcinās ar atbildi, nodomāja, ka viņam jau izdevies to pa pusei pierunāt, un viņš, saviem iepriekšējiem vārdiem pievienodams vēl daudz citu, ātrāk nemitējās, kamēr nebija dāmu pārliecinājis, ka tā būs labi darīts; tāpēc donna kaunīgi atbildēja, ka esot gatava izpildīt jebkuru viņa pavēli, bet ne ātrāk, pirms Ferondo būšot devies uz šķīstītavu. Uz to abats ļoti apmierināts sacīja:

— Un mēs izdarīsim tā, ka viņš tūliņ pat aizies uz turieni; tikai iekārtojiet, lai viņš rīt vai kādu citu dienu atnāk mani apciemot.

To teicis, viņš klusiņām iespieda tai rokā brīnišķīgu gredzenu un atlaida to. Iepriecināta par dāvanu un cerēdama saņemt vēl citas, dāma, atgriezusies pie savām pavadonēm, sāka tām stāstīt brīnumlietas par abata svētumu un kopa ar tām devās uz mājām. Pēc nedaudz dienām Ferondo aizgāja uz abatiju; un, tikko abats to ieraudzīja, viņš tūlīt nolēma to sūtīt uz šķīstitavu: tā nu viņš sameklēja pulveri, kam piemita brīnišķīgs spēks un ko viņš bija dabūjis Austrumu zemēs no kāda liela valdnieka, kurš apgalvoja, ka to parasti lietojot Kalnu vecis*, vēlēdamies kādu iemidzinātu aizsūtīt uz savu paradīzi vai no turienes izvest; šis pulveris, iedots mazākā vai lielākā daudzumā, iemidzinot katru, kas to baudījis, uz īsāku vai ilgāku laiku, turklāt nenodarot nekā ļauna; un, kamēr turpinoties pulvera spēks, neviens nekad neteikšot, ka iemidzinātais ir dzīvs. Un no šā pulvera abats paņēma tik daudz, cik bija vajadzīgs, lai iemidzinātu cilvēku uz trim dienām; un, iebēris pulveri glāzē ar vēl ne visai dzidru vīnu, iedeva to savā cellē izdzert Ferondo, kurš neko nenojauta. Pēc tam viņš ieveda vientiesi klosterī, kur kopā ar citiem mūkiem sāka uzjautrināties par tā muļķību. Nepagāja ilgs laiks, kad, pulverim iedarbojoties. Ferondo pārņēma tik pēkšņs un stiprs snaudiens, ka, tāpat kājās stāvēdams, viņš aizmiga un aizmidzis nokrita. Abats, izlikdamies ļoti satraukts par notikušo, lika viņam atraisīt jostu, atnest aukstu ūdeni, apslacīt viņa seju un pielietot daudzus citus paņēmienus, kam vajadzēja atsaukt zudušos dzīvības spēkus un apziņu, it kā nesamaņas iemesls būtu vēdera aizdambējums vai kaut kas tamlīdzīgs; taču, kad abats un mūki redzēja, ka viņ* tomēr samaņu neatgūst, un, pataustījuši viņam pulsu, neatrada nekādas dzīvības zīmes, visi bija pilnīgi pārliecināti, ka Ferondo miris; tāpēc tie aizsūtīja ziņu viņa sievai un radiniekiem, ka* tūdaļ atnāca; un, pēc tam kad sieva un radinieces viņu mazliet bija apraudājušas, abats viņu tais pašās drēbēs, kādas viņam bija mugurā, lika novietot kapu velvē. Dāma atgriezās mājās un pateica, ka nekad nedomājot šķirties 110 sava mazā dēliņa, kas viņai bija no Ferondo; un tā, dzīvodama mājās, viņa audzināja savu dēlu un valdīja pār mantu, ko bija atstājis Ferondo.

Abats kopā ar kādu Boloņas mūku, kam viņš ļoti uzticējās un kas tikko bija atbraucis no Boloņas, naktī klusiņām piecēlās, izvilka Ferondo no kapu velves un ienesa kādā pagrabā, kurā gaisma neiespīdēja un kurš bija ierīkots kā cietums mūkiem, kas izdarījuši kādu pārkāpumu; un tur, novilkuši Ferondo drēbes un ieģērbuši to mūka tērpā, viņi nolika to uz kāda salmu kūļa un tur atstāja, kamēr tas atgūs samaņu. Pa to laiku Boloņas mūks, kuru abats bija apmācījis, kā rīkoties, nevienam citam neko nezinot, sāka gaidīt, kad Ferondo atmodīsies. Nākošajā dienā abats ar kādu no saviem mūkiem aizgāja uz dāmas māju it kā ciemos un atrada daiļo donnu sēru drēbēs un noskumušu; mazliet nomierinājis to, viņš klusu lūdza izpildīt solījumu. Dāma, redzēdama, ka ir brīva un to neaizkavē ne Ferondo, ne kāds cits, ieraudzījusi abata pirkstā vēl otru skaistu gredzenu, teica, ka esot ar mieru, un norunāja, ka viņš atnāks nākamajā naktī. Un tā nu, tikko iestājās nakts, abats, pārģērbies Ferondo drēbēs, kāda sava mūka pavadībā devās pie dāmas un gulēja ar to līdz rīta mesai vislielākajos priekos un baudā, un pēc tam atgriezās abatijā. Un, tā kā viņš ļoti bieži gāja pa šo ceļu ar tādu pašu nolūku, daži, sastopot viņu kādreiz turp vai atpakaļ ejot, nodomāja, ka tas ir Ferondo, kas, grēkus nožēlodams, klaipā pa šo pusi; un pēc tam vientiesīgo ciema ļautiņu vidū sāka klīst dažnedažādas valodas, kas daudzreiz tika atstāstītas arī Ferondo sievai, kura labi zināja, kā viss ir patiesībā.

Kad Ferondo atguva samaņu, bet vēl joprojām nesaprata, kur atrodas, pie viņa iegāja Boloņas mūks ar žagariem rokā un, briesmīgā balsī kliegdams, sagrāba viņu, un pamatīgi nopēra. Ferondo raudādams un vaimanādams tik vien zināja kā jautāt:

—    Kur es esmu?

Uz to mūks atbildēja:

—    Tu esi šķīstītavā.

—    Kā, — sacīja Ferondo, — vai tad es esmu miris?

—    Nu jā, — sacīja mūks.

Un tālab Ferondo sāka apraudāt sevi, savu sievu un dēlu un sarunāja vislielākās aplamības pasaulē. Kad mūks atnesa viņam ko ieēst un padzerties, Ferondo, to ieraudzījis, izsaucās:

—    Kā tad tā, vai tad mirušie ēd?

Mūks atteica:

—    Ja; un tas, ko es tev atnesu, ir tas pats ēdiens, ko tava bijušā sieva šorīt aizsūtīja uz baznīcu, lai nolasītu mesas par tavu dvēseli, un dievs kungs gribēja, lai to nogādā tevi

Tad Ferondo sacīja:

—    Lai dievs dod viņai veselību! Es viņu tik ļoti mīlēju, pirms nomiru, ka visu nakti turēju viņu siavās rokās un nedarīju neko citu, kā vienīgi skūpstīju; un reizēm darīju arī ko citu, kad man uznāca vēlēšanās.

Pēc tiam, būdams ļoti izsalcis, tas sāka ēst un dzert; un, kad vīns tam neizlikās pietiekami labs, tas sacīja:

—    Lai dievs viņu sodia, ka viņa priesterim nenosūtīja vīnu no mucas, kas stāv pie sienas!

Taču, kad Ferondo bija paēdis, mūks latkal viņu sagrāba un ar tiem pašiem žagariem pamatīgi nopēra. Gaužām nobrēcies, Ferondo jautāja:

—    Vai manu, kāpēc tu man tā dari?

Mūks atbildēja:

—    Tāpēc, ka dievs tas kungs ir pavēlējis tev katru dienu divas reizes tā sadot.

—    Bet kālab? — vaicāja Ferondo.

Mūks sacīja:

—    Tālab, ka tu biji greizsirdīgs, lai gan tev par sievu bija vislabākā sieviete, kāda vien atrodama šai pusē.

—    Vai manu! — sacīja Ferondo. — Tu runā taisnību; vislabākā un vissaldākā! Viņa bija saldāka par medu, bet es nezināju, ka dievs tas kungs ņem ļaunā, ja vīrs ir greizsirdīgs, citādi es nebūtu tāds bijis.

Mūks sacīja:

—    Par to tev vajadzēja padomāt un laboties, kamēr tu vēl biji tur; un, ja notiktu, ka tu kādreiz uz turieni atgrieztos, paturi prātā, ko es tev pašreiz daru, lai tu nekad vairs nebūtu greizsirdīgs!

Ferondo jautāja:

—    Vai tad mirušie kādreiz atgriežas?

—    Jā; tie, ko dievs izrauga, — atteica mūks.

—    Ak, — sacīja Ferondo, — ja es kādreiz turp atgriezīšos, es būšu vislabākais vīrs pasaulē! Es nekad viņu nesitīšu, nekad nebāršu, vienīgi izrāšu par vīnu, ko viņa šorīt atsūtīja, un arī par to, ka viņa neatsūtīja nevienas sveces un man vajadzēja ēst tumsā.

Mūks teica:

—    Viņa atsūtīja gan, bet tās izdega, mesu lasot.

—     Ak, — sacīja Ferondo, — tev taisnība; un droši, ja es tur atgriezīšos, es atļaušu viņai darīt visu, ko viņa gribēs. Bet saki man, — kas esi tu, kas ar mani tā apejies?

Mūks sacīja:

—    Es arī esmu miris, bet reiz dzīvoju Sardīnijā; un, tā kā es kādreiz ļoti slavēju savu siņoru par viņa greizsirdību, dievs mani nosodīja ar šīm mokām: lai es dodu tev ēst un dzert un šos sitienus tik ilgi, kamēr tas kungs izlems kaut ko citu par tevi un mani.

Ferondo jautāja:

—    Vai tad še neviena nav, kā tikai mēs divi vien?

Mūks atbildēja:

—    Ir gan, tūkstošiem; bet tu viņus tāpat nevari ne redzēt, ne dzirdēt, kā viņi tevi.

Tad Ferondo teica:

—    Un cik tālu mēs esam no mūsu mājām?

—    O, — sacīja mūks, — vairāk tūkstoš jūdžu tālāk par slaidu laidienu!

—    Tik tiešām, — teica Ferondo, — tas ir ļoti tālu, un, kā man šķiet, mums jāatrodas viņpus šīs pasaules, tik tālu tas in

Ar tādām un līdzīgām runām, neaizmirstot ēdienu un sitienus, Ferondo tika noturēts tumsā gandrīz desmit mēnešu, kamēr abats ļoti bieži un ar labiem panākumiem ciemojās pie daiļās donnas un pavadīja ar to visjaukāko laiku pasaulē. Taču, kā dažreiz kļūmīgi atgadās, donna kļuva grūta un, laikus to pamanījusi, pateica abatam; tāpēc i viņiem abiem likās, ka Ferondo nekavējoties no šķīstītavas jāatsauc dzīvē, lai tas atgrieztos pie viņas un viņa tam varētu sacīt, ka no tā kļuvusi grūta. Un tā nu abats nākamajā nakti lika mūkam ar pārvērstu balsi pagrabā saukt Ferondo un tam pavēstīt:

—    Priecājies, Ferondo, jo pēc dieva prāta tu atgriezīsies pasaulē! Un, kad tu būsi atgriezies, tavai sievai piedzims no tevis dēls, kas tev jānosauc par Benediktu, jo, paklausot tava svētā abata, tavas sievas lūgšanām un aiz mīlestības uz svēto Benediktu, dievs tev dāvā šo žēlastību.

To dzirdēdams, Ferondo kļuva gaužām priecīgs un sacīja:

—    Tas man ļoti patīk. Lai dievs atlīdzina par to dievam tam kungam, abatam, svētajam Benediktam un manai saldajai, medainajai sieviņai, manai siera kripatiņai!

Abats lika iejaukt vīnā, ko viņš tam aizsūtīja, tik daudz no minētā pulvera, lai tas iemigtu uz kādam četrām stundām, un, ieģērbuši to atkal vecās drēbēs, viņi abi ar mūku klusu aiznesa to uz kapa velvi, kurā tas bija apbedīts. Nākošajā dienā, kad ausa rīts, Ferondo atguva samaņu un pa kādu spraugu kapā ieraudzīja gaismu, ko nebija redzējis visus desmit mēnešus, un, tā kā viņam izlikās, ka ir dzīvs, viņš sāka kliegt:

—    Atveriet, atveriet!

Un pats ar galvu tik stipri atspiedās pret šķirsta vāku, ka pacēla to, jo tas bija viegli paceļams, un sāka to stumt nost; kad mūki, kas nule bija noturējuši rīta lūgšanu, tur saskrēja, pazina Ferondo balsi un redzēja viņu jau kāpjam ārā no kapa, tie izbīli par šo neparasto notikumu metās bēgt un steidzās pie abata. Tas, izlikdamies, ka tikko beidzis lūgšanu, sacīja:

—    Mani bērni, nebīstieties! fsemiet krustu un svētīto ūdeni un sekojiet man — palūkosimies, ko dievs savā visspēcībā mums grib atklāt!

Un tā arī izdarīja. Ferondo, gluži bāls, kā jau tik ilgi neredzējis dienas gaismas, bija jau izkāpis no kapa. Ieraudzījis abatu, viņš tūliņ metās pie tā kājām un sacīja:

—    Mans tēvs, jūsu lūgšanas, kā man tapa atklāts, kā arī svētā Benedikta un manas sievas lūgšanas atpestījušas mani no šķīstītavas mokām un atgriezušas dzīvē; tāpēc es lūdzu dievu, lai viņš jums dod laimīgu gadu un laimīgas dienas tagadiņ un allažiņ!

Abats sacīja:

—    Lai slavēta dieva visspēcība! Tad nu ej, mans dēls, tā kā dievs tevi atkal ir šurp sūtījis, un nomierini savu sievu, kura, kamēr tu biji aizgājis no šīs pasaules, visu laiku mirkst vienās asarās, un esi no šā brīža dieva draugs un kalps!

—    Mans kungs, — teica Ferondo, — tā jau man tika teikts; dodiet man tagad tikai vaļu! Tiklīdz es viņu ieraudzīšu, sākšu viņu bučot, tik ļoti es viņu mīlu!

Palicis viens ar saviem mūkiem, abats izlikās, ka ir bezgala izbrīnījies par šo notikumu, un lika dievbijīgi nodziedāt Mise- rere. Ferondo atgriezās savā ciematā, kur katrs, viņu ieraudzījis, bēga, kā mēdz bēgt no visa, kas baiss; taču viņš, saukdams tos atpakaļ, apgalvoja, ka esot augšāmcēlies. Arī sievai no viņa bija bailes; bet, kad ļaudis mazliet nomierinājās un redzēja, ka viņš dzīvs, tic sāka viņu par daudz ko iztaujāt, un viņš, it kā būtu atgriezies- gudrāks, visiem atbildēja un stāstīja jaunas ziņas par tuvinieku dvēselēm, un pats sacerēja visskaistākās pasakas pasaulē par to, kas notiek šķīstītavā, un visu ļaužu priekšā atklāja, kas viņam pirms augšāmcelšanās pasludināts ar Meņģeļa Bragiēla* muti. Pēc tam viņš kopā ar sievu atgriezās mājās, sāka atkal pārvaldīt savu īpašumu un, kā viņam likās, padarīja savu sievu grūtu, un laimīgā kārtā atgadījās, ka noliktajā laikā (pēc muļķu domām, kas iedomājas, ka sievietes lieši deviņus mēnešus nēsā bērnus) sieva dzemdēja puisēnu, ko nosauca par Benediktu Ferondi. Ferondo atgriešanās un viņa stāsti (tā kā gandrīz ikviens ticēja, ka viņš patiesi augšāmcēlies) bezgala palielinaja abata svētuma slavu. Bet Ferondo, saņēmis daudz sitienu par savu greizsirdību, bija no tās izdziedēts un, kā jau abats bija solījis viņa sievai, turpmāk vairs neizrādīja greizsirdību, par ko sieva bija ļoti apmierināta un «Izivoja ar viņu godīgi kā senāk, tomēr, kad varēja ērti iekārtot, labprāt sastapās ar abatu, kas tik labi un cītīgi bija pakalpojis tai vislielākajās vajadzībās.

Devitā novele

Džileta no Nerbonas izārstē Francijas karalim jistulu un pieprasa sev par viru Beltramu no Rusijo- nas; viņš apprec to pret paša gribu un no dusmām aizbrauc uz Florenci; tur viņš iemīlas kādā jaunavā, bet tās vietā ar viņu guļ Džileta un dzemdē no viņa divus puisēnus, kāpēc viņš vēlāk Džiletu iemīl un godā kā savu sievu

Vienīgi karalienei vēl atlika pastāstīt savu noveli, tā kā viņa negribēja atņemt Dionejam doto priekšrocību un Lauretas novele jau bija pabeigta. Tāpēc, negaidot klātesošo pamudinājuma, karaliene priecīgi iesāka runāt tā:

— Kurš tagad spētu pastāstīt noveli, kas izliktos skaista pēc tam, kad esam noklausījušies Lauretas noveli? Protams, mums bija izdevīgi, ka tā nebija pirmā, jo tad mums no vēlāk stāstītajam tikai nedaudzas būtu patikušas, un, man šķiet, tā būs arī ar atlikušajām, kas šodien vēl stāstāmas. Tomēr, lai nu kāda tā būs, es jums pastāstīšu noveli, ko man pienākas stāstīt par doto tematu.

Francijas karalistē dzīvoja kāds augstmanis, vārdā Isnardo, Rusijonas grāfs, kurš, būdams ne visai vesels, vienmēr turēja stāvā tuvumā ārstu, sauktu maestro Džerardo no Nerbonas. Minētajam grāfam bija viens vienīgs dēls — vēl mazs, vārdā Beltrams, kas bija ļoti skaists un piemīlīgs; un kopā ar viņu auga citi tāda paša vecuma bērni, to vidū arī minētā ārsta meita, vārdā Džileta, kas bez mēra iemīlējās šai Beltramā, pat kvēlāk, nekā pieklātos tik nenobriedušam vecumam. Un, kad nomira grāfs, atstādams karaļa gādībā Beltramu, kuram nu vajadzēja doties uz Parīzi, meitene par to gauži noskuma. Un, kad neilgi pēc tam nomira arī viņas tēvs, viņa ar prieku būtu devusies uz Parīzi, lai satiktu Beltramu, ja būtu varējusi atrast pieklājīgu ieganstu; bet, tā kā viņu ļoti uzmanīja, jo viņa bija bagāta un tagad palikusi gluži viena, viņa pieklājīga iegansta neatrada. Un, būdama jau precību gados, bet nevarēdama vēl vienmēr aizmirst Beltramu, viņa, nepaskaidrojot iemeslu, noraidīja daudzus, kuriem radinieki viņu gribēja izprecināt.

Atgadījās, ka lai laikā, kad Džileta dedzīgāk nekā jebkad mīlēja Beltramu, jo bija dzirdējusi, ka tas esot izaudzis par ļoti skaistu jaunekli, viņu sasniedza vēsts, ka Francijas karalim no augoņa krūtīs pēc nemākulīgas ārstēšanas palikusi fistula, kas sagādājot tam ļoti lielas bažas un ārkārtīgi stipras sāpes; un vēl arvien neesot atrasts ārsts, lai gan daudzi izmēģinājušies, kurš karali spētu izdziedēt, bet visa ārstēšana padarījusi tā kaiti vēl ļaunāku; tāpēc karalis, gauži izmisis, ne no viena negribot vairs pieņemt nedz padomu, nedz palīdzību. Meitenei tas bija ļoti pa prātam, un viņa domāja, ka nu viņai ir ne tikvien pamatots iegansts doties uz Parīzi, bet, ja šī slimība izrādītos tāda, kā viņa bija iedomājusies, tad viegli varētu panākt, lai Beltrams kļūtu par viņas vīru. Un tāpēc Džileta, kas jau agrāk daudz ko bija iemācījusies no sava tēva, izgatavoja pulveri no zināmām zālītēm, kādas, pēc viņas domām, bija noderīgas šai slimībai, uzkāpa zirgā un devās uz Parīzi. Tur viņa visupirms pacentās ieraudzīt Beltramu; un pēc tam, aizgājusi pie karaļa, viņa lūdza, lai tas esot tik laipns un parādot viņai savu kaili. Karalis, redzēdams skaisto un pievilcīgo meiteni, nespēja atteikt un parādīja savu vainu. Tikko meitene to bija aplūkojusi, viņa pilnīgi pārliecinājās, ka var karali izdziedināt, un sacīja:

—    Manu valdniek, ja jūs vēlaties, es ceru ar dieva palīdzību, nenodarot jums nekādas sāpes vai mokas, astoņās dienās izdziedināt jūs no šīs slimības.

Karalis klusībā nosmējās par viņas vārdiem un nodomāja: «Kā gan iespējams, ka to, ko nevarēja un neprata lielākie pasaules ārsti, varētu prast gluži j.auna sieviete?» Un viņš pateicās tai par tās labo gribu un atbildēja, ka nolēmis vairak neuzklausīt ārstu padomu. Uz to meitene teica:

—    Manu valdniek, jūs nonicināt manu mākslu tāpēc, ka es esmu jauna un turklāt sieviete; bet man jums jāatgādina, ka es neārstēšu ar savām zināšanām, bet ar dieva palīdzību un ar zināšanām, kas piemita maestro Dženardo no Nerbonas, kurš bija mans tēvs un ievērojams ārsts, kamēr dzīvoja.

Tad karalis pie sevis noteica: «Varbūt dievs man viņu atsūtījis? Kāpēc man neizmēģināt, ko viņa prot, ja viņa apsola mani izārstēt bez sāpēm un īsā laikā?» Un, nolēmis izmēģināt, viņš teica:

—   Jaunava, ja nu jūs mani neizārstēsit, laužot mūsu norunu, ko tad jūs gribat, lai es ar jums daru?

—    Manu valdniek, — atbildēja meitene, — lieciet mani apsargāt; un, ja es astoņās dienās jūs neizārstēšu, lieciet mani sadedzināt. Bet, ja es jūs izārstēšu, kādu algu es saņemšu par to?

Uz to karalis atbildēja:

—    Jūs, liekas, vēl esat bez vīra, un, ja jūs mani izārstēsit, mēs jūs labi apprecināsim ar augstdzimušu cilvēku.

Meitene viņam sacīja:

—    Manu valdniek, patiesībā es esmu ļoti priecīga, ka jūs mani gribat izprecināt, taču es gribētu tādu vīru, ko es pati izvēlētos, protams, neprasot nevienu no jūsu dēliem vai karaliskā nama.

Karalis tūliņ apsolīja to izdarīt.

Meitene sāka viņu ārstēt un visai ātri, vēl pirms nosacītā laika, izdziedināja viņu. Tāpēc, juzdamies izveseļojies, karalis sacīja:

—    Jaunava, jūs patiesi esat nopelnījusi sev vīru.

Meitene viņam atbildēja:

—    Tātad, valdniek, es esmu nopelnījusi Beltramu no Rusi- jonas, ko iemīlēju jau savā bērnībā un kopš tā laika vienmēr esmu mīlējusi no visas sirds.

Karalim tas likās pārāk daudz — atdot meitenei Beltramu; bet, tā kā bija solijis un negribēja lauzt savu solījumu, viņš lika to pasaukt un sacīja tā:

—    Beltram, jūs tagad esat pieaudzis un mācīts vīrs: mēs gribam, lai jūs atgrieztos savā grāfistē un ķertos pie tās pārvaldīšanas, vedot sev līdz jaunavu, ko mēs jums būsim devuši par sievu.

Beltrams jautāja:

—    Un kas ir šī jaunava, manu pavēlniek?

Uz to karalis atbildēja:

—    Tā ir tā pati meitene, kas ar savām zālēm mani izdziedināja.

Beltrams jaunavu bija redzējis un labi pazina; un, lai gan tā viņam šķita jo daiļa, viņš, zinādams, ka tā nav tāda dzimuma, kāds piederējās viņa dižciltībai, pavisam sašutis sacīja:

—    Manu valdniek, jūs tātad gribat man dot par sievu pūšļotāju? Lai dievs nedod, ka es kādreiz apprecētu lādu sievieti!

Uz to karalis sacīja:

—    Tātad jūs gribat, lai mēs laužam savu godavārdu, ko, vēlēdamies atgūt veselību, devām jaunavai, kura kā atalgojumu prasīja jūs par vīru?

—    Manu valdniek, — sacīja Beltrams, — jūs varat atņemt visu, kas man pieder, un atdāvināt mani kā savu vasali, kam vien jums tīk, bet to es jums varu droši apgalvot, ka es nekad nebūšu priecīgs par tādām laulībām!

—    Būsit gan, — atteica karalis, — jo meitene ir skaista un gudra un jūs ļoti mīl; tāpēc mēs ceram, ka jums ar viņu būs daudz laimīgāka dzīve nekā ar kādu dāmu no augstāka dzimuma.

Beltrams apklusa, un karalis pavēlēja lieliski gatavoties kāzu svinībām. Un, kad pienaca noteiktā diena, Beltrams, lai gan to darīja ļoti nelabprāt, karaļa klātbūtnē saderinājās ar meiteni, kas viņu mīlēja vairāk par sevi pašu. To izdarījis un pie sevis jau iepriekš nolēmis, kā rīkosies, viņš lūdza karalim atļauju aizbraukt, sacīdams, ka vēloties atgriezties savā grāfistē un tur uzsākt laulāta vīra dzīvi; taču, uzkāpis zirgā, viņš nejāja vis uz savu grāfisti, bet devās uz Toskānu. Uzzinājis, ka floren- cieši karo ar sjēniešiem*, viņš nolēma cīnīties florenciešu pusē, kuri viņu priecīgi un ar godu sagaidīja un iecēla par pavēlnieku zināmam skaitam karotāju, un, saņemdams visai labu atlīdzību, viņš labu laiku tiem kalpoja.

Jaunā sieva, maz iepriecināta par tādu likteni, tomēr, cerēdama ar savu krietnumu atsaukt vīru uz dzimto grāfisti, ieradās Rusijona, kur visi viņu saņēma kā savu pavēlnieci. Tā kā grāfa prombūtne jau bija ieilgusi, viņa še atrada visu nolaistu un sajauktu un, būdama gudra sieviete, ar lielu rūpību un centību saveda visu kārtībā, par ko pavalstnieki bija jo priecīgi un ļoti cienīja un mīlēja viņu, stipri nosodīdami grāfu, ka tas nav mierā ar tādu sievu. Visu nokārtojusi, viņa ar diviem augstmaņiem aizsūtīja grāfam ziņu, lūgdama, lai viņai pavēstī, vai tas viņas dēļ negribot atgriezties savā grāfistē; tāda gadījumā viņa tam par patikšanu aizbraukšot. Uz to grāfs atbildēja ļoti nežēlīgi:

— Lai viņa dara, kā pašai tīk; es ātrāk pie viņas neatgrie- zīšos, kamēr viņai nebūs pirkstā šis gredzens un uz rokas bērns, no manis ieņemts.

Grāfam šis gredzens bija ļoti mīļš, un viņš nekad no ta nešķīrās, jo gredzenam it kā piemītot zināms spēks, kā viņam bija apgalvots. Augstmaņi saprata, ka nežēlīgā nosacījuma abas prasības ir gandrīz neiespējami izpildīt, un, redzēdami, ka nespēj grāfu atrunāt no nodomātā, atgriezās pie dāmas un paziņoja tai grāfa atbildi. Dāma ļoti noskuma, tomēr pēc ilgām pārdomām nolēma pamēģināt, vai nevarēs izpildīt šīs divas prasības, lai tādā kārtā atgūtu savu vīru. Un, apsvērusi, kas būtu darāms, viņa sapulcināja daļu no savas grāfistes vecākajiem un krietnākajiem ļaudīm un tiem sīki un žēlabu pilniem vārdiem izstāstīja, ko viņa darījusi aiz mīlestības pret grāfu un kādu algu par to saņēmusi, un beidzot dāma teica, ka negribot, lai grāfam būtu jādzīvo mūžīgā trimdā tikai tāpēc, ka viņa uzturoties še; kālab viņa esot nolēmusi pavadīt atlikušos mūža gadus svētceļojumos un žēlsirdības darbos, lai glābtu savu dvēseli. Un viņa lūdza, lai vecajie pārņem grāfistes apsardzību un pārvaldi un grāfam paziņo, ka viņa atstājusi īpašumu tukšu un uzkoptu un aizbraukusi ar nodomu nekad vairs Rusijona neatgriezties. Kamēr viņa runāja, lāga ļaudis nobirdināja dažu labu asaru un ļoti lūdza viņu mainīt savu nodomu un palikt,, taču viss veltīgi. Uzticējusi tos dieva gādībai, dāma kāda sava brālēna un savas kalpotājas pavadībā svētceļnieku drēbēs, līdzi ņemot naudu un dārgakmeņus un nevienam nesakot, uz kurieni brauc, devās ceļā un neapstājās ātrāk, kamēr sasniedza Florenci; tur viņai gadījās apmesties kāda nelielā viesnīcā, kas piederēja kādai krietnai sievietei, atraitnei, un viņa saka dzīvot kā vien kārša svētceļniece, vēlēdamās uzzināt kaut ko par savu vīru.

Un tā atgadījās, ka nākošajā dienā viņa ieraudzīja Beltramu uz zirga kopā ar pavadoņiem jajam gar viesnīcu; lai gan viņa to pazina ļoti labi, tomēr pajautāja viesnīcas saimniecei, lāga sieviņai, kas šis augstmanis tāds esot. Viesnīcniece atbildēja:

—    Tas ir kāds dižciltīgs svešnieks, vārdā grāfs Beltrams, patīkams un laipns cilvēks, visai iemīļots šai pilsētā, un tik ļoti kā neviens vīrietis pasaulē iemīlējies kādā mūsu kaimiņienē, kas ir gan dižciltīga jaunava, bet nabadzīga. Patiesi, viņa ir ļoti godīga meitene, bet, tā kā viņa ir tik nabadzīga, tad nav vēl apprecējusies un dzīvo kopā ar savu māti, patiesi gudru un krietnu sievieti; un varbūt, ja nebūtu mātes, viņa jau sen būtu izdarījusi šim grāfam pa prātam.

Uzklausot šos vārdus, grāfiene tos labi iegaumēja un, vēl pamatīgāk pārdomājusi katru sīkumu un labi visu apsvērusi, izlēma, kā rīkoties. Uzzinājusi minētās dāmas un tās meitas, grafa iemīļotās, vārdu un māju, viņa kādu dienu svētceļnieces drēbēs slepeni devās turp un, atradusi māti un meitu visai nabadzīgos apstākļos, sasveicinājās ar abām un sacīja dāmai, ka gribētu ar to parunāt, ja tai labpatiktu. Dižciltīgā dāma piecēlusies atbildēja, ka gatava viņu uzklausīt; un, kad tās vienas bija iegājušas kādā istabā un apsēdušās, grāfiene iesāka:

—    Kundze, kā man šķiet, jums abām, tāpat kā man, laime ir naidīga, taču, ja jūs vēlētos, jūs varētu iepriecināt sevi un mani.

Dāma atbildēja, ka neko tik ļoti nevēloties kā godīgā ceļā rast un sagādāt prieku. Tad grāfiene turpināja:

—    Es prasu pilnīgu uzticību, lai varētu uz jums droši paļauties; un, ja jūs mani piekrāptu, jūs kaitētu kā pati sev, tā man.

—    Droši sakiet man visu, ko vēlaties! — teica dižciltīgā dāma. — Es nekad jūs nepiekrāpšu.

Tad grāfiene, sākdama ar savu pirmo iemīlēšanos, izstāstīja, kas viņa ir, un visu, ko viņa piedzīvojusi līdz šai dienai, tādos vārdos, ka dižciltīgā dāma, pilnīgi noticēdama viņas stāstam, tā kā bija par šo to jau no citiem dzirdējusi, sāka just viņai līdzi. Un grāfiene, izstāstījusi par savu likteni, turpināja:

—    Tātad nu jūs esat dzirdējusi, kādi, nerunājot par citām tnanām bēdām, ir abi nosacījumi, kas man jāizpilda, ja es vēlos atgūt savu vīru; un es nezinu neviena cita, kas man varētu palīdzēt, kā vienīgi jūs, ja tā ir taisnība, ko esmu dzirdējusi, proti, ka grāfs, mans vīrs, ļoti mīlot jūsu meitu.

Uz to dižciltīgā dāma sacīja:

—    Kundze, vai grāfs mīl manu meitu, to es nezinu, kauču viņa izturēšanās par to liecina. Bet ko es tāpēc varu darīt jūsu labā?

—    Kundze, — atbildēja grāfiene, — to es jums pateikšu;, taču vispirms es vēlos paskaidrot, kādā veidā gribu jums atlīdzināt, ja jūs man pakalposit. Es redzu, jūsu meita ir daiļa un precību vecumā, bet, kā esmu dzirdējusi un pali noprotu, vienīgi pienācīgo līdzekļu trūkums, lai viņu izdotu pie vīra, spiež jūs paturēt viņu vēl mājās. Esmu nodomājusi kā atlīdzību par pakalpojumu, ko jūs man izdarīsit, tūdaļ dot viņai no manas nau das tādu pūra tiesu, kādu jūs pati uzskatīsit par pienācīgu, lai viņu godam izprecinātu.

Dāmai, kas bija patiesi trūcīga, piedāvājums patika; tomēr, būdama dižciltīga garā, viņa sacīja:

—    Kundze, sakiet man, ko es varu darīt jūsu labā, un, ja tas neaizskars manu cieņu, es ar prieku to darīšu; un pēc tam jūs varat rīkoties, kā jums labpatiks.

Tad grāfiene teica:

—    Man ir nepieciešams, lai jūs ar kādu cilvēku, kam jūs uzticaties, darītu zināmu grāfam, manam vīram, ka jūsu meita būtu ar mieru izpildīt jebkuru tā vēlēšanos, ja vien viņa varētu būt droša, ka grāfs viņu ta mīl, kā izrāda; un ka viņa nekad nenoticēs tā mīlestībai, ja tas viņai neatsūtīs gredzenu, ko nēsā pirkstā un kas tam, kā viņa dzirdējusi, esot ļoti dārgs. Ja grāfs gredzenu atsūtīs, jūs man to atdosit un pēc tam aizsūtīsit viņam ziņu, ka jūsu meita ir ar mieru izpildīt viņa vēlēšanos, un liksit viņam slepeni atnākt šurp un mani klusītiņām noguldīsit viņam blakus jūsu meitas vietā. Varbūt dievs man parādīs šo žēlastību un es tapšu grūta, un vēlāk ar gredzenu pirkstā un bērnu, kas dzimis no viņa, uz rokas es viņu atgūšu un dzīvošu, kā sievai pieklājas dzīvot ar savu vīru; un jums es par to varēšu pateikties.

Dižciltīgajai dāmai tas viss likās grūti izdarāms, jo viņa baidījās, ka tas varētu kaitēt meitas godam; taču, padomājusi, cik cildeni ir palīdzēt krietnajai donnai atgūt vīru, un apņēmusies to darīt, lai visu godam nokārtotu, viņa, uzticēdamās grāfienes labajiem un godīgajiem nodomiem, ne tikvien apsolīja visu izdarīt, bet pēc dažām dienām, piesardzīgi un slepeni iz pildot grāfienes norādījumus, arī ieguva gredzenu, lai gan grāfam to atdot nācās grūti, un ļoti veikli apguldīja tam blakus- savas meitas vietā paša sievu. No pirmās sastapšanās, ko grāfs tik dedzīgi bija vēlējies, pēc dieva gribas grāfiene kļuva grūta ar diviem puisēniem, kā to noliktajā laikā parādīja radības. Un ne tikai vienreiz vien, bet daudzas reizes dižciltīgā dāma izgādāja grāfienei sastapšanos ar vīru, turklāt tāda slepenībā, ka nekad neviens par to neuzzināja ne vārda un grāfs visu laiku domāja, ka bijis kopā nevis ar sievu, bet ar to, ko mīlēja. Un no rītiem, kad viņam vajadzēja aiziet, viņš tai dāvināja daudz skaistu un vērtīgu dārglietu, kuras grāfiene visas rūpīgi glabāja. Juzdama, ka kļuvusi grūta, tā negribēja vairāk apgrūtināt dižciltīgo dāmu ar tādiem pakalpojumiem un sacīja viņai:

—    Kundze, pateicoties dievam un jums, es esmu ieguvusi to, ko vēlējos, un tāpēc ir laiks, ka es jums atlīdzinu, lai pēc tam varētu doties projām.

Dižciltīgā dāma sacīja, ka priecājoties, ja grāfiene sasniegusi ilgoto, taču viņa tai neesot pakalpojusi cerībā uz kādu atlīdzību, bet gan tāpēc, ka viņai šķitis, ka tā jādara, ja vēlas darīt labu. Uz to grāfiene atteica:

—    Kundze, tas man ļoti patīk; taču no savas puses es nedomāju jums dot to, ko jūs man prasīsit, kā atlīdzību, bet gan tāpēc, ka man liekas, ka tā jādara, ja vēlos darīt labu.

Tad dižciltīgā dāma, trūkuma spiesta, ļoti nokaunējusies palūdza viņai simt liru, lai varētu izprecināt meitu. Grāfiene, redzēdama tās kaunu un dzirdēdama kautrīgo lūgumu, uzdāvināja pieci simti liru un skaistas un vērtīgas dārglietas, kas varbūt bija tikpat daudz vērtas, par ko dižciltīgā dāma bija vairāk nekā apmierināta un, cik vien labi prata, pateicās grāfienei, kas, aizgājusi no tās, atgriezās viesnīcā. Bet dižciltīgā dāma, lai Bel- tramam nebūtu iemesls vēl turpmāk sūtīt dāvanas un apciemot viņas māju, kopā ar meitu aizbrauca uz laukiem pie saviem radiniekiem. Un drīz pēc tam Beltrams, savu ļaužu aicināts un uzzinājis, ka grāfiene aizceļojusi, atgriezās mājās.

Grāfiene, dzirdēdama, ka viņš no Florences aizbraucis un atgriezies savā grāfistē, bija ļoti priecīga un palika Florencē tik ilgi, kamēr pienāca dzemdību laiks un dzetndeja divus puisēnus, ļoti līdzīgus tēvam, un lika tos sevišķi rūpīgi kopt. Un, kad tai šķita pienācis laiks, tā devās ceļā un, neviena nepazīta, nonāca Monpeljē; tur, dažas dienas atpūzdamās, tā uzzināja šo to par grāfu un viņa atrašanās vietu; un, dzirdēdama, ka viņš nodomājis visu svēto dienā sarīkot Rusijonā lielus svētkus dāmām un bruņiniekiem, grāfiene, vēl vienmēr savās parastajās svētceļnieces drēbēs, devās tur. Un, uzzinājusi, ka dāmas un bruņinieki jau sapulcējušies grāfa pilī, lai sēstos pie galda, viņa, nepārmainījusi drēbes, ar šiem saviem dēliņiem uz rokas iegāja zālē, izspraucās cauri ļaudīm līdz grāfam, metās pie tā kājām un raudādama sacīja:

—    Mans siņor, es esmu ta"va nelaimīgā sieva, kas ilgi klīda pa pasauli, lai tu varētu atgriezties un dzīvot savās mājās. Dieva vārdā es tevi lūdzu ievērot nosacījumu, ko tu man pasludināji ar diviem augstmaņiem, kurus es pie tevis aizsūtīju: un raugi, man rokās ne tikai viens dēls, bet divi, no tevis dzimuši, un raugi, tavs gredzens! Tātad ir laiks, lai tu mani pieņemtu par savu sievu, kā esi solījis.

Grāfs, to dzirdēdams, pavisam apjuka, pazinis gredzenu un arī abus bērnus, tik līdzīgi tie viņam bija; bet tomēr viņš jautāja:

—    Kā tas varēja notikt?

Par lielu izbrīnu grāfam un visiem pārējiem, kas tur bija klāt, grāfiene izstastīja visu pēc kartas, kā tas bija noticis. Kad nu grāfs pārliecinājās, ka viņa runā patiesību, un redzēja viņas neatlaidību, pastāvību un saprātu, kā arī abus tik jaukos dēlēnus, tas, vēlēdamies izpildīt savu solījumu un darīt pa prātam pavalstniekiem, kuri lūdza, lai tas viņu saņem un godā kā savu likumīgu sievu, beidzot atmeta stūrgalvīgo cietsirdību, lika grāfienei piecelties, apskāva un skūpstīja viņu un atzina par savu likumīgo sievu un puisēnus par saviem dēliem. Un, pavēlējis viņu ietērpt pienācīgās drēbēs par lielu prieku klātesošajiem un visiem pārējiem saviem vasaļiem, kuri par to uzzināja, grāfs ne tikvien to dienu, bet vēl daudzas citas aizvadīja lieliskās dzīrēs un no šās dienas, godādams Džiletu kā savu laulāto draudzeni un sievu, allaž viņu mīlēja un ļoti cienīja.

Desmitā novele

Alibeka dodas tuksnesi, un mūks Rustiko viņai māca dzit velnu ellē; pēc tam, no turienes atvesta, viņa kļūst par Neerbala sievu.

Dionejs, kas |oti uzmanīgi bija klausījies karalienes noveli, redzedams, ka tā pabeigta un ka viņam vienam vel atlicis stāstīt, negaidot pavēli, smaidīdams iesāka tā:

— Mīļās dāmas, jūs droši vien nekad nebūsit dzirdējušas par to, kā dzen velnu ellē; tāpēc es jums to gribu pastāstīt, pārāk neattālinoties no temata, par kuru jūs visu šo dienu runājāt: varbūt, to iemācījušās, jūs vēl varēsit izglābt savu dvēseli, un turklāt jūs uzzināsit, ka Amors, kas gan daudz labprātāk uzturas jautrās pilis un greznās istabās nekā nabadzīgās būdiņās, dažkārt liek sajust savu spēku arī biezos mežos, stāvos kalnos un vientuļās alās; no tā var noprast, ka viņa varai pakļauta ikviena lieta.

Tātad, pārejot pie stāsta, man jāsaka, ka Barbērijā, Ivapsas pilsētā, reiz dzīvoja kāds ļoti bagāts cilvēks, kam bez citiem bērniem bija skaista un piemīlīga meitiņa, vārdā Alibeka, kura, pati gan nebūdama kristīgā, bija dzirdējusi daudzus kristiešus, kas pilsētā dzīvoja, ļoti slavējam kristīgo ticību un kalpošanu dievam, un tālab viņa kādu dienu vienam no tiem jautāja, kādā veidā un vistiešāk varētu kalpot dievam. Tas viņai atbildēja, ka dievam vislabāk kalpot, bēgot no pasaulīgajām lietām, kā darījuši tie, kas aizgāja vientulībā Tebaidas tuksnešos. Meitene, kas bija ļoti vientiesīga un apmēram gadus četrpadsmit veca, nevis aiz pārdomātas vēlēšanās, bet aiz kādas bērnišķīgas iegribas, nevienam neko neteikusi, slepeni viena pali nākošajā rītā devās ceļā uz Tebaidas tuksnesi un pēc dažām dienām, kamēr viņas vēlēšanās vēl nebija pārgājusi, ar lielām grūtībām to sasniedza; un, ieraudzījusi tālumā kādu būdiņu, devās turp un atrada pie tās durvīm stāvam kādu svētu vīru, kurš bija ļoti izbrīnījies, viņu šeit ieraudzīdams, un jautāja, ko viņa meklējot. Alibeka atbildēja, ka, dieva iedvesmota, viņa ejot meklēt, kā tam kalpot un arī kādu, kas viņai pamācītu, kā tam jākalpo. Cienījamais vīrs, redzēdams, cik meitene jauna un daiļa, baidījās, ka velns viņu varētu ievest kārdināšanā, ja viņš to paturētu pie sevis, un tāpēc, uzslavējis tās labo nodomu un iedevis tai mazliet ieēst augu saknes, mežābolus un dateles un padzerties ūdeni, sacīja:

— Mana meita, netālu no šejienes dzīvo kāds svēts vīrs, kas tev daudz labāk nekā es iemācīs to, ko tu meklē; ej pie viņa!

Un tās izveda viņu uz ceļa. Nonākusi pie otra svētā un saņēmusi tādu pašu atbildi, viņa gāja tālāk un sasniedza kāda jauna vientuļnieka celli, kurš bija ļoti dievbijīgs un labs cilvēks, vārdā Rustiko, un jautāja šim to pašu, ko bija jautājusi iepriekšējiem. Tas, gribēdams uzlikt savai stingrībai lielu pārbaudījumu, nesūtīja viņu prom kā citi, bet paturēja pie sevis cellē un, naktij iestājoties, uzklāja viņai gultu no palmu zariem un sacīja, lai viņa tajā atpūšoties. Kad nu tas bija izdarīts, kārdinājumi nevilcinājās uzbrukt vientuļnieka spēkiem, un viņš, sapratis, ka ilgi maldīgi uz tiem paļāvies, jau pēc nedaudz uzbrukumiem pagrieza ienaidniekam muguru un padevās kā uzvarēts; atmetis svētās apceres, lūgšanas un šaustīšanu, viņš sāka garā iztēloties meitenes jaunību un skaistumu un turklāt pārdomāt, kā ar meiteni apieties, lai, tai neko neapjaušot, viņš gluži kā nešķīsts cilvēks sasniegtu, ko no tās vēlējās. Un, vispirms pārbaudījis meiteni ar dažiem jautājumiem, viņš uzzināja, ka tā nekad nav pazinusi vīrieti un patiesi ir tik vientiesīga, kā izskatās; tāpēc viņš izlēma, kā pakļaut to savai iekārei, izliekoties kalpojam dievam. Un pirmām kārtām vientuļnieks ar garām runām tai pierādīja, cik velns ir nikns ienaidnieks dievam tam kungam, pēc tam lika saprast, ka dievam visvairāk patīk, ja viņam kalpo, dzenot velnu ellē, ar ko dievs tas kungs to nosodījis. Meitene viņam jautāja, kā to darot. Rustiko sacīja:

— To tu tūliņ uzzināsi, un tāpēc dari to pašu, ko tu redzēsi mani darām.

Un viņš sāka novilkt nedaudzos apģērba gabalus, kas viņām bija mugurā, un palika pavisam kails; tāpat darīja arī meitene; tad viņš nometās uz ceļiem, it kā gribētu dievu lūgt, un lika tai nostāties sev pretim. Atrodoties tādā stāvoklī un redzot, cik tā skaista, Rustiko iekāre uzliesmoja kā vēl nekad, un notika miesas augšāmcelšanās. To ieraudzījusi, Alibeka izbrīnā vaicāja:

—   Rustiko, kas tā par lietu, kuru es tev redzu tā iznākam uz āru un kuras man nav?

—   Ak mana meita, — sacīja Rustiko, — tas ir velns, par kuru es tev jau stāstīju. Un tagad tu redzi: viņš man sagādā tik briesmīgas mokas, ka es tikko varu izturēt.

Tad meitene sacīja:

—   Lai slavēts dievs! Es redzu, ka man klājas labāk nekā tev, jo mian nav šā velna.

Rustiko teica:

—   Tu runā patiesību, bet tev tā vietā ir kāda cita lieta, kuras man nav.

—   Un kas? — jautāja Alibeka.

Rustiko viņai atbildēja:

—    Tev ir elle, un es tev teikšu, man liekas, ka dievs tevi šurp sūtījis, lai glābtu manu dvēseli, jo, ja tu gribēsi par mani apžēloties un atļausi šo velnu iedzīt ellē katrreiz, kad viņš mani turpmāk mocīs, tu man sagādāsi ļoti lielu apmierinājumu un dievam izdarīsi sevišķi lielu prieku un pakalpojumu, it īpaši, ja. tu ar tādu nodomu esi šurp nākusi, kā tu man teici.

Meitene vientiesīgi atteica:

—   Mans tēvs, ja man ir elle, lai tā notiek, kad jums labpatiks!

Tad Rustiko sacīja:

—  Mana meita, lai dievs tevi svētī! Tad nu iesim un iedzīsim viņu tur, lai viņš mani pēc tam liek mierā.

Un, to teicis, vientuļnieks aizveda meiteni uz vienu no viņu šaurajām guļasvietām un mācīja tai, kā jāizturas, lai ieslodzītu šo dieva nolādēto. Meitene, kas nekad nebija dzinusi ellē velnu, pirmo reizi sajuta mazliet sāpes un tāpēc sacīja Rustiko: — Patiesi, mans tēvs, šim velnam gan jābūt negantniekam un īstam dieva ienaidniekam, jo viņš pat ellei dara sāpes, kad viņu tur iedzen, kur nu vēl citiem!

Rustiko teica:

—  Mana meita, vienmēr tas nebūs tā.

Un, liai tā nebūtu, viņi iedzina velnu ellē reizes sešas, pirms piecēlās no gultas, tā ka šoreiz tam augstprātība bija tiktāl izdzīta no galvas, ka tas labprāt palika mierā. Bet, kad šī augstprātība turpmāk visai bieži no jauma pārņēma velnu un meitene vienmēr bija gatava to aizdzīt, atgadījās, ka viņai šī spēle sāka iepatikties, un viņa sacīja Rustiko:

' — Tagad es liabi redzu, ka cienījamie ļaudis Kapsā runā patiesību, sacīdami, ka kalpošana dievam ir gaužām tīkama lieta: un patiesi, es neatceros, ka es jebkad būtu darījusi kaut ko tādu, kas man būtu sagādājis tik daudz prieka un patikas kā velna dzīšana ellē; tālab es domāju, ka ikviens, kas tiecas pēc kaut kā cita, nevis pēc kalpošanas dievam, ir muļķis.

Un tāpēc Alibeka bieži nāca pie Rustiko un teica viņam:

—  Mans tēvs, es esmu šurp nākusi, lai kalpotu dievam, nevis lai dzīvotu bezdarbībā: iesim dzīt velnu ellē!

Reiz, ar to nodarbojoties, viņa teica:

—   Rustiko, es nesaprotu, kāpēc velns bēg no elles; jia viņš tur paliktu tikpat labprāt, kā elle to uzņem un patur, viņš nekad no tās neaizietu.

Un tā, kamēr meitene jo bieži aicināja Rustiko un skubināja to kalpot dievam, viņa tik stipri bija izplūkājusi vilnu tā kamzolim, ka tas brīžiem sala, kur cits tā vietā būtu svīdis; un tāpēc Rustiko sāka meitenei skaidrot, ka velnu tikai tad vajagot nosodīt un iedzīt ellē, kad viņš augstprātībā paceļot galvu: tiagad šie viņu ar dievpalīgu tiktai jau esot diabūjuši pie prāta, ka viņš lūdzot dievu, lai atstāj viņu mierā.

Tādā kārtā Rustiko uz kādu laiku apklusināja meiteni. Meitene, redzēdama, ka Rustiko viņu vairāk neaicina dzīt velnu ellē, kādu dienu sacīja:

—   Rustiko, kauču tavs velns ir nosodīts un tevi vairs nemoka, tomēr mana elle mani neliek mierā; tāpēc tu darītu labi, ja ar savu velnu palīdzētu nomierināt manas elles trakumu, kā es ar savu elli palīdzēju izdzīt augstprātību tavam velnam.

Rustiko, kas pārtika tikai no augu saknēm un ūdens, lāgā nevarēja izpildīt meitenes prasības un sacīja tai, ka vajagot ļoti daudz velnu, lai apmierinātu vienu elli, taču viņš darīšot, cik viņa speķos; un tā viņš šad tad vēl izpildīja tās vēlēšanos, bet tik reti, ka tas bija tikpat kā iemest pupu lauvas rīklē. Un tāpēc meitene, kurai likās, ka viņa dievam nekalpo tik daudz, cik būtu vēlējusies, sāka kurnēt. Bet, kamēr pārmērīgi lielo prasību un niecīgo spēku dēļ turpinājās šis strīds starp Rustiko velnu un Alibekas elli, atgadījās, ka Kapsā izcēlās ugunsgrēks, kurā sadega pats savā mājā Alibekas tēvs ar visiem bērniem un citiem ģimenes locekļiem, tā ka Alibeka tagad mantoja visus ģimenes īpašumus. Tāpēc kāds jauneklis, vārdā Neerbals, kurš, plaši dzīvodams, bija izšķiedis visu savu mantu, padzirdējis, ka viņa dzīva, devās viņu meklēt un, atradis Alibeku, pirms tiesa bija pārņēmusi viņas tēva bijušos īpašumus (tā parasti rīkojās ar miruša cilvēka īpašumu, kuram nepalika mantinieka), atveda viņu pret pašas gribu, bet par lielu prieku Rustiko, atpakaļ uz Kapsu, apņēma par sievu un kopā ar viņu kļuva par lielā īpašuma mantinieku. Un, kad sievietes Alibekiai jautāja, pirms Neerbals bija gulējis pie viņas, ar ko viņa tuksnesī kalpojusi dievam, viņa atbildēja, ka ar velna dzīšanu ellē un ka Neerbals izdarījis lielu grēku, atraudams viņu no tādas kalpošanas. Sievietes jautāja:

—   Kā tad dzen velnu ellē?

Meitene pa pusei ar vārdiem, pa pusei ar kustībām viņām to parādīja, par ko sievas sāka tik traki smieties, ka vēl tagad smejas, un sacīja:

—   Nemaz nebēdājies, meit, arī šeit to iabi prot; Neerbals šai ziņā kopā ar tevi cītīgi kalpos dievam tam kungam!

Un tā, vienai pastāstot to tālāk otrai, pilsētā ieviesās paruna, ka vispatīkamākā kalpošana dievam, kāda vien var būt, ir velna dzīšana ellē. Šī paruna, pārnākusi šurp pāri jūrām, pastāv joprojām. Un tāpēc jūs, jaunas damas, kas meklējat dieva žēlastību, mācieties dzīt velnu ellē, jo tas dievam ļoti pa prātam, abam pusēm sagādā prieku, un daudz labuma no tā var izcelties un atgadīties.

Dioneja novele lika tiklajām dāmām iesmieties tūkstoš vai vēl vairāk reižu, tik jocīgi viņām izlikās tā vārdi. Tāpēc, kad tas bija ticis līdz noveles beigām, karaliene, zinādama, ka viņas valdīšanai pienācis gals, noņēma no galvas lauru vainagu, visai laipnīgi uzlika to Filostrātam galvā un sacīja:

—   Drīz mēs redzēsim, vai vilks pratīs labāk vadīt aitas, nekā aitas vadīja vilkus.

To dzirdēdams, Filostrāts smiedamies atteica:

—   Ja bulu noticis pēc mana prāta, vilki būtu aitām iemācījuši iedzīt velnu ellē ne sliktāk, kā Rustiko to iemācīja Alibekai; uri tāpēc nesauciet mūs par vilkiem, ja jūs neesat bijušas aitas; tomēr, tā kā man tagad ir dota vara, es valdīšu pār man uzticēto valsti.

Uz to Neifile atbildēja:

—   Paklausies, Filostrāt, ja tu gribēji mūs mācīt, tev pašam vajadzēja iemācīties to gudrību, ko Mazeto no Larnporekio iemācījās no mūķenēm, un atgūt valodu tikai tad, kad kauli bez skolotāja būtu iemācījušies svilpot.

Redzēdams, ka sirpju atrodas tikpat daudz, cik viņam bija bultu, Filostrāts, atmetis jokus, sāka valdīt pār viņam uzticēto valsti. Un, licis pasaukt senešalu, viņš vēlējās uzzināt, kādā stāvoklī pašreiz visas lietas, un pēc tam saprātīgi izkārtoja visu tā, lai mazajai sabiedrībai būtu labi un patīkami, kamēr ilgs viņa valdīšana; tad, pievērsies dāmām, viņš sacīja:

—   Mīļotās dāmas, sev par nelaimi, kopš es sāku atšķirt labu no ļauna, es jūsu skaistuma dēļ vienmēr esmu atradies Amora varā, un nedz pazemība, nedz paklausība, nedz pakļaušanās visām viņa prasībām man nepalīdzēja: mani vispirms pameta kāda cita dēļ, un pēc tam man klājās aizvien ļaunāk un ļaunāk; un liekas, tā klāsies līdz pat nāvei. Un tāpēc es vēlos, Lai rīt nerunātu ne par ko citu, bet vienīgi par to, kas visvairāk atgādina manu likteni, un proti, lai stāstītu par tādiem cilvēkiem, kuru mīlestība beigusies nelaimīgi, jo arī es sagaidu, ka galu galā mana mīlestība būs ļoti nelaimīga; un tikai tāpēc tas, kurš labi zināja, kas man nolemts, devis man vārdu Filostrāts*, kādā jūs mani saucat.

To teicis, viņš piecēlās kājās un atlaida visus līdz vakariņu stundai.

Dārzs bija tik skaists un patīkams, ka neviens nevēlējās no tā aiziet, Lai citur meklētu lielāku prieku. Kad saules tveice vairs nenogurdināja un nekavēja trenkāt kazlēnus, trušus un citus dzīvniekus, kādi dārzā bija un kuri varbūt simtām reižu bija lēkājuši starp sēdētājiem un viņiem apnikuši, daži no viņiem sāka tos dzenāt. Dionejs un Fiameta uzsāka dziesmu par meseru Gviljelmo un Dāmu del Verdžu*; Filomena un Pamfils ķērās pie šalia spēles. Un tā, ikvienam kaut ko darot, laiks aizsteidzās, un pavisam negaidīta atnāca vakariņu stunda; tāpēc, kad galdi bija novietoti pie skaistās strūklakas, tie ļoti jautri ieturēja maltīti. Lai nenovirzītos no kārtības, kādu bija ievērojušas karalienes pirms viņa, tikko visi piecēlās no galdiem, Filostrāts pavēlēja Lauretai uzsākt kādu deju un nodziedāt dziesmu. Tā sacīja:

—   Mans kungs, es nezinu svešu dziesmu, un no savām es neatceros nevienu, kas būtu piemērota tik jautrai sabiedrībai. Ja nu jūs vēlētos dzirdēt kādu no tām, kas man prātā, es labprāt to nodziedāšu.

Uz to karalis atbildēja:

—  Viss, kas ir tavs, var būt tikai skaists un patīkams; tāpēc dziedi tādu dziesmu, kādu zini.

Tad Laureta ļoti maigā balsī, bet mazliet bēdīgi, citām piebalsojot, iesāka tā:

Neviena tik daudz sāpju.

Ko mierinājums nedzēš,

Nav cietusi kā es, kas mīlas slāpu.

Jo Tam, kas debesīs reiz zvaigznes licis,

Bij mani sev par rotu

Tik līganu un daiļu radīt labpaticis,

Lai katram cēlam prātam jausmu dotu

Mans skaistums neapnicis

Par debess daili, manī iemiesotu,

Bet tagad nopulgotu

Ir mani pametis

Kā akls mirstīgais, un nerimst sāpes.

Vēl tagad jaukām atmiņām es ļauta

Par to, kurš dārgs man bija

Un kura roku, vēlāk domu skauta,

Ka meitene es dienas aizvadīju.

Jo manās acīs jauta

Viņš laipnu mirdzu, kura pavēstīja,

Ka stundu straujā vijā

Viņš manas mīlas cienīgs.

Nu mī|ais zudis man, un nerimst sāpes.

Pēc tam cits jauneklis man nāca pretī

Ar pratu lepnu, drošu —

Viņš teicās cēls un augstdzimis kā reti

Un gūsta tur nu mani valdzinošu,

Jo greizsirdības meti

To maldina. Ak vai! Un velti pošos

Es citu priekam koša,

Jo nepiederet vienam

Es dzimusi, bet daudziem remdēt slāpes.

Lai nolādēta stunda nelaimīgā, Kad kārē mainīt rotu «Jā» viņam teicu. Tērpā jaunavīgā Ar līksmu vienkāršību un ar godu

Reiz gāju. Kauna tvīka

Nu grimstu es: man piedēvē par godu,

Ko izjūtu kā sodu.

Nekas šīs mokas nedzēš,

Un labak mirtu es, pirms |imstu sāpēs.

Draugs dārgais, mī|otais, kas pirmais sniedzi

Mari prieku nepārspētu,

Nu cita dē| es tevi aizmirst liedzos,

Kaut tagad debesis tu skati svētu

Tā vaigu, kas mūs priece.

Liec matīt man, ka dzisusi nav lēti

Guns, kuras iekveldēti,

Mēs tiecāmies viens otra,

Un lūdz, lai nāve rcmde mīlas slāpes.

Seit Laureta nobeidza savu dziesmu, ko visi uzmanīgi noklausījās, bet katrs saprata dažādi: bija tādi, kas to saprata kā milāniešu parunu: «Labak trekns suķis nekā daiļš skuķis,» — citiem bija cildenāka, labāka un patiesāka izpratne, bet par to pašreiz nepienākas runāt. Pēc šīs dziesmas karalis, licis aizdedzināt zālē un starp puķēm daudz lāpu, pavēlēja nodziedāt vēl daudz citu dziesmu, kamēr sāka rietēt visas zvaigznes, kas bijia uzlēkušas. Tāpēc viņam šķita, ka laiks doties pie miera, un, novēlējis labu nakti, viņš pavēlēja ikkatram atgriezties savā istabā.

CETURTĀ DIENA

Beidzas Dekamerona trešā diena un sākas ceturtā, kad, Filostrātam valdot, runā par tādiem cilvēkiem, kuru mīlestība beigusies nelaimīgi.

Visudārgās dāmas, gan no gudriem vīriem dzirdētie vārdi, gan tas, ko daudzas reizes es pats esmu redzējis nn lasījis, pavedināja mani domāt, ka brāzmainajam un svilinošajam skaudības vējam būtu jāsatricina tikai vissmailākie torņi un pašas augstākās koku galotnes. Tomēr izrādās, ka esmu maldījies, tā domādams. Bēgdams un allaž pūlēdamies izbēgt no šā nevaldāmā vēja mežonīgajām brāzmām, es vienmēr esmu centies iet ne tikai pa līdzenumiem, .bet pat pa visdziļākajām ielejām. Tas pavisam skaidri kļūst redzams ikvienam, kas aplūko iepriekšējos stāstiņus, kurus es esmu uzrakstījis florenciešu izloksnē, nesaistītā valodā un bez virsrakstiem, turklāt tik vienkāršā un pieticīga stilā, cik vien iespējams. Un tomēr es neesmu varējis izvairīties un šis vējš mani ir nežēlīgi satricinājis, gandrīz pat izrāvis ar saknēm, un skaudības dzēlieni pavisam saplosījuši. Tāpēc es tagad skaidri saprotu, ka taisnība ir gudrajiem, kuri mēdz sacīt, ka vienīgi postu šai pasaulē neskar skaudība.

Tātad, manas kautrās dāmas, bija daži tādi, kuri, lasīdami šos stāstiņus, sacīja, ka jūs man par daudz patīkot un ka tas neesot godīgi, ja es ar tādu prieku nopūloties jums izdabāt, jūs iepriecināt un jūs cildināt, kā es to daru; un daži izteicās vēl ļaunāk. Citi, vēlēdamies parādīt vēl vairāk nobriedušas domas, sacīja, ka manā vecumā nepieklājoties aizrauties ar tādām lietām, tas ir, stāstīt par dāmām vai iztapt viņām. Un daudzi, izlikdamies sevišķi norūpējušies par manu slavu, saka, ka es būtu rīkojies daudz gudrāk, palikdams pie mūzām Parnasā, nekā ar šīm pļāpām iespraukdamies jūsu vidū. Un ir arī tādi, kas, runādami drīzāk nievājoši nekā gudri, ir teikuši, ka es rīkotos daudz saprātīgāk, ja domātu par to, ka nopelnīt maizi, nevis nodotos tādām blēņām, pārtiekot no vēja. Un daži citi, kaitēdami manam darbam, pūlas pierādīt, ka tas, ko es esmu stāstījis, nav bijis tā, kā es jums to pavēstu. Tā nu tik dažādas un tik spēcīgas brāzmas miani ir svaidījušas un mocījušas, tik nežēlīgi un asi zobi ievainojuši jūtīgā vietā, kamēr es kalpoju jums, cienījamās dāmas; un visu to es uzklausu un panesu, dievs mans liecinieks, ar priecīgu prātu. Un, kauču jums mani būtu jāaizstāv šiai ziņā, tomēr es neesmu nodomājis taupīt savus spēkus, bet, tieši pretēji, gan neatbildot tik pamatīgi, kā pienāktos, es vēlos ar īsu atbildi apklusināt skauģu valodas un darīt to nekavējoties. Jo, ja jau tagad, kad neesmu vēl paveicis ne trešo da|u no sava darba, pēlēju ir daudz un viņi kļuvuši pārāk iedomīgi, tad, man šķiet, pirms es nonāktu galā, viņi, sākumā nesaņēmuši nekādu pretestību, varētu tā pavairoties skaitā, ka ar nelielām pūlēm mani iznīcinātu, un jūsu spēki, lai gan lieli, nespētu pret viņiem noturēties.

Taču, pirms es kādam atbildu, es gribu, sevi aizstāvot, pastāstīt — pat ne veselu noveli, lai neizliktos, ka es savas noveles vēlos pievienot novelēm, ko stāstījusi šī cienījamā sabiedrība, ar kuru es jūs iepazīstināju, bet tikai daļu, lai tās nepilnīgums pats par sevi parādītu, ka šī novele nepieder pie tādām.

Un, vērsdarnies pie saviem uzbrucējiem, es teikšu, ka mūsu pilsētā pirms daudziem gadiem dzīvoja kāds pilsonis, vārdā Filipo Balduči, cēlies no ļoti zemas kārtas, bet bagāts, turklāt izveicīgs un pieredzējis, cik to prasīja viņa stāvoklis. Šim Filipo bija sieva, ko viņš bezgalīgi mīlēja, tāpat kā tā viņu, un abi mierīgi vadīja savas dzīves dienas, allaž cenzdamies izdabāt viens otram. Tad atgadījās, kā vienreiz atgadās ar visiem, ka lāga sieviete šķīrās no šīs pasaules un neatstāja savam Filipo neko citu kā vienu vienīgu dēlu, no viņa ieņemtu, kurš varēja būt apmēram divus gadus vecs. Pēc sievas nāves Filipo pārņēma tik neremdināmas sāpes, kādas nekad nav pārņēmušas nevienu citu, zaudējot savu mīļoto. Redzēdams, ka palicis viens un viņam laupīts tā cilvēka tuvums, ko viņš visvairāk mīlēja, Filipo nolēma še vairs nepalikt, bet nodoties kalpošanai dievam un to pašu likt darīt savam mazajam dēliņam. Un tāpēc, dieva vārdā izdalījis visu savu mantu, viņš nekavējoties devās uz Azinaijo* kalnu un tur kādā mazā būdiņā apmetās uz.dzīvi kopā ar savu dēlu. Dzīvojot no žēlastības dāvanām gavēņos un lūgšanās, tas ļoti sargājās dēla klātbūtnē pieminēt kādu pasaulīgu lietu, nedz arī ļaut tādu ieraudzīt, lai tā nenovirzītu viņu no kalpošanas dievam, bet vienmēr stāstīja viņam par mūžīgās dzīves slavu, piar dievu un svētajiem, nemācīdams neko citu kā svētās lūgšanas. Tāda dzīvē Filipo noturēja dēlu daudzus gadus, nekad neļaudams viņam aiziet no būdiņas, nedz ari satikties ar kādu citu, izņemot sevi.

Krietnais vīrs mēdza palaikam doties uz Florenci, kur saņēma no dievbijīgiem ļiaudīm iztikai nepieciešamās žēlastības dāvanas, un pēc tam atgriezās savā cellē. Kad zēnam bija jau astoņpadsmit gadu un Filipo bija kļuvis vecs, atgadījās, ka dēls viņam kādu dienu jautāja, uz kurieni viņš ejot. Filipo tam pateica. Uz to jauneklis sacīja:

—   Mans tēvs, jūs jau esat vecs, un jums šis gājiens sagādā grūtības; kāpēc jūs mani kādreiz neaizvedat uz Florenci, lai pēc tam, kad jūs mani būtu iepazīstinājis ar dieva un jūsu dievbijīgajiem draugiem, es, kas esmu jauns un spēcīgāks par jums, varētu jūsu vajadzībās doties uz Florenci, kad jums labpatiktu, kamēr jūs paliktu še?

Krietnais vīrs, nodomādams, ka viņa dēls jau pieaudzis un tik ļoti pieradis kalpot dievam, ka diezin vai pasaulīgās lietas spētu viņu vilināt, pie sevis noteica: «Viņš runā pareizi.» Tāpēc reiz, kad Filipo radās vajadzība uz turieni doties, tas paņēma dēlu sev līdz. Kad jauneklis ieraudzīja pilis, mājas, baznīcas un visu citu, ar ko šī pilsēta tik bagāta, viņš, neatcerēdamies nekad neko tamlīdzīgu redzejis, sāka stipri brīnīties un par daudz ko izjautāja tēvu, kas tas esot un kā to saucot. Tēvs viņam stāstīja, un viņš, to noklausījies, apmierinājās un taujāja atkal par citu. Un, kamēr dēls tā jautāja un tēvs atbildēja, viņi nejauši sastapa pulciņu jaunu meiteņu, visas skaistas un grezni ģērbušās, kuras nāca no kāzām. Tikko jauneklis tās ieraudzīja, viņš tūliņ jautāja tēvam, kas tās esot.

Uz to tēvs atbildēja:

—   Mans dēls, novērs acis uz zemi un neuzlūko viņas: tas ir kaut kas ļauns.

Tad dēls jautāja:

—   Bet kā viņas sauc?

Tēvs, lai nepamodinātu jaunekļa miesīgās dziņas un neizraisītu nekam nevajadzīgu iekāri, negribēja viņas nosaukt īstajā vārdā, tas ir, par sievietēm, bet teica:

—   Tās sauc par zostiņām!

Un pavisam neticami izklausās, ka jauneklis, kas līdz šim nekad nebij^redzējis nevienu sievieti, nelikdamies vairs ne zinis nedz par pilīm, nedz vēršiem, nedz zirgiem, nedz ēzeļiem, nedz naudu, nedz piar ko cilu no visa redzētā, tūdaļ sacīja:

—   Mans tēvs, es jūs lūdzu, pagādājiet man vienu no šīm zostiņām!

— Vai manu, dēls, klusē! — izsaucās tēvs. — Tās ir nelabas lietas.

—   Vai tad tā izskatās nelabas lietas? — vaicāja jauneklis.

—   Jā, — atbildēja tēvs.

Tad jauneklis sacīja:

—   Es nezinu, ko jūs ar to gribat teikt un kāpēc tās ir nelabas; cik es saprotu, man šķiet, es vēl nekad neesmu redzējis kaut ko tik skaistu un pievilcīgu. Viņas ir skaistākas par uzgleznotajiem eņģeļiem, kurus jūs man vairākas reizes esat rādījis. Ak, es jūs lūdzu, ja jūs mani mīlat, izdariet tā, lai mēs varam aizvest sev līdz tur augšā vienu no šīm zostiņām, un es to barošu!

Tad tēvs sacīja:

—   Es to negribu; tu jau arī nezini, ar ko tās barot.

Un tēvs tūliņ atskārta, ka daba ir spēcīgāka par viņa saprātu, un nožēloja, ka bija atvedis dēlu līdz uz Florenci.

Tik tālu pastāstījis šo noveli*, es vēlos, lai ar to pietiktu un es atkal varētu pievērsties tiem, kam noveli stāstīju.

Tātad daži no maniem pēlējiem teica, ka es darot slikti, ak jaunās dāmas, par daudz nopūlēdamies palikt jums, un ka jūs pārlieku patīkot man. Šos pārmetumus es pilnīgi atklāti atzīstu, ias ir, atzīstu, ka jūs man patīkat un es cenšos patikt jums. Un es jautāju saviem pēlējiem, kauču arī viņi nav pazinuši kaislīgus skūpstus, mīlīgus apskāvienus un savienošanās baudu, ko no jums, visusaldākās dāmas, tik bieži gūstam, bet tikai redzējuši un joprojām redz jūsu cildināmos tikumus, izcilo skaistumu un brīnišķīgo piemīlīgumu, un turklāt jūsu sievišķīgo tiklumu, es jautāju, kas tur ko brīnīties, ja pat cilvēks, kas barots, audzināts un uzaudzis mežonīgā un vientuļā kalnā, nelielas būdiņas sienās bez nekādas citas sabiedrības, vienīgi kopā ar tēvu, līdzko jūs ieraudzīja, tikai pēc jums ilgojās, tīkoja un mīlestībā tiecās? Vai viņi mani nopels, zobosies par mani un cels neslavu, ja es, kura miesā pašas debesis ielikušas dziņu mīlēt jūs, ar visu savu dvēseli jau no bērnības esmu jums pievērsies, juzdams jūsu acu gaismas spēku, medaino vārdu saldumu un līdzjūtīgo nopūtu iededzināto liesmu, un ja jūs man patīkat, vai ja es cenšos patikt jurnš, it īpaši ievērojot, ka jūs vairāk par visu patikai kādam vientuļniekam, nesapratīgam jauneklim, drīzāk meža zvēram?

Patiesi, vienīgi tas, kas jūs nemīl un nevēlas, lai jūs to mīlētu, kas nepazīst un neizjūt dabiskās dziņas spēku un priekus, rnani var nopelt, un es tāpēc nemaz neraizējos.

Un tie, kas zobojas par maniem gadiem, pierāda, ka nezina, kāpēc puravam laksti vēl zaļi, kaut gan galva jau balta. Tādiem, atstādams pie malas jokus, es atbildu, ka nekad līdz pat savam mūža galam neuzskatīšu piar kaunu iztapt dāmām šai ziņā, kur iztapt uzskatīja par godu un prieku Gvido Kavalkanti* un Dante Aligjēri, būdami pusmūžā, un mesers Cino no Pistojas*, jau pavisam vecs. Un, ja es ar to neatkāptos no sava parastā stāstīšanas veida, es ņemtu palīgā vēsturi un pierādītu, ka tā jau kopš senatnes ir pilna ar nostāstiem par cienījamiem vīriem, kas savos vēlākajos brieduma gados dedzīgi pūlējušies izdabāt dāmām: kurš to nezina, liai iet un pamācās!

Ka man vajadzējis palikt pie mūzām Parnasā, to es atzīstu par labu padomu, taču ne vienmēr mēs varam palikt pie mūzām, nedz arī tās pie mums; un nav ko pārmest, ja gadās, kia kāds, no tām aizgājis, priecājas, ieraugot kaut ko tām līdzīgu. Mūzas ir sievietes; un, lai gan sievietes nav to vērtas, ko mūzas, tomēr viņām uz pirmo acu uzmetienu ir līdzība ar mūzām; tāpēc, ja sievietes man nebūtu patikušas citādi, viņām būtu man jāpatīk šā iemesla dēļ. Turklāt sievietes man devušas ieganstu sarakstīt tūkstošiem pantu, kamēr mūzas nekad man nav devušas iemesla sacerēt kaut vienu. Ir taisnība, mūzas man palīdzēja un pamācīja, kā sacerēt šos tūkstošus, un, iespējams, kamēr es rakstīju šīs noveles, lai arī cik vienkāršas, viņas mani vairākkārt apciemojušas, varbūt pakalpodamas un par godu tai līdzībai, kāda sievietēm ir ar viņām; tāpēc, vijot šos stāstiņus, es neattālinos ne no Parnasa, ne no mūzām, kā daudzi, šķiet, domā.

Un ko lai sakām tiem, kuri tik ļoti jūt līdz manam izsalku- mam, ka iesaka man parūpēties par maizi? Patiešām es nezinu; es varu vienīgi iedomāties, ko viņi atbildētu, ja es trūkumā viņiem paprasītu maizi. Man liekas, viņi teiktu: — Ej, pameklē to savās pasakās! — Un tiesa, dzejnieki to jau atraduši savās pasakās vairāk, nekā daudzi bagātnieki rod savos dārgumos. Un diezgan daudzi no viņiem, nodarbojoties ar savām pasakām, jau padarījuši slavenu savu laikmetu, kamēr daudzi, kas centušies iegūt vairāk maizes, nekā tiem bija nepieciešams, ņēmuši bēdīgu galu. Ko vēl man teikt? Lai viņi mani aizdzen, ja es viņiem prasu maizi; kauču, paldies dievam, man vēl nav tādas vajadzības, un, ja man tomēr tāda rastos, es zinu, kā, sekojot apustuļu mācībai, var paciest gan pārpilnību, gan trūkumu; un tāpēc lai neviens nerūpējas par mani vairāk nekā es pats!

Tie, kuri apgalvo, ka tas tā nav bijis, kā es stāstu, sagādātu man lielu prieku, ja atnestu pirmtekstus; un, jia šie pirmteksti nesaskanētu ar to, ko es rakstu, es atzītu viņu pārmetumus par taisnīgiem un pats mēģinātu laboties; bet, kamēr viņi tikai runā, es jaušu viņiem domāt viņu domas, pats palikdams pie savām, un teikšu par viņiem to pašu, ko viņi par mani saka.

Tā kā es domāju, ka šoreiz esmu gana atbildējis, tad teikšu, ka, apbruņojies ar dieva un jūsu palīdzību, uz kuru es ceru, visu- daiļās dāmas, un ar labu pacietību, es došos uz priekšu, pagriežot muguru šim vējam un ļaujot, lai tas pūš; jo es neredzu, ka ar mani varētu notikt kas cits un ne tas pats, kas notiek ar niecīgu putekli, stipram vējam pūšot: vējš to vai nu nepaceļ no zemes, vai paceļ un nes augšup, bieži pāri pār cilvēku galvām, pār karaļu un imperatoru kroņiem, un reizēm atstāj to uz staltām pilīm un visaugstākajiem torņiem; un, ja puteklis krīt, tad zemāk par to vietu, no kuras bija pacelts, nokrist nevar. Un, ja es kādreiz visiem spēkiem biju nolēmis jums kādā ziņā izdabāt, tad tagad vēlos to vairāk nekā jebkad, jo es zinu, ka nevienam nebūs iemesla apgalvot neko citu kā vien to, ka es un visi pārējie, kas jūs mīl, rīkojamies saskaņā ar dabu. Un, lai pretotos dabas likumiem, vajadzīgi pārāk lieli spēki, un bieži gadās, ka pūles ne tikvien ir gluži veltīgas, bet pat liek ciest gaužām lielus zaudējumus tam, kas pūlējies. Es atzīstos, tādu spēku man nav, un es arī nevēlos, lai tie man būtu; un, ja arī man tādi būtu, es drīzāk aizdotu tos citiem, nekā izlietotu pats. Tāpēc lai apklust pēlēji un, ja viņi nevar iekvēloties, lai dzīvo sastingumā un nododas saviem priekiem vai, pareizāk sakot, savām izvirtušajām dziņām, un mari šai īsajā dzīves laikā, kas mums dots, atstāj manus priekus!

Bet ir laiks, manas daiļās dāmas, atgriezties tur, no kurienes mēs izgājām, un turpināt iesākto kārtību, jo diezgan esam klaiņojuši.

Saule jau bija aizdzinusi no debesīm it visas zvaigznes un no zemes nakts valgo ēnu, kad Filostrāts piecēlies lika pamodināt visus pārējos; un, aizgājuši uz skaisto dārzu, viņi sāka pastaigāties un, kad pienāca pusdienu stunda, pusdienoja turpat, kur iepriekšējā vakarā bija ieturējuši vakariņu maltīti. Atpūtušies diendusā, kamēr saule vēl atradās visaugstāk, viņi piecēlās un pa paradumam nosēdās ap skaisto strūklaku. Tad Filostrāts pavēlēja sākt stāstīšanu Fiametai, kas, negaidot, lai tai vēl ko teiktu, laipni iesāka.

PIRMĀ NOVELE

Salerno firsts Tankrēdi nogalina savas meitas mi- lako un nosūta viņai tā sirdi zelta kausā; viņa aplej sirdi ar sazāļotu ūdeni, izdzer to un tādā kārtā mirst.

Nežēlīgu tematu sarunām šodien ir devis mūsu karalis, ja padomājam, ka mums, kas esam še sanākuši, lai uzjautrinātos, jāstāsta par svešām asarām, par kurām nevar runāt tā, lai neiežēlotos gan tas, kas stāsta, gan tas, kas klausās. Varbūt viņš to darījis, lai mazliet apvaldītu mūsu iepriekšējo dienu jautrību; taču, lai kas viņu būtu pamudinājis, tā kā rnan neklājas mainīt viņa izvēli, es jums pastāstīšu kādu žēlabainu, drausmīgu un jūsu asaru cienīgu notikumu.

Tankrēdi, Salerno firsts, būtu bijis ļoti cilvēcisks un labsirdīgs valdnieks, ja savās vecumdienās nebūtu aptraipījis rokas ar mīlētāju asinīm. Viņam visā dzīves laikā bija tikai viena vienīga meita, bet viņš būtu bijis laimīgāks, ja tās nebūtu bijis. Viņš mīlēja to tik maigi, kā jebkad kāds tēvs mīlējis savu meitu; šīs maigās mīlestības dēļ nespēdams no tās šķirties, viņš to ilgi neizprecināja, lai gan tā par daudziem gadiem bija pārsniegusi precību vecumu, kamēr beidzot tomēr atdeva to par sievu vienam no Kapuas hercoga dēliem; bet, nodzīvojusi ar vīru tikai neilgu laiku, tā kļuva atraitne un atgriezās pie tēva. Jaunā atraitne bija tik ļoti daiļa pēc augumia un vaiga, kāda neviena sieviete nekad nav bijusi, un jauna, drosmīga un gudra, varbūt gudrāka, nekā siēvietei pieklātos būt. Un tā, dzīvojot pie tēva, kas viņu tik ļoti mīlēja, lielā greznībā kā jau augstdzimusi dāma un redzēdama, ka tēvs lielās mīlestības dēļ visai maz rūpējas, lai viņu atkal izprecinātu, un, tā kā viņai likās nepieklājīgi tēvam par to vēlreiz atgādināt, viņa nolēma, ja iespējams, slepeni pagādāt sev cienīgu mīļāko. Un tā viņa sāka vērot daudzos vīriešus, kas apmeklēja tēva galmu, gan dižciltīgos, gan pārējos, kādus mēs redzam galmos; un, kad viņa bija pavērojusi to izturēšanos un paražas, viņai iepatikās kāds jauneklis, tēva kalpotājs, vārdā Gviskardo, no ļoti zemas kārtas, bet tikumos un paražās daudz dižciltīgāks par jebkuru citu; bieži ar to redzēdamās, viņa klusībā kaislīgi tajā iemīlējās un ar katru brīdi vairāk iejūsminājās par tā tikumiem. Un jauneklis, kurš arī nebija mazāk attapīgs, to pamanījis, tik ļoti ieņēma viņu savā sirdī, ka izmeta no prāta gandriz visu citu, tikai ne mīlestību uz viņu.

Un tā nu, kamēr viņi slepeni mīlēja viens otru, jaunā dāma neko tik ļoti nevēlējās kā būt kopā ar savu iemīļoto; un tāpēc, negribēdama šo mīlestību nevienam uzticēt, viņa izdomāja pavisam jaunu viltību, lai paziņotu mīļotajam satikšanās iespēju. Viņa uzrakstīja vēstuli, kurā norādīja, kas tam nākošajā dienā darāms, lai satiktos ar viņu; un pēc tam, ielikusi vēstuli niedres stiebrā, viņa jokojot sniedza to Gviskardo, teikdama:

— No tās tu šovakar vari iztaisīt pūšamo caurulīti, ar ko tavai kalponei uzpūst uguni.

Gviskardo paņēma niedri un, nojauzdams, ka dāma bez iemesla nevar būt to viņam devusi un tā runājusi, tūliņ atgriezās ar to savās mājās, kur, apskatījis niedri un uzgājis plaisu, atvēra to un atrada iekšā dāmas vēstuli; to izlasījis un labi sapratis, kas viņam jādara, viņš kļuva par vislaimīgāko cilvēku, kāds jebkad bijis, un sāka gatavoties, lai dotos pie dāmas norādītajā veidā.

Blakus firsta pilij kalnā bija ala, izcirsta kopš senseniem laikiem, kurā ieplūda mazliet gaismas pa mākslīgi ierīkotu spraugu, un šo spraugu gandrīz aizsedza pāri augošie ērkšķu krūmi un zāle, jo ala bija tikpat kā pamesta; alā varēja nokļūt

pa slepenām kāpnēm no vienas pils apakšējā stāva istabas, kurn apdzīvoja dāma, kauču ieeja bija noslēgta ar ļoti stiprām durvīm. Visi par šīm kāpnēm bijia pilnīgi aizmirsuši, jo tās netika lietotas kopš sens'eniem laikiem, tā ka gandrīz neviens neatcerējās, ka tādas šeit būtu bijušas. Bet Amors, kura skatieniem neviena lieta nav tik apslēpta, lai netaptu ieraudzīta, lika par tām iedomāties mīlētājai. Un, lai neviens neko nevarētu nojausļ, viņa daudzas dienas nopūlējās ar dažādiem rīkiem, kādus vien varēja sadabūt, līdz izdevās durvis atvērt; pēc tam kad viņa tās bija atvērusi un gluži viena nokāpusi alā un ieraudzījusi spraugu, viņa aizsūtīja Gviskardo ziņu, lai viņš papūlas iekļūt ala, turklāt minēja augstumu, kāds varētu būt no spraugas līdz zemei. Šā plāna izpildīšanai Gviskardo nekavējoties sagatavoja virvi ar visādiem mezgliem un cilpām, lai pa to būtu iespējams nokāpt; un, apģērbis ādas kamzoli, kam vajadzēja viņu aizsargāt no ērkšķiem, neteikdams nevienam ne vārda, viņš nākošajā naktī devās uz spraugu un, labi piestiprinājis vienu virves galu pie stipra stumbra spraugas malā, nolaidās pa virvi alā un gaidīja dāmu.

Dāma jau nākamajā dienā, izlikdamās, ka grib atdusēties, aizsūtīja prom savas biedrenes un, viena pati ieslēgusies istabā, atvēra durvis, nokāpa alā, kur atrada Gviskardo, un abi sveica viens otru ar bezgala lielu prieku. Un pēc tam, abi kopā atgriezušies dāmas istabā, viņi vislielākajā līksmē pavadīja lielu daļu no šis dienas; un, kad viņi bija vienojušies, kā turpmāk piesardzīgi rīkoties, lai viņu mīlestība paliktu apslēpta, Gviskardo atgriezās ala un dāma, aizslēgusi durvis, izgāja pie savām biedrenēm. Vēlāk, naktij iestājoties, Gviskardo uzrāpās pa virvi, izlīda caur spraugu, pa kuru bija ienācis, un devās uz mājām. Iepazinis šo ceļu, viņš vēlāk bieži pa to atgriezās.

Bet liktenis, kam skauda tik ilgstošs un tik liels prieks, ar sāpju pilnu notikumu pārvērta abu mīlētāju svētlaimi rūgtās asarās. Tankrēdi bija paradis reizēm viens atnākt uz meitas istabu, še pakavēties, mazliet parunāties ar to un atkal aiziet. Un kādu dienu pēc pusdienas, kad jaunā dama, vārdā Gismonda, ar visām savām biedrenēm atradās dārzā, viņš nokāpa lejā un iegāja meitas istabā, nevienam ne redzot, ne dzirdot; un, negribēdams atraut meitu no izpriecas, viņš, atrazdams istabas logus aizvērtus un gultas aizkarus nolaistus, apsēdās uz kāda soliņa kaktā pie gultas; atspiedis galvu pret gultu un uzvilcis sev virsū aizkaru, itin kā kad ar nodomu būtu gribējis paslēpties, viņš iemiga. Un, kamēr viņš tā gulēja, Gismonda, kas pa nelaimi tai diena bija likusi atnākt Gviskardo, atstājusi savas biedrenes dārzā, klusu atgriezās istaba un, to aizslēgusi, nepamanot, ka kāds še ir, atvēra durvis Gviskardo, kas viņu jau gaidīja. Un abi kā piaraduši likās gultā, un, kamēr viņi tur savā starpā jokojās un kaitējās, .atgadījās, ka Tankrēdi uzmodās un dzirdēja un redzēja visu, ko darīja Gviskardo un meita; ārkārtīgi apbēdināts, viņš vispirms gribēja abus apsaukt, bet tad nolēma klusēt un, ja iespējams, nerādīties, lai, piesardzīgākā kārta un sevi mazāk apkaunojot, izdarītu to, ko prātā jau bija nodomājis.

Abi mīlētāji pa paradumam palika kopā labu brīdi, nepamanot Tankrēdi; un, kad tiem šķita pienācis laiks, tie piecēlās no gultas: Gviskardo atgriezās alā un Gismonda izgāja no istabas. Tankrēdi, lai gan jau vecs, izkāpa pa istabas logu dārzā un, neviena nepamanīts, līdz nāvei noskumis, atgriezās savā istabā. Paklausot viņa pavēlei, jau nākamajā naktī, kamēr visi gulēja pirmajā miegā, divi vīri satvēra Gviskardo, kuru, lienot caur spraugu, ļoti traucēja ādas kamzolis, un slepeni aizveda pie Tankrēdi. Tankrēdi, ieraugot Gviskardo, gandrīz raudādams sacīja:

— Gviskardo,  nelabvelība pret tevi nebija pelnījusi tadu apvainojumu un negodu, kādu tu esi nodarījis manai dzimtai, par ko es šodien pārliecinājos pats savām acīm.  Uz to Gviskardo neatbildēja neko citu kā vienīgi šādus vārdus:

—Mīlestības spēks ir daudz lielāks neka mans vai jūsu.

Tad Tankrēdi pavēlēja, lai Gviskardo tiktu apsargāts vislielākajā. slepenībā kādā no blakus istabām, un tā arī izdarīja. Kad pie'nācia nākošā diena, turklāt Gismonda par notikušo vēl neko nezināja, Tankrēdi, visvisādi izdomājies, kā rīkoties, pa vecam paradumam, no galda piecēlies, devās uz meitas istabu, kur, licis viņu .pasaukt un ieslēdzies kopa ar viņu, raudādams iesaka:

-— Gismonda, man šķita, ka pazīstu tavu tikumību un godīgumu; un, ja es pats savām acīm nebūtu redzējis, man nekad nevarētu ienākt prātā, lai kas man to sacītu, ka tu domā atdoties kādam vīrietim, kas nav tavs vīrs, nerunājot nennaz par to, ka tu patissi to darītu; par to atceroties, savās nedaudzajās dzīves die- nās/ ko mans vecums man vēl saglabājis, es vienmēr būšu sarūgtināts. Un, kaut dievs būtu devis, ja tev vajadzējia ieslīgt tādā netiklībā, ka tu būtu izvēlējusies cilvēku, kas cienīgs tava dzimuma! Bet no daudziem, kuri apmeklē manu galmu, tu izvēlējies

Gviskardo, jaunekli no pašas zemākās kārtas, kas gandrīz tikai aiz žēlastības no bērnības līdz šai dienai audzināts mūsu galmā; līdz ar to tu man esi sagādājusi vislielākās dvēseles mokas, un es nezinu, ko man darīt ar tevi. Ar Gviskardo, kurš šonakt pēc manas pavēles notverts, lienot cauri spraugai, un patlaban atrodas apcietinājumā, esmu jau izlēmis, ko darīt; dievs mans liecinieks, es nezinu, ko darīt ar tevi. No vienas puses, mani mudina mīlestība, ar kādu es tevi vienmēr esmu mīlējis vairāk nekā jebkurš tēvs savu meitu, no otras, — taisnīgas dusmas par tavu lieio neprātu: mīlestība mudina, lai es tev piedodu, bet dusmas, lai es, pretēji savai dabai, esmu nežēlīgs pret tevi. Taču, pirms es izlemju, gribu dzirdēt, ko tu par to saki.

To teicis, viņš nolieca galvu un raudāja tik gauži kā izpērts bērns. Uzklausījusi tēvu un uzzinājusi, ka ne tikai atklāta viņu slepenā mīlestība, bet arī Gviskardo satverts, Gismonda izjuta neiedomājamas sāpes, un dažbrīd daudz netrūka, ka viņa būtu savas sāpes izrādījusi ar vaimanām un asarām, kā to dara lielākā daļa sieviešu; bet tomēr viņas lepnā dvēsele pārvarēja šo vājumu, viņas sejas vaibsti ar apbrīnojamu spēku nocietinājās, un viņa sevī nolēma drīzāk šķirties no dzīves nekā lūgt kaut ko savā labā, domādama, ka viņas Gviskardo ir jau miris. Tāpēc nevis kā apbēdināta sieviete, kas nožēlo savu pārkāpumu, bet bezrūpīga un drosmīga, ar sausām acīm un atklātu un pilnīgi nesamulsušu seju, viņa atbildēja tēvam:

— Tankrēdi, es nedomāju nedz liegties, nedz lūgties, jo liegšanās man nevarētu palīdzēt, bet es negribētu, ka lūgšanās palīdz; turklāt es negribu ne ar ko pamudināt tevi uz labsirdību un mīlestību, bet vēlos, atzīstot patiesību, vispirms ar īsteniem pierādījumiem aizstāvēt savu godu un tad ar darbiem drosmīgi paust savas dvēseles lielumu. Ir taisnība, ka es mīlēju un vēl tagad mīlu Gviskardo, un mīlēšu, kamēr vien dzīvošu, kas nebūs ilgi; un, ja arī pēc nāves vēl mīl, es nepārstāšu viņu mīlēt; bet uz io mani pamudināja ne tik daudz mans sievišķīgais vājums, cik tavs kūtrums mani izprecināt un viņa krietnums. Tā kā tu pats esi no miesas un asinīm, tev vajadzēja zināt, Tankrēdi, ka esi radījis arī meitu no miesas un asinīm, nevis no akmens vai dzelzs. Un tev vajadzēja un vēl tagad vajag atcerēties, lai gan tu jau esi vecs, kādi ir jaunības likumi un kāds tiem spēks; un, lai gan tu, vīrietis būdams, daļu no saviem labākajiem gadiem pavadīji ieroču vingrinājumos, tev ne mazāk vajadzēja apjaust, uz ko dīkā un bezrūpīgā dzīve pavedina sirmgalvjus, kur nu vēl jauniešus. Tātad es, dzimusi no tevis, esmu ar miesu un asinīm un tik maz dzīvojusi, ka esmu vēl jauna; un kā viena, tā otra iemesla dēļ es biju pakļauta jutekliskai iekārei, kam apbrīnojamu spēku piešķīra tas, ka es, reiz izdota pie vīra, biju jau uzzinājusi, cik liela bauda ir apmierināt šādu iekāri. Un, būdama jauna, turklāt sieviete, es nespēju pretoties kaisles varai un nolēmu tai sekot, uz kurieni tā mani vilka, un iemīlējos. Un patiesi, es izlietoju visus savus spēkus, cenzdamās aizkavēt, lai no tā, uz ko mani skubināja iedzimtais grēks, neizceltos negods ne tev, ne man. Šai ziņā līdzcietīgais Amors un labvēlīgais liktenis atrada un parādīja man visai slepenu ceļu, lai, nevienam neredzot, es piepildītu savas vēlēšanās. Taču, lai kas tev to būtu paradījis vai kā tu to būtu uzzinājis, es neko nenoliedzu. Gviskardo es nepaņēmu nejauši, kā to daudzas dara, bet pēc rūpīgām pārdomām izvēlējos viņu no daudziem citiem, ar piesardzīgu apdomību ievedu pie sevis, un ar saprātīgu neatlaidību mēs ilgi guvām prieku, piepildot savu vēlēšanos. Liekas, ka, vairāk ievērojot ļaužu domas nekā patiesību, tu man pārmet ar sevišķu rūgtumu ne tik daudz manu mīlestības grēku kā to, ka esmu sagājusies ar cilvēku no zemas kārtas, itin kā kad tev nebūtu bijis jāuztraucas, ja es šim nolūkam būtu izvēlējusies dižciltīgu vīrieti. Turklāt tu nepamani, ka nosodi nevis manu, bet likteņa vainu, jo liktenis bieži paaugstina necienīgos, pazeminot pašus cienījamākos. Bet atstāsim pagaidām to un ielūkosimies lietu būtībā! Tu redzēsi, ka mums visiem rniesa ir no vienas mīklas, un viens un tas pats radītājs radījis mūsu dvēseles ar vienādiem spēkiem, ar vienādām īpašībām un vienādām spējām. Tikums vispirms atšķīra mūs, kas visi vienādi piedzimām un piedzimstam, un tie, kuriem tas piemita vai kuri to parādīja lielākā mērā, tika nosaukti par dižciltīgiem, pārējie palika nedižciltīgi. Un, lai gan pretējs paradums vēlāk aizsedza šo likumu, to nav vēl izdeldējusi un iznīcinājusi nedz daba, nedz krietnas paražas; un tāpēc acīm redzami dižciltīgs ir tas, kam piemīt cēli tikumi, bet, ja to nosauc citādi, nav vainīgs vis nosauktais, bet tas, kurš nosaucis. Paraugies uz visiem saviem augstmaņiem, pavēro viņu tikumus, viņu paražas un viņu izturēšanos un, no otras puses, pievērs uzmanību Gviskardo tikumiem un paražām: ja tu gribēsi aukstasinīgi spriest, tu teiksi, ka Gviskardo ir dižciltīgākais no dižciltīgiem, bet visi tavi augstmaņi — zema dzimuma. Novērtējot Gviskardo tikumus un drosmi, es neuzticējos neviena cita spriedumam kā vienīgi taviem vārdiem un savām acīm. Kurš vēl viņu kādreiz tik ļoti slavinājis, kā tu viņu slavēji par visu, ko cienījamā cilvēkā pienākas slavēt? Un, protams, pareizi; jo, ja manas acis mani neviļ, tu viņam nepiešķīri nevienu uzslavu, ko es nebūtu redzējusi darbos attaisnojamies daudz brīnišķīgāk, nekā tavi vārdi varēja izteikt; un, ja es tomēr šai ziņā būtu apmānīta, tad tu mani esi apmānījis. Tātad tu gribi sacīt, ka esmu sagājusies ar cilvēku no zemas kārtas? Tas nebūs patiesība. Taču, ja tu viņu varbūt nosauktu par nabagu, to varētu uzskatīt vienīgi par apkaunojumu tev, ka tu savam kalpam, krietnam cilvēkam, esi pratis sagādāt tikai tādu stāvokli; taču nabadzība nevienam*neatņem dižciltību, bet drīzāk gan — manta. Daudzi karaļi un lieli valdnieki kādreiz ir bijuši nabadzīgi, un daudzi no tiem, kas ar zemi un gana aitas, kādreiz bijuši un arī tagad ir ļoti bagāti. Savas pēdējās šaubas, ko tu pieminēji, proti, ka tu nezinot, ko tev vajadzētu ar mani darīt, aizdzen pilnīgi no sevis, ja tu esi nodomājis sirmā vecumā izturēties tā, kā nemēdzi izturēties, jauns būdams, tas ir, ja gribi rīkoties nežēlīgi; nu tad esi nežēlīgs pret mani, kas pirmā esmu vainojama šai grēkā, ja tas vispār ir grēks, jo es neesmu nodomājusi ne mazākajā mērā tevi lūgties savā labā. Un tāpēc es tev saku: ja tu ar mani nedarīsi to pašu, ko esi darījis viai darīsi ar Gviskardo, tad manas pašas rokas to izdarīs. Tagad ej un izlej asaras kopā ar sievietēm un, nocietinādams savu sirdi, nogalini mūs abus ar vienu sitienu, ja tev liekas, ka esam to pelnījuši.

Firsts gan iepazina savas meitas gara diženumu, tomēr neticēja, ka viņa tik cieši apņēmusies izdarīt to, ko pauda vārdos. Tāpēc, aizgājis no meitas un atmetis nodomu kaut kādā veidā izrādīt tai savu nežēlību, viņš nolēma ar citiem zaudējumiem atvēsināt tās kvēlo mīlestību un pavēlēja diviem sargiem, kas Gviskardo apsargāja, klusītiņām nožņaugt nelaimīgo, izraut tam sirdi un atnest viņam. Sargi visu izdarīja, kā pavēlēts. Un tad nākošajā dienā firsts lika atnest lielu un skaistu zelta kausu un, ielicis tajā Gviskardo sirdi, ar savu visuzticamāko kalpotāju nosūtīja kausu meitai, likdams viņai to atdot un sacīt: — Tavs tēvs tev to sūta, lai iepriecinātu tevi ar to, ko tu visvairāk mīli, tāpat kā tu viņu iepriecināji ar to, ko viņš par visu vairāk mīlēja.

Gismonda, kas palika pie sava nežēlīgā nodoma, bija likusi atnest indīgas zāles un saknes un, tiklīdz tēvs bija aizgājis, novārīja tās un izgatavoja šķidrumu, lai inde būtu pie rokas, ja notiktu tas, no kā viņa baidījās. Kad pie viņas atnāca kalpotājs ar dāvanu un pavēstīja firsta vārdus, viņa ar apņēmīgu seju satvēra kausu un to atsedza, un, tiklīdz ieraudzīja sirdi un saprata vārdus, bija pilnīgi pārliecināta, ka tā ir Gviskardo sirds. Tāpēc, pacēlusi skatienu uz kalpotāju, viņa sacīja:

—   Tādai sirdij kā šī nepienākas mazāk cienīgs kaps kā zelta; šoreiz mans tēvs ir rīkojies saprātīgi.

To teikusi, viņa pielika sirdi pie lūpām, noskūpstīja un tad sacīja:

—  Visur un vienmēr, līdz šim manas dzīves pēdējam mirklim mans tēvs man allaž izrādījis vismaigāko mīlestību un pašreiz vairāk nekā jebkad; tāpēc par tik lielu dāvanu tu nodosi viņam no manis pēdējo pateicību, kāda man viņam jebkad būs" jānodod.

To teikusi, viņa pievērsās kausam, kuru turēja cieši rokās, un, uzlūkojot sirdi, sacīja:

—   Ai, visu manu prieku visjaukākais mājoklis, lai nolādēta tā cilvēka nežēlība, kas man tevi liek skatīt ar miesīgām acīm! Man pilnīgi pietiktu ik brīdi tevī raudzīties ar gara acīm! Tu esi beidzis savas gaitas un piepildījis to, ko liktenis tev bija lēmis: tu esi sasniedzis mērķi, uz kuru katrs steidzas. Tu esi atstājis pasaules bēdas un rūpes un no sava paša ienaidnieka saņēmis kapu, kādu tavs krietnums pelnījis. Nekā netrūkst, lai tevi pilnīgi apbedītu, kā vienīgi tās sievietes asaru, kuru tu, dzīvs būdams, tik |oti mīlēji; lai tev būtu arī šīs asaras, dievs deva manam cietsirdīgajam tēvam tādu prātu, ka viņš man atsūtīja tavu sirdi, un es tev atdošu savas asaras, kauču biju nolēmusi mirt ar sausām acīm un šausmu neizķēmotu vaigu; atdevusi tev savas asaras, es bez mazākās kavēšanās darīšu tā, lai ar tavu palīdzību mana dvēsele, ko tu kādreiz tik rūpīgi glabāji, savienotos ar tavējo. Un kas gan būtu man labāks pavadonis par tavu dvēseli, lai es mierīga un droša varētu doties pa nezināmiem ceļiem? Es droši ticu, ka tā vēl ir šepat un noraugās uz savu un manu prieku vietām, un, tā kā es esmu pārliecināta, ka tā mani mīl, tad zinu, ka tā gaida manu dvēseli, kas to mīlējusi vairāk par visu pasaulē.

Un, tā runājusi, viņa bez jebkādām sievišķīgām vaimanām noliecās pār kausu un, neskaitāmas reizes skūpstīdama mirušā sirdi, sāka tik nevaldāmi raudāt, ka bija dīvaini to redzēt; likās, ka viņai galvā būtu asaru avots.

Viņas biedrenes, kas turpat stāvēja, nesaprata, kam pieder šī sirds un ko nozīmē dāmas vārdi, bet, līdzjūtības pārņemtas, visas raudāja un līdzcietīgi, taču veltīgi taujāja pēc viņas žēlabu iemesla un vēl jo vairāk centās viņu mierināt, cik labi prata un spēja. Bet Gismonda, kad viņai jau šķita gana raudāts, pacēlusi galvu un nosusinājusi acis, sacīja:

—   Ak bezgala mīļotā sirds, visi mani pienākumi pret tevi nu izpildīti, un man neatliek nekas cits kā vienīgi ar savu dvēseli piebiedroties tavējai!

To teikusi, viņa lika sev padot krūzi ar sazāļoto ūdeni, ko vakar bija pagatavojusi, ielēja to kausā, kur atradās sirds, slacīta ar viņas daudzajām asarām, bez mazākajām bailēm pielika kausu pie lūpām un izdzēra sausu; to izdzērusi, viņa ar kausu rokā atlaidās gultā un nogūlās tā, lai izskatītos cik iespējams cienīgāk, un, piespiedusi savai sirdij mirušā mīļākā sirdi, klusējot gaidīja nāvi.

Viņas biedrenes, to redzēdamas un dzirdēdamas, lai arī nezināja, kas tas bija par ūdeni, ko Gismonda izdzēra, aizsūtīja kādu par to pateikt Tankrēdi. Tankrēdi, baidīdamies no tā, kas jau patiešām notika, steigšus devās uz meitas istabu un ienāca tieši tai brīdī, kad viņa apgūlās gultā. Redzēdams, cik tālu viņa nonākusi un ka ir par vēlu viņu mierināt ar maigiem vārdiem, Tankrēdi sāka rūgti raudāt. Gismonda tam teica:

—   Tankrēdi, pataupi šīs asaras bēdām, ko būsi mazāk vēlējies nekā šīs, un neizlej tas par mani, kurai to nevajag! Vai jebkad ir redzēts cilvēks, izņemot tevi, kurš raudātu par io, ko pats vēlējies? Tomēr, ja tevī vēl kaut cik palicis no mīlestības, ko tu kādreiz pret mani izjuti, tad ka pēdējo dāvanu tev izlūdzos (kaut gan tu negribeji pieļaut, ka es klusi un slepeni ar Gviskardo dzīvoju), lai manas miesas ar viņa miesām atklāti kopā atdusētos, vienalga, kur tu arī būtu licis nomest viņa līķi.

Asaras aizžņaudza firstam kaklu un neļāva atbildēt. Tad jaunā dāma, juzdama, ka pienācis beidzamais brīdis, piespiedusi sev klāt mirušā sirdi, sacīja:

—   Palieciet veseli, es aizeju!

Un viņas acis aizmiglojās, katra jūta izdzisa, un viņa šķīrās no šis bēdu pilnās dzīves.

Tik bēdīgi beidzās Gviskardo un Gismondas mīlestība, kā jūs to dzirdējāt. Tankrēdi, gauži raudājis un par vēlu nožēlojis savu cietsirdību, līdzi skumstot visiem Salerno iedzīvotājiem, lika viņus ar godu apbedīt vienā kapa.

OTR A NOVELE

Mūks Alberto liek noprast kādai donnai, ka viņā Iemīlējies eņģelis Gabriels, un pats tā izskatā vairākas reizes guļ ar viņu; vēlāk, izbijies no viņas radiniekiem, tas izlec pa logu un atrod patvērumu pie kāda nabaga vira, kurš to nākošajā dienā, pārģērbtu par mežoni, aizved uz svētā Marka laukumu, kur citi klostera brāji to pazist, paņem sev līdz un iesloga cietumā.

Fiametas stāstītā novele ne vienreiz vien bija izvilinājusi asaras draudzeņu acīs. Kad viņa jau bija beigusi, karalis ar drūmu seju sacīja: — Ja es varētu atdot savu dzīvību par pusi no priekiem, ko izbaudīja Gviskardo un Gismonda, man tā liktos maza cena; par to jums nevienai nevajag brīnīties, jo es dzīvodams katru stundu izjūtu tūkstoš nāves un nesaņemu pretī ne kripatiņu prieka. Bet pašreiz, atstājot pie malas manu likteni, lai nu kāds tas ir, es vēlos, lai Pampineja turpinātu stāstīt bēdīgos stāstus, kas savā ziņā līdzīgi manas dzīves notikumiem; un, ja viņa ies pa Fiametas iesākto ceļu, es, bez šaubām, sajutīšu krītam rasu savu sāpju svelmē.

Dzirdēdama šo pavēli, kas bija domāta viņai, Pampineja pati pēc savas nojautas daudz labāk izprata draudzeņu noskaņojumu nekā karaļa vēlēšanos pēc tā vārdiem un tāpēc, gribēdama labāk iepriecēt savas draudzenes nekā karali, nolēma, nenovirzoties no dotā temata, pastāstīt kādu jocīgu stāstu, un iesāka tā:

— Tautā ir pazīstams sakāmvārds: «Ļauns cilvēks, kas par labu izdaudzināts, var darīt ļaunu, ļaužu nenicināts.» Šis sakāmvārds ļauj man visai plaši runāt par man uzdoto tematu un arī pierādīt, kāda un cik liela ir garīdznieku liekulība: garīdznieki savos platajos un garajos apģērbos ar mākslīgi bālinātām sejām pazemīgā un maigā balsī diedelē pēc svešas mantas, bet augstprātīgā un skarbā balsī nosoda citos savus pašu netikumus, kā arī apgalvo, ka viņi kļūstot svēti ar ņemšanu, kamēr citi ar došanu, ka viņi neesot tādi cilvēki kā mēs, kam paradīze jānopelna, bet gluži kā tās īpašnieki un valdnieki varot ikkatram, kas nomirst, apgādāt paradīzē vietu, labāku vai sliktāku saskaņā ar viņiem atstāto naudas summu; ar to viņi pirmām kārtām apmāna paši sevi, ja viņi tam tic, pēc tam tos, kas notic viņu vārdiem. Ja es drīkstētu par viņiem darīt zināmu visu, cik pienāktos, es drīz vien daudziem vientiešiem parādītu, ko viņi slēpj savos aplam platajos apmetņos. Bet lai dievs dod, ka viņiem visiem par viņu meliem izietu tāpat kā kādam minorītu brālim, ne visai jaunam gados, kuru Venēcijā uzskatīja par vienu no svētākajiem savrupniekiem! Par to man sevišķi patiktu jums pastāstīt, lai mazliet ar smiekliem un jokiem iepriecinātu jūsu sirdis, kas pilnas žēluma par Gismondas nāvi.

Un tā, cienījamās dāmas, Imolā bija kāds cilvēks, vārdā Bērto della Massa, kas dzīvoja bezdievīgu un izvirtušu dzīvi; kad Imolas iedzīvotāji iepazinās ar viņa kauna pilnajiem darbiem, tas aizgāja tik tālu, ka Imolā neviens vairs neticēja ne tikvien viņa meliem, bet pat ne patiesībai. Redzēdams, ka šeit viņa blēdībām vairs nav vietas, viņš, gaužām sarūgtināts, pārcēlās uz Venēciju, visādu neķītrību bedri, kur cerēja jaunā veidā atsākt savas ļaundarības, ar ko vairs nevarēja nodarboties citur. Gandrīz vai juzdams sirdsapziņas pārmetumus par pagātnē izdarītajiem ļaunajiem darbiem un izlikdamies, ka viņu pārņēmusi liela pazemība, viņš kļuva par dedzīgāku katoli nekā jebkurš cits, aizgāja un iestājās klosterī, likdams sevi saukt par brāli Alberto no Imolas; un mūka tērpā viņš izlikās uzsākam stingru dzīvi un sevišķi sāka cildināt grēku nožēlošanu un atturību, neēda gaļu un nedzēra vīnu, ja nebija tāda, kas viņam garšotu. Un neviens pat neievēroja, ka viņš no zagļa, savedeja, blēža un slepkavas pēkšņi bija kļuvis par lielu sprediķotāju, kauču tālab nebūt neatmeta minētos netikumus, ja tiem varēja nodoties slepenībā.. Turklāt, kļuvis par garīdznieku, viņš vienmēr pie altāra, lasīdams mesu, lēja asaras par Pestītāja ciešanām, ja daudzi to redzēja, jo asaras viņam bira viegli, kad vien gribēja. Un īsā laikā gan ar saviem sprediķiem, gan ar asarām viņš tā prata pielabināties venēciešiem, ka kļuva par uzticamu izpildītāju gandrīz ikvienam testamentam, ko tur rakstīja, par naudas sargātāju un glabātāju daudziem un par biktstēvu un padomdeveju gandrīz lielākajai daļai Venēcijas iedzīvotāju; un, tā rīkodamies, viņš no vilka pārvērtās ganā, un slava par viņa svētumu tai apvidū bija daudz lielāka par slavu, kāda savā laikā bijusi svētajam Franciskam no Asīzes.

Tad atgadījās, ka kāda jauna sieviete, vientiesīga un padumja, vārdā donna I.izeta no Kvirīno ģimenes, liela tirgotāja sieva, kurš ar savām galerām bija aizbraucis uz Flandriju, devās kopā ar citam sievietēm pie šā svētā mūka uz grēku sūdzi. Kad viņa atradās ta priekšā uz ceļiem un kā jau venēciete (viņas visas ir vieglprātīgas) bija izstāstījusi daļu no saviem piedzīvojumiem, brālis Alberto jautāja, vai viņai esot mīļākais. Bet viņa tam dusmīgi atbildēja:

— Ko jūs, mūka kungs, vai jums nemaz nav acu pierē? Vai tad jums šķiet, ka mans skaistums ir tāds pats kā tur tām citām? Ja es gribētu, man būtu mīļāko atliku likām, bet mans daiļums nav tāds, lai es atļautu sevi mīlēt šādiem tādiem! Cik daudzas jūs esat redzējis, kuras skaistumā līdzinātos man? Es pat paradīzē būtu skaistule!

Un bez tam viņa vēl sarunāja tik daudz par savu daiļumu, ka bija taisni nepatīkami klausīties. Brālis Alberto tūliņ nojauta, ka viņa ir pamuļķe, un, tā kā tam likās, ka viņa būtu laba zeme tā arklam, tas tūliņ un bez mēra viņā iemīlējās; taču, atstādams glaimus piemērotākam brīdim, lai izliktos svēts, mūks sāka viņu rāt, teikdams, ka tā esot tukša lepnība un tā joprojām. Tāpēc Lizeta viņam atbildēja, ka viņš esot liels muļķis un nesaprotot, ka viens skaistums esot vairāk vērts par otru. Tālab brālis Alberto, negribēdams to pārāk sadusmot, pieņēma grēksūdzi un atlaida reizē ar citām.

Pēc dažām dienām, paņēmis sev līdz kādu uzticamu draugu, mūks aizgāja uz donnas Lizetas māju un, novedis Lizetu sāņus kādā istabā, kur neviens tos nevarēja redzēt, metās viņas priekšā uz ceļiem, un sacīja:

—   Daiļā donna, es jūs lūdzu, dieva dēļ, piedodiet man to, ko es jums teicu svētdien, kad jūs man stāstījāt par savu skaistumu, jo nākošā naktī es tiku tādēļ tik nežēlīgi sodīts, ka pēc tam nevarēju no gultas piecelties līdz pat šai dienai.

Pastulbā sieviete jautāja:

—   Kas tad jūs tā sodīja?

—   Es jums to pastāstīšu, — atbildēja brālis Alberto. — Kad es naktī, nometies uz ceļiem, lūdzu dievu, kā to parasti daru, es pēkšņi ieraudzīju savā cellē lielu gaišumu, un, pirms paspēju apgriezties, lai redzētu, kas tas ir, es ieraudzīju virs sevis ļoti skaistu jaunekli ar resnu nūju rokā, kurš mani sagrāba aiz kapuces, novilka pie savām kājām un tik pamatīgi sadeva, ka es jutos pavisam salauzts. Kad es viņam pēc tam jautāju, kāpēc viņš tā darījis, viņš atbildēja: — Tāpēc, ka tu šodien uzdrošinājies nopelt donnas Lizetas dievišķīgo skaistumu, kuru es pēc dieva tā kunga mīlu vairāk par visu citu. — Tad es jautāju:

—  Kas jūs esat? — Uz to viņš atbildēja, ka esot eņģelis Gabriels.

—  Ak mati kungs,— es sacīju,— es jūs lūdzu, piedodiet mani — Un tad viņš teica: — Es tev piedodu ar tādu noteikumu, ka tu aiziesi pie viņas, cik ātri varēdams, un lūgsi piedošanu; ja viņa tev nepiedos, es atgriezīšos un tev tā sadošu, ka padarīšu tevi nelaimīgu uz visu mūžu. — Ko viņš man pēc tam teica, es neuzdrošinos jums atstāstīt, pirms jūs man neesat piedevusi.

Donna, vējagrābsle, kurai nebija daudz prāta, kusa no laimes, dzirdēdama šos vārdus, ko viņa noturēja par tīru patiesību, un pēc maza brītiņa sacīja:

—   Brāli Alberto, vai es jums neteicu, ka mani jaukumi ir debešķīgi! Bet, dievs mans liecinieks, man jūsu žēl, un, lai jums nenotiktu vairs nekas ļauns, es jums tūliņ pat piedodu ar noteikumu, ka jūs man izstāstīsit, ko vēl eņģelis jums teica.

Brālis Alberto sacīja:

—   Daiļā donna, tā kā jūs man piedevāt, es jums labprāt visu izstāstīšu; bet vienu es jums atgādinu: lai ko es jums sacītu, sargieties to stāstīt kādam citam cilvēkam šai pasaulē, ja jūs, kas šodien esat vislaimīgākā sieviete zemes virsū, negribat kaitēt savai lietai! Eņģelis Gabriels man lika jums pateikt, ka jūs viņam tik ļoti patīkot, ka viņš jau vairākas reizes būtu ieradies pavadīt nakti kopā ar jums, ja nebūtu baidījies jūs izbiedēt. Tagad viņš mani sūta jums pavēstīt, ka grib ierasties kādu nakti un pakavēties brītiņu kopā ar jums; bet, tā kā viņš ir eņģelis un, ja viņš parādītos eņģeļa izskatā, jūs viņam nevarētu pieskarties, tad viņš sacīja, ka jums par prieku gribot ierasties cilvēka izskatā, un tāpēc viņš jūs lūdz pateikt, kad un kāda cilvēka izskatā jūs gribētu, lai viņš nāk, un viņš būs klāt; tādēļ jūs varat uzskatīt sevi par vislaimīgāko sievieti pasaulē.

Tad donna, gausa savā saprašanā, sacīja, ka viņai esot ļoti patīkami, ja eņģelis Gabriels viņu mīlot, jo arī viņa to ļoti mīlot un vienmēr aizdedzinot sveci par vienu matapanu* svētbildes priekšā, kur redzot eņģeli uzgleznotu; un lai tas nākot, kādā stundā gribot, vienmēr būšot mīļi gaidīts un atradīšot viņu gluži vienu istabā, tikai ar noteikumu, ka tas nedrīkstot atstāt viņu jaunavas Marijas dēļ, jo viņai esot teikts, ka tas jaunavu Mariju ļoti mīlot un tā arī liekoties, jo visur, kur vien viņai nācies redzēt tā attēlu, tas esot nometies uz ceļiem jaunavas Marijas priekšā; turklāt tas varot nākt, kādā izskatā vien gribot, lai tikai viņa neizbītos.

Tad brālis Alberto sacīja:

—   Donna, jūs runājat prātīgi, un es visu, kā jūs man teicāt, ar viņu nokārtošu. Bet jūs man varat parādīt ļoti lielu labvēlību, kas jums neko nemaksās; un paklausieties, kādu labvēlību: vēlieties, lai eņģelis parādās mana izskatā! Un viņš izraus manu dvēseli no miesām un novietos to paradīzē, pats iemiesodamies manī, un, kamēr viņš būs pie jums, mana dvēsele atradīsies paradīzē.

Uz to donna, nesapraša, sacīja:

—   Tas man gaužām tik, un es vēlos, lai par sitieniem, ko jūs saņēmāt manis dēļ, jums būtu šis mierinājums.

—   Nu tad parūpējieties, — teica brālis Alberto, — lai šonakt viņš jūsu mājas durvis atrastu vaļā, tā ka varētu ienākt, jo, ierazdamies cilvēka izskatā, kādā nāks, viņš var ienākt tikai pa durvīm.

Donna atbildēja, ka tas tikšot izdarīts. Brālis Alberto aizgāja, un, palikusi viena, auša sāka tik trakoti priecāties, ka krekls neturējās uz muguras, un kā tūkstoš gadi viņai likās tas laiks, kamēr eņģelis Gabriels ieradīsies pie viņas. Bet brālis Alberto, paredzēdams, ka nakti viņam vajadzēs būt jātniekam, nevis eņģelim, sāka stiprināties ar saldumiem un citām labām lietām, lai vēlāk viņu tik viegli nenornestu no zirga. Dabūjis no klostera atļauju, viņš, naktij iestājoties, kopā ar biedru devās uz kādas savas draudzenes māju, no kurienes arī citās reizēs bija sācis savu skrējienu ķēvēm pakaļ. Kad viņam šķita pienācis īstais laiks, viņš pārģērbies devās no šejienes uz donnas māju; tur iegājis, viņš pārvērta sevi par eņģeli ar dažiem sīkiem piederumiem, ko bija atnesis līdz, un pakāpies no augšias ieradās jaunās sievietes istabā. Tā, ieraudzījusi kaut ko tik baltu, nokrita viņa priekšā uz ceļiem; eņģelis to svētīja, piecēla kājās un pamāja, lai iet uz gultu. Un to Lizeta, labprāt paklausīdama, aši izdarīja, un eņģelis apgūlās blakus savai cienītājai. Brālis Alberto bija augumā skaists un spēcīgs vīrietis, un kajas viņam bijia īstajā vietā; tāpēc, atrazdamies kopā ar donnu Lizetu, kura bija ziedoša un kupla, viņš citādi prata ar to apieties nekā vīrs un naktī daudzas reizes lidoja bez spārniem, par ko tā ļoti priecājās; un turklāt viņš pastāstīja tai daudz ko par debesu godību. Tad, tuvojoties rītam, norunājis par nākamo reizi, mūks ar eņģeļa piederumiem devās prom un atgriezās pie sava biedra, kuram labā mājas saimniece bija tīkami kavējusi laiku, lai šim nebūtu bail, guļot vienam. Otrā diena tūlīt pēc pusdienām donna Lizeta kopā ar savām draudzenēm aizgāja pie brāļa Alberto, izstāstīja viņam jaunumus par eņģeli Gabrielu, visu, ko bija dzirdējusi no tā par mūžīgās dzīves godību, un ari, kāds tas izskatījies, pievienodama visam vēl apbrīnojamas pasaciņas. Uz to brālis Alberto sacīja:

—   Mana donna, es nezinu, kā jums klājās ar viņu; zinu tikai to, ka šonakt, kad viņš atnāca pie manis un es viņam darīju zināmu jūsu vēsti, viņš tūdaļ manu dvēseli aiznesa starp tik daudz ziediem un tik daudz rozēm, cik še zemes virsū nekad nav redzēts, un es uzkavējos vienā no visbrīnišķīgākajām vietām, kādas vispār iedomājamas, līdz pat šā rīta mesai. Kas notika ar .manu miesu, to es nezinu.

—   Vai tad es jums to nesaku? — teica donna. — Jūsu miesa visu nakti atradās manās rokās kopā ar eņģeli Gabrielu; un, ja jūs man neticat, paskatieties sev zem kreisās krūts, kur es eņģelim uzspiedu tik pamatīgu skupstu, ka tā zīme būs redzama vairākas dienas.

Tad brālis Alberto sacīja:

—   Labi, es šodien izdarīšu to, ko jau labu laiku neesmu darījis: izģērbšos, lai redzētu, vai jūs runājāt patiesību.

Pēc ilgākas mēļošanas donna atgriezās mājās; un brālis Alberto eņģeļa izskatā apciemoja viņu vēl daudzas reizes, ne- sastopot nekādu šķēršļu. Tomēr kādu dienu atgadījās, ka donna

Lizeta, kam nebija daudz prāta glupajā galviņā, strīdoties ar kādu kaimiņu sievu par skaistumu, lai pierādītu, ka ir pārāka daiļumā par jebkuru citu, sacīja:

—  Ja jūs zinātu, kam patīk mans skaistums, jūs citas i nepieminētu.

Kaimiņiene, kas viņu labi pazina, būdama ziņkārīga to dzirdēt, piebilda:

—   Kundze, var jau būt, ka jūs runājat patiesību, bet, nezinot, kas viņš ir, ne tik viegli savas domas mainīt.

Tad aušīgā donna, kam bija visai maz saprašanas, sacīja:

—   Par to gan neklājas runāt, kaimiņien, bet mans mīļākais ir eņģelis Gabriels, kas vairāk par sevi pašu mīl mani, visskaistāko sievieti pasaulē vai piekrastē, kā viņš man saka.

Kaimiņienei tik tikko nepaspruka smiekli, taču viņa savaldījās, lai jautu Lizetai vēl ko vairāk pastāstīt, un sacīja:

—   Patiesi, donna, ja eņģelis ir jūsu mīļākais un jums to saka, tad gan tam tā jābūt; bet es nebūtu ticējusi, ka eņģeļi dara tādias lietas.

Donna teica:

—   Kaimiņien, jūs esat maldījusies; un lai dievs rnani soda, ja viņš to nedara labāk par manu vīru! Un viņš saka, ka tāpat darot arī tur, augšā, bet, tā kā es viņam liekoties skaistāka par jebkuru citu debesīs, viņš mani iemīlejis un bieži atnāk, lai pabūtu ar mani kopā. Vai tagad jūs saprotat?

Kad kaimiņiene aizgāja no donnas Lizetas, viņai likās paejam tūkstoš gadi, kamēr viņa nonāca tādā vietā, kur varēja visu pastāstīt tālāk; un, satikusi kādos svētkos lielāku pulciņu sieviešu, viņa tām izstāstīja pēc kārtas visu notikumu. Šīs sievietes to pastāstīja saviem vīriem un citām sievietēm un tās atkal citām, un tā ne ilgāk kā divās dienās tas bija zināms visā Venēcijā. Starp tiem, kam šī ziņa nācia ausīs, bija divi Lizetas svaiņi, kuri, viņai neko nesakot, apņēmās atrast šo eņģeli un uzzināt, vai tas prot arī lidot; un abi vairākas naktis nostāvēja sardzē. Nejauši baumas nonāca arī brāļa Alberto ausīs, kurš, gribēdams donnu norāt, kādu nakti aizgāja pie tās; un, tikko viņš bija izģērbies, tās svaiņi, kas bija redzējuši viņu atnākam, pieskrēja pie Lizetas istabas durvīm, lai tās atvērtu. Brālis Alberto, to dzirdēdams un sapratis, ko tas nozīmē, tūliņ piecēlās un, neatrazdams nekur patvēruma, atrāva vaļā logu, kas izgāja uz vislielāko kanālu, un metās ūdenī. Tā kā kanāls bija dziļš un viņš labi prata peldēt, viņš nenodarīja sev nekā ļauna; pārpeldējis kanāla otrā krastā, mūks ātri iegāja kādā mājā, ko atrada vaļā, un lūdza lāga vīru, kuru iekšā sastapa, dieva dēļ glābt viņam dzīvību, sastāstīdams visādas blēņas par to, kādā kārtā nokļuvis še tādā stundā un kails. Lāga vīrs iežēlojās par mūku un, kamēr viņam pašam vajiadzēja aiziet savās darīšanās, noguldīja to savā gultā, teikdams, lai tas tur paliekot līdz viņa pārnākšanai, un, ieslēdzis to, devās kārtot savas lietas. Iegājuši istabā, donnas svaiņi redzēja, ka eņģelis Gabriels no šejienes aizlidojis, atstādams spārnus; un dusmās par to, ka piekrāpti, viņi donnai sarunāja vislielākās rupjības un beidzot, atstājuši to izmisušu, atgriezās mājās ar eņģeļa pamestajiem spārniem un citiem piederumiem.

Pa to laiku bija iestājusies jau gaiša diena, un lāga vīrs, aizgājis uz Rialto*, dzirdēja runājam par to, kā eņģelis Gabriels naktī gājis gulēt pie donnas Lizetas, kā viņš aiz izbīļa ielēcis kanālā, kad Lizetas svaiņi viņu pie tās atraduši, un ka neesot zināms, kas ar viņu tālāk noticis; tāpēc lāga vīrs tūliņ noprata, ka runa ir par to pašu vīru, kas atrodas viņa mājā. Pārnācis mājās un noskaidrojis, ka tas tiešām tā, viņš pēc ilgām runām mūku piedabūja, lai tas liek atnest viņam piecdesmit dukātu, ja negrib, lai to izdotu Lizetas svaiņiem; tas tika izdarīts. Un, kad pēc tam brālis Alberto gribēja no šejienes aiziet, lāga vīrs teica:

— Ir tikai viena iespēja, kā no šejienes aiziet, ja jūs tā būtu ar mieru. Mēs šodien svinam svētkus, uz kuriem dažs ved cilvēku, pārģērbtu par lāci, dažs — par mežoni vai vēl par ko citu, un svētā Marka laukumā notiek medības, un, kad tās beidzas, beidzas arī svētki, un pēc tam katrs iet, kur grib, kopā ar to, ko atvedis; ja jūs vēlaties — iekams jums varētu sadzīt pēdas, ka jūs šeit atrodaties, — lai es jūs, šādā vai tādā veidā pārģērbtu, uz turieni aizvedu, es varēšu jūs aizvest, kurp vien vēlēsities; citādi es neredzu iespējas, kā jūs varētu aiziet nepazīts, jo dāmas svaiņi, domādami, ka jūs esat kaut kur še tuvumā, visur nostādījuši sargus, lai jūs noķertu.

Kauču brālim Alberto izlikās ļoti grūti aiziet tādā kārtā, tomēr, baidīdamies no dāmas radiniekiem, viņš bija ar mieru un pateica, uz kurieni grib, lai viņu vestu un vienalga, kādā izskatā. Lāga vīrs, noziedis mūku ar medu un apkaisījis ar dūnām, uzlicis tam ķēdi kaklā un masku uz sejas, vienā rokā iedevis lielu nūju un pie otras divus lielus suņus, kurus bija atvedis no lopu kautuves, aizsūtīja kādu uz Rialto paziņot, lai visi, kas vēlētos

19 Dekanie rons redzēt eņģeli Gabrielu, nākot uz svētā Marka laukumu: un tā viņam lika rīkoties venēcieša godaprāts. To izdarījis, viņš izveda mūku ārā, pavēlēja tam iet pa priekšu un pats sekoja, turēdams to ķēdē; un, apkārtējiem ļaudīm saceļot lielu troksni un kliedzot: «Kas tad tas? Kas tad tas?» — viņš veda to uz laukumu, kur bija sapulcējies milzīgs ļaužu pūlis gan no tiem, kas bija skrējuši līdz, gan arī no tiem, kas, padzirduši šo vēsti, bija atnākuši no Rialto. Tur nonācis, viņš piesēja savu mežoni augstā un labi redzamā vietā pie kāda staba, izlikdamies gaidām medības; mūkam mušas un dunduri sagādāja briesmīgas mokias, jo tas bija apziests ar medu. Kad nu godavīrs redzēja, ka laukums jau gluži pilns ar ļaudīm, viņš, izlikdamies, ka grib savu mežoni atbrīvot no ķēdes, norāva brālim Alberto masku, teikdams:

— Siņori, tā kā medībām trūkst kuiļa un tās nenotiks, tad, lai jūs nebūtu velti nākuši, es gribu jums parādīt eņģeli Gabrielu, kas nolaižas naktī no debesīm uz zemi iepriecināt venēciešu donnas.

Tikko maska bija norauta, visi tūdaļ pazina brāli Alberto un sāka uz viņu kliegt, apberot viņu ar visrupjākajām lamām un vislielākajiem apvainojumiem, kādus jebkad nācies dzirdēt kādam negausim, turklāt metot viņam sejā viens šādu un otrs tādu bezkaunību; un tā tie viņu noturēja labi ilgi, kamēr par laimi ziņa sasniedza viņa klostera brāļus, no kuriem seši atsteidzās šurp, uzmeta viņam mugurā mūka drēbes, atbrīvoja viņu un, ļaudīm stipri trokšņojot, aizveda uz savu mitekli, kur viņš, jādomā, pēc nožēlojamas dzīves ieslodzījumā miris.

Un tā šis cilvēks, kurš bija izdaudzināts par labu un kura ļaunajiem darbiem neticēja, uzdrošinājās uzdoties par eņģeli Gabrielu un, no tā pārvērties mežonī, galu galā saņēma pelnīto apkaunojumu un veltīgi apraudāja savus grēkus. Lai dievs dod, ka tāpat notiktu ar visiem citiem viņam līdzīgiem!

TREŠĀ NOVELE

Trīs jaunekfi mīl trīs māsas un kopā ar tām aizbēg uz Krētu. Vecākā māsa greizsirdībā nogalina savu mīļāko; otru māsu, kas, atdodamās Krētas hercogam, izglābj no nāves pirmo, nogalina viņas mīļākais, kurš pēc tam aizbēg ar vecāko māsu; šajā nozieguma apvaino trešo mīlētāju ar trešo māsu; iemesti cietumā, tie atzīstas par vainīgiem un, baidīdamies par savām dzīvībām, uzpērk sardzi un gluži nabagi aizbēg uz Rodosu, kur trūkumā mirst.

Filostrāts, dzirdējis Pampinejas noveles beigas, kādu brīdi padomāja un tad, pievērsies viņai, teica: — Jūsu noveles nobeigumā bija kaut kas labs, un tas man patika, bet visnotaļ jūsu stāsts izraisīja pārāk daudz smieklu, un es vēlētos, lai tā nebūtu bijis. Pēc tam, pagriezies pret Lauretu, viņš sacīja:

—     Dārgā donna, turpiniet un pastāstiet labāku noveli, ja iespējams!

Laureta smiedamās atteica:

—    Jūs esat gaužām nežēlīgs pret mīlētājiem, ja vienmēr

novēlat tiem Jaunu galu; tomēr, jums paklausīdama, es pastāstīšu kādu noveli par trim mīlētājiem, kas arī bēdīgi beidza dzīvi, maz izbaudījuši savu mīlestību.

Un, to teikusi, viņa iesāka:

— Jaunās dāmas, kā jums skaidri zināms, katrs netikums var novest lielā postā ne tikvien to, kas tam nododas, bet daudzreiz ari otru; un pie netikumiem, kuri neiegrožoti mūs visātrāk ierauj briesmās, man liekas, pieder dusmas, kas nav nekas cits kā spējš un neapdomāts satraukums, kas rodas no saņemtā apvainojuma un aizdzen katru saprašanu, aptumšojot mūsu prāta acis un aizdedzinot aplam kvēlā niknumā mūsu dvēseli. Un, lai gan dusmās it bieži iekaist vīrieši, viens vairāk, otrs mazāk, mēs varam novērot, ka tās pārņem ari sievietes, turklāt nodarot daudz lielākus zaudējumus, jo sievietes dusmās iedegas vieglāk, deg ar gaišāku liesmu un, būdamas mazāk savaldīgas, neprot tās apslapēt. Par to nav ko brīnīties, jo, ja gribēsim vērīgāk ieskatīties, mēs redzēsim, ka uguns pēc savas dabas ātrāk satver vieglas un mīkstas lietas nekā cietas un smagākas; un mēs (lai vīrieši mums to neņem ļaunā) tomēr esam maigākas par viņiem un daudz nepastāvīgākas. Tātad, redzot, ka mēs jau pēc dabas esam tām vairāk pakļautas, turklāt ņemot vērā, cik lielu apmierinājumu un prieku mūsu maigums un laipnība sagādā vīriešiem, ar kuriem mums nākas sastapties, kamēr mūsu dusmas un niknums ir ļoti nepatīkami un bīstami, un,* lai mēs ar jo lielāku gara stingrību izsargātos no šīm dusmām, es gribu jums ar savu noveli parādīt, kā triju jaunekļu un tikpat daudz jaunavu mīlestība, vienai no šīm jaunavām nonākot dusmu varā, no laimīgas pārvērtās ļoti nelaimīgā, kā es iepriekš minēju.

Marseļa, kā jūs zināt, atrodas Provansā pie jūras un ir sena un ļoti ievērojama pilsēta, kādreiz pārpilnākā bagātiem ļaudīm un lieliem tirgotājiem, nekā to redzam šodien. So tirgoņu vidū bija kāds vīrs, vārdā Narnaldo Civāda, cēlies no viszemākās kārtas, bet visai godīgs un taisnīgs tirgotājs, bez mēra bagāts gan ar īpašumiem, gan naudu; viņam no sievas bija vairāki bērni, no kuriem trīs bija meitenes, gados vecākas par pārējiem bērniem, kas bija zēni. No tām divas, dvīņu māsas, bija gadus piecpadsmit vecas, trešā četrpadsmit, un, lai izdotu tās pie vīra, radinieki negaidija neko citu kā vienīgi Narnaldo atgriešanos, kurš ar savām precēm bija devies uz Spāniju. Vienu no divām pirmajām sauca Nineta, otru Madalēna, un trešās vārds bija

Bertella. Ninetā bija iemīlējies tik stipri, cik vien iespējams, kāds dižciltīgs, lai gan nabags jauneklis, vārdā Restianjone, un meitene viņā; un abi tā prata iekārtoties, ka, nevienam nezinot, baudīja savu mīlestību un bija to jau baudījuši diezgan ilgi, kad notikās, ka divi jaunekli draugi, no kuriem vienu sauca Folko, otru — Ugeto, pēc savu tēvu nāves mantojuši |oti lielu bagātību, iemīlējās viens Madalēnā, otrs Bertellā. Kad to uzzināja Restianjone, kam Nineta visu pastāstīja, viņš nolēma izmantot abu mīlestību, lai izkļūtu no savas nabadzības. Sadraudzējies ar viņiem, tas pavadīja reizēm vienu, reizēm otru un dažreiz abus divus uz satikšanos ar viņu donnām, pats apmeklēdams savējo, un, kad tam šķita, ka jau pietiekami viņiem tuvinājies un kļuvis viņu draugs, tas kādu dienu, ielūdzis viņus savā mājā, sacīja:

— Dārgie jaunekļi, kamēr mēs pazīstamies, jūs esat varējuši pārliecināties, cik liela ir mīlestība, kādu es pret jums izjūtu, un ka es jūsu labā esmu gatavs darīt to pašu, ko pats savā; un, tā kā es jūs ļoti mīlu, gribu jums pateikt, kas man ienācis prātā, un tad jūs kopā ar mani izlemsit, kā jums liksies labāk. Ja vien jūsu vārdi ir patiesi (turklāt, kā man šķiet, es esmu varējis to noprast no jūsu rīcības gan dienu, gan nakti), jūs degat viskvēlākajā mīlestībā pret abam mīļotajām jaunavām un es — pret viņu trešo māsu; lai piepildītu šo mīlestību, ja tikai jūs tam piekritīsit, es atradīšu visai maigu un tīkamu līdzekli, un šis līdzeklis ir šāds. Jūs esat ļoti bagāti jaunekļi, kāds neesmu es; ja jūs gribētu apvienot savas bagātības un mani padarīt par šo bagātību trešo īpašnieku kopā ar jums, un izlemt, uz kādu pasaules pusi doties, lai dzīvotu ar viņām prieka pilnu dzīvi, es visādā ziņā apņemos nokārtot, ka trīs māsas ar lielu daļu no sava tēva bagātības nāks mums līdz, uz kurieni mēs vēlēsimies, un tur mēs kā trīs brāļi varēsim dzīvot katrs ar savu, būdami vislaimīgākie cilvēki pasaulē. Tagad jums jāizšķiras, vai jūs vēlaties baudīt šādus priekus vai atsakāties no tiem.

Abi jaunekļi, kas kvēloja bezgala lielā mīlestībā, dzirdēdami, ka varēs iegūt siavas iemīļotās, nepūlējas ilgi apdomāties, bet atteica, ka esot ar mieru tā rīkolies, ja viss tā izdotos. Restan- jone, dabūjis šādu atbildi no jaunekļiem, pēc dažām dienām sastapās ar Ninetu, pie kuras varēja nokļūt ne bez lielām grūtībām; un, pabijis kādu brīdi ar to, pastāstīja, ko bija norunājis ar jaunekļiem, pūlēdamies ar daudziem pierādījumiem to pārliecināt, cik šis pasākums jauks. Taču tas viņam nenācās grūti, jo Nineta vēl vairāk nekā viņš pats ilgojās būt kopa ar viņu, nemodinot aizdomas; tāpēc tā droši viņam atbildēja, ka šis pasākums tai esot ļoti pa prātam un ka māsas darīšot visu, ko tā gribēšot, it sevišķi šai gadījumā, un skubināja viņu cik vien ātri iespējams nokārtot visu nepieciešamo. Atgriezies pie abiem jaunekļiem, kas to ļoti steidzināja izpildīt norunu, Res- tanjone pateica, ka ar viņu donnām viss esot nokārtots. Un, nolēmuši doties uz Krētu, viņi pārdeva dažus savus īpašumus, aizbildinādamies, ka ar šo naudu gribot braukt tirgoties, un, pārvērtuši naudā visu savu mantu, nopirka ātru burinieku, slepeni apgādāja to ar vislabāko apbruņojumu un gaidīja noteikto laiku. Nineta no savas puses, labi zinādama māsu vēlēšanos, ar maigiem vārdiem tā iekvēlināja viņu prātu uz šo pasākumu, ka viņām šķita, ka nenodzīvos tik ilgi, kamēr tas piepildīsies. Tāpēc, kad pienāca nakts, kurā viņām vajadzēja kāpt uz kuģa, trīs māsas atvēra vienu no sava tēva naudas lādēm, izņēma no tās lielu daudzumu naudas un dārglietu un ar tām slepeni visas trīs izgāja no mājas un sastapa, kā norunāts, savus mīļotos, kuri viņas jau gaidīja; kopā ar tiem viņas bez kavēšanās sēdās kuģos un, iegremdējuši airus ūdenī, aizbrauca; un, nekur neapstādamies, tie nākošajā vakarā nonāca Dženovā, kur jaunie mīlētāji pirmo reizi izbaudīja savas mīlestības priekus un tīksmi. Un spirdzinājušies, cik nepieciešams, tie devās tālāk un, braukdami no ostas līdz ostai, vēl pirms pagāja astoņas dienas, bez jebkādiem šķēršļiem sasniedza Krētu, kur nopirka jo lielus un skaistus īpašumus un tajos pavisam tuvu pie Kandijas ierīkoja greznus un jaukus mājokļus; un tur ar daudziem kalpotājiem, suņiem, medību vanagiem un zirgiem tie kopā ar savām donnām, būdami vislaimīgākie cilvēki pasaulē, sāka dzīvot vienās dzīrēs, svētkos un priekos kā baroni.

Kamēr viņi tā dzīvoja, notika (kā mēs to redzam notiekam ik dienas: ja mums kaut kas ļoti patīk, tas sāk apnikt, līdzko tā ir papilnam), ka Restanjonem, kas ļoti bija mīlējis Ninetu, tā sāka apnikt, kad viņš bez mazākajām briesmām varēja gūt no tās sev prieku, kad vien viņam iegribējās, un tālab ari viņa mīlestība sāka apsīkt. Un, kad nu reiz kādos svētkos viņam bezgala iepatikās kāda turienes jaunava, daiļa un dižciltīga, viņš, ar vislielāko neatlaidību tai sekodams, sāka izrādīt tai sevišķu uzmanību un laipnību; Nineta, to pamanījusi, kļuva tik greizsirdīga, ka viņš nevarēja paspert ne soli, par ko tā neuzzinātu, un pēc tam ar pārmetumiem un dusmām mocīja gan viņu, gan pati sevi. Bet, tāpat kā pārpilnība rada apnicību un iekārotā aizliegums pastiprina tieksmi pēc tā, tā arī Ninetas dusmas vēl stiprākas uzpūta Restanjones jaunās mīlestības liesmas. Un, lai arī kā viss laika gaitā risinājās, vai nu Restanjone ieguva mīļotās sievietes draudzību, vai ne, Nineta bija pilnīgi pārliecināta, ka Restianjone to ieguvis, lai arī kas šīs ziņas viņai pienesa, un viņu pārņēma lielas skumjas, tad dusmas un beidzot tik liels niknums, ka, pārvērtusi mīlestību, ko izjuta pret Res- tanjoni, visnežēlīgākajā naidā, viņa, savu dusmu apmāta, nolēma ar Restanjones nāvi atriebt itin kā viņai nodarīto kaunu. Un, sameklējusi kādu vecu grieķieti, kas lieliski prata izgatavot visādas indes, Nineta ar solījumiem un dāvanām panāca, ka tā pagādāja viņai nāvējošu šķidrumu, ko viņa, ne ar vienu neaprunājusies, vakarā iedeva izdzert Restanjonem, kurš bija sakarsis un neko nepamanīja. Dzēriena spēks bija tik liels, ka tas nogalināja jaunekli, vēl pirms pienāca rīts. Izdzirduši par Restanjones nāvi, Folko un Ugeto ar savām donnārfi, nezinādami, no kādas indes viņš miris, kopā ar Ninetu rūgti apraudāja nelaiķi un lika godam apbedīt. Bet pēc nedaudz dienām atgadījās, kia vecā, kas Ninetai bija izgatavojusi indīgo šķidrumu, tika apcietināta par kādu citu |aunu darbu un spīdzināta bez citiem saviem noziegumiem atzinās arī šajā, pilnīgi izstāstīdama, kā viss bija noticis; tāpēc Krētas hercogs, nevienam neko neteikdams, kādu niakti klusiņām aplenca Folko pili un bez trokšņa un pretošanās apcietināja un aizveda Ninetu, no kuras bez nekādas spīdzināšanas tūliņ uzzināja visu, ko gribēja, par Restanjones nāvi. Folko un Ugeto slepeni no hercoga dabūja zināt (un no viņiem — sievas), kāpēc Nineta apcietināta; tas viņus stipri apbēdināja, un viņi pūlējās, cik spēja, lai izglābtu Ninetu no sārta, kas, pēc viņu domām, tai tiks piespriests, jo Nineta bija pilnā mērā to pelnījusi; taču viņu pūles izrādījās veltas, tāpēc ka hercogs cieši pastāvēja uz to, lai vainīgā taptu sodīta. Madalēna, kura bija jauna un daiļa un pēc kuras jau sen tīkoja hercogs, nekad agrāk nebija gribēiusi izpildīt tā vēlēšanos, taču tagad, iedomādamās, ka, izdarot tam pa prātam, varētu izglābt māsu no sārta, viņa ar slepenu sūtni tam paziņoja, ka ir ar mieru izpildīt visas tā pavēles, ja ar to varētu panākt divas lietas: pirmkārt, lai māsa sveika un vesela tiktu palaista brīvībā, un, otrkārt, lai viss notikušais paliktu slepenībā. Hercogs, dzirdēdams vēsti, kas viņam loti patika, ilgi pārdomāja, vai pieklātos tā darīt, tomēr beidzot izšķīrās un paziņoja, ka ir ar mieru. Un tā, ar dāmas piekrišanu iicis kādu nakti aizturēt Folko un Ugeto, it kā gribētu no tiem uzzināt kaut ko vairāk par notikušo, viņš pats slepeni devās pārnakšņot pie Madalēnas. Un pirms tam, izlikdamies, it kā Ninetu būtu licis iebāzt maisā, lai šo pašu nakti jūrā noslīcinātu, pats aizveda to pie māsas un atdeva kā balvu piar šo nakti, un, no rīta šķiroties, lūdza Madalēnu, lai šī viņu mīlestības pirmā nakts nepaliktu pēdējā; turklāt pavēlēja sūtīt prom vainīgo donnu, lai viņam nebūtu jādzird pārmetumi un atkal jākļūst pret to nežēlīgam.

Nākamajā rītā atbrīvoja Folko un Ugeto, kas bija dzirdējuši, ka Nineta naktī noslīcināta, un pilnīgi tam noticēja; kad viņi bija atgriezušies mājās, lai mierinātu savas donnas sērās piar māsas nāvi, Folko tomēr noprata, ka tā ir še, lai gan Madalēna bija pūlējusies ļoti rūpīgi noslēpt savu māsu; par to viņš ļoti izbrīnījās, un pēkšņi viņā pamodās aizdomas (viņš jau bija dzirdējis, ka hercogs mīlot Madalēnu), un viņš sāka izjautāt sievu, kā tas varot būt, ka Nineta atrodoties šeit. Madalēna sacerēja garu pasaciņu, lai viņam to paskaidrotu, tomēr, būdams viltīgs, viņš visai maz tai noticēja un piespieda pateikt patiesību, ko pēc ilgām vārdu pārmaiņām Madalēna viņam pateica. Sāpju pārvarēts un iededzies dusmās, Folko izvilka zobenu un nonāvēja savu mīļoto, kas veltīgi lūdza žēlastību; baidīdamies no hercoga dusmām un soda, viņš, atstājis Madalēnu istabā bez dzīvības, iegāja pie ' Ninetas un ar liekuļoti jautru seju sacīja tai:

— Dosimies ātrāk turp, kur tava māsa man lika tevi aizvest, lai tu vairāk nenonāktu hercoga rokās!

Tam noticēdama un, baiļu pārņemta, vēlēdamās ātrāk aizbraukt, Nineta, neatvadījusies no māsas, tā kā bija jau nakts, kopā ar Folko devās ceļā, līdzi ņemot mazliet naudas, cik nu Folko paspēja paķert, un, nonākuši jūras krastā, viņi iekāpa kādā laivā, un neviens nekad neuzzināja, kur viņi palikuši.

Kad pienāca rīts un atrada nogalināto Madalēnu, daži, kas apskauda un ienīda Ugeto, tūliņ par to paziņoja hercogam; tāpēc hercogs, kas bezgala mīlēja Madalēnu, saniknojies atsteidzās uz viņas māju un apcietināja Ugeto un tā donnu; un abus, kas vēl neko nezināja par notikušo, proti, par Folko un Ninetas aizbraukšanu, piespieda atzīties, ka tie kopā ar Folko vainīgi Madalēnas nāvē.

Pēc šās atzīšanās, ne bez iemesla baidīdamies par savām dzīvībām, tie ar lielām pūlēm uzpirka sargus, iedodami da|u naudas, kas katram gadījumam bija paslēpta mājās; un, nepa- gūdami neko paņemt līdz no savām mantām, tie kopā ar sargiem sēdās laivā un naktī aizbēga uz Rodosu, kur nabadzībā un postā nodzīvoja tikai neilgu laiku.

Tātad pie tāda gala Restanjones neprātīgā mīlestība un Ninetas dusmas noveda viņus pašus un pārējos mīlētājus.

ceturtā novele

Džerbino, neraugoties uz sava vectēva, karaļa Gvil- jelmo doto vārdu, uzbrūk kādam Tunisas karaļa kuģim, lai nolaupītu tā meitu; kuģa ļaudis jaunavu nogalina, kāpēc Džerbino nogalina tos un viņam pašam vēlāk tiek nocirsta galva.

Laurēta, pabeigusi savu noveli, klusēja, un klausītāji dažs tā, dažs citādi izrādīja nožēlu par mīlētāju nelaimi; dažs nosodīja Ninetas dusmas, un dažs sacīja vienu, dažs ko citu, kad karalis, it kā uztrūcies no dziļām pārdomām, pacēla galvu un pamāja Elīzai, lai tā turpina. Tā paklausīgi iesāka:

— Mīļās dāmas, ir daudzi, kas domā, ka Amors raida savas bultas vienīgi ar dedzīgiem skatieniem, un kas izsmej tos, kuri tic, ka var iemīlēties arī no dzirdētā; ka pirmie maldās, to skaidri piarādīs novele, ko es domāju jums pastāstīt. NT o tās jūs uzzināsit, ka izdaudzinātā slava ne tikvien lika iemīlēties jauniešiem, kas nekad nebija redzējušies, bet ari noveda viņus šausmīgā nāvē.

Gviljelmo, otrajam Sicīlijas karalim, kā stāsta sicīlieši, bija divi bērni, dēls, vārdā Rudžēri, un meita, vārdā Konstanca. Rudžēri, nomirdams ātrāk par savu tēvu, atstāja dēlu, ko sauca par Džerbino un ko vectēvs audzināja ar sevišķu rūpību; un viņš izauga par staltin staltu jaunekli un iemantoja slavu ar savu drošsirdību un laipnību. Viņa slava nepalika tikai Sicīlijas robežās, bet, atskanēdama dažādās pasaules malās, it sevišķi spoži mirdzēja Barbērijā, kas toreiz maksāja meslus Sicīlijas karalim. Starp citiem, kuru ausīs nonāca spožā slava par Džerbino tikumiem un bruņnieciskumu, bija arī viena no Tunisas karaļa meitām, kas, kā apgalvoja visi, kuri to redzējuši, bija viena no visskaistākajām būtnēm, kādu daba jebkad radījusi, un vistikumīgākā, un ar augstsirdīgu un cēlu dvēseli. Labprāt klausīdamās nostāstus par drosmīgiem vīriem, karaļmeita ar sevišķu sajūsmu uzklausīja to, ko stāstīja gan viens, gan otrs par Džerbino varoņdarbiem, kuri tai tik ļoti iepatikās, ka, iztēlodamas, kādam Džerbino jāizskatās, tā dedzīgi viņā iemīlējās un daudz labprātāk nekā par ko citu runāja par viņu un klausījās par viņu runājam. No otras puses, Sicīlijā, tāpat kā citās vietās, savukārt izplatījās ārkārtīgi lielā slava par Tunisas karaļa meitas skaistumu un tikumu un ne velti aizsniedza Džerbino ausis, izraisot viņā milzīgu sajūsmu, jo raugi, viņš ne mazāk stipri kā meitene iedegās mīlestībā. Un tāpēc, kamēr viņš vēl nebija atradis pieklājīga iegansta, lai izlūgtos vectēvam atļauju braukt uz Tunisu, viņš, bezgalīgi vēlēdamies meiteni redzēt, uzdeva visiem saviem draugiem, kas uz turieni brauca, lai tie, cik vien labi varēdami, un tādā veidā, kāds tiem liktos vispiemērotākais, paziņo princesei par viņa slepeno un lielo mīlestību un atved vēstis no tās. Viens no sūtņiem izdarīja ļoti gudri, aiznesdams tai parādīt sieviešu rotaslietas, kā medz rīkoties tirgotāji; un, atklājis tai vaļsirdīgi Džerbīno dedzīgo mīlestību, piedāvāja pašu Džerbīno un visu, kas viņam pieder. Princese ar līksmu seju pieņēma sūtni un vēstis, atbildēdama, ka šī kvēlojot tādā pašā mīlestībā ipret Džerbīno, un, lai to apliecinātu, aizsūtīja viņam vienu no savām visdārgākajām rotām. To Džerbīno saņēma ar tādu prieku, ar kādu vien var saņemt dārgu dāvanu, un ar šo pašu draugu vēl daudzreiz sūtīja savai sirdsdāmai vēstules un visai vērtīgas dāvanas, uzsākdams sarunas, ka viņiem vajadzētu redzēties un apskatīties, ja vien liktenis to atļautu.

Un, kamēr, gan jaunavai, gan Džerbīno degot mīlestības liesmās, notikumi tā risinājās un kavējās mazliet ilgāk, nekā būtu bijis vajadzīgs, atgadījās, ka Tunisas karalis apsolīja savu meitu Granādias karalim par sievu, par ko princese bez mēra noskuma, iedomādamās, ka viņa ne tikai ļoti attālināsies no sava mīļotā, bet gandrīz tiks tam pilnīgi atrauta; un, lai tas nenotiktu, viņa labprāt, ja vien būtu zinājusi — kā, būtu aizbēgusi no tēva un ieradusies pie Džerbīno. Tāpat Džerbīno, dzirdēdams par šīm laulībām, bezgala noskuma un bieži pārdomāja pie sevis, ko darīt, lai atņemtu savu mīļoto ar varu, ja atgadītos, ka to pa jūru vestu pie vīra. Tunisas karalis, kaut ko izdzirdējis par šo mīlestību un Džerbīno nodomu, baidīdamies no jaunekļa drosmes un spēka, kad pienāca laiks izvadīt meitu ceļā, aizsūtīja karalim Gviljelmo ziņu par to, ko domā darīt, un lika sacīt, ka savu nodomu izpildīšot, ja karalis galvojot, ka nedz Džerbīno, nedz kāds cits viņa uzdevumā to neaizkavēšot. Karalis Gviljelmo, būdams vecs siņors, nekad neko nebija dzirdējis par Džerbīno iemīlēšanos un, nevarēdams iedomāties, ka tāpēc tiek pieprasīta tāda drošība, labprāt to deva, un par zīmi tam aizsūtīja Tunisas karalim savu cimdu. Karalis, saņēmis galvojumu, lika Kartāgas ostā sagatavot ļoti lielu un skaistu kuģi, apgādāt to ar visu nepieciešamo braucējiem, izgreznot un uzpost, lai ar to nosūtītu uz Granādu savu meitu, un negaidīja neko citu kā vienīgi labvēlīgu ceļa vēju.

Jaunā dāma, kas visu to zināja un redzēja, slepeni aizsūtīja kādu savu kalpu uz Palermo un lika pasveicināt daiļo Džerbīno un pateikt, ka viņa pēc dažām dienām dodoties uz Granādu un ka tagad noskaidrošoties, vai tas esot tik drosmīgs, kā par to stāstot, un vai tik ļoti viņu mīlot, kā daudzreiz apgalvojis. Vīrs, kam tas bija uzdots, priekšzīmīgi izpildīja savu uzdevumu un atgriezās Tunisā. To dzirdēdams un zinādams, ka viņa vectēvs, karalis Gviljelmo, devis galvojumu Tunisas karalim, Džerbīno nezināja, ko darīt. Tomēr, mīlestības pamudināts, tikko izdzirda dāmas vārdus, lai ta viņu neuzskatītu par bailīgu, viņš devās uz Mesīnu, tur ātri lika apbruņot divas vieglas galeras un, iesēdinājis tajās drosmīgus vīrus, devās uz Sardīniju, gar kurieni, pēc viņa domām, vajadzēja braukt kuģiem ar viņa mīļoto.

Viņš nebija maldījies, tā domādams, jo pēc nedaudz dienām, kad viņš tur bija nonācis, mīļotās donnas kuģis, lēna vēja dzīts, parādījās netālu no tās vietas, kur, to gaidīdams, bija piestājis Džerbīno. Ieraudzījis kuģi, Džerbīno sacīja saviem ceļa biedriem:

— Siņori, ja jūs esat tik drošsirdīgi, par kādiem es jūs turu, es domāju, jūsu vidū nebūs neviena, kas nav izjutis vai neizjūt mīlestību, bez kuras, kā man šķiet, neviens mirstīgais nespēj būt nedz drosmīgs, nedz labs; un, ja jūs esat bijuši iemīlējušies vai pašreiz esat, pavisam viegli jums nāksies saprast manu vēlēšanos. Es mīlu un savas mīlestības dēļ sagādāju jums šīs pūles; un tā, kuru es mīlu, atrodas uz kuģa, ko jūs redzat tur, priekšā, un kas turklāt ir pilns ar vislielākajām bagātībām, kuras mēs, ja jūs esat drosmīgi vīri, ar nelielām pūlēm, vīrišķīgi cīnoties, varam iegūt; un no šīs uzvaras es nevēlos sev neko citu kā vienīgi donnu, kuru mīlēdams es ķēros pie ieročiem; viss pārējais lai ir jūsu no šā brīža. Tad nu iesim un drosmīgi uzbruksim kuģim; pats dievs tas kungs ir labvēlīgs mūsu pasākumam un, nesūtot vēju, tur kuģi uz vietas.

Skaistais Džerbīno velti tērēja tik daudz vārdu, jo mesīnieši, kas bija kopā iar viņu, kāri uz laupījumu, bija jau savā prātā izlēmuši darīt to, uz ko Džerbīno ar vārdiem tos vēl skubināja. Tāpēc, viņam beidzot runāt, tie sacēla milzīgu troksni, saucot, ka tā tam būs notikt, pūta taures un, satvēruši ieročus, iegremdēja airus ūdenī, un tuvojās kuģim. Tie, kas atradās uz kuģa, redzēdami no tālienes nākam galeras un nespēdami aizbēgt, gatavojās aizstāvēties. Skaistais Džerbīno, nonācis pie kuģa, pieprasīja, liai kuģa vecākie ierastos pie viņa uz galeras, ja nevēloties kauju. Saracēņi, pārliecinājušies, kas ir uzbrucēji un ko viņi prasa, sacīja, ka, stājoties tiem ceļā, viņi laužot kara|a doto galvojumu, un kā pierādījumu parādīja karaļia Gviljelmo ciindu; turklāt noteikti atteicās padoties bez kaujas vai arī atdot kaut ko no tā, kas atrodas uz kuģa. Džerbīno, ieraudzījis kuģa pakaļgalā savu sirdsdāmu, vēl daiļāku, nekā viņš bija iztēlojies, un iededzies vēl vairāk nekā iepriekš, atbildēja, kad viņam parādīja cimdu, ka šeit pašreiz neesot vanagu, kālab arī cimdi neesot vietā; un tāpēc, ja šie nevēloties atdot dāmu, lai gatavojoties kaujai. To viņi arī tūliņ uzsāka, nikni šaujot bultas viens uz otru un metot akmeņus; un ilgi ar zaudējumiem abām pusēm tā cīnījās.

Beidzot, redzēdams, ka no tā maz labuma, Džerbīno paņēma kādu nelielu kuģīti, ko viņi bija atveduši sev līdz no Sardīnijas, aizdedzināja un ar abām galerām pievirzīja to pie ienaidnieka kuģa. To redzēdami un saprazdami, ka ir vai nu jāpadodas, vai jāmirst, saracēņi pavēlēja iznākt uz kuģa klāja karaļa meitai, kas zem klāja raudāja, un, aizveduši to uz kuģa priekšgalu un ^pasaukuši Džerbīno, viņa acu priekšā to nogalināja, liai gan tā sauca pēc žēlastības un glābiņa, un, iemezdami to jūrā, sacīja:

— Ņem, mēs atdodam viņu tev tādu, kādu varam atdot un kādu tavs godia prāts ir pelnījis.

Redzēdams viņu nežēlību, Džerbīno, gandrīz kā nāvi meklēdams, neievērojot nedz bultas, nedz akmeņus, lika sevi pievest pie kuģa un uzkāpa uz tā, lai gan tur atradās daudz |aužu, un gluži kā izsalcis lauva, kas, nonācis jiaunu vēršu barā, saplosa drīz vienu, drīz otru, lai vispirms ar zobiem un nagiem remdinātu niknumu, nevis izsalkumu, viņš, ar zobenu rokā cirzdams gan vienam, gan otram, bez žēlastības nonāvēja daudz sara- cēņu; kad uguns jau sāka pārņemt aizdedzināto kuģi, Džerbīno lika saviem jūrniekiem par atalgojumu paņemt visu iespējamo no kuģa, un pats nokāpa no tā, ieguvis visai maz iepriecinošu uzvaru pār saviem ienaidniekiem. Pēc tam, pavēlējis izvilkt dai|ās donnas līķi no jūras, ilgi un gauži to apraudāja; un, atgriezies Sicīlijā, viņš lika to ar godu apbedīt Ustikā, kādā mazā saliņā gandrīz iepretim Trapāni, un atgriezās mājās skumjāks, nekā jebkad kāds bijis.

Kad Tunisas karalis par to uzzināja, viņš aizsūtīja pie karaļa Gviljelmo savus sūtņus, melnā tērptus, kuri žēlojās par lauzto goda vārdu un izstāstīja visu, kā bijis. Ļoti saniknots par to un neredzēdams iespēju, kā izvairīties no taisnās tiesas, ko tunisieši pieprasīja, karalis Gviljelmo pavēlēja apcietināt Džerbīno, un, lai gan nebija neviena barona, kas ar lūgumiem nepūlētos viņu atturēt no šā nodoma, viņš pats to notiesāja uz nāvi un savā klātbūtne pavēlēja tam nocirst galvu, gribēdams dzīvot labāk bez mazdēla nekā iemantot tāda karaļa slavu, kas netur vārdu. Un tā tik skumji, kā es jums stāstīju, nedaudz dienās nelabā nāvē nomira abi mīlētāji, neizbaudījuši pat mazākos savas mīlestības augļus.

piektā novele

lzabetas brāļi nogalina viņas mīļāko; tas parādās viņai sapni uri norāda vietu, kur tapis aprakts. Viņa slepeni izrok tā galvu, ieliek kādā bazilika podā un katru dienu stundām ilgi slaka to savām asarām; brāļi viņai to atņem, un viņa driz pēc tam no bēdām mirst.

Kad Elīzas novele bijia pabeigta un karalis mazliet to bija uzslavējis, tika pavēlēts stāstīt Filomenai, kas, no visas sirds juzdama lidz nabaga Džerbīno un viņa mīļotajai donnai, žēli nopūtusies, iesāka: — Mana novele, daiļās dāmas, nebūs par cilvēkiem no tik augstas kārtas kā tie, par kuriem stāstīja Elīza, lai gan varbūt ne mazāk aizkustinoša; un šo stāstu man liek atcerēties nesen pieminētā Mesīna, kur šis notikums norisinājies.

Tātad Mesīnā dzīvoja trīs jauni brāļi tirgotāji, kas bija kļuvuši ļoti bagāti pēc savia tēva nāves, kurš bija no San Džimin- jāno, un viņiem bija māsa, vārdā Izabeta, ļoti daiļa un tikusi jaunava, ko viņi neziri kāda iemesla dēļ vēl nebija izdevuši pie vira. Turklāt šiem trim brāļiem vienā no viņu veikaliem bija

kāds jauneklis no Pizas, vārdā Lorenco, kas vadīja un kārtdja visus viņu darījumus; Lorenco bija visai stalta auguma un sevišķi izveicīgs, un, kad Izabeta vairākas reizes bija tanī noraudzījusies, atgadījās, ka tas viņai ārkārtīgi iepatikās; Lorenco, to pamanījis vienu un otru reizi, atmetis visas citas mīlestības dēkas, arī sāka pievērst viņai savas domas; un notikumi risinājās tā, ka viņi, vienlīdz patikdami viens otram, pēc neilga laika kļuva drošāki un izdarīja to, pēc kā abi visvairāk tiecās. Tāda kārtā satikdamies un sagādādami sev daudz prieka un tīksmes, viņi neprata rīkoties tik slepeni, lai kādu nakti, kad Izabeta devās uz turieni, kur gulēja Lorenco, vecākais brālis to neieraudzītu, Izabetai pašai nenojiaušot. Lai arī cik nepatīkams bija šis atklājums, būdams saprātīgs jauneklis, brālis, piedienīga apdoma vadīts, nesacēla troksni un neko neteica, un, dažnedažādi pie sevis pārdomādams šo notikumu, nogaidīja nākošo rītu. Un, kad pienāca rīts, viņš pārējiem brāļiem izstāstīja par Izabetu un Lorenco visu, ko bija redzējis pagājušā naktī, un brāļi, ilgi apspriedušies par notikušo, nolēma: lai .nedz viņiem, nedz māsai no tā neizceltos negods, atstāt visu slepenībā un izlikties, ka neko nav redzējuši, nedz uzzinājuši tik ilgi, kamēr pienāks laiks un viņi bez nepatikšanām un kavēkļiem varēs novākt no acīm šo kaunu, pirms tas nav kļuvis lielāks. Un tā, kamēr viņi, palikuši pie šā nodoma, kā parasts, tērzēja un smējās ar Lorenco, atgadījās, ka reiz, izliekoties, ka dodas visi trīs pastaigā ārpus pilsētas, viņi paņēma sev līdz Lorenco; un, nonākuši kādā ļoti vientuļā un nomaļā vietā, viņi, redzēdami, ka izdevīgais brīdis ir klāt, nogalināja Lorenco, kas nemaz nepiesargajās, un apraka tā, ka neviens to nepamanīja, un, atgriezušies Mesīnā, izplatīja baumas, ka viņi Lorenco kaut kur aizsūtījuši savās veikala darīšanās; tam viegli noticēja, jo viņi parasti mēdza to-sūtīt gan šur, gan tur.

Kad Lorenco neatgriezās un Izabeta ļoti bieži un neatlaidīgi brāļiem pēc viņa taujāja, skumdama par viņa ilgo prombūtni, atgadījās, ka kādu dienu, kad tā ļoti uzstājīgi pēc viņa jautāja, viens no brāļiem teica:

— Ko tas nozīmē? Ko tu gribi no Lorenco, ka tik bieži pēc viņa jautā? Ja tu vēl neliksies mierā, mēs tev dosim tādu atbildi, kādu tu esi pelnījusi!

Tāpēc jaunava, sāpju un skumju mākta, baidīdamās un pati nezinādama, no kā, pārstāja jautāt, bet bieži naktī želi viņu sauca iun lūdzās, lai viņš atgriežas, un dažreiz leja gaužas asaras

par viņa ilgo prombūtni; un, ne mirkli nespēdama just prieku, tā visu laiku viņu gaidīja.

Tad atgadījās, ka kādu nakti, kad tā ilgi bija raudājusi par to, ka Lorenco neatgriežas, un beidzot raudādama iemigusi, Lorenco parādījās tai sapnī, bāls un gluži izspūris, ar pavisam saplēstām un satrunējušām drēbēm, un tai šķita, kia viņš teiktu:

— Ai Izabeta, tu tik to vien dari kā sauc mani un bēdājies par manu ilgo prombūtni, un ar savām asarām nežēlīgi mani apsūdzi; un tāpēc, lai tev zināms, ka es \jairs nevaru atgriezties, jo tai dienā, kad tu mani pēdējo reizi redzēji, tavi brā|i mani nogalināja.

Un, norādījis tai vietu, kur aprakts, viņš sacīja, lai tā vairāk viņu nesaucot un negaidot, un pazuda.

Jaunava pamodās un, pilnīgi noticēdama parādībai, rūgti raudāja. Un, kad viņa no rīta piecēlās, neuzdrošinādamās neko pastāstīt brāļiem, viņa nolēma aiziet uz norādīto vietu un pārliecināties, vai ta ir patiesība, ko bija redzējusi sapnī; un, dabūjusi atļauju mazliet pastaigāties ārpus pilsētas, viņa kādas meitenes pavadībā, kura kādreiz bija kalpojusi pie viņiem un zināja visus Izabetas noslēpumus, cik ātri varēdama, devās uz turieni un, nogrābusi sausas lapas, kas apklāja to vietu, kur zeme viņai likās mīkstāka, sāka rakt. Tikai mazu brīdi rakusi, viņa atrada sava nelaimīgā mīļākā līķi vēl pavisam veselu un nesatrūdējušu, un viņai kļuva skaidrs, ka redzētā parādība bijusi patiesa; noskumusi par to vairāk nekā jebkura cita sieviete, saprazdama, ka še nav vietas asarām, viņa, ja vien varējusi, labprāt būtu paņēmusi sev līdz visu mirušā ķermeni, lai to pienācīgi apbedītu; taču, redzēdama, ka tas nav iespējams, viņa, cik labi varēdama, ar nazi atdalīja galvu no rumpja, ietina to lakatā un, pārējo ķermeni apmetuši ar zemi, ielika galvu kalponei klēpī, un, neviena nepamanīta, aizgāja no šejienes un atgriezās mājās. Tur, ieslēgusies ar šo galvu savā istabā, viņa ilgi un rūgti, pār to noliekusies, raudāja, kamēr pilnīgi nomazgāja. mīļotā seju ar savām asarām, katru vietiņu apklādama tūkstoš skūpstiem. Tad, paņēmusi lielu un skaistu podu no tiem, kuros stāda majorānu vai baziliku, viņa ielika tur galvu, ietītu skaistā zīda drānā, pēc tam pārkaisīja pāri zemi un iedēstīja dažus zariņus no brīnišķīgā Šalernas bazilika, un allaž laistīja to tikai vai nu ar rožu, vai apelsīnu ziedu ūdeni, vai arī ar savām asarām; un viņa pierada vienmēr sēdēt šā puķupoda tuvumā un ar neizsakāmām ilgām tanī raudzīties, jo tur bija paslēpts viņas Lorenco; kad viņa uz to labu laiku bija raudzījušies, viņa pārliecās pār puķupodu un sāka raudāt, un raudāja ilgi, kamēr viss baziliks mirka vienās asarās.

Baziliks, gan no ilgās un nemitīgās kopšanas, gan no leknās zemes, ko tādu padarīja trūdošā galva, kas bija tur iekšā, kļuva sevišķi skaists un stipri smaržoja. Un, tā kā meitene pastāvīgi tā mēdza darīt, viņu vairākas reizes ievēroja kaimiņi. Un, kad brāļi brīnījās par māsas zudušo skaistumu un par to, ka acis šķita izdzisušas viņas sejā, kaimiņi tiem sacīja:

— Mēs esam novērojuši, ka viņa katru dienu tā raud. Kad brāļi par to dzirdēja un paši pārliecinājās, viņi vairākas reizes māsu izrāja un, kad tas nepalīdzēja, slepeni lika aiznest projām šo podu. To neatrazdama, jaunava neatlaidīgi jo neatlaidīgi daudzreiz pēc tā prasīja; un, kad viņai to neatdeva, viņa, nepārstādama žēloties un raudāt, saslima un slimības laikā tik vien lūdza kā savu puķupodu. Brāļi ļoti brīnījās par tādu lūgumu un tāpēc gribēja noskaidrot, kas atrodas podā; un, izbēruši zemi, viņi ieraudzīja drānu un tajā galvu, kas vēl' nebija tik stipri satrūdējusi, lai pēc sprogainajiem matiem nevarētu pazīt, ka tā ir Lorenco galva. Par to viņi bija ļoti pārsteigti un, baidīdamies, ka viņu noziegums varētu nākt gaismā, apraka galvu, un, neko neteikdami, slepeni atstāja Mesīnu, un, nokārtojuši visu aizbraukšanai, devās uz Neapoli.

Jaunava nemitējās raudāt un, visu laiku taujājot pēc sava puķupoda, raudādama nomira; un tā beidzās viņas nelaimīgā mīlestība. Taču, kad pēc kāda laika daudzi par to uzzināja, bija kāds, kas sacerēja' šo dziesmiņu*, ko dzied vēl šodien:

Kurš bij tas ļaunais kristīgais, Kas atņēma man puķupodu? — utt.

Sesta novele

Andriola mii Gabrioto; tā pastāsta viņam redzēto sapni, viņš tai kādu citu un pēkšņi mirst tās rokas. Kamēr tā ar savu kalponi nes Gabrioto līķi uz viņa mājām, siņorijas sardze abas aiztur, un Andriola izstāsta, kā viss bijis. Podesta grib iegūt Andriola ar varu, viņa tam pretojas; tēvs, izdzirdīs, kas nolicis ar meitu, panāk, lai viņu atbrīvo, kad pierādīta viņas nevainība; Andriola, nevēledamās vairāk dzīvot laužu vidū, klust par mūķeni.

Novele, ko pastastīja Filomena, dāmām it sevišķi patika, jo viņas daudzreiz bija dzirdējušas dziedam šo dziesmu, bet nekad, lai arī cik daudz tika jautājušas, nebija varējušas uzzināt iemeslu, kāpēc tā sacerēta. Taču, kad karalis dzirdēja, ka novele pabeigta, viņš pavēlēja Pamfilam, lai tas, ievērojot kārtību, turpina stāstīt. Tad Parnfils sacīja:

— Iepriekšējā novelē atstāstītais sapnis ierosina mani pastāstīt jums kādu noveli, kur būs runa par diviem sapņiem, kuros vēstīts par to, kas notiks, kamēr nule atstāstītais atklāj to, kas jau noticis; tiklīdz abi, kas šos sapņus bija redzējuši, paguva tos izstāstīt, sapņi piepildījās. Un, mīļās dāmas, jums jāzina, ir vispārēja parādība, ka ikviena dzīva būtne sapnī redz dažādas lietas, kas tomēr guļošam, kamēr viņš miegā, visas izliekas gluži patiesas, taču atmodies viņš dažas uzskata par patiesām, dažas par ticamām un dažas par pavisam nepatiesām; tomēr liela daļa no sapņos redzētā piepildās, un tāpēc daudzi cilvēki katram sapnim tic tāpat kā nomodā redzētajam un skumst, un priecājas par saviem sapņiem, raugoties pēc tā, vai nu tie modina bailes, vai cerības. Turpretim ir tādi, kas netic nevienam sapnim, kamēr nav piedzīvojuši sapnī pareģotās briesmas. Es neslavēju nedz vienus, nedz otrus no viņiem, jo sapņi ne vienmēr ir patiesi un arī ne vienmēr nepatiesi. Ka tie visi nav patiesi, ne vienreiz vien katrs no rruitns būs pārliecinājies; bet, ka tie visi nav nepatiesi, tas jau agrāk pierādījies Filomenas novelē, un es to domāju, kā jau sacīju, pierādīt ar savējo. Tāpēc, man šķiet, ka, dzīvojot tikumīgi un darot labu, nevajag baidīties ne no viena tam pretēja un draudīga sapņa, nedz arī tālab atmest labos nodomus; kamēr, dzīvojot izvirtušu un ļaunu dzīvi, lai gan sapņi rādās labvēlīgi un ar labiem pareģojumiem nomierina cilvēkus, kas šādus sapņus redz, nevajag tiem ticēt; un tāpat arī pretējā gadijumā nevajag visiem sapņiem pilnīgi noticēt. Taču pārejam pie noveles!

Brešas pilsēta reiz dzīvoja kāds dižciltīgs vīrs, saukts mesers Negro no Ponte Karāro; viņam bez vairākiem citiem bērniem bija arī meita, vārdā Andriola, jauna un ļoti daiļa, un vēl neprecējusies, kura nejauši iemīlējās kādā savā kaimiņā, ko sauca Gabrioto un kas bija no zemas kārtas, taču ar cildināmiem tikif- miem, stalts un patīkams jauneklis; un ar kādas savas kalpones palīdzību meitene tā prata iekārtot, ka Gabrioto ne tikvien uzzi- naja, ka Andriola viņu mīl, bet ne vienreiz vien tapa ievests tās tēva skaistajā dārzā par lielu patikšanu kā vienam, tā otram. Un, lai nekad nekas, ja vien ne nāve, nevarētu šķirt šo laimīgo mīlestību, viņi slepeni kļuva vīrs un sieva. Un, kamēr viņi tā zagšus turpināja satikties, atgadījās, ka meitene kādu nakti sapnī redzēja, ka atrodas savā dārzā kopā ar Gabrioto un tur to savās skavās abiem par vislielāko prieku; un, kamēr viņi dusēja viens otra rokās, lai šķita, ka redz iznākam no viņa ķermeņa kaut ko tumšu un baismīgu, ko tā pēc izskata nevarēja pazīt; un tai likās, ka šis nepazīstamais sagrābj Gabrioto un ar neticamu spēku pret tās gribu izrauj viņu no tās rokām un paslēpjas kopā ar viņu zem zemes; un ka tā nekad vairs ne- vares redzēt nedz vienu, nedz otru; tāpēc meitene, izjuzdama neizsakāmi lielas, sāpes, uzmodās. Un, lai gan pamodusies viņa priecājās, redzēdama, ka nav tā, kā bija sapņojusi, tomēr redzētais sapnis viņu biedēja. Un tāpēc, kad Gabrioto nākošajā nakti gribēja nākt pie viņas, viņa visiem spēkiem pūlējās to atrunāt, lai tas nenāktu; (aču, redzēdama tā vēlēšanos un baidīdamās radīt aizdomas, viņa nākošajā naktī sagaidīja Gabrioto savā dārzā; un, saplūkuši daudz baltu un sārtu rožu, tāpēc ka b ija rožu laiks, abi apsēdas darza pie visskaistākās strūklakas ar visdzidrāko ūdeni. Un šeit, kad viņi bija priecīgi pavadījuši labu laika sprīdi, Gabrioto jautāja, kāda iemesla dēļ viņa tam iepriekšējā dienā esot liegusi nākt. Meitene izstāstīja par sapni, ko bija redzējusi pagājušā naktī, un par bailēm, kas šo sagrābušas. To dzirdēdams, Gabrioto pasmējās un teica, ka ticēt sapņiem esot liela muļķība, jo tie rodoties no pārāk daudz vai pārāk maz iebaudītiem ēdieniem, un katru dienu varot redzet, cik tie esot maldīgi, un pēc tam viņš sacīja:

— Ja es gribētu ticēt sapņiem, es nebūtu šurp nācis nevis tava, bet drīzāk kāda sava sapņa dēļ, ko es redzēju arī pagājušajā nakti un kas bija šāds: es sapņoju, ka it kā atrodos kādā skaistā un ēnainā mežā un klaiņoju medīdams, un biju noķēris tik jauku un piemīlīgu stirniņu, par kuru skaistāka nekad nav redzēta; man tā šķita baltāka par sniegu, un drīz vien stirniņa tik ļoti pie manis pierada, ka neatgaja ne soļa; un man tā likās tik mīļa, ka es, lai tā no manis neaizbēgtu, biju tai aplicis ap kaklu zelta lentu un zelta ķēdē turēju pie rokas. Un pēc tam es sapņoju, ka reiz, kad šī stirniņa atdusējās, ielikusi galvu man klēpī, nez no kurienes izskrēja kāda kuce, melna kā ogle, izbadējusies un briesmīgā izskatā, un nāca man virsū. Man likās, ka es nemaz tai nepretotos, un tā piebāza purnu man kreisā pusē pie krūts un tik ilgi krimta, kamēr nonāca līdz sirdij, ko tā it kā izrāva, lai aiznestu. Tas man sagādāja tādas sāpes, ka mans sapnis pārtrūka, un pamodies es ar roku tūliņ pataustīju sānus, vai tur ko neatradīšu; bet, neatrazdams nekādas vainas, es pasmējos pats par sevi, ka biju to meklējis. Vai gan tas varētu kaut ko nozīmēt? Es bieži esmu redzējis tamlīdzīgus un vēl baisākus sapņus, un man nekas nav noticis; tāpēc atstāsim tos pie malas un padomāsim labāk, kā mums papriecāties!

Meitene, kas jau par savu sapni bija ļoti satraukta, to dzirdēdama, vēl vairāk izbijās; taču, lai nedotu iemeslu Gabrioto uztraukties, cik varēdama slēpa savas bailes. Kaut gan viņa ar to jautri pavadīja laiku, gan apskaudama un skūpstīdama mīļoto, gan saņemot tā glāstus un skūpstus, viņa baidījās, pati nezinādama, no kā, un biežāk nekā parasti raudzījās savam mīļajam sejā un brīžiēm apskatīja dārzu, vai neredzēs kaut ko melnu nākam. Un, kamēr viņi tā palika kopā, Gabrioto, dziļi nopūties, apskāva Andriolu un sacīja:

—    Ak vai mana mīļā, palīdzi man, es mirstu!

To teicis, viņš nokrita zeme mauriņa zālē. Kad Andriola to redzēja, viņa, ievilkusi tā galvu sev klēpī, gandrīz raudādama sacīja:

—    Ai mans dārgais siņor, kas tev vainas?

Gabrioto neatbildēja, bet, stipri vaidēdams un viss pārplūz- dams sviedriem, pēc maza brīža šķīrās no šīs dzīves.

Cik smagi un sāpīgi tas bija jaunavai, kas viņu mīlēja vairāk nekā sevi pašu, ikviena no jums var iedomāties. Viņa to gauži apraudāja un daudzas reizes veltīgi sauca; taču, kad viņa bija aptaustījusi visu tā ķermeni un ikvienu vietiņu atradusi aukstu, viņa pārliecinājās, ka tas patiesi miris; nezinādama, ko darīt, nedz arī, ko sacīt, viņa noraudājusies, kāda bija, un nobēdājusies aizgāja pasaukt savu kalponi, kas zināja par šo mīlestību, un izstāstīja par savu nelaimi un sāpēm. Un pēc tam kad viņas kādu laiku abas kopā bija slacījušas Gabrioto sastingušo seju gaužām asarām, meitene sacīja kalponei:

—     Tā kā dievs man viņu atņēmis, esmu nolēmusi vairāk nedzīvot, bet, pirms es sevi nogalinu, es vēlētos, lai mēs atrastu pienācīgu līdzekli, kā, saglabājot manu godu un mūsu mīlestības noslēpumu, apbedīt miesas, no kurām Šķīrusies mīļotā dvēsele.

Uz to kalpone atbildēja:

—    Mana meita, nesaki, ka tu gribi sevi nogalināt; kaut gan tu viņu šeit esi pazaudējusi, sevi nonāvēdama, tu viņu pazaudētu arī viņā saule, jo tu nonāktu ellē, kur, es esmu pārliecināta, viņa dvēsele nav nonākusi, tāpēc ka viņš bija krietns jauneklis; daudz labāk ir nomierināties un padomāt, kā ar lūgšanām vai citiem labiem darbiem palīdzēt viņa dvēselei, ja varbūt šī palīdzība tai nepieciešama kāda grēka deļ. Apbedīt visātrāk viņu varētu šai dārzā, un to nekad neviens neuzzinātu, jo neviens nezināja, ka viņš nāca uz šejieni; ja tu tā nevēlies, noliksim viņu ārpus darza un atstāsim: rīt viņu atradis, aiznesīs uz māju, un radinieki viņu apbedīs.

Lai gan jaunava cieta ļoti lielas sāpes un visu laiku raudāja, viņa tomēr noklausījās kalpones padomus; nepiekrizdama pirmajam, viņa uz otro atbildēja, sacīdama:

—     Lai dievs nedod, ka es pieļautu tik dārgu un man tik mīļu jaunekli, turklāt manu vīru, aprakt kā suni vai pamest uz ielas! Viņš jau ir saņēmis manas asaras un, cik būs manos spēkos, saņems arī savu tuvinieku asaras; un man jau ienāk prātā, kas mums darāms.

Un jaunava steigšus aizsūtīja kalponi pēc zīda drānas, kas atradās kādā lādē; un, kad kalpone to atnesa, viņas noklāja zīda drānu zemē, uzlika uz tās Gabrioto miesas un pagalvī palika spilvenu, un, gauži raudādama, Andriola aizvēra savam mīļotajam acis un muti; un, novijusi rožu vītni un gandrīz visu viņu apklājusi ar rozēm, ko abas bija saplūkušas, Andriola sacīja kalponei:

—     No šejienes līdz viņa mājām nav tālu; tāpēc mēs abas, tu un es, aiznesīsim viņu, tā izrotātu, līdz turienei un noliksim durvju priekšā. Drīz ausīs diena un viņu pacels, un, lai gan viņa tuviniekiem tas nebūs nekāds iepriecinājums, taču es, kuras apskāvienos viņš nomira, būšu apmierināta.

To teikusi, tā no jauna, izplūstot asarās, metās pie mīļotā un ilgi raudāja. Vairākkārt kalpones steidzināta, jo ausa jau gaisma, Andriola piecēlās un, noņēmusi no pirksta gredzenu, to pašu, kas bija viņas un Gabrioto derību gredzens, uzvilka to Gabrioto pirkstā un raudādama sacīja:

—     Manu dārgo siņor, ja tava dvēsele tagad redz manas asaras un ja pēc tam, kad dvēsele ir atstājusi miesu, vēl paliek kāda saprašana vai jūtas, pieņem visžēlīgi pēdējo dāvanu no tās, ko tu dzīvodams tik ļoti mīlēji!

To teikusi, viņa bez samaņas nokrita uz mirušā miesām. Un pēc maza brītiņa, atguvusi samaņu un piecēlusies, viņa kopā ar kalponi paņēma drēbi, uz kuras gulēja nelaiķis, izgāja no dārza un devās uz tā māju. Un, tā ejot, atgadījās, ka daži no podeslas sardzes vīriem, kas nejauši šai brīdī atradās uz ielas kāda notikuma dēļ, viņas sastapa un paņēma sev līdz kopā ar mirušo. Andriola, kas daudz vairāk vēlējās mirt nekā dzīvot, pazinusi siņorijas sardzi, atklāti sacīja:

—    Es zinu, kas jūs esat, un, ja es ari būtu vēlējusies bēgt, tas būtu veltīgi; esmu ar mieru iet kopā ar jums, stāties siņorijas priekšā un pastāstīt, ko tas viss nozīmē, bet lai neviens neiedrošinās mani aizskart, ja esmu jums paklausīga, nedz arī paņemt kaut ko no mirušā, ja nevēlas, ka es sūdzētos!

Pēc tam, neviena neaizskarta, viņa kopā ar Gabrioto līķi devas uz siņorijas pili. Kad podesta par to uzzināja, tas piecēlās un, ievedis jaunavu kādā istabā, izjautāja viņu par notikušo; tad lika dažiem ārstiem pārbaudīt, vai krietnais cilvēks nogalināts ar indi vai kā citādi, un visi apgalvoja, ka tas neesot nogalināts, bet gan kāds augonis esot plīsis sirds tuvumā un to nosmacējis. To dzirdēdams un sapratis, ka Andriolas vaina pavisam niecīga, podesta lika jaunavai noprast, ka grib viņai dāvināt to, ko nevarēja pārdot, un solīja viņu atbrīvot, ja viņa izpildītu tā vēlēšanos; kad šie vārdi nepalīdzēja, tas, nedomādams vairs par savu cieņu, gribēja lietot varu. Bet Andriola, iedegusies dusmās un kļuvusi jo sevišķi stipra, drosmīgi aizstāvējās, atgrūžot podestu un izlamājot nicīgiem vārdiem. Taču, kad atausa diena un viss tapa izstāstīts meseram Negro, viņš, līdz nāvei noskumis, atnāca uz pilsētas pārvaldi kopā ar daudziem saviem draugiem; un tur, visu no podestas uzzinājis, viņš satraukts pieprasīja, lai atdod meitu. Podesta, iekāms Andriola to nosūdzētu, nolēma pirmais pats sevi apsūdzēt par varmācību, ko bija gatavojies nodarīt meitenei, un tālab vispirms uzslavēja Andriolu un viņas pastāvību un tad, lai to pierādītu, izstāstīja, ko bija darījis, un piebilda, ka, redzot tādu nelokāmību, šis esot viņu ļoti iemīlējis un ar prieku ņemtu par sievu (kaut gan viņas pirmais vīrs bijis no zemas kārtas), ja vien tas būtu pa prātam meseram Negro, viņas tēvam, un viņai pašai. Kamēr viņi tā sarunājās, Andriola iznāca pie tēva, raudādama metās pie viņa kājām un sacīja:

—    Mans tēvs, man šķiet, ka nav vajadzīgs jums stāstīt par manu pārdrošību un nelaimi, jo jūs droši par to jau esat dzirdējis un zināt; tāpēc cik vien iespējams pazemīgi es jūs lūdzu piedot manu pārkāpumu, ka es bez jūsu ziņas izvēlējos vīru, kas man visvairāk patika. Un šo žēlastību es nelūdzos tādēļ, lai mana dzīvība tiktu apžēlota, bet gan lai es varētu mirt kā jūsu meita, nevis ienaidniece.

To teikusi, viņa raudādama nokrita pie tēva kājām. Mesers Negro, kas bija jau vecs vīrs un pēc dabas labsirdīgs un žēlīgs, dzirdot tādus vārdus, sāka raudāt un raudādams maigi piecēla meitu kājās, un sacīja:

—    Mana meita, man būtu daudz labāk paticis, ja tev būtu bijis tāds vīrs, kas, pēc manām domām, ir tevis cienīgs; ja nu tu sev izvēlējies tādu, kas tev patika, tad viņam vajadzēja patikt arī man; bet man ir sāpīgi, ka tu mian tik maz uzticējies, viņu slēpdama, taču vēl vairāk man sāp, kad es redzu, ka tu viņu pazaudēji ātrāk, nekā es par to uzzināju. Tomēr, ja nu reiz tā ir noticis, es gribu tev par mierinājumu to godu, kāds viņam pienācās kā manam znotam un ko es labprāt būtu viņam parādījis, dzīvam esot, parādīt tagad mirušam.

Un, pagriezies pret saviem bērniem un radiniekiem, viņš pavēlēja gatavot Gabrioto lielas un goda pilnas bēres. Pa to laiku bija atsteigusies jaunekļa radinieki un radinieces, kas bija uzzinājuši par notikumu, un še sanāca arī gandrīz visas sievietes un vīrieši, cik vien pilsētā bija. Tāpēc Gabrioto līķi, kas bija novietots pagalma vidū uz Andriolas lakata ar visām rozēm, apraudāja ne tikvien pati Andriola un nelaiķa radinieces, bet gandrīz visas pilsētas sievietes un daudzi vīrieši; un nevis kā vienkāršu cilvēku, bet kā augstdzimušu kungu viņu iznesa 110 siņorijas pils pagalma, un visdižciltīgākie pilsoņi uz saviem pleciem aiznesa viņa mirstīgās atliekas uz kapa vietu ar jo sevišķi lielu godu. Kad pēc dažām dienām podesta atkārtoja bildinājumu un mesers Negro ierunājās par to savai meitai, viņa nekā tamlīdzīga negribēja dzirdēt, bet, tēvam neliedzot, abas ar veco kalponi iestājās kādā klosterī, it slavena ar savu svētumu, un tur vēl ilgi un šķīsti dzīvoja.

septītā NOVELE

Simona mīl Paskvino; abi atrodas dārzā, kur Paskvino paberza sev zobus ar salvijas lapu un mirst; Simona liek apcietināta un, gribēdama parādīt tiesnesim, kā miris Paskvino, paberzē sev zobus ar vienu no šis salvijas lupām, un ari mirst.

Pamfils bija pabeidzis savu noveli, kad karalis, neizrādīdams nekādu līdzjūtību Andriolai, palūkojās uz Emīliju, likdams tai saprast, ka viņš vēlas, lai tā pievieno savu noveli jau stāstītajām. Emīlija bez mazākās vilcināšanās iesāka: —- Dārgās draudzenes, Pamfila novele pamudina rnani jums pastāstīt kādu noveli, kas ne ar ko citu nav līdzīga viņa stāstītajai kā vienīgi ar' to, ka meitene, par ko es jums gribu stāstīt, tāpat kā Andriola dārzā pazaudēja savu mīļoto un pēc tam, apcietināta tāpat kā Andriola, nevis ar spēku vai drosmi, bet ar pēkšņu nāvi atbrīvojās no tiesas. Kā jau mēs reiz teicām, lai gan Amors labprāt uzturas dižciltīgo mājokļos, viņš tāpēc neatsakās no varas arī nabaga ļaužu būdiņās; un tieši tur palaikam parādās viņa spēks tādā mērā, ka arī bagātnieki sāk viņa

bīties kā visvarenākā valdnieka. Tas, lai arī ne pilnīgi, vismaz daļēji atklāsies manā novelē, ar ko man labpatīk atgriezties mūsu pilsētā, no kuras mēs šodien, runājot piar dažādām lietām un aizklīstot dažādas pasaules malās, tik ļoti esam attālinājušies.

Tātad vēl nesen Florencē dzīvoja kāda sevišķi daiļa jaunava, piemīlīga pēc savas dabas, nabaga vīra meita, kuras vārds bija Simona. Lai gan viņai nācās pašas rokām pelnīt dienišķo maizi un viņa, vērpjot vilnu, sagādāja sev iztiku, taču tāpēc viņa nebija tik nabaga garā, lai neuzdrošinātos uzņemt savā sirdī Amoru, kas jau sen izrādīja vēlēšanos tur iekļūt ar kāda jaunekļa mīlīgajiem vārdiem un darbiem, kurš nebija ievērojamāks par meiteni un kura darbs bija iznēsāt vērpšanai sava saimnieka audēja vilnu. Un tā, uzņēmusi sevī Amoru caur šā jaunekļa maigajiem skatieniem, kurš viņu mīlēja un kura vārds bija Pas- kvīno, Simona, karsti ilgodamās un neuzdrošinādamās neko vairāk darīt, vērpjot pie katra apgrieziena, kad uztina savērpto vilnu uz spoles, tūkstoškārt nopūtās, atcerēdamās to, kas viņai bija devis vilnu vērpšanai, un viņas nopūtas bija karstākas par uguni. No otras puses, jauneklis izrādīja jo sevišķu rūpību, lai saimnieka vilna tiktu labi savērpta, un, it kā visu audumu vajadzētu darināt vienīgi no Simonas vērpuma un nevienas citas, biežāk nekā jebkuru citu viņu skubināja. Un tā nu, kamēr viens skubināja un otram bija patīkama šī skubināšana, atgadījās, ka abi — viens, kļuvis drošāks, nekā citkārt mēdza būt, otrs, aizdzinis lielu daļu no parastajām bailēm un kauna — savienojas kopīgos priekos. Sic prieki ta pacilāja kā vienu, tā otru, ka vienam nebūt nebija jāgaida otra uzaicinājums, bet, gluži pretēji, viņi, tiektin tiecoties viens pēc otra, steidzās viens otru uzaicināt. Un tā no dienas dienā baudot šo savu prieku un vienmēr vairāk iedegoties, atgadījās, ka Paskvino reiz sacīja Simonai, ka viņš vairāk par visu vēloties, lai tā atrastu iespēju atnākt uz kādu dārzu, kur viņš to gribētu aizvest, lai viņi tur varētu brīvāk un drošāk kopā pabūt. Simona teica, ka viņai tas esot pa prātam; un kādu svētdienu pēc pusdienas viņa, iestāstījusi tēvam, ka grib iet uz San Giallo pēc grēku piedošanas, kopā ar savu draudzeni, vārdā Ladžīnu, aizgāja uz Paskvīno norādīto dārzu. Seit viņas atrada Paskvīno kopā ar tā draugu, kura vārds bija Pučīno, bet kurš bija iesaukts par Strambu; un tur, nodibinoties jaunai draudzībai starp Strambu un Ladžīnu, Paskvīno un Simona devās uz vienu dārza nostūri gūt savus priekus un Strambu ar Ladžīnu atstāja kādā cjtā. Tai dārza stūrī, kur nojiāca Paskvīno un Simona, atradās kāds visai liels un skaists salvijas krūms; kad viņi bija nosēdušies zem tā, labu laiku kopā priecājušies un daudz pārrunājuši par azaidu, ko viņi pēc atpūtas bija nodomājuši sarīkot, Paskvīno, pagriezies pret lielo salvijas krūmu, norāva tam vienu lapu un sāka berzēt zobus un smaganas, teikdams, ka salvrjia vislabāk notīrot visu, kas palicis uz tiem pēc ēšanas. Pēc tam kad viņš kādu laiku tos bija berzējis, viņš atsāka sarunu par azaidu, par ko nule bija runājis. Un, pateicis tikai dažus vārdus, viņš. sāka pilnīgi izmainīties sejā, pec neilga laika zaudēja redzi un valodu un drīz vien izlaida garu. To redzēdama, Simona sāka raudāt, vaimanāt un saukt Strambu un Ladžīnu. Tie ātri atsteidzās; redzot, ka Paskvīno ne tikvien miris, bet jau uztūcis un ka seja un ķermenis tam pārklāti tumšiem plankumiem, Stramba tūliņ iesaucās:

— Ak tu negantā sieviete, tu viņu esi nozāļojusi!

Un viņš sacēla tadu troksni, ka to izdzirda daudzi, kas dzīvoja dārza tuvumā. Kad tie atskrēja un atrāda Paskvīno mirušu un uztūkušu, un dzirdēja Strambu žēlojamies un apsūdzam Simonu, kas it kā ar viltu to esot noindējusi, un, kad Simona, no sāpēm par pēkšņo nelaimi, kas viņai bija atņēmusi mīļāko, izturējās gandrīz kā bez prāta un neprata aizstāvēties, visi nodo- maja, ka tā ir, ka Stramba stāsta. Tapec Simonu tūdaļ saņēma ciet un, joprojām stipri raudošu, aizveda uz podestas pili. Tur Stramba un Paskvīno draugi Atičāto un Maladžēvole, kas arī bija atnākuši, steidzināja tiesnesi, un tas bez kavēšanas sāka izprašņāt meiteni par notikušo; un, nespēdams saprast, kāda šai ziņā ir viņas ļaunprātīgā rīcība un vaina, tas gribēja meitenes klātbūtnē redzēt mirušo, kā arī vietu un apstākļus, par kuriem viņa stāstīja, jo pēc viņas vārdiem tas nevarēja labi saprast notikušo. Un ta, licis sevĻaizvest klusiņām uz turieni, kur vēl gulēja Paskvīno līķis, uzpūsts kā muca, un, piegājis tuvāk, brīnīdamies par mirušo, tiesnesis jautāja viņai, kā viss noticis. Simona, piegājusi pie salvijas krūma, izstāstīja visu, kā bija, un, lai tiesnesim būtu pilnīgs priekšstats par atgadījumu, darījia tāpat, kā bija darījis Paskvino, un ar vienu no šīs salvijas lapām paberzēja zobus. Kamēr Stramba un Atičato, un citi Paskvīno draugi un biedri, uzskatīdami to visu par muļķībām un meliem, zobojās tiesneša klātbūtnē un vēl neatlaidīgāk apvainoja meiteni ļaunprātībā, neprasīdami neko citu ka uguns sodu par tādu pārkāpumu, nabaga Simona, sāpēs par zaudēto mīļāko un bailes no soda, ko pieprasīja Stramba, stāvēja sarāvusies; un, tā kā viņa bija ieberzējusi sev zobus ar salviju, tad drīz vien nokrita beigta, tapai kā pirmīt bija nokritis Paskvīno, par lielu pārsteigumu visiem klātesošajiem. Ai laimīgās dvēseles, kuru kvēlajai mīlestībai un šīs zemes dzīvei bija lemtas beigas vienā un tai pašā dienā! Un vel laimīgākas, ja kopā esat nonākušas vienā un tai :pašā vieta! Un laimīgākās no laimīgākajām, ja arī viņā saulē ir mīlestība un jūs mīlat viena otru, tāpat kā šeit mīlējāt! Bet vēl jo laimīgāka, pec mūsu domām, kas vēl dzīvojam pēc viņas, ir Simonas dvēsele, kuras nevainību liktenis neļāva nomelnot Strarnbas, Atičāto un Maladžēvoles, varbūt vilnas kārsēju vai vēl rupjāku cilvēku liecībām, bet atrada tai cienīgāku ceļu, ka iz- glālities no apkaunojuma, liekot mirt tādā pašā nāvē kā viņas mīļakiajam un sekot tik ļoti mīlētā Paskvīno dvēselei. Tiesnesis, gandrīz pavisam apstulbis par šo notikumu, tāpat kā citi klātesošie, nezināja, ko teikt, un ilgi klusēja; tad, labāk pārdomājis, sacīja:

— Izrādās, šī salvija ir indīga, kādas parasti salvijas nemēdz būt; taču, lai tā vairs tādējādi nevarētu kaitēt nevienam citam, tā jānocērt līdz saknēm un jāiemet ugunī.

Tikko dārza sargs, izpildīdams šo pavēli, tiesneša klātbūtnē paspēja nogāzt lielo krūmu zemē, atklājās abu nelaimīgo mīlētāju nāves cēlonis: zem salvijas krūma atradās neiedomājami liels krupis, no kura indīgās elpas, liekas, bija saindēta ši salvija. Tā kā neviens neuzdrošinājās krupim tuvoties, tad aplika tam apkārt daudz žagaru un sadedzināja to kopā ar salviju; un tiesneša kungs beidza izmeklēšanu par nabaga Paskvīno nāvi. Paskvīno līdz ar viņa mīļoto Simonu, tādus pašus uzpūstus, kadi viņi bija, Stramba, Atičāto, Gučo Imbrata un Maladžēvole apbedīja San Paolo baznīcā, pie kuras viņi piederēja.

astotā novele

Džirolāmo mīl Salvestru; mālēs lūgumu piespiests, viņš dodas uz Parīzi; no turienes atgriezies, viņš atrod savu mīļoto jau sievas kārtā, slepeni iezogas tās mājā un nomirst tai blakus; vēlāk, kad viņš ir aiznests uz baznīcu, Salvestra mirst blakus viņam.

Emīlijas novele bija pabeigta, kad pēc karaļa pavēles Neifile iesāka tā:

— Cienījamās dāmas, manuprāt, ir daudz tādu cilvēku, kas gan iedomājas zinām vairāk par c'tiem„ bet zina mazāk un kas tāpēc uzdrošinās ar savu gudrību pretoties ne tikvien cilvēku uzskatiem, bet piat dabas likumiem; no šīs iedomības jau izcēlušies visai lieli ļaunumi, un nekad nav redzēts nekāds labums. Un, tā kā no visām dabiskajam dziņām mīlestība vismazāk pacieš padomu vai vardarbību un pēc savas dabas drīzāk pati var izsīkt, nekā to iespējams iznīdēt ar tālredzīgu rīcību, tad man ienāca prātā pastāstīt jums noveli par kadu sievieti, kas, gribēdama būt gudrāka, neka viņai pieklājās un nekā viņa bija, centās parādīt

savu prātu tur, kur viņai tas nebija pa spēkam, un cerēja izraut no mīlošas sirds mīlestību, ko varbūt pašas zvaigznes tur bija iedegušas, bet panāca tikai to, ka vienā stundā padzina mīlestību un dvēseli no dēla miesām.

Tātad mūsu pilsētā, kā stāsta veci ļaudis, dzīvoja kāds visai ievērojams un bagāts tirgotājs, vārdā Leonardo Sigjēri, kurš drīz pēc tam, kad sieva viņam bija dzemdējusi dēlu, ko nosauca par Džirolāmo, nokārtojis, ka pienākas, savas veikala lietas, šķīrās no šīs pasaules. Bērna aizgādņi kopā ar bērna māti labi un godīgi vadīja viņa veikalus. Zēns, augdams kopā ar kaimiņu bērniem, vairāk nekā ar jebkuru citu bērnu no tās ielas iedraudzējās ar kādu drēbnieka meitiņu viņa vecumā. Ar gadiem draudzība pārvērtās tik lielā un dedzīgā mīlestībā, ka Džirolāmo tikai tad jutās labi, kad redzēja savu iemīļoto; un viņa, protams, nemīlēja to mazāk. I\ad zēna māte to pamanīja, viņa daudzas reizes bāra un pārmācīja delu. Džirolāmo tomēr nespēja meiteni atstāt, un māte žēlojās par to aizgādņiem, itin kā domādama, ka dēla lielā bagātība ļaus ērkšķu krūmu pārvērst apelsīnkokā, un sacīja tiem:

—    Sis mūsu zēns, kam ir tikko četrpadsmit gadu, tik ļoti iemīlējies kādā mūsu kaimiņa drēbnieka meitā, vārdā Salvestra, ka, neaizgādājot viņu prom no šejienes, viņš droši to kādu dienu apprecēs, nevienam neko nezinot, un es pēc tam nekad vairs nebūšu laimīga; vai arī viņš tās dēļ nonīks, ja redzēs to izprecētu citam; un tāpēc, man šķiet, lai no tā izvairītos, jums vajadzētu viņu aizsūtīt kaut kur tālu prom no šejienes veikala darīšanās,, jo, kad viņš meiteni vairs neredzēs, viņam tā pagaisis no prāta,, un pēc tam mēs viņam varēsim dot par sievu kādu dižciltīgu jaunavu.

Aizbildņi sacīja, ka dāma runājot ļoti pareizi, un solījās darīt visu, kas viņu spēkos; viņi lika ataicināt zēnu uz veikaiu, un viens no viņiem ļoti mīlīgi iesāka runāt tā:

—    Mans dēls, tu tagad jau esi liels, un būtu labi darīts, ja tu pats sāktu pārraudzīt savus veikalus; tāpēc mēs būtu ļoti priecīgi, ja tu mazliet padzīvotu Parīzē, kur tu redzētu, kā noris tavu bagātību apgrozība; bez tam tur tu kļūsi daudz labāks, izglītotāks un krietnāks, nekā varētu kļūt šeit, jo, novērojot lielos siņorus, baronus un pārējos augstmaņus, kuru tur ir daudz, tu iemācīsies viņu paražas un tikumus; un pēc tam tu atkal varēsi atgriezties mājās.

Zēns klausījās uzmanīgi un īsi atbildēja, ka neko tādu nevēloties darīt, jo domājot, ka viņš tikpat labi kā jebkurš cits varot palikt Florencē. Cienījamie vīri, to dzirdēdami, ar vēl vairāk vārdiem ņēmās viņam pārmest, tomēr nespēja izdabūt no viņa citu atbildi un pateica visu mātei. Māte ārkārtīgi sadusmojās, ka dēls negrib doties uz Parīzi, un par viņa iemīlēšanos pamatīgi viņu izbāra; bet pēc tam, ar maigiem vārdiem mierinādama, sāka viņam pielabināties un mīļi lūgt, lai viņš šai par prieku darot to, ko vēloties aizbildņi; un māte tā prata dēlu pierunāt, ka viņš bija ar mieru nodzīvot Parīzē vienu gadu, bet ne ilgāk; un tā arī notika. Un tā nu Džirolāmo, kaislīgi iemīlējies, nonāca Parīzē un tika tur noturēts divus gadus, diendienā solot — ja ne šodien, tad rīt varēsi braukt. Pārradies no turienes vēl vairāk iemīlējies nekā jebkad,, viņš atrada savu Salvestru izprecētu kādam krietnam jauneklim, kas nodarbojās ar telšu taisīšanu, par ko Džirolāmo bez mēra noskuma. Taču, redzēdams, ka nekas vairs nav grozāms, viņš centās samierināties; un, uzzinājis, kur Salvestra dzīvo, viņš, kā jau to mēdz darīt iemīlējušies jaunekļi, sāka staigat gar tās māju, cerēdams, ka arī mīļotā nebūs viņu aizmirsusi. Tomēr bija pavisam citādi: tā viņu vairs neatcerējās, itin kā nekad viņu nebūtu redzējusi, vai arī, ja kaut cik atcerējās, izrādīja pretējo; jauneklis to ļoti drīz pamanīja un gauži noskuma. Tomēr viņš darīja visu iespējamo, lai atgūtu tās sirdi; un, redzēdams, ka neko nespēj panākt, nolēma, kaut arī jāmirst, vēlreiz parunāt ar to. Un, uzzinājis no kāda kaimiņa, kā iekārtota tās māja, viņš kādu vakaru, kad Salvestra ar vīru bija aizgājusi patērzēt pie kaimiņiem, slepeni iezagās mājā un paslēpās istabā aiz telts audekla, kas tur bija izstiepts, un nogaidīja, kamēr tie atgriezušies apgūlās un vīrs iemiga; tad viņš piegāja pie gultas tai pusē, kur bija redzējis apguļamies Salvestru, un, uzlicis roku mīļotajai uz krūtīm, klusu teica:

—    Ai mana dārgā, vai tu jau guli?

Jaunā sieviete, kas vēl nebija aizmigusi, grasījās kliegt, bet jauneklis ātri sacīja:

—    Dieva dēļ, nekliedz, es esmu tavs Džirolāmo!

To dzirdot, viņa trīcēdama teica:

—     Ai, dieva dēļ, Džirolāmo, ej prom! Tas laiks ir pagājis, kad mēs bērnībā drīkstējām viens otru mīlēt; es, kā tu redzi, esmu precējusies, tālab man vairs neklājas pievērst uzmanību citam vīrietim kā tikai manam vīram. Un es lūdzu tevi dieva vārdā, ej prom; jo, ja mans vīrs to izdzirdētu, kauču arī neizceltos cits ļaunums, tad tomēr es nekad vairs nevarētu dzīvot ar viņu mierīgi un klusu, kamēr tagad, viņa mīlēta, es dzīvoju ar viņu labklājībā un mierā.

Jauneklis, dzirdēdams šos vārdus, sajuta smeldzošas sāpes un, atgādinājis viņai pagājušos laikus un savu mīlestību, ko nekāds attālums nebija mazinājis, gan ļoti lūdzās, gan daudz ko solīja, tomēr neko nepanāca. Tāpēc, vēlēdamies mirt, tas beidzot palūdza viņu, lai kā algu par tik lielu mīlestību atļaujot nogulties sev blakām, lai mazliet sasildītos, jo esot nosalis, viņu gaidīdams; turklāt tas apsolīja neko nerunāt, nedz arī viņu aizskart, bet, tiklīdz būtu nedaudz sasildījies, aiziet. Salvestra, mazliet iežēlojusies, bija ar mieru izpildīt tā lūgumu. Un tā Džirolāmo nogūlās viņai līdzās, neaizskardams viņu; un, atcerēdamies ilgo mīlestību, ar kādu bija viņu mīlējis, viņas pašreizējo cietsirdību un zaudētās cerības, tas nolēma vairāk nedzīvot: aizturējis elpu, nebilstot ne vārda, sažņaudzis dūres, tas nomira pie viņas sāniem. Un pēc kāda laika jaunā sieviete, brīnīdamās par Džirolāmo izturēšanos un baidīdamās, ka neuzmostas vīrs, ierunājās:

—   Paklau, Džirolāmo, kāpēc tu neej prom?

Nedzirdēdama atbildes, Salvestra nodomāja, ka Džirolāmo

aizmidzis; tāpēc, izstiepusi roku, viņa sāka to kratīt, gribēdama uzmodināt, un, tam pieskārusies, atrada, ka tas ir auksts kā ledus, par ko viņa ļoti izbrīnījās; aptaustījusi to pamatīgāk un juzdama, ka tas nekustas, viņa vēl daudzas reizes tam pieskārās, līdz saprata, ka tas miris; bezgala noskumusi, viņa labu laiku nezināja, ko darīt. Beidzot viņa nolēma, runājot it kā par kādu citu cilvēku, izmēģināt, ko vīrs ieteiks darīt; un, uzmodinājusi vīru, viņa izstāstīja visu, kas tikko bija noticis, it kā tas būtu atgadījies kādam citam, un pēc tam jautāja, ko šis būtu darījis, ja tā būtu noticis ar šā sievu. Lāga vīrs atbildēja, ka, pēc šā domām, mirušo vajadzējis slepeni aiznest uz viņa māju un tur atstāt, neturot ļaunu prātu uz sievu, kura, kā liekoties, neesot bijusi vainīga. Tad jaunā sieviete sacīja:

—   Un tā jādara mums!

Un, paņēmusi vīra roku, Salvestra ļāva tam sataustīt mirušo jaunekli. Vīrs, pavisam apmulsis, piecēlās, aizdedzināja sveci un, nerunājot ar sievu vairāk ne vārda par notikušo, jo ticēja tās nevainībai, apģērba mirušo viņa paša drēbēs un, bez kavēšanās uzcēlis viņu plecos, aiznesa līdz viņa mājas durvīm, kur nolika un atstāja guļam. Kad atausa gaisma un Džirolāmo atrada mirušu pie mājas durvīm, ļaudis sacēla lielu troksni, un it sevišķi nelaiķa māte; tika pārmeklēts un apskatīts viss viņa ķermenis, un, neatrodot nekāda ievainojuma, nedz sasituma, ārsti vienprātīgi atzina, ka viņš miris no bēdām, kā tas arī bija. Un ta šīs mirušās miesas tapa aiznestas uz baznīcu, un tur atnāca noskumusi māte ar daudzām citam sievietēm, radiniecēm un kaimiņienēm un sāka pēc mūsu parašas stipri raudāt un vaimanāt. Un, kamēr sievietes gauži apraudāja aizgājēju, lāga virs, kura mājā tas bija miris, sacīja Salvestrai:

— Apmet lakatu ap pleciem, aizej uz to baznīcu, kur aiznesa Džirolāmo, nostājies sieviešu vidū un paklausies, ko par šo notikumu runā; es tāpat paklausīšos, ko runā vīrieši, lai mēs uzzinātu, vai neklīst kādas nevalodas par mums.

Jaunajai donnai, kas pārlieku vēlu bija iežēlojusies, tas bija pa prātam, jo viņa mirušu vēlējās redzēt to, kuram, dzīvam esot, nebija gribējusi pat ar vienu vienīgu skūpstu sagādāt prieku; un viņa devās turp.

Apbrīnojami grūti, ja padomā, ir izprast mīlestības spēkus! Šo sirdi, ko nespēja atvērt Džirolāmo laimīgais liktenis, atvēra nelaimīgais, un visas senās liesmas, par jaunu uzliesmojušas, pildīja to ar tādu žēlumu, līdzko Salvestra ieraudzīja mirušā seju, ka, ietinusies lakatā, viņa spraucās cauri sievu baram un neapstajās ātrāk, kamēr nonāca līdz līķim; un tur, spalgi iekliegdamās, viņa metās uz mirušo jaunekli, taču nepaguva to slacīt daudzām asarām, jo, pirms viņa tam pieskārās, sāpes viņai laupīja dzīvību, tāpat kā bija laupījušas Džirolāmo. Taču, kad pēc tam sievietes lūkoja viņu mierināt un sacīja, lai viņa mazliet sa- ņemoties, tās vēl nepazina Salvestru; un, kad viņa pati necēlās, tās gribēja viņu piecelt, un, atrazdamas viņu nekustīgu, tomēr mazliet pacēlušas, tās vienlaikus atskārta, ka šī ir Salvestra un ka viņa ir mirusi. Par to visas sievietes, kas tur bija klāt, divkārt līdzjūtības pārņemtas, atsāka vēl lielāku raudāšanu nekā iepriekš. Kad šī vēsts izplatījās ārpus baznīcas starp vīriešiem un sasniedza Salvestras vira ausis, kurš arī tur atradās, viņš, neuzklausīdams neviena mierinājumu, nedz pierunāšanu, ilgi raudāja. Un, kad viņš. bija izstāstījis daudziem klātesošajiem notikumu, kas bija atgadījies naktī ar šo jaunekli un viņa sievu, visi skaidri uzzināja abu nāves cēloni un ļoti noskuma. Tad, paņēmuši mirušo sievieti, tie viņu uzposa, kā uzpoš mirušos, un'noguldīja uz tām pašām cisām blakus jauneklim, un, ilgi raudājuši, apbedīja abus vienā kapā: un tā nu viņus abus, ko mīlestība dzīvus nebija varējusi savienot, savienoja nāve ar nesaraujamām saitēm;

DEvitā novele

Mesers Gviljelmo Rosiljone dod savai sievai apēst sirdi, kas piederējusi viņas iemīļotajam meseram Gviljelmo Gvardastaņo, kuru tas nogalinājis; to uzzinājusi, viņa metas lejā no augsta loga, mirst un tiek apbedīta kopā ar savu mīļāko.

Kad bija pabeigta Neifiles novele, kas modināja dziju līdzjūtību visās viņas biedrenēs, karalis, negribēdams atņemt Dionejam priekšrocību, tā kā citiem vairs nebija jāstāsta, iesāka tā:

— Žēlsirdīgās dāmas, man ienāca prātā kāda novele, kura jums, kas tik |oti skumstat par nelaimīgiem mīlestības piedzīvojumiem, liks izjust ne mazāku žēlumu kā iepriekšējā, jo cilvēki, ar kuriem atgadījās tas, par ko es stāstīšu, bija daudz ievērojamāki un pats notikums daudz briesmīgāks nekā tie notikumi, par kuriem jau runāts.

Tātad jums jāzina, kā stāsta provansieši, kia Provansā kādreiz dzīvoja divi dižciltīgi bruņinieki, un ikvienam no viņiem piederēja pilis un vasaļi un vienu sauca par meseru Gviljelmo Rosiljoni, otru — par meseru Gviljelmo Gvardastaņo; un, tā kā abi bija drosmīgi ieroču mākslā, viņi jo sevišķi draudzējās un mēdza vienmēr ķopā ierasties visos turnīros, šķēpu sacīkstēs un citās ieroču spēlēs, allaž vienādi ģērbušies. Un, lai gan katrs dzīvoja savā pilī un labas desmit jūdzes viens no otra, tomēr atgadījās, ka, neraugoties uz viņu draudzību un ieroču brālību, mesers Gviljelmo Gvardastaņo bez mēra iemīlējās daiļajā un piemīlīgajā mesera Gviljelmo Rosiljones sievā un gan šā, gan tā prata parādīt savu mīlestību tik labi, ka dāma to pamanīja un bija priecīga, un, zinādama, cik viņš krietns bruņinieks, tik ļoti viņā iemīlējās, ka vairāk par visu ilgojās pēc viņa un mīlēja viņu, un gaidīja vienīgi, lai viņš to lūgtu, kas ari drīz notika, un viņi sastapās ne vienreiz vien, viens otru ļoti mīlēdami.

Tā kā viņi nerīkojās pietiekami piesardzīgi, atgadījās, ka vīrs to pamanīja un tik ļoti sadusmojās, ka lielo mīlestību, kādu izjuta pret Gvardastaņo, pārvērta nāvīgā naidā, taču prata to labāk apslēpt, nekā abi mīlētāji bija pratuši apslēpt savu mīlestību, un nolēma katrā ziņā sāņcensi nogalināt. Tā nu, kamēr Rosiljone loloja šo nodomu, atgadījās, ka Francijā izsludināja lielu turnīru, par ko Rosiljone tūliņ paziņoja Gvardastaņo, likdams pateikt, lai viņš atbraucot pie tā, ja viņam labpatiktu, un tad nu abi kopā izlemtu, vai braukt uz turieni un kādā veidā. Gvardastaņo ļoti priecīgs atbildēja, ka viņš katrā ziņā nākošajā dienā ieradīšoties uz vakariņām. To dzirdēdams, Rosiljone nodomāja, ka tagad pienācis laiks, lai varētu viņu nonāvēt; un apbruņojies tas nākamajā dienā kopā ar dažiem saviem kalpotājiem uzkāpa zirgos un varbūt jūdzes attalurriā no savas pils noslēpās kādā mežā, kur Gvardastaņo vajadzēja jāt garām. Un, labu laiku gaidījis, Rosiljone ieraudzīja viņu tuvojamies neapbruņotu, divu neapbruņotu kalpu pavadībā, jo viņš nedomāja piesargāties; un, tikko Gvardastaņo bija nonācis tajā vietā, kur Rosiljone vēlējās, Rosiljone, niknuma pilns, nodevīgā kārtā ar šķēpu rokā metās viņam virsū, kliegdams: — Tev jāmirst! — Un, to teicis, tai pašā mirklī iedūra šķēpu viņa krūtīs. Gvardastaņo, nespēdams ne mazākajā mērā aizstāvēties vai bilst kādu vārdu, šā šķēpa caurdurts nokrita un drīz pēc tam nomira. Viņa kalpotāji, neuzzinājuši, kas to darījis, apgrieza zirgus un, cik vien ātri spēdami, bēga uz sava siņora pili. Nokāpis no zirga, Rosiljone ar nazi atvēra Gvardastaņo krūtis, pats savām rokām izrāva viņam sirdi un, licis to ietīt pīķa karodziņā, pavēlēja vienam no saviem kalpotājiem to nest; un, cieši piekodinājis ikvienam, lai neiedrošinās izpaust ne pušplēsta vārda, viņš atkal uzkāpa zirgā un, kad jau bija iestājusies nakts, atgriezās savā pilī.

Dāma, kas bija dzirdējusi, ka meseram Gvardastaņo šovakar jābūt šeit vakariņās, un kas ar neizsakāmi lielām ilgām viņu gaidīja, neredzēdama, viņu nākam, stipri brīnījās un jautāja vīram:

—   Ko tas nozīmē, meser, ka Gvardastaņo nav ieradies?

Uz to vīrs atbildēja:

—   Mana kundze, viņš man atsūtīja ziņu, ka tikai rīt varot būt šeit.

Tas mazliet satrauca dāmu. Rosiljone, nokāpis no zirga, lika pasaukt pavāru un sacīja tam:

—   Ņem šo mežakuiļa sirdi un papūlies pagatavot no tas vislabāko un garšīgāko maltīti, kādu vien tu proti, un, kad es būšu pie galda, atsūti man to sudraba bļodā!

Pavārs paņēma sirdi un, likdams lietā visu savu māku un netaupīdams pūles, sasmalcināja to un, pielicis klāt daudz labu garšvielu, izgatavoja no tās sevišķi gardu kumosu. Kad pienāca vakariņu stunda, mesers Gviljelmo ar savu sievu sēdas piegaida. Tika pasniegti ēdieni, taču viņš, ko nomāca atmiņas par izdarīto noziegumu, ēda maz. Pavārs viņam atsūtīja arī gardo kumosu, ko viņš lika pasniegt savai sievai, izlikdamies, ka viņam šovakar nav ēstgribas, un ļoti ieteica šo ēdienu. Donna, kas nebija bez ēstgribas, sāka to garšot, un tas viņai likās labs; tāpēc viņa apēda visu. Kad bruņinieks redzēja, ka sieva visu apēdusi, viņš sacīja:

—   Mana kundze, kā jums garšoja šis ēdiens?

Donna atbildēja:

—   Tik tiešām, mans kungs, tas man |oti patika.

—   Patiesi, kā dievs debesīs, — sacīja bruņinieks, — es jums to ticu un nepavisam nebrīnos, ka jums arī miris ir paticis tas, kurš dzīvs jums palika par visu vairāk.

Dāma, lo dzirdot, kādu brīdi palika bez valodas, tad jautāja:

—   Kā? Ko tad jūs man devāt apēst?

Bruņinieks atbildēja:

—   Tā, ko jūs apēdat, tik tiešām bija mesera Gviljelmo Gvardastaņo sirds, kuru jūs, nekrietnā sieviete, tik ļoti mīlējāt! Un nešaubieties, ka tā patiesi bija viņa sirds, jo es ar šīm rokām neilgi pirms atgriešanās lo izrāvu no viņa krūtīm.

Nav ko jautāt, vai dāma noskuma, to dzirdot par cilvēku, ko viņa mīlēja vairak par visu. Un pēc maza brīža viņa sacīja:

— Jūs rīkojāties tā, kā piederētos rīkoties negodīgam un ļaunam bruņiniekam; ja es no brīvas gribas padarīju viņu par savas mīlestības valdnieku, ar to apvainodama jūs, tiad sodu vajadzēja saņemt nevis viņam, bet mian. Taču lai dievs nedod, ka pēc tik dižciltīgas maltītes kā tik drosmīga un cēla bruņinieka sirds, kāds bija mesers Gviljelmo Gvardastaņo, es vēl ko citu baudītu!

Un, piecēlusies kājās, viņa bez mazakās svārstīšanās atmuguriski metās ārā pa logu. Logs bija ļoti augstu no zemes, tāpēc dāma krītot ne tikvien nositās, bet viņas ķermenis tika galīgi sakropļots. To redzēdams, mesers Gviljelmo stipri izbijās un saprata, ka slikti darījis; un, baidīdamies no zemniekiem un Pro- vansas grāfa, viņš, licis apsedlot zirgus, aizbēga. Nākošajā rītā par šo notikumu uzzināja visā apvidū; mesera Gviljelmo Gvardastaņo un tāpat arī dāmas pilsļaudis ar ļoti lielām skumjām un asarām pacēla abus līķus un novietoja Rosiljonas pils baznīcā kopigā kapā, uz kura uzrakstīja dzejas vārdus, darot zināmu, kas ir tie, kas še dus, un kādā nāvē un kāda iemesla dēļ miruši.

Desmita novele

Kada ārsta sieva, noturēdama par mirušu savu mīļāko. kurš iedzēris miega zāles, ieliek viņu kādā lādē. ko ar visu mīļāko divi augļotāji aiznes uz savu māju. Mīļākais atmostas un tiek apcietināts kā zaglis; dainas kalpone iestāsta tiesnesim, ka viņa to ielikusi lādē, ko pec tam nozaguši augļotāji, un tādā kārtā izglābj to no karātavam, bet augļotāji par lādes nozagšanu tiek sodīti ar naudas sodu.

Kad karalis jau bija savu noveli pabeidzis, vienīgais, kam vel nācās pastāstīt savu, bija Dionejs, kas, to zinādams un jau saņēmis karaļa pavēli, iesāka tā: — Bēdu stāsti par nelaimīgu mīlestību pildījuši ar skumjām acis un sirdi ne tikvien jums, manas dāmas, bet arī man, kāpēc es ļoti vēlētos, lai tie reiz būtu galā. Tagad, lai slavēts dievs, tie beigušies (ja vien man neienāktu prātā šiem skumjajiem stāstiem pievienot skumju izskaņu, no kā lai dievs mani pasargā!), un, nepievēršoties vairs tik bēdīgam tematam, es uzsākšu mazliet jautrāku un labāku, varbūt dodams labu iesākumu tam, par ko būs jāstāsta nākamajā dienā.

Tātad jums jāzina, visudaiļās jaunavas, ka vēl pavisam nesen Salerno dzīvoja kāds ļoti ievērojams ārsts, ķirurgs, ko sauca par maestro Maceo della Montāņa un kas, būdams jau gluži vecs, bija apņēmis par sievu daiļu un dižciltīgu meiteni no savas pilsētas un dāvināja viņai greznas un dārgas drēbes, dārglietās un visu, kas vien sievietei var patikt, tā ka šai ziņā viņa bija apgādāta labāk nekā jebkura cita donna pilsētā; toties, taisnība, viņai gandrīz vienmēr nācās salt, jo maestro slikti viņu apsedza gultā, un, tāpat kā mesers Ričardo di Kincika, par kuru mēs runājām, mācīja savai sievai svētkus, tā šis savējai pierādīja, ka pēc gulēšanas ar sievieti vajagot atpūsties un stiprināties nezin cik dienu, un tamlīdzīgas muļķības, par ko viņa bija ļoti neapmierināta un, būdama gudra un drosmīga sieviete, lai varētu pietaupīt mājas labumu, nolēma doties uz ielas un pamieloties ar svešu labumu. Un, aplūkojusi daudzus jo daudzus jaunus cilvēkus, dāma beidzot atrada vienu sev pa prātam un veltīja tam visas savas cerības, visas savas domas un visu savu mantu. Kad jauneklis to pamanīja, arī viņa tam ļoti iepatikās, un tas dāvāja viņai visu savu mīlestību. Jaunekli siauca Rudžēri no Jeroles, un viņš, lai gan bija no dižciltīgas dzimtas, dzīvoja tik nelāgu un nosodāmu dzīvi, ka viņam nebija palicis neviens radinieks, nedz draugs, kas viņu mīlētu vai vēlētos redzēt, un visā Salerno viņam bija sliktia slava zādzību un citu zemisku darbu dēļ; taču dāmai tas visai maz rūpēja, jo viņš tai patika citādā ziņā. Un ar kādas savas kalpones palīdzību donna iekārtoja tā, ka viņi satikās. Un pēc tam, kad abi mazliet bija guvuši prieku viens no otra, dāma sāka pelt viņa līdzšinējo dzīvi un lūgt, lai aiz mīlestības pret to viņš atmetot šīs neģēlības; un, lai dotu viņam iespēju to darīt, dāma sāka viņam palīdzēt drīz ar lielākām, drīz ar mazākām naudas summām. Un, kamēr viņi tādā veidā joprojām ļoti uzmanīgi sastapās, atgadījās, ka ārsta rokās nonāca kads slimnieks, kam bija slima kāja; apskatījis vainu, ārsts teica slimā piederīgiem, ka slimajam nākšoties vai nu zaudēt visu kāju, vai pat mirt, ja neizņemšot kādu bojātu kaulu no slimās kājas; ja kaulu izņemtu, slimnieks varbūt izveseļotos; taču viņš citādi neķeroties tam klāt kā vienīgi, uzskatot to jau par nāvei nolemtu, un, vienojies ar tā tuviniekiem, ar tādu nosacījumu slimnieku pieņēma. Ārsts domāja, ka bez iemidzināšanas slimnieks neizturēs sāpes un neļausies ārstēties, un, tā kā vakarā vajadzēja ķerties pie šī danba, viņš no rīta lika nostādināt ūdeni ar zināmu piejaukumu, ko iedzerot, slimnieks tiktu iemidzināts tik ilgi, cik, pēc viņa domām, bija nepieciešams, lai veiktu operāciju; un, licis aiznest ūdeni uz māju, viņš nolika to savā istabā, nesakot nevienam, kas tas ir. Kad iestājas vakars un ārstam vajadzēja doties pie slimnieka, atnāca kāds sūtnis no Amalfi, no dažiem viņa vislielākajiem draugiem, kurš pavēstīja, ka nekas viņu nedrīkstot atturēt nekavējoties doties turp, jo tur esot noticis liels kautiņš, kurā, daudzi likuši ievainoti. Ārsts, atlicis kājas operāciju uz nākamo rītu, iekāpa laivā un devās uz Amalfi. Tāpēc sieva, zinādama, ka viņš naktī mājās neatgriezīsies, kā parasts, slepeni lika atnākt Rudžēri, ieveda to savā istabā un ieslēdza līdz tam laikam, kamēr pārējie mājnieki būs devušies pie miera. Un tā, kamēr Rudžēri atradās šai istabā un gaidīja dāmu, vai nu no šīs dienas lielās piepūles, vai sāļā ēdiena, ko viņš bija ēdis, vai varbūt aiz ieraduma viņam uznāca sevišķi stipras slāpes, un, ieraudzījis uz palodzes pudeli ar ūdeni, ko ārsts bija pagatavojis slimniekam, un domādams, ka tas ir dzeramais ūdens, viņš pielika pudeli pie lūpām un izdzēra sausu; nepagāja ilgs laiks, kad viņu pārņēma nepārvarams snaudiens un viņš aizmiga. Dāma, cik vien ātri varēdama, atgriezās istabā un, atrazdama Rudžēri guļam, sāka viņu raustīt un klusā balsī sacīja, lai viņš ceļoties; tomēr tas nelīdzēja: viņš neatbildēja un nemaz nepakustējās; tāpēc dāma, mazliet noskaitusies, pagrūda viņu spēcīgāk, sacīdama:

— Celies, miegapūžņi! Ja tu gribēji gulēt, tev vajadzēja iet uz savu māju un nevis nākt šurp!

No tada grūdiena Rudžēri nokrita no lādes, uz kuras atradās, un neizrādīja vairāk dzīvības zīmju, kā būtu izrādījis mironis. Dāma, par to mazliet izbijusies, gribēja viņu piecelt un sāka kratīt stiprāk, saņēma aiz deguna un raustīja aiz bārdas, bet viss velti: viņš bija savu ēzeli piesējis pie laba mieta.* Tāpēc dāmu pārņēma bažas, vai tik viņš nav miris, tomēr tā no jauna ņēmās viņa tniesu stipri knaibīt un svilināt ar degošu sveci; taču neko nepanāca. Tāpēc tā, pati neko nejēgdama no ārstniecības, lai gan ārsta sieva, bija pilnīgi pārliecināta, ka Rudžēri miris. Cik ļoti noskuma dāma, kas mīlēja viņu vairāk par visu, nav ko jautāt; un, neuzdrošinādamās sacelt troksni, tā klusu sāka viņu apraudāt un gausties par tādu nelaimi. Taču pēc kāda laika, baidīdamās, ka šim zaudējumam varētu pievienoties vēl apkaunojums, dāma saprata, ka nekavējoties jāatrod kāds līdzeklis, kā

\ mirušo aizgādāt projām no mājas. Nezinādama, ko darīt, viņa klusu pasauca kalponi, pastāstīja tai savu bēdu un prasīja padomu. Kialpone, stipri brīnīdamās, arī paraustīja un paknaibīja jaunekli un, redzēdama, ka tas nenāk pie samaņas, tāpat kā viņas kundze apgalvoja, ka Rudžēri noteikti esot miris, un deva padomu izlikt to ārpus mājas. Uz to dāma sacīja:

—   Un kur mēs viņu varētu nolikt, lai rīt no rīta, kad viņu ieraudzīs, nerastos aizdomas, ka viņš iznests no šejienes?

Kalpone viņai atbildēja:

—   Kundze, es šovakar vēlu redzēju tepat iepretim pie mūsu kaimiņa galdnieka veikala kādu lādi, ne visai lielu; un, ja saimnieks to nebūtu ienesis iekšā, tā ļoti labi noderētu mūsu nodoma izpildīšanai, jo mēs varētu Rudžēri tur ielikt, iedurt viņam divreiz vai trīsreiz ar nazi un atstāt. Un es nezinu, kāpēc gan lai tias, kas viņu tur atradīs, iedomātos, ka viņš tieši no šejienes, nevis no kādas citas vietas, iznests un tur iemests; gluži otrādi, visi drīzāk domās, ka viņš, kā jau paklīdis jauneklis, devies kādās nelāgās gaitās un ka viņu kāds no naidniekiem nogalinājis un pēc tam iemetis lādē.

Dāmai patika kalpones padoms, izņemot vienīgi duršanu ar nazi, un viņa sacīja, ka ne par kādu naudu pasaulē viņai nepietiktu drosmes to izdarīt, un aizsūtīja kalponi paskatīties, vai lāde vēl atrodas turpat, kur tā to redzējusi; kalpone atgriezās un 'sacīja, ka esot. Un tad kalpone, kas bija jauna un spēcīga, ar dāmas palīdzību uzvēla plecos Rudžēri, un tā, dāmai ejot pa priekšu un raugoties, vai kāds nenāk, abas nonāca pie lādes, novietoja tur Rudžēri, aizvēra lādi un pameta viņu. Tai pašā dienā kādā mājā netālu no šejienes bija apmetušies divi jauni cilvēki, kas aizdeva naudu uz augļiem un allaž gribēja daudz pelnīt, bet maz Izdot; tā kā viņiem bija vajadzīga visa iedzīve, viņi, iepriekšējā dienā ievērojuši šo lādi, nolēma to aiznest uz savu māju, ja tā naktī vēl tur būtu. Un, kad pienāca pusnakts, viņi, izgājuši ārā, atrada lādi un, to tuvāk neaplūkojuši, ātri aiznesa uz savu māju, lai gan tā izlikās mazliet pasmaga, un nolika to blakus istabai, kurā gulēja viņu sievas, tobrīd nepūlēdamies to labāk novietot; un, tur lādi atstājuši, paši devas pie miera. Rudžēri, kas bija gulējis ļoti ilgi un jau paspējis pārstrādāt dzērienu un pārvarēt tā spēku, atmodās īsi pirms rīta dievkalpojuma; un, lai gan miegs bija pārtraukts un jutekļi atguvuši spēku, viņa smadzenēs tomēr palika apstulbums, kas ne tikvien šonakt, bet vēl vairākas dienas padsrīja durnu viņa prātu; un, kad viņš atvēra acis ļin neko neredzēja, viņš, izstiepis rokas uz vienu un otru pusi, juta, ka atrodas lādē, un lūkoja atcerēties, kas ar viņu noticis, un pie sevis sacīja: — Kas tad tas? Kur es atrodos? Vai es gulu vai esmu nomodā? Es taču atceros, ka šovakar iegāju savas donnas istabā, un tagad mian šķiet, ka es atrodos kāda lādē. Ko tas nozīmē? Vai ārsts būtu pārnācis vai cits kas atgadījies, kāpēc dāma mani aizmigušu šeit paslēpusi? Man tā šķietas, un droši vien tā arī būs. — Un tāpēc viņš apklusa un sāka ieklausīties, viai kaut ko nedzirdēs; un, tā kā viņš jau ilgu laiku atradās neērtā stāvoklī nelielajā lādē, viņam ļoti sāpēja sāni, uz kuriem viņš gulēja, un, gribēdams apgriezties uz otriem sāniem, viņš izdarīja to tik neveikli, ka, atspiedies ar kājām pret vienu lādes malu, kura bija novietota uz nelīdzenas grīdas, lika tai nosvērties un pēc tam krist; un krītot lāde sacēlia tik lielu troksni, ka sievietes, kas gulēja tur blakām, atmodās un izbijās, un izbīlī nebilda ne vārda. Arī Rudžēri ļoti izbijās no lādes krišanas, taču, redzēdams, ka krītot tā atvērusies, viņš drīzāk gribēja būt ārpusē, ja vēl kas atgadītos, nekā palikt iekšā. Un, tā ka viņš nezinājia, kur atrodas, tad saka taustīties pa māju, lai uzzinātu, vai neatradīsies kādas kāpnes vai durvis, pa kurām varētu izkļūt laukā. Izdzirdušas, ka kāds grābstās, sievietes, kas bija pamodušās, ievaicājās:

—   Kas tur ir?

Rudžēri, nepazīdams balsis, neko neatbildēja; tāpēc sievietes sāka saukt abus jaunekļus, kas cieši gulēja, jo vēlu bija devušies pie miera un neko no visa šā trokšņa nedzirdēja. Tad, vēl vairāk nobijušās, sievietes piecēlās, pieskrēja pie logiem un sāka kliegt:

—   Zagļi, zagļi!

Uz kliedzieniem saskrēja daudzi kaimiņi, dažs par jumtu, dažs no vienas puses, dažs no otras, un iegāja mājā; un 'arī jaunekļi, uzmodušies no šā trokšņa, piecēlās; un Rudžēri, kas, redzēdams, ka atrodas svešā mājā, no pārsteiguma bija gandrīz vai zaudējis saprašanu un nezināja, uz kuru pusi viņš varētu vai viņam vajadzētu bēgt, tika satverts un nodots pilsētas priekšnieka likuma sargiem, kas jau bija piesteigušies, izdzjrduši troksni. Un, kad Rudžēri bija aizvests pie pilsētas priekšnieka, viņu tūliņ sāka spīdzināt, jo visi uzskatīja viņu par pēdējo nelieti, un viņš atzinās, ka ielavījies augļotāja mājā ar nolūku zagt; tāpēc priekšnieks nolēma bez sevišķas kavēšanās likt viņu pakārt.

No rīta pa visu Sialerno pilsētu izplatījās vēsts, ka Rudžēri pieķerts zādzībā augļotāju mājā. Kad par to izdzirda dāma un tas kalpone, abas bija tik joti pārsteigtas, ka gandrīz jau gribēja pašas sev iestāstīt, ka to, ko darījušas pagājušā naktī, nav vis tiešamībā darījušas, bet gan sapņojušas, ka dara; turklāt dāma, zinādama, kādas briesmas draud Rudžēri, izjuta tik lielas sāpes, ka gandrīz sajuka prātā.

īsi pirms trešās stundas ārsts, atgriezies no Amalfi, lika, lai atnes viņa sagatavoto ūdeni, jo viņš gribēja ķerties pie sava slimnieka ārstēšanas; atradis pudeli tukšu, viņš sacēla lielu troksni, ka neviena lieta viņa mājā nevarot palikt savā vieta. Dāma, citu bēdu satraukta, dusmīgi atbildēja:

—   Ko jūs teiktu, maestro, par svarīgākām lielām, ja par trauku izlieta ūdens jūs saceļat tik lielu troksni? Vai tad vairāk ūdens pasaulē neatradīsies?

Uz to ārsts atbildēja:

—   Siev, tu iedomājies, ka tas bija tīrs ūdens; tā tas nav, tas bija ūdens, sagatavots, lai iemidzinātu.

Un viņš sievai pastāstīja, kāpēc bija to sagatavojis. Kad dāma to dzirdēja, viņa tūliņ noprata, ka Rudžēri izdzēris, šo ūdeni un tāpēc tas viņām bija šķitis miris, un sacīja:

—   Maestro, mēs to nezinājām; tāpēc pagatavojiet sev citu.

Ārsts, redzēdams, ka nekas nav labojams, lika sagatavot

jaunu šķidrumu iemidzināšanai. Drīz pēc tam atgriezās kalpone, kura pēc kundzes pavēles bija aizgājusi uzzināt, ko stāsta par Rudžēri, un sacīja viņai:

—    Kundze, par Rudžēri visi runā tikai ļaunu, un, cik es dzirdēju, nav neviema, nedz drauga, nedz radinieka, kas būtu cēlies vai vēlējies celties, lai viņam palīdzētu; un visi ir cieši pārliecināti, ka rīt tiesas kungs liks viņu pakārt. Un bez tam es' gribu jums pastāstīt vēl ko jaunu, pēc kā man tagad šķiet saprotams, kādā kārtā Rudžēri nokļuvis augļotāju namā, un paklausieties, kā tas varēja notikt: jūs labi pazīstat galdnieku tepat pretim, pie kura mājas atradās lāde, kur mēs viņu ielikām; nupat galdnieks briesmīgi strīdējās ar kādu vīru, kam, šķiet, lāde piederējusi un kias tagad pieprasa naudu par savu lādi, un galdniekmeistars atbildēja, ka viņš lādi neesot pārdevis, bet naktī tā esot viņam nozagta. Uz to pirmais sacīja:

—   Nav tiesa, tu pārdevi lādi diviem jauniem cilvēkiem augļotājiem, kā viņi paši man šonakt teica, kad es ieraudzīju lādi viņu mājā tiai brīdī, kad Rudžēri saņēma ciet.

Tad galdnieks sacīja:

—   Viņi melo, tāpēc ka es nekad neesmu viņiem to pārdevis. Droši vien viņi pagājušo nakti man būs to nozaguši! Iesim pie viņiem!

Un tā, beiguši ķildoties, viņi devās uz augļotāju māju, un es nācu šurp. Un, ka jūs pati redzat, cik es saprotu, Rudžēri tāda veida aiznests uz turieni, kur tapa atrasts; taču, ka viņš tur atdzīvojies, to es nekādi nevaru izdomāt.

Dāma, tagad pavisam labi sapratusi, kā viss noticis, pateica kalponei to, ko bija dzirdējusi no ārsta, un lūdza, lai viņa palīdzot glābt Rudžēri, jo viņa spējot, ja vien gribot, reizē glābi Rudžēri un saglabāt savas kundzes godu.

Kalpone sacīja:

—   Kundze, pamāciet man, kā tas darāms, un es labprāt visu izdarīšu!

Dāma, kas jiau juta nazi pie rīkles, padomājusi, ātri izlēma, kas darāms, un visu pēc kārtas izstāstīja kalponei. Tā vispirms devās pie ārsta un raudādama iesāka:

—   Meser, man jums jālūdz piedošana par kādu lielu pārkāpumu, ko es izdarīju pret jums.

Ārsts jautāja:

—   Par kādu pārkāpumu?

Un kalpone, nemitēdamās raudāt, atbildēja:

—   Meser, jūs zināt, kas par cilvēku ir Rudžēri no Jeroles, kuram es iepatikos un pa daļai aiz bailēm, pa daļai aiz mīlestības es kļuvu, nu jau būs gads, par viņa draugaļu. Uzzinājis, ka jūs vakar vakara nebūsit mājas, viņš man tā pieglaimojās, ka es viņu ievedu jūsu namā, savā istabā, pie sevis gulēt; un, tā kā viņam bija lielas slāpes, es, nezinādama, kur ātrāk sadabūt vai nu ūdeni, vai vīnu, un negribēdama, ka mani ierauga jūsu kundze, kas atnadās zālē, atcerejos, ka biju redzējusi jūsu istabā kādu nelielu pudeli ar ūdeni, aizskrēju pēc tās un iedevu viņam padzerties, bet pudeli noliku turpat, no kurienes biju paņēmusi; par to, es dzirdēju, jūs esot sacēluši mājās lielu troksni. Protams, es atzīstos, ka rīkojos slikti, bet kur ir tāds, kas kādreiz nerīkojas slikti? Es ļoti nožēloju, ka tā izdarīju ne tikvien izdzertā ūdens dēļ, bet arī vēlāko seku dēļ, jo Rudžēri atrodas dzīvības briesmās. Un tāpēc es jūs lūdzu, cik vien spēju, piedot man un atļaut, ka es eju palīdzēt Rudžēri, cik vien būs manos spēkos.

Ārsts, uzklausījis viņu, kauču vēl noskaities, jokodams atbildēja:

—   Tu jau pati sev uzliki sodu: lai gan tu cerēji, ka tev šonakt būs jauneklis, kas tev liabi izkratīs kažoku, tu dabūji miegapūžņi! Tāpēc ej un izglāb savu mīļāko, un turpmāk piesargies viņu vēlreiz ievest mājā, citādi es tev sadošu par abām reizēm!

Kalponei likās, ka pirmais uzbrukums izdevies, un viņa, cik ātri varēdama, steidzās uz cietumu, kur atradās Rudžēri, un tikmēr pieglaimojās cietuma uzraugam, kamēr tas atļāva parunāties- ar ieslodzīto. Pamācījusi Rudžēri, kas šim jaatbild tiesnesim, ja grib izglābties, viņa panāca to, ka nokļuva pie paša tiesneša. Tā kā meiča bija zaļoksnēja un spēcīga, tiesnesis, iekams viņu uzklausīt, gribēja paķert uz sava aķa šo dieva piemeklēto Kristus māsu, un viņa, lai lūgums tiktu labāk uzklausīts, nepretojās; tad, piecēlusies pec vāļāšanas, viņa sacīja:

—   Meser, jūs esat šeit apcietinājis kā zagli Rudžēri no Je- roles, taču tas ir netaisni.

Un, sakdama no sākuma, viņa tam izstāstīja visu notikumu līdz pat beigām: kā viņa, būdama Rudžēri mīļākā, ievedusi to ārsta mājā, iedevusi tam iedzert ar miega zālēm sajaukto ūdeni, pati to nezinadama, un kā, noturēdama par mirušu, viņa ielikusi to lādē; pēc tam viņa pastāstīja par vārdu pārmaiņu, ko bija dzirdējusi starp galdniekmeistaru un lādes īpašnieku, tadā kārtā pierādīdama, kā Rudžēri nokļuvis augļotāju mājā.

Tiesnesis, redzēdams, ka var it viegli noskaidrot, vai tā ir patiesība, vispirms izjautāja ārstu, vai viņam tiešam bijis tāds ūdens, un uzzinaja, ka tāds esot bijis; un pēc tam, licis atsaukt galdnieku, ka arī lādes īpašnieku un augļotājus, pēc ilgam pārrunām noskaidroja, ka augļotaji pagājušā naktī lādi nozaguši un aiznesuši uz savu māju. Beidzot tiesnesis aizsūtīja pēc Rudžēri un jautāja viņam, kur viņš iepriekšējo nakti pārnakšņojis; Rudžēri atbildēja, ka to nezinot, bet labi atceroties, ka gājis pārnakšņot pie maestro Maceo kalpones, kuras istabā esot dzēris ūdeni, jo viņam bijušas lielas slapēs; taču, kas noticis pēc tam, viņš nezinot; kad atmodies augļotāju mājā, viņš atradies kādā lādē. Tiesnesim ļoti patika klausīties par visiem šiem atgadījumiem, un viņš lika gan kalponei, gan Rudžēri, gan galdniekam, gan augļotājiem vairākas reizes visu pārstāstīt. Beidzot, atzīdams, ka Rudžēri nevainīgs, viņš piesprieda augļotājiem, kas bija nozaguši lādi, desmit unces naudas sodu, bet Rudžēri atbrīvoja. Ikviens sapratīs, kā Rudžēri par to priecājās; un piar to bezgala priecīga bija arī viņa donna, kas vēlāk kopā ar Rudžēri un savu labo kalponi, kura bija gribējusi viņu ar nazi ieviainot, daudzas reizes par to smējās un uzjautrinājās, un joprojām guva no savas mīlestības arvien lielāku un lielāku baudu. Es arī vēlētos, kaut man tā gadītos, tikai nevēlos, ka mani iespundē lādē.

Ja pirmās noveles padarīja skumjas daiļo dāmu sirdis, tad pēdējā, Dioneja stāstītā, lika tām tik pamatīgi izsmieties, sevišķi, kad viņš pateica, kā tiesnesis paķēris kalponi uz sava āķa, ka tās nu varēja atgūties no žēluma, ko bija izraisījušas citas noveles. Taču, kad karalis redzēja, ka saule sāk kļūt zeltaina un viņa valdīšanai pienākušas beigas, viņš ar ļoti laipniem vārdiem lūdza piedošanu skaistajām dāmām par to, ko bija nodarījis, tas ir, ka licis stāstīt par tik nežēlīgu tematu kā mīlētāju nelaime; un, izlūdzies piedošanu, viņš piecēlās, noņēma no galvas lauru vaiņagu, un, kamēr dāmas gaidīja, kurai viņam to labpatiks uzlikt, viņš maigi uzlika vainagu Fiametas gaišmatainajā galvā, teikdams:

—   Es tev uzlieku šo vainagu, jo tu labāk par jebkuru citu pratīsi mūs rītdien iepriecināt par skarbo šodienu.

Fiametas vijīgie, garie un zeltainie rmati krita pār viņas baltajiem, maigajiem pleciem; viņas ieapaļā sejiņa visa mirdzēja gan baltu liliju, gan sārtu rožu krāsā, viņas acis bija skaidras gluži kā vanagam, mutīte maza un lūpas līdzinājās diviem rubīna akmentiņiem; un viņa smaidīdama atbildēja:

—   Filostrāt, es labprāt lo pieņemu, bet, lai tu labāk saprastu, ko esi nodarījis, tad, atdarot par pagājušo, es gribu un pavēlu, lai ikviens sagatavojas rītdien stāstīt par to, kā mīlētāju likstas un nedienas beidzas laimīgi.

Tāds priekšlikums ikvienam patika. Un karaliene, likusi pasaukt scnešalu un pārrunājusi ar to visu nepieciešamo, kad visi bija piecēlušies, jautri atlaida tos līdz vakariņu stundai.

Un tā vieni devās uz dārzu, kura skaistums nevarēja tik drīz apnikt, citi uz dzirnavām, kas atradās aiz dārza, kur nu kurais, un katrs pēc savas patikas dažādi pavadīja laiku līdz vakara maltītei. Kad tā pienāca, visi pa paradumam sapulcējās pie skaistas strūklakas un ar vislielāko prieku sēdās pie bagātīgi klāta vakariņu galda. Un, piecelušies no maltītes, viņi atsāka dejas un dziesmas kā allažiņ, un, Filomenai vadot deju, karaliene sacīja:

— Filostrāt, es neesmu nodomājusi rīkoties citādi nekā mani priekšgājēji, bet, tāpat kā viņi, arī es vēlos, lai pēc manas pavēles tiek nodziedāta dziesmiņa, un, tā kā es esmu pārliecināta, ka tavas dziesmas ir tādas pašas kā tavi stāsti, tad, lai turpmākajās dienās mūs vairs nesatrauktu tavas nelaimes, es gribu, lai tu mums vienu nodziedi, kāda tev labāk patīk.

Filostrāts atbildēja, ka labprāt to darīšot, un tūdaļ iesaka dziedāt tā:

Plūst asaras par zīmi,

Kā sirds var sāpēt pamestības mokās,

Kad īsta mīla dota viltus rokās.

Kad pirmreiz, Amor, manā ce|ā vedi To, kuras dēļ nu nopūšos bez mera Un glābties nav vairs jaudas. Tās būtne tādu tikumību pauda. Ka sirdī visas senās bēdas, sēras Man sāka kust kā ledus, Kad ūdeņi vairs nedus. Bet savus maldus atzīstu nu mokas, Un tālab dvesle tagad sāpes lokās.

Tu atklaji man viņas viltus spēli. Ko mīlot acs man nebij manījusi Sirds saldā apmātībā. Kad šķita jau — viscēlā labvēlībā Ta mani sev par kalpu pieņēmusi. Es jautu, ka bez žēlam Pret manām sāpēm kvēlām Slīd viņa cita, cildenākā rokās Un pamet mani nerimstošās mokās.

Kad savu padzīšanu uzzināju. Tik skaudras sāpes manā sirdī lija Un dzeld tur vēl arvien, Ka bieži nolādu to stundu, dienu, Kad pirmoreiz tās vaigu ieraudzīju, Ko blāzmots dai|ums klāja, Tik koši izrotāja.

Nu paša uzticību, degot kaisles mokās, Lād mana dvēsle, krītot nāves rokās.

Kā sāpes grauž, kam nerast remdēšanu,

Kungs, tu to zini, talab tevi saucu

Ar balsi, skumju pilnu.

Slīkst mana dvēsle pekles ugunsvilnl.

Es navi lūdzu — viņas sāpju daudzums

Būs vien par atspirgšanu.

Cērt pušu dzīvi manu

Un ļauno kaisli līdz. Es gaidu plokam

Sīs liesmas, alkstu gala savām mokām.

Nav ceja vairs, nav remdējuma cita

Kā tikai nāve manās dziļas bēdās.

Dod to man beidzot, dodi!

Un vieglojumu visām sāpēm rodi —

No dzīves posta raisi manas pedasl

Pēc tam kad ļaunums krita

IJri manu tīksmi sita.

Kungs, lai to priecē manas nāves mokas,

Ka iepriecēja cita nn|a rokas!

Un, dziesma, tu — ja paliec nezināta, Man žēlu nav — nevienam neskanēsi, Kā man reiz skanējusi. Vien pēdējo kaut tu man paveikusi: Tu Amoram visistak atklat spēsi, Cik tukša manam prātam Sī dzīve slavinātā.

Lūdz, lai viņš līdzjūtīgs man šinīs mokās Un patvērumu atver nāves rokās.

Sīs kanconas vārdi visai skaidri pauda par Filostrāta garastāvokli un tā cēloni; taču varbūt vēl skaidrāk to būtu atklājis tās dānuas izskats, par kuru viņš dziedāja un kura atradās dejotāju vidū, ja vien tuvās nakts krēsla nebūtu apslēpusi pietvī- kumu, kas parādījās jaunavas sejā. Un, kad viņš bija beidzis šo dziesmu, vel tika nodziedātās daudzas citas, līdz pienāca laiks iet gulēt: tāpēc, paklausot karalienes pavēlei, katrs devās uz savu istabu.

PIEKTĀ DIENA

Beidzas Dekamerona ceturtā diena un sākas piektā, kad, Fiametai valdot, runā par to, ka milētāju likstas un nedienas beidzas laimīgi.

Austrumi jau bija pavisam gaiši, un lēcošās saules stari apmirdzēja visu mūsu puslodi, kad Fiameta, uzmodusies no putnu saldajām dziesmām, kuri jau no pašas pirmās dienas stundas jautri čivināja krūmu zaros, piecēlās un lika pasaukt pārējās dāmas un trīs jaunekļus; un kopā ar tiem viņa lēniem soļiem devās lejup zaļajos laukos, un, tērzēdami gan par šo, gan par lo, tie pastaigājās pa plašā līdzenuma rasaino zāli tik ilgi, kamēr saule bija pacēlusies mazliet augstāk pie debesīm. Tad, sajuzdama, ka saules stari jau sāk sildīt, karaliene griezās atpakaļ uz māju pusi. Un, kad viņi tur bija nonākuši, tā pavēlēja pastaigā mazliet pagurušos spēkus stiprināt ar vislabākajiem vīniem un saldumiem, un pēc tam viņi klaiņoja pa brīnišķīgo dārzu līdz pusdienas stundai. Kiad tā pienāca un tālredzīgais senešals bija sagatavojis visu nepieciešamo, viņi, nodziedājuši dažas stampitas* un vienu vai divas dejas dziesmiņas, kā vēlējās karaliene, priecīgi sēdās pie galdiem. Un, kad, līksmībai valdot, kā nākas, bija ieturēta maltīte, neaizmirsdami ierasto kārtību, viņi nodejoja dažas dejas mūzikas instrumentu un dziesmu pavadībā. Tad karaliene atlaida viņus līdz tam laikam, kamēr atdusas stunda būs pagājusi; daži devās gulēt, citi sava prieka pēc uzkavējās jaukajā dārzā. Taču, tikko pagāja devītā stunda, visi pēc paraduma sapulcējās pie strūklakas, kā labpatika karalienei. Un, apsēdusies savā karalienes sēdeklī, tā paskatījās uz Pamfilu un smaidīdama pavēlēja, lai viņš uzsāk stāstus ar laimīgām beigām. Pamfils ar prieku paklausīja un iesāka.

pirmā novele

Cimone mīlēdams pieņemas prātā un nolaupa uz jūras Efidžēniju, savu mīļoto donnu; Rodosas salā viņi tiek iemests cietuma, no kurienes viņu izglābj Lizimaks, un kopā ar to viņš vēlreiz nolaupa Efidžēniju un Kasandru kāzu svinību laikā, un abi ar savām mīļotajam aizbēg uz Krētu, un no šejienes, pēc tam kad viņi tās apņēmuši par sievām, tiek aicināti atpakaļ uz savām mājām.

Ir daudzas tādas noveles, daiļās dāmas, ko es varētu pastāstīt, iesākot tik jautru dienu, kāda būs šodiena; no šīm novelern viena man patīk visvairāk, jo tai - ir ne tikvien laimīgas beigas, kādām jābūt šīs dienas stāstos, bet no tās jūs arī sapratīsit, cik svēti, cik vareni un svētības pilni ir mīlestības spēki, kurus daudzi, paši nezinādami, ko viņi runā, ļoti netaisni nopeļ un nosoda. Sim stāstam, ja es nemaldos, domādams, ka esat iemīlējušās, jums vajadzētu it sevišķi patikt.

Tātad, kā mēs to kādreiz esam lasījuši senajos kipriešu nostāstos, Kipras salā dzīvoja kāds ļoti dižciltīgs vīrs, ko sauca par Aristipu un kas bija bagātāks ar visām laicīgajām mantām par jebkuru citu no tās zemes; un, ja liktenis viņam vienā ziņā

nebūtu nodarījis pāri, viņš varētu būt vairāk apmierināts nekā jebkurš cits. Un raugi, viens no viņa dēliem, kas staltumā un daiļumā pārspēja visus citus jaunekļus, bija gandrīz plānprātīgs un bez kādām cerībām uz izveseļošanos. Viņa īstais vārds bija Galēzo, bet, tā kā nekad nedz skolotāja pūles, nedz tēva glāsti vai sitieni, nedz kāda cita cilvēka atjautība nebija varējusi viņam iemācīt ne ābeci, ne arī kaut kādu uzvedību un tā kā viņa balss bija rupja un griezīga un izturēšanās drīzāk līdzīga kustonim nekā cilvēkam, visi viņu izsmiedami sauca par Cimoni, kas turienes valodā nozīmē to pašu, ko mūsu valodā «lops». Dēla neglābjamā dzīve sagādāja tēvam vislielākās sirdssāpes; un, zaudējis jau katru cerību, tēvs, lai acu priekšā vienmēr nebūtu viņa bēdu cēionis, pavēlēja dēlam doties uz laukiem un dzīvot tur kopā ar zemniekiem. Čimonern tas bija ļoti pa prātam, jo vienkāršo lauku cilvēku tikumi un parašas viņam labāk patika nekā pilsētnieku parašas. Un tā nu, kad Cimone, nonācis uz laukiem, nodarbojās ar zemes darbiem, atgadījās, ka kādu dienu, jau pēc divpadsmitās stundas, klīstot no vienas sētas uz otru ar nūju pār plecu, viņš nonāca kādā mežiņā, kas bija visjaukākais tai apkārtnē un, kā jau maija mēnesī, viss salapojis; pa to staigājot, atgadījās, it kā liktenis viņu tur būtu aizvedis, ka kādā pļaviņā, augstu koku apņemtā, blakus brīnum jaukam un saltam avotam, kas atradās vienā pļavas stūrī, viņš ieraudzīja gaužām daiļu jaunavu uz zaļās zāles guļam tik plānās drānās, ka tās gandrīz nemaz neapsedza viņas šķīsto miesu; _ vienīgi no jostas uz leju viņu klāja plāna un balta jo balta sega;' un pie viņas kājām, tāpat kā viņa, miegā gulēja divas sievietes un viens vīrietis, šīs jaunavas kalpotāji. To ieraudzījis, Cimone, it kā nekad nebūtu redzējis sievietes auguma, atspiedies uz savas nūjas, nesakot ne vārda, vislielākajā apbrīnā sāka to ļoti vērīgi aplūkot. Un neaptēstajā prātā, kur tūkstoš pamācības nebija spējušas iedzīt nojausmu par smalku gaumi, viņš juta mostamies domu, kas viņa rupjajam un mežonīgajam prātam sacīja, ka šī jaunava esot visdaiļākā būtne, kādu jebkad kāds mirstīgais redzējis. Un viņš sāka aplūkot tās augumu pa daļām, apjūsmodams matus, kas viņam šķita no zelta, pieri, degunu, muti, kaklu un rokas, un par visu vairāk krūtis, vēl tik tikko pacēlušās; un, pēkšņi no zemnieka kļuvis par skaistuma apce- rētaju, viņš neizsakāmi vēlējās redzēt acis, ko tā, dziļā miega nomākta, vēl turēja aizvērtas, un, lai ieraudzītu acis, viņš vairākkārt jau gribēja to modināt. Bet, tā kā jaunava viņam likās

nesalīdzināmi skaistāka par citām sievietēm, ko viņš līdz šim bija redzējis, viņš šaubījās, vai tik tā nav kāda dieve; un tomēr viņam bija tik daudz saprāta, lai atskārstu, ka viss dievišķīgais pelni lielāku godbijību nekā pasaulīgais, un tāpēc viņš gaidīja, kamēr jaunava pati no sevis atmodīsies, un, kauču šī kavēšanās viņam šķita pārāk ilga, tomēr, neparasta prieka pārņemts, viņš nespēja aiziet. Un tā notikās, ka pēc laba laika jaunava, kuras vārds bija Efidžēnija, pamodās ātrāk par saviem kalpotājiem un, pacēlusi galvu un atvērusi acis, ieraudzīja savā priekšā stāvam Cimoni, atspiedušos uz nūjas, par ko viņa stipri izbrīnījās un vaicāja:

—   Cimone, ko tu meklē šajā stundā te mežā?

Cimoni gan viņa staltā auguma, gan neaptēstā prāta, gan arī viņa tēva dižciltības un bagātības dēļ pazina gandrīz ikviens šai apkaimē. Viņš neko neatbildēja Efidžēnijai, bet, tikko ieraudzīja tas acis atdarītas, sāka tajās cieši lūkoties, un viņam šķita, ka no tām izstaro maigums, kas pildīja viņu ar vēl nekad neizjustu prieku. To redzēdama, jaunava sāka baidīties, ka tik šis ciešais skatiens nepavedina viņa rupjo dabu uz kaut ko tādu, kas varētu to apkaunot; tāpēc, pasaukusi savas kalpones, tā piecēlās, teikdama:

—   Ej nu ar dievpalīgu savu ceļu, Cimone!

Uz to Cimone atbildēja:

—   Es iešu kopā ar tevi.

Un, lai gan jaunava noraidīja viņa sabiedrību, vēl arvien no viņa baidīdamās, tā nevarēja ātrāk tikt vaļā, kamēr Cimone to nebija pavadījis līdz mājai. No šejienes viņš devās uz sava tēva namu un sacīja, ka nekādā ziņā vairs negribot atgriezties laukos. Lai gan tēvam un citiem piederīgiem tas bija nepatīkami, viņi tomēr to atstāja pilsētā, nogaidīdami, lai redzētu, kāda iemesla dēļ tas mainījis savu nodomu. Un tā nu Cimones sirdī, kur nebija varējusi iekļūt nekāda mācība, caur Efidžēnijas skaistumu bija iekļuvusi mīlestības bulta, un viņš īsā laikā, nonākot no vienas domas pie otras, lika brīnīties savam tēvam, visiem saviem tuviniekiem un ikvienam, kas viņu pazina. Vispirms viņš palūdza, lai tēvs viņam liek iedot tādas pašas drēbes, kādās staigāja viņa brāļi, kā arī visu pārējo, ko tēvs labprāt izdarīja; un tad, bieži sastapdamics ar cienījamiem jaunekļiem un uzzinādams, kāda izturēšanās piederas dižciltīgiem cilvēkiem un it sevišķi mīlētājiem, viņš ļoti īsā laikā par vislielāko izbrīnu ikkatram iemācījās ne tikvien zinību pamatus, bet ar saviem spriedumiem pat izcēlās prātnieku vidū. Un pēc tam (visam cēlonis bija mīlestība*, ko viņš izjuta pret Efidžēniju), viņš ne tikvien pārvērta rupjo un zemniecisko balsi maiga un daiļskanīgā, bet kļuva par labu dziedātāju un mūziķi, un ari par sevišķi izveicīgu jātnieku un drosmīgu karotāju kā uz jūras, tā uz sauszemes. īsi sakot (liai man nebūtu sīki jāstāsta par visiem viņa tikumiem), vēl nebija pagājis ceturtais gads kopš viņa pirmās iemīlēšanās dienas, kad viņš izrādījās patīkamāks, uzvedīgāks un ar izcilākiem tikumiem neka jebkurš cits jauneklis Kipras salā.

Tātad, dai[ās dāmas, ko mēs teiksim par Cimoni? Protams, neko citu ka vien to, ka cēlos tikumus, ko debesis bija ielikušas drosmīgajā dvēselē, nenovīdīgais liktenis ar jo stiprām saitēm bija sasaistījis un iesprostojis vismazākajā viņa sirds stūrītī, un šīs saites visas saardlja un sarāva mīlestība, būdama varenāka par likteni, un, atmodinājusi snaudošos, nežēlīgās tumsas apēnotos prātus, mīlestība ar savu spēku tos izvilka skaidrā gaismā, līdz ar to klaji parādot, kā viņa atraisa sev pakļautos dvēseles spēkus un uz kurieni tos ved ar saviem stariem. Un tā, kauču Cimone, mīlēdams Efidžēniju, dažās lielās gāja par tālu, kā to ļoti bieži mēdz darīt jaunekļi, kas mīl, tomēr Aristips, redzēdams, ka mīlestība no auna viņu pārvērtusi cilvēkā, ne tikvien pacietīgi visu panesa, bet šai ziņā pat atbalstīja viņa tieksmes. Bet Cimone, atteicies no Galēzo vārda, atcerēdamies, ka par Cimoni viņu bija saukusi Efidžēnija, un gribēdams rast godīgu piepildījumu savām vēlēšanām, vairākas reizes lika lūgt Cipseo, Efidžēnijas tēvu, pēc tas rokas; taču Cipseo vienmēr atbildēja, ka esot to apsolījis Pazimundam, kādam dižciltīgam jauneklim no Rodosas, un negribot savu solījumu lauzt. Un, kad bija pienācis Efidžēnijas kāzām noliktais laiks un līgavainis atsūtījis pēc viņas, Cimone pie sevis noteica: — Tagad ir laiks pierādīt, ai Hfidženija, cik ļoti es tevi mīlu! Tevis dēļ es kļuvu par cilvēku, un, ja es tevi iegūtu, es nešaubos, ka es kļūtu slavenāks par jebkuru dievu; un visādā ziņā — vai nu es tevi iegūšu, vai miršu. — To teicis, viņš paklusām atsauca pie sevis dažus dižciltīgus jaunekļus, savus draugus, un, slepeni pavēlējis apbruņot kuģi ar visu nepieciešamo jūras kaujai, izbrauca jūrā, gaidīdams kuģi, kam vajadzēja vest Efidžēniju uz Rodosu pie tās līgavaiņa. Efidžēnija, pēc tam kad viņas tēvs bija parādījis daudz goda līgavaiņa draugiem, kopā ar tiem devās jūrā, un tie, pagriezuši kuģi uz Rodosu, aizbrauca. Cimone, kas visu laiku bija nomodā, nākamajā dienā ar savu kuģi tos panāca un, stāvēdams uz kuģa priekšgala, skaļā balsi uzsauaa tiem, kas atradas uz Efidžēnijas kuģa:

—   Apstājieties, nolaidiet buras vai arī sagaidiet, ka jūs sakaus un nogremdēs jūrā!

Cimones pretinieki jau bija izvilkuši ieročus uz klāja un gatavojās aizstāvēties; tāpēc Cimone, pateicis šos vārdus, paķēra kādu lielu dzelzs ķeksi, uzmeta to pakaļgalā rodosiešu kuģim, kas ātri devās tālāk, ar spēku pievilka to pie sava kuģa priekšgala un nikns kā lauva, nenogaidot citus sekojam, uzlēca uz rodosiešu kuģa, it kā visi pretinieki viņam nebūtu nekas; un, mīlestības iedvesmots, guvis apbrīnojamu spēku, viņš ar zobenu rokā metās ienaidnieku vidū un, cirzdams gan vienam, gan otram, nokāva daudzus gluži kā avis. To redzēdami, rodosieši nometa ieročus un gandrīz visi vienprātīgi piadevās gūstā. Cimone viņiem teica:

—   Jaunekļi, ne jau laupījuma kāre, ne naids, ko es izjustu pret jums, mani pamudināja izbraukt no Kipras, lai ar ieročiem rokās jums uzbruktu jūras vidū! Man ir ļoti svarīgi iegūt to, kas miani pamudināja uz šo kauju, un jums ir pavisam viegli man to miera ceļā atdot; un tā ir Efidžēnija, ko es mīlu vairāk par visu citu, un, tā kā es nevarēju viņu iegūt no tēva kā draugs un miera ceļā, mīlestība mani piespieda kā ienaidniekam atkarot jums viņu ar ieročiem; un tāpēc es esmu nolēmis kļūt viņai par to pašu, par ko vajadzēja kļūt jūsu Pazimundam. Atdodiet man viņu un dieva mierā turpiniet savu ceļu!

Rodosas jaunekļi, vairāk spēka nekā augstsirdības dzīti, atdeva Cimonem Efidžēniju vienās asarās. Bet viņš, redzēdams Efidžēniju raudam, sacīja:

—   Augsti cienījamā donna, neskumsti, es esmu tavs Cimone, kas savas ilgās mīlestības dēļ tevi daudz vairāk esmu pelnījis nekā Pazimunda dotā vārda dēļ.

Un tā Cimone, licis Efidžēniju pārnest uz savu kuģi, neaizskāra neko no rodosiešu miantām, bet atgriezās pie saviem biedriem un ļāva rodosiešiem aizbraukt. Kad nu Cimone, priecīgāks nekā jebkurš cits par tik dārga laupījuma ieguvumu, kādu laiku bija mēģinājis mierināt raudošo Efidžēniju, viņš kopā ar biedriem nolēma, ka pašreiz nebūtu labi atgriezties Kiprā, un, tā kā visi bija vienis prātis, tie pagrieza savu kuģi uz Krētu, kur gandrīz ikviens un it sevišķi Cimone — seno un jauno radniecības saišu un daudzo draugu dēļ cerēja būt drošībā. Taču nepastāvīgais liktenis, kas visžēlīgi bija ļāvis Cimonem iegūt mīļoto donnu, pēkšņi pārvērta mīlētāja jaunekļa bezgala lielo prieku bēdās un rūgtās asarās. Vēl nebija pagājušas ne četras stundas, kopš Cimone bija atstājis rodosiešus, kad, iestājoties naktij, no kuras Cimone, tagad būdams kopā ar savu donnu, gaidīja vairak prieka nekā jebkad no kādas nakts, sacēlās milzīga vētra un negaiss, kas piepildīja debesis ar mākoņiem un jūru ar postošiem vējiem; tāpēc nevarēja redzēt, ko darīt, nedz kurp doties, nedz arī kāds varēja noturēties uz kuģa klāja, lai izpildītu savu pienākumu. Cik ļoti par to bēdājās Cimone, nav ko jautāt; viņam likās, ka dievi bija piepildījuši viņa vēlēšanos, lai pēc tam viņam daudz grūtāk nāktos mirt, par ko viņš līdz šim bija maz raizējies. Bēdājās arī viņa biedri, bet vairāk par visiem Efidžēnija, kas, stipri raudādama un baidīdamās no katra viļņu grūdiena, savās vaimanās nežēlīgi nolādēja Cimones mīlestību un nosodīja tā pārgalvību, apgalvodama, ka tikai tāpēc sacēlusies šī briesmīgā vētra, ka dievi nevēloties, lai Cimone, kas pretēji viņu prātam grib to apņemt par sievu, varētu piepildīt savu pārdrošo iekāri, bet gan vēloties, lai, redzēdams iemīļoto pirmo mirstam, Cimone pats pēc tam nožēlojamā kārtā aizietu bojā. Tādās un vēl lielākas vaimanās, nezinādami, ko darīt, kuģa ļaudīs, vētrai kļūstot ar katru brīdi stiprākai, neatskārta un nesaprata, uz kurieni brauc, un nonāca tuvu pie Rodosas salas; taču, nepazīdami, ka tā ir Rodosa, viņi visiem spēkiem centās, ja vien iespējams, sasniegt tur sauszemi, lai izglābtu cilvēkus. Šai ziņā liktenis bija labvēlīgs un ieveda viņus nelielā jūnas līcī, kur pirms neilga laika bija piestājuši ar saviem kuģiem rodosieši, ko Cimone bija pametis. Tikai gaismai austot un debesīm kļūstot gaišākām, viņi pamanīja, ka piedzīti pie Rodosas salas, un ieraudzīja, ka atrodas varbūt loka šāviena attālumā no kuģa, ko vakar bija atstājuši. Bez mera noskumis par to, Cimone, baidīdamies, ka varētu notiki tas, kas vēlāk patiešām notika, pavēlēja visiem speķiem pūlēties izkļūt no šejienes; un tad — vienalga, kurp liktenis viņus dzen, jo nekur nevarēja būt ļaunāk neka šeit. Ar milzīgām pūlēm viņi lūkoja no šejienes izkļūt, bet velti; visspēcīgākais vējš tā pūta pretējā virzienā, ka viņi ne tikvien nevarēja izbraukt no nelielā līča, bet gribot negribot vējš viņus piedzina pie krasta. Tikko viņi tur nonāca, viņus pazina rodosiešu jūrnieki, kas bija nokāpuši no sava kuģa. Viens no tiem tūliņ aizskrēja uz tuvējo ciematu, uz kurieni bija aizgājuši rodosiešu dižciltīgie jaunekļi, un pastāstīja, ka vētra alne- susi šurp, tāpat kā rodosiešu kuģi, arī Ciinones kuģi ar Efidžēniju. Ļoti iepriecināti par tādu vēsti, rodosiešu jaunekļi, paņēmuši no ciemata līdz daudz ļaužu, aši steidzās uz jūru; un Cimone, kas jau ar savējiem bija nokāpis krastā un nolēmis bēgt uz kādu tuvēju mežu, kopā ar visiem viņa ļaudīm un Efidžēniju tika saņemts ciet un aizvests uz ciematu. Un no šejienes,, kad no pilsētas ar lielu apbruņotu ļaužu pulku ieradās Lizimaks,. kura rokās tanī gadā atradās Rodosas augstākā vara, Cimone: ar visiem saviem biedriem tika aizvests uz cietumu, kā bija; pavēlējis Rodosas senāts, kam Pazimunda, līdz kuram bija nonākušas jaunās vēstis, bija žēlojies. Tā, rau, nabaga iemīlējies Cimone pazaudēja savu Efidžēniju, ko viņš tikai nesen; bija ieguvis, neko vairāk nedabūjis no tās kā dažu skūpstu- Daudzas dižciltīgas dāmas sagaidīja un mierināja Efidžēniju. gan par bēdām, ko viņa pārcietusi gūstniecībā, gan arī par izciestajām mokām uz sabangotās jūras, un viņa palika pie tām līdz noliktajai kāzu dienai. Cimonem un viņa biedriem tika dāvāta dzīvība par to, ka iepriekšējā dienā viņi bija atlaiduši brīvībā Rodosas jaunekļus, taču Pazimunda visiem spēkiem pūlējās, lai viņiem to atņemtu, un viņi tika notiesāti uz mūžus ieslodzījumā, kur, kā var iedomāties, viņi dzīvoja bēdās un bez; cerībām uz jebkādu iepriecinājumu. Bet, kamēr Pazimunda cik spēdams steidzināja gatavošanos nākamajam kāzām, liktenis, gandrīz kā nožēlojot pēkšņi nodarīto netaisnību Cimonem, bija sagatavojis jaunu nejaušību viņa glābšanai. Pazimundam bija. brālis, vārdā Ormizda, kam bija gan mazāk gadu nekā viņam, bet ne mazāk drosmes un kas jau sen tīkoja apņemt par sievu kādu daiļu un dižciltīgu jaunavu no šīs pilsētas, vārdā Ka- siandru, kuru bezgala mīlēja Lizimaks, bet kazas dažādu iemeslu dēļ vairākas reizes bija izjukušas. Tagad Pazimunda, redzēdams, ka viņam, lai nosvinētu savas kazas, jārīko lieli jo lieli svētki, domāja, ka būtu ļoti labi, ja tajos pašos svētkos bez liekiem izdevumiem un atkārtotas svinēšanas varētu izdarīt tā, lai. arī Ormizda pārvestu sev sievu; tāpēc viņš no jauna uzsāka, sarunas ar Kjasandras vecākiem un panāca savu; un viņš un brālis kopā ar tiem nolēma, ka tajā pašā dienā, kad Pazimunda pārvedīs Efidžēniju, Ormizda pārvedis Kasandru. Kad par to uzzināja Lizimaks, viņš bez mēra noskuma, jo juta izgaistam cerību, ka Kasandru katrā ziņā iegūtu viņš, ja Ormizda to neņemtu par sievu. Taču, būdams gudrs, viņš apslēpa savas sāpes un saka pārdomāt, ka varētu aizkavēt, lai tas nenotiktu, un viņš -neredzēja cita ce|a kā vienīgi — nolaupīt savu donnu. To izdarīt likās joti viegli viņa amata dēļ, taču tas viņam tagad šķita daudz negodīgāk nekā tad, ja viņš nebūtu šajā amatā; bet, īsi sakot, pēc ilgām pārdomām gods atkāpās mīlestības priekšā, un viņš nolēma nozagt Kasandru, lai notiktu kas notikdams. Un, pārdomādams, kur ņemt palīgus, lai to izdaritu, un kādā veidā viņam rīkoties, viņš atcerējās Cimoni, ko kopā ar tā biedriem viņš turēja cietumā, un viņam šķita, ka šajā lietā viņš nevarētu atrast labāku un uzticamāku sabiedroto par Cimoni. Tāpēc nākošajā naktī viņš slepeni lika tam atnākt uz viņa istabu un iesāka runāt tā:

— Cimone, tāpat kā dievi labprāt un izšķērdīgi apdāvina cilvēkus, tā viņi iarī prot jo gudri parbaudīt cilvēku drošsirdību, un tos, kurus viņi atrod izturīgus un pastāvīgus visos dzīves gadījumos, viņi kā drosmīgākos pagodina ar augstākiem apbalvojumiem. Viņi vēlējās gūt par tavu drošsirdību īstenāku pierādījumu, kādu tu nebūtu varējis viņiem dot, dzīvodams sava tēva mājā, kurš, kā man zināms, ir ļoti bagāts vīrs; un vispirms, T<ā es esmu dzirdējis, viņi tevi caur smeldzošu mīlestības nemieru no nesaprātīga dzīvnieka pārvērta par cilvēku un vēlāk ar bargu likteni un tagad ar drūmo cietumu grib pārbaudīt, vai nav mainījusies tava drosme kopš tā laika, kad tu mazu bridi priecājies par iegūto laupījumu. Taču, ja tā ir tāda pati, kā bija, tad tagad viņi gatavojas tev dāvināt kaut ko tik prieka pilnu, ko nekad nav devuši; un, lai tu atgūtu savus parastos spēkus un kļūtu drosmīgs, es tev gribu pateikt, kas tas ir. Pazimunda, kas priecājas par tavu nelaimi un nenoguris pūlas, lai tu tiktu sodīts ar nāvi, steidzas, cik atri varēdams, svinēt kāzas ar tavu Efidžēniju, lai tādā kārtā baudītu laupījumu, ko vispirms labvēlīgais liktenis bija piešķīris tev, bet tad, pēkšņi sadusmojies, atņēma. Cik ļoti tevi tam jāsāpina, ja tu tā mīli, kā man šķiet, es varu noprast pēc sevis, kam Ormizda, viņa brālis, gatavo tajā pašā dienā līdzīgu pārestību ar Kasandru, kuru es mīlu vairāk par visu. Lai izbēgtu no tik lielas likteņa pārestības un tik lielam bēdām, es neredzu, ka mums būtu palicis vēl kāds cits līdzeklis kā vienīgi spēks, kas piemīt mūsu drosmei un mūsu labajai rokai, kurā mums jāņem zobens, lai sagatavotu ceļu tev otrreizējai, man pirmajai mīļotās nolaupīšanai; jo, ja tu gribi atgūt ne tikvien brīvību, kas, man šķiet, tev bez tavas mīļotās maz rūp, bet ari savu mīļoto, tad varu tev teikt, ka dievi jau ielikuši -viņu tavās rokās, ja vien tu esi ar mieru piedalīties manā pasākumā.

Sie vārdi pilnīgi atdeva Cimonem zudušo drosmi, un, ilgt nevilcinādamies iar atbildi, viņš sacīja:

—   Lizimak, tādā pasākumā tev nevar būt stiprāka un uzticamāka sabiedrotā par mani, ja es gūstu to, ko tu saki; tāpēc pavēli tikai, kas pēc tava prāta man jādana, un tu redzēsi, ka es to veikšu ar apbrīnojamu spēku.

Uz to Lizimaks atteica:

—   Parīt nākamās sievas pirmo reizi ieies savu vīru mājās, kur uz vakara pusi ielavīsimies arī mēs, tu, apbruņojies kopā ar saviem biedriem, un es ar nedaudz savējiem, kuriem es varu pilnīgi uzticēties; un mielasta laikā mēs nolaupīsim mūsu mīļotās un aizvedīsim uz kuģi, ko esmu pavēlējis slepeni sagatavot, un nonāvēsim katru, kurš iedrošināsies mums pretoties-

Šis plāns patika Cimonem, un viņš, nebilstot nevienam ne vārda, palika cietumā līdz noteiktajam laikam. Kad pienāca kāzu diena, dzīres bija lielas un greznas, un ikvienu stūrīti abu brāļu namā pildīja svētku jautrība. Iepriekš sagatavojis visu nepieciešamo, Lizimaks, kad tam šķita pienācis īstais laiks, sadalīja trīs daļas savus sabiedrotos — kā Cimoni un viņa biedrus, tā arī savus draugus, kas visi bija zem drēbēm apbruņoti,, un, vispirms daudziem vārdiem iejūsminājis viņus savam pasākumam, tas vienu daļu slepeni aizsūtīja uz ostu, lai neviens- nevarētu aizkavēt iekapšanu kuģī, kad tas būs vajadzīgs, un ar abām pārējām grupām devās uz Pazimundas māju, kur vienu atstāja aiz durvīm, lai neviens viņus nevarētu ieslēgt iekšā vai aizkavēt iziešanu, bet pats kopā ar Cimoni un atlikušajiem kāpa augšā pa kāpnēm. Nonākuši zālē, kur jaunās sievas ar daudzām citām sievietēm jau bija sasēdušās pie galdiem noteikta kartībā, viņi metās uz priekšu un, apgāzuši galdus, katrs sagrāba savu mīļoto, un, nodevuši tās savu biedru rokās, pavēlēja lūliņ aizvest uz sagatavoto kuģi. Jaunlaulātās sāka raudāt un kliegt un- tāpat arī citas sievietes un kalpones, un pēkšņi visa maja bija trokšņa un vaimanu pilna. Taču Cimone, Lizimaks un viņu biedri, izvilkuši zobenus un nesastopot nekādu pretestību, jo visi viņiem deva ceļu, tuvojās kāpnēm; un, kāpjot pa tām lejup, viņi sastapa Pazimundu, kas ar lielu koku rokā, izdzirdis troksni, steidzās šurp. Cimone tik spēcīgi iezvēla Pazimundam pa galvu, ka pāršķēla to uz pusēm, un Pazimunda nokrita miris- pie viņa kājām. Steidzoties tam palīgā, nabaga Ormizdu arī nogalināja kāds Cimones zobena cirtiens; un dažus citus, kas gribēja tuvoties, ievainoja un atsita Lizimaka un Cimones biedri. Atstājuši māju pilnu ar asinīm, kliedzieniem, asarām un bēdām, viņi, cieši kopā saspiedušies, neviena neaizkavēti, no^ nāca ar savu laupījumu uz kuģa. Novietojuši uz tā dāmas un uzkāpuši paši kopā ar saviem biedriem, kad krasts jau bija pilns bruņotiem ļaudīm, kas bija atsteigušies, lai atbrīvotu dāmas, viņi, nolaiduši airus ūdenī, priecīgi aizbrauca. Un, kad viņi nonāca Krētā, viņus tur līksmi sagaidīja daudz draugu un radinieku, un, apprecējuši savas donnas un nosvinējuši jautras kāzas, viņi priecīgi baudīja savu laupījumu.

Kiprā un Kodošā ilgu laiku nenorima troksnis un satraukums par viņu darbiem; beidzot no vienas un no otras puses iejaucās draugi un radinieki un panāca, ka pēc neilgias trimdas Cimone ar Efidžēniju priecīgi atgriezās Kiprā un Lizimaks ar Kasandru Rodosā, un ikviens ar savu mīļoto līksmi nodzīvoja pārticībā ilgu mūžu savā dzimtenē.

OTRĀ NOVELE

Gostanca mīl Martučo Gomito; dzirdēdama, ka tas miris, viņa izmisumā gluži viena sēžas laivā, ko vēji aizdzen uz Zuzu; atkal atradusi to dzīvu Tunisā, viņa atklāj tam sevi, un tas, būdams cieņā pie karaļa par dotajiem padomiem, apprec viņu un kā bagāts virs kopā ar viņu atgriežas Lipari.

Karaliene, dzirdēdama, ka Pamfila novele pabeigta, daudzkārt to uzslavējusi, pavēlēja Emīlijai, lai viņa turpina, pastāstot kādu no savām, un Emīlija iesāka tā:

— Ikkatram pēc taisnības jāpriecājas par notikumiem, kuros viņš redz, ka dedzīgas ilgas top piemēroti atlīdzinātas, un, tā kā uzticīga mīlestība pelna drīzāk prieku nekā skumjas, es ar daudz lielāku patiku paklausīšu karalienei, stāstot par šodienas tematu, nekā vakar karalim, runājot par vakardienas.

Tātad jums jāzina, jaukās dāmas, ka netālu no Sicīlijas atrodas kāda maza saliņa, nosaukta Lipari, kur vēl nesen dzīvoja kāda ļoti daiļa jaunava, vārdā Gostanca, no visai cienījamas tās salas dzimtas. Viņā iemīlējās kāds jauneklis no tās pašas

salas, vārdā Martučo Gomilo, jo tīkama izskata, labām parašām un izcils sava amata pratējs. Arī meitene tik ļoti iedegās mīlestībā uz viņu, ka vienīgi tad jutās labi, kad viņu redzēja. Un, gribēdams jaunavu precēt, Martučo sūtīja pie jaunavas tēva lūgt pēc tās rokas, taču tēvs atbildēja, ka Martučo esot par nabagu un tāpēc viņš negribot tam atdot savu meitu. Martučo, sašutis par to, ka tiek noraidīts nabadzības dēļ, kopā ar dažiem saviem draugiem un radiniekiem zvērēja ātrāk Lipari neatgriezties, iekams nebūs kļuvis bagāts. Un, aizbraucis no šejienes, viņš kļuva par jūras laupītāju un laupīja visgarām Barbērijas*krastiem, un uzbruka ikvienam, kas bija vājāks par viņu. Sajā ziņā liktenis viņam bija visai labvēlīgs, ja vien viņš būtu zinājis mēru saviem panākumiem, bet nedz viņam, nedz viņa biedriem nepietika ar to, ka viņi īsā laikā bija kļuvuši ļoti bagāti; un, kad viņi centās iegūt vēl lielāku bagātību, atgadījās, ka daži saracēņu kuģi viņu kopā ar b'iedricm pēc ilgas aizstāvēšanās saņēma ciet, aplaupīja un lielāko daļu viņa vīru noslīcināja; un, nogremdējuši kuģi, saracēņi Martučo aizveda uz Tunisu, kur iemeta cietumā un ilgi noturēja lielā postā. Līdz Lipari nonāca vēsts, ne tikai viena vai divu, bet daudzu un dažādu cilvēku stāstīta, ka visi, kas braukuši kopā ar Martučo uz nelielā kuģīša, noslīkuši.

Kad Gostanca, kas jau par Martučo aizbraukšanu bija bezgala noskumusi, dzirdēja, ka tas kopā ar pārējiem aizgājis bojā, viņa ilgi raudāja un nolēma vairāk nedzīvot; bet, tā kā viņai nepietika drosmes ar varu padarīt sev galu, viņa izdomāja jaunu līdzekli, kā doties nāvē. Un, kādu nakti slepeni izzagusies no tēva mājas un nonākusi ostā, viņa mazliet nomaļāk no citiem kuģiem nejauši ieraudzīja kādu zvejnieku laiviņu, kurā (tā kā tās īpašnieki nule bija izkāpuši) vēl atradās gan masts, gan bura, gan airi. Airi iekāpusi laiviņā, viņa ieīrās mazliet jūrā, un, šo to saprazdama no jūras braukšanas, ka vispār visas šīs salas sievietes, viņa uzvilka buras, aizmeta prom airus un stūri un pilnīgi ļāvās vēja varai, domādama, ka vējš noteikti vai nu apgazīs laivu bez kravas un vadītāja, vai uzsviedīs kādai klintij un sadragās, no kā viņa, pat ja gribētu, nevarētu izglābties un neizbēgami noslīktu. Un, ietinusi galvu kādā apmetnī, viņa raudādama apgūlās laivas dibenā.

Taču notika pavisam citādi, nekā viņa bija domājusi. Pūta ļoti maigs ziemeļu vējš, gandrīz nebija viļņu, laiva peldēja mierīgi, un nākošajā dienā pēc nakts, kad viņa bija iekāpusi laivā, vējš to uz vakara pusi aiznesa krastā simt jūdžu augstāk par Tunisu netālu no kādas pilsētas, ko sauca piar Zuzu. Gostanca nemaz neapjauta, vai atrodas uz sauszemes vai jūras, jo, lai ari kas atgadījās, viņa ne reizes nebija pacēlusi galvu, nedz arī domāja pacelt. Tā nu, kad laiva atsitās pret krastu, jūras malā nejauši atradās kāda nabaga sieviņa, kas patlaban noņēma saulē izliktos zvejnieku tīklus; ieraudzījusi laivu, viņa izbrīnījās, ka laivai bija [auts ar uzvilktām burām piestāt pie krasta. Un, domādama, ka tajā guļ zvejnieki, viņa piegāja pie laivas un ieraudzīja tur nevienu citu kā šo meiteni, un vairākas reizes to sauca, jo tā bija cieši aizmigusi; un, beidzot uzmodinājusi to un pēc drānām redzēdama, ka tā ir kristīgā, viņa itāliešu mēlē jautāja svešajai jaunavai, kā tas varējis notikt, ka tā gluži viena šajā laiviņā te nonākusi. Izdzirdusi itāliešu valodu, jaunava nobažījās, vai tikai kāds cits vējš viņu nav aizpūtis atpakaļ uz Lipari; un, tūliņ uzlēkusi kājās, apskatījās visapkārt, taču, nepazīdama apkārtni un redzēdama, ka atrodas uz sauszemes, viņa jautāja lāga sieviņai, kur viņa atrodoties. Uz to lāga sieviņa atbildēja:

— Mana meita, tu esi netālu no Zuzas, Barbērijā.

To dzirdēdama, jaunava noskuma, ka dievam nebija labpa- ticis viņai sūtīt nāvi; un, baidīdamās no apkaunojuma un nezinādama, ko iesākt, viņa nosēdās zemē pie savas laivas un sāka raudāt. Lāga sieviņa, to redzot, iežēlojās par viņu un tikmēr lūdza, kamēr jaunava bija ar mieru iet līdz uz tās būdiņu; un tur krietnā sieviņa tikmēr viņu mierināja un labināja, kamēr jaunava izstāstīja, kā še nokļuvusi; tāpēc, dzirdēdama, ka viņa neko nav ēdusi, lāga sieviņa atnesa savu cieto maizi, pāris zivis un ūdeni un tik ļoti viņu lūdza, ka viņa arī mazliet ieēda Tad Gostanca jautāja sieniņai, kas viņa tāda esot, ka tik labi protot runāt itāliski. Sieviņa atbildēja, ka esot no Trapāni, saucoties Karaprēza un kalpojot še dažiem kristīgiem zvejniekiem. Kad jaunava, kaut gan vēl joprojām ļoti noskumusi, izdzirda vārdu «Karaprēza»', viņa, pati nezinādama, kāds iemesls viņii uz to pavedina, uzskatīja par labu zīmi, ka dzirdējusi šo vārdu, un sāka cerēt, pati nezinot uz ko, un kaut cik norima viņas vēlēšanās mirt. Neatklājot, kas viņa un no kurienes, meitene no visas sirds lūdza lāga sievieti, lai tā, dieva dēļ, apžēlojoties par viņas jaunību un dodot viņai kādu padomu, kā izvairīties no

1 Caraprosa (it.) — mīļi gaidīta.

pārestībām. Uzklausījusi viņu, Karaprēza, kas bija krietna sieviete, atstāja jaunavu savā būdiņā, ātri savāca tiklus un atgriezās pie viņas; un, ietinusi meiteni viņas pašas apmetnī, tā aizveda viņu sev līdz uz Zuzu un, tur nonākusi, sacīja viņai:

—    Gostanca, es tevi aizvedīšu uz kādas sevišķi jaukas sara- cēniešu donnas māju, kurai es bieži jo bieži esmu pakalpojusi; tā ir kāda veca un žēlsirdīga sieviete, un es viņai tevi ieteikšu, cik labi vien pratīšu, un esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņa tevi labprāt pieņems un izturēsies pret tevi kā pret savu meitu; un tu, pie viņas dzīvodama, papūlies kalpojot, cik vien labi spēdama, iegūt viņas labvēlību līdz tam laikam, kamēr dievs tev sūtīs labāku likteni.

Un, kā teica, ta arī izdarīja.

Dāma, kas jau bija diezgan veca, uzklausījusi Karaprēzu, ielūkojās jaunavai sejā un sāka raudāt, un, apskāvusi to, noskūpstīja uz pieres, tad paņēma aiz rokas un ieveda savā mājā, kur viņa dzīvoja kopa ar dažām citām sievietēm bez nevienas vīrieša un izgatavoja dažādus roku darbus no zīda, palmu zariem un ādas. Nedaudz dienās jaunava iemācījās dažus no šiem darbiem, sāka strādāt kopā ar viņām un iemantoja taisni apbrīnojamu vecās donnas un visu pārējo labvēlību un mīlestību, turklāt īsā laikā ar viņu palīdzību iemācījās turieniešu valodu.

Un tā, kamēr Gostanca dzīvoja Zuzā un tēva mājās jau bija apraudāta par pazudušu un mirušu, atgadījās, ka kāds jauneklis no Granādas, no ievērojamas dzimtas un ar lielu varu. apgalvoja, ka viņam pienākoties Tunisas karaliste, un, savācis lielu karaspēku, uzbruka toreizējam Tunisas karalim Mariab- delam, lai padzītu to no valsts. Kad šī vēsts nonāca cietumā Martučo Gomito ausīs, kurš ļoti labi prata barbēru valodu, un viņš dzirdēja, ka Tunisas karalis pulcina milzīgus spēkus aizsardzībai, viņš sacīja kadam no tiem, kas apsargāja viņu un viņa biedrus:

—    Ja es varētu runāt ar karali, esmu pārliecināts, ka spētu dot viņam padomu, ar ko viņš uzvarētu karā.

Cietumsargs šos vārdus pateica savam siņoram, kas tūdaļ tos izstāstīja tālāk karalim. Tāpēc karalis pavēlēja, lai atved Martučo, un, kad viņš tam jautāja, kādu padomu tas viņam varot dot, Martučo atbildēja tā:

—    Manu valdniek, jau senāk, kad es apmeklēju jūsu zemes, es labi novēroju, kā jūs cīnāties: man šķiet, ka jūs visvairāk sūtāt kaujā strēlniekus un nevis kādus citus; un tāpēc, ja būtu iespējams atrast līdzekli, lai jūsu ienaidnieka strēlniekiem pietrūktu bultu, bet jūsējiem to būtu papilnam, es domāju, ka jūs kaujā uzvarētu.

Uz to kanalis atbildēja:

—    Bez šaubām, ja to varētu izdarīt, es esmu pārliecināts, ka gūtu uzvaru.

Tad Martučo sacīja:

—    Manu valdniek, ja jūs vēlaties, to varētu izdarīt un klau- * sieties, kā: jums vajadzētu likt izgatavot jūsu strēlnieku lokiem' stiegras daudz tievākas, nekā visi parasti lieto, un pēc tam likt izgatavot bultas, kuru iegriezumi derīgi tikai šīm tievajām stiegrām; bet to vajadzētu izdarīt tik slepeni, lai jūsu ienaidnieks par to neuzzinātu un nevarētu atrast pretlīdzekli. Taču iemesls, kāpēc es tā saku, ir šāds: kad jūsu ienaidnieka strēlnieki būs izšāvuši visas savas bultas un jūsējie savas, tad, kā jums zināms, kaujas laikā ienaidniekam vajadzēs salasīt jūsu strēlnieku izšautās bultas un jūsējiem — viņu, taču ienaidnieks nevarēs izlietot jūsu bultas mazo iegriezumu dē], kas nebūs piemēroti resnajām stiegrām, kamēr ar jūsējiem noliks pilnīgi pretējais un viņi varēs izlietot ienaidnieka bultas, jo tievajām stiegrām ļoti labi derēs bulta ar lielāku iegriezumu; tādējādi jūsējiem bultu būs papilnam, bet viņiem pietrūks.

Karalim, kas bija saprātīgs valdnieks, patika Martučo padoms*, un, pilnīgi pēc tā rīkodamies, viņš karā uzvarēja; tāpēc Martučo ieguva viņa sevišķu labvēlību un kļuva ievērojams un bagāts.

Valodas par to izplatījās pa visu zemi, uņ arī Goslancas ausīs nonāca vēsts, ka Martučo Gomito, ko viņa jau sen bija turējusi par mirušu, ir dzīvs; tālab mīlestība uz Martučo, gandriz jau apdzisusi viņas sirdī, pēkšņi iedegās jaunās liesmās un, pieņemdamās spēkā, atmodināja zudušās cerības. Un tāpēc Gostanca izstāstīja labajai dāmai, pie kuras viņa dzīvoja, visus savus piedzīvojumus un sacīja tai, ka ļoti vēloties doties uz Tunisu, lai acis varētu apmierināt velēšanos, ko bija pamodinājušas ausis, saklausot jaunās vēstis. Vecā dāma ļoti uzteica viņas nodomu un, it kā būtu viņas māte, iesēdusies kādā laivā kopā ar viņu, devās uz Tunisu, kur abas ar Gostancu godam tika uzņemtas kadas dāmas radinieces mājā. Un, tā kā kopā ar viņām bija atbraukusi arī Karaprēza, Gostanca aizsūtīja to saklaušināt, ko varētu uzzināt par Martučo; uzzinājusi, ka tas ir dzīvs un lielā godā, viņa to paziņoja Gostancai. Dižciltīgajai donna i patika būt par to, kas Martučo paziņo, ka šurp pie viņa atbraukusi viņa mīļotā Gostanca; un, kādu dienu aizgājusi pie Martučo, tā sacīja:

—    Martučo, manā mājā ir iegriezies kāds no taviem kalpotājiem, kas atbraucis no Lipari un grib še slepeni ar tevi paru- nat; un, lai nebūtu jāuzticas citiem, izpildot viņa vēlēšanos, es pati atnācu tev to paziņot.

Martučo pateicās viņai un pēc tam aizgāja līdz uz viņas mitekli. Kad jaunava to ieraudzīja, viņa tikko nenomira no prieka un, nespēdama- savaldīties, metās ar atplestām rokām tam ap kaklu un to apskāva, un, aiz žēluma par pārciestām nelaimēm un aiz pašreizējā prieka nevarēdama pateikt ne vārda, sāka klusu raudāt. Ieraudzījis jaunavu, Martučo mazu brīdi bija gluži samulsis, tad nopūties sacīja:

—    Ai mana Gostanca, tad tu esi dzīva? Jau sen es dzirdēju, ka tū esi pazudusi, un mūsu pusē neviens neko par tevi nezināja.

Un, to teicis, Martučo savukārt, klusu raudādams, apskāva un skūpstīja viņu. Gostanca izstāstīja tam par visām savām likstām un par pagodinājumu, ar kādu viņu bija uzņēmusi dižciltīgā dāma, pie kuras viņa bija dzīvojusi. Pēc ilgām pārrunām Martučo aizgāja no viņas un devās pie karaļa, sava siņora, un izstāstīja tam visu, tas ir, kā savus, la meitenes piedzīvojumus, piebilzdams, ka ar tā atļauju viņš gribot meiteni apprecēt saskaņā ar šejienes likumu. Karalis ļoti brīnījās par to visu un, licis pasaukt jaunavu un no viņas uzzinājis, ka la patiesi ir, kā Martučo stāstījis, sacīja:

—    Tik tiešām, tu esi pelnījusi viņu par vīru. — Licis atnest ļoti lielas un dargas dāvanas, viņš vienu daļu uzdāvināja jaunavai, otru —Martučo, dodot atļauju darīt to, kas abiem vislabāk patiktu. Martučo, parādījis daudz goda vecajai dāmai, pie kuras Gostanca bija dzīvojusi, un pateicies viņai par to, ko viņa darījusi Gostancas labā, atnesa dāvanas, kādas piederējās viņas stāvoklim, un, novēlējis viņu dieva gādībai, Gostancai lejot gaužas asaras, atvadījās. Un pēc tam, saņēmuši karaļa atļauju, viņi kopā ar savu Karaprēzu iekāpa nelielā kuģītī un ar labvēlīgu ceļavēju atgriezās Lipari, kur līksme bija tik liela, ka to nemūžam nebūtu iespcjarns vārdos izsacīt. Tur Martučo jaunavu apprecēja, sarīkoja lielas un lepnas kāzas un pēc tam kopā ar viņu mierā un saticībā ilgi baudīja savu mīlestību.

TREŠĀ NOVELE

Pjetro Bokamaca bēg ar Anolellu un sastop laupītājus; jaunava iebēg mežā un tiek aizvesta uz kādu pili. Pjetro tiek saķerts, izbēg no laupītāju rokām un pēc daudzām likstām nonāk lai pašā pili, kur atrodas Aņolella, apprec to, un abi kopā atgriežas Romā.

Klātesošo vidū nebija neviena, kas neslavētu Emīlijas noveli, un karaliene, noprazdama, ka tā pabeigta, pagriezusies pret Elīzu, pavēlēja, lai viņa turpina, tin viņa, vēlēdamās būt paklausīga, iesāka: — Maigās dāmas, man nāk prātā kāda ļauna nakts, kas bija jāpiedzīvo diviem neapdomīgiem jauniešiem; bet, tā kā tai sekoja daudz līksmu dienu un tas atbilst arī mūsu tematam, man labpatīk par to pastāstīt.

Romas pilsētā, kas kādreiz bija pasaules galva, bet tagad kļuvusi tās aste*, ne visai sen dzīvoja kāds jauneklis, cēlies no sevišķi godājamas romiešu ģimenes, vārdā Pjetro Bokamaca, kas iemīlējās kādā ļoti daiļā un piemīlīgā jaunavā, kuru siauca par Aņolcllu un kuras tēvs, vārdā Džiljoco Zaulo, bija no zemas

kārtas, bet ļoti iecienīts romiešu vidū. Un, to mīlēdams, viņš prata izdarīt tā, ka jaunava sāka viņu mīlēt ne mazāk, kā viņš to mīlēja. Pjetro, dedzīgas mīlestības pārņemts, domāja, ka viņam nebūtu vairāk jācieš nežēlīgās mokas, ko sagādāja vēlēšanās iegūt mīļoto, un lūdza tās roku. Kad par to uzzināja Pjetro radinieki, tie visi uzbruka viņam un stipri nopēla to, ko viņš gribēja darīt; un, no otras puses, tie lika pateikt Džiljoco Zaulam, lai viņš nepievēršot nekādu uzmanību Pjetro vārdiem, jo, ja viņš to darītu, tie nekad viņu vairs neuzskatītu nedz par draugu, nedz radinieku. Pjetro, redzēdams, ka viņam aizsprostots šis ceļš, pa kuru vienīgo viņš cerēja piepildīt savu vēlēšanos, no sirdēstiem gribēja mirt. Un, ja Džiljoco piekristu, viņš būtu apprecējis jaunavu arī pret visu savu radinieku gribu; lai nu kā, viņš nolēma, ja vien jaunava būtu ar mieru, sasniegt nodomāto; un, caur kādu trešo personu uzzinājis, ka jaunavai tas ļoti pa prātam, Pjetro norunāja ar viņu bēgt no Romas. Sagatavojis visu nepieciešamo, Pjetro kādu rītu piecēlās agri jo agri un kopā ar viņu uzkāpa zirgā, un devās uz Maņu, kur jauneklim bija daži draugi, kam tas ļoti uzticējās. Un tā viņi jāja, nepagūdami nosvinēt kāzas, jo baidījās, ka viņiem varētu sekot, un, triekdami par savu mīlestību, palaikam viens otru noskūpstīja.

Tad atgadījās, tā kā Pjetro sevišķi labi nezināja ceļu, ka varbūt jūdzes astoņas no Romas viņi nogriezās pa kreisi, lai gan vajadzēja turēties pa labi. Nenojājuši ne divas jūdzes, viņi ieraudzīja tuvumā kādu nelielu piii, no kuras, tiklīdz viņi tika pamanīti, tūdaļ izjāja divpadsmit apbruņoti vīri; un, kad tie jau bija pavisam tuvu, jaunava tos ieraudzīja un iesaucās:

—    Pjetro, glābsimies, mums taisās uzbrukt!

Un kā mācēdama viņia pagrieza savu zirgu uz kāda ļoti liela meža pusi un, spiezdama piešus pie zirga sāniem, turējās pie sedlu izliekuma, un zirgs, juzdams piešu dūrienus, auļos viņu aiznesa prom pa mežu.

Pjetro, kas vairāk lūkojās mīļotās sejā nekā uz ceļu, neieraudzīja tik ātri kā meitene tuvojošos vīrus, un, kamēr viņš, vēl tos neredzēdams, skatījās, no kuras puses tie nāk, tie viņu pārsteidza un notvēra. Un, pavēlējuši viņam nokāpt no zirga, tie jautāja, kas viņš esot, un, kad viņš pateica, tie sāka savā starpā apspriesties, tad sacīja:

—    Tas ir viens no mūsu ienaidnieku draugiem. Kā gan šitādi mums ar viņu rīkoties, ja ne atņemt viņam drēbes un zirgu un pakārt viņu par apkaunojumu Orsīni dzimtai pie kāda no šiem ozoliem?

Un tie, būdami visi vienis pratis ar šo lēmumu, pavēlēja Pjetro izģērbties. Kad viņš ģērbdamies jau paredzēja savu nestundu, atgadījās, ka no kādas paslēptuves ap divdesmit pieci bruņoti vīri metās laupītājiem virsū, kliegdami: — Nāvi viņiem, nāvi viņiem! — Pārsteigumā laupītāji pameta Pjetro un gatavojās aizstāvēties, taču, redzēdami, ka viņu ir daudz mazāk par uzbrucējiem, metās bēgt, un tie viņiem dzinās pakaļ. To redzēdams, Pjetro tūliņ savāca savas lietas, uzkāpa zirgā un traucās, cik vien ātri spēdams, bēgt pa to pašu ceļu, pa kuru bija redzējis aizbēgam mīļoto. Bet, nesaskatīdams mežā nedz ceļa, nedz takas, nedz arī pakavu pēdu, pēc tam kad viņam šķita, ka ir drošībā gan no tiem, kas viņu bija notvēruši, gan arī no tiern, kas bija uzbrukuši pašiem laupītājiem, viņš, neatrazdams savu mīļoto, noskuma vairāk par jebkuru citu un sāka raudāt un klaiņot uz vienu un otru pusi pia mežu, to saukdams. Taču neviens viņam neatbildeja; atpakaļ griezties viņš neuzdrošinājās, bet, iedams uz priekšu, nezināja, kur nonāks. Viņš baidījās arīdzan no zvēriem, kas parasti mīt mežos, kā sevis, tā savas mīļotās dēļ, un katru brīdi viņam likās, ka redz to saspiestu kāda lāča vai vilka ķetnās.

Un tā nabaga Pjetro visu dienu klīda pa mežu kliegdams un saukdams un dažbrīd gāja atpakaļ, domādiams, ka iet uz priekšu; un gan no kliegšanas, gan raudāšanas, gan bailēm, gan ilgās neēšanas viņš bija jau tā paguris, ka nespēja vairs tālāk iet. Un, redzēdams, ka uznākusi nakts, un nezinādams cita padoma, viņš, atradis kādu ļoti lielu ozolu, nokāpa no zirga, piesēja to pie šā ozola, un pēc tam pats uzkāpa kokā, lai naktī viņu neaprītu nikni zvēri. Un, kad drīz vien uzlēca mēness un laiks bija pavisam skaidrs, Pjetro nedrīkstēja iesnausties, lai nenokristu, bet, ja viņam arī būtu bijusi ērtāka vieta, sāpes un rūpes par savu mīļoto neļautu viņam aizmigt; tāpēc, gauzdamies un raudādams, un lādēdams savu nelaimīgo likteni, viņš palika nomoda visu nakti.

Jaunava, bēgot, kā jau mēs iepriekš teicām, nezinādama uz kurieni, ļāva zirgam sevi nest tai virzienā, kur tam patika, un nonāca tik dziļi mežā, ka nevarēja vairs ieraudzīt vietu, pa kurieni bija šeit iekļuvusi; tāpēc viņa, tāpat kā Pjetro, visu dienu maldījās pa mežonīgo apvidu, gan gaidīdama, gan apkārt klīzdama, gan raudadama, gan saukdama, gan žēlodamās par savu nelaimi. Beidzot, redzēdama, ka Pjetro nenāk un viakars jau klāt, viņa nejauši uzgāja kādu mazu taciņu un pagrieza pa to savu zirgu; nojājusi mazliet vairāk par divām jūdzēm, viņa ieraudzīja tālumā mazu būdiņu un devās uz turieni, cik ātri varēdama, un atrada tur kādu lāga vīru, jau stipri vecu, ar savu sievu, kas arīdzan bija sirmgalve. Tie, ieraudzīdami viņu vienu, siacīja:

—    Ai meit, ko tu dari gluži viena tādā vēlā stundā šai pusē?

Jaunava raudādama atbildēja, ka mežā pazaudējusi savus

biedrus, un jautāja, cik tālu esot līdz Alaņai. Uz to lāga vīrs atbildēja:

—    Mana meita, šis ceļš neved uz Alaņu, un līdz turienei ir vairāk nekā divpadsmit jūdžu.

Tad jaunava sacīja:

—    Un vai še tuvumā ir kādias apdzīvotas vietas, kur varētu pārnakšņot?

Uz to lāga vīrs atbildēja:

—    Neviena vieta nav tik tuvu, ka tu līdz vakaram tur va- rčtu nokļūt.

Tad jaunava vaicāja:

—    Tā kā es citur nevaru nokļūt, vai jūs nebūtu tik labi unr dieva dēļ, nepaturētu mani šonakt šepat?

Lāga vīrs atbildēja:

—    Mans bērns, mums ļoti patiktu, ja tu šovakar paliktu pie mums, tomēr mums tevi jābrīdina, ka pa šo pusi dienu un nakti klīst apkārt gan draudzīgu, gan naidīgu ļaundaru bandas, kas bieži sagādā mums lielas nepatikšanas un zaudējumus; un, ja nu par nelaimi kāda no šīm bandām ienāktu pie mums, kamēr tu būtu še, ieraudzītu tevi, jaunu un daiļu, kāda tu esi, un nodiarītu tev nepatikšanas un negodu, mēs nevarētu tev palīdzēt. To mēs tev gribējām pateikt, lai tu vēlāk, ja tas notiktu, nevarētu par mums sūroties.

Kaut gan jaunavu biedēja vecā vīra vārdi, viņa, redzēdama, ka stunda vēla, sacījta:

—    Ja dievam labpatiks, viņš pasargās jūs un mani no šīs nelaimes; un, ja nu man tā tomēr uzbruktu, tad labāk lai mani nomoka cilvēki, nekā saplosa mežos zvēri!

Un, to teikusi un nokāpusi no sava zirga, tā iegāja nabaga- vīra būdā, un tur visi kopā ieturēja trūcīgas vakariņas, kādas nu viņiem bija, un pēc tam neizģērbusies kopā ar viņiem tā apgūlās viņu nožēlojamā guļasvietā un visu nakti nemitējās vaimanāt un raudāt par savu nelaimi un Pjetro, par kuru tā varēja iedomāties tikai visļaunāko.

Un, kad jau gāja uz rīta pusi, jaunava izdzirda daudzu soļu dipoņu; tāpēc viņa piecēlās un izgāja lielajā pagalmā, kas at- radas aiz būdiņas; un, ieraudzījusi vienā pagalma pusē lielu siena kaudzi, viņa devās uz lo paslēpties, lai ļaudis, ja tie nāktu šurp, tik ātri viņu neatrastu. Un, tikko jaunava bija paspējusi paslēpties, kad svešie ļaudis, kas izrādījās vesels bars ļaundaru, jau bija pie būdiņas vārtiem un pavēlēja atdarīt; un, iegājuši iekšā un atraduši jaunavas zirgu vēl ar visiem sedliem, jautāja, kas še atrodoties. Lāga vīrs, jaunavu nekur neredzēdams, atbildēja:

—    Seit nav neviena cita bez mums; bet šis zirgs, nezin kam izbēdzis, vakarvakarā atskrēja šurp, un mēs to piesējām pagalmā, lai vilki neaprītii.

—    Tātad, ja tam nav cita kunga, — sacīja bara vecākais, — tas mums noderēs.

Un tā, izklīduši pa mazo būdiņu, daži iegāja pagalmā un nometa tur savus šķēpus un vairogus; un atgadījās, ka viens, no viņiem niekodamies iemeta savu šķēpu siena kaudzē un tikko nenogalināja jaunavu, kas tur bija paslēpusies, un tā gandrīz atklāja sevi, jo šķēps tai nogāja tik tuvu gar kreiso krūti, ka asmens pārplēsa drānas, un jaunava tik tikko neizgrūda skaļu kliedzienu aiz bailēm, ka to neievaino; taču, atcerēdamās, kur atrodas, tā saņēmās un klusēja. Ļaundari, apmetušies kur nu kurais, izcepuši kazlēna un citu gaļu, paēduši un padzēruši aizgāja savu ceļu un aizveda līdz jaunavas zirgu. Un, kad viņi jau bija mazliet attālinājušies, lāga vīrs sāka taujāt savai sievai:

—    Kas noticis ar meiteni, kas vakarvakarā pie mums atnāca? Es neesmu viņu redzējis, kopš mēs piecēlāmies.

Lāga sieviņa atbildēja, ka nezinot, un gāja palūkoties. Jaunava, dzirdēdama, ka ļaundari aizgājuši, iznāca no siena kaudzes; par to vecais vīrs bija ļoti priecīgs, redzēdams, ka viņa nav nokļuvusi ļaundaru rokās, un, tā kā svīda jau gaisma, sacīja:

—    Tā kā aust jau rīts, ja tu vēlies, mēs tevi pavadīsim līdz kādai pilij, kas ir no šejienes piecas jūdzes attālu, un tur tu būsi drošībā; bet tev vajadzēs iet kājām, jo šie ļaundari, kas tikko no šejienes aizgāja, aizveda līdz tavu zirgu.

Jaunava maz raizējās par šo zaudējumu un iudza, dieva dēļ, aizvadīt to uz pili; tāpēc viņi devās ceļā un nonāca tur pirms trešās stundas.

Pils īpašnieks bijia kāds augstmanis no Orsīni dzimtas, vārdā Ljelio di Kampo di Fiore, un nejauši šai pilī atradās viņa sieva, visai krietna un svēta donna. Ieraudzījusi jaunavu, viņa tūliņ to pazina, priecīgi saņēmia un gribēja uzzināt visu pēc kārtas, kā tā šeit nokļuvusi. Jaunava viņai visu izstāstīja. Donna, kas pazina arī Pjetro, jo tas bija viņas vīra draugs, ļoti bēdājās par notikušo, un, padzirdusi, kur Pjetro satverts, viņa bija tādās domās, ka Pjetro nogalināts. IJn tāpēc viņa sacīja meitenei:

— Tā kā tu nezini, kas noticis ar Pjetro, tu dzīvosi pie manis tik ilgi, kamēr man radīsies droša iespēja tevi nosūtīt uz Romu.

Kamēr Pjetro, tik ļoti noskumis, cik vien cilvēks var būt, sēdēja ozolā, viņš ap to laiku, kad ļaudis laižas pirmajā miegā, redzēja tuvojamies kādus divdesmit vilkus, kuri tūliņ aplenca zirgu, tikko to pamanīja. Zirgs, juzdams vilkus, purināja galvu, sarāva iemauktus un tiecās bēgt; bet ielenkts, nevarēdams aizbēgt, ilgi aizstāvējās ar zobiem un pakaviem; taču beidzot vilki viņu nogāza zemē, nokoda un saplosīja gabalos, un, visi mezdamies uz ēsmu, to pilnīgi aprija, atstājot vienīgi kaulus, un paši aizskrēja tālāk. To redzēdams, Pjetro, kam zirgs šķita draugs un atbalsts viņa bēdās, pavisam zaudēja dūšu un domāja, ka nekad vairs nevarēs izkļūt no šī meža. Un, kad rīts jau bija tuvu, viņš, kas visu laiku vēroja apkārtni, jau gandrīz sastindzis ozolā aiz aukstuma, ieraudzīja apmēram jūdzi sev priekšā lielu uguni; tāpēc, tikko atausa gaisma, ne bez bailēm viņš nokāpa no ozola, devās uguns virziena un gāja tik ilgi, kamēr to sasniedza; apkārt ugunskuram viņš atrada ganus, kas ēda, priecīgi mēļodami, un, iežēlojušies par viņu, tie viņu pieņēma. Un, kad viņš bija paēdis un sasildījies, viņš tiem izstāstīja par savu nelaimi un par to, kā viņš viens šeit nonācis, un jautāja, vai šajā pusē neesot kāds ciemats vai pils, uz kurieni viņš varētu doties. Gani pastāstīja, ka apmēram trīs jūdzes no šejienes atrodoties Ljelio di Kampo di Fiores pils, kur pašreiz dzīvojot viņa sieva; bezgala priecīgs par tādu vēsti, Pjetro lūdza, lai kāds no ganiem viņu pavadot līdz pilij, ko divi no tiem ari labprāt izdarīja. Nonācis pilī un sastapis tur dažus savus pazīstamus, Pjetro sāka domāt, kā uzsākt jaunavas meklēšanu mežā, kad viņu aicināja pils kundze; viņš tūliņ devās pie tās un, ieraudzījis tur Aņolellu, izjuta tik lielu prieku, kam līdzīga nekad nav bijis. Viņš viss dega aiz vēlēšanās apskaut savu mīļoto, bet atturējās, kautrēdamies no dāmas. Un, ja viņš bija priecīgs bez gala, tad jaunavas prieks nebija mazāks.

Dižciltīgā dāma, sirsnīgi viņu uzņēmusi un uzklausījusi visu, kas viņam bija atgadījies, pamatīgi izbāra, ka viņš nodomājis rīkoties pret savu radinieku gribu. Taču, redzēdama, ka viņš tomēr paliek pie sava nodoma un ka arī meitenei tas ļoti pa prātam, tā pie sevis noteica:

—    Ko es tik daudz nopūlos? Viņi mīl un pazīst viens otrur viņi abi ir mana vīra draugi, viņu vēlēšanās ir godīga un, man liekas, dievam patīkama, jo tas vienu izglābis no karātavām, otru no šķēpa dūriena un abus no plēsīgiem zvēriem; tāpēc tam tā ari būs notikt.

Un, pagriezusies pret viņiem, dāma sacīja:

—    Ja nu jūs tomēr esat nolēmuši kļūt vīrs un sieva, arī es to vēlos, un lai tas tā notiek; kāzu tēriņu samaksās Ljelio, un gan tad es pratīšu vēlāk samierināt jūs ar jūsu radiniekiem.

Bez mēra priecīgais Pjetro un vēl jo priecīgākā Aņolella šepat pilī saderinājās, un dižciltīgā dāma viņiem sarīkoja lepnas kāzas, kādas vien iespējams kalnos sarīkot, un še viņi jo saldi izbaudīja savus pirmos mīlestības augļus. Tad pēc dažām dienām dāma kopā ar viņiem jāšus un drošā apsardzībā atgriezās Romā, kur atrada Pjetro radiniekus ļoti saniknotus par to, ko izdarījis Pjetro; dāma samierināja viņus ar Pjetro, un tas nodzīvoja gaužām saticīgi un priecīgi ar savu Aņolellu līdz pat sirmam vecumam.

CETURTĀ NOVELE

Mesers Licio di Valbona* atrod pie savas meitas Ričardo Manardi*. kurš to apprec un tādējādi samierinās ar tās tēvu.

Kad Elīza jau bija apklususi un klausījās, kā draudzenes slavē viņas noveli, karaliene pavēlēja Filostrā- tam, lai tas pastāsta kādu no savām novelēm, un I Filostrāts zobgalīgi iesāka: - Daudzas no jums man vairākkārt ir pārmetušas, ka manis dotais temats izraisījis drūmas pārrunas un licis jums raudāt; un, man šķiet, lai kaut cik atlīdzinātu par šo noskumšanu, man jāpastāsta kaut kas tāds, par ko jūs varētu mazliet pasmieties; un tāpēc es esmu nodomājis jums pastastīt kādu ļoti īsu stāstiņu par mīlestību, ko neapēnoja citas skumjas kā vienīgi nopūtas un īsas izbailes, sajauktas ar kaunu, un kas galā beidzās laimīgi.

Tātad, cienījamās dāmas, nesen Romaņā dzīvoja kads ļoti labsirdīgs bruņinieks, apveltīts ar krietniem tikumiem, vārdā mesers Licio di Valbona, un, kad viņš jau bija labi pavecs, viņa sieva, donna Džakomīna, negaidot dzemdēja meitu, kas pie

augot kļuva par daiļāko un patīkamāko jaunavu visā apvidū; tā kā viņa bija viena vienīgā tēvam un mātei, tie viņu ārkārtīgi mīlēja un loloja, un ar apbrīnojamu rūpību pieskatīja, cerēdami caur viņu ietikt augstos rados. Mesera Licio mājā bieži mēdza iegriezties un uzkavēties kāds jauneklis no Manardi dzimtas no Bretinoro, stalts un zaļoksnējs, vārdā Ričardo, no kura mesers Licio vai viņa sieva nepiesargājas vairāk, kā būtu piesargājušies no sava dēla. Jauneklis, vienu un otru reizi redzēdams brīnum daiļo jaunavu, tik piemīlīgu, ar tik cildeniem tikumiem un parašām un jau precību gados, kaislīgi viņā iemīlējās, bet visai cītīgi slēpa savu mīlestību. To pamanījusi, jaunava, neizvairoties no Amora bultas, tāpat iemīlēja jaunekli, par ko Ričardo bija ļoti laimīgs. Un jau vairākas reizes tas gribēja viņai pateikt kādu vārdu, taču klusēja aiz bailēm; tomēr vienreiz izdevīgā brīdī, saņēmis drosmi, tas sacīja:

—    Katerīna, es tevi lūdzu, neliec man mirt aiz mīlestības!

Jaunava tūliņ atbildēja:

—    Kaut dievs dotu, ka tu man arī tāpēc neliktu mirt!

Si atbilde ļoti iepriecināja un iedrošināja Ričardo, un tas sacīja viņai:

—    Es vienmēr būšu gatavs darīt visu, ko tu vēlēsies, bet tev jāatrod līdzeklis, lai izglābtu savu un manu dzīvību.

Tad jaunava teica:

—    Ričardo, tu redzi, kā mani uzmana; tāpēc es nevaru iedomāties, kādā veidā tu varētu atnākt pie manis; bet, ja tu vari i-zdomāt kaut ko tādu, ko es varētu izdarīt, neapkaunojot sevi, pasaki man to, un es to izdarīšu.

Ričardo, kas jau bija daudz par to domājis, tūliņ sacīja:

—    Katerīna, mana mīļā, es nevaru iedomāties citu iespēju kā vien, ja tu pārgulētu vai arī varētu iznākt uz balkona, kas atrodas blakus tava tēva dārzam, un, ja es zinātu, ka tu naktī tur būsi, es visādā ziņā papūlētos tur nokļūt, lai arī cik tas augstu.

Uz lo Katerīna atbildēja: - Ja tev netrūks drosmes atnākt, es ceru tā iekārtot, ka man izdosies tur pārgulēt.

Ričardo apsolīja ierasties. Un, visu norunājuši, viņi tikai vienu vienīgu reizi zagšus saskūpstījās un izšķīrās.

Nākamajā diena, la kā maija mēnesis jau tuvojās beigām, jaunava sāka žēloties mātei, ka pagājušā naktī neesot varējusi gulēt pārliecīgā karstuma dēļ. Māte sacīja:

—    Ai meitiņ, kas par karstumu? Nekāda karstuma taču nebija!

Uz to Katerīna atteica:

—    Māt, jums vajadzēja sacīt «manuprāt, nebijia», un varbūt tad jūs būtu teikusi patiesību; bet jums taču vajadzēja iedomāties, ka jaunām meitenēm ir daudz karstākas asinis nekā gados vecākām sievām.

Tad donna sacīja:

—    Manu meitiņ, tā ir; bet es taču pēc savas patikas nevaru radīt nedz karstumu, nedz aukstumu, kā tu varbūt būtu velējusies. Laiks ir jāpanes tāds, kāds nu tas katrā gada laikā mēdz būt; varbūt nākošajā naktī būs vēsāks un tu gulēsi labāk.

—   Lai dievs dotu, — teica Katerīna, — bet tā nu gan parasti nenotiek, ka, tuvojoties vasarai, naktis kļūst vēsākas.

—    Nu, ko tad tu gribi? — vaicāja māte.

Katerīna atbildēja:

—   Ja mans tēvs un jūs neko neiebilstu, es labprāt liktu klāt gultiņu uz balkona blakus tēva istabai virs mūsu dārza un gulētu tur, klausīdamās lakstīgalu dziesmās, un, tā kā tur būtu vēsāks, es justos daudz labāk nekā jūsu istabā.

Tad māte sacīja:

—    Apmierinies, meit, es to pastāstīšu tavam tēvam, un, ka viņš noteiks, tā arī darīsim.

Kad mesers Licio uzzināja par to no savas sievas, tas, būdams vecs un tāpēc viarbūt mazliet tiepīgs, sacīja:

—     Kas tā par lakstīgalu, kurā klausoties viņa grib gulēt? Es tai likšu aizmigt, pat cikādu dziesmā klausoties.

Dabūjusi zināt šos tēva vārdus, Katerīna, vairāk gan aiz dusmām nekā aiz karstuma, nākošajā naktī ne tikvien pati negulēja, bet arī mātei neļāva gulēt, žēlodamās par lielo tveici. To noklausījusies, māte no rīta devās pie mesera Licio un sacīja viņam:

—   Meser, jūs visai maz mīlat savu meitu. Kas jums tur pretim, ka viņa gulētu uz balkona? Viņa visu nakti nevarēja rimties aiz karstuma; un turklāt, kāpēc jūs brīnāties, ka viņai patīk klausīties lakstīgalas pogošanā? Viņa gan vēl ir tikai meitēns, un meitenes mīl visu, kas viņām līdzīgs.

Mesers Licio, to dzirdēdams, sacījia:

—    Nu, lai tad viņai tur sagatavo gultu, kādu tur iespējams novietot, ap gultu lai apliek aizkaru, un lai tad arī viņa tur guļ un klausās lakstīgalu pogojam, cik viņai patīk!

Jaunava, to uzzinājusi, tūliņ lika sagatavot sev gultu uz balkona; un, tā kā nākamajā naktī viņai vajadzēja tur gulēt, viņa nogaidījia tik ilgi, kamēr sastapa Ričardo un deva tam norunāto zīmi, pēc kuras tas saprata, kas tam darāms. Mesers Licio, dzirdēdams, ka meitene aizgājusi gulēt, aizslēdza durvis, kas veda no viņa istabias uz balkonu, un arī devās pie miera. Dzirdēdams, ka visapkārt jau iestājies klusums, Ričardo, pieslējis kāpnes, uzrāpās uz mūra sienas, pēc tam no šīs sienas, pieķerdamies pie otrias sienas izciļņiem, ar lielām pūlēm un nevairoties briesmu nokrist zemē, nonāca uz balkona, kur klusu viņu saņēma meitene ar jo lielu prieku; pēc daudziem skūpstiem viņi kopā apgūlās un gandrīz visu nakti guva viens no otra prieku un patikšanu, daudzas reizes liekot dziedāt lakstīgalai. Un, tā kā nakts bija īsa un bauda liela, viņi nemaz nepamanīja, ka ausa jau rīts, un, sakarsuši gan no tveicīgā gaisa, gan nepārtrauktās kaitēšanās, viņi aizmiga neapsegušies, un Katerīna ar labo roku bija apskāvusi Ričardo kaklu, bet ar kreiso satvērusi viņu aiz tā daikta, ko jūs it sevišķi kautrējaties nosaukt vīriešu klātbūtnē. Un, kamēr viņi tā gulēja un ne reizi nepamodās, pienāca rīts, un mesers Licio piecēlās un, atcerēdamies, ka meita guļ uz balkona, klusiņām atvēra durvis, teikdams:

' — Nu tad paskatīsimies, kā lakstīgala šonakt ļāvusi gulēt Katerīna i.

Un, pagājis tālāk, viņš klusu pacēla aizkaru, kas atradās ap gultu, un ieraudzīja Ričardo un Katerīnu kailus un neapsegu- šos guļam, apskāvušos, kā iepriekš attēlojām; un, tūdaļ pazinis Ričardo, viņš izgāja no šejienes, devās uz savas sievas istabu un uzsauca:

—     Celies ātrāk, siev, un nāc paskatīties: tavai meitai tik ļoti iepatikusies lakstīgala, ka viņa to noķērusi un tur rokā!

—    Kā tas var būt? — vaicāja donna.

Mesers Licio atbildēja:

—    To tu redzēsi, ja pasteigsies!

Donna, steigšus apģērbusies, klusi sekoja meseram Licio; un, kad abi bija piegājuši pie gultas un pacēluši aizkaru, donna Džakomīna skaidri varēja redzēt, kā viņas meita noķērusi un tur lakstīgalu, kuras dziesmu tik ļoti vēlējās dzirdēt. Domādama, ka Ričardo "briesmīgi viņu pievīlis, viņa jau gribēja tam uzkliegt un pateikt rupjības, bet mesers Licio sacīja:

—     Siev, ja tev ir dārga mana mīlestība, nesaki ne vārda; galu galā, ja jau Katerīna to noķērusi, lai arī patur! Ričardo

ir dižciltīgs un bagāts jauneklis, un radniecība ar viņu mums var būt vienīgi ieguvums; ja viņš gribēs no mianis aiziet pa labam, viņam vajadzēs vispirms saderināties ar to, un tādā kārtā viņš būs ielicis lakstīgalu pats savā būrītī un nevis

svešā.

Donna Džakomīna nomierinājās, redzēdama, ka vīrs neuztraucas par šo notikumu, un, apsvērusi, ka meita labi pavadījusi nakti, lieliski atpūtusies un turklāt noķērusi lakstīgalu, neko neiebilda. Drīz pēc šīm sarunām Ričardo uzmodās un, redzēdams, ka jau liela diena, uzskatīja sevi par pazudušu, pamodināja Katerīnu un siacīja:

—    Ak vai mana mīļā, ko nu mēs darīsim? Ir jau pienākusi diena un mani še pārsteigusi!

Pēc šiem vārdiem mesers Licio panācās uz priekšu un, pacēlis aizkaru, atbildēja:

—    Mēs to nokārtosim.

Kad Ričardo to ieraudzīja, viņiam likās, ka sirds taptu izrauta no krūtīm, un, piecēlies gultā sēdus, viņš sacīja:

—    Mans kungs, lūdzu jūs, dieva dēļ, želojiet! Zinu, ka esmu pelnījis nāvi kā nekrietns un ļauns cilvēks; tāpēc dariet ar mani, kas jums tik; bet es jūs ļoti lūdzu, ja vien iespējams, apžēlojieties par manu dzīvību un nenogaliniet mani!

Uz to mesers Licio sacīja:

—     Ričardo, es neesmu to pelnījis par manu mīlestību un uzticību tev; bet, tā kā tas ir noticis un jaunība tevi ievilkusi tādā pārkāpumā, lai izglābtu sevi no nāves un mani no apkaunojuma, ņem Katerīnu par savu likumīgo sievu, lai, tāpat kā šonakt viņa ir bijusi tava, viņa paliek tava, kamēr vien dzīvos; un tādā kārtā tu vari ,ar mani samierināties un izglābt savu dzīvību; bet, ja tu negribi tā darīt, uztici dievam savu dvēseli!

Kamēr viņi runāja, Katerīna palaida vaļā lakstīgalu un apsegusies sāka gauži raudāt un lugt tēvu, lai piedod Ričardo; un tāpat arīdzan viņa lūdza Ričardo darīt tā, ka vēlas tēvs, lai viņi bez bailēm un ilgus gadus varētu kopā baudīt tādas naktis. Bet šai ziņa nemaz nevajadzēja pārlieku lūgties, jo, no vienas puses, kauns par izdarīto pārkāpumu un griba to izlabot, no otras, — bailes no nāves un vēlēšanās izglābties, un turklāt dedzīga mīlestība un alkas iegūt mīļoto būtni mudināja Ričardo droši un bez mazākās vilcināšanās atbildēt, ka tas gatavs izpildīt visu, ko vēlas mesers Licio. Un tāpēc mesers Licio palūdza vienu no donnas Džakomīnas gredzeniem un turpat uz vietas, viņiem abiem ar sievu klātesot, Ričardo saderinājās ar Katerīnu. Kad tas bija izdarīts, mesers Licio un viņa donna aiziedami sacīja:

— Tagad atpūtieties, jo tas jums varbūt vairāk vajadzīgs nekā celties!

Kad viņi bija aizgājuši, jaunieši no jauna apskāvās un, no- Iēkšojuši naktī ne vairāk kā sešas jūdzes, nolekšoja vel divas, pirms piecēlās, un tā beidza pirmo dienu.

Kad viņi bija piecēlušies, Ričardo sīkāk visu pārrunāja ar meseru Licio, un pēc dažām dienām, kā pieklājas, klātesot draugiem un radiniekiem, viņš vēlreiz saderinājās ar Katerīnu, ar lielu svinīgumu aizveda to uz savām mājām, sarīkoja lepnas un spožias kāzas, un pēc tam ilgi mierā un priekos kopā ar to medīja lakstīgalas kā dienu, tā nakti, cik vien viņam patika.

PIektā novele

Gvidolo no Kremonas atstāj Džakomino no Pavijas ziņā savu audžumeitu un mirst; Faencas pilsētā meitene iemīlas Džannole di Severino un Mingino di Mingole un abi cīnās ar zobeniem; noskaidrojas, ka meitene ir Džannoles māsa, un viņa tiek atdota par sievu Mingino.

It visas dāmas, klausoties noveli par lakstīgalu, tik ļoti smējās, ka vēl arvien, kaut gan Filostrāts jau bija beidzis stāstīt, nespēja rimties. Tomēr, kad viņas kādu brīdi bija smējušās, karaliene sacīja: — Patiesi, ja tu vakar mūs skumdināji, tu mūs šodien tā uzjautrināji, ka nevienai nav iemesla žēloties par tevi.

Un, pievērsusies Neifilei, tā pavēlēja, lai viņa stāsta savu noveli; Neifile jautri iesāka stāstīt tā:

— Tā kā Filostrāts ar savu stāstu ir iegriezies Romaņā, tad arī man nekas nav pretī pa to mazliet pastaigāties savā novelē.

Un tā, es saku, reiz Fano pilsētā dzīvoja divi lombardieši, no kuriem vienu sauca par Gvidoto no Kremonas, otru par Džako- mīno no Pavijas un kuri abi bija vīri jau labi gados un pavadījuši gandrīz visu savu jaunību kara gaitās, būdami krietni karotāji. Kad pienāca Gvidoto nāves stunda, tā kā viņam nebija nedz dēla, nedz cita drauga vai radinieka, kam viņš vairāk uzticētos nekā Džakornīno, viņš atstāja tam savu meitiņu, apmēram gadus desmit vecu, un visu, kas viņam šai pasaulē piederēja, un, sīki pārrunājis ar lo par savām lietām, nomira. Notikās, ka šai laikā Faencas pilsēta, kas ilgus gadus bija kara un posta piemeklēta, atkal mazliet uzplauka un ikkatram, kas vēlējās, bija atļauts brīvi tajā atgriezties; tāpēc Džakornīno, kas jau agrāk še bija dzīvojis un kam patika šī vieta, tur atgriezās ar visu savu mantu un atveda sev līdz arī meiteni, kuru viņam bija atstājis Gvidoto un kuru viņš mīlēja un loloja kā savu meitu. Meitene pieaugot kļuva par ļoti daiļu jaunavu, daiļāku par jebkuru citu, kas tolaik pilsētā dzīvoja; un viņa bija arī tikpat tikumīga un godīga, cik daiļa. Tāpēc daudzi pēc viņas tīkoja, taču vairāk par visiem divi jaunekļi, sevišķi iznesīgi un krietni, kas viņā lik kaislīgi iemīlējās, ka aiz greizsirdības saka viens otru bez mēra nīst; vienu sauca par Džannoli di Severino un otru par Mingīno di Mingoli. Kad meitenei bija piecpadsmit gadu, katrs no viņiem to labprāt būtu ņēmis par sievu, ja vien vecāki atļautu; tāpēc, redzēdami, ka tā viņiem tiek liegta, minot pienācīgu iemeslu, katrs pie sevis nolēma iegūt to tādā ceļā, kāds nu liktos piemērotāks.

Džakornīno mājās bija kāda pavecāka kalpone un kalps, vārdā Krivello, patīkams un visai laipns cilvēks. Ar to Džannole ļoti iedraudzējās, un, kad viņam šķita pienācis īstais laiks, viņš izstāstīja tam par savu mīlestību un lūdza, lai tas palīdzot sasniegt viņam ilgoto, apsolīdams daudz ko, ja Krivello lo darītu. Uz to Krivello atbildēja:

— Redzi, šai lietā es tev nevarēšu palīdzēt nekā citādi, kā vienīgi ievedot tevi pie viņas, kad Džakornīno aizies kaut kur vakariņot, jo, ja es viņai gribētu kādu vārdu par tevi aizlikt, viņa nekad mani neuzklausītu. Ja tev tas pa prātam, es tev to apsolu un arī izdarīšu; un tu vēlāk, ja proti, rīkojies tā, kā tev šķietas labāk esam.

Džannole sacīja, ka vairāk viņš neko nevēloties, un pie šīs norunas palika. Mingīno savukārt bija iedraudzējies ar kalponi un panāca tik daudz, ka ta jau vairākas reizes bija nesusi meitenei sūtījumus un gandrīz iekvēlinājusi viņā mīlestību; turklāt tā bija apsolījusi ievest jaunekli pie viņas, tiklīdz Džakornīno kaut kāda iemesla dēļ izietu vakarā no mājas.

Un tā atgadījās, ka drīz pēc šīm sarunām Krivello panāca, ka Džakornīno aizgāja vakariņot pie kāda sava drauga; un, paziņojis par to Džannolem, kalps norunāja ar to, ka tad, kad viņš dos zināmu zirni, Džannole nāks un atradīs durvis vaļā. Kalpone savukārt, neko par lo nezinādama, aizsūtīja Mingīno ziņu, ka Džakornīno šovakar neēdīs vakariņas mājās, un sacīja, lai viņš uzturoties mājas tuvumā tā, lai tūliņ, līdzko ieraudzītu zīmi, ko tā došot, būtu klāt un varētu ieiet pie meitenes. Kad pienāca vakars, abi mīlētāji, viens par otru neko nezinādami, bet turēdami viens otru aizdomās, ar dažiem apbruņotiem draugiem devās iegūt meiteni sev. Mingino ar savējiem apmetās kāda drauga namā netālu no meitenes mājas, lai gaidītu tur norunāto zīmi. Džannole ar savējiem novietojās mazliet nostāk no mājas.

Kad Džakornīno bija aizgājis, Krivello un kalpone lūkoja viens otru aizsūtīt prom. Krivello sacīja kalponei:

—    Kāpēc tu neej gulēt, ko tu te grozies pa māju?

Un kalpone sacīja viņam:

—    Bet tu, kāpēc neej pēc sava kunga? Ko tu še vēl gaidi, vakariņas taču esi paēdis?

Un tā nevienam neizdevās dabūt projām otru.

Kad nu Krivello redzēja, ka pienākusi ar Džannoli norunātā stunda, viņš pie sevis noteica: — Kas man gar šo daļas? Ja šī neklusēs, gan dabūs no manis! — Un, devis norunāto zīmi, viņš gāja atvērt durvis, un Džannole ar diviem biedriem tūliņ bija klāt un iesteidzās iekšā, un, atraduši meiteni zālē, satvēra to, lai vestu prom. Meitene sāka pretoties un stipri kliegt, un kalpone arīdzan. To izdzirdējis, Mingīno ar saviem biedriem tūliņ atskrēja šurp; un, redzēdami, ka meiteni jau velk āra pa durvīm, viņi izrāva savus zobenus, un visi kliedza:

—    A, nodevēji, mirstiet! Tā tas nepaliks! Kas tā par varmācību!

Un, to teikuši, viņi ķērās pie zobeniem. Uz troksni izskrēja arī kaimiņi ar lāpām un ieročiem un ņēmās nosodīt šo sadursmi un palīdzēt Mingīno. Tālab pēc ilga cīniņa Mingīno atņēma meiteni Džannolem un ieveda atpakaļ Džakornīno mājā. Kautiņš beidzās tikai tad, kad ieradās pilsētas siņora bruņukalpi un daudzus no viņiem saņēma ciet, to vidū arī Mingīno, Džannoli un Krivello, un aizveda uz cietumu.

Kad nu viss bija nomierinājies un pārradās Džakornīno, viņš ļoti sadusmojās par šo gadījumu; izprašņājis, kā viss bijis, un noskaidrojis, ka meitene nekur nav vainojama, viņš mazliet apmierinājās un nolēma pie sevis, ka meitene, lai nekas tamlīdzīgs vairāk naatgadītos, cik ātri vien iespējams jāizdod pie vīra.

Kad otrā rītā viena un otra jaunekļa radinieki uzzināja notikušo un saprata, kāds sods jaunekļiem gaidāms, ja Džakornīno gribētu rīkoties pēc savām tiesībām, viņi aizgāja pie tā un pazemīgiem vārdiem lūdza, lai Džakornīno neraugoties tik daudz uz apvainojumu, ko tam nodarījuši neapdomīgie jaunekļi, bet vairāk ļaujoties draudzībai un labvēlībai, kādu, kā šiem šķietot, tas izjūtot pret viņiem, kas to lūdzot, un piesolīja gan savā, gan vainīgo jaunekļu vārdā jebkuru atlīdzību, kādu tas vēlētos saņemt. Džakornīno, kas daudz bija pieredzējis savā mūžā un pec dabas bija labsirdīgs cilvēks, īsi atbildēja:

—     Siņori, pat tad, ja es atrastos savā dzimtenē, kā pašreiz atrodos jūsējā, es uzskatītu sevi tādā mērā par jūsu draugu, ka nedz šai, nedz arī kādā citā gadījumā nedarītu neko tādu, kas jums nebūtu pa prātam, un turklāt man vēl jo vairāk jādara jums pa prātam tāpēc, ka apvainoti esat jūs paši, jo meitene riav vis no Kremonas vai Pavijas, kā varbūt daudzi domā, bet gan no Faencas, lai gan ne es, ne viņa, ne tas, kas man viņu uzticēja, nekad neuzzinājām, kā meita viņa ir; tāpēc, ievērojot jūsu lūgumu, esmu gatavs darīt visu, ko jūs man pavēlēsit.

Cienījamie vīri, dzirdēdami, ka meitene ir no Faencas, ne mazums brīnījās un, pateikušies Džakornīno par augstsirdīgo atbildi, lūdza, lai viņš esot tik laipns un izstāstot, kā meitene nonākusi viņa rokās un kā viņš zinot, ka tā esot no Faencas. Džakornīno atbildēja:

—     Gvidoto no Kremonas bija mans biedrs un draugs, un, guļot uz nāves cisām, man pastāstīja, ka tai laikā, kad šo pilsētu ieņēmis imperators Federīgo* un viss še bijis izlaupīts, viņš ar saviem biedriem iegājis kādā mājā un atradis to pilnu ar mantām, bet iedzīvotāju pamestu, izņemot vienīgi šo meiteni, kurai bijis divi gadi vai apmēram tik daudz un kura viņu nosaukusi par tēvu, kad viņš kāpis augšā pa kāpnēm; tāpēc viņš, iežēlojies par mazo, paņēmis to sev līdz uz Fano kopā ar visām mantām, kas atradušās mājā; un, būdams tuvu nāvei, viņš atstāja man meiteni un to, kas viņam bija, uzdodams man meiteni izprecināt, kad pienāks laiks, un visu, kas viņam piederejis, atdot tai pūrā. Tā pašreiz ir precību gados, bet es neesmu varējis to atdot cilvēkam, kas būtu man pa prātam, lai gan es to labprāt darītu, lai vairs neatgadītos tāds notikums kā vakarējais.

Klātesošo vidū atradās kāds Gviljelmīno da Medicīna, kas kopā ar Gvidoto bija bijis šā gadījuma aculiecinieks un ļoti labi zināja, kura ir tā māja, ko Gvidoto bija aplaupījis; un, ieraudzīdams tās īpašnieku klātesošo vidū, viņš piegāja tam klāt un

sacīja:

—    Bernabučo, vai tu dzirdi, ko Džakornīno saka?

—    Jā, — atteica Bernabučo, — un tieši pašreiz es par to jo vairāk domāju, jo atceros, ka toreizējās jukās pazaudēju meitiņu tādā vecumā, kā Džakornīno stāsta.

Tad Gviljelmīno viņam teica:

—    Droši, tā ir viņa, jo es pats kādreiz dzirdēju Gvidoto stāstām par to, kur viņš ieguvis laupījumu, un nopratu, ka tā bijusi tava māja; tāpēc pamēģini atcerēties, vai tu jaunavu nevarētu pazīt pēc kādas zīmes; liec viņu sameklēt, un tu droši pārliecināsies, ka viņa ir tava meita.

Mazliet padomājis, Bernabučo atminējās, ka viņai jābūt virs kreisās auss krustveidīgai rētiņai no kada augoņa, kas bija ticis pārgriezts īsi pirms šā notikuma; tāpēc bez nekādas kavēšanās tas piegāja pie Džakornīno, kurš vēl bija šeit, un lūdza, lai viņš to aizvedot uz savu māju un parādot jaunavu. Džakornīno to labprāt tur aizveda un pasauca meiteni. Tikko Bernabučo viņu ieraudzīja, tam šķita, ka redz viņas mātes seju, kas vēl bija daiļa donna; tomēr, neapmierinādamies ar to vien, Bernabučo sacīja Džakornīno, ka ar tā atļauju gribētu mazliet pacelt meitenei matus virs kreisās auss, ko Džakornīno arī atļāva.

Piegājis pie jaunavas, kas stāvēja nokaunējusies, Bernabučo pacēla ar labo roku matus un ieraudzīja krustu, un, pilnīgi pārliecinājies, ka tā ir viņa meita, aiz saviļņojuma sāka raudāt, apskāva to, lai gan ta mazliet pretojās, un, pagriezies pret Džakornīno, sacīja:

—    Manu brāl, tā ir mana meita, un tā bija mana māja, ko aplaupīja Gvidoto; meiteni tur pēkšņās izbailēs un šausmās bija aizmirsusi jnana sieva, viņas māte, un līdz šim brīdim mēs domājām, ka viņa sadegusi, jo māja tai pašā dienā lika nodedzināta.

Kad jaunava to dzirdēja un redzēja, ka šis cilvēks jau labi gados, viņa, noticēdama tā vārdiem un slepenas varas dzīta, nevairījās no tā apskāvieniem un sāka līdz ar to no aizkustinājuma raudāt. Bernabučo tūdaļ lika ataicināt viņas māti, citas radinieces un masas, un brāļus, un, parādījis viņu visiem un izstāstījis notikumu, pēc tūkstoš apskāvieniem sarīkoja lielus svētkus un ar pilnīgu Džakornīno piekrišanu aizveda viņu sev līdz uz savu māju.

Kad par to uzzināja pilsētas priekšnieks, kas bija krietns vīrs, viņš, zinādams, ka Džannole, kuru turēja apcietinājumā, ir Bernabučo dēls un jaunavas miesīgais brālis, nolēma it žēlīgi uzlūkot izdarīto pārkāpumu; un, vienojies šai ziņā ar Bernabučo un Džakornīno, viņš lika salīgt mieru Džannolem un Mingīno, un par lielu prieku visiem radiniekiem, atdeva jaunavu, kuras vārds bija Agnēza, Mingīno par sievu, un kopā ar abiem jaunekļiem atbrīvoja arī Krivello un pārējos, kas bija iejaukti šai ķildā. Un Mingino pēc tam bezgala priecīgs sarīkoja greznas un lielas kāzas un, ievedis Agnēzu savā mājā, nodzīvoja ar to mierā un labklājībā ilgus gadus.

SESTĀ NOVELE

Džanni no Protidas, atrasts pie jaunavas, ko viņš mīl, bet kas atdota karalim Federigo, kopā ar to tiek piesiets pie kāda staba sadedzināšanai; tā kā Rudžēri dell'Oria viņu pazist, viņš izglābjas un apprec jaunavu.

Kad bija pabeigta Neifiles novele, kas dāmām ļoti patika, karaliene pavēlēja Pampinejai, lai tā gatavojas pastāstīt kādu noveli; un Pampineja, pievērsusi klātesošajiem savu skaidro seju, tūliņ iesāka: — Jaukās dāmas, milzīgi ir mīlestības spēki, kas liek mīlētājiem pārvarēt lielas grūtības un ārkārtīgas un negaidītas briesmas, kā to var saprast no daudziem stāstiem, kurus dzirdējām gan šodien, gan citas reizes; taču ne mazāk patīkami man jums to vēlreiz pierādīt ar stāstu par kādu iemīlējušos jaunekli.

Iskija ir sala, kas atrodas ļoti tuvu Neapolei, un tur starp citām jaunavām dzīvoja kāda daiļa un allaž jautra meitene, vārdā Restitūta*, tās pašas salas augstmaņa Marīno Bolgāro meita, kuru vairāk nekā savu dzīvību mīlēja kāds jauneklis, vārda

Džanni, no Iskijas kaimiņsaliņas Pročidas, un viņa tāpat mīlēja jaunekli. Sis jauneklis, lai viņu redzētu, mēdza ne tikvien dienā atbraukt uz Iskiju, bet jau daudzas reizes naktī, neatradis laivu, bija pārpeldējis no Pročidas uz Iskijas salu, lai dabūtu redzēt ja ne vairāk, tad vismaz viņas mājas sienas. Un, kamēr ilga ši dedzīgā mīlestība, atgadījās, ka kadā vasaras dienā jaunava gluži viena atradās jūras krastā un, klaiņodama no klints uz klinti un ar nazi atlauzdama gliemežvākus no akmeņiem, nokļuva kādā klinšu apņemtā vietā, kur, atraduši ēnu un avotu ar saltu jo saltu ūdeni, patlaban bija apmetušies daži jauni sicīlieši, kas ar savu kuģi bija izbraukuši no Neapoles. Ieraudzījuši brīnum daiļo jaunavu, kas viņus vel nebija pamanījusi, un redzēdami, ka tā ir viena, viņi savā starpā norunāja to sagūstīt un aizvest; un norunai sekoja darbi. Lai gan meitene skaļi kliedza, viņi to satvēra, iesēdināja kuģī un aizbrauca. Un, nonākuši Kalabrijā, tie sāka apspriesties, kuram no viņiem meitene jādabū, un, īsi sakot, ikviens to gribēja sev; tāpēc, nevarēdami saprasties un baidīdamies nonākt līdz visļaunākajam un saķildoties meitenes dēļ, viņi vienojās to atdāvināt Sicīlijas karalim Federīgo*, kas toreiz vēl bija jauns un kam patika tādas dāvanas. Un, atbraukuši Pa- lermo, viņi tā arī izdarīja. Karalis, redzēdams, cik jaunava daiļa, to iemīlēja, bet, tā kā viņš bija mazliet sasirdzis, pavēlēja to aizvest uz dažam visai jaukām ēkām, kas atradās viņa dārzā, ko sauca par Kubu, un tur par to gādāt, kamēr viņš atspirgtu; un tā tika izdarīts.

Iskijā valdīja liels uztraukums par jaunavas nolaupīšanu, un visvairāk tāpēc, ka neviens nespēja uzzināt, kas bijuši tie, kuri viņu nolaupījuši. Bet Džanni, kam vairāk nekā jebkuram citam rūpēja meitenes liktenis, negaidīdams, kamēr kāda vēsts nonāks līdz Iskijai, un zinādams, uz kuru pusi kuģis aizbraucis, arī lika apbruņot citu kuģi, uzkāpa uz tā un, cik ātri varēdams, apbraukāja visu krastmalu no Minervas līdz Skalejai Kalabrijā, visur taujādams pēc jaunavas; Skalejā viņam pateica, ka sicīliešu jūrnieki to aizveduši uz Palermo. Cik iespējams ātri Džanni lika doties turp un pēc ilgas meklēšanas uzzināja, ka jaunava atdota karalim un tiek turēta apsardzībā Kubā. Viņš par to ļoti noskuma un zaudēja jau gandrīz katru cerību ne tikvien kādreiz mīļoto atgūt, bet pat ieraudzīt. Taču mīlestība neļāva viņam aizbraukt, un, aizsūtījis kuģi atpakaļ, viņš pats palika, redzēdams, ka te neviens viņu nepazīst; un, bieži staigājot gar Klibas dārzu, vienreiz viņam palaimējās jaunavu ieraudzīt logā, un tā ieraudzīja viņu, par ko abi bija ļoti laimīgi. Un, redzēdams, ka vieta nomaļa, Džanni, piegājis cik iespējams tuvu, runāja ar meiteni un, uzzinājis no tās, kā rīkoties, ja gribētu ar to tuvāk parunāt, aizgāja, iepriekš labi izpētījis apkārtni; un, nogaidījis tumsu un ļāvis paiet Labai daļai no nakts, viņš atgriezās un, rāpdamies pa tādām vietām, kur pat dzeņi nevarētu pieķerties, nokļuva dārzā, un, atradis tur kārti, pieslēja to pie meitenes norādītā loga, un ļoti viegli uzkāpa augšā. Jaunava, kurai šķita, ka tagad tik un tā pazaudēts gods, ko sargādama tā agrāk no viņa bija vairījusies, un domādama, ka nav neviena, kas būtu vairāk cienīgs to iegūt, un cerēdama, ka varēs piedabūt viņu, lai aizved to no šejienes, bija nolēmusi izpildīt ikvienu viņa vēlēšanos; un tāpēc tā bija atstājusi logu vaļā, lai viņš ātri pa to varētu ienākt. Un tā nu Džanni, atradis logu atvērtu, klusītiņām pa to ielīda un nogūlās blakus jaunavai, kura vēl nebija aizmigusi. (Jn, pirms viņi uzsāka ko citu, jaunava pilnīgi atklāja viņam savu nodomu un no visas sirds lūdza, lai viņš izrauj to no šejienes un aizved. Džanni tai atbildēja, ka arī viņš pats neko citu vairāk nevēloties un ka, tiklīdz no tās aiziešot, viņš visādā ziņā iekārtošot tā, lai to aizvestu pirmajā reizē, kad viņš šeit atgriezīšoties. Un pēc tam, ar vislielāko prieku apskāvušies, viņi guva to baudu, par kuru lielāku mīlestība nespēj sniegt; un, tā kā viņi to atkārtoja vairākas reizes, tad, pašiem nemanot, viņi iemiga viens otra skavās.

Karalis, kam jaunava no pirmā acu uzmetiena bija ļoti iepatikusies, atcerēdamies viņu un juzdamies žirgts, lai gan jau tuvojās rīts, nolēma iet un pabūt kādu brīdi ar viņu; un tas kopā ar dažiem saviem kalpiem slepus devās uz Kubu. Un, iegājis mājā, karalis lika klusu atvērt tās istabas durvis, kurā, kā viņam bija zināms, jaunava gulēja, un ar lielu, degošu lāpu rokā iegāja iekšā; un, paskatījies uz gultu, viņš ieraudzīja jaunavu kopā ar Džanni kailus un apskāvušos dziļā miegā guļam. Par to viņš pēkšņi tik stipri uztraucās un tā sadusmojās, ka, ne vārda neteicis, tik tikko noturējās, nenogalinājis abus ar dunci, kas viņam atradās pie sāniem. Tad, pārdomājis, ka ne tikvien karaļa, bet jebkura cilvēka necienīga rīcība ir nogalināt miegā divus kailus cilvēkus, viņš savaldījās un nolēma likt tiem mirt uz sārta tautas priekšā. Un, pagriezies pret savu vienīgo pavadoni, ko bija paņēmis līdz, viņš sacīja:

— Ko tu dornā par šo nekrietno sievieti, uz kuru es jau biju cerējis?

Un pēc tam viņš jautāja, vai tas pazīstot jaunekli, kam netrūcis pārdrošības ienākt viņa mājā un sagādāt viņam tik lielu apvainojumu un nepatikšanas. Tas, kuram viņš vaicāja, atbildēja, ka neatceroties šo jaunekli jebkad redzējis. Un tā karalis satraukts izgāja no istabas un pavēlēja saņemt ciet abus mīlētājus tādus pašus kailus, kādi viņi bija, sasiet viņus un, ataus- tot dienai, aizvest uz Palermo, piesiet laukumā pie staba ar mugurām kopā un tā noturēt līdz trešajai stundai, lai visi viņus varētu aplūkot, un pēc tam sadedzināt, kā viņi to pelnījuši; un, lo teicis, karalis ļoti noskumis atgriezās Palermo savā istabā. Tiklīdz karalis bija aizgājis, tūliņ vairāki kalpi uzklupa- abiem mīlniekiem un ne tikvien tos uzmodināja, bet bez mazākās žēlastības aši sagrāba un sasēja. Pavisam viegli iedomāties, ko pārcieta abi jaunieši, to redzot, kā viņi baidījās par savām dzīvībām, raudāja un vaimanāja. Pēc karaļa pavēles viņus aizveda uz Palermo un piesēja laukumā pie staba, un abu acu priekšā sanesa žagarus un sagatavoja sārtu, lai viņus sadedzinātu karaļa noteiktajā stundā. Tur tūdaļ saskrēja visi Palermo iedzīvotāji, vīrieši un sievietes, lai redzētu abus mīlētājus: vīrieši pieskrēja apskatīt jaunavu, un, tapat kā viņi cildināja tās daiļumu un smuidro augumu, tā arī sievietes, saskrējušas, lai palūkotos jauneklī, ārkārtīgi slavēja viņa stalto augumu un daiļumu. Bet nelaimīgie mīlētāji, abi gaužām nokaunējušies, stāvēja ar nodurtām galvām un raudāja par savu nelaimi, no stundas uz stundu gaidīdami briesmīgo navi ugunī. Un, kamēr viņus tā turēja līdz noliktajai stundai, vēsts par viņu pastrādāto noziegumu, ejot no mutes mutē, sasniedza arī Rudžēri dell' Orias* ausis, kas bija ārkārtīgi drosmīgs cilvēks un toreizējais karaļa admirālis; un, lai viņus redzētu, tas arī devās uz laukumu, kur abi bija piesieti; un, tur nonācis, vispirms aplūkoja jaunavu, ļoti slavēdams viņas skaistumu. Pēc tam, pievērsis skatienu jauneklim, tas bez sevišķām pūlēm viņu pazina un, piegājis tuvāk, jautāja, vai viņš neesot Džanni no Pročidas. Džanni pacēla galvu un, pazinis admirāli, sacīja:

—    Mans kungs, es reiz biju tas, par kuru jūs jautājat, bet drīz es vairs tas nebūšu.

Tad admirālis vaicāja, kas viņu tik tālu novedis. Uz to Džanni atbildēja:

—    Mīlestība un karaļa dusmas.

Admirālis lika visu sīki izstāstīt un, uzzinājis no viņa, kā viss bijis, gribēja jau aiziet, kad Džanni to pasauca, teikdams:

—    Ai mans kungs, ja iespējams, izlūdzieties man vienu žēlastību no tā cilvēka, kas liek man še tā stāvēt!

Rudžēri prasīja:

—    Kādu?

Uz to Džanni atbildēja:

—    Es redzu, ka mati jāmirst un pavisam drīz; un, tā kā es esmu pret šo jaunavu, ko es mīlēju vairāk par savu dzīvību, tapat kā viņa mani, pagriezts ar muguru, tapat kā viņa pret mani, tad es izlūdzos žēlastību, lai mūs pagriež ar sejām vienu pret otru, lai es mirstot redzētu viņas vaigu un varētu aiziet mierināts.

Rudžēri smiedamies sacīja:

—    Labprāt! Es izdarīšu tā, ka tu viņu vēl tik ilgi redzēsi, ka viņa tev apniks!

Aizgājis no jaunekļa, Rudžēri pavēlēja tiem, kam sods bija jāizpilda, bez jaunas karaļa pavēles nedarīt neko vtairāk par to, kas jau bija izdarīts, un nekavējoties devās pie karaļa. Kaut gan viņš atradia karali sadusmotu, tomēr viņš nekavējās izteikt savas domas un sacīja tam:

—    Karali, ar ko tevi apvainojuši abi jaunieši, kurus tu esi pavēlējis sadedzināt tur lejā laukumā?

Kanalis viņam pateica. Rudžēri turpināja:

—    Viņu pārkāpums patiešām to pelna, bet tev viņus neklājas tiesāt; un, kā pārkāpumi pelna sodu, tā labi darbi pelna atalgojumu, nerunājot šai gadījumā par žēlsirdību un līdzjūtību. Vai tu zini, kas ir tie, kurus tu gribi likt sadedzināt?

Karalis atbildēja, ka nezinot. Tad Rudžēri teica:

—     Un es vēlos, lai tu to uzzini un pārliecinies, cik neapdomīgi tu ļaujies dusmu uzplūdumam. Jauneklis ir dēls meseram Landolfo no Pročidas, kas ir miesīgs brālis meseram Džanni no Pročidas, ar kura palīdzību tu esi kļuvis par šās salas karali un valdnieku. Jaunava ir Marīno Bolgāro meita, kura ietekmes dēļ tava vara vēl šodien Iskijā nav gāzta. Turklāt šie jaunieši jau sen mīl viens otru un, nevis domādami apvainot tavu labdzimtību, bet gan, savas mīlestības pamudināti, izdarījuši šo grēku — ja vispār par grēku var saukt lo, ko jaunieši dara aiz mīlestības. Tātad, kāpēc tu gribi likt viņiem mirt, kur tev vajadzētu parādīt viņiem godu ar sevišķi lielu laipnību un dāvanām?

To dzirdēdams un būdams pārliecināts, ka Rudžēri runā patiesību, karalis ne tikvien nedomāja darīt neko ļaunāku, bet pat nožēloja to, ko bija jau darījis; tāpēc viņš nekavējoties deva pavēli atsvabināt abus jauniešus no staba un atvest pie viņa; un tā arī tika izdarīts. Uzzinājis visu par abiem jauniešiem, viņš nolēma, ka nodarītā pārestība jāatlīdzina ar pagodinājumiem un dāvanām: un viņš pavēlēja tos cienīgi apģērbt un, zinādams, ka abiem prātā vienas domas, lika jauneklim apprecēt meiteni; un pēc tam viņš abus, bagātīgi apdāvinātus un aplaimotus, atlaida uz mājām, kur tos sagaidīja ar lielām gavilēm, un tie ilgi dzīvoja kopa līksmē un priekos.

SEPTĪTĀ NOVELE

Teoiloro, iemīlējies sava siņora mesera Amerīgo meita Violantē, padara to grūtu un tiek notiesāts ar karātavām; kad viņu ar sitieniem ved uz karātavām, tēvs viņu pazīst, un atbrīvots viņš apprec Violanti.

Visas dāmas, ko mocīja bailes un neziņa, vai tik abi mīlētāji netiks sadedzināti, dzirdēdamas, ka tie izglābušies, priecājās un slavēja dievu; un karaliene, noklausījusies noveles beigas, uzdeva nākamo noveli stāstīt Lauretai, kas priecīgi iesaka: — Visudailās dāmas, lai laikā, kad labais karalis Gviljelmo* valdīja Sicīlijā, šajā salā dzīvojia kāds augstmanis, vārdā mesers Amerīgo Abate no Trapāni, kas bez citām laicīgām mantām bija sevišķi svētīts ar bērniem. Tā kā viņam bija vajadzīgi kalpotāji, viņš no dženoviešu korsāriem, kas, braukdami no austrumzemēm, gar Armēnijas krastiem bija saķēruši daudz bērnu, nopirka dažus, domādams, ka tie ir turki. To vidū, lai gan visi citi izskatījās pēc ganiem, bija viens, kurš šķita dižciltīgāks un daiļāks no skata un kuru sauca Teodoro. Lai gan ar viņu apgājās kā ar vergu, viņš auga mesera Amerīgo mājā kopā ar tā bērniem un vairāk aiz savas dabas nekā nejaušā stāvokļa ietekmē izveidojās par ļoti pieklājīgu jaunekli ar priekšzīmīgu uzvešanos, un tā iepatikās meseram Amerīgo, ka tas dāvāja viņam brīvību un, domādams viņu turku esam, lika nokristīt un nosaukt par Pjetro, un iecēla viņu par pārzinātāju visām savām lietām, bezgala viņam uzticēdamies. Tāpat kā auga citi mesera Amerīgo bērni, tā auga arī viņa meita, saukta Violante, daiļa un piemīlīga jaunava, kura, kamēr tēvs kavējās to izdot pie vīra, paguva iemīlēties Pjetro; un, mīlēdama viņu un augsti vērtēdama viņa tikumus un darbus, tā tomēr kaunējās viņam atklāt savas jūtas. Taču Amors tai atņēma šīs pūles, jo Pjetro, vairākas reizes zagšus uzlūkojis jaunavu, tik ļoti tajā iemīlējās, ka, vienīgi to redzot, juta kādu iepriecinājumu; bet viņš ļoti baidījās, ka kāds to varētu pamanīt, jo viņam šķita, ka nerīkojas visai labi. To ievēroja meitene, kas labprāt viņu redzēja savā tuvumā, un, lai viņu vairāk iedrošinātu, tā, viņu redzot, izrādīja milzīgu prieku, kādu arī patiesībā juta. Un tā viņi nodzīvoja labu laiku, neuzdrīkstēdamies viens otram neko pateikt, kauču abi to ļoti vēlējās. Kamēr nu viņi abi tā vienlīdz dega mīlestības liesmās, liktenis, itin kā kad būtu visu pārlicis un kļuvis viņiem vēlīgs, parādīja •ceļu, kā aizdzīt bailes, kas viņus kavēja. Meseram Amerīgo piederēja varbūt jūdzi no Trapāni kāda ļoti jauka muiža, uz kurieni bieži mēdza iet izklaidēties viņa sieva ar meitu un citām sievietēm un dāmām. Kad viņas kādā visai tveicīgā dienā bija aizgājušas uz turieni un paņēmušas sev līdz Pjetro, un tur uzkavējās, notika, ka mēs to reizēm redzam notiekam vasarās, ka pēkšņi debesis pārklājās tumšiem mākoņiem; tāpēc dāma ar visiem pārējiem, lai negaiss viņus nepārsteigtu še, devās atpakaļ uz Trapāni un gāja, cik ātri vien spēja. Bet Pjetro ar meiteni, būdami abi jauni, stipri aizsteidzās priekšā mātei un viņas biedrenēm, varbūt tiklab mīlestības skubināti, kā bailēs no negaisa. Un, kad tie jau bija tik tālu aizgājuši priekšā mātei un citiem, ka tikko varēja viņus saredzēt, atgadījās, ka pēc daudziem pērkona grāvieniem pēkšņi sāka krist rupja un bieza krusa, no kuras matē ar saviem pavadoņiem patvērās kāda zemnieka mājā. Pjetro un meitene, neatrazdami tuvumā citas pajumtes, iegāja kadā vecā būdiņā, kura bija gandrīz pavisam sagruvusi un kurā neviens nedzīvoja, un abi nostājās zem jumta atliekām, kas vēl turējās, un, tā kā vietas bija ļoti maz, viņi bija spiesti cieši

saskarties. Sl saskaršanās bija par iemeslu, ka viņi kļuva mazliet drošāki un atklāja savas mīlestības pilnās sirdsvēiēšanās. Un pirmiais iesāka runāt Pjetro:

—   Lai dievs dod, ka šī krusa nekad nebeigtos un man būtu jāpaliek stāvam tā, ka es patlaban stāvu!

Un jaunava sacīja: « — Man tas būtu ļoti patīkami.

Un ho šiem vārdiem viņi nonāca tik tālu, ka saņēma un paspieda viens otra roku un tad apskāvās, un pēc tam saskūpstījās, kamēr krusa visu laiku nemitējās. Un, lai nebūtu jāparstāsta sīkumi, es teikšu tikai, ka negaiss nepārstāja ātrāk, kamēr viņi bija iepazinuši galējos mīlestības priekus un norunājuši, kā turpmāk slepeni gūt iepriecinājumu vienam no otra. Negaiss norima, un, lai ieietu pilsētā, kas bija pavisam tuvu, viņi sagaidīja mati un kopā ar to atgriezās mājās. Tur viņi sastapās dažu labu reizi sevišķi uzmanīgi un slepeni par lielu prieku abiem. Un notika tā, ka meitene kļuva grūta, kas bija ļoti nepatīkami kā vienam, tā otram, tāpēc viņa izmēģināja dažnedažādas mākas, lai preteji dabas noliktajai gaitai nogaletu savas miesas augli, taču tas nekādi neizdevās. Tālab Pjetro, baidīdamies par savu dzīvību, nolēma bēgt un pateica viņai to. To dzirdēdama, meitene sacīja:

- Ja tu aizbrauksi, es visādā ziņā nogalināšos!

Uz to Pjetro, kas viņu ļoti mīlēja, atteica:

—   Ka gan tu vari vēlēties, mana mīļā, lai es palieku šepat? Tu taču esi grūta, un tas drīz vien atklās mūsu noziegumu: tev tiks viegli piedots, bet es, nelaimīgais, būšu tas, kam nāksies izciest sodu par tavu un manu grēku.

Uz to meitene atbildēja:

—   Pjetro, manu grēku, protams, uzzinās, bet esi drošs, ka tavs grēks, ja tu pats nepateiksi, nekad netaps zināms!

Tad Pjetro sacīja:

—   Ja tu man to apsoli, es palikšu, bet pacenties savu solījumu turēt!

Meitene, kas, cik vien ilgi spēja, bija slēpusi savu grūtniecību, redzēdama, ka, augumam piebriestot, to vairs nevar apslēpt, kādu dienu ar gaužām asarām atzinās savai mātei un lūdza, lai tā viņu glābjot. Māte, bezgala noskumusi, bargi jo bargi viņu izrāja un gribēja uzzināt, ka viss noticis. Meitene, lai viņas mīļotajam Pjetro netiktu nodarīts nekas ļauns, izdomāja kādu pasaciņu, apgriezdama patiesību otrādi. Māte viņai noticēja un, Lai slēptu meitas pārkāpumu, aizsūtīja viņu uz kādu no attālākām muižām. Kad tur pienāca laiks dzemdēt un meitene kliedza, kā jau to sievietes dara, kamēr mātei nenāca ne prātā, ka varētu ierasties mesers Amerīgo, kas gandrīz nekad še nemēdzia iegriezties, atgadījās, ka mesers Amerīgo, dodamies mājās no putnu medībām un ejot gar istabu, kurā meitene kliedza, izbrīnījies tūliņ iegāja iekšā un jautāja, ko tas nozīmējot. Redzēdama, ka viņas vīrs tik negaidot atnācis, nobēdājusies māte piecēlās un izstāstīja viņam, kas atgadījies ar meitu; bet viņš, nebūdams tik lētticīgs kā sieva, sacīja, ka nevarot būt taisnība, ka meita nezinot, no kā kļuvusi grūta; un tāpēc viņš gribēja uzzināt visu īstenību, ko pastāstot, meita varot iegūt viņa piedošanu, bet citādi lai negaidot žēlastību un gatavojoties nāvei. Māte pūlējās cik spēdama pierunāt vīru apmierināties ar to, ko viņa bija stāstījusi, taču nekas nelīdzēja. Iekaisis dusmās, ar kailu zobenu rokā viņš ieskrēja pie meitas, kura pa to laiku, kamēr māte ar tēvu mērojās vārdiem, bija dzemdējusi dēlu, un sacīja:

—   Vai nu tu pateiksi, no kā šis bērns dzimis, vai mirsi šai pašā stundā!

Meitene, baidīdamās no nāves, lauza Pjetro doto solījumu un izstāstīja visu, kas noticis viņu starpā. To dzirdēdams, bruņinieks, ārkārtīgi saniknojies, tikko noturējās, nenogalinājis meitu. Taču, kad bija pateicis visu, uz ko dusmas viņu musināja, viņš uzkāpa zirgā un devās uz Trapāni, un tur kādam meseram Kurādo, kas bija karaļa vietnieks šajā pilsētā, izstāstīja, kā Pjetro viņu apvainojis; tas pavēlēja tūliņ apcietināt Pjetro, kas neko nenojauta, un spīdzināt, kamēr viņš visā atzinās. Kad pēc dažām dienām pilsētas priekšnieks piesprieda Pjetro sodu, ka viņam jātop pilsētā atklāti nopērtam un pēc tam pakārtam, mesers Amerīgo, kam dusmas vēl nebija pārgājušas, novedot līdz nāvei Pjetro, un kas gribēja vienā un tai pašā stundā padzīt no šās pasaules abus mīlētājus un viņu dēliņu, ielēja indi kādā kausā ar vīnu, iedeva to savam kalpotājam kopā ar kailu dunci un sacīja:

—   Ej ar šīm divām lietām ipie Violantes un pavēstī viņai manā vārdā, lai viņa ātri izvēlas vienu no šīm divām nāvēm — indi vai asmeni, citādi likšu viņu sadedzināt visu mūsu pilsētas iedzīvotāju acu priekšā, kā viņa to ir pelnījusi. Un, to izdarījis, tu paņemsi bērnu, kas viņai piedzimis pirms dažām dienām, un, sašķaidījis tā galvu pret sienu, nometīsi, lai suņi apēd!

Kad cietsirdīgais tēvs bija devis šo nežēlīgo pavēli pret savu

meitu un mazdēlu, kalpotājs, vairāk noskaņots uz (aunu nekā uz labu, devās ceļā.

Notiesātais Pjetro, ko sardzes vīri sitot veda uz karātavām, gāja, kā vēlējās sardzes priekšnieki, gar kādu viesnīcu, kurā bija apmetušies trīs dižciltīgi vīri no Armēnijas; šos vīrus Armēnijas karalis sūtīja kā vēstnešus uz Romu, lai pārrunātu ar pāvestu svarīgas lietas sakarā ar gaidāmo krusta gājienu*, un viņi šeit bija izkāpuši, lai atspirdzinātos un atpūstos dažas dienas, un dižciltīgie Trapāni iedzīvotāji, it īpaši mesers Amerīgo, viņus uzņēma ar lielu jo lielu godu. Sūtņi, dzirdēdami nākam garām tos, kas veda Pjetro, piegāja pie kāda loga paskatīties. Pjetro līdz jostas vietai bija pilnīgi kails, un rokas viņam bija sasietas uz muguras; viņu uzlūkojot, viens no trim sūtņiem, vārdā Fineo, vecs un cienījams vīrs, ieraudzīja viņam uz krūtīm lielu, sarkanu plankumu, nevis uzkrāsotu, bet dabīgi izveidojušos ādā: tādus plankumus turienes sievietes mēdza saukt par dzimuma zīmēm. Tikko Fineo to pamanīja, viņam ienāca prātā paša dēls, ko jau pirms piecpadsmit gadiem bija nolaupījuši korsāri jūras krastā pie Lajaco un par ko viņš kopš tā laika neko nebija varējis uzzināt; un, apsverot, kādā vecumā varētu būt nabaga nelaimīgais, ko te sita, sirmgalvis nosprieda, ka viņa dēlam, ja tas būtu dzīvs, vajadzētu būt tādā pašā vecumā, kādā likās esam šis, un šī dzimumzīme modināja viņā aizdomas, vai tikai tas nav viņa dēls, un viņš nolēma, ja tas ir viņa dēls, tad tam vēl jāatceras savs un sava tēva vārds un armēņu valoda. Tāpēc, kad tas bija tuvu, viņš uzsauca:

—   Ai Teodor!

Izdzirdis šo balsi, Pjetro tūliņ pacēla galvu, un Fineo viņam armēņu valodā jautāja:

—   No kurienes tu esi un kā dels?

Tiesas uzraugi, kas viņu veda, apstājās aiz cienības pret ievērojamo vīru, tā ka Pjetro varēja atbildēt:

—   Es esmu no Armēnijas, mana tēva vārds bija Fineo, un mani kā mazu zēnu šurp atveda nezin kādi sveši ļaudis.

Kad Fineo to dzirdēja, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tas ir viņa pazudušais dēls; tāpēc viņš raudādams kopā ar saviem ceļa biedriem nokāpa lejā un steidzās to apskaut turpat visu tiesas kalpu vidū; un, uzmetis dēlam mugurā kādu mēteli no visdārgākās drānas, ko viņš pats valkāja, viņš palūdza kalpu, kurš Pjetro veda uz soda vietu, pagaidīt šeit tik ilgi, kamēr pienāk pavēle notiesāto vest tālāk. Tas atbildēja, ka labprāt pagaidīšot.

Fineo jau bija uzzinājis iemeslu, kāpēc jaunekli ved uz nāves vietu, jo valodas par to bija izplatījušās pa visu pilsētu; tāpēc viņš ar saviem biedriem un pavadoņiem steidzās pie mesera Kurādo un sacīja tā:

— Meser, tas, ko jūs sūtāt nāvē kā vergu, ir brīvs cilvēks un mans dēls, un ir ar mieru ņemt par sievu to jaunavu, kurai, ka stāsta, viņš nolaupījis jaunavību; un tāpēc vai jums nelab- patiktu sprieduma izpildīšanu atlikt tik ilgi, kamēr uzzinātu, vai viņa vēlētos to par vīru, lai jūs nebūtu rīkojies pret likumu*, ja viņa to vēlētos.

Mesers Kurādo, dzirdēdams, ka tas ir Fineo dēls, bija loti izbrīnījies; un, mazliet nokaunējies par liktenīgo kļūdu un atzinis, ka tā ir taisnība, ko saka Fineo, atlaida Pjotro tūliņ uz mājam, aizsūtīja pēc mesera Amerīgo un izstāstīja viņam visu. Mesers Amerīgo, domādams, ka viņa meita un mazdēls jau ir miruši, bija visnelaimīgākais cilvēks pasaulē par to, ko bija nodarījis, un saprata, ka visu vēl varētu vērst par labu, ja nelaimīgā būtu dzīva; un viņš steidzīgi aizsūtīja vēsti uz turieni, kur atradas meita, lai, ja viņa pavēle vel nebūtu izpildīta, tā arī paliktu neizpildīta. Kalpotājs, kurš devās turp, redzēja, ka mesera Amerīgo sūtītais kalps, nolicis Violantei priekšā dunci un indi, viņu briesmīgi rāj, tāpēc ka viņa tik ātri nevar izvēlēties, un cenšas piespiest viņu drīzāk izraudzīties vienu vai otru. Dzirdējis siņora pavēli, kalps atstā-ja vaininieci, atgriezās pie sava pavēlnieka un pavēstīja, kādi ir apstākļi. Priecīgs par to, mesers Amerīgo_ aizgāja pie Fineo un gandrīz raudādams, cik labi prata, atvainojās viņam par notikušo, lūgdams piedošanu un apgalvodams, ka gadījumā, ja Teodoro gribētu viņa meitu par sievu, viņš ļoti labprāt to dotu. Fineo laiipnīgi pieņēma atvainošanos un atbildēja:

Es vēlos, lai mans dēls ņemtu jūsu meitu, bet, ja viņš to negrib, tad lai tiek izpildīts viņam piespriestais sods!

Un tā, savā starpā vienojušies, Fineo un mesers Amerīgo uzmeklēja Teodoro, kas vēl bija nāves baiļu varā un reizē priecīgs par atgūto tēvu, un jautāja, kāda ir viņa vēlēšanas. Teodoro, dzirdēdams, ka Violante varētu kļūt viņa sieva, ja vien viņš to vēlētos, tapa tik līksms, ka viņam šķita, it kā no elles būtu ielēcis < paradīzē, un sacīja, ka tā viņam būtu vislielākā laime, ja vien abiem tēviem tas būtu pa prātam. Tad aizsūtīja pie jaunavas uzzināt viņas vēlēšanos; viņa, dzirdēdama, kas bija noticis ar Teodoro un kas tam vel draudēja, jutās nelaimīgāka piar jebkuru citu sievieti un gaidīja nāvi; tikai pēc laba laika viņa kaut cik spēja noticēt jaunajai vēstij, kļuvia nedaudz priecīgāka un atbildēja, ka tas viņai būtu vislielākais iepriecinājums, ja varētu piepildīt savu vēlēšanos, kļūstot par Teodoro sievu; tomēr viņa darīšot, kā pavēlēšot tēvs. Un tā, vienprātīgi saderinājuši Teodoro ar jaunavu, vecāki sarīkoja krāšņus jo krāšņus svētkus par bezgala lielu prieku visiem Trapāni iedzīvotājiem. Jaunava nomierinājās, atdeva zīdīt savu mazo dēliņu un pēc neilga laika kļuva vēl daiļāka nekā jebkad. Un, piecēlusies no nedēļnieces gultas, kad Fineo jau bija atgriezies no Romas, viņa stājās tā priekšā un parādīja tam godbijību, kāda pienācās tēvam; un Fineo, ļoti priecīgs par tik daiļu vedeklu, lika sarīkot viņiem lepnas un līksmas kāzas, pieņēma viņu par savu meitu un vēlāk vienmēr kā ar meitu apgājās. Un pēc dažām dienām Fineo kopā ar dēlu, vedeklu un mazdēlu uzkapa uz kādas galeras un aizveda tos sev līdz uz Lajaco, kur abi mīlētāji vadīja savas mūža dienas mierā un saticībā, kamēr vien dzīvoja.

Astotā novelE

Nastadžo no Onesti* dzimtas, miledams kādu meiteni no Traversāri* dzimtas, izšķiež savas bagātības, negūstot pretmīlestību. Savējo lūgts, viņš dodas uz Ķjasi: tur viņš redz, ka kāds jātnieks dzenas pakaļ jaunai meitenei, nogalina to un dod aprit diviem suņiem. Viņš ielūdz savus radiniekus un mīlēto donnu pie sevis uz pusdienām; donna redz, kā šī meitene tiek saplosīta, un, baidīdamās, ka ar viņu nenotiek tāpat, apprec Nastādžo.

Tikko Laureta apklusa, Filornena, izpildot karalienes pavēli, iesāka tā:

— Mīļās dāmas, j.a par mūsu žēlsirdību mēs topam slavētas, tad mūsu cietsirdību bargi atriebj dieva tiesa: lai jums to pierādītu un lai pamudinātu jūs pilnīgi atmest cietsirdību, es gribu jums pastāstīt kādu noveli, ne mazāk aizkustinošu kā iepriecinošu.

Ravennā, sensenajā Romāņas pilsētā, reiz dzīvoja daudz dižciltīgu un ievērojamu cilvēku, to vidū kāds jauneklis, vārdā Nastādžo, no Onesti dzimtas, kurš pēc sava tēva un kāda tēvoča nāves bija kļuvis nepasakāmi bagāts. Viņš, kā tas notiek ar jaunekļiem, kam nav sievas, iemīlējās vienā no mesera Paolo Tra- versāri meitām, jaunavā, kas bija vēl daudz dižciltīgāka par viņu pašu, un cerēja ar savu izturēšanos iemantot tās mīlestību; taču, lai arī cik lieli, skaisti un cildināmi bija viņa darbi, tie viņam ne tikvien nepalīdzēja, bet, likās, pat kaitēja, tik nežēlīgi, cietsirdīgi un bargi pret viņu izturējās mīļotā meitene, kas varbūt sava izcilā skaistuma vai dižciltības dēļ bija kļuvusi tik lepna un augstprātīga, ka tai nepatika nedz viņš, nedz tas, kas viņam patika. To visu Nastādžo pārdzīvoja tik smagi, ka viņu, tik daudz cietušu, jau vairākas reizes pārņēma vēlēšanās darīt sev galu. Tomēr, no tā atturēdamies, viņš daudzas reizes nolēma meiteni pavisam atstāt vai arī, ja vien spētu, ienīst to tāpat, kā la ienīda viņu. Bet velti Nastādžo tā izlēma, jo šķita, ka, mazinoties cerībām, vēl vairāk pieauga viņa mīlestība. Un tā, kamēr jauneklis nepārstāja mīlēt un bez mēra šķiest naudu mīļotās dēļ, dažiem viņa draugiem un radiniekiem sāka likties, ka viņš izputinās gan sevi, gan savu mantu, tāpēc tie viņu vairākkārt lūdza un deva padomu, lai viņš no Ravennas aizbraucot un kādu laiku padzīvojot citā vietā, jo, tā darot, mazinātos gan viņa mīlestība, gan izdevumi. Nastādžo daudzas reizes zobojās par šo padomu, taču beidzot, tik ļoti skubināts un nevarēdams vairs teikt «ne», sacīja, ka to darīšot; un, pavēlējis veikt lielus sagatavošanas darbus, it kā gribētu doties uz Franciju, Spāniju vai uz kādu citu tālu zemi, uzkāpis zirgā un daudzu savu draugu pavadīts, viņš izjāja no Ravennas un devās uz kādu vietu, ko sauca par Kjasi*, varbūt trīs jūdzes ārpus Ravennas, un tur lika uzcelt paviljonus un teltis un pateica tiem, kas viņu bija pavadījuši, ka viņš nu še gribot palikt un lai tie atgriežoties Ravenna. Un tā, še apmeties, Nastādžo sāka dzīvot visspožāko un visgreznāko dzīvi, kāda jebkad dzīvota, ielūdzot gan vienu, gan otru vakariņās un pusdienās, kā bija paradis.

Un tā atgadījās, ka gandriz pašā maija sākumā, kad laiks bija sevišķi jauks, viņš atcerējās savu cietsirdīgo dāmu un pavēlēja visiem saviem kalpotājiem atstāt viņu vienu, lai pēc savas patikas varētu nodoties pārdomām, un, pārdomās nogrimis, viņš soli pa solim nonāca kādā priežu mežā. Un, kad bija pagājusi jau gandrīz piektā dienas stunda un viņš, neatcerēdamies nedz ēšanu, nedz ko citu, iegājis mežā labu pusjūdzi, pēkšņi viņam šķita, ka dzird briesmīgu raudāšanu un kādas sievietes gaužām spalgas vaimanas; tāpēc, iztraucēts no tīkamajām pārdomām, viņš pacēla galvu, lai paskatītos, kas tur ir, un ļoti brīnījās, redzēdams, ka atrodas priežu mežiņā, un turklāt, skatoties uz priekšu, ieraudzīja no kuplu krūmu un ērkšķāja biezokņa skrējām uz to vietu, kur viņš atradās, kādu daiļu jo daiļu meiteni, kas bija gluži kaila, izjukušiem matiem, viscaur zaru un dzeloņu saskrāpēta un kas raudāja un skaļi lūdza žēlastību; un vēl viņš redzēja, ka abās pusēs tai uz pēdām skrēja divi milzīgi un nikni suņi, kas bieži nežēlīgi koda tai, kur vien tika klāt, un tai pakaļ dzenamies viņš redzēja kādu tumšu jātnieku melnā zirgā; jātnieka seja bija stipri saniknota, rokā viņš turēja zobenu un ar šausmīgiem un negantiem vārdiem draudēja meiteni nogalināt. Tas viis vienā un tai pašā laikā pildīja Nastādžo dvēseli ar izbrīnu un šausmām, un beidzot ar līdzjūtību pret nelaimīgo sievieti, un aiz šīs līdzjūtības modās vēlēšanās atbrīvot meiteni no tādām mokām un nāves, ja vien viņš to spētu. Bet, tā ka viņam nebija ieroču, viņš steidzās paķert kādu koka zaru rungas vietā un devās pretim suņiem un jātniekam. Taču jātnieks, to redzēdams, sauca viņam no tālienes:

—   Nestājies ceļā, Nastādžo, ļauj suņiem un man darīt ar šo nekrietno sievieti to, ko viņa ir pelnījusi!

Un, kamēr viņš tā runāja, suņi, cieši ieķērušies meitenes sānos, turēja to ciet, un jātnieks piesteidzies nolēca no zirga. Nastādžo, piegājis viņam klāt, sacīja:

—   Es nezinu, kas tu esi, ka mani tik labi pazīsti, bet teikšu tev tik daudz, ka tas ir ļoti zemiski, ja apbruņots jātnieks grib nogalināt kailu sievieti un ir nolicis tai abās pusēs suņus, it kā viņa būtu nikns zvērs; katrā ziņā es viņu aizstāvēšu, cik vien spēšu.

Tad svešais jātnieks sacīja:

—   Nastādžo, es esmu dzimis tai pašā pilsētā, kur tu, un tu vēl biji mazs zēns, kad es, kas toreiz saucos mesers Gvido Ana- stādži*, biju daudz vairāk iemīlējies šai sievietē nekā tu pašreiz' jaunavā no Traversāri dzimtas, un viņas cietsirdības un nežēlības dēļ manas ciešanas kļuva tik nepanesamas, ka es kādu dienu ar šo pašu zobenu, ko tu redzi man rokā, izmisumā sevi nogalināju un tagad esmu notiesāts uz mūžīgām mokām. Neilgi pec tam nomira arī viņa, kas bezgala bija priecājusies par manu nāvi; un sava grēka dēļ — tā ka viņa bija bijusi cietsirdīga un priecājusies par manām mokām — ko viņa nebūt nenožēloja, neuzskatīdama to par grēku, bet gan par nopelnu, viņa tāpat tapa notiesāta ar elles mokām, ko cieš vēl tagad. Un, kad viņa nonāca ellē, gan viņai, gan man uzlika sodu; viņai — bēgt no manis, un man, kas kādreiz viņu tik ļoti mīlēju, dzīties viņai pakaļ kā nāvīgākajam ienaidniekam, nevis kā mīļotai donnai; un, cik reizes es viņu noķeru, es ar šo zobenu, ar ko sevi nogalināju, nogalinu viņu, tad pāršķeļu muguru un līdz ar iekšām izrauju šo nežēlīgo un salto sirdi, kas nekad nav pazinusi nedz mīlestības, nedz līdzjūtības, un dodu to aprīt šiem suņiem, kā tu tūliņ redzēsi. Nepaiet ilgs laiks, kad pēc visvarenā un taisnīgā dieva prāta viņa atdzīvojas, it kā nebūtu bijusi mirusi, un atkal uzsāk mokpilno bēgšanu, bet suņi un es dzenamies viņai pakaļ; un notiek tā, ka katru piektdienu šai stundā es viņu še notveru un saplosu, kā tu redzēsi; un nedomā, ka pārējās dienas mēs stāvam mierā: es viņu panāku citās vietās, kur viņa kādreiz cietsirdīgi domājusi vai izturējusies pret mani, un, tā kā es no mīlētāja, kā tu redzi, esmu kļuvis par ienaidnieku, man viņai tā būs jāseko tik daudz gadu, cik mēnešu viņa izturējusies pret mani cietsirdīgi. Tātad ļauj man izpildīt dieva lēmumu un nemēģini tam pretoties, jo tu neesi spējīgs to aizkavēt.

Dzirdēdams šos vārdus, Nastādžo tā izbijās, ka visi matiņi uz viņa miesas sacēlās stāvus; viņš atkāpās atpakaļ un, skatīdamies uz nabaga meiteni, šausmās gaidīja, ko darīs jātnieks. Tas, beidzis runāt, līdzīgi niknam sunim ar zobenu rokā metās meitenei virsū, kas, uz ceļiem nometusies un divu suņu cieši saturēta, lūdza žēlastību; un jātnieks no visa spēka cirta ar zobenu viņai krūtīs tieši vidū, tā ka mugurpusē zobens iznāca ārā. Pēc šā cirtiena meitene nokrita uz mutes, nemitīgi raudot un vaimanājot; un jātnieks, paņēmis rokā nazi, atvēra viņas sānus un, izrāvis sirdi un visu, kas bija ap to, nosvieda abiem suņiem, kuri ārkārtīgā izsalkumā tūliņ to aprija. Pēc maza brītiņa, it kā nekas nebūtu noticis, meitene pēkšņi piecēlās un sāka skriet uz jūras pusi, bet suņi aiz viņas, visu laiku viņu plosīdami; un jātnieks, atkal uzkāpis zirgā un satvēris savu zobenu, sāka dzīties viņai pakaļ, un drīz abi bija jau tik tālu, ka Nastādžo vairs nevarēja tos saskatīt.

To visu redzējis, Nastādžo labu laiku stāvēja, baiļu un līdzjūtības pārņemts, un pēc tam viņam ienāca prātā, ka tas viss viņam varētu ļoti noderēt, tā kā notikums atkārtojās katru piektdienu. Tāpēc, iegaumējis vietu, viņš atgriezās pie saviem ļaudīm, un, kad viņam šķita pienācis laiks, viņš, aizsūtījis pēc saviem radiniekiem un draugiem, sacīja tiem:

— Jūs jau sen man nedodat miera, lai es pārstāju mīlēt šo man naidīgo jaunavu un mitējos šķiest naudu, un es esmu ar mieru to darīt, ja jūs man parādīsit kādu laipnību, un raugi: iekārtojiet tā, lai nākamajā piektdienā mesers Paolo Traversāri, viņa sieva un meita, un visas viņu radinieces un citas sievietes, kādas jūs iedomāsities, ierastos pie manis uz pusdienām. Kāpēc es to vēlos, jūs redzēsit pēc tam.

Viņa draugiem šķita, ka to izdarīt pavisam viegli; un, atgriezušies Ravennā, kad pienāca laiks, viņi ielūdza tos, ko bija vēlējies Nastādžo, un, lai gan visai grūti nācās aizvest uz turieni Nastādžo mīlēto donnu, tomēr tā ieradās kopā ar pārējām.

Nastādžo lika sagatavot lielisku mielastu un novietot galdus zem priedēm ap to vietu, kur viņš bija redzējis saplosām ciet- ' sirdīgo donnu; un, nosēdinājis vīriešus un sievietes pie galda, viņš iekārtoja tā, ka jaunava, ko viņš mīlēja, tapa nosēdināta tieši pretī vietai, kur šim notikumam vajadzēja norisināties.

Un tā, kad pasniedza jau pēdējo ēdienu, visi izdzirda vajātās meitenes izmisušos kliedzienus. Ikviens stipri brīnījās par to un jautāja, kas tas esot; un, tā kā neviens neprata atbildēt, visi, piecēlušies kājās, lūkojās, kas tas varētu būt, un ieraudzīja vai- mianājošo meiteni, jātnieku un suņus, un ne.pagaja ilgs laiks, kad tie jau bija tuvu viņiem. Suņus un jātnieku sagaidīja skaļi kliedzieni, un daudzi jau traucās palīdzēt meitenei. Taču jātniekā vārdi, ar kādiem viņš tos uzrunāja, tāpat ka bija uzrunājis Nastādžo, lika tiem ne tikvien atkāpties atpakaļ, bet pildīja visus ar bailēm un izbrīnu: un, kamēr jātnieks darīja to pašu, ko bija darījis citas reizes, visas sievietes, cik vien te bija (te bija arī daudzas nabaga meitenes un jātnieka radinieces, kas atcerējās gan tā mīlestību, gan nāvi), tik žēli raudāja, it kā ar viņām pašām notiktu viss redzētais. Kad viss beidzās un meitene un jātnieks attālinājās, tic, kas bija bijuši notikuma aculiecinieki, uzsāka daudzas un dažādas valodas.

Taču vairāk par visiem bija nobijusies cietsirdīgā jaunava, ko Nastādžo mīlēja un kas visu skaidri bija redzējusi un dzirdējusi, un sapratusi, ka piedzīvotais vairāk skar viņu neka jebkuru citu, jo atcerējās cietsirdību, ar kādu allaž bija izturējusies pret Nastādžo. Un tāpēc viņai jau šķita, ka pati, suņu ielenkta, bēg no saniknotā Nastādžo; un tik lielas bija šausmas, kas viņu tādēļ pārņēma, ka aiz bailēm, lai tas ar viņu neatgadītos, viņa izdevīgā brīdi (un tāds viņai radās vēl tovakar), pārvērtusi naidu mīlestībā, slepeni aizsūtīja pie Nastādžo kādu uzticamu

kalponi, kura viņas vārdā lūdza, liai tas esot tik laipns un atnākot pie viņas, jo viņa esot gatava darīt visu, ko tas vēlētos. Nastādžo lika atbildēt, ka tas viņam esot visai patīkami, bet viņš vēloties, ja dāmai tas labpatiktu, godīgi piepildīt savu vēlēšanos, apņemot to par sievu. Jaunava, kas zināja, ka tā ir vienīgi viņas pašas vaina, ka viņa vēl nav kļuvusi par Nastādžo sievu, lika atbildēt, ka ir ar mieru. Tiad jaunava, pati ierunādamās par derībām, tēvam un mātei pateica, ka vēloties kļūt par Nastādžo sievu. Par to vecāki bija sevišķi priecīgi; un nākošajā svētdienā Nastādžo apprecēja meiteni un, nosvinējis kāzas, nodzīvoja ar viņu ilgu un laimīgu mūžu. Un šīs bailes bija par iemeslu ne tikvien šīm laimīgajām precībām — pieredzētais bija tā iebiedējis visas Ravennas donnas, ka tās turpmāk allaž bija daudz piekāpīgākas pret vīriešu lūgumiem nekā agrāk.

DEVITA NOVELE

Federigo no Alberīgi dzimtas mīl, bet netop mīlēts un ar laipnības pierādījumiem un greznu dzīvi izputina visu savu mantu; viņam paliek vienīgi vanags, ko viņš, tā kā cita nekā viņam nav, pasniedz pusdienās savai mīļotajai donnai, kad tā atnāk pie viņa ciemos; to uzzinājusi, donna maina savus uzskatus, apprec viņu un padara bagātu.

Filomena jau bija beigusi runāt, kad karaliene, redzēdama, ka vairs nav atlicis neviens, kam būtu jāstāsta, izņemot Dioneju, kuram bija priekšrocība stāstīt pēdējam, ar priecīgu seju sacīja:

— Tagad pienākas stāstīt man, un es, visudārgās dāmas, to labprāt darīšu, pastāstot jums kādu noveli, sava ziņā līdzīgu iepriekšējai, lai jūs no tās ne tikvien uzzinātu, kāda vara ir jūsu daiļumam* pār cēlām sirdīm, bet arī lai jūs saprastu, ka dažreiz, kur tas pieklājas, jums pašām jābūt savu balvu devējām un ne vienmer jāļaujas likteņa vadībai, kurš tās izdāvā ne ar apdomu, bet kā pagadās, un visbiežāk nesamērīgi.

Tātad jums jāzina, ka Kopo di Borgēze Domeniki, kas dzīvoja mūsu pilsētā un varbūt vēl tagad dzīvo, bija ļoti cienījams cilvēks un ar lielu ietekmi mūsu dienās, tālu izdaudzināts, un drīzāk savu paražu un tikumu nekā dižciltīgu senču dēj cienīgs mūžīgās slavas; būdams jau vecs, viņš bieži un labprāt mēdza pārrunāt ar saviem kaimiņiem un citiem pagājušos laikus, par ko viņš prata stāstīt labāk, saistošāk, daiļrunīgāk, turklāt parādot labāku atmiņu neka jebkurš cits. Bez citiem jaukiem stāstiem viņš mēdzia stāstīt par to, ka Florencē reiz dzīvojis kāds jauneklis, mesera Filipo Alberigi* dēls, vārdā Federīgo, ko ieroču mākslā un galantas uzvedības ziņā daudzināja pārāku par jebkuru citu dižciltīgu jaunekli Toskānā. Federīgo, kā tas bieži mēdz notikt ar dižciltīgiem jaunekļiem, iemīlējās kādā augstdzimušā donnā, ko sauca par monnu Džovannu un ko tai laikā uzskatīja par vienu no visdaiļākajām un vispievilcīgākajām sievietēm, kādas vien Florencē dzīvojušas; un, lai iegūlu viņas mīlestību, Federīgo piedalījās turnīros, ieroču spēlēs, rikoja svētkus, dāvināja un bez mitas šķieda savu mantu. Bet dāma, kas bija tikpat tikumīga, cik daiļa, nepievērsa nekādu vērību visam, kas tika darīts viņas dēļ, nedz arī tam, kurš to. darīja.

Un tā, kamēr Federīgo tērējās pāri saviem līdzekļiem un neko neieguva, kā tas viegli atgadās, bagātība izsīka un viņš izrādījās gluži nabags; un viņam nepalika nekas cits kā vienigi neliela muižiņa, no kuras ienākumiem viņš ļoti trūcīgi dzīvoja, un kāds vanags, viens no vislabākajiem vanagiem* visā pasaule. Tāpēc, būdams iemīlējies vairāk nekā jebkad un redzēdams, ka vairs nespēj dzīvot pilsētā tā, kā vēlētos, Federīgo devās uz Kampi, kur atradās viņa muižiņa, un tur, kad varēja, medīja putnus un, nevienam neprasot palīdzību, pacietīgi panesa savu nabadzību.

Kad Federīgo jau bija nonācis vislielākajā trūkumā, atgadījās, ka kādu dienu saslima monnas Džovannas vīrs un, redzēdams, ka pēdējā stunda nav tālu, lika uzrakstīt testamentu; būdams ļoti bagāts vīrs, viņš testamentā visu savu mantu novēlēja dēlam, jau labi palielam, bet, ja gadītos, ka dels nomirtu bez likumīga mantinieka, tā vietā par mantinieci iecēla monnu Džovannu, ko viņš bija ļoti mīlējis; to novēlējis, viņš šķīrās no šīs pasaules. Un tā, kļuvusi atraitne, inonna Džovanna pēc mūsu donnu paraduma kopā ar savu dēlu vasarā devās uz laukiem, uz kādu no savām muižām, kas atradās ļoti tuvu Federīgo muižiņai. Tāpēc atgadījās, ka viņas dēlēns sāka draudzēties ar Federīgo, priecādamies par tā putniem un suņiem; un, kad zēns

daudzas reizes bija redzējis lidojam Federīgo vanagu, tas viņam neizsakāmi iepatikās, un viņš ļoti vēlējās to iegūt, tomēr neuzdrošinājās vanagu palūgt, redzēdams, cik ļoti Federīgo to mīL Un, kamēr notikumi tā risinājās, atgadījās, ka zēns saslima,, par ko māte bezgala noskuma, jo tas viņai bija vienīgais un viņa to mīlēja tik stipri, cik vien iespējams kādu mīlēt. Augas dienas pavadīdama pie tā gultiņas, viņa nepārstāja to mierināt un bieži vaicāja, vai neesot kaut kas, ko tas vēlētos, un lūdza to pateikt, jo visādā ziņā, ja vien būšot iespējams, viņa papūlēšoties, lai zēns to dabūtu. Zēns, daudz reižu dzirdējis šādus solījumus, sacīja:

—  Māmiņ, ja jūs izdarītu tā, ka es dabūju Federīgo vanagu, man liekas, es drīz izveseļotos!

To dzirdēdama, māte kļuva mazliet domīga un tad sāka apsvērt, ko viņai darīt. Viņa zināja, ka Federīgo jau sen viņu mīl, bet viņa nekad to nebija atalgojusi ne ar vienu pašu skatienu; tāpēc viņa pie sevis noteica: — Kā gan lai es sūtu vai eju prasīt pēc šā vanaga, kurš, kā esmu dzirdējusi, esot vislabākais no visiem, kādi jebkad lidojuši, un turklāt vienīgā Federīgo saite ar šo pasauli? Un kā gan es būšu tik nesaprātīga, gribēdama atņemt šim goda vīram vienīgo prieku, kas tam vēl palicis? — Un, tādu domu nomākta, kauču pilnīgi pārliecināta, ka vanagu iegūtu, ja tikai palūgtu, nezinādama, ko teikt, viņa dēlam neko neatbildēja.

Beidzot mīlestība uz dēlu uzvarēja, un viņa pie sevis nolēma, lai sagādātu puisēnam prieku, nevis kādu sūtīt, bet pati iet pēc vanaga un dēlam to atnest, lai notiktu kas notikdams, un tāpēc sacīja:

—   Apmierinies, mans dēls, un domā tikai par izveseļošanos, jo es tev apsolu, ka rīt no rīta, pirms uzsākšu ko citu, es iešu pie viņa un atnesīšu tev vanagu!

Par to zēns kļuva tik priecīgs, ka vēl tai pašā dienā sāka manāmi atspirgt.

Nākamajā rītā donna, paņēmusi sev līdz kādu sievieti, it kā pastaigājoties aizgāja uz mazo Federīgo mājiņu un lika viņu pasaukt. Tā kā laiks patlaban nebija piemērots, viņš pēdējās dienas nebija devies putnu medībās un šo to strādāja savā dārzā. Dzirdēdams, ka monna Džovanna jautā pēc viņa pie vārtiem, viņš, stipri brīnīdamies, priecīgs skrēja turp. Tā, redzēdama viņu nākam, ar sievišķīgu piemīlību devās viņam pretim un, kad Federīgo to bija godbijīgi sveicinājis, sacīja:

—  Esi sveicināts, Federīgo!

Un turpināja:

—   Esmu nākusi tev atlīdzināt par zaudējumiem, kādi tev bijuši manis dēj, mīlot mani vairāk, nekā tev būtu bijis vajadzīgs; un atlīdzība būs tāda: esmu nodomājusi šodien kopā ar šo savu pavadoni ieturēt tavā mājā vienkāršu pusdienu maltīti.

Uz to Federīgo pazemīgi atbildēja:

—   Dārgā donna, es neatceros, ka jebkad jūsu dēļ būtu ko zaudējis, gluži otrādi, jūs man esat darījusi tik bezgala daudz laba, un, ja es jebkad esmu bijis ko vērts, tad tam par iemeslu ir vienīgi jūsu cēlās īpašības un mīlestība, ko es pret jums jūtu. Un katrā ziņā par šo jūsu labprātīgo apmeklējumu es esmu daudz priecīgāks, nekā būtu tad, jia man atkal būtu vēlēts dzīvot tikpat izšķērdīgi, kā es agrāk dzīvoju, kaut arī tagad jūs esat atnākusi ciemos pie nabaga.

Un, to teicis, Federīgo kautrīgi uzņēma viņu savā mājā un no turienes ieveda dārzā; un, tā kā šeit nebija neviena cita, kas dāmai varētu pakavēt laiku, tas sacīja:

—   Dārgā donna, tā kā še nav neviena cita, tad šī krietnā sieviete, kāda šejienes zemnieka sieva, jums tikām piakavēs laiku, kamēr es parūpēšos, lai uzklāj galdu.

Federīgo, lai arī viņa nabadzība bija ārkārtīgi liela, līdz šim vēl nebija, kā nākas, apjēdzis, ka pāri par mēru izšķiedis savas bagātības; bet šorīt, neatrazdams nekā tāda, ar ko varētu cienīgi uzņemt savu dāmu, kuru mīlēdams bija cienājis neskaitāmus cilvēkus, viņš apjauta savu nabadzību; bez mēra noskumis, pie sevis nolādēdams savu likteni, it kā cilvēks, kas zaudējis katru sajēgu, viņš skraidīja šurp un turp, neatrazdams nedz naudu, nedz ko ieķīlāt, turklāt bija jau vēls un vēlēšanās ar kaut ko pacienāt dižciltīgo donnu ļoti liela; taču viņš negribēja ne no viena neko prasīt, pat ne no sava strādnieka, un te pēkšņi viņš ieraudzīja savu mīļoto vanagu, kas sēdēja viņa istabiņā uz latiņas. Tā kā viņam nebija, kur griezties pēc palīdzības, viņš satvēra vanagu un, redzēdams, ka tas ir tauks, nodomāja, ka no tā iznāks mīļotās donnas cienīga maltīte. Un tāpēc, vairāk neprātodams, Federīgo, apgriezis tam kaklu, kādai savai kalponītei lika to ātri noplūkt, labi sagatavotu uzlikt uz iesma un rūpīgi izcept. Un, apklājis galdu iar visbaltākajiem galdautiem, kādi viņam vēl bija, Federīgo ar starojošu seju atgriezās pie donnas dārzā un sacīja, ka pusdienas, kādas viņš varējis sagādāt, esot gatavas. Tad donna kopā ar savu pavadoni piecēlās un devās pie galda, un, nczinadamas, ko ēd, tās kopā ar Federīgo, kas apkalpoja donnu ar vislielāko rūpību, apēda lielisko vanagu. IJn, kad tās bija piecēlušās no galda un kadu brīdi patīkami patērzējušas ar Federīgo, dāmai šķita pienācis īstais laiks, lai pateiktu, kāpēc nākusi, un viņa, pievērsdamās Federīgo, iesāka runāt it laipnīgi:

—   Federīgo, ja tu atceries savu pagātni un manu godīgumu, ko tu varbūt uzskatīji par bardzību un cietsirdību, es nemaz nešaubos, ka tu brīnīsies par manu pārdrošību, uzzinot galveno iemeslu, kāpēc esmu šurp nākusi; bet, ja tev būtu vai būtu bijuši bērni, tu spētu saprast, kāds spēks ir mīlestībai, ko pret viņiem jūtam, un es esmu pārliecināta, ka tu daļēji mani atvainotu. Bet tev bērnu nav, un es, kam ir viens vienīgs, tomēr esmu pakļauta likumiem, kuri ir kopīgi visām mātēm, un, kuru spēkam padodoties, man jārīkojas pret savu gribu, pret katru pieklājību un pienākumu un jāizlūdzas no tevis dāvana, kas, es zinu, tev ir sevišķi dārga un ne bez iemesla, jo tavs bēdīgais liktenis tev nav atstājis nekādu citu prieku, nekādu citu laika kavēkli un mierinājumu: un šī dāvana ir tavs vanags, ko mans dēls tik ļoti iekārojis, ka, viņam to neaiznesot, es baidos, ka viņa slimība var ļoti pasliktināties un sekas var būt tādas, ka man viņš jāzaudē. Un tāpēc es tevi lūdzu, ne mīlestības vārdā, ar k.-.du tu mani mīli, jo tā tev neuzliek nekādu pienākumu, bet tavas augstsirdības dēļ, kuru tu ar savu devību daudz vairāk esi pierādījis nekā jebkurš cits, būt tik laipnam un uzdāvināt man vanagu, lai es varētu sacīt, ka ar šo davanu esmu izglābusi savu dēlu un tāpēc esmu tev uz mūžiem parādā.

Federīgo, dzirdēdams, ko dāma prasa, un saprazdams, ka nevar viņai pakalpot, jo bija pasniedzis vanagu pusdienās, sāka viņas klātbūtnē raudāt, iekams spēja kādu vārdu atbildēt. Sākumā dāma nodomāja, ka tas raud drīzāk aiz bēdām, ka tam jāšķiras no sava mīļotā vanaga, nekā kāda cita iemesla dēļ, un gandriz jau gribēja teikt, ka nemaz nevēlas šo vanagu, tomēr atturējās un nogaidīja, ko Federīgo, nožāvējis asaras, atbildēs, un tas sacīja:

—    Dārga donna, kopš tā brīža, kad pēc dieva prāta es jūs iemīlēju, man daudzreiz liktenis likās nelabvēlīgs un es zūdījos par to, taču visu pagājušo bija viegli paciest, salīdzinot ar mokām, ko tas uzliek man pašreiz, kādēļ es ar to nekad nesamierināšos, iedomājoties vien, ka jūs esat atnākusi še, manā nabadzīgajā mājoklī, kuru jūs neatzināt par sava apmeklējuma cienīgu

tolaik, kad tas bija bagāts, un lūdzat no manis nelielu dāvanu, un liktenis ir tā lēmis, ka es jums to nevaru pasniegt; un, kāpēc tas neviar notikt, es jums īsos vārdos pateikšu. Tiklīdz es izdzirdēju, ka jūs esat tik laipna un vēlaties kopā ar mani pusdienot, es, ievērojot jūsu augstdzimtību un tikumu, atzinu, ka būtu cienīgi un piedienīgi pagodināt jūs ar smalkāku maltīti (cik nu tas ir manos speķos) un nevis ar tādu, ko parasti pasniedz citiem; tāpēc, iedomādamies par vanagu, ko jūs man lūdzat, un par tā labajām īpašībām, es nolēmu, ka no tā iznāks jūsu cienīga maltīte, un šodien jums to ceptu pasniedza uz šķīvjia, un es domāju, ka esmu to labi licis lielā; tagad, redzēdams, ka jūs to vēlaties citādā veidā, es jūtu tik lielas sāpes, nevarēdams jums pakalpot, ka šķiet, nekad vairs nespēšu atrast miera.

Un, to teicis, viņš par pierādījumu lika nomest donnas priekšā vanaga spalvas, kājas un knābi.

Kad dāma to visu redzēja un dzirdēja, tā vispirms izbāra Federīgo, ka viņš, lai pacienātu sievieti, nogalinājis tādu vanagu; un pēc tam savā sirdī ļoti slavēja viņa dvēseles cēlumu, ko nabadzība nebija varējusi un nevarēja mazināt. Tad, zaudējusi cerības iegūt vanagu un tāpēc baidīdamās par sava dēla veselību, viņa, pavisam noskumusi, atvadījās un atgriezās pie dēla, kas, vai nu aiz sirdēstiem, ka nevar iegūt vanagu, vai arī tāpēc, ka slimībai pašai par sevi bija lemts ņemt tādu galu, pēc dažām dienām šķīrās no šīs pasaules par vislielākajām sāpēm mātei. Kad donna kādu laiku bija pavadījusi asarās un žēlabās, brāļi vairākas reizes mēģināja viņu pierunāt precēties, jo viņa vēl bija jauna un ļoti bagāta. Lai gan viņa vairs nevēlējās precēties, tomēr, tā kā brāļi neatlaidās, viņa, atcerējusies Federīgo krietnumu un pēdējo cēlo darbu, proti, ka tas, lai viņu godam uzņemtu, bija nonāvējis tādu vanagu, sacīja brāļiem:

—   Ja jūs būtu ar mieru, vislabprātāk es dzīvotu tāpat, bet, ja nu jūs tomēr vēlaties, lai es izeju pie vīra, varat būt droši, ka es nekad neiešu ne pie viena cita kā vienīgi pie Federīgo no Alberīgi dzimtas.

Brāļi, zobodamies par viņu, sacīja:

—   Muļķīte, ko tu runā? Kā tu vari gribēt viņu, kam nekas nepieder šai pasaulē?

Atraitne, tiem atbildēja:

—   Mani brāļi, es labi zinu, ka tā ir, kā jūs sakāt; taču es domāju, ka vairāk vērts ir cilvēks, kam vajadzīga bagātība, nevis bagātība, kam vajadzīgs cilvēks*.

Dzirdēdami viņas gribu un zinādami, ka Federīgo, lai gan nabags, tomēr ir ļoti krietns cilvēks, brāļi, izpildot viņas vēlēšanos, atdeva Federīgo māsu ar visām viņas bagātībām. Federīgo, dabūjis par sievu donnu, ko tik ļoti bija mīlējis, turklāt kļuvis bezgala bagāts, tagad prata liabāk saimniekot nekā agrāk un nodzīvoja ar savu mīļo atlikušos mūža gadus lielos priekos un laimē.

DESMITĀ NOVELE

Pjetro di Vinčolo iet vakariņot ārpus mājas; tā sieva ataicina kādu jaunu puisi; atgriežas Pjetro, un viņa paslēpj puisi zem vistu groza; Pjetro stāsta, ka Erkolāno mājā, pie kura tas vakariņojis, atrasts kāds jauneklis, ko Erkolāno sieva tur paslēpusi; Pjetro sieva nosoda Erkolāno sievu; par nelaimi ēzelis uzkāpj uz pirkstiem jaunajam cilvēkam, kas paslēpts zem groza; viņi kliedz; Pjetro pieskrien, ierauga viņu un atklāj sievas viltu, tomēr savas nejaucibas dēļ beidzot izlīgst ar to.

Karalienes novele jau bija pabeigta, un visi slavēja dievu to kungu, kas bija cienīgi apbalvojis Federīgo, kad Dionejs, kurš nekad nemēdza nogaidīt pavēli, iesāka:

— Es nezinu, ja man jāsaka, vai tas ir nejaušs netikums, kas, paražām izvirstot, parādījies mirstīgo vidū, vai arī iedzimts grēks, ka cilvēki vairāk smejas par jauniem nekā par labiem darbiem, it īpaši, ja ļaunums viņus neskar. Un, tā kā manām pūlēm, ko es jau iepriekšējās reizes esmu uzņēmies un pašreiz gribu uzņemties, nav cita mērķa kā vienīgi aizdzīt skumjas un sagādāt jums smieklus un jautrību, tad es pastāstīšu jums noveli, kuras saturs, ai mīlošās jaunavas, būs savā ziņā mazliet nepieklājīgs, taču šī novele jūs varbūt uzjautrinās; un jūs, klausoties manā stāstā, rīkosities ar to tāpat, kā esat paradušas rīkoties, kad ieejat dārzā, kur, izstiepušas maigo roku, noplūcat rozes, bet atstājat ērkšķus; tā jūs rīkosities, atstājot nelāgu cilvēku ļaunā brīdī viņa negodā, un jautri pasmiesities par viņa sievas mīlestības viltībām, jūtot līdzi, kur tas vajadzīgs, otra nelaimei.

Vēl pavisam nesen Pcrudžijā dzīvoja kāds bagāts vīrs, vārdā Pjetro di Vinčolo, kas varbūt vairāk ar nolūku maldināt citus un apklusināt baumas, kādas par viņu klīda visu perudžīniešu vidū, nekā patiešām aiz vēlēšanās apprecēties apņēma sievu, un liktenis apmierināja viņa vēlēšanos tādā veidā, ka sieva, ko viņš apprecēja, bija drukna jaunava sarkaniem matiem un karstām asinīm, kura drīzāk būtu vēlējusies divus, nevis vienu vīru, kamēr tagad tā bija nonākusi tāda rokās, kas daudz vairāk domāja par ko citu nekā par sievu. Ar laiku pārliecinājusies par to un redzēdama, ka ir daiļa un ziedoša, un juzdamās ņipra un spēcīga, viņa vispirms sāka stipri skaisties, dažkārt pat salamājās ar vīru un gandrīz pastāvīgi dzīvoja nesaticībā. Tad, redzēdama, ka, ta dzīvojot, drīzāk panīks viņa pati, nekā uzlabosies vīra nejaucīgā kaite, pie sevis sacīja: — Šis nožēlojamais atstāj mani novārtā, lai savā neķītrībā ietu pa sausumu koka tupelēs*, bet es papūlēšos kādu citu vest kuģī pa slapjumu. Es izgāju pie vīra un atnesu līdz lielu un labu pūru, zinādama, ka viņš ir vīrietis, un domādama, ka viņš kāros to, ko kāro un vajag kārot visiem vīriešiem; un, ja es nebūtu ticējusi, ka viņš ir vīrietis, es viņu nekad nebūtu ņēmusi. Kāpēc viņš, kas zināja, ka es esmu sieviete, apņēma mani par sievu, ja sievietes viņam pretīgas? Tas vairs nav paciešams. Ja es nevēlētos dzīvot pasaulīgu dzīvi, es būtu kļuvusi par mūķeni, bet ja, vēlēdamās dzīvot pasaulīgi, kā es to vēlos un dzīvoju, e? gaidīšu prieku vai baudu no viņa, var gadīties, ka es, veltīgi gaidot, novecoju, un, kad es atģidīšos jau veca, tad būs veltīgi gausties par pazaudēto jaunību; ka jaunībai vajadzīgs iepriecinājums, to viņš man lieliski prot pierādīt un pamācīt, liekot man priecāties par to pašu, par ko viņš priecājas; mana nodošanās tādiem priekiem būtu slavējama, kamēr viņa prieki ir stipri nopeļami, jo es grēkotu vienīgi pret likumiem, kamēr viņš grēko pret likumiem un dabu. — Un tā nu, kad lāga sievietei bija ienākusi prātā tada doma un varbūt vairāk nekā vienreiz vien, viņa, lai slepeni to piepildītu, sadraudzējās ar kādu veceni, kas pēc izskata atgādināja svēto Verdiānu*, čūsku barotāju, un kas vienmēr ar rožu kroni rokā gāja uz visām grēku atlaidēm un nekad nerunāja ne par ko citu kā vienīgi par svēto tēvu dzīvi vai svētā Franciska vātīm, un ko gandrīz visi uzskatīja par svētu; un, kad nelaimīgajai donnai šķita pienācis īstais laiks, viņa pilnīgi atklāja tai savu vēlēšanos. Uz to vecā sacīja:

— Mana meita, dievs, kam zināmas visas lietas, ir mans liecinieks, ka tu rīkosies ļoti labi; un, ja tu arī lo nedarītu nekāda cita iemesla dēļ, tev un ikvienai jaunai sievietei tomēr tā būtu jārīkojas, lai neaizlaistu garām savu jaunību, jo kaut cik saprātīgam cilvēkam ruav lielāku sāpju par nožēlu, ka veltīgi zaudēts laiks. Kādam velnam mēs vairs deram, kad kļūstam vecas, ja ne vienīgi, lai sargātu pelnus pie pavarda? Ja kāda to zina vai var apliecināt, tad es esmu viena no tādām, tāpēc ka tagad, kad esmu veca, es ar lieliem jo lieliem un rūgtiem pašpārmetumiem, taču par vēlu, apjēdzu to laiku, ko esmu palaidusi garām, lai gan es to neesmu pavisam pazaudējusi (es negribētu, lai tu domā, ka es esmu bijusi tāda muļķe), un tomēr es neizdarīju visu, ko varēju izdarīt; un dievs vien zina, kādas sāpes es jūtu, atceroties par to tagad, kad esmu kļuvusi tāda, kādu tu mani redzi, tagad, kad neatrastos neviens, kas uzšķiltu uguni manās lupatās*. Ar vīriešiem tā nenotiek; vīrieši piedzimst derīgi tūkstoš nodarbībām, ne tikai šai vien, un lielāko tiesu vecie ir daudz noderīgāki par jaunajiem; taču sievietes derīgas tikai šim nolūkam un bērnu dzemdēšanai un tāpēc tiek mīlētas. Ja tu to neesi nopratusi pēc kaut kā cita, tad tev vajadzēja lo noprast pēc tā, ka mēs arvien esam uz to gatavas, kā ar vīriešiem nemēdz būt; un turklāt viena sieviete varētu nokausēt daudzus vīriešus, kamēr daudzi vīrieši nespētu nokausēt vienu sievieti; un, tā kā mēs tam esam dzimušas, es tev vēlreiz saku, ka tu darītu ļoti labi, ja savam vīram atmaksātu dots pret dotu, lai vecumā tavai dvēselei nebūtu ko pārmest miesai. No šīs pasaules katrs gūst tik daudz, cik paņem, un it sevišķi sievietes, kurām daudz vairāk jāizmanto laiks, kamēr viņām tas ir dots, nekā vīriešiem, jo tu pati vari novērot, ka tad, kad mēs novecojam, mūs negrib pat uzlūkot nedz vīrs, nedz kāds cits, bet dzen mūs uz virtuvi malt pasakas kopā ar kaķi un skaitīt podus un bļodiņas, un, kas visjaunākais, mūs apdzied dziesmās un saka: «Jaunām gardi paēsties, vecām drīzi aizrīties,> — un vēl daudz ko citu par mums melš. Taču, lai vairāk tevi neaizkavētu ar savām runām, teikšu tev tūliņ, ka visā pasaulē tu neatrastu neviena, kam varētu labāk atklāt savu sirdi un kas būtu tev noderīgāks par mani, jo neviens nav tik smalks un klīrīgs, ka es viņam neuzdrošinātos pateikt, kas vajadzīgs, nedz arī tik rupjš un neaptēsts, ka es viņu nespētu padarīt mīkstu un nepanāktu to, ko es vēlos. Tu tikai man parādi, kurš tev patīk, un pārējo atstāj manā ziņā; taču vienu es tev atgādinu, mana meita: tu man esi pateicību parādā, jo es esmu nabadzīga sieviete; un es vēlos, lai no šā brīža tev tiktu daļa no visām manām grēku atlaidēm un visām lūgšanām, ko es skaitīšu; un dievs tas kungs padarīs tās par gaismu, par svecēm tavu mirušo piemiņai.

Un viņa beidza. Un tā labas sievietes norunāja, ka vecā zinās, kas viņai darāms, ja ieraudzīs nākam kādu jaunu cilvēku, kurš ļoti bieži staigāja pa šo ielu un kura pazīmes jaunā donna viņai pateica; un, iedevusi viņai gabalu sālītas gaļas, tā viņu atlaida dieva vārdā. Pēc dažām dienām vecene slepus ieveda donnas istabā jaunekli, par kuru jaunā donna bija runājusi, un driz pēc tam kādu citu, kā labpatika donnai, kas, kauču pastāvīgi baidīdamās no vīra, nelaida garām nevienu reizi, ja vien varēja ko darīt šai ziņā. Atgadījās, ka kādu vakaru, kad vīram bija jāiet vakariņās pie sava drauga, vārdā Erkolāno, jaunā donna pavēlēja, lai vecene atsūta pie viņas kādu jaunekli, kas bija viens no visdaiļākajiem un vispatīkamākajiem jaunekļiem Perudžijā, un vecene arī tūliņ tā izdarīja. Un, tikko donna ar jaunekli piesēdās pie galda vakariņot, te Pjetro sauca pie durvīm, lai atver. To dzirdēdama, sieva uzskatīja sevi par pazudušu, tomēr viņa vēlējās, ja vien izdotos, jaunekli paslēpt, taču neiedomājās to aizsūtīt prom vai arī paslēpt kādā citā vietā, bet, tā kā blakus istabai, kurā viņi vakariņoja, atradās palievenis, viņa lika tam palīst zem vistu groza, kas tur bija, un uzmeta virsū audekla pārvalku no maisa, ko tajā dienā bija likusi iztukšot; un, to izdarījusi, viņa steidzīgi lika atvērt durvis vīram. Kad tas ienāca istabā, viņa sacīja:

—   Jūs pārlieku ātri aprijāt šīs vakariņas.

Pjetro atbildēja:

—   Mēs tās pat nepagaršojām.

—   Kā tad tā? — jautāja sieva.

Tad Pjetro sacīja:

—   Es tev to pastāstīšu. Kad mēs jau bijām piesēdušies pie galda, Erkolāno, viņa sieva un es, mēs izdzirdējām, ka kāds mūsu tuvumā nošķaudās, uz ko mēs nedz pirmo, nedz otro reizi nevērsām uzmanību, taču, kad tas, kas bija šķaudījis, nošķaudījās vēl trešo, ceturto un piekto reizi, un daudzas citas, mēs visi sākām brīnīties, bet Erkolāno, mazliet saķildojies ar sievu, tāpēc ka viņa tam ilgi bija likusi stāvēt aiz durvīm, tās neatvērdama, gandrīz saniknots sacīja:

—    Ko tas nozīmē? Kas tas ir, kas tā šķauda?

Un, piecēlies no galda, viņš virzījās uz kādām kāpnēm, kuras «atradās ļoti tuvu galdam un kuru pakāje bija nožogota ar dēļiem, lai tanī pēc vēlēšanās varētu novietot jebkuru lielu; tādus pieliekamos, kā mēs ik dienas redzam, ierīko visi, kas iekārto savas mājas. Un, tā kā viņam likās, ka šķaudīšana nāca no turienes, viņš atvēra kādas durtiņas, kas tur .bija, un, tikko viņš tās bija atvēris, pa tām plūda ārā visneciešamākā sēra smaka; jau agrāk, kad mēs sajūtām šo smaku un par to žēlojāmies, Erkolāno sieva bija teikusi:

—    Tas lāpēc, ka es nupat ar sēru balināju palagus un pēc tam trauku, pār kuru tos biju pārklājusi, lai iztvaicētu, noliku zem kāpnēm; tāpēc no turienes vēl nāk sēra smaka.

Kad Erkolāno bija atvēris durtiņas un tvaiki mazliet izklīduši, viņš, palūkojies iekšā, ieraudzīja to, kas bija šķaudījis un vēl joprojām šķaudīja, jo sēra smaka koda degunā; lai gan viņš šķaudīja, sēra tvaiki jau tā bija aizžņauguši viņam elpu, ka daudz netrūka un viņš nemūžam nebūtu vairs nedz šķaudījis, nedz ko citu darījis. To ieraudzījis, Erkolāno uzkliedza:

—    Tagad es redzu, sieva, kāpēc tu pirmīt, kad mēs nācām, tik ilgi mūs turēji aiz durvīm un neatvēri tās. Bet lai nekad nekas nenotiek pēc mana prāta, ja es tev par to neatmaksāju!

To dzirdēdama un redzēdama, ka viņas grēks atklāts, sieva, pat nelūguši piedošanas, pielēca no galda un aizskrēja, es nezinu, uz kurieni. Erkolāno, nemaz nepamanījis sievas aizbēgšanu, vairākkārt sacīja tam, kas šķaudīja, lai viņš lienot ārā, taču viņš to vairs nespēja un nekustējās, lai arī ko Erkolāno sacīja. Tāpēc Erkolāno, paņēmis viņu aiz vienas kājas, izvilka ārā un skrēja jau pēc dunča, lai viņu nogalinātu; bet es, baidīdamies pats sevis dēļ no siņorijas, piecēlos un neļāvu jaunekli nogalināt, nedz arī nodarīt viņam ko ļaunu; turklāt mani kliedzieni, viņu aizstāvot, bija par iemeslu tam, ka saskrēja kaimiņi, kas paņēma jau gandrīz beigto jaunekli un aiznesa viņu no mājas, es nezinu, uz kurieni. Tāpēc mūsu vakariņas tika iztraucētas, un es ne tikvien tās neapriju, bet pat nepagaršoju, kā jau teicu.

Kad Pjetro sieva to dzirdēja, viņa saprata, ka arī citas sievietes ir tikpat gudras kā viņa, lai gan dažu labu reizi vienai otrai atgadās nelaime, un viņa labprāt būtu aizstāvējusi Erkolāno sievu; taču, domādamia, ka, nopeļot citas pārkāpumu, labāk nolīdzinās ceļu savam, viņa iesāka runāt tā:

—   Paskat vien, kādas tās lietiņas! Paskat vien, cik svēta un krietna donna, gluži kā pieklājas! Tad tāda ir godīgas sievas uzticība! Es jau gandrīz būtu gājusi pie viņas grēkus sūdzēt, tik šķīsta viņa man izlikās! Un tas ļaunākais, ka viņa, būdama jau gados, rāda gaužām labu piemēru jaunajām. Lai nolādēta tā stunda, kad viņa nākusi pasaulē, un viņa pati, kas uzdrīkstas še dzīvot, tik viltīga un nekrietna sieviete, kāda viņa ir par kaunu un negodu visām šīs pilsētas donnām! Viņa samīdījusī kājām savu godu, vīram doto uzticības solījumu un šīs pasaules cieņu, viņa nekautrējas cita vīrieša dēļ apkaunot tik lielisku vīru, tik cienījamu pilsoni, kurš tik labi pret viņu izturējās! Līdz ar to viņa apkauno pati sevi. Pasarg dievs, tādas sievieles nepelni līdzjūtību, tās vajadzētu iznīdēt: dzīvas iemest ugunī un pārvērst pelnos!

Tad, atcerēdamās savu mīļāko, kas atradās zem vistu groza šepat pavisam tuvu, viņa sāka skubināt vīru, lai ejot gu'ēt, jo esot jau laiks. Pjetro, kam vairāk gribējās ēst nekā gulēt, tomēr jautāja, vai neesot kaut kas atlicis no vakariņām. Uz to sieva atbildēja:

—   Jā, vai kaut kas ir no vakariņām? Mēs gan esam daudz paraduši vakariņot, kad tu neesi mājās! It kā es būtu tāda kā Erkolāno sieva! Nu kāpēc tu neej, ej taču gulēt šovakar, tā būs labāk!

Atgadījās, ka tai vakarā daži Pjetro strādnieki atgriezās no ciemata ar kādām tur mantām un novietoja savus ēzeļus nelielā stallī, kas atradās blakus palievenim, bet aizmirsa padzirdīt; viens no ēzeļiem, ko mocīja neciešamas slāpes, izvilcis galvu no apaušiem, bija izgājis no staļļa un klīda apkārt, visu apostīdams, vai neatradīs ūdeni; un, tā staigādams, ēzelis uzgrūdās grozam, zem kura atradās jauneklis. Un, tā kā viņam nācās atrasties četrrāpus, viņš bija mazliet izbāzis no groza apakšas vienas rokas pirkstus: viņa liktenis vai, labāk sakot, nelaime bija tāda, ka šis ēzelis ar kāju uzmina jauneklim uz pirkstiem; sajuzdams briesmīgas sāpes, jauneklis izgrūda skaļu kliedzienu, ko izdzirda Pjetro, kurš ļoti brīnījās un noprata, ka kliedziens nāk no mājas. Tāpēc, izgājis no istabas un dzirdēdams, ka vaimanas neapklust, jo ēzelis vēl arvien nebija noņēmis kāju no- jaunekļa pirkstiem, bet gan visu laiku tos stipri spieda, Pjetro vaicāja:

—   Kas tur ir?

Un, pieskrējis pie grozia un to pacēlis, Pjetro ieraudzīja jaunekli, kuram ļoti sāpēja pirksti, ko spieda ēzeļa kājci, un kurš turklāt viss trīcēja no bailēm, ka Pjetro tam varētu nodarīt kādu ļaunumu. Kad Pjetro pazina jaunekli, kam viņš aiz savas rie- jaucības jau ilgi bija sekojis, viņš jautāja:

—   Ko tu šeit dari?

Jauneklis neko neatbildēja, tikai lūdzās, lai, dieva dēļ, nedarot tam neko ļaunu. Uz to Pjetro atbildēja:

—  Piecelies un nebaidies, ka es tev varētu nodarīt ko ļaunu, bet pasaki man, kā tu še nokļuvi un kāpēc!

Jauneklis viņam visu izstāstīja. Pjetro, tikpat priecīgs par tā atrašanu, cik viņa sieva noskumusi, paņēma jaunekli pie rokas un ieveda sev līdz istabā, kur sieva viņu gaidīja ar vislielākajām bailēm pasaulē.

Nosēdies tai pretī, Pjetro sacīja:

—  Nupat tu lādēji Erkolāno sievu un teici, ka viņu vajagot sadedzināt un ka viņa apkaunojot jūs visas. Kāpēc tu ne runāji pati par sevi? Un, ja tu par sevi negribēji runāt, kā tev pietika dūšas runāt par viņu, zinot, ka esi darījusi to pašu, ko- viņa? Protams, nekas cits tevi nepamudināja tā rīkoties kā tasr ka jūs visas esat vienādas un cenšaties savus pārkāpumus aizsegt ar citu vainu. Kaut uguns nokristu no debesīm un jūs visas sadedzinātu, ak jūs nešķīstais dzimums!

Donna, kas redzēja, ka pirmajā mirklī vīrs uzbruka tai vienīgi ar vārdiem, un kam šķita, ka viņš ir gaužām priecīgs, turēdams pie rokas tik daiļu jaunekli, saņēma drosmi un sacīja:

—    Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tu vēlētos, lai uguns nokristu no debesīm un mūs visas sadedzinātu, jo tu pēc mums tīko ne vairāk kā suns pēc rungas; tomēr, zvēru pie Kristus krusta, tavs prāts nenotiks! Taču es labprāt mazliet parunātu ar tevi, lai uzzinātu, par ko tu zūdies; patiesi, es būtu ļoti laimīga, ja tu mani vēlētos salīdzināt ar Erkolāno sievu, kas ir veca svētule un liekule un dabū no vīra, ko vēlas; viņš mīlīgi apietas ar to, kā pienākas apieties ar sievu, ko es nemanu. Lai gan tu mani pienācīgi apgādā ar apģērbu un apaviem, tu labi zini, kā es esmu apgādāta citādā ziņā un cik ilgs laiks ir pagājis, kopš- tu neesi gulējis ar mani; man labāk patiktu staigāt ar skrandānī mugurā un basām kājām, ja tu, kā nākas, apietos ar mani gultā, nekā saņemt visas šis lietas, ja tu izturies pret mani tā, kā tu Izturies. Un saproti taču, Pjetro, ka es esmu tāda pati sieviete kā citas un vēlos to pašu, ko citas; tāpēc, ja es sev pagādāju to, ko nevarēju dabūt no tevis, tu mani nedrīksti par to rāt; vismaz tik daudz es sargu tavu godu, ka neielaižos ar zirgu puišiem un šādiem tādiem plukatām.

Pjetro noģida, ka tādas runas nebeigsies visu nakti; tāpēc, juzdamies vainīgs, ka tik maz bija rūpējies par sievu, tas sacīja:

—   Tagad diezgan, sieva, šai ziņā es tevi pienācīgi apmierināšu; bet tu būtu ļoti laipna, ja pagādātu mums kaut ko vakariņām, jo man liekas, ka šis jaunais cilvēks, tāpat kā es, vēl nav vakariņojis.

—   Protams, ne, — atteica donn i, — viņš vēl nav vakariņojis, jo mēs tikko sēdāmies pie vakariņu galda, kad tu nelaikā pārradies!

—   Nu, tad ej, — sacīja Pjetro, — un parūpējies par vakariņām, un pēc tam es visu' tā nokārtošu, ka tev nebūs ko žēloties.

Donna piecēlās, redzēdama, ka vīrs nomierinājies, ātri lika atkal apklāt galdu un pasniegt vakariņas, kas bija jau pagatavotas, un kopā ar savu slikto vīru un jaunekli jautri ieturēja vakariņu maltīti. Ko Pjetro izdomāja pēc vakariņām, lai apmierinātu visus trīs, man pagaisis no prāta. Zinu vienīgi tik daudz, ka nākamajā rītā jauneklis, aizgājis līdz tirgus laukumam, nevarēja likt gudrs, kas vairāk šonakt bijis kopā ar viiju, sieva vai vīrs. Un tāpēc es jums gribu teikt tā, manas dārgās dāmas: kā tev dara, tā tu atdari; un, ja tu to tūliņ nevari, tad paturi prātā, kamēr varēsi, lai būtu dots pret dotu.

Un tā, kad bija pabeigta Dioneja novele, par kuru dāmas pasmējās tikai mazliet, tāpēc ka kautrējās, nevis tāpēc, ka tā viņām būtu mazāk patikusi, karaliene, saprazdama, ka viņas valdīšanai pienācis gals, piecēlās un, noņēmusi lauru vainagu, laipnīgi uzlika to galvā Elīzai, teikdama:

—   Mana donna, no šā brīža pavēlniece esat jūs!

Pieņēmusi šo pagodinājumu, Elīza darīja tāpat, kā līdz tam

bija darīts: vispirms norunājusi ar senešalu, kas tam darāms visā viņas valdīšanas laikā (kam arī visi pārējie piekrita), sacīja:

—    Mēs jau daudzas reizes esam dzirdējuši, kā ar trāpīgiem jokiem, veiklām atbildēm un ātru atjautību daudzi ir pratuši pienācīgi iedzelt un apklusināt |aunas mēles vai atvairīt draudošās briesmas; tā kā šis temats ir jauks un var būt noderīgs, es vēlos, lai rīt ar dievpalīgu runātu, turoties šais robežās, tas ir, lai stāstītu par tādiem, kas, tapdami izzoboti, atmaksājuši ar lielisku joku vai arīdzan ar veiklu atbildi vai attapību izbēguši no zaudējuma, briesmām vai apkaunojuma.

Šo tematu visi ļoti uzslavēja; tāpēc karaliene piecēlusies atlaida klātesošos līdz vakariņu stundai.

Kad cienījamās dāmas un siņori redzēja, ka karaliene piecēlusies, tie visi piecēlās, un pēc parastās kārtības katrs darīja to, kas viņam labāk patika. Taču, kad cikādu dziesmas jau bija apklusušas, visi tika aicināti pie vakariņu galda; jautri ieturējuši maltīti, tie nodevās dziesmām un dejām. Un, kad pēc karalienes vēlēšanās Emīlija jau uzsāka deju, Dionejam tapa pavēlēts dziedāt dziesmiņu. Tas tūliņ iesāka: «Monna Aldruda,* paceliet bizi, es labas vēstis jums teikšu!» Par to visas dāmas sāka smieties un visvairāk karaliene, kas pavēlēja pārtraukt šo dziesmu un sākt citu. Dionejs teica:

—  Dārgā donna, ja man būtu cimbala, es uzdziedātu «Paceliet lindrakus, Monna Lapa» vai «Zem olīvkoka zālītē», vai varbūt jūs vēlaties, lai es dziedu «Jūras viļņos es gaužām mokos»; taču man nav cimbalas, un tāpēc izraugieties paši, kādu dziesmu jūs vēlaties no šīm citām. Varbūt jums patiktu «Nāc laukā un tapsi apgraizīts, kā kad tu būtu uz lauka».

—   Nē, dziedi kādu citu, — sacīja karaliene.

—   Nu tad, — teica Dionejs, — es dziedāšu: «Monna Simona, tik mucā lej, mucā lej, vēl nav oktobra mēnesis!»

Karaliene smiedamās sacīja:

—   Kad tevi jupis, dziedi mums kādu skaistu, ja tev tīk, šo mēs nevēlamies!

—   Jums tā nepatīk, dārgā donna? — sacīja Dionejs. — Tad pasakiet tikai, kādu jūs vēlaties, es zinu tādas tūkstošiem! Vai jūs gribētu «Ak tu manu gliemezīt, gribu tevi paglaudīt» vai «Jele klusē, manu vīriņ», vai «Sev nopirku gaili par simtu lirām».

Lai gan visas pārējās smējās, karaliene, mazliet noskaitusies, sacīja:

—   Dionej, beidz jokot un dziedi kādu skaistu dziesmu, ja ne, dabūsi izbaudīt, kā es protu dusmoties!

To dzirdēdams, Dionejs beidza melst niekus un tūdaļ iesaka tā:

Ai Amor, liegā gaisma.

Kas plūst no katra viņas acu stara,

Par kalpu sev un tev nu mani dara!

No viņas acīm burvīgām un spožām

Ir dzimusi man sirdī tava gaile,

Kad skati sakrustojās.

Un pazīt tavu varu uzvarošo

Ir vēlējusi viņas vaiga daile.

Līdz vien to iedomājos.

Man spēkus nomij vājums,

Bez nopūtām vairs lūpas neatdarās —

Par iemeslu tām viņas skata vara.

Un tā es tagad tavs pavisam k|uvu,

Atans dārgais Siņor, padevīgi lūdzu —

Jel žēlo manas jūtas!

Es nezinu, vai tīkams tai mans tuvums,

Vai cēlā vēlēšanās, ko tev sūdzu,

Rod atbalsi tai krūtīs,

Bet visai manai būtei

Bez viņas — miera vēsma nepieskaras.

Un kam man miers — bez viņas acu stara!

Tāpēc es tevi lūdzu, Siņor maigais,

Liec viņai tavas uguns kvēli matīt

Kaut vieglā dzirkstclīte

Un manām mīlas mokām pievērst vaigu,

So tvīkšanu un boja eju skatīt.

Ai, kaut tu paklausītu,

Mums stundu nosacītu,

Lai viņas dai|o acu burvju starus.

Es līdz ar tevi līksmi baudīt varu!

Kad Dionejs apklusa, ar to likdams manīt, ka viņa dziesma pabeigta, karaliene vēl pavēlēja nodziedāt daudzas citas, turklāt jo sevišķi uzslavēdama Dioneja dziesmu. Un, kad daļa no nakts bija pagājusi, karaliene, juzdama, ka dienas versmi jau aizdzinis nakts dzestrums, pavēlēja, lai ikviens pēc savas patikas iet atpūsties līdz nākamajai dienai.

SESTĀ DIENA

Beidzas Dekamerona piektā diena un sākas sestā, kurā, Elizai valdot, runā par tādiem cilvēkiem, kas, tapdami izzoboti, atmaksājuši ar lielisku joku vai arīdzan ar veiklu atbildi vai attapību izbēguši no zaudējuma, briesmām vai apkaunojuma.

Mēness, sasniedzot debesu vidu, bija zaudējis savu spožumu, un jaunās dienas gaisma jau apspīdēja ikvienu mūsu zemes stūrīti, kad karaliene piecēlusies lika pasaukt pārējās dāmas un jaunekļus; lēniem soļiem pastaigādamies pa rasaino zaļi, viņi mazliet attālinājas no jaukā paugura, tērzēdami gan par šo, gan to un strīdēdamies, kura no izstāstītajām novelēm bijusi skaistāka, kura mazāk skaista, un atkal un atkal smiedamies par dažādajiem tajās minētajiem notikumiem; un tā viņi pastaigājās tik ilgi, kamēr saule, pacēlusies augstāk, sāka karsēt un visiem likās, ka laiks atgriezties mājās; tāpēc viņi devās atpakaļceļā un drīz vien bija galā. Un tur viņi atrada galdus jau klātus un it visas malas izkaisītas ar smaržīgām zālēm un brīnuin jaukiem ziediem, un, iekams tveice vel nebija pieņēmusies, pec karalienes pavēles visi sēdās pie galda. Un, jautri ieturējuši maltīti, pirms uzsāka kaut ko citu, viņi nodziedāja dažas jaukas, patīkamas dziesmiņas, tad citi gāja gulēt, citi spēlēja šahu vai dambreti; un Dionejs kopā ar Lauretu sāka dziedat par Trojolo un Krizeīdu*. Un, kad jau bija pienākusi stunda pulcēties stāstīšanas vietā, karaliene lika visus pasaukt, un tie pa paradumam nosēdās ap strūklaku. Un, kad karaliene jau grasījās pavēlēt, lai iesāk pirmo noveli, notika kaut kas tāds, kas vēl nebija noticis: un raugi, karaliene un visi pārējie izdzirda lielu troksni, ko kalpones un kalpi sacēla virtuvē. Kad nu atsauca senešalu un izjautāja viņu, kas tur kliedz un kas tas par troksni, viņš sacīja, ka ķildojoties Ličiska un Tindaro; bet iemeslu viņš nezināja, jo tikko bija piesteidzies, lai abus apklusinātu, kad karaliene viņu bija saukusi. Karaliene viņam pavēlēja tūliņ atsaukt Ličisku un Tindaro; un,

kad tie atnāca, karaliene jautāja, kāds esot ķildas iemesls. Tindaro gribēja atbildēt, taču Ličiska, kas nebija vairs jaunā uii drīzāk vīzdegunīga nekā bikla, ķildā iekarsusi, pievērsa Tindaro dusmīgu seju un teica:

—   Redz, kāds ģeķis, viņš uzdrošinās, kur es esmu še, runāt pirms manis! Ļauj man pastastīt!

Un, pagriezusies pret karalieni, viņa sacīja:

—   Mana kundze, šis te grib mani iepazīstināt ar Sikofantes sievu, it kā es jo bieži nebūtu ar viņu tikusies, un iestāstīt, ka pirmajā naktī, kad Sikofante gulēja pie viņas, mesers Runga esot iegājis Melnajā kalnā ar spēku un asinsizliešanu; un es saku, ka tas nav tiesa, gluži otrādi, viņš tur iegāja pavisam mierīgi .un par lielu patikšanu tiem, kas tur iekšā. Un Tindaro ir tik liels vientiesis, ka pilnīgi tic, ka meitenes ir tādas mu|ķes un velti zaudē laiku, gaidot tēva un brāļu atļauju, kuri no septiņām reizēm sešas vilcinās ar viņu izprecināšanu trīs četrus gadus ilgāk, nekā vajag. Ak tu tētīt, kāpēc lai viņas tik ilgi vilcinātos! Zvēru pie dieva, un es zinu, ko saku, ja reiz zvēru! Man nav nevienas kaimiņienes, kas būtu izgājusi pie vīra kā jaunava; un arī par precētām es labi zinu, cik un kādus jokus tās dzen ar vīriem; un šis auns mani grib mācīt pazīt sievietes, it kā es bulu piedzimusi tikai vakar!

Kamēr Ličiska runāja, dāmas tik ļoti smējās, ka viņām būtu varēts izraut visus zobus. Karaliene jau vismaz reizes sešas bija pavēlējusi L.ičiskai klusēt, taču veltīgi: viņa nerimās, kamēr nebija pateikusi visu, ko gribēja.

Kad Ličiska bija beigusi, karaliene, pagriezusies pret Dioneju, smiedamās sacīja:

—   Dionej, šī ķilda ir pa tavai gaumei; un tāpēc, kad mūsu šīs dienas noveles būs pabeigtas, tev būs jāpasaka par to galīgais spriedums.

Uz to Dionejs tūliņ atbildēja:

—   Dārgā donna, spriedums jau ir gatavs, neklausoties tālāk: es saku, ka Ličiskai ir taisnība, un domāju, ka tā ir, kā viņa apgalvo, un Tindaro ir muļķis!

To dzirdēdama, Ličiska sāka smieties un, pagriezusies pret Tindaro, teica:

—   Tā jau es arī sacīju; ej dieva mierā! Tu iedomājies zinām vairāk par mani, kauču tev vel slapjš aiz ausīm! Paldies dievam, es neesmu velti dzīvojusi šai pasaulē, nē!

Un, ja karaliene ar bargu skatienu nebūtu pavēlējusi Ličiskai klusēt un aizliegusi vēl pļāpāt un trokšņot, piedraudot, ka citādi likšot to nopērt, un, ja viņa nebūtu aizsūtījusi tos abus ar Tindaro prom, klātesošajiem nebulu nekā cita ko darīt visu dienu ka vienīgi noņemties ar Ličisku. Kad abi bija aizgājuši, karaliene pavēlēja Filomenai, lai tā ķeras pie stāstīšanas, un Filomena priecīgi iesāka.

PIRMĀ NOVELE

Kāds bruņinieks sakās donnu Oretu uzcelt zirga mugurā ar kādu noveli, bet, tā kā viņš stāsta juceklīgi, donna lūdz, lai ļauj tai nokāpt no zirga.

Jaunās dāmas, tāpat kā skaidrās naktīs zvaigznes izrotā debesis, pavasarī ziedi — zaļās pļavas un plaukstošie krūmi — kalnus, tā cildināmus tikumus un jaukas sarunas rotā atjautīgi vārdi: tie sava īsuma dēļ labāk piederas sievietēm nekā vīriešiem, jo sievietēm daudz mazāk pieklājas gari runāt nekā vīriešiem. Ir taisnība (lai arī kāds tam būtu iemesls, vai nu mūsu tikumu izviršana, vai sevišķa nelabvēlība, ar kādu uz mūsu gadsimtu raugās debesis), ka šodien še ir palicis pavisam maz vai nav nemaz tādu sieviešu, kas īstajā brīdī prastu kaut ko pateikt vai spētu saprast, kā nākas, ja viņām ko saka, un tas ir liels kauns mums visām. Bet, tā kā par šo tematu jau ļoti daudz runājusi Pampineja, es nedomāju neko vairāk teikt; taču, lai jums parādītu, cik skaista ir īstā brīdī pateikta asprātība, es gribu pastaslīt, cik pieklājīgā kārtā kāda dižciltīga donna lika apklust kādam bruņiniekam.

Kā daudzas no jums to varbūt zina pēc redzētā vai arī ir dzirdējušas, ne visai sen mūsu pilsētā dzīvoja kāda dižciltīga un tikusi donna, veikla runātāja, kuras krietnums nepelna, ka viņas vārds tiktu noklusēts: viņu sauca donna Oreta*, un viņa bija mesera Džeri Spinas sieva. Reiz viņai gadījās būt laukos, tāpat kā mums patlaban, kur viņa klaiņoja no vienas vietas uz otru kopā ar donnām un bruņiniekiem, kuri todien viņas mājā bija pusdienojuši, un, tā kā ceļš no tās vietas, no kuras viņi izgāja, līdz tai, uz kurieni visi bija nodomājuši kājām doties, bija varbūt mazliet patāls, kāds no bruņiniekiem sacīja:

—   Donna Oreta, ja jūs vēlaties, es ar vienu no visskaistākajām novelēm pasaulē uzcelšu jūs zirga mugurā, tā saīsinot jums labu daļu no ceļa, kas mums veicams.

Uz to dāma atbildēja:

—   Aleser, es jums to pat ļoti palūgšu, un man tas būs jo sevišķi patīkami.

Bruņinieks, kura sāniem zobens varbūt piestāvēja tikpat slikti", cik stāstīšana mutei, to dzirdēdams, iesāka savu noveli, kas īstenībā pati par sevi bija visai jauka, bet viņš, dažkārt trīs un četras, un pat sešas reizes atkārtodams vienu pašu vārdu, dažkārt atgriezdamies pie jau stāstītā un palaikam izsaukdamies: «To es nepateicu pareizi!» — un bieži kļūdidamies vārdos, kurus samainīja vienu ar otru, briesmīgi sabojāja stāstu, nerunājot nemaz par to, ka viņš visai slikti attēloja personu īpašības un notikumus, kas tur atgadījās. To klausoties, donnai Oretai daudzas reizes izspiedās sviedri un sirds vai pamira, it kā viņa būtu slima vai pie miršanas. Beidzot, nevarēdama to vairs izturēt un redzēdama, ka bruņinieks galīgi sapinies savā runā un vairs netiks uz ceļa, viņa laipni sacīja:

—   Aleser, šim jūsu zirgam ir pārāk smagi rikši, tāpēc es jūs lūdzu: esiet tik labs un ļaujiet man nokāpt!

Bruņinieks, kas par laimi labāk prata uztvert teikto, nekā pats stāstīt, saprata asprātību un, uzņēmis to ar smiekliem un pa jokam, ķērās pie citām novelēm, bet šo, ko bija iesācis un siikti stāstījis, pameta nepabeigtu.

OTRĀ NOVELE

Maiznieks Cisti ar vienu vārdu liek saprast meseram Džeri Spinam viņa nepārdomāto lūgumu.

It visas (lāmas un siņori ļoti slavēja donnas Orelas vārdus, un karaliene pavēlēja Pampinejai tādā pašā garā turpināt; tāpēc viņa iesāka tā:

— Daiļās dāmas, es pati neprotu izšķirt, kas vairāk kļūdās: vai nu daba — cēlai dvēselei piešķirdama nicināmu miesu, vai liktenis — miesai, kas apveltīta ar cēlu dvēseli, piešķirdams zemu amatu, ka mēs to varam redzēt atgadījušos ar mūsu pilsētas iedzīvotāju Cisti un daudziem citiem. So Cisti, kas bija apveltīts ar viscēlāko dvēseli, liktenis padarīja par maiznieku. Un patiesi, es vienlīdz nolādētu kā dabu, tā likteni, ja nezinātu, ka daba ir ļoti gudra, bet liktenim — tūkstoš acu, lai gan mu|ķi to iedomājas aklu. Man liekas, ka daba un liktenis, būdami ļoti tālredzīgi, dara to pašu, ko bieži dara mirstīgie, kuri, nezinādami, kas viņus sagaida nākotnē, katram gadījumam savus vislielākos dārgumus apslēpj savu māju visnejaukākajās vietās, kas ir visdrošākās, un izvelk no turienes vislielākās nepieciešamības brīdī, jo nejaukā vieta glabā drošāk, nekā būtu glabājusi glīta istaba.

Un tā šie divi pasaules varenie, daba un liktenis, bieži savus vislielākos dārgumus paslēpj tādu amatu paēnā, kas tiek uzskatīti par viszemākajiem, lai, vajadzības gadījumā no turienes izvelkot, šo dārgumu spīdums liktos jo spožāks. To, lai gan tas atklājās gluži niecīgā notikumā ar maiznieku Cisti, kurš atvēra meseram Džeri Spinam saprāta acis, es gribētu jums pierādīt ar pavisam īsu novelīti, ko man atsauca atmiņā tikko stāstītā novele par donnu Oretu, kura bija Spinas sieva.

Un tā, es saku, ka tai laikā, kad pāvests Bonifācijs, pie kura mesers Džeri Spina bija ļoti lielā cieņā, nosūtīja uz Florenci kādās svarīgās darīšanās vairākus ievērojamus sūtņus*, kas, apmetušies mesera Džeri mājā, kopā ar viņu kārtoja pāvesta darījumus, meseram Džeri un šiem pāvesta sūtņiem, lai nu kāda iemesla dēļ, gadījās gandrīz katru rītu kājām iet gar Santa Alaria Ugi baznīciņu, kuras tuvumā atradās arī maiznieka Cisti ceptuve un viņš pats nodarbojās ar savu amatu. Lai gan liktenis viņam bija piešķīris visai zemu amatu, tas viņam bija bijis tik labvēlīgs, ka viņš bija kļuvis ārkārtīgi bagāts, taču, negribēdams savu nodarbošanos pamest kādas citas deļ, viņš dzīvoja ļoti grezni, un bez citām labām lietām viņam vienmēr bija visizcilākie baltie un sarkanie vīni, kādus vien varēja atrast Florencē vai tās apkaimē. Cisti, kas redzēja katru ritu gar savām durvīm ejam meseru Džeri un pāvesta sūtņus, tā kā pieturējās ļoti karsts laiks, iedomājās, ka būtu ļoti laipni no viņa puses dot tiem padzerties savu labo balto vīnu; bet, ievērojot savu un mesera Džeri stāvokli, viņam nelikās pieklājīgi iedrošināties to uzaicināt, taču viņš nolēma izdomāt līdzekli, kas pamudinātu meseru Džeri pašam ieaicināties. Un, uzvilcis mugurā baltu jo baltu uzsvārci un aizsējies priekšautu, allaž tīri izmazgātu, tadā kārtā drīzāk izskatīdamies pēc meldera nekā pēc maiznieka, Cisti katru rītu tai stundā, kad, pēc viņa domām, vajadzēja iet garām meseram Džeri ar sūtņiem, lika atnest savu durvju priekšā jaunu aivotu spaini ar svaigu ūdeni, nelielu, jaunu boloņiešu krūku ar savu izcilo balto vīnu un divus kausus, kas likās no sudraba, tik spoži tie bija, un arī pats tur apsēdās; kad pāvesta sūtņi gāja garām, Cisti, vienu vai divas reizes nokrekšķinājies un nospļāvies, sāka dzert tik garšīgi šo savu vīnu, ka būtu iekārdinājis pat miroņus.

Kad mesers Džeri to bija pamanījis vienu un otru rītu, viņš trešajā vaicāja:

— Nu, kāds ir, Cisti? Vai labs?

Cisti, aši piecēlies, atbildēja:

—    Jā, rneser, bet — cik labs, to es nevaru jums izstāstīt, ja jūs pats nepagaršojat!

Mesers Džeri vai nu karstā laika dēj, vai būdams vairāk noguris nekā parasti, vai varbūt redzēdams, cik garšīgi dzer Cisti, sajuta slāpes un, pagriezies pret sūtņiem, smaidīdams teica:

—    Siņori, man šķiet, būtu labi darīts, ja mēs nogaršotu šā krietnā vīra vīnu: varbūt tas ir tik gards, ka mēs to nenožēlotu.

Un viņš kopā ar sūtņiem piegāja pie Cisti, kas, licis tūdaļ iznest no maiznīcas tīru solu, lūdza viņus apsēsties un viņu kalpotājiem, kuri jau steidzās skalot kausus, sacīja:

—    Ejiet vien prom, draudziņi, un ļaujiet šo pakalpojumu izdarīt man, kas tikpat labi protu kausus pildīt kā iešaut maizi krāsnī! Un neceriet, ka jums izdosies nobaudīt kaut lāsīti!

Un, to teicis, maiznieks pats izskaloja četrus jaunus un skaistus kausus un, licis atnest nelielu krūku sava labā vīna, cītīgi pildīja kausus meseram Džeri un tā biedriem. Vīns viņiem šķita tik labs, ka labāku viņi neatcerējās kopš ilga laika dzēruši; tāpēc viņi ļoti to uzslavēja. Un, kamēr vien sūtņi še uzturējās, mesers Džeri kopā ar viņiem gandrīz katru rītu nāca šo vīnu dzert. Kad sūtņi bija nokārtojuši savas darīšanas un viņiem vajadzēja aizbraukt, mesers Džeri sarīkoja lielisku mielastu, kurā ielūdza ari vienu daļu no visievērojamākajiem pilsoņiem un lika ataicināt arī Cisti, kas nekādā ziņā negribēja nākt. Tad mesers Džeri uzdeva vienam no saviem kalpotājiem aiziet ar pudeli pie Cisti pēc vīna, lai no tā varētu pa pusglāzei pasniegt katram viesim pie pirmajiem ēdieniem. Kalpotājs, varbūt noskaities par to, ka ne vienreiz nebija varējis nobaudīt šo vīnu, paņēma līdz milzīgu pudeli. To ieraudzīdams, Cisti teica:

—    Mans dēls, mesers Džeri tevi nesūta pie manis!

Lai gan kalpotājs vairākas reizes apgalvoja pretējo, tas, nedabūjis citu atbildi, atgriezās pie mesera Džeri un viņam tā arī pateica. Uz to mesers Džeri sacīja:

—     Ej atpakaļ un saki, ka es patiesi tevi sūtu pie viņa, un, ja viņš tev vēlreiz tāpat atbild, pajauta, pie kā tad es tevi sūtu.

Atgriezies pie Cisti, kalpotājs teica:

—    Cisti, tik tiešām mesers Džeri mani sūta pie tevis.

Uz to Cisti atbildēja: — Tik tiešām, ne pie manis, mans dēls!

—    Ja tā, — sacīja kalpotājs, — pie kā tad viņš mani sūta?

Cisti atbildēja:

—     Pie Arno* upes.

Kad kalpotājs to pavēstīja meseram Džeri, viņa saprāta acis pēkšņi atdarījās un viņš teica kalpotājam:

—    Parādi, kādu pudeli tu tur nes!

Un, ieraudzījis pudeli, viņš teica:

—    Cisti saka patiesību!

Un, izbāris kalpu, viņš pavēlēja paņemt piedienīgu pudeli.

Kad Cisti to redzēja, viņš sacīja:

—    Tagad es redzu, ka viņš tevi sūta pie manis!

Un tas ar prieku piepildīja pudeli. Un mazliet vēlāk lai pašā dienā Cisli lika piepildīt muciņu ar līdzīgu vīnu un klusītiņām aiznest uz mesera Džeri māju. Tad viņš aizgāja tur pats un, sastapis Džeri, teica:

—    Meser, es negribētu, lai jūs domātu, ka lielā pudele mani no rīta izbiedēja. Bet, tā kā man likās, ka jūs esat aizmirsis, ko es ar savām mazajām krūkām šais dienās jums gribēju parādīt, un proti, ka šis vīns nav kalpotājiem, tad es jums to gribēju šorīt atgādināt. Tagad, tā kā es nevēlos vairs būt par sava vīna glabātāju, es liku jums to atnest visu, un turpmāk dariet ar to, ko vien jūs vēlaties!

Mesers Džeri uzskatīja Cisti dāvanu par sevišķi vērtīgu un izrādīja Cisti pateicību, kāda, pēc viņa domām, tam pienācās, un arvien turēja to par godavīru un savu draugu.

TREšA NOVELE

Monna Nonna no Pulti dzimtas ar ātru atbildi apklusina Florcnces bīskapa visai nepieklājīgo jokošanos.

Kad Pampineja bija pabeigusi savu noveli un visi jo sevišķi uzslavējuši Cisti atbildi un dāsnumu, karalienei labpatika, lai tālāk stāstītu Laureta, kas priecīgi iesāka runāt tā:

— Daiļās dāmas, vispirms Pampineja un tagad Filo- mena ļoti pareizi runāja par mūsu niecīgajām spējām un atjautīgo vārdu skaistumu; tāpēc pie tā vairs nevajag atgriezties; vienīgi papildinot to, kas jau teikts par atjautīgiem vārdiem, es gribu jums atgādināt, ka šo vārdu daba ir tāda, ka tiem jāiekož klausītājam tā, kā kož aita un nevis kā suns; tāpēc ka atjautība, kas kostu kā suns, nebūtu vis atjautība, bet rupjība. Tādā kārtā lieliski prata kost kā donnas Oretas vārdi, tā Cisti atbilde. Taisnība, ja aizskārēja asprātība ir iekodusi kā ar suņa zobiem, tad nav ko pārmest, ja atbilde un atbildētājs arī iekož kā suns, bet būtu gan jāpārmet, ja tā nebūtu bijis. Un tāpēc jāraugās uz to, kādā veidā,

kad, ar ko un arīdzan — kur dzen jokus. Kādam mūsu prelātam, kas to visu maz ievēroja, reiz tapa iekosts ne mazāk dzēlīgi, kā viņš pats bija kodis; to es jums gribu attēlot īsā stāstiņā.

Reiz, kad par Florences bīskapu bija mesers Antonio d' Orso, cienījams un gudrs prelāts, Florencē ieradās kāds Katalonijas augstmanis, saukts mesers Dego della Rata, karaļa Ruberto maršals. Tā kā viņš bija stalta auguma un bezgala liels dāmu draugs, atgadījās, ka starp citām florenciešu donnām viņam iepatikās kāda, kas bija īsta skaistule un mazmeita vienam no minētā bīskapa brāļiem. Un, padzirdējis, ka šīs donnas vīrs, lai gan no dižciltīgas dzimtas, ir pagalam skops un nelāgs cilvēks, tas vienojās ar viņu, ka par pieci simti zelta florīnietn viņš atļaus tam vienu nakti gulēt ar savu sievu; tāpēc mesers Dego, licis apzeltīt sudraba popolīnus*, kādi toreiz bija apgrozībā, iedeva tos skopajam vīram pēc tam, kad bija gulējis ar viņa sievu, kas gan notika pret pašas donnas gribu. Kad vēlāk tas nāca visiem zināms, nekrietnajam vīram bija jāpacieš zaudējumi un izsmiekls; un bīskaps, būdams gudrs, izlikās, ka no visa tā neko nezina.

Tā kā bīskaps ar maršalu visai bieži sagājās, atgadījās, ka San Džovanni dienā, viens otram blakus jādami, viņi ieraudzīja uz ielas, kur notika zirgu skriešanās sacīkstes, daudzas dāmas, un to vidū bīskaps pamanīja kādu jaunu donnu, kuru mums nolaupījusi pašreizējā mēra sērga un kura, saukta monna* Nonna no Pulči dzimtas, bija mesera Aleso Rinuči māsīca, tā ka jums visām vajadzētu to pazīt; šo donnu, kas tolaik bija jauna un daiļa, valodīga un visai drosmīga, un attapīga, tikai nesen izgājusi pie vīra no San Pjero vārtu apkaimes, bīskaps parādīja maršalam; un vēlāk, kad viņi atradās tās tuvumā, bīskaps, uzlicis roku uz maršala pleca, sacīja:

—     Nonna, kāds viņš tev liekas? Vai tu domā, ka tiktu ar viņu galā?

Nonnai šķita, ka šie vārdi mazliet aizskar viņas godu un ka daudzi klātesošie, kas visu dzirdēja, to tagad uzskatīs par aptraipītu. Un tāpēc, nedomādama taisnoties, bet gan dot sitienu pret sitienu, viņa tūliņ atbildēja:

—    AAeser, varbūt viņš netiktu ar mani galā, bet katrā ziņā es gribētu neviltotu naudu!

Kad maršals un bīskaps izdzirda tādu atbildi, abi jutās vienlīdz aizskarti vārīgā vietā: viens — par bīskapa brāļa mazmeitai nodarīto apvainojumu, otrs — par apvainojumu, saņemtu caur paša brāļa mazmeitu. Viens otru neuzlūkodami, nokaunējušies un klusēdami tie devās projām, tai dienā viņai neko vairāk ne- teikuši.

Tātad jaunā dāma, tikusi aizskarta, nerīkojās nepiedienīgi, jokojot aizskardama citus.

ceturta novele

Kikibio, Kurādo Džanjiljaci* pavārs, lai sevi glābtu, ar attapīgu vārdu pārvērš Kurādo dusmas smieklos un izglābjas no nepatikšanām, kas viņam draudēja no Kurādo.

Laurēta jau klusēja, un visi ārkārtīgi slavēja monnu Nonnu, kad karaliene pavēlēja turpināt Neifilei, kas sacīja:

— Mīļās dāmas, lai gan atjautīgs prāts bieži runātājiem iedveš ātrus, noderīgus un skaistus vārdus, kādi nu kuru reizi piedien, taču arī liktenis dažreiz palīdz bailīgajiem, uzliekot pēkšņi tiem uz mēles tādus vārdus, kādus ar mierīgu prātu runātājs nekad nebūtu pratis atrast; to esmu nodomājusi jums parādīt ar savu noveli.

Kurādo Džanfiljaci, kā jūs visas to droši vien būsit dzirdējušas un redzējušas, vienmēr ir bijis lielā cieņā mūsu pilsētā: viņš bija izšķērdīgs bruņinieks, mīlēja greznu un lielmanīgu dzīvi, un vislielāko prieku viņam allaž sagādāja suņi un putni, nestāstot pašreiz par svarīgākiem viņa darbiem. Kad kādu dienu netālu no Perētolas mesers Kurādo ar savu vanagu bija nomedījis

dzērvi, viņš, redzēdams, ka tā ir jauna un trekna, nosūtīja to- savam labajam pavāram, ko sauca par Kikībio un kas bija no- Venēcijas, un lika pateikt, lai to izcepot un ar visām piedevām pasniedzot vakariņās. Kikībio, kas bija vieglprātīgs zellis un pēc tāda arī izskatījās, sagatavoja dzērvi, uzlika uz uguns un sāka rūpīgi cept. Kad tā bija jau gandrīz gatava un 110 tās plūda stipra smarža, gadījās, ka kāda tās apkaimes meiča, vārdā Brūnēta, kurā Kikībio bija stipri iemīlējies, ienāca virtuvē un, sajuzdama dzērves smaržu un ieraudzījusi to, mīļi lūdza Kikībio, lai iedodot viņai vienu stilbiņu. Kikībio atbildēja trallinādams: «To jūs no manis nedabūsit, donna Brūnēta, to jūs no manis nedabūsit!»

Noskaitusies par to, Brūnēta viņam teica:

—    Dievs mans liecinieks, ja tu man nedosi stilbiņu, tu nekad nedabūsi no manis to, ko tu labprāt vēlētos!

Un, īsi sakot, izcēlās pamatīga vārdu maiņa; galu galā Kikībio, lai nesadusmotu savu mīļoto, nogrieza dzērvei vienu stilbiņu un iedeva to viņai.

Kad pēc tam dzērve bez vienas kājas tika pasniegta meseram Kurādo un dažiem viņa viesiem, Kurādo brīnīdamies lika pasaukt Kikībio un jautāja, kur palikusi otra dzērves kāja. Uz to melīgais venēcietis tūliņ atbildēja:

—    Siņor, dzērvēm taču vispār ir tikai viens stilbs un viena kāja!

Tad Kurādo noskaities izsaucās:

—     Kā, pie velna, viņām ir tikai viens stilbs un viena kāja? Tu domā, ka es bez šīs nekad neesmu redzējis nevienu citu dzērvi?

Kikībio turpināja:

—    Meser, tā ir, kā es jums saku; un, ja jums labpatīk, es jums to pierādīšu ar dzīvām.

Kurādo aiz cieņas pret viesiem, kas bija tur klāt, negribēja tālāk strīdēties un sacīja:

—    Tā kā tu sakies man pierādīt ar dzīvajām to, ko es nekad vēl neesmu nedz redzējis, nedz dzirdējis, es gribu par to pārliecināties rīt no rīta, un tad es būšu mierā; taču, zvēru tev pie Kristus miesām, ja izrādīsies citādi, es tevi tā likšu apstrādāt, ka tu, kamēr vien dzīvosi, sev par postu atcerēsies manu vārdu!

Un tā, tai vakarā beiguši strīdēties, nākamajā rītā, tikko svīda gaisma, Kurādo, kam miegs nebija atņēmis dusmas, piecēlās vēl gluži piepūties un lika atvest zirgus; un, pavēlējis

Kikībio sēsties kāda klepera mugurā un doties uz upi, kuras krastā rītausmā parasti mēdza uzturēties dzērves, viņš sacīja:

—    Drīz mēs redzēsim, kas vakar ir samelojis, tu vai es!

Kikībio saprata, ka Kurādo dusmas vēl aizvien nav pārgājušas un ka viņam nāksies attaisnot savus melus; taču, nezinādams, kā to varēs izdarīt, viņš jāja aiz Kurādo ar vislielākajām bailēm pasaulē un labprāt būtu aizbēdzis, ja vien varējis; taču, to nevarēdams, viņš skatījās gan uz priekšu, gan atpakaļ, gan uz sāniem, un viņam šķita, ka visur redz dzērves, kas stāv uz •divām kājām.

Bet, kad viņi bija nonākuši jau tuvu upei, Kikībio ātrāk par citiem ieraudzīja uz krasta kādas divpadsmit dzērves, kas visas stāvēja uz vienas kājas, kā dzērves to guļot mēdz. Tāpēc viņš, ātri tās parādījis meseram Kurādo, teica:

—    Meser, tagad jūs pavisam labi varat pārliecināties, ka es jums vakar vakarā sacīju taisnību un ka dzērvēm ir tikai viens stilbs un viena kāja. Paskatieties uz tām, kas tur stāv!

Tās ieraudzījis, Kurādo izsaucās:

—    Pagaidi tikai, es tev parādīšu, ka tām ir divas kājas!

Un, piegājis tam mazliet tuvāk, viņš iekliedzās: «Oho-ho-o!»

No kliedziena dzērves nolaida zemē otru kāju un, pagājušas dažus soļus, aizlidoja. Tad, pagriezies pret Kikībio, Kurādo teica:

—     Ko nu tu sacīsi, negausi? Vai tu tagad tici, ka tām ir divas kājas?

Kikībio, gluži apmulsis, pats nezinādams, kur ņēma vārdus, atbildēja:

—     Protams, meser, bet vakarējai dzērvei jūs neuzkliedzāt «Oho-ho-o». Ja jūs būtu uzkliedzis, tā arīdzan būtu izstiepusi otru stilbu un otru kāju, kā to darīja šīs te!

Meseram Kurādo tik ļoti patika šī atbilde, ka visas dusmas pārvērtās jautrībā un smieklos, un viņš sacīja:

—    Kikībio, tev taisnība, to man patiesi vajadzēja darīt!

Un tā Kikībio ar ātru un ērmotu atbildi izbēga no nepatikšanām un salīga mieru ar savu siņoru.

PIEKTĀ NOVELE

Mesers Forēze da Rabata* un maestro Džoto*. gleznotājs, atgriežoties no Mudžello, izsmej viens otra nožēlojamo izskatu.

Kad Neifile apklusa un dāmas bija krietni uzjautrinājušās par Kikībio atbildi, Pamfils, izpildot karalienes vēlēšanos, iesāka tā:

— Visudārgās dāmas, bieži atgadās, ka, tāpat kā liktenis zem nicināmiem amatiem dažreiz paslēpj vislielākos un vērtīgākos tikumus, kā mums to nesen parādīja Pampineja, tā daba zem visnejaukākās cilvēka ārienes dažkārt slēpj visbrīnišķīgākās gara spējas. Tas |oti labi redzams divos mūsu pilsoņos, par kuriem es esmu nodomājis jums īsi pastāstīt. Viens no viņiem, mesers Forēze da Rabata, bija maza un nesamērīga auguma, ar platu seju un strupu un uzrautu degunu, un būtu licies pretīgs pat blakām visneglītākajam no Baronči ģimenes, bet viņš tik labi zināja likumus, ka daudzi ievērojami vīri viņu dēvēja par pilsoņu tiesību glabātuvi. Un otrs, kuru sauca par Džoto, bija apveltīts ar tik izcilām gara dāvanām, ka no tā, ko daba, visas radības māte, rada nemitīgā debesu kustībā, nebija nekā tāda,

ko viņš ar irbuliti, spalvu vai otu nemācētu uzgleznot tik līdzīgu īstenībai, ka tas šķita pati īstenība, tā ka daudzas reizes cilvēku redzes sajūta kļūdījās, noturot par īstām viņa uzgleznotās lietas. Un, tā kā viņš pacēla jaunā gaismā to mākslu, kas gadsimtiem ilgi bija aprakta zem tādu maldiem, kuri gleznojot vairāk centās izdabāt neprašu acīm, nekā apmierināt gudro prātus, tad viņu pelnīti var nosaukt par vienu no Florences slavas spīdekļiem; un viņa slava pieauga jo vairāk tāpēc, ka viņš, būdams "lielāks meistars par visiem citiem, kas no gleznošanas dzīvoja, ar jo lielāku pazemību allaž atraidīja meistara vārdu. Viņa atraidītais meistara nosaukums atmirdzēja viņā jo spožāk, jo dedzīgāk pēc (a tiecās un to nepelnīti piesavinājās viņa mācekļi un tie, kas mazāk zināja par viņu. Bet, lai gan viņa meistarība bija ārkārtīgi liela, tāpēc viņš nedz pec auguma, nedz sejas ne mazākajā mērā nebija daiļāks* par meseru Forēzi.

Taču, pievēršoties savai novelei, es saku: meseram Forēzem un Džoto piederēja īpašumi Mudžello apkaimē; un, kad mesers Forēze kādā no tām vasaras dienām, kad tiesa nestrādā, bija devies apskatīt savus īpašumus, viņš atpakaļceļā, jādams ar nožēlojamu kleperi, nejauši sastapa jau pieminēto Džoto, kas arī, apskatījis savus īpašumus, atgriezās uz Florenci. Skatoties pēc zirga un apģērba, Džoto nekādā ziņā nebija labāks par Forēzi,. un, būdami abi vecāki vīri, viņi lēnos soļos turpināja ceļu kopā. Tad atgadījās, kā tas bieži vasarā mēdz atgadīties, ka viņus pārsteidza pēkšņa lietusgāze, no kuras, cik ātri varēdami, viņi paglabās kāda zemnieka sētā, kurš bija abu draugs un paziņa. Pēc neilga laika, tā kā lietus vēl netaisījās pārstāt, bet viņi jau šodien vēlējās nokļūt Florencē, viņi aizņēmās no zemnieka divus vecus nekrāsotas vadmalas meteļus un divas cepures, no vecuma pavisam izdilušas (jo labāku zemniekam nebija), un turpināja ceļu. Un tā, kādu brīdi jājuši, no lietus izmirkuši caur un cauri un no zirgu pakaviem visnotaļ apšļakstīti dubļiem (kas vis nepadara izskatu cienījamāku), viņi, kas ilgi bija jājuši klusēdami, laikam kaut cik noskaidrojoties, sāka sarunāties. Un mesers Forēze, jādams un klausīdamies Džoto vārdos, kurš bija asprāiīgs tērzētājs*, sāka viņu vērot gan no sāniem, gan no priekšas, gan visgarām; un, redzēdams, ka viss viņa apģērbs ir tik nepiedienīgs un neglīts, tas sāka smieties, nemaz neiedomādamies, kātlo pats izskatās, un sacīja:

— Džoto, ja pašreiz mums pretī nāktu kāds svešnieks, kas, tevi nekad nebūtu redzējis, vai tu domā, ka viņš noticētu, ka tu esi vislabākais gleznotājs pasaulē, kāds tu patiesi esi?

Uz to Džoto tūliņ atbildēja:

— Meser, es domāju, ka noticētu gan, ja, paskatījies uz jums, spētu noticēt, ka jūs protat ābeci.

To dzirdēdams, mesers Forēze atzina savu kļūdu un saprata, ka viņam samaksāts tādā naudā, kādas vērtas viņa preces.

SESTĀ NOVELE

Mikele Skalca pierāda dažiem jaunekļiem, ka Barona ir visdižciltīgākā dzimta pasaule vai vismaz piekraste, un laimē vakariņas.

Dāmas vēl smējās par Džoto attapīgo atbildi, kad karaliene pavēlēja turpināt Fiametai, kas iesāka runāt tā: — Jaunās dāmas, Pamfila pieminētie Baronči, ko jūs varbūt tik labi nepazīstat kā viņš, atgādināja man kādu noveli, kurā tiek pierādīts, cik liela ir šīs dzimtas dižciltība; nenovirzoties no mūsu temata, es vēlos jums to pa- stastit.

Vēl pavisam nesen mūsu pilsētā dzīvoja kāds jauneklis, saukts Mikele Skalca, kas bija vispatīkamākais cilvēks un vislielākais jokdaris pasaulē un kam allaž bija pie rokas visnedzirdētākie stāsti, tāpēc florenciešu jaunekļi bija ļoti laimīgi, ja varēja viņu dabūt savā vidū jautrā pulciņā. Tā kādu dienu, kad viņš ar dažiem draugiem atradās Ugi kalnā, atgadījās, ka viņu vidū iesākās ķilda par to, kura ir visdižciltīgākā un vissenākā dzimta Florencē. Daži teica, ka Uberti, un citi — Lamberti, un viens sacīja vienu, un otrs ko citu, kas nu katram ienāca prātā. Tos noklausījies, Skalca pavīpsnāja un sacīja:

—    Eita nu, eita, neprašas, jūs jau nezināt, ko runājat! Visdižciltīgākā un vissenākā dzimta ne tikvien Florencē, bet visā pasaulē vai mazākais piekrastē ir Baronči*; un to atzīst visi prātnieki un ikviens, kas viņus tā pazīst kā es. Tikai neiedomājieties kādus citus, es runāju par jūsu kaimiņiem, par Baronči no Santa Maria Madžore!

Kad jaunekļi, kas gaidīja, ka viņš teiks ko citu, to izdzirda, tie sāka ņirgāties par viņu un sacīja:

—    Tu mūs izsmej, it kā mēs tikpat labi nepazītu Baronči dzimtu ka tu!

Skalca atteica:

—   Zvēru pie svētajiem rakstiem, es jūs neizsmeju, bet runāju patiesību! Un, ja še ir kāds, kurš grib saderet uz vakariņām, ar ko jāpacienā uzvarētājs un seši viņa draugi, kādus viņš izvēlēsies, es esmu ar mieru derēt. Un pat vēl vairāk: es pakjaušos jebkura šķīrējtiesneša spriedumam, kādu jums labpatiks izraudzīt.

Viens no jaunekļiem, ko sauca par Neri Manīni, teica:

—   Es gribu laimēt šīs vakariņas!

Un, vienojušies, ka tiesnesis būs Pjcro di Fjorentīno, kura mājās tic atradās, abi devās pie viņa, un visi pārējie tiem nopakaļ, lai redzētu, kā Skalca pazaudēs derības un sadrūms; un viņi izstāstīja namatēvam visu runāto. Pjero, kas bija saprātīgs jauneklis, vispirms noklausījās Neri domas, tad, pagriezies pret Skalcu, jautāja:

—    Un kā tu varēsi pierādīt to, ko tu apgalvo?

Skalca sacīja:

—    Es to pierādīšu tādā kārtā, ka ne tikvien tu, bet arī šis, kas to noliedz, teiks, ka es runāju patiesību. Jūs zināt, ka, jo senākas dzimtas, jo dižciltīgākas; tādas domas nule izteica visi, un Baronči ir vissenākā dzimta, tātad arī visdižciltīgākā; un, pierādīdams, ka ta ir vissenākā, es, bez šaubām, būšu ķildā uzvarējis. Jums jāzina, ka dievs kungs radīja Baronči dzimtu tolaik, kad tikko bija iesācis mācīties gleznot, bet citus cilvēkus vēlāk, kad dievs kungs jau prata gleznot. Un, lai pārliecinātos, ka šai gadījumā es runāju patiesību, jums tikai atliek pavērot Baronči un citus cilvēkus: kamēr visiem citiem jūs redzat skaisti un pareizos samēros veidotas sejas, no Baronči dzimtas piederīgajiem viens redzams ar aplam garu un šauru ģīmi, otrs ar pagalam platu; dažs no viņiem ir ar garu jo garu degunu, dažs ar pavisam strupu;

vienam zods izspiedies un uz augšu uzliekts un žokļi līdzinās ezeļa žokļiem; it tādi, kam viena acs lielāka par otru, un vēl tādi, kam viena acs a'rndas zemāk par otru; tādas mēdz būt sejas, ko zīmē bērni, kad tikko sāk mācīties zīmēt. TJn tāpēc, kā es jums jau teicu, ir gluži skaidri redzams, ka dievs kungs viņus radījis, kad tikko mācījās gleznot: un, tā kā viņu dzimta ir senāka par citām, tad tā ir arī dižciltīgāka par citām.

Ka Baronči patiesi tā izskatās, to atcerējās gan Pjero, kas bija šķīrējtiesnesis, gan Neri, kas bija derējis uz vakariņām, gan jebkurš cits; un, noklausījušies Skalcas jauko pierādījumu, tie visi sāka smieties un apgalvoja, ka Skalcam taisnība un viņš i'sot laimējis vakariņas, un ka Baronči, bez šaubām, esot visdižciltīgākā un vissenākā dzimta ne tikvien Florencē, bet visā pasaule vai vismaz piekrastē. IJn tāpēc, gribēdams parādīt, cik nejauka mesera Forēzes seja, Pamfils ar pilnām tiesībām sacīja, ka pat blakus jebkuram no Baronči dzimtas tā liktos neglīta.

septītā novele

Donnu Filipu virs atrod kopā ar mīļāko; aizsaukta tiesas priekšā, tā atbrīvojas ar veiklu un valšķīgu atbildi un liek mainīt likumu.

iameta jau klusēja, un ikviens vēl smējās par Skal- cas neparasto pamatojumu, ar kuru tas pierādīja, ka Baronči dzimta ir dižciltīgāka par pārējām, kad karaliene pavēlēja stāstīt Filostrātam, un viņš iesāka tā: — Drosmīgās dāmas, ir skaisti, ja labi prot runāt it visur un vienmēr, bet es domāju, ka visskaistāk ir mācēt labi runāt tur, kur nepieciešamība to prasa. To labi prata kāda dižciltīga dāma, par kuru es gribu jums pastāstīt un kura ar saviem vārdiem ne tikvien izraisīja klausītājos jautrību un smieklus, bet arī atbrīvoja sevi no kauna pilnas nāves valgiem, kā jūs to dzirdēsit.

Prāto pilsētā reiz bija spēkā kāds likums, patiesībā vienlīdz nopeļams un nežēlīgs, kas bez nekādas izšķirības pavēlēja sadedzināt tiklab sievieti, ko vīrs bija pieķēris laulības pārkāpšanā ar kādu mīļāko, kā arī sievieti, kas bija pieķerta, pārdodoties jebkuram vīrietim par naudu. Un, kamēr šis likums bija spēkā,

atgadījās, ka kādu dižciltīgu un daiļu dāmu, ko sauca par donnu Filipu un kas bija iemīlējusies vairāk par jebkuru citu, viņas vīrs Rinaldo di Puljēzi atrada kādu nakti viņas pašas istabā Ladza- rīno de' Gvacaljoti skavās, kurš bija dižciltīgs un stalts jauneklis no šīs pilsētas un kuru donna Filipa mīlēja vairāk nekā sevi pašu. Kad Rinaldo to redzēja, viņš, ārkārtīgi saniknots, tikko noturējās, neineties tiem virsū un tos nenogalinājis; un, ja viņš nebūtu baidījies pats par sevi, viņš, dusmu pārņemts, būtu to izdarījis. Tā nu, atturējies no slepkavības, viņš tomēr nespēja atturēties no vēlēšanās pieprasīt, lai Prāto pilsētas likums panāk to, ko viņš pats nedrīkstēja, tas ir, savas sievas nāvi. Un, tā kā viņam bija pilnīgi pietiekamas liecības, lai pierādītu sievas pārkāpumu, viņš, tikko bija ataususi diena, nemainījis savu lēmumu, nosūdzēja savu sievu 1111 lika to aicināt tiesas priekšā. Donna, būdama drošsirdīga, kādas parasti mēdz būt visas sievietes, kas iedegušās īstenā mīlestībā, nolēma visādā ziņā ierasties tiesā, lai gan daudzi draugi un radinieki viņu no tā atrunāja; tomēr viņa vēlējās drīzāk atzīt patiesību un drošu prātu doties nāvē nekā gļēvi bēgt un par neierašanos tiesā dzīvot trimdā, un izrādīties tāda mīļākā necienīga, kāds bija tas, kura apskāvienos viņa bija pavadījusi pagājušo nakti. Un, daudzu ievērojamu dāmu un vīriešu pavadīta, kuri visi viņai ieteica noliegt notikušo, viņa, stājusies podestas priekšā, ar apņēmīgu seju un noteiktu balsi jautāja tam, ko tas no viņas vēloties. Podesta uzlūkoja dāmu un, redzēdams, ka viņa ir brīnum daiļa, ar sevišķi cildināmu izturēšanos un, kā to liecināja viņas vārdi, ar drošu prātu, sāka just viņai līdzi, un baidījās, ka viņa varētu atzīties, kādēļ tam, ja tas grib saglabāt savu cieņu, pienāktos viņu notiesāt ar nāvi; tomēr, nevarēdams nejautāt pēc viņas pārkāpuma, tas sacīja:

—    Donna, kā jūs redzat, šeit atrodas jūsu vīrs Rinaldo, kas žēlojas par jums un teic, ka atradis jūs, pārkāpjot laulību ar citu vīrieti, un tāpēc prasa, lai es saskaņā ar šejienes likumu jūs sodu, notiesājot ar nāvi; taču es nevaru to darīt, ja jūs pati neatzīsta- ties; tāpēc labi apdomājiet savu atbildi un sakiet man, vai tā ir patiesība, par ko jūsu vīrs jūs apvaino.

Dāma bez mazākā apmulsuma visai valšķīgā balsī atbildēja:

—   Meser, tik tiešām Rinaldo ir mans vīrs un pagājušā naktī atrada mani Ladzarīno rokās, kurās es esmu gulējusi daudzas reizes, patiesi un dziļi viņu mīlēdama, un nekad to nenoliegšu; taču, es esmu pārliecināta, jūs zināt, ka likumiem jābūt vispārējiem un jātop sastādītiem, vienojoties ar visiem, kurus tie skar; tas tā nav ar šo likumu, kas ierobežo vienīgi nabaga sievietes, kuras nesalīdzināmi labāk neka vīrieši spēj apmierināt daudzus; un turklāt, kad pieņēma šo likumu, neviena sieviete ne tikvien kā neizsacīja savu piekrišanu, bet pat nevienai tā netika prasīta; tāpēc ar pil nāin tiesībām tādu likumu var nosaukt par ļaunu. Un, ja jūs velaties par pazudināšanu manai miesai un jūsu dvēselei būt šā likuma izpildītājs, tad tas ir jūsu ziņā; bet, pirms jūs pieņemat kādu lēmumu, es izlūdzos no jums mazu labvēlību, un proti, lai jūs pajautātu manam vīram, vai es esmu pati no sevis, nekad neatsakoties, viņam visa pilnīgi piederējusi katrreiz un cik bieži vien viņam labpatika — esmu vai ne.

Uz to, negaidot podestas jautājumu, Rinaldo tūliņ atbildēja, ka, protams, sieva uz katru viņa aicinājumu pati no sevis izpildījusi visas viņa vēlēšanās.

— Tātad, — tūliņ turpināja dāma, — es jums jautāju, meser podesta: ja viņš vienmēr ir ņēmis no manis to, ko viņam vajadzēja un ko viņš vēlējās, kas tad man bija jādara jebšu ir jādara ar to, kas viņam palika pāri? Varbūt jāmet suņiem priekšā? Vai tad nav daudz labāk ar to pakalpot kādam dižciltīgam vīrietim, kas mani mīl vairāk par sevi pašu, nekā ļaut tam iet pazušana vai sabojāties?

Uz tik ievērojamas donnas nopratināšanu šeit bija saskrējuši gandrīz visi Prāto iedzīvotāji, kuri, izdzirduši šo jocīgo jautājumu, pamatīgi izsmējušies, tūliņ ka vienā balsī sauca, ka dāmai esot taisnība un ka viņa runājot pareizi; un, pirms visi izklīda, ar podestas piekrišanu tika mainīts šis nežēlīgais likums un nolemts, ka turpmāk tas attieksies tikai uz tādām sievietēm, kas par naudu apgrēkojas pret saviem vīriem. Un tā Rinaldo, nokaunējies par savu muļķīgo iedomu, atstāja tiesas zāli; bet dāma, priecīga un brīva, gandrīz vai no sārta augšāmcēlusies, atgriezās mājās kā uzvarētāja.

ASTOTA NOVELE

Fresko ieteic savai brāļameitai nekad neskatīties spoguli, ja viņai derdzas, kā viņa teikusi, redzēt nejaukus cilvēkus.

Filostrāta stāstītā novelc no sakuma mazliet ar kaunu aizvainoja dāmu sirdis, par ko liecināja kautrais sārtums, kas parādījās viņu sejās; pēc tam, cita citu uzlūkojot, viņas, tik tikko spēdamas atturēties no skaļiem smiekliem, vīpsnādamas klausījās noveli. Bet, kad tā bija pabeigta, karaliene, pagriezusies pret Emīliju, pavēlēja, lai viņa turpina stāstīšanu. Emīlija, gluži kā pamodusies no miega, nopūzdamās iesāka:

Burvīgās jaunavas, gremdējusies dziļās pārdomās, es labu laiku biju tālu prom no šejienes, bet, tā kā man tomēr jāpaklausa mūsu karalienei, tad varbūt es tikšu cauri, pastāstot īsāku noveli, ko es nebūtu darījusi, ja mans gars būtu bijis še; un es pastāstīšu jums par kādas meitenes muļķīgajiem maldiem, no kuriem viņas tēvocis ar dzēlīgu joku viņu būtu atgriezis, ja vien viņa būtu bijusi tik gudra, lai šo joku saprastu.

Tātad kādam vīram, vārdā Fresko* da Celatiko, bija brāļameita, ko parasti saukāja par Česku*; kauču arī viņai bija daiļš augums un.seja (tomēr ne no tām eņģeļu sejiņām, kādas mēs daudzas reizes redzam), meitene iedomājās sevi tik dižciltīgu un ievērojamu esam, ka viņai bija kļuvis par paradumu nopaļāt vīriešus un sievietes, uņ ikkatru lietu, ko viņa redzēja, nemaz nepalū- kojoties uz sevi, kas pati bija nepatīkamāka, apnicīgāka un untumaināka par jebkuru citu, tā ka neviens neko nevarēja izdarīt viņai pa prātam; turklāt viņa bija tik augstprātīga, ka pat tad, ja viņa būtu cēlusies no Francijas karaļu nama, viņas augstprātība būtu bijusi pārlieku liela. Un. ejot pa ielu, viņai viss šķita tik stipri smirdam, ka viņa nedarīja neko citu, kā rauca degunu, itin kā kad no ikviena, ko viņa redzēja vai sastapa, nāktu neciešama smaka. Nerunājot patlaban par daudzām citām neglītam un pretīgām viņas izdarībām, atgadījās, ka kādu dienu, atgriezusies mājās, kur atradās arī Fresko, viņa, uzpūtības pilna, nosēdās tam blakus un tik vien zināja kā viebties, kāpēc Fresko viņai jautāja:

—    Ceska, ko tas nozīmē, ka tu šodien, svētku dienā, tik agri esi atgriezusies mājas?

Uz to viņa pagalam klīrīgi atbildēja:

—    Tas taisnība, ka es agri pārnācu mājās, jo man šķiet, ka šai pilsētā vīrieši un sievietes nekad nav bijuši tik nejauki un pretīgi kā šodien; un nav neviena ielas gājēja, kas man nedergtos kā ļauns liktenis, un es neticu, ka vēl kādai sievietei pasaulē butu pretīgāk redzēt nejaukus cilvēkus, ka tas ir man; un, lai tos neredzētu, es tik ātri atgriezos mājās.

Fresko, kam ārkārtīgi nepatika brāļameitas nicīgā izturēšanās, sacīja:

—    Meit, ja tev nejaukie cilvēki ir tik pretīgi, kā tu saki, un tu vēlies dzīvot bez rūpēm, neskaties nekad spogulī!

Taču viņa, kas bija tukšāka par niedri, bet gudrībā iedomājās līdzināmies Zālamanam, nesaprata Fresko patiesos vārdus labāk, kā būtu sapratis auns, un atteica, ka viņa tāpat gribot skatīties spogulī kā visas citas. Un tā viņa bija un palika muļķe, un ir tāda vēl šo baltu dienu.

DEVĪTĀ NOVELE

Gvido Kavalkanti* ar asprātīgu vārdu pieklājīgā kārtā iedzel dažiem jlarenciešu augstmaņiem, kas viņu negaidot iztraucējuši.

Karaliene, redzēdama, ka Emīlija tikusi galā ar savu noveli un ka atlicis stāstīt vienīgi viņai pašai un tam, kas bija izlūdzies priekšrocību stāstīt pēdējais, iesāka runāt tā:

— Pievilcīgās dāmas, lai gan jūs man šodien atņēmāt divas vai pat vairākas noveles, ko es būtu varējusi pastāstīt, tomēr man vel ir viena stāstāma, kuras nobeigumā ir tik dzēlīga asprātība, ka varbūt neviena no dzirdētajām nav tik dziļdomīga.

Tātad jums jāzina, ka senos laikos mūsu pilsētā bija ļoti jaukas un cildināmas parašas, no kurām šodien nav palikusi neviena, jo tās visas ir aizdzinis skopums, kas še pieaudzis līdz ar bagātībām. No minētajām parašām viena bija tāda, ka dažādās vietās Florencē mēdza sapulcēties augstmaņi no tuvākās apkaimes un izveidot savus pulciņus no zināma cilvēku skaita; turklāt savā vidū viņi uzņēma tikai tādus, kas bija spējīgi gana tērēties, un

šodien viens, rit otrs un tā pēc kārtas katrs savu dienu rīkoja mielastu visam pulciņam, un šajā mielastā viņi bieži ielūdza dižciltīgus svešzemniekus, kad tie iegriezās Florencē, kā arī pašu pilsētas iedzīvotājus. Turklāt vismaz reizi gadā viņi tērpās vienādās drānās un ievērojamākās dienās devās kopīgā izjādē pa pilsētu, un palaikam sarīkoja ieroču speles, lielāko tiesu galvenajos svētkos vai ari tajās reizēs, kad pilsētā pienāca kāda priecīga vēsts par uzvaru vai par ko citu.

Viens no tādiem pulciņiem bija mesera Reto Brunelleski * pulciņš, kurā mesers Beto un viņa draugi bija sevišķi nopūlējušies ievilkt mesera Kavalkantes de'Kavalkanti dēlu Gvido. Un ne bez iemesla: jo, ņemot vērā, ka Gvido bija viens no vislielākajiem domātājiem pasaulē un izcils dabas filozofs (par ko Beto ar saviem biedriem visai maz interesējās), viņš bija arī visai pievilcīgs un iznesīgs vīrietis ar veiklu valodu; un visu, pie kā vien viņam patika ķerties un kas pieklājās dižciltīgam cilvēkam, viņš prata veikt labāk par jebkuru citu; turklāt Gvido bija bezgala bagāts un mācēja godināt katru, kas, pēc viņa domām, bija to vērts. Taču meseram Beto nekad nebija izdevies dabūt viņu savā pulciņā, un Beto ar saviem draugiem domāja, ka tas tā ir tāpēc, ka Gvido bieži mēdz nogrimt savās pārdomās un stipri vairās no cilvēkiem. Un, tā kā Gvido savā ziņā turējās pie epikūriešu uzskatiem*, tad vienkāršā tauta runāja, ka šais savās pārdomās viņš lūkojot, vai nevarelu atklāt, ka dieva nav.

Tad atgadījās, ka kādu dienu Gvido bija izgājis no Orto San Mikēles baznīcas un pa Adimāri ielu (pa to viņš bieži mēdza iet) sasniedzis San Džovanni baznīcu, ap kuru atradās lieli marmora kapakmeņi, kādus šodien redzam Santa Reparātā un daudzus arī pie San Džovanni; un, kamēr viņš uzkavējās starp porfīra kolonām, minētajiem kapakmeņiem un San Džovanni baznīcas durvīm, kas bija aizslēgtas, mesers Beto ar saviem draugiem, jājot pāri Santas Reparātas laukumam, ieraudzīja Gvido starp šiem kapu pieminekļiem un sacīja:

— Kas ir, patraucēsim viņu!

Un, piespieduši piešus, tie ar jautriem izsaucieniem, it ka dodamies uzbrukumā, gandrīz uzjāja Gvido virsū, pirms viņš tos ieraudzīja, un uzrunāja viņu:

Gvido, tu izvairies no mūsu sabiedrības; bet, kad tu būsi atklājis, ka dieva nav, kas tev no tā tiks?

Gvido, redzēdams, ka tie viņu ieslēguši ciešā lokā, aši atbildēja:

— Siņori, savā mājā jūs man varat teikt visu, kas jums tīk!

Un, ar roku atspiedies pret vienu no šiem kapakmeņiem, kas bija visai augsti, viņš, būdams ļoti viegls, pārlēca pari otrā pusē un, tādējādi ticis no tiem vaļā, aizgāja. Dižciltīgie jaunekļi palika, skatoties viens uz otru, un ņēmās tērgāt, ka Gvido esot izkūkojis pratu un viņa atbildei neesot nekādas jēgas, jo tur, kur šie atrodoties, tiem neesot nekas vairāk darāms ka visiem pārējiem pilsoņiem un pašam Gvido.

Bet mesers Beto, pagriezies pret tiem, sacīja: - Prātu izkūkojuši esat jūs, ja viņu nesapratāt: viņš mums pieklājīgā kārtā un nedaudz vārdos pateica vislielāko rupjību pasaulē: tāpēc ka šīs kapenes, ja jūs labi padomājat, ir mirušo mājas, jo šeit tos aprok, un te tie mīt, un, nosaucot kapenes par mūsu māju, viņš gribēja parādīt, ka mēs un citi nesaprašas, un neizglītotie, salīdzinot ar viņu un citiem mācītiem vīriem, esam sliktāki par mirušajiem un tāpēc, atrodoties šeit, atrodamies savā mājā.

Tagad ikviens saprata, ko Gvido bija gribējis teikt, un nokaunējušies tie nekad vairs viņu netraucēja un meseru Beto no ša brīža uzskatīja par vērīgu un saprātīgu bruņinieku.

DESMITĀ NOVELE

Brālis Čipolta apsola dažiem zemniekiem parādīt eņģeļa Gabriela spalvu, bet, atrazdams spalvas vietā ogles, saka, ka tas esot ogles, uz kurām cepināts svētais Laurentijs.

Kad ikkatrs no šīs mazās sabiedrības bija izstāstījis savu noveli, Dionejs saprata, ka nu ir pienākusi viņa kārta. Tāpēc, nenogaidījis svinīgo uzaicinājumu, viņš pavēlēja apklust tiem, kas nerimās slavēt Gvido dziļdomīgo atbildi, un iesāka: — Mīļās dāmas, lai gan man dota priekšrocība runāt par to, kas man labāk patīk, šodien es negribu novirzīties no temata, par kuru jūs visas tik labi runājāt, bet, sekojot jūsu pēdās, esmu nodomājis jums pastāstīt, cik veikli kāds rio svētā Antonija mūkiem ar spēju atjautību izbēga no apsmiekla, ko viņam bija gatavojuši divi jauni cilvēki. Turklāt jums nevajadzētu ņemt ļaunā, ja es, gribēdams savu stāstu pamatīgāk izklāstīt, runāšu mazliet plašāk, jo saule arī vel tikai pusdienā, ja jums labpatiktu uz to paraudzīties.

Certaldo, kā jūs to varbūt būsit dzirdējuši, ir pilsciemats mūsu apvidū, Elzas ielejā, un, lai gan tas ir neliels, to kādreiz apdzīvoja dižciltīgi un turīgi ļaudis. Šajā ciematā jau ilgāku laiku mēdza vienreiz gadā ierasties kāds no svētā Antonija mūkiem, vārdā brālis Cipolla[3], lai ievāktu žēlastības dāvanas no lētticīgiem ļautiņiem, jo viņš šeit bija atradis labas ganības; ciematā Cipollu uzņēma ļoti laipni laikam gan vairāk viņa vārda dēļ nekā aiz cieņas pret viņu pašu, jo šinī apvidū audzēja daudz sīpolu*, kas bija slaveni visā Toskānā. Brālis Cipolla bija maza auguma, sarkaniem matiem un jautru seju, turklāt vislielākais blēdis pasaulē; un, kaut gan viņš nebija baudījis nekādu izglītību, viņš prata tik lieliski un veikli runāt, ka tie, kas viņu nepazina, varēja viņu noturēt ne tikvien par lielu oratoru, bet par pašu Tūliju* vai varbūt Kvintilianu*. Un gandrīz visiem šā apvidus iedzīvotājiem viņš bija vai nu kūms, vai draugs, vai labs paziņa.

Reiz viņš kā parasti augusta mēnesī ieradās Certaldo ciematā, un kādā svētdienas rītā, kad visi dievbijīgie vīrieši un sievietes no apkārtējiem ciematiem bija sanākuši draudzes baznīcā uz mesu, viņš, nogaidījis īsto brīdi, iznāca priekšā un sacīja:

— Siņori un donnas, kā jūs zināt, jums ir paradums katru gadu ziedot visvarenā svētā kunga Antonija nabagiem savus graudus un labību, vienam vairāk, otram mazāk, katram pēc savām spējām un dievbijības, lai svētlaimīgais svētais Antonijs ņemtu savā aizsardzfbā jūsu vēršus un ēzeļus, jūsu cūkas un aitas; bez tam jūs, it sevišķi tie, kas esat mūsu draudzes locekļi, mēdzat samaksāt niecīgās nodevas, ko jūs katru gadu maksājat vienu reizi. Šos ziedojumus ievākt mani sūta mans priekšnieks abata kungs; tādēļ pēc devītās stundas, kad jūs dzirdēsit skanam mazos zvaniņus, jūs ar dieva svētību atnāksit šurp pie baznīcas, kur es parastajā kārtā jums teikšu sprediķi un jūs skūpstīsit krustu; bez tam man ir zināms, ka jūs esat dedzīgi visvarena svētā kunga Antonija cienītāji, un tāpēc, apliecinot jums sevišķu labvēlību, es jums parādīšu kādu ļoti svētu un brīnišķīgu relikviju, kuru pats kādreiz atvedu no svētajām zemēm viņpus jūras; un tā ir viena no eņģeļa Gabriela spalvām, ko viņš bija pametis jaunavas Marijas istabā, kad ieradās pie tās Nacaretē pasludināt priecas vēsti.

To teicis, viņš apklusa un pievērsās no jauna mesai.

Kamēr brālis Cipolla tā runāja, starp daudziem citiem baznīcā .atradās divi jaunekļi, abi lieli šķelmji; vienu no viņiem sauca Džovanni del Bragonjēra un otru — Bjadžo Picīni. Tie sevi nosmējās par brāļa Cipollas relikviju un, lai gan bija viņam lieli draugi un sagājās ar viņu, nolēma mūku ar šo spalvu izjokot. Un, tā ka abi jaunekļi bija uzzinājuši, ka brālis Cipolla šajā rītā pusdienos kada sava drauga pili, viņi, tiklīdz padzirdēja, ka tas piesēdies pie galda, izgāja uz ielas un devās uz viesnīcu, kurā bija apmeties mūks, ar tādu nolūku, ka Bjadžo uzsāks valodas ar braļa Cipollas kalpu un Džovanni pa to laiku mūka mantās uzmeklēs šo spalvu, lai kāda tā arī būtu, un paņems to, lai redzētu, ko brālis Cipolla vēlāk teiks tautai.

Brālim Cipollam bija kalps, ko daži sauca par Gučo* Miegamici, citi — par Gučo Ķepu un dažs dēvēja par Gučo Sivēnu. Kalps bija tik liels nejaucenis, ka patiesi pat Lipo Topo* nekad tādas blēņas nav darījis. Brālis.Cipolla ar saviem draugiem bieži par viņu zobojas un mēdza teikt: — Manam kalpam ir deviņas tādas īpašības, ka pat tad, ja kauču viena no tām būtu piemitusi Zālamanam vai Aristotelim*, vai Senekam*, tā spētu sabojāt jebkuru viņu tikumu, viņu gudrību un svētumu. Tad nu iedomājieties, kādam vajag būt cilvēkam, kam nav nedz tikumu, nedz gudrības, nedz svētuma, bet tikai šīs deviņas īpašības! — Un, ja viņam kādreiz jautāja, kādas esot šīs deviņas īpašības, viņš rīmes atbildēja:

— Viņš ir slinks un netirigs, mēlnesīgs un kašķīgs,

stulbs, netikls un nolaidīgs, neklausīgs un našķīgs.

Bez tam viņam piemīt vel daži citi grēciņi, kurus ir labāk noklusēt. Un vissmieklīgākais viņa paradums ir tas, ka viņš katrā vietā grasās ņemt sev sievu un nomāt māju, un, tā kā viņam ir liela, melna un ietaukota bārda, viņš iedomājas, ka ir ļoti daiļš un pievilcīgs un ka visas sievietes, kas viņu redz, iemīlas viņā, un, ja dotu viņam vaļu, viņš skrietu visām pakaļ, mēli izkāris. Taisnība, viņš man ir diktan noderīgs, jo vienmēr noklausās, lai arī cik slepeni es ar kādu runātu, un, ja gadās, man kāds ko jautā, viņam ir tik lielas bailes, ka es nepratīšu atbildēt, ka viņš visai aši atbild manā vietā ar «ja» vai «nē», kā nu pēc viņa saprašanas liekas labāk.

So sulaini brālis Cipolla bija atstājis viesnīcā, piekodinādams, lai tas labi pielūkojot, ka neviens nepieskartos viņa lietam, it sevišķi viņa ceļasomām, tāpēc ka tanīs atradās relikvijas. Bet Gučo Ķēpa, kam pa virtuvi dzīvot tikās vairāk nekā lakstīgalai pa zaļiem zariem, it īpaši, ja tur atradās kada kalpone, ieraudzīja viesnīcas virtuvē kādu tuklu, druknu, neglītu, maza auguma meitu ar krūtīm, kas bija līdzīgas diviem atkritumu groziem, un seju, kas atgādināja kādu nu Baronči dzimtas, gluži nosvīdušu, netīru no taukiem un dūmiem, un viņš metās uz to kā krauklis uz maitu un, pametis brāļa Cipollas istabu ar visām mantām likteņa ziņā, nokāpa virtuvē, un, kaut gan bija vel tikai augusta mēnesis, nosēdas pavarda tuvuma un sāka tērgāt ar Nutu*, tā sauca šo meitu, un stāstīja tai, ka viņš pec visiem papīriem esot dižciltīgs cilvēks un ka viņam esot naudas kā spaļu, neskaitot tos florīnus, kurus viņš citiem parādā un kuru bija drīzāk vairāk nekā mazāk; un dievs vien zinot, kas viņš par makānu kā vārdos, tā darbos; lai gan viņa kapuce bija tik taukaina, ka tā būtu noderējusi par aizdaru lielajam Altopašo* putras katlam, lai gan vamzis viņam bija nodriskāts un notašķīts, ap kaklu un zem padusēm spīdīgs no netīrumiem, viss vienos plankumos un dažādakās krāsās, nekā jebkad bijuši tatāru vai indiešu audumi, un, lai gan viņa kurpes bija pavisam noplīsušas un zeķes cauras, viņš, it kā būtu pats Kastilijas ķēniņš, solīja tai nopirkt jaunas drēbes un rotas un atbrīvot no kalpošanas svešiem, ar ko gandrīz nekā nevar nopelnīt, apsolīja tai labāku likteni un vēl daudz ko citu; lai arī cik dedzigi viņš visu to iztēloja, — tas bija vējā teikts un palika nepiepildīts, ka lielāko tiesu viss, pie kā viņš ķērās.

Tā nu abi jaunie cilvēki atrada Gučo Sivēnu noņemamies ar Nutu, par ko viņi bija ļoti apmierināti, jo tagad viņus gaidīja uz pusi mazākas grūtības, un, neviena nekavēti, viņi iegāja braļa Cipollas istabā, ko atrada neaizslēgtu, un vispirms metās pārmeklēt kādu somu, kurā arī bija eņģeļa spalva; atvēruši somu, viņi atrada zīdauta vīstokli un tanī mazu kārbiņu, un kārbiņā papagaiļa astes spalvu, kurai, pēc viņu domām, vajadzēja būt tai pašai, ko brālis Cipolla bija solījis rādīt Certaldo iedzīvotājiem. Un patiesi, tais laikos mūks varēja viņiem to viegli iestāstīt, tāpēc, ka Ēģiptes greznuma lietas Toskānā vēl ieveda tikai nelielā daudzumā, kamēr vēlāk tās ieveda vislielākajā pārpilnībā par samaitāšanu visai Itālijai, un, tā kā šīs lietas bija maz pazīstamas, Certaldo iedzīvotāji par tām gandrīz neko nezināja; vēl vairāk, kamēr vēl valdīja tēvtēvu parupjā vientiesība, viņi nebija dzirdējuši pat papagaiļa vārda, kur nu vēl to redzējuši.

Un tā nu jaunekļi, ļoti priecīgi, ka spalvu atraduši, paņēma to un, lai kārbiņa nepaliktu tukša, ielika tajā ogles, kuras ieraudzīja istabas kaktā; pēc tam viņi kārbiņu atkal aiztaisīja, nolika katru lietu tā, kā bija to atraduši, un, neviena nepamanīti, jautri devās projām no viesnīcas, aiznesdami līdz spalvu, un sāka gaidīt, ko teiks brālis Cipolla, atrazdams spalvas vietā ogles.

Vientiesīgie vīri un sievas, kas bija baznīcā, dzirdēdami, ka pēc devītās stundas rādīšot eņģeļa Gabriela spalvu, tūlīt pēc mesas atgriezās mājās un stāstīja par to kaimiņš kaimiņam un rads radam, un ikviens, paēdis pusdienas, steidzās uz pils ciematu, degot ziņkārē redzēt solīto eņģeļa spalvu, un tur saplūda tik daudz vīru un sievu, ka tik tikko pietika vietas. Brālis Cipolla ;bija ieturējis labas pusdienas un pēc tam mazliet nosnaudies; īsi •pēc devitās stundas viņš piecēlās un, uzzinājis, ka salasījies milzīgs pūlis zemnieku, lai redzētu apsolito spalvu, aizsūtīja Gučo Miegamicēm ziņu, lai atnes zvaniņus un somu. Gučo, ar lielām pūlēm šķīries no virtuves un N'utas, ieradās ar prasītajām lietām, .smagi elsdams un pūzdams, jo no lielas ūdens dzeršanas viņam bija uzpūties vēders, un, paklausot brāļa Cipollas pavēlei, nostājās pie baznīcas durvīm un no visa spēka sāka zvanīt. Tur, pēc tam kad visa tauta bija sapulcējusies, brālis Cipolla, nenojauzdams, ka kāds aizskāris viņa lietas, sāka savu sprediķi un gari un plaši runāja par to, kas šķita kalpojam viņa nolūkiem, un, kad pienāca brīdis rādīt eņģeļa Gabriela spalvu, vispirms svinīgi nolasījis ticības apliecinājumu, viņš lika aizdedzināt divas lielas vaska sveces, un, noņēmis kapuci, uzmanīgi attina zīdauta vīstokli un izcēla kārbiņu. IJn, iepriekš pateicis dažus slavas un pateicības vārdus eņģelim Gabrielam un tā relikvijai, viņš atvēra kārbiņu. Ieraugot to pilnu ar oglēm, viņš neturēja aizdomās Gučo Miegamici, jo zināja, ka tas nespēj būt tik atjautīgs, nedz arī nosodīja to par sliktu kārbiņas uzraudzīšanu, bet gan klusībā lādēja pats sevi, ka savu mantu sargāšanu bija uzticējis Gučo, labi zinādams, ka tas ir gan slinks un nolaidīgs, gan stulbs un neklausīgs. Tomēr bez mazākā apmulsuma sejā mūks pacēla acis un rokas pret debesīm un sacīja tā, lai visi dzirdētu:

—    Dievs kungs, lai slavēta allaž tava visspēcība!

Pēc tam viņš aizvēra kārbiņu un, pagriezies pret tautu, iesāka:

—     Siņori un donnas*! Man jums jāsaka, ka tad, kad es vēl biju pavisam jauns, mans priekšnieks sūtīja mani uz tām zemēm, kur saule aust, un man bija dots sevišķs uzdevums — meklēt tikām, kamēr atrodu Sivēnistes privilēģijas, kuras, lai gan to apzīmogošana neko nemaksāja, citiem ir daudz noderīgākas nekā mums. Ar tādu nolūku es devos ceļā: izbraucis no Venēcijas, šķērsoju Grieķijas priekšpilsētu un no šejienes jāju caur Garbas karalisti un Bagdadu un nonācu Parionē, no kurienes pēc neilga laika, ciezdams lielas slāpes, sasniedzu Sardīniju. Bet kāpēc es jums uzskaitu visas tās zemes, ko esmu apceļojis? Es pārbraucu svētā Jura jūras šaurumu un nonācu Niekkalbijā un Zujicijā, kas ir bieži apdzīvotas zemes un kur daudz augstas kārtas ļaužu; tad es sasniedzu Dižmeļu zemi, kur sastapu daudzus mūsu klostera brāļus un citu ordeņu mūkus, kas, dieva mīlestības vārdā izvairīdamies no grūtībām un maz rūpēdamies par citu bēdām, domāja tikai par savu labumu un tais zemēs tērēja vienīgi neīstu naudu. Pēc tam es nokļuvu Abruci zemē*, kur vīrieši un sievietes staigā pa kalniem koka tupelēs un cūkas ieģērbj viņu pašu zarnās; mazliet tālāk es sastapu cilvēkus, kas nēsāja maizi uz nūjām un vīnu maisos. No šejienes es nokļuvu Kāpuru kalnos, kur visi ūdeņi tek uz leju. Un drīz vien es nonācu tik dziļi zemes iekšienē, ka sasniedzu Pasaku Indiju, kur, zvēru jums pie svārka, kas man mugurā, redzēju nažus[4] lidojam — tas liksies neticami tādiem, kas to nav redzējuši. Un, ka es jums nemeloju, to var apliecināt ievērojamais tirgotājs Mazo del Sadžo*, ko es tur redzēju, skaldot riekstus un pārdodot to čaulas pa daļām. Bet, nevarēdams atrast to, ko es meklēju, un tāpēc ka tālāk varēja braukt tikai pa ūdens ceļu, es griezos atpakaļ un nonācu tanīs svētajās zemēs, kur vasarā svaiga maize maksā četrus denārus, bet karstu dod par velti. Šeit es sastapu godājamo tēvu Nepeljele Lūdzamsmani kungu, viscienījamāko Jeruzālemes patriarhu, kas aiz cienības pret visvarenā svētā kunga Antonija tērpu, kuru es allaž esmu valkājis, parādīja man visas svētās relikvijas, kādas viņam bija; un to bija tik daudz, ka, gribēdams tas visas jums uzskaitīt, es arī pēc vai- rākām jūdzēm nenonāktu galā. Tomēr, lai neatstātu jūs neiepriecinātus, es pastāstīšu par dažām. Vispirms viņš man parādīja Svētā Gara pirkstu, pavisam svaigu un nesatrūdējušu, kā tikko nogrieztu; un Serafima matu sprogu, tā paša, kas parādījās svētajam Franciskam; un vienu no Ķeruba nagiem; un ierāmētu vienu ribu no tā Vārda, kas tapa Miesa, un dažus svētās katoļu ticības apģērba gabalus; un dažus starus no zvaigznes, kas parādījās trim austrumu gudrajiem; un pudelīti ar svētā Miķeļa sviedriem, ko viņš izlēja, cīnoties ar velnu; un svētā Lācara Nāves žokļu kaulu, un vēl daudz ko citu. Un par to, ka es viņam labprāt norakstīju Montē Morello* Nogāzes itāliešu valodā un dažas nodaļas no Kaprēcija*, ko tas ilgi bija meklējis, viņš uzdāvināja man no savām svētajām relikvijām vienu no svētā Krusta skabargām un pudelītē nedaudz Zālamana tempļa zvanu skaņu, kā arī eņģeļa Gabriela spalvu, par kuru es jums jau esmu stāstījis," un vienu no svētā Gerardo da Villamaņas tupelēm*, kuras man vairs nav, jo es to atdāvināju Florencē kādam Gerardo di Bonsi*, kas šo svēto ļoti cienīja. Visbeidzot viņš man iedeva dažas ogles, uz kurām ticis cepināts svētlaimīgais moceklis svētais Lauren- tijs. Visas šīs svētās lietas es bijīgi atvedu sev līdz, un tās man ir klāt. Tiesa, mans priekšnieks neatļāva man rādīt jums šos svētumus, pirms viņš nebija pārbaudījis*, vai tās ir īstenas vai nav. Bet tagad, kad no tām piedzīvotie brīnumi un no patriarha saņemtās vēstules viņu pārliecinājušas, viņš man devis atļauju jums tās parādīt; un es tās, baidīdamies uzticēt citiem, nēsāju vienmēr sev līdz. Un proti, eņģeļa Gabriela spalvu es glabāju kārbiņā, lai tā nesabojātos, un otrā kārbiņā ogles, uz kurām cepināts svētais Laurentijs; bet abas kārbiņas ir tik līdzīgas viena otrai, ka es bieži tās samainu, tā tas gadījies arī šodien, kad es, domādams paņemam kārbiņu, kurā ir spalva, esmu paņēmis to, kurā ir ogles. Es nedomāju, ka tā būtu bijusi kļūdīšanās, bet esmu pat pārliecināts, ka tā bijusi dieva griba un ka viņš pats ielicis manās rokās kārbiņu ar oglēm, lai atgādinātu, ka pēc divām dienām ir svētā Laurentija svētki. Un tāpēc, lai jūsu dvēselēs modinātu dievbijīgu padevību pret svēto mocekli, dievs gribēja, ka es jums spalvas vietā rādu ogles, uz kurām svētais Laurentijs cepināts, šīs svētās ogles, kas apdzisušas no svētās miesas sulas. Tādēļ, mani bērni, lai dievs jūs svētī, noņemiet cepures un dievbijīgi nāciet šo svēto relikviju aplūkot! Bet vispirms es vēlos, lai jūs zinātu, ka ikviens, kam ar šīm oglēm būs uzvilkta krusta zīme, visu šo gadu var dzīvot drošs, ka uguns viņu neskars tā, ka viņš to nejutīs.

Un pēc tam kad brālis Cipolla tā bija runājis, viņš, dziedādams slavu svētajam Laurentijam, atvēra kārbiņu un parādīja ogles, ko stulbais ļaužu pūlis ar godbijīgu apbrīnu kādu brīdi aplūkoja, un tad visi vislielākajā drūzmā spiedās tuvāk brālim Cipollam un, dodami lielākus ziedojumus nekā citkārt raduši, lūdza viņu, lai pieskaroties tiem ar šīm svētajām oglēm. LIn tāpēc brālis Cipolla, paņēmis rokā ogles, vilka lielus krustus uz to baltajiem krekliem, svārkiem un sievu lakatiem, turklāt apgalvoja: cik ogles no krustu vilkšanas nodilstot, tik tās kārbiņā vēlāk atkal pieaugot, kā viņš to daudzkārt esot pieredzējis. Un tādā kārtā, sev par milzīgu ieguvumu apzīmējis visus Certaldo iedzīvotājus ar krusta zīmēm, mūks ar ātru attapību izjokoja tos, kuri, nozagdami spalvu, bija domājuši viņu izjokot un kuri arī bija klāt viņa sprediķī, un, dzirdēdami ar kādu neparastu izdomu, ar

kādu garu runāšanu un ar kādiem vārdiem Cipolla izķepurojās no k|ūmīgā stāvokļa, tik ļoti smējās, ka gandrīz izmežģīja žokļus. Un pēc tam kad pūlis bija izklīdis, abi jokdari piegāja pie brāļa Cipollas un ar vislielāko jautrību pasaulē atklāja viņam, ko bija izdarījuši, un atdeva spalvu, kura nākamaja gadā viņam ienesa ne mazāk kā tai dienā ogles.

Šī novele sagādāja ikvienam no klātesošajiem lielu lielo prieku un uzjautrinājumu, un visi smējās par brāli Cipollu un it īpaši par viņa svētceļojumu un relikvijām, gan par tām, ko viņš bija redzējis, gan par tam, ko bija atnesis līdz. Karaliene, saprazdama, ka novele beigusies un līdz ar to arī viņas valdišana, piecēlās kājās, noņēma vainagu, smaidot uzlika to galvā Dione- jam un sacīja:

—    Ir laiks, Dionej, ka tu mazliet pamēģini, cik grūti valdīt un vadīt sievietes. Tad nu esi karalis un valdi tā, lai beigās mēs varētu slavēt tavu valdīšanu!

Dionejs, saņēmis vainagu, smiedamies atbildēja:

—    Jūs jau daudzreiz būsit tādus redzējušas (es runāju par šaha kara|iem), kas ir daudz vērtīgāki nekā es; bet patiesi, ja jūs man paklausītu, kā ir jāpaklausa īstam karalim, es jums liktu izbaudīt to, bez kā, pats par sevi saprotams, neviens prieks nav pilnīgs. Taču atstāsim šīs runas: es valdīšu, kā pratīšu.

Un pēc paraduma licis atsaukt senešalu, viņš sīki norādīja, kas tam darāms viņa valdīšanas laikā, un tad sacīja:

—    Cienījamās dāmas, šeit ir tik daudz un dažnedažādi runāts par cilvēku atjautību un visādām nejaušībām, ka es baidos, ka man ilgi būtu bijis jānopūlas, lai atrastu tematu stāstīšanai, ja pirms brīža še nebūtu atnākusi Ličiska un ar saviem vārdiem palīdzējusi man atrast vielu nākamajām rītdienas sarunām. Viņa, kā jūs dzirdējāt, apgalvoja, ka neviena no viņas kaimiņienēm neesot izgājusi pie vīra kā jaunava; un piebilda, ka labi zinot, cik daudz un kādus jokus dzenot arī precētās ar saviem vīriem. Taču, nerunājot par šā apgalvojuma pirmo pusi, kas ir bērnišķīga draiskulība, es domāju, ka par otro būtu patīkami parunāt; un tāpēc es vēlos, tā kā donna Ličiska uz to uzvedināja, lai rīt tiktu stāstīts par jokiem, ar kādiem vai nu aiz mīlestības, vai glābdamas sievas apmānījušas savus vīrus, viņiem to pamanot vai ne.

Dažai labai no dāmām šķita, ka neklājas runāt par tādu tematu; un viņas lūdza Dioneju mainīt jau izteikto priekšlikumu. Karalis viņām atbildēja:

—     Manas dāmas, es zinu, ko esmu pavēlējis, tikpat labi kā jūs, un no šā nodoma mani nevarēs novirzīt tas, ko jūs man gribat pierādīt, jo es domāju, ka laiki ir tādi, ka vīriešiem un sievietēm atjauta ikviena saruna, ja vien viņi atturas no negodīgas rīcības. Vai tad jūs nezināt, ka šā laika posts ir tik liels, ka tiesneši pametuši savas vietas tiesās un klusē likumi, kā dievišķie, tā cilvēku, un ikkatram ir dota vislielākā brīvība, lai saglabātu savu dzīvību? Un, ja jūsu sarunas kļūst mazliet vaļīgākas nevis tāpēc, lai izraisītu nepieklājīgu rīcību, bet gan lai sagādātu prieku jums pašām un citiem, tad.es neredzu iemesla, kāpēc jums nākotnē kāds ko varētu pārmest. Turklāt mūsu mazā sabiedrība no paša sākuma līdz šim brīdim allaž ir bijusi visaugstākajā mērā godīga un šķīsta, lai arī par ko še ir runāts, un, man liekas, ne ar kādu rīcību nav sevi aptraipījusi un, lai dievs dod, arī neaptraipīs. Un tad vēl; kas gan nepazīst jūsu tikumību, ko, man šķiet, pat nāves šausmas nespētu mazināt, kur nu vēl jautrie stāsti! Un, taisnību sakot, ja kāds uzzinātu, ka jūs esat liegušās runāt par šīm aušībām, tad varbūt varētu rasties aizdomas, ka jūs pašas šai ziņā esat ko noziegušās un tāpēc negribat par to runāt. Un būtu gan tas man liels gods, ja tagad, izvēlot par karali mani, kas vienmēr esmu jūs visus paklausījis, jūs dotu man valdnieka tiesības, bet nevēlētos runāt par to, ko esmu pavēlējis! Tātad atmetiet šīs šaubas, kas piederas zemiskām dvēselēm, nevis jums, un lai ar dievpalīgu ikviena padomā par kādu jauku stāstiņu.

Dāmas, to uzklausījušas, sacīja, lai notiekot, kā viņš vēloties; tāpēc karalis atļāva līdz vakariņu stundai katram darīt to, kas labāk tīk. Saule vēl atradās ļoti augstu, jo šīs dienas stāsti bija bijuši īsi; un, tā kā Dionejs ar pārējiem jaunekļiem bija ķēries pie dambretes spēles, Elīza, pasaukusi sāņus donnas, sacīja:

—    Kamēr mēs atrodamies šejt, es allaž esmu vēlējusies jūs aizvest uz kādu vietu pavisam netālu no šejienes, kur, man šķiet, nekad neviena no jums nav bijusi un kas saucas Donnu ieleja; taču līdz šim es neatradu laiku, lai varētu jūs uz turieni aizvest, turpretim šodien tas ir iespējams, jo saule vēl augstu; un tāpēc, ja jums labpatiktu nākt, es nemaz nešaubos, ka jūs būsit ļoti apmierinātas, kad būsit tur bijušas.

Dāmas atbildēja, ka esot ar mieru. Un, pasaukušas vienu no savām kalponēm, nebilzdamas ne vārda jaunekļiem, viņas devās ceļā; nogājušas tikko vienu jūdzi, viņas nonāca Donnu ielejā, kur iegāja pa ļoti šauru taciņu, kam pa vienu pusi tecēja skaidrs jo skaidrs strautiņš. Un dāmas redzēja, ka ieleja ir tik jauka un patīkama, cik vien var iedomāties, it īpaši šai stunda, kad tveice bija liela. Un, kā vēlāk viena no dāmām man pastāstīja, ielejas līdzenums bija tik apaļš, it kā būtu novilkts ar cirkuli, kaut gan tas šķita dabas veidojums, nevis cilvēka roku darbs; un šo līdzenumu, kas bija mazliet garāks par pusjūdzi, iekļāva seši ne visai augsti pakalniņi, un uz ikviena no tiem bija redzamas brīnum jaukas lauku mājas, gandrīz vai līdzīgas nelielām pilīm. 3o pauguru nogāzes tik pakāpeniski nolaidās ielejā, kā mēs to redzam teātros, kur pakāpieni no augšas uz leju ierīkoti tā, ka to loks arvien vairāk sašaurinās. Un nogāzes pret dienvidu pusi bija tā noaugušas vīnogulājiem, olīvu, mandeļu, ķiršu, vīģu un daudziem citiem augļu kokiem, ka pat sprīdis nepalika klajš. Nogāzes, kas bija vērstas pret Ziemeļu Ratiem, bija apaugušas ozolu, ošu un citu koku birzēm, zaļām jo zaļām un tik šmaugām, cik vien var būt. Turpretim ielejas līdzenums, uz kuru neveda neviena cita taka kā vienīgi tā, pa kuru bija ienākušas dāmas, bija pilns eglēm, cipresēm, lauru kokiem un priedēm, kas auga tik lieliskā saskaņā un tik noteiktā kārtībā, it kā kokus būtu stādījis visprasmīgākais dārznieks; un caur to lapotni saules stari pat tad, kad saule atradās augstu, izspiedās tikai mazliet un gandrīz nemaz nenonāca līdz zemei, kas visa bija viena vienīga pļava ar vissmalkāko zāli, kura bija pilna purpursārtiem un citādiem ziediem. Un bez tam ne mazāku prieku kā viss cits sagādāja strautiņš, kas traucās lejup pa kādu no ieplakām, kuras šķīra divus no šiem pakalniņiem, un kas krītot pār klinšainām kraujām radīja ausij visai patīkamu troksni, un tā šļakatas no tālienes izskatījās kā dzīvsudrabs, kas. pret kaut ko triecoties, sašķīst sīkās pilītēs; un, tiklīdz šis strautiņš sasniedza nelielo līdzenumu, tas, izveidojot jauku upīti, ātri ātri tecēja uz līdzenuma vidu un tur radīja mazu ezeriņu, līdzīgu baseinam, kādus dažreiz savos dārzos ierīko pilsētnieki, kam tas ērti izdarāms. Sis ezeriņš nebija dziļāks kā cilvēkam līdz krūtīm; un, tā kā tajā nebija nekādu duļķu, bezgala dzidrais ūdens ļāva saskatīt ezera dibenā vissīkākos oļus, kurus tāds, kam nebūtu ko darīt, ja gribētu, varētu visus saskaitīt. Un, skatoties ūdenī, bija redzams ne tikvien ezera dibens, bet arī tik daudz zivju, kas šaudījās šurp un turp, ka par to bija ne tikvien ko priecāties, bet arī ko brīnīties. Ezeriņā krastus visgarām veidoja vienīgi pļava, kas ap to zēla jo krāšņāk, jo vairāk saņēma valgmes no tā. Odens, kas nesatilpa ezeriņā, ieplūda kādā citā strautiņā un pa to tecēja projām no ielejas uz zemākām vietām.

Un tā, kad jaunās dāmas, tur nonākušas, bija visu apskatījušas un ļoti uzslavējušas vietas jaukumu, viņas, ieraudzīdamas ezeriņu un būdamas pilnīgi drošas, ka neviens viņas neredz, nolēma izpeldēties, jo karstums bija ļoti liels. Un, pavēlējušas savai kalponei palikt uz celiņa, pa kuru šeit varēja nokļūt, lai uzmanītu un pateiktu viņām, ja kāds nāktu, visas septiņas izģērbās un iekāpa ūdenī, kas apslēpa viņu šķīstos augumus gluži tāpat, kā plāns stikls būtu apslēpis koši sarkanu rozi. Ūdens ne mazākajā mērā nesaduļķojās, kad viņas tajā iekāpa un sāka kā mācēdamas irties šurp un turp pakaļ zivīm, kam nebija kur paslēpties jin ko viņas mēģināja noķert ar rokām. Un pēc tam kad viņas, tā uzjautrinoties, bija dažas noķērušas un vēl kādu brītiņu tā palikušas, viņas izkāpa no ūdens un apģērbās; un, nespēdamas vairāk apjūsmot šo vietu, kā jau to bija darījušas, kad šķita pienācis laiks atgriezties mājās, viņas lēniem soļiem, daudz runādamas par vietas jaukumu, devās ceļā. Un, atgriezušās pilī visai agri, viņas atrada jaunekļus spēlējam dambreti vēl tai pašā vietā, kur bija tos atstājušas. Pampineja smiedamās tiem sacīja:

—    Šodien arī mēs jūs apvedām ap stūri!

—    Kā, — vaicāja Dionejs, — vai tad jūs vispirms sākāt ar darbiem, nevis ar vārdiem?

Pampineja atteica:

—    Jā gan, mūsu pavēlniek.

Un viņa sīki izstāstīja, kur viņas bijušas, kā izskatās ieleja, cik tālu tā no šejienes un ko viņas tur darījušas. Dzirdēdams stāstām par ielejas skaistumu un vēlēdamies to redzēt, karalis ātri lika pasniegt vakariņas; kad, vispārējai jautrībai valdot, tās bija paēstas, trīs jaunekļi ar saviem kalpotājiem, atstājuši dāmas, idevās uz šo ieleju, kur neviens no viņiem vēl nebija bijis, un, visu aplūkojuši, slavināja to par visburvīgāko vietu pasaulē. Un pēc tam, nopeldējušies un atkal apģērbušies, tā kā bija jau ļoti vēls, viņi atgriezās mājās, kur atrada dāmas ejam rotaļās, kamēr Fia- meta dziedāja; un, kad rotaļa bija pabeigta, viņi ar dāmām uzsāka valodas par Donnu ieleju un daudzkārt to cildināja un slavināja. Tad karalis, licis atsaukt senešalu, pavēlēja, lai nākamajā rītā viss taptu sagatavots Donnu ielejā un turp aiznestas arī dažas gultas, ja kādam varbūt iegribētos diendusā nosnausties vai atgulties. Pēc tam, licis atnest sveces, vīnu un saldumus, kad visi bija mazliet atspirdzinājušies, viņš pavēlēja sākt dejas. Un, kad, izpildot viņa pavēli, Pamfils bija uzsācis kādu deju, karalis, pagriezies pret Elīzu, laipni teica:

— Daijā, tu mani šodien pagodināji ar vainagu, un es tevi šovakar gribu pagodināt ar dziesmu; un tāpēc nodziedi kādu, kas tev labāk patīk.

Uz to Elīza smaidīdama atbildēja, ka labprāt to darīšot, un maigā balsī iesāka tā:

No taviem tīkliem ja es atbrīvotos,

Ai Amor, tad gan, šķietas,

Tik lēti jaunās cilpās neiedotos.'

Es jauna |āvos tavu kauju liesmām,

Lai svētlaimi un īstu mieru rastu.

Bez ieročiem es izgāju pret briesmām,

Jo jutu sevī spēku neparastu.

Bet tu kā nodevējs no sveša krasta

Man uzkriti uz vietas.

Un kur gan stiprā ir, kas nepadotos?

Un nu tu mani, savās važās kaltu.

Met rokas tam, kurš dzimis man par nāvi.

Tur mani gūstā viņa vara saltā.

Nekad viņš maigam žēlumam nav ļāvies:

Ne klusās nopūtas pie sirds tam k)āvās,

Nedz asras, gauži lietās.

Kā viņa sirdij piekļūt — neizprotu.

Par velti lūgšanā es lieku rokas:

Viņš neuzklausa vienaldzībā savā.

Ar katru stundu pieaug manas mokas,

Nav prieka dzīvot, nomirt mākas nava.

Ai Amor, kaut jel visspēcība tava,

Tik gudra visās lietās.

To, važas kaltu, manās rokās dotu

Ja nē, tad lūdzos, kaut tu vaļā laistu

Sos pinekļus, kas laupa manu brīvi.

Tad manas bēdas, labais Siņor, gaistu,

Es atkal prastu līksme cienīt dzīvi.

Par jaunu uzziedetu košs mans skaistums,

Un velto skumju vieta

Es atkal sārtiem ziediem izgreznotos.

Kad Elīza ar gaužām skumju nopūtu pabeidza savu kaneonu, visi brīnījās par tādiem vārdiem, un nebija neviena, kas spētu uzminēt, kāds iemesls viņai būtu tā dziedāt. Bet karalis, kas bija visai labā omā, licis pasaukt Tindaro, pavēlēja viņam atnest dūdas, kuru skaņās vēl lika izdejot daudzās dejas. Taču, kad liela daļa no nakts jau bija pagājusi, karalis mudināja ikvienu doties pie miera.

SEPTĪTĀ DIENA

Beidzas Dekamerona sestā diena un sākas septītā, kad, Dionejani valdot, runā par jokiem, ar kādiem vai nu aiz milestibas, vai glabdamās sievas apmānījušas savus virus, viņiem to pamanot vai ne.

It visas zvaigznes austrumu pusē jau bija izdzisušas, vienīgi tā, ko mēs saucam par Lūciferu*, vēl spīdēja bālganajā rītausmā, kad senešals, tikko piecēlies, ar lielu vezumu devās uz Donnu ieleju, lai tur visu sagatavotu saskaņā ar sava siņora norādījumiem un pavēli. Drīz pēc tā aiziešanas piecēlās arī karalis, ko bija uzmodinājis krāvēju un lopu saceltais troksnis, un piecēlies viņš lika pamodināt arī visas dāmas un jaunekļus. Saule vēl nebija pilnīgi uzlēkusi, kad visi devās ceļā; un viņiem likās, ka vēl nekad lakstīgalas un citi putni nav dziedājuši tik līksmi kā tai rītā; šo putnu dziesmu pavadīti, viņi sasniedza Donnu ieleju, kur viņus sagaidīja vēl vairāk putniņu, kas, kā viņiem šķita, priecājās par viņu ierašanos. Kad viņi bija apstaigājuši ieleju un vēlreiz visu apskatījuši, tā viņiem likās vēl skaistāka nekā iepriekšējā dienā, jo rīta stundā tās skaistums atplauka vēl košāk. Un pēc tam, kad bija spirdzinājušies ar vislabāko vīnu un saldumiem, viņi atkal sāka dziedāt, lai nepaliktu iepakaļ putnu dziesmām, un ieleja dziedāja viņiem līdz, vienmēr atbalsojot tās pašas dziesmas, ko viņi dziedāja. Sīm dziesmām visi putni, it kā negribēdami, lai tos pārspēj, pievienoja jaunas, saldas skaņas. Taču, kad pienāca maltītes laiks, apklājuši galdus zem mūžam zaļajiem un citiem skaistiem kokiem ezera tuvumā, visi ieņēma vietas, kā labpatika karalim, un ēzdami viņi nolūkojās zivīs, kas baru bariem peldēja pa ezeru. Tas viss saistīja viņu skatienus, kā arī palaikam deva ieganstu pārrunām. Un, kad viņi bija beiguši pusdienot un ēdieni un galdi bija aiznesti, viņi sāka dziedāt vēl līksmāk nekā iepriekš. Pēc tam, tā kā vairākās vietās mazajā ielejā bija noliktas gultas, kuras tālredzīgais senešals bija licis visgarām apņemt ar franču saržu kā ar baldahīnu, tie, kas vēlējās, ar karaļa atļauju varēja iet nosnausties, bet tie, kuri negribēja gulēt, varēja pēc savas patikas nodoties citiem parastajiem laika kavēkļiem. Un, pienākot stundai, kad visi jau bija piecēlušies, bija arī laiks atsākt stāstus; un, kā vēlējās karalis, netālu no tās vietas, kur viņi bija ieturējuši maltīti, tika izklāti paklāji uz zaļā mauriņa, un visi apsēdās ezera tuvumā, un karalis pavēlēja, lai stāstīšanu uzsāk Emīlija, kas smaidīdama priecīgi iesāka.

PIRMĀ NOVELE

Džanni Loteringi dzird nakti klauvējam pie durvīm; viņš pamodina sievu, un tā viņam iestāsta, ka tas ir spoks; abi iet spoku apvārdot ar kādu lūgšanu, un klauvējieni apklust.

Manu siņor, man būtu bijis |oti patīkami, ja jums būtu labpaticis, ka kāds cits, nevis es, uzsāk stāstus par tik jauku tematu, kāds ir tas, par kuru mums jārunā; bet, tā kā jūs vēlaties, lai es iedrošinu visus pārējos, es to labprāt darīšu. Un es pacentīšos, visudārgās dāmas, pastāstīt kaut ko tādu, kas jums nākotnē varētu noderēt, ja jūs visas esat tik bailīgas kā es un it sevišķi no spokiem, par kuriem dievs vien zina, kas tie tādi; es to nezinu, nedz arī esmu sastapusi kādu, kas to zinātu; un tomēr, tā kā mēs visas no tiem vienlīdz baidāmies, jūs, labi iegaumējot manu noveli, varēsit iemācīties kādu svētu, labu un ļoti noderīgu lūgšanu, ar ko aizdzīt spokus, ja tie pie jums ierastos.

Reiz Florencē, San Brankācio ielā, dzīvoja kāds vilnas kārsējs, ko sauca par Džanni Loteringi un kam bija daudz vairak izveicības savā amatā nekā saprašanas citās lietās. Un tāpēc, lai

gan viņu uzskatīja par vientiesi, viņu bieži izvēlēja par vecāko Santa Maria Novella Laudu dziedātāju brālībā*, kur viņam vajadzēja pārējos apmācīt; ļoti bieži viņš izpildīja arī citus tamlīdzīgus amatiņus un tāpēc pārlieku daudz no sevis iedomājās.. Un tas viss notika tāpēc, ka, būdams turīgs vīrs, viņš mūkus allaž labi pacienāja. Un tie, bieži saņemdami no viņa viens zeķes, otrs apmetni, trešs kapuci, iemācīja viņam labas lūgšanas, uzdāvināja Tēvreizi itāliešu valodā, dziesmu par Svēto Aleksi, Svētā Bernarda raudu dziesmu, donnas Mateldas slavinājumu un citus tamlīdzīgus niekus, ko viņš augstu novērtēja un sevišķi īūpīgi glabāja savas dvēseles glābšanai.

Sim vīram par sievu bija ļoti daiļa un pievilcīga donna, saukta monna Tesa, Manučo da Kukūlijas meita, gudra un sevišķi attapīga sieviete. Viņa it labi pazina sava vīra vientiesību, un, tā kā viņa bija iemīlējusies kādā staltā un zaļoksnējā jauneklī, vārdā Federīgo di Neri Pegoloti, un tas viņā, tad ar kādas savas kalpones palīdzību viņa iekārtoja tā, ka Federīgo varēja atnākt parunāties ar viņu kādā ļoti jaukā vietā Kamerātā*, kur minētajam Džanni piederēja īpašums un kur viņa pavadīja visu vasaru, kamēr Džanni tikai reizēm tur ieradās ieturēt vakara maltīti un pārnakšņot. no rīta atkal atgriezdamies veikalā vai arī pie saviem laudu dziedātājiem. Federīgo, kurš bezgala vēlējās sastapties ar dāmu, kāda dienā, kas tam bija noteikta, uz vakara pusi devās uz turieni un, tā kā Džanni vakarā neieradās, pavisam netraucēti un priecīgi vakariņoja un pārgulēja ar dāmu; un viņa, atrazdamās tā rokās, iemācīja tam naktī kādas sešas no sava vīra laudām. Bet, tā kā nedz donna, nedz Federīgo nevēlējās, ka šī pirmā reize paliktu pēdējā un lai katru reizi kalponei nevajadzētu iet pēc viņa, abi norunāja tā, ka viņš katru dienu, ejot vai nākot rio sava īpašuma, kas atradās nedaudz augstāk, pievērsīs uzmanību vīna dārzam blakām donnas mājai, un, ja viņš tur uz kāda mieta redzēs ēzeļa galvaskausu, ar purnu pagrieztu uz Florences pusi, tad droši un bez kādas šaubīšanās ieradīsies vakarā pie- donnas un, ja neatradīs durvis vaļā, klusu trīs reizes pieklauvēs, un tā viņam atvērs; bet, ja redzēs, ka galvaskauss ar purnu pagriezts uz Fjēzoli, viņš nenāks, jo tas nozīmēs, ka Džanni ir mājās.

Un, tā rīkodamies, viņi daudzas reizes satikās. Taču vienreiz, kad Federīgo bija jābūt vakariņās pie monnas Tesas, kas jau bija likusi sagatavot divus treknus gaiļus, atgadījās, ka ļoti vēlu te ieradās Džanni, kuram nevajadzēja ierasties; par to dāma ļotž noskuma un kopā ar vīru ieēda vakariņās tikai mazliet sālītas gaļas, ko viņa atsevišķi bija likusi izvārīt, bet abus vārītos gaiļus, daudz svaigu olu un pudeli laba vīna, visu ietītu baltā galda- drānā, lika kalponei aiznest uz kadu viņu dārzu, kur varēja nokļūt, neejot caur māju, un kurā viņa reizēm mēdza vakariņot ar Federīgo; un viņa pavēlēja kalponei visu to nolikt zemē pie fir- ziķu koka blakus mauriņam. Bet dāma bija tik sapīkusi, ka piemirsa kalponei pateikt, lai tā pagaida, kamēr atnak Federīgo, un pasaka viņam, ka Džanni ir še un lai viņš paņem dārzā nolikto- ēdamo. Un tāpēc drīz pēc tam, kad dāma ar Džanni bija aizgājusi gulēt un kalpone arīdzan, atnāca Federīgo un vienreiz klusu pieklauvēja pie durvīm, kas atradās tik tuvu istabai, ka Džanni tūdaļ izdzirda klauvējienu un donna tāpat; taču, lai Džanni nerastos ne mazākās aizdomas, viņa izlikās aizmigusi. Kādu brīdi pagaidījis, Federīgo pieklauvēja otrreiz, par ko brīnīdamies, Džanni mazliet piegrūda sievai un sacīja:

—    Tesa, vai tad tu nedzirdi to pašu, ko es? Liekas, kāds pie mūsu durvīm klauvē!

Donna, kas daudz labāk par viņu visu bija dzirdējusi, izlikās pamostamies un jautāja:

—- Ko tu saki?

—    Es saku, — atbildēja Džanni, — liekas, kāds pie mūsu durvīm klauvē.

Donna atteica:

—    Klauvē? Ak vai manu Džanni, vai tad tu nezini, kas tas ir? Tas ir spoks, no kura es šīs naktis esmu izjutusi tik lielas bailes kā nekad, un, tikko es izdzirdu to klauvējam, es vienmēr pabāzu galvu zem spilvena un neuzdrošinājos ātrāk vilkt laukā, kamēr nebija pavisam gaiša diena.

Tad Džanni teica:

—    Ej nu, sieva, ja ari tas tā būtu, nebaidies, jo, pirms mēs apgūlāmies, es noskaitīju Te lucis un Intemerata, un vēl daudzas citas labas lūgšanas, kā arī pārkrustīju visgarām gultu Ieva,. Dēla un Svētā gara vārdā, un tāpēc nav ko baidīties, ka tas mums. varētu nodarīt ko ļaunu, lai arī kāds būtu tā spēks.

Bet donna, lai Federīgo nerastos nekādas aizdomas un tas ar viņu nesaķildotos, nolēma, ka jāpieceļas un jāliek tam noprast, ka Džanni ir šeit; un tāpēc viņa sacīja vīram:

—    Nu, lai notiek, tu saki savus pātarus, bet es nejutīšos glābta un drošībā, pirms mēs to neapvārdosim, tā kā tu reiz, esi še.

—    Kā tad to apvārdo? — vaicāja Džanni.

Donna atteica:

—    To es labi zinu, kā apvārdo, jo aizvakar, kad es devos uz Fjēzoli pēc grēku piedošanas, kāda no vientuļniecēm, kas, mīļais Džanni, ir vissvētākā būtne, kā dievs tev to var apliecināt manā vietā, ieraudzīdama mani tik izbaiļu pilnu, iemācīja man kādu svētu un labu lūgšanu un teicās to izmēģinājusi vairākas reizes, pirms k|uvusi par vientuļnieci, un tā allaž viņai esot palīdzējusi. Bet dievs mans liecinieks, man vienai nekad nepietika drosmes iet un izmēģināt to; taču tagad, kad tu esi šeit, es vēlos, lai mēs ietu spoku apvārdot.

Džanni atbildēja, ka tas viņam esot ļoti pa prātam. Un piecēlušies tie abi klusu virzījās uz durvīm, aiz kurām vēl arvien ārpusē, jau šaubu pārņemts, gaidīja Federīgo. Un, kad abi jau bija pie durvīm, sieva sacīja Džanni:

—    Tagad tu spļausi, kad es tev teikšu!

—    Labi, — atteica Džanni.

Un donna sāka vārdošanu un sacīja:

—    Ai pusnaktsspok, ai pusnaktsspok, kas nakti apkārt klej, ar stāvu asti atnācis, ar stāvu projām ej! Steidz dārza pie kuplā firziķu koka, tur atradīsi ko treknu un leknu un simtu spiriņas rio manas vistiņas. Liec katisu pie mutes un proties kaunu, nedz man, nedz Džanni nedari ļaunu!

Un, to teikusi, viņa sacīja vīram:

—    Spļauj, Džanni!

Un Džanni spļāva. Jauneklim, kas atradās ārpusē un to dzirdēja, jau bija pārgājusi greizsirdība un ar visu īgno omu uznāca tik liela vēlēšanās smieties, ka viņš tikko noturējās un, kad Džanni spļāva, klusu noteica:

—    Kaut tu zobus izspļautu!

Kad donna trīs reizes tā bija vārdojusi spoku, viņa ar vīru atgriezās gultā. Federīgo, kurš bija cerējis vakariņot kopa ar donnu un vēl nebija ēdis, labi iegaumējis buramos vārdus, iegāja dārza un kuplā firziķu koka pakājē atrada abus gaiļus, vīnu un olas, ko aiznesa uz mājām un vienā mierā notiesāja. Un vēlāk, citas reizes ciemodamies pie donnas, viņš kopā ar to daudz smējās par šo vārdošanu.

Tiesa, daži saka, ka donna patiesi pagriezusi ēzeļa galvaskausu uz Fjēzoles pusi, bet kāds strādnieks, ejot pa vīna dārzu, esot pa to iesitis ar nūju, likdams tam griezties, un tas palicis ar purnu pret Florenci. Un tāpēc Federīgo, domādams, ka viņu

aicina, arī ieradies; un it kā donnas buramie vārdi esot bijuši

šādi:

Ej projām, spok, ej projām dieva mierā, ne es tā, kas pagrieza ēze|a pieri, bet kāds cits, ko dievs lai soda, pie sava Džanni es palieku godā!

Un tā Federīgo esot aizgājis, nedabūjis nedz naktsguļu, nedz vakariņas. Taču mana kaimiņiene, kāda ļoti veca sieviņa, man sacīja, ka viens un otrs esot taisnība, kā viņa dzirdējusi, vēl meitene būdama; tomēr pēdējais nolikums neesot atgadījies ar Džanni Loteringi, bet gan ar kādu citu cilvēku, vārdā Džanni di Nello, kas dzīvojis pie Porta San Pjero un bijis tikpat liels nejēga ka Džanni Loteringi. Un tāpēc, manas dārgās dāmas, jums atliek tikai izvēlēties vienu no burvju lūgšanām, kura jums labāk tīk, vai, ja vēlaties, abas divas. Tam ir bezgala liels spēks tādos gadījumos, kā jūs no dzirdētā varējāt pārliecināties: iemācieties tās, jo tās jums vēl var noderēt!

otrā novele

Peronella, pārrodoties virām, paslēpj savu mīļāko mucā, ko virs ir pārdevis, un saka, ka ari viņa to pārdevusi kādam cilvēkam, kurš patlaban iekāpis iekšā, lai pārliecinātos, vai tā ir stipra. Pēdējais, izlēcis no mucas, liek vīram to izkasīt un pēc tam aiznest uz savu māju.

Ar lielu lieliem smiekliem visi noklausījās Emīlijas noveli un lūgšanu uzteica par labu un svētu. Un, kad novele bija pabeigta, karalis pavēlēja turpināt stāstīšanu Filostrātam, kas iesāka tā: — Manas visdārgākās dāmas, ir tik daudz joku, ar kādiem vīrieši jūs apmāna, un it īpaši vīri, ka tad, ja dažreiz sievai izdodas apmānīt vīru, jums jābūt ne tikvien priecīgām, ka tā ir noticis, vai ari ka jūs par to esat uzzinājušas vai dzirdējušas kādu stāstām, bet jums pašām jāiet un visur tas jāstāsta, lai vīrieši saprastu: ja viņi ir izmanīgi, arī sievietes savukārt ir tikpat izmanīgas. Un tas jums var būt tikai noderīgi, jo, kad cilvēks zina, ka arī otrs nav muļķis, viņš tik viegli neņemas otru apmānīt. Vai gan var būt šaubas, ka tas, ko mēs šodien par šo jautājumu

runāsim, tapis zināms vīriešiem, būs viņiem vislielākais iemesls apvaldīt savus jokus pret jums, saprotot, ka arī jūs tāpat varējāt viņus izjokot, ja vien būtu gribējušas? Tātad man ir padomā jums pastāstīt par to, kā kada jauna sieviete, kauču no zemas kārtas, gandrīz vienā mirklī izāzēja savu vīru, lai glābtu sevi.

Tas notika vēl pavisam nesen, kad Neapolē kāds nabaga vīrs apņēma par sievu daiļu un piemīlīgu jaunavu, vārdā Peronella, un viņš ar savu mūrnieka amatu un tā ar vērpšanu, nopelnīdami ļoti maz, vadīja savas dzīves dienas, cik labi mācēdami. Atgadī- jas, ka kāds jauneklis, viens no iznesīgajiem, kādu dienu ieraudzīja šo Peronellu, un tā viņam tik ļoti patika, ka viņš tajā iemīlējās, un tik ilgi to gan šā, gan tā lenca, līdz beidzot tā ielaidas ar viņu. Un, lai varētu pabūt kopā, viņi nolēma iekārtoties šādi: tā ka Peronellas vīrs katru rītu mēdza agri celties, lai dotos strādāt vai meklēt darbu, tad jauneklim jāuzturas tuvumā, lai redzētu vīru aizejam, un, tā kā ieliņa, kur viņi dzīvoja un ko sauca par Avorio, bija ļoti nomaļa, jauneklim tūlīt pēc vīra aiziešanas jādodas uz viņas māju; un tā abi rīkojās daudzas reizes. Tornēr kādu rītu, kad lāga virs bija aizgājis un Džanello Skriņārio, tā sauca jaunekli, ienācis mājā un patlaban atradas kopā ar Peronellu, atgadījās, ka pēc maza brītiņa pārnāca virs, kas parasti mēdza būt prom visu dienu, un. atradis durvis no iekšpuses aizslēgtas, pieklauvēja un pieklauvējis sāka pie sevis runāt: — Kungs dievs, lai tev mūžam slava, jo, kauču tu man liec dzīvot nabadzībā, tu mani mazākais esi iepriecējis ar jaunu, krietnu un godīgu sievu. Raugi, kā viņa tūliņ aizslēdz durvis no iekšpuses, tikko es esmu aizgājis, lai neviens nevarētu tur ieiet un nodarīt viņai pāri! — Peronella. izdzirdusi pārnākam vīru, ko viņa pazina pēc klauvēšanas, izsaucās:

—   Ak vai manu Džanello, es esmu pagalam! Tas taču ir mana vīrs, lai jupis viņu parauj, kas tur atnācis, un es nezinu, ko tai varētu nozīmēt, jo viņš nekad nav atgriezies šajā stundā. Varbūt viņš redzējis tevi ienākam? Bet, dieva dēļ, lai ari kā tas būtu, lien šai mucā, ko tu tur redzi, un es iešu viņam atvērt, tad redzēsim, ko tas nozīmē, ka viņš tik drīz šorīt atgriezies mājās!

Džanello žigli ielīda mucā, un Peronella, piegājusi pie durvīm, ielaida vīru un sapīkusi sacīja:

—    Kas tad tie par jaunumiem, ka tu šorīt tik agri atgriezies mājās? Ka man liekas, tu šodien neko negribi strādāt, ja es tevi redzu atgriežamies ar darba rīkiem rokās! Un, ja tu tā dari, no kā tad mēs dzīvosim? Kur mēs ņemsim maizi? Vai tu doma, ka es pacietīšu, ka tu ieķīlā manus lindrakus un citas manas lupatas? Dienu un nakti es tik vien zinu kā vērpt un vērpt, tā ka man jau miesa atlupusi no nagiem, pūloties nopelnīt vismaz eļļas tiesu, lai mūsu lampa nenodzistu! Ai tu vīra galva, vīra galva, še nav nevienas kaimiņienes, kas nebrīnītos un neizsmietu mani par smago darbu, ko es izturu! Bet tu atgriezies mājās ar nolaistām rokām, kamēr tev vajadzēja strādāt!

Un, to teikusi, viņa sāka raudāt un no jauna vaimanāt:

—   Vai man! Es nabaga nelaimīgā, kas esmu piedzimusi ļaunā stundā! Cik tālu es esmu nonākusi! Es varēju dabūt turīgu jaunekli, bet atraidīju, lai izietu pie šā te, kurš nemaz nepadomā, ko viņš pārvedis mājās! Citas jautri pavada laiku ar saviem mīļākajiem, un nav nevienas, kam to nebūtu dažai pa divi, dažai pa tris; un viņas dzīvo vienos priekos un vīru acīs pataisa melnu par baltu un mēnesi par sauli, un es, nožēlojamā, tikai tāpēc, ka esmu krietna un nenodarbojos ar tādām lietām, dzivoju bēdās un paciešu savu ļauno likteni! Es nezinu, kāpēc nepagādāju sev kādu mīļāko, kā to dara citas! Liec aiz auss, manu vir, ja vien es gribētu negodīgi rīkoties, gan tad es atrastu, ar ko, jo ir tik daudz iznesīgu jaunekļu, kas mani ieskatījušies un mani mīl un kas jau ir sūtījuši pie manis, piesolīdami gan daudz naudas, gan, ja es vēlētos., greznas drebes un rotas, taču man nekad nav pieticis tam dūšas, jo es neesmu šādas tādas sievietes meita! Bet tu man esi atgriezies mājās, kamēr tev bija jāstrādā!

Vīrs atteica:

—   Ai siev, neerrojies, dieva dēļ! Tici man, es zinu, kas tu esi, un vēl šorīt es savā ziņā par to pārliecinājos. Ir tiesa, es devos strādāt, bet izrādās, ka tu nezini, tāpat kā es pats to nezināju, ka šodien ir Svētā Galeona svētki un neviens nestrādā; tāpēc es šaja stundā atgriezos mājās; turklāt es esmu parūpējies un izdarījis tā, ka rnums būs maize vairāk nekā mēnesim, jo es pārdevu šim cilvēkam, kas man atnācis līdz, mucu, kura, kā tev zināms, mums jau sen mājās mētājās pa kājām, un viņš man dod par to piecus zelta florīnus.

Tad Peronella sacīja:

—    Un tas viss man par postu! Tu, vīrietis būdams, staigā apkārt, un tev vajadzēja kaut ko sajēgt no pasaules lietām! Tu esi pārdevis mucu par pieciem florīnicm, kamēr es, sieviete, kas gandrīz nekad neaizeju tālāk par vārtiem, redzēdama, ka tā mums mājās tikai pa kājām, esmu pārdevusi to par septiņiem kādam lāga cilvēkam, kas tai brīdī, kad tu atgriezies, ielīda mucā, lai paraudzītos, vai tā ir pietiekami stipra.

Kad vīrs to dzirdēja, viņš bija vairāk nekā apmierināts un sacīja tam, kas bija nācis pēc mucas:

—    Ej dieva vārdā, lāga cilvēk, tu dzirdi, ka mana sieva to pārdevusi par septiņiem florīniem, kamēr tu man devi tikai piecusl

Lāga vīrs atteica:

—    Nu tad ar to dieviņu!

Un aizgāja. Bet Peronella teica vīram:

Nāc augšā, ja jau tu esi še, un nokārto pats ar viņu mūsu darījumu!

Džanello, kas visu laiku ausījās, lai uzzinātu, vai viņam no kaut kā nav jābaidās vai nav uz kaut ko jābūt gatavam, izdzirdīs Peronellas vārdus, ātri izlēca no mucas un, it kā neko nebūtu dzirdējis par vīra pārnākšanu, sacīja:

—    Kur tu esi, krietnā donna?

Uz to vīrs, kas jau bija pienācis, atbildēja:

—    Te es esmu, ko tu vēlies?

Džanello sacīja:

—    Kas tu tads esi? Es meklēju donnu, ar kuru jau salīgu par šo mucu.

—    Nokārto vien mierīgi to ar mani! — atteica lāga cilvēks. — Es esmu viņas vīrs.

Tad Džanello teica:

—    Muca man liekas stipra, bet, šķiet, jūs tajā esat turējuši vīna padibenes, jo muca visa piekaltuši ar netīrumiem tā, ka es nevaru tos nokasīt ar nagiem, un tāpēc es mucu neņemšu, pirms to neredzēšu tīru.

Tad Peronella sacīja:

—    Tāpēc darījums neizjuks; mans vīrs to iztīrīs!

—    Lai iet! — atteica vīrs.

Un, nolicis zeme savus darba rīkus un izmeties kreklā, viņš lika aizdedzināt sveci un padot abras skrāpi, tad ielīda mucā un sāka kasīt. Uri Peronella, it kā gribēdama redzēt, ko viņš dara, iebāza galvu mucas caurumā, kas nebija pārāk liels, un turklāt vēl vienu roku ar visu plecu, un ņēmās runāt:

—    Paskrāpē tur un tur, un arī tur! Redzi, te vēl mazdrusciņ palicis!

Un, kamēr viņa tā stāvēja, mācīdama un rīkodama vīru, Džanello, kas šorīt vēl nebija pilnīgi paspējis apmierinat savu vēlēšanos, kad pārradās vīrs, redzēdams, ka nevar tā, kā vēlējās, nolēma to piepildīt, kā iespējams: viņš piegāja pavisam tuvu Peronellai, kas bija nosegusi visu mucas caurumu, un, gluži kā nevaldāmie un mīlestības satracinātie ērzeļi plašajās stepēs mēdz uzklupt Partas ķēvēm, piepildīja savu jauneklīgo kaislību, ar ko bija gala gandriz tai pašā brīdī, kad arī muca bija izkasīta. Tad viņš atgāja nost, Peronella izvilka galvu no mucas, un vīrs izkāpa ārā Pēc tam Peronella sacīja jauneklim:

— Te tev būs svece, lāga cilvēk, un paskaties, vai muca ir tīra pa tavam prātam!

Paskatījies iekšā, Džanello teica, ka viss kārtībā un viņš esot apmierināts, un, iedevis vīram septiņus zelta florīnus, lika aiznest mucu uz savām mājām.

trešā novele

Agnesa gul ar sava dēla kūmu, mūku Rinaldo; kad virs atrod abus vienā istabā, viņi tam iestāsta, ka mūks vārdojis dēlēnam cērmes.

Filostrāts neprata tik aplinkus runāt par Partas ķēvēm, lai atjautīgās dāmas par to nesmietos, izlikdamās smejamies par ko citu. Taču, kad karalis redzēja, ka Filos- trāta novelc ir pabeigta, tas pavēlēja stāstīt Elīzai, kas, ar prieku paklausīdama, iesāka: — Burvīgās dāmas, Emīlijas spoka vārdošana man atgādināja vienu noveli par kādu citu vārdošanu, kas gan nav tik jauka kā jau dzirdētā, bet es jums tomēr to pastāstīšu, jo pašreiz neviens cits stāsts par mūsu tematu man neienāk prātā.

Jums jāzina, ka Sjēnā reiz dzīvoja kāds sevišķi jauks jauneklis no cienījamas ģimenes, vārdā Rinaldo; tas bez mēra mīlēja kādu savu kaimiņieni, |oti daiļu donnu un bagāta vira sievu; un, cerēdams iegūt no viņas visu, ko vien vēlētos, ja gadītos izdevība parunāt ar viņu vienatnē, neradot aizdomas, un neredzēdams cita ceļa, tā kā donna bija uz grūtām kājām, tas nolēma kļ*ūt par viņas bērna kūmu. Sadraudzējies ar donnas vīru, jau

neklis tādā veidā, kāds tam šķita vispieklājīgākais, izteica viņam savu vēlēšanos, un tā piepildījās. Un tā, kļuvis par donnas Agne- sas bērna kūmu un tādā kārtā ieguvis vairāk pamatotu ieganstu parunāt ar viņu, Rinaldo, saņēmis drosmi, lika viņai ar vārdiem saprast savus nodomus, ko viņa jau sen bija varējusi noprast pēc tā acu skatieniem; taču jauneklim tas atnesa maz labuma, kauču donnai nebija nepatīkami to dzirdēt. Drīz pēc tam atgadījās, ka Rinaldo nezin kāda iemesla dē| iestājās mūku kārta; un, lai cik labas ganības viņš sev tur atrada, viņš bija un palika mūks. Un, kaut gan viņš kopš tās dienas, kad iestājās klosterī, bija kaut cik atteicies no mīlestības, ko izjuta pret savu kūmu, un dažām citām savām pasaulīgajām tieksmēm, tomēr ar laiku, nenometot mūka apģērbu, atkal pie tām atgriežas un no jauna guva prieku, tērpjoties smalkās drānās un dižojoties ar tām, staigājot allaž iznesīgs un koši uzposies, sacerot kaneonas, sorietus un balādes, dziedot dziesmas un pilnīgi nododoties citām tamlīdzīgām lietām.

Bet kāpēc man stāstīt par brāli Rinaldo, par kuru mēs runājam? Vai tad ir mūki, kas tā nerīkojas? Ai kauna traips šai samaitātajā pasaulē! Viņi nekaunas rādīties |audīs nobarojušies, ar sārtām sejām, izlutuši gan apģērba, gan citā ziņā; un viņi neizturas kā baloži, bet kā uzpūtīgi gaiļi ar paceltu seksti un izgāztām krūtīm; un, kas ir vēl ļaunāk (nerunāsim par to, ka viņu celles ir piebāztas ar podiņiem, kas pilni ar ziedēm un ierīvējamiem, ar dažādu saldumu kārbiņām, ar pudelītēm un flakoniņiem, pilniem ar smaržūdeni un eļ|ām. ar mucām, kas līdz malām piepildītas ar malvāziju, ar grieķu un citiem visdārgākajiem vīniem, tā ka, ielūkojoties šais mūku mītnēs, tās drīzāk atgādina ap- tieķnieka vai drogu preču veikalus nekā mūku celles), viņi nekaunas, ja citi zina, ka viņiem ir ģikts, domādami, ka citi nezina un nesaprot, ka ilgi gavēņi, nedaudz vienkārša ēdiena un atturīga dzīve padara cilvēkus kalsnus, vingrus un lielākoties veselus; un, ja arī tie dažkart sasirgst, tie vismaz neslimo ar ģikti, pret kuru parastās zāles ir atturība un viss, kas piederas pieticīga mūka dzīvei. Un viņi domā, ka citi nesaprot, ka ne tikvien atturīgai dzīvei, bet arī ilgām nomoda stundām, lūgšanām un miesas šaustīšanai jāpadara cilvēki bāli un skumji, un ka svētajam Domenikam un svētajam Franciskam bija tikai viens mūka apģērbs, nevis četri, turklāt nevis no mīksta un smalka, bet gan rupjas vilnas auduma un dabiskā krāsā, un viņi tos valkāja, lai paglābtos no aukstuma, nevis lai dižotos. Lai tas viss paliek dieva ziņā, kurš rūpējas par to vienkāršo ļautiņu dvēselēm, kas viņus uztur!

Un tā brālis Rinaldo, atkal padevies savam apgrēcīgajām tieksmēm, sāka ļoti bieži apciemot krustdēla māju; un, tā kā viņa drosme bija pieaugusi, viņš ar daudz lielāku neatlaidību nekā agrāk sāka donnu pierunāt uz to, ko viņš no tās vēlējās. Lāga sieviete, kas tapa tik ļoti pierunāta un kam brālis Rinaldo tagad šķita gandrīz vai skaistaks nekā agrāk, kādu dienu, kad tas viņai ļoti uzmācās ar lūgumiem, nonāca pie tā, pie ka nonāk visas, kas vēlas izpildīt to, ko no viņām lūdz, un jautāja:

—    Kā, brāli Rinaldo, vai tad muki nodarbojas ar tādām lietām?

Uz to brālis Rinaldo atbildēja:

—    Mana donna, tiklīdz man nebūs mugurā šie mūka svārki, ko es novilkšu ļoti viegli, es jums izlikšos tāds pats vīrietis ka visi citi un nevis mūks.

Donna savilka lūpas it kā smaidam un sacīja:

—    Ai, es nelaimīgā! Jūs taču esat mana dēla kūms, kā tad tc drīkst? Tas būtu pārlieku nelāgi, un es esmu daudzreiz dzirdējusi, ka tas esot ari pārlieku liels grēks; un, protams, ja ta nebūtu, es darītu to, ko jūs vēlaties.

Uz to brālis Rinaldo atbildēja:

—    Jūs esat muļķe, ja tāpēc atsakāties! Es nesaku, ka tas nav grēks, bet dievs piedod vēl lielākus grēkus, ja tos nožēlo. Taču sakiet man, — kurš ir tuvāks radinieks jūsu dēlam, es, kas stāvēju viņam kūmās, vai jusu virs, kas viņu radīja?

Donna atbildēja:

—    Tuvāks radinieks viņam ir mans vīrs.

—    Un gluži pareizi, — sacīja mūks. — Un vai jūsu virs neguļ ar jums?

—    Bet, protams, guļ, — atbildēja dāma.

—    Tātad, — turpināja mūks, — es, kas neesmu tik tuvs radinieks jūsu dēlam kā jūsu vīrs, ari varu gulēt ar jums tāpat kā viņš.

Dāma, kas loģiku nebija mācījusies un kam bija vajadzīgs tikai niecīgs pamudinājums, vai nu patiesi noticēja, vai izlikās noticam, ka mūkam taisnība, un atbildēja:

—    Kas gan mācētu atbildēt uz jūsu gudrajiem vārdiem?

Un pēc tam, neņemot vērā, ka tas bija viņas bērna kūms, viņa nolēma izpildīt mūka vēlēšanos, un viņi neapmierinājās ar vienu reizi vien, bet kūmu attiecību aizsegā, jo tā bija daudz ērtāk un aizdomas bija mazākas, viņi atradās kopā vēl daudz daudz reižu.

Taču kādreiz, kad brālis Rinaldo bija atnācis uz donnas māju un redzēja, ka še nav neviena cita kā vienīgi donnas kalpone, |oti dai|a un piemīlīga meitene, mūks aizsūtīja savu pavadoni kopā ar to uz baložu būdu mācit tai pātarus un pats ar donnu, kurai uz rokas bija viņas mazais dēliņš, iegāja istabā, un ieslēgušies abi apsēdās uz kādas gultas, kas tur atradās, un sāka lakstoties. Un, kamēr viņi tā pavadīja laiku, gadījās pārnākt vīram, kas, neviena nepamanīts, piegāja pie istabas durvīm, pieklauvēja un sauca sievu. To dzirdēdama, donna Agnesa izsaucās:

—    Es esmu pagalam, tas ir mans vīrs, un tagad viņš droši nopratīs, kāds cēlonis ir mūsu draudzībai!

Brālis Rinaldo bija izģērbies, tas ir, bez mūka svārkiem un kapuces, īsā kreklā, un, to dzirdēdams, teica:

—    Jums taisnība. Ja es vismaz būtu apģērbies, mēs kaut ko izdomātu, ar ko aizbildināties. Bet, ja jūs viņam atvērsit un viņš mani tadu ieraudzīs, tad nekāda aizbildināšanās nebūs iespējama.

Donnai pēkšņi ienācu prāta kāds padoms, un viņa sacīja:

—    Tagad apģērbieties un. kad esat apģērbies, paņemiet rokās savu krustdēlu, un labi paklausieties, ko es vīram teikšu, lai jūsu vārdi vēlāk saskanētu ar maniem, un ļaujiet man rīkoties!

Laga vīrs vēl nebija pārstājis klauvēt, kad sieva atbildēja:

—    Es jau nāku!

Un piecēlusies tā ar laipnu seju piegāja pie istabas durvīm, atvēra viņam un teica:

—    Mans vīrs, man tev jāsaka, ka mūsu kūms brālis Rinaldo še ir atnācis, un dievs mums viņu ir sūtījis, jo droši vien, ja viņš nebūtu šurp atnācis, mēs šodien būtu pazaudējuši mūsu bērniņu!

Kad muļķa svētulis to dzirdēja, viņš, pagalam iztrūcies, izsaucās:

—    Kā tad tā?

—    Ai manu vīriņ, — sacīja donna, — pirmīt zēns pēkšņi zaudēja samaņu, un es jau nodomāju, ka tas ir pagalam, un nezināju, nedz ko darīt, nedz sacīt, kad tieši tobrīd atnāca brālis Rinaldo, mūsu kūms, paņēma zēnu rokās un teica: — Kūma, tie ir tārpi, kas atrodas viņa miesās; tie pienākuši jau tuvu pie sirds un varētu viņu pavisam viegli nožņaugt; bet nebaidieties, es tos apvārdošu un nomērdēšu, un, pirms es no šejienes aiziešu, jūs redzēsit savu bērnu tik veselu, kādu nekad neesat redzējusi! —

Un, tā kā tu mums te biji vajadzīgs, lai noskaitītu dažas lūgšanas, bet kalpone nevarēja tevi atrast, brālis Rinaldo lika savam biedram tās noskaitīt mūsu mājas visaugstākajā vietā, bet pats kopā ar mani ienāca šai istabā. Un, tā kā pie tādas nodarbibas drīkst būt klāt tikai bērna māte un neviens cits, tad mēs, lai neviens mūs netraucētu, šeit ieslēdzāmies, un viņš vēl aizvien tur bērnu rokās, un, man šķiet, ka viņš gaida vienīgi, kamēr viņa biedrs būs beidzis skaitīt lūgšanas; un, droši, tas drīz beigs, jo zēns jau ir pilnīgi atguvis samaņu.

Svētulis noticēja visam; tik ļoti viņu bija pārņēmusi mīlestība uz dēlu,, ka viņš nepamanīja sievas melus, bet, dziļi nopūties, sacīja:

—    Es gribu viņu redzēt.

Donna sacīja:

—    Neej, tu samaitātu to, kas jau izdarīts! Pagaidi, es iešu palūkoties, vai tu vari tur ieiet, un tad tevi pasaukšu.

Tikko brālis Rinaldo, kas visu dzirdēja, bija mierīgi apģer- bies, paņēmis rokās bērnu un nokārtojis visu pa savam prātam, viņš sauca:

—    Hei, kūm! Vai es tur nedzirdu kūma balsi?

—    Jā, meser, — atbildēja svētulis.

—    Nu tad nāciet šurp! — sacīja brālis Rinaldo.

Svētulis iegāja, un brālis Rinaldo viņam teica:

—    Ņemiet savu dēlu, kas pēc dieva žēlastības atkal ir vesels, lai gan man nule likās, ka jums jau vakarā viņu neredzēt starp dzīvajiem! Un lieciet, lai dievam par godu uzstāda vaska statuju zēna lielumā mesera svētā Ambrozija tēla priekšā, kura nopelnu dēļ dievs jums parādīja šo žēlastību!

Ieraudzījis tēvu, zēns skrēja viņam pretim un priecīgi apskāva, kā to mēdz darīt mazi bērni. Svētulis, paņēmis dēlu rokās, raudādams, it kā zēns būtu izrauts no kapa, sāka to skūpstīt un pateicās savam kūmam, ka viņš to izdziedinājis. Braļa Rinaldo biedrs, kas pa to laiku kalponītei bija iemācījis ne tikai vienus vien, bet varbūt pat četrus pātarus un uzdāvinājis' maciņu no baltiem diegiem, ko viņam pašam reiz bija iedāvinājusi kāda mūķene, un kļuvis par tas dvēseles ganu, izdzirdis svētuli saucam pie sievas durvīm, klusu ielīda kādā vietā, no kuras varēja redzēt un dzirdēt visu, kas tur notika. Redzēdams, ka gals rādās labs, viņš nokāpa lejā un, iegājis istabā, sacīja:

—    Brāli Rinaldo, tas četras lūgšanas, ko jūs man likāt, es visas noskaitīju.

Uz to brālis Rinaldo atteica:

Manu bral, tev ir labas plaušas, un tu lieliski esi veicis savu uzdevumu. Es biju noskaitījis tikai divas, kad pārradās mans kūms, tomēr dievs tas kungs gan par tavām, gan manām pūlēm mums parādīja žēlastību, un zēns ir izdziedināts!

Svētulis lika pasniegt labus vīnus un saldumus un pamieloja savu kūmu un viņa biedru ar to, kas viņiem šobrīd bija visvairāk nepieciešams. Pēc tam kopā ar tiem izgājis no mājas, viņš novēlēja tos dieva gādībai un bez jebkādas kavēšanās lika izgatavot vaska figūru un pakārt kopā ar citām pie svētā Ambrozija tēla, bet ne pie ta, kas atrodas Milānā.

CETURTĀ novele

Kādu nakti Tofāno ieslēdzas un atstāj sievu ārpus mājas; nevarēdama ar lūgšanos neko panākt, viņa izliekas ielecam akā un iemet tur lielu akmeni. Tofāno izsteidzas no mājas un skrien turp, bet viņa ieiet mājā, ieslēdzas, atstājot vīru ārpusē, un izlamā un apkauno to.

Tiklīdz karalis dzirdēja, ka Elīzas novele pabeigta, tas tūliņ, pagriezies pret Lauretu, izteica vēlēšanos, lai viņa stāsta; tāpēc Laureta nevilcinādamās iesāka tā: — Ai, Amor, kādi un cik lieli ir tavi spēki! Cik gudri ir tavi padomi un cik attapīgi tavi paredzējumi! Kurš prātnieks, kurš mākslinieks jebkad būtu varējis vai varētu iemācīt tās blēdības, to piesardzību un to atjautību, ko tu pēkšņi atklāj tiem, kas seko tavās pēdās? Protams, katra cita mācība ir gausi apgūstama, salīdzinot ar tavu, ka to ļoti labi varēja noprast no iepriekšējiem stāstiem, kam, mī|otās dāmas, es pievienošu noveli' par kādu vienkāršu sievieti, kura ķērās pie tadas viltības, kādu, manuprāt, viņai varēja iemācīt vienīgi Amors.

Tātad kādreiz Areco pilsētā dzīvoja kāds bagāts vīrs, ko sauca par Tofāno*, kam par sievu bija dota kāda ļoti daiļa donna, saukta monna Gita*, kuras dēļ viņš drīz vien, nav zināms, kāpēc, sāka izjust greizsirdību. To pamanījusi, donna iekaisa dusmās, un, kad tā vairākas reizes bija jautājusi pēc greizsirdības iemesla un viņš nebija pratis minēt nekādus citus kā vienigi gluži vispārējus un nenoteiktus, donnai iešāvās prātā likt viņam vai mirt no tās pašas kaites, no kuras viņš bez iemesla baidījās. Un, ievērojusi, ka kāds jauneklis, kā donnai šķita — visai lādzīgs, pēc viņas tīko. viņa slepeni sāka ar to sazināties. Un, kad abi jau bija tikuši tik tālu, ka atlika vienīgi vārdus pārvērst darbos, dāma nolēma arī tam atrast iespēju. Un, pamanījusi, ka vīram bez citiem netikumiem patīk arī iedzert, viņa sāka šo netikumu ne tikvien- slavēt, bet ļoti bieži arī izmanīgi uz to skubināt. Un vīrs tik lielā mērā pierada pie dzeršanas, ka gandrīz vienmēr, kad vēlējās, viņa to piedzirdīja līdz galīgam apskurbumam; un,kadu nakti, redzēdama to piedzērušu, viņa nolika to gulēt un pirmo reizi bija kopa ar savu mīļāko, un vēlāk bieži ar to satikās atkal un atkal bez jebkādām bailēm. Un monna Gita tik ļoti paļāvās uz vīra dzērumu, ka ne tikai uzdrošinājās ievest mīļāko savā mājā, bet pati reizēm lielu daļu no nakts pārlaida viņa mājā, kas atradās turpat netālu. Un, kamēr iemīlējusies donna tā joprojām satikās, atgadījās, ka nožēlojamais vīrs saka nomanīt, ka viņa, uzmudinādama to dzert, pati nekad nedzer; tas radija vīrā aizdomas, ka varētu būt tā, kā tas arī patiesībā bija, un proti, ka sieva viņu piedzirda tāpēc, lai pēc tam, kamēr viņš iemidzis, varētu darīt, ko sirds kāro. Un; gribēdams pārliecināties, vai tā patiesi ir, viņš, dienā neko nedzēris, kādu vakaru gan valodā, gan izdarībās izlikās par tik stipri iereibušu, kāds jebkad redzēts. Tam visam noticēdama un domādama, ka vairāk viņam nav nepieciešams dzert, lai cieši aizmigtu, sieva steidzīgi nolika viņu gultā. To nokārtojusi, donna rīkojās, kā jau citas reizes bija paradusi: izgājusi no mājas, devās uz sava mīļākā māju un palika tur lidz pusnaktij. Tiklīdz Tofāno izdzirda, ka sievas nav, viņš tūdaļ piecēlās un, piegājis pie durvīm, aizslēdza tas no iekšpuses, un nostājās pie loga., lai redzētu atgriežamies sievu un parādītu, ka viņš pamanījis tās blēdības; un ta viņš stāvēja, kamēr sieva pārnāca» Atgriezusies un atradusi durvis aizslēgtas, monna Gita bez mēra sadrūma un sāka lūkot, vai nevarēs ar spēku atdarīt durvis. Noturējis viņu tur kādu brīdi, Tofāno sacīja:

— Sieva, tu pūlies velti, jo šeit iekšā tu netiksi. Ej atpakaļ uz turieni, kur tu biji līdz šim, un esi droša, ka tu ātrāk šeit neatgriezīsies, kamēr es, taviem radiniekiem un kaimiņiem klātesot, nebūšu parādījis tev tādu godu, kāds tev pienākas!

Sieva sāka lūgt, lai tas, dieva dēļ, esot tik labs un atverot, jo viņa nenākot no turienes, no kurienes tas domājot, bet bijusi vakarēt pie kādas savas kaimiņienes, jo naktis esot garas un viņa nevarot augas naktis nogulēt, nedz arī viena mājās nomodā nosēdēt. Lūgšanās neko nelīdzēja, jo šis nejēga bija nolēmis, ka visiem Areco iedzīvotājiem jāuzzina viņu kauns, kamēr lidz šim neviens par to nezināja.

Sieva, redzēdama, ka lūgšanās tai nepalīdz, ķērās pie draudiem un sacīja:

Ja tu neatvērsi, es tevi padarīšu par visnelaimīgāko cilvēku, pasaulē!

Uz to Tofāno atbildēja:

—    Un ko tu man vari nodarīt?

Sieva, kuras prātu Amors ar saviem padomiem bija padarījis jo asu, atbildēja:

—    Pirms es pacietīšu to kaunu, ko tu man nepelnīti gribi sagādāt, es ielēkšu šai akā, kas atrodas tepat blakus! Un, kad pēc tam mani tur atradīs mirušu, it visi nodomās, ka vienīgi tu un neviens cits mani dzērumā esi tur iegrūdis; un tā tev vajadzēs vai nu bēgt, vai pazaudēt to, kas tev pieder, un dzīvot trimdā vai ļauties nocirst galvu kā manam slepkavam, par ko tu patiesi arī būsi kļuvis!

Sie vārdi nebūt nenovirzīja Tofāno no viņa muļķīgā nodoma; tāpēc sieva sacīja:

—    Nu tad tā, es vairāk nevaru paciest šīs tavas dusmas! Lai dievs tev piedod! Liec novākt manu vērpjamo ratiņu, ko es še- atstāju!

Un, tā kā nakts bija tik tumša, ka divi ceļa gājēji tik tikko būtu varējuši viens otru saskatīt, donna, to teikusi, piegāja pie akas un, paņēmusi milzīgu akmeni, kas gulēja zeme pie akas, iemeta to akā, iesaukdamās:

—    Lai dievs man ir žēlīgs!

Krītot ūdenī, akmens sacēla milzīgu troksni, un, tikko Tofāno- to izdzirda, viņš bija cieši pārliecināts, ka sieva ielēkusi akā; tāpēc, paķēris spaini ar virvi, viņš tūliņ izmetās no mājas, lai to glābtu, un skrēja uz aku. Tiklidz donna, kas bija paslēpusies tuvu pie mājas durvīm, redzēja viņu skrienam uz aku, tā patvērās, mājā, aizslēdza durvis no iekšpuses un, piegājusi pie loga, sāka runāt:

—   Vīns atšķaidāms ar ūdeni tobrīd, kad dzer, nevis pēc tam, naktī.

Tofāno, dzirdēdams, ko tā saka, noprata, ka tapis izāzēts, atgriezās pie durvīm un, nevarēdams tikt iekšā, saka sievu pierunāt, lai tā atver. Bet sieva, nerunādama vairs klusā balsī kā līdz šim, bet gandrīz kliegdama iesāka:

—    Zvēru pie Kristus krusta, tu pretīgais žūpa, ka tu šonakt iekšā netiksi! Es nevaru vairs paciest šīs tavas izdarības, man jāparāda visiem, kas tu esi un kādā nakts stunda tu atgriezies mājās!

Tofāno saniknots savukārt ņēmās to slānīt un kliegt; tāpēc kaimiņi — gan vīrieši, gan sievietes — izdzirduši troksni, pieceļas, pieskrēja pie logiem un jautāja, kas tur notiekot. Tad donna raudādama iesāka runāt:

—    Sis ir tas nelietis, kas man katru vakaru atgriežas piedzēries mājās vai arī aizmieg krogos un pēc tam atgriežas šajā stundā; es esmu ilgi cietusi, bet tas neko nav līdzējis; taču, nevarēdama to vairāk paciest, es viņam gribēju nodarīt šo kaunu — atstāt aiz durvīm, lai redzētu, vai viņš nelabosies.

Mujķa Tofāno savukārt arī stāstīja, ka viss noticis, stipri piedraudēdams sievai, bet donna kaimiņiem teica:

—    Tagad tik jūs redzat, kas viņš ir par cilvēku! Ko jūs teiktu, ja es atrastos uz ielas kā patlaban viņš un viņš atrastos mājā kā patlaban es? Patiesi, man nav šaubu, ka jūs noticētu, ka viņš saka patiesību. Pēc tā jūs varat spriest par viņa saprašanu: viņš apgalvo, ka es esmu darījusi to, ko, man šķiet, viņš pats ir darījis. Viņš gribēja mani nobiedēt, iemezdams nezin ko tur akā, bet, kaut dievs dotu, ka viņš tur patiesi būtu ielecis un noslīcis, lai kauču vīns, ko viņš pārlieku daudz ir dzēris, atšķaidītos ar ūdeni!

Visi kaimiņi, vīrieši un sievietes, sāka Tofāno bārt, apvainot un slānīt tieši par to, ko viņš pārmeta savai sievai; un isa laikā šīs valodos tik atri izplatījās no mutes mutē, ka nonāca līdz sievas radiniekiem. Tie, atsteigušies šurp un dzirdēdami no viena un otra kaimiņa par šo notikumu, sagrāba Tofāno un tik pamatīgi iekaustīja, ka viņš gandrīz izlaida garu. Pec tam, iegājuši mājās, radinieki paņēma donnas mantas un kopā ar to atgriezās uz savām mājām, piedraudēdami Tofāno ar vēl ko ļaunāku. Redzēdams, ka viņam izgājis plāni un greizsirdība viņu novedusi pārāk tālu, Tofāno, kas no visas sirds mīlēja savu sievu, ar dažu draugu starpniecību nokārtoja tā, ka miera ceļā atkal atdabūja sievu, kurai apsolīja nekad vairs nebūt greizsirdīgs un turklāt atļāva darīt visu, ko tā vēlas, bet tik piesardzīgi, lai neviens to nemanītu. Un tā nu Tofāno, «kā muļķa lauķis dabūjis pa ādu, galā seju miermīlīgu rāda». Lai dzīvo mīlestība, lai iznīkst ķildas un viss, kas tām līdzi!

piektā novele

Kāds greizsirdīgais, pārģērbies par priesteri, uzklausa savas sievas grēksūdzi; viņa tam atzīstas, ka mīlot kādu garīdznieku, kas nākot pie viņas katru nakti; un tā, kamēr greizsirdīgais slepus apsarga durvis, donna liek savam mīļākajam ienākt pa jumtu un dažu labu brītiņu pavada kopā ar viņu.

ad Laureta bija beigusi savu stāstu un ikkatrs jau bija uzslavējis donnu, ka tā rīkojusies pareizi un kā pelnījis šis greizsirdīgais plencis, karalis, lai nezaudētu laiku, pagriezies pret Fiarnetu, laipni uzvēla viņai stāstīšanas rūpes; tāpēc Fiameta iesāka tā: — Augstdzimušās dāmas, iepriekšējā novele pamudina mani arī runāt par kādu greizsirdīgo; turklāt es domāju, ka tas, ko sievas nodara greizsirdīgiem vīriem, ir labi darīts, un jo sevišķi, ja viņi ir greizsirdīgi bez iemesla. Un, ja likumu sastādītāji it visu ņemtu vērā, man liekas, ka šajā gadījumā vajadzētu uzlikt sievām vienīgi tādu sodu, kādu uzliek cilvēkam, kas apvaino otru, sevi aizstāvēdams. Jo greizsirdigi vīri, uzmanot katru savu jauno sievu soli, sagandē viņu dzīvi un tiecas iegrūst viņas

nāvē. Visu nedēļu viņas sēž ieslēgtas un noņemas ar ģimenes un mājas rūpēm, vēlēdamās, tāpat kā jebkurš cits, pēc tam svētku dienās gūt kaut cik prieka, kaut cik atpūtas un iespēju kaut cik izklaidēties, kā tas atļauts zemniekiem laukos, amatniekiem pilsētās un varas vīriem tiesās, kā to darīja dievs tēvs, kas septītajā dienā atpūtās no visiem saviem darbiem, un kā to prasa baznīcas un pilsoņu likumi, kas par godu dievam un par vispārēju labklājību nošķīruši darba dienas no atpūtas dienām. Tam visam pretojas greizsirdīgie vīri, un šīs dienas, kas visiem citiem ir priecīgas, viņi padara savām sievām vēl sērīgākas un skumjākas, turēdami tās vēl stingrāk ieslēgtas un ieslodzītas. Kāds un cik liels apbēdinājums tas ir nabadzītēm, zina tikai tās, kas to ir piedzīvojušas. Tāpēc, visu kopā ņemot, to, ko kāda sieva nodara bez pamata greizsirdīgam vīram, protams, nevajadzetu vis nosodīt, bet gan uzslavēt.

Tātad Rimini pilsētā dzīvoja kāds tirgotājs, sevišķi bagāts gan ar īpašumiem, gan ar naudu, un viņam bija ļoti daiļa sieva, kuras dēļ viņš iedegās bez mēra lielā greizsirdībā, lai gan viņam nebija cita iemesla kā vien tas, ka viņš, kurš to ļoti mīlēja un uzskatīja par ļoti skaistu, un zināja, ka tā visiem spēkiem cenšas viņam patikt, bija ieņēmis galvā tādas domas, ka ikviens vīrietis to mīl un ka tā visiem šķiet daiļa, un arīdzan, ka tā, gluži tāpat kā viņam, cenšas patikt visiem: tas pierāda, ka viņš bija ļauns cilvēks un ar niecīgu saprašanu. Un, iededzies tādā greizsirdībā, viņš savu sievu tik ļoti sargāja un tik stingri turēja, ka pat varbūt daudzus uz nāvi notiesātos tā neapsarga cietum- uzraugi. Nerunājot par to, ka sieva nedrīkstēja aiziet uz kādām kāzām vai svētkiem, vai baznīcu, vai spert soli ārpus mājas kaut kādā gadījumā, tā nedrīkstēja pat pieiet pie loga, nedz palūkoties uz ielu kaut kāda iemesla dēļ; tāpēc tās dzīve bija visai grūta, un tā ar jo lielāku nepacietību panesa šīs mokas, jo nevainīgāka jutās. Un, redzēdama, ka vīrs tai nepelnīti nodara pāri, tā galu galā nolēma sev par prieku pati atrast iespēju (ja tāda būtu rodama) rīkoties tā, lai pārestības izrādītos pelnītas. Bet, tā kā donna nedrīkstēja pieiet pie loga, tad viņai nebija iespējams parādīt kādam jauneklim, kurš, ejot pa šo ielu, varbūt viņu pamanītu, ka viņa būtu priecīga par tā mīlestību; taču viņa zināja, ka blakus mājā dzīvo kāds jauneklis, daiļš un tīkams; un, ja sienā, kas atdalīja viņas māju no jaunekļa mājas, būtu kāda plaisa, viņa nolēma tik daudzas reizes pa to lūkoties, kamēr ieraudzītu jaunekli un izdotos ar to parunāt; un beidzot viņa dāvātu tam savu mīlestību, ja jauneklis to vēlētos pieņemt, un, ja varētu atrast iespēju, censtos pabūt ar to kādreiz kopā un tādā kārtā pārlaist savas skumjās dzīves dienas, kamēr greizsirdības velns izietu no vīra. Un, staigādama te šurp, te turp, kad vīra tur nebija, un aplūkojot mājas sienu, viņa nevi|us ieraudzīja, ka kādā visai apslēptā vietā sienu šķeļ plaisa. Pa to raugoties, lai gan diezgan grūti bija izšķirt, kas atrodas otrā pusē, viņa tomēr ieraudzīja kādu telpu, līdz kurai sniedzās plaisa, un pie sevis noteica: — Ja tā būtu Filipo istaba (tā sauca jaunekli, viņas kaimiņu), es būtu jau pa pusei savu panākusi. — Un viņa lika kādai savai kalponei, kas juta viņai līdz, uzmanīgi to izlūkot, un izrādījās, ka patiesi jauneklis gulēja šajā istabā gluži viens. Tāpēc viņa bieži mēdza pieiet pie plaisas, — un, kad dzirdēja, ka jauneklis ir mājā, viņa tikmēr meta plaisā akmentiņus un koka gabaliņus, kamēr jauneklis pienāca paskatīties, kas tur ir. Viņa klusu to pasauca. Un jauneklis, kas pazina viņas balsi, atbildēja. Un, izmantojot šo iespēju, viņa nedaudz vārdos atklāja tam visu savu dvēseli. Ļoti iepriecināts par to, jauneklis parūpējās, lai no viņa puses sprauga tiktu paplašināta, tomēr tā, lai neviens to nepamanītu; un pa šo spraugu viņi bieži sarunājās viens ar otru, paspieda roku, bet tālāk nebija iespējams tikt greizsirdīgā vīra stingrās apsardzības dēļ.

Kad tuvojās ziemas svētki, donna sacīja vīram, ka viņa gribētu, ja tam nekas nebūtu pretī, svētku rītā aiziet uz baznīcu izsūdzēt grēkus un baudīt svēto vakarēdienu, kā to dara citi kristīgie. Uz to greizsirdīgais vīrs sacīja: '

—    Ko tad tu esi grēkojusi, ja gribi iet uz grēksūdzi?

Donna atteica:

—     Kā, vai tu domā, ka es esmu svētā, tāpēc ka tu mani turi ieslēgtu? Tu taču labi zini, ka es tāpat grēkoju kā citi mirstīgie, bet tev es negribu par to stāstīt, jo tu neesi garīdznieks!

Greizsirdīgajā vīrā šie vārdi modināja aizdomas; un, gribēdams izzināt, kādi tad ir šā sievas grēki, un izdomājis veidu, kā to varētu izdarīt, viņš atbildēja, ka esot ar mieru, bet vēloties, lai tā ietu uz viņu kapellu, nevis uz kādu citu baznīcu; un lai tā uz turieni dodoties agri no rīta un izsūdzot grēkus vai nu- viņu kapelānam, vai garīdzniekam, ko kapelāns lai norādītu, un nevis kādam citam; un tūliņ pēc tam lai atgriežoties mājās. Sievai šķita, ka viņa jau pa pusei noprot, kas vīram padomā, taču, neko neiebilzdama, viņa atbildēja, ka tā darīšot.

Kad pienāca svētku rīts, donna piecēlās līdz ar rītausmu, ap- ģērbas un aizgāja uz vīra norādīto baznīcu. Greizsirdīgais vīrs, arīdzan piecēlies, devās uz to pašu baznīcu un nonāca tur pirms viņas; un, jau iepriekš vienojies ar turienes priesteri par to, ko bija nodomājis darīt, tas ātri uzvilka vienu no garīdznieka ter- piem ar lielu kapuci, kas sniedzās pāri vaigiem (tādas, mēs redzam, priesteri valkā), un, pavilcis kapuci mazliet uz acīm, nosēdās luktā. Atnākusi baznīcā, donna lika pasaukt priesteri; priesteris pienāca un, dzirdēdams, ka viņa grib sūdzēt grēkus, sacīja, ka pats nevarot viņu uzklausīt, bet ka atsūtīšot kādu savu biedru; un tas aizgāja un atsūtīja greizsirdīgo vīru šim pašam par nelaimi. Vīrs ieradās loti svinīgā izskatā, un, lai gan vēl nebija pavisam gaišs un viņš bija uzmaucis kapuci dziļi pāri acīm, viņš tomēr neprata tā apslēpties, lai sieva viņu tūdaļ nepazītu. Ieraudzīdama vīru, tā pie sevis noteica: — Lai slavēts dievs, ka viņš no greizsirdīgā kļuvis par garīdznieku! Bet pagaidi tikai, gan es viņam pagādāšu to, ko viņš meklē! — Un donna, izlikdamās viņu nepazīstam, tūliņ nometās ceļos. Mesers greizsirdīgais bija paņēmis mutē dažus akmentiņus, lai tie mazliet traucētu viņam runāšanu un lai sieva pēc valodas viņu nepazītu, jo viņam likās, ka citādā ziņā ir tik pilnīgi sevi pārvērtis, ka, tā viņš domāja, sieva viņu nekādi nepazīs. Sākdama grēkus sūdzēt un vispirms pateikusi, ka ir precējusies, donna starp citu atzinās, ka esot iemīlējusies kāda priesterī, kas katru nakti nākot gulēt ar viņu. Kad greizsirdīgais to izdzirda, viņam likās, ka ir dabūjis naža dūrienu sirdī, un, ja vien viņš nebūtu gribējis uzzināt ko vairāk, viņš būtu pametis grēksūdzi un aizgājis. Un, tā nu tomēr palicis uz vietas, viņš jautāja sievai:

—     Kā? Vai tad jūsu vīrs neguļ pie jums?

Donna atbildēja:

—    Guļ, meser.

—     Nu, tātad, — sacīja greizsirdīgais, — kā tad ar jums var gulēt arī priesteris?

—     Meser, — atteica donna, — es nezinu, ar kādu mākslu priesteris to panāk, bet mājā nav tādu durvju, kas, lai cik stipri aizslēgtas, neatvērtos, kad viņš tām pieskaras. Un viņš man saka, ka, nonācis līdz manas istabas durvīm, viņš, iekams tās atverot, norunājot zināmus vārdus, no kuriem mans vīrs tūliņ aizmiegot; un, tikko mans vīrs ir aizmidzis, viņš tūdaļ atver durvis un, ienācis iekšā, paliek pie manis, un tas viņam allaž izdodas.

Tad greizsirdīgais sacīja:

—     Mana kundze, tas nav labi darīts, un jums no tā visa nāksies atteikties.

Uz to donna teica:

—    Meser, man liekas, ka es nekad to nevarēšu izdarīt, jo es viņu par daudz stipri mīlu.

—    Nu tad, — turpināja greizsirdīgais, — es nevarēšu jums atlaist grēkus!

Uz to donna teica:

—    Man ļoti žēl. Es nenācu šurp, lai melotu; ja es to būtu spējīga izdarīt, es jums to apsolītu.

Tad greizsirdīgais sacīja:

—     Patiesībā, kundze, man jūsu žēl, jo es redzu, ka tādā kārtā jūs pazudināt savu dvēseli; taču jūsu dēļ es gribu netaupīt pūles un noskaitīt dievam jūsu vārdā sevišķas lūgšanas, kuras jums varbūt palīdzēs. Un palaikam es pie jums aizsūtīšu savu kora zēnu, kam jūs pateiksit, vai tās ir palīdzējušas vai ne; ja tās palīdzēs, tad mēs varēsim tā rīkoties arī turpmāk.

Uz to donna atbildēja:

—    Meser, nedariet tā un nesūtiet neviena uz manu māju, jo mans virs ir tik aplam greizsirdīgs, ka, par to uzzinot, neviens visā pasaulē neizdzītu no viņa galvas domas, ka šis zēns nāk šurp ar ļaunu nolūku, nevis kā cita dēļ, un man neklātos labi ar viņu visu šo gadu.

Uz to greizsirdīgais sacīja:

—    Mana kundze, no tā nebaidieties, jo, esiet droša, es to tā nokārtošu, ka jūs par to nekad nedzirdēsit ne vārda no viņa.

Tad donna teica:

—    Ja jūs to apņematies nokārtot, es esmu ar mieru.

Pabeigusi grēksūdzi un saņēmusi grēku piedošanu, donna

piecēlās un gāja klausīties mesu. Greizsirdīgais, nopūzdamies par savu nelaimīgo likteni, aizgāja novilkt garīdznieka tērpu un atgriezās mājās, par visu vari vēlēdamies atrast kādu līdzekli, kā notvert garīdznieku kopā ar sievu, lai sadotu kā vienam, tā otram. Donna pārnāca no baznīcas un skaidri redzēja pēc vīra sejas, cik labus svētkus tā viņam sagādājusi, bet viņš cik spēdams centās noslēpt to, ko bija darījis un ko iedomājās uzzinājis. Un, sevī noiēmis nākamo nakti nostāvēt pie ielas durvīm un uzmanīt, vai nenāks priesteris, viņš sacīja sievai:

—    Man šovakar nāksies vakariņot un pārnakšņot citur; tāpēc labi aizslēdz kā ielas durvis, tā durvis kāpņu vidū un istabas -durvis un, kad vēlies, ej pie miera!

—    Laimīgu ceļu! — atbildēja sieva.

Un, tikko radās izdevīgs brītiņš, viņa piegāja pie plaisas un deva parasto zīmi; un Filipo, to pamanīdams, pienāca pie plaisas. Donna tam izstāstīja, ko šorīt izdarījusi, kā arī to, ko vīrs pēc maltītes viņai teicis, un tad piebilda:

—    Es esmu pārliecināta, ka viņš neizies no mājas, bet nostāsies sardzē pie durvīm; un tāpēc pamēģini šonakt te iekļūt pa jumtu, lai mēs varētu pabūt kopā!

Visai priecīgs par to, jauneklis teica:

—    Ļaujiet tikai man rīkoties, kundze!

Kad pienāca nakts, greizsirdīgais vīrs ar saviem ieročiem klusu paslēpās kādā apakšstāva istabā, un donna, likusi noslēgt visas durvis un it īpaši durvis kāpņu vidū, lai greizsirdīgais nevarētu uznākt augšā, kad viņai šķita īstais laiks, kopā ar jaunekli, kas savukārt ļoti piesardzīgā ceļā bija še iekļuvis, devās uz gultu, un krietnu laiku abi sniedza viens otram prieku. Un, kad atausa gaisma, jauneklis atgriezās savās mājās. Nabaga greizsirdīgais, palicis bez vakariņām un vai mirdams no aukstuma, gandrīz visu nakti nostāvēja ar saviem ieročiem pie durvīm, gaidīdams, vai nenāks priesteris; un uz rīta pusi, nespēdams vairāk turēties pretim miegam, viņš nolikās gulēt kāda apakšstāva istabā. Piecēlies ap trešo stundu, kad mājas durvis jau bija atslēgtas, un izlikdamies nākam no citurienes, viņš iegāja savā mājā un ieturēja maltīti. Un neilgi pēc tam, ataicinājis kādu zēnu, greizsirdīgais vīrs sūtīja to it kā tā priestera kora zēnu, kurš bija uzklausījis grēksūdzi, lai pajautā sievai, vai pie viņas esot bijis atnācis tas, par ko viņa zinot. Donna, kas ļoti labi pazina sūtni, atbildēja, ka šonakt tas neesot nācis; un, ja tas arī turpmāk tā rīkošoties, tad tas viņai varot pagaist no prāta, lai gan viņa nevēloties, ka tas pagaistu no prāta.

Ko man vēl jums pastāstīt? Greizsirdīgais vīrs daudzas naktis nostāvēja pie ieejas, lai noķertu priesteri, un sieva pa to starpu labi pavadīja laiku ar mīļāko. Beidzot greizsirdīgais nevarēja to vairāk izturēt un nikni jautāja sievai, ko viņa teikusi garīdzniekam tai rītā, kad sūdzējusi grēkus. Sieva atbildēja, ka negribot to teikt, tāpēc ka tas neesot nekas godīgs un piedienīgs. Uz to greizsirdīgais vīrs sacīja:

—    Nekrietnā sieviete, gribi vai negribi, un tomēr es zinu, ko tu viņam sacīji! Bet man jāuzzina viss: teic, kas ir šis priesteris, kurā tu tik ļoti esi iemīlējusies un kurš ar savu burvestību palīdzību katru nakti guļ ar tevi, jebšu es tev pārgriezīšu rīkli!

Donna sacīja, ka tas neesot taisnība, ka viņa būtu iemīlējusies kādā priesterī.

—    Kā? — turpināja greizsirdīgais. — Vai tad tu neteici to un vēl daudz ko garīdzniekam, kas pieņēma tavu grēksūdzi?

Donna sacīja:

—    Vienīgi viņš tev to varēja pateikt, bet tu runā tā, it kā pats tur būtu bijis klāt! Protams, es viņam to teicu.

—    Tātad, — teica greizsirdīgais, — saki man, kas ir šis priesteris, un aši!

Sieva sāka smieties un sacīja:

—    Man |oti patīk, ja gudru vīru vienkārša sieviete apved ap stūri, gluži kā aunu aiz ragiem ved uz kautuvi! Lai gan tu neesi visai gudrs un neesi tāds bijis kopš tā laika, kad ļāvi savās krūtīs ieiet greizsirdības ļaunajam garam, pats nezinādams, kāpēc; un, jo muļķīgāks un vientiesīgāks tu esi, jo mazāk slavas gūstu es, tevi pieveikdama. Vai tu domā, manu vīriņ, ka manas miesīgās acis ir tikpat aklas kā tavas gara acis? Nepavisam ne! Es paskatījos un pazinu, kas bija garīdznieks, kurš pieņema manu grēksūdzi, un zinu, ka tas biji tu pats. Taču es nolēmu tev sagādāt to, ko tu meklēji, un sagādāju. Tomēr, ja tu būtu bijis gudrs, par kādu tu sevi turi, tu nebūtu tādā veidā centies izzināt savas krietnās sievas noslēpumus, un bez kādām tukšām aizdomām tu būtu sapratis, ka tas, ko viņa tev izsūdzēja, bija patiesība, viņai ne mazākajā mērā neapgrēkojoties. Es tev teicu, ka mīlu kādu priesteri; un vai tu, ko es gluži nepelnīti mīlu, tobrīd neizlikies par priesteri? Es tev teicu, ka nevienas durvis manā mājā nevarētu noslēgt, ja viņš gribētu gulēt ar mani; un kādas durvis jebkad tev bija slēgtas, ja tu gribēji ienākt tur, kur es biju? Es tev teicu, ka garīdznieks gulēja ar mani katru nakti; un kad tu ar mani nebūtu gulējis? Un, cik reizes tu pie manis sūtīji savu zēnu, tev zināms, ka par tām reizēm, kad tu nebiji pie manis, es liku tev pateikt, ka priesteris nav bijis pie manis. Kurš ir tāds ģeķis, ka nebūtu visu to nopratis? Vienīgi tu, kas ļāvi greizsirdībai padarīt sevi aklu! Un tu paliki mājās, lai nakti apsargātu durvis, un iedomājies man iestāstījis, ka esi aizgājis citur vakariņot un pārnakšņot. Atjēdzies beidzot un kļūsti atka! par cilvēku, kāds tu agrāk biji, un nejauj sevi izsmiet tādiem, kas, tāpat kā es, pazīst tavus stiķus, un atmet šo pārmērīgo uzmanīšanu! Jo, es zvēru tev pie dieva, ja man uznāktu vēlēšanās uzlikt tev ragus, kauču tev arī būtu simt acu, nevis divas, es prastu apmierināt savas vēlēšanās tā, ka tu neko nepamanītu.

Nožēlojamais greizsirdis, kas jau domājās ļoti gudri izzinājis sievas noslēpumu, to dzirdēdams, saprata, ka ir apmānīts; un, neko neatbildēdams, viņš no šā brīža uzskatīja savu sievu par krietnu un saprātīgu; un tā vīrs pilnīgi atmeta greizsirdību tieši tad, kad tā būtu bijusi vietā, kamēr agrāk bija tai ļāvies, kad tā nepavisam nebija vietā. Tāpēc gudrā donna, ieguvusi gandrīz pilnīgu vaļu nodoties saviem priekiem, nelika mīļākajam vairs nākt pa jumtu kā kaķim, bet gari pa durvīm un, piesardzīgi rīkodamās, vēl daudzas reizes kopā ar to pavadīja jautras un līksmas stundas.

SESTĀ NOVELE

Kamēr pie donnas Izabellas atrodas Leoneto, donnu apciemo mesers Lambertučo, kas viņā iemīlējies; un, kad atgriežas viņas virs, viņa izsūta meseru Lambertučo ar nazi rokā no mājas, un viņas virs pēc tam pavada Leoneto.

Fiametas novelc visiem brinum patika, un ikviens apgalvoja, ka donna rīkojusies ļoti pareizi un tā, kā pienākas rīkoties ar nejēgu; bet, kad novele bija pabeigta, karalis pavēlēja turpināt stāstīšanu Pampinejai, kas iesāka:

— Ir daudzi, kas, vienkārši izsakoties, apgalvo, ka mīlestība dažam labam atņemot pratu un padarot to, kas mīl, gandrīz par bezprāti. Man šis apgalvojums šķiet muļķīgs, to jau ļoti labi pierādīja arī iepriekšējie stāsti, un es gribu to vēlreiz pierādīt.

Mūsu pilsētā, kas ir bagāta ar visādiem labumiem, dzīvoja kāda jauna, piemīlīga un sevišķi daiļa donna, visai cienījama un turīga bruņinieka sieva. Un, kā tas bieži atgadās, cilvēks vienmēr nevar ēst vienu un to pašu ēdienu, bet dažreiz kāro arī ko citu; tā arī šī donna, ko viņas vīrs neapmierināja pilnā mērā,

iemīlējās kādā jauneklī, kuru sauca par Leoneto un kurš bija ļoti patīkams un pieklājīgs puisis, lai gan ne no augsta dzimuma, un jauneklis savukārt iemīlējās viņā; un, kā jūs zināt, tikai reti nepiepildās tas, ko vēlas abas puses, un viņi, vēlēdamies rast savai mīlestībai piepildījumu, neko daudz nevilcinājās.

Tad atgadījās, ka šai donnā, kas bija tik daiļa un pievilcīga, bezgala iemīlējās kāds bruņinieks, vārdā mesers Lambertučo, kuru viņa, tāpēc ka tas viņai likās nepatīkams un apnicīgs, ne par ko pasaulē nespeja iemīlēt; tomēr bruņinieks viņai bieži nedeva mieru ar sūtījumiem; un, kad tas viss neko nepalīdzēja, mesers Lambertučo, būdams varens vīrs, lika viņai piedraudēt, ka apkaunošot viņu, ja viņa neizpildīšot tā vēlēšanos. Un tāpēc aiz bailēm, zinot, kas šis par cilvēku, donna nolēma padoties tā gribai. Un. kad dāma, ko sauca par donnu Izabellu, bija aizbraukusi uz savu brīnum jauko muižiņu laukos, kā mēs to mēdzam vasarā darīt, atgadījās, ka viņa, kamēr viņas vīrs bija aizjājis uz kādu citu vietu, lai tur dažas dienas paliktu, lika ataicināt pie sevis Leoneto, kas bezgala līksms tūdaļ bija klāt. Mesers Lambertučo, padzirdējis, ka donnas vīrs kaut kur aizbraucis, gluži viens uzkāpa zirgā, aizjāja pie donnas un klauvēja pie vārtiem. Donnas kalpone, viņu ieraudzījusi, tūliņ iegāja pie savas kundzes, kas atradās istabā kopā ar Leoneto, un, pasaukusi to, sacīja:

—    Kundze, mesers Lambertučo ir še lejā gluži viens!

To dzirdēdama, donna kļuva visnelaimīgākā sieviete pasaulē; bet, tā kā viņa stipri baidījās no bruņinieka, viņa palūdza Leoneto, lai tas esot tik labs un uz kādu brītiņu paslēpjoties aiz gultas aizkariem, kamēr aizies mesers Lambertučo. Leoneto, kas neizjūta mazākas bailes nekā dāma, tur paslēpās; un donna pavēlēja kalponei iet un atvērt meseram Lambertučo. Kad tā viņam bija atvērusi, viņš, nokāpis pagalmā no zirga un piesējis to pie kāda āķa, pats kāpa augšā. Donna ar laipnu seju pagājās viņam pretim līdz kāpņu galam, saņēma, ar cik priecīgiem vārdiem vien varēja, un vaicāja, uz kurieni viņš dodoties. Bruņinieks apskāva dāmu un, to skūpstīdams, sacīja:

—    Mana dvēsele, es dzirdēju, ka jūsu vīra nav mājās, un ierados, lai mazliet pabūtu ar jums!

Un pēc šiem vārdiem abi iegāja istabā, ieslēdzās, un mesers Lambertučo saka ar to lakstoties. Un, kamēr viņš tā bija ar to kopā, atgadījās, ka, donnai gluži negaidot, atgriezās vīrs. Ieraudzījusi kungu jau pavisam tuvu pilij, kalpone tūliņ skrēja uz dāmas istabu un teica:

—    Kundze, mesers atgriežas mājās! Man liekas, vigs jau būs lejā pagalmā.

Donna, dzirdēdama to un zinādama, ka pie viņas mājā ir divi vīrieši, turklāt saprazdama, ka bruņinieku viņa nevar paslēpt,, tāpēc ka tā zirgs atrodas pagalmā, jau domājās esam pazudusi. Tomēr viņa tūliņ izlēca no gultas, aši izlēma, ko darīt, un sacīja meseram Lambertučo:

—    Meser, ja jūs mani kauču mazliet mīlat un gribat izglābt no nāves, dariet to, ko es jums teikšu! Jūs paņemsit rokā kailu dunci un ar ļaunu seju un pagalam saniknots steigsities lejā pa. kāpnēm, saukdams: — Zvēru pie dieva, ka es viņu notveršu citur! — Un, ja mans vīrs jūs gribētu aizturēt vai kaut ko jautāt,, neatbildiet viņam neko citu kā vien to, ko es jums teicu, un, uzkāpis zirgā, nekādā ziņā nepalieciet šeit.

AAesers Lambertučo teica, ka labprāt to izpildīšot; un, izvilcis dunci, sejai kvēlojot gan no ilgās piepūles, gan no dusmām par vīra atgriešanos, viņš darīja tā, kā donna bija pavēlējusi. Donnas vīrs, kas jau bija pagalmā, pabrīnījās par svešo zirgu un gribēja jau kāpt augšā, kad ieraudzīja meseru Lambertučo skrienam lejup, un, stipri brīnīdamies par tā vārdiem un izskatu, vaicāja:

—    Ko tas nozīmē, meser?

Taču mesers Lambertučo, iebāzis kāju sedlu kāpslī un uzkāpis zirgā, neteica neko citu kā vienīgi:

—   Zvēru pie Kristus krusta, es tevi panākšu citur! — Un aizjāja.

Dižciltīgais vīrs, uzkāpis augšā, atrada savu sievu kāpņu galā apmulsušu un izbijušos, un prasīja viņai:

—    Ko tas nozīmē? Kam tad mesers Lambertučo tik saniknots draud?

Donna, piegājusi tuvāk istabai, lai Leoneto viņu dzirdētu, atbildēja:

—    Meser, nekad neesmu izjutusi tādas bailes kā nupat! Šeit iebēga kāds jauneklis, kuru es nepazīstu un kuram sekoja mesers Lambertučo ar dunci rokā; un jauneklis, nejauši atradis vajā šo istabu, drebēdams pie visām miesām, sacīja: — Kundze, dieva dēļ, palīdziet man, lai man nav jāmirst jūsu rokās! — Es piecēlos un tikko kā gribēju pavaicāt, kas viņš ir un ko viņam vajag, kad mesers Lambertučo skrēja augšā kliegdams: — Kur tu esi, nodevēji — Es iestājos istabas durvīs un, kad tas gribēja ienākt, to aizturēju; un tas bija tik pieklājīgs, ka, līdzko manīja, ka man nepatiktu, ja tas še ienāktu, sarunājis vēl daudz ko, steidzās lejā, kā jūs redzējāt.

Tad virs sacīja:

—    Siev, tu labi darīji; pārāk liels būtu negods, ja kads butu še nogalināts; un mesers Lambertučo rīkojas ļoti nepiedienīgi, vajādams cilvēku, kas meklējis patvērumu še.

Pēc tam viņš jautāja, kur esot šis jauneklis. Donna atbildēja:

—    Meser, es nezinu, kur viņš ir paslēpies.

Tad bruņinieks uzsauca:

—    Kur tu esi? Nāc vien droši ārā!

Leoneto, kas visu bija dzirdējis, iznāca no savas paslēptuves, pagalam nobijies, jo patiesi bija pārdzīvojis lielas bailes. Tad bruņinieks viņam jautāja:

—    Kas tev bija darāms ar meseru Lambertučo?

Jauneklis atbildēja:

—    Itin nekas, mans kungs, un tāpēc es esmu cieši pārliecināts, ka viņš nav īsti gudrs vai arī sajaucis mani ar kādu citu; jo, tikko viņš mani pamanīja uz ielas netālu no šīs pils, viņš paķēra rokā dunci, saukdams: — Nodevēj, tev jāmirst! — Es neņemos jautāt, kāpēc, bet sāku bēgt, cik ātri spēdams, un nonācu šeit, kur, pateicoties dievam un šai dižciltīgajai dāmai, es izglābos.

Tad bruņinieks sacīja:

—    Nu tev vairs nav ko bīties, es nogādāšu tevi mājās sveiku un veselu, un tad tu varēsi noskaidrot, ko viņš no tevis grib.

Un, kad tie bija ieturējuši vakariņu maltīti, bruņinieks, uzsēdinājis jaunekli zirgā, pavadīja viņu līdz Florencei un atstāja viņa paša mājā. Jauneklis, dāmas samācīts, vel lai pašā vakarā slepus runāja ar meseru Lambertučo, un abi visu nokārtoja tā, ka bruņinieks, lai gan vēlāk par šo notikumu klīda daudz valodu, nekad nealģidās, ka sieva to izāzējusi.

septītā novele

Lodoviko atzīstas donnai Beatričei mīlestībā, ko jūt pret viņu; donna sūta uz dārzu savu viru Egāno, pārģērbtu savās drebēs, un pati guļ ar Lodoviko, kuri vēlāk piecelies dodas uz dārzu un iekausta Egāno.

Šo donnas Izabellas attapību, par ko stāstīja Pampineja, ikviens no klātesošiem uzskatīja par apbrīnojamu. Bet Filomena, kam karalis pavēlēja turpināt stāstīšanu, sacīja:

— Mīļās dāmas, ja es nealojos, attapība, par kuru jums tūdaļ pastāstīšu, man šķiet, nav mazāk skaista.

Jums jāzina, ka Parīzē reiz dzīvoja kāds dižciltīgs vīrs, flo- rencietis, kas aiz nabadzības bija kļuvis par tirgotāju; un tirgošanās viņam veicās tik labi, ka tā padarīja viņu bez mēra bagātu. No sievas viņam bija tikai viens vienīgs dēls, ko viņš bija nosaucis par Lodovīko. Un, lai tas nezaudētu dzimtas dižciltību, pievērsdamies tirdzniecībai, tēvs negribēja to nodot kādā veikalā,, bet aizsūtīja kopā ar citiem dižciltīgajiem jaunekļiem kalpot Francijas karaļa galma, kur tas iemanījās ļoti smalkās paražās un

iemācījās daudz ko labu. Un, kamēr Lodovīko tur uzturējās, at- gadījas, ka daži bruņinieki, kas bija atgriezušies no Svētā kapa, nejauši noklausījās sarunājamies jaunekļus, kuru vidū bija arī Lodovīko; un, dzirdot tos runājām par Francijas, Anglijas un citu pasaules zemju daiļavām, viens no bruņiniekiem sacīja: lai arī cik tālu viņš esot klidis pa pasauli un lai cik sieviešu jebkad redzējis, viņš neesot atradis nevienas, kura skaistuma līdzinātos Egāno de' Galluci sievai no Boloņas, sauktai donna Beatrīče. Tam piekrita visi viņa biedri, kas kopa ar viņu šo dāmu bija redzējuši Boloņā. To dzirdēdams, Lodovīko, kas vēl nevienā sievietē nebija bijis iemīlējies, iedegas tik lielās ilgās skaistuli redzēt, ka nevarēja domāt ne par ko citu. Un, galīgi izlēmis doties uz Boloņu, lai to redzētu un tur kādu laiku uzkavētos, ja tā viņam patiktu, viņš pavēstīja tēvam, ka gribot doties uz Svēto kapu, un ar lielām grūtībām izdabūja no teva atļauju. Un tā, pieņēmis vārdu Anikīno, viņš nonāca Boloņā un, ka liktenis vēlēja, jau nākamajā dienā kādos svētkos ieraudzīja šo donnu, un tā viņam šķita vēl daudz daudz daiļaka, nekā viņš bija iedomājies. Un tāpēc, dedzīgi tajā iemīlējies, viņš nolēma ātrāk neatstāt Boloņu, kamēr būs ieguvis tās mīlestību. Un, pārdomādams, pie kāda līdzekļa ķerties, lai to iegūtu, viņš, atmetis visus pārējos nodomus, nolēma, ka varbūt izdotos sasniegt to, ko vēlējās, ja varētu kļūt par kalpu tās vīram, kuram bija daudz kalpotāju. Un tā, pārdevis savus zirgus un pienācīgi iekārtojis savus kalpotājus, viņš tiem pavēlēja izlikties viņu nepazīstam un, sapazinies ar viesnīcas saimnieku, izstāstīja tam, ka labprāt kļūtu par kāda laba siņora kalpu, ja varētu tādu atrast. Uz to viesnīcnieks atbildēja:

— Tu esi tieši kā radīts, lai noderētu par kalpu kādam no šejienes augstmaņiem, vārda Egāno, kuram to ir daudz un kurš vēlas, lai visi viņa kalpi būtu tik izskatīgi, kāds esi tu; es viņam par tevi ierunāšos.

Un, ka teica, tā arī izdarīja; un, pirms viesnīcnieks aizgāja no Egāno, tas iekārtoja pie viņa Anikīno, kas par to bija tik laimīgs, cik vien cilvēks var būt. Un, kad, dzīvojot pie Egāno, Anikīno radas iespēja ļoti bieži redzēt tā sievu, viņš sāka Egāno kalpot tik labi un tā izdabāt, ka tas viņu tik ļoti iemīlēja, ka bez viņa neko neprata izdarīt, un ļava viņam valdīt ne tikvien pār sevi pašu, bet arī par visu savu mantu. Kādu dienu, kad Egāno bija devies putnu medībās un Anikino palicis mājās, atgadījās, ka donna Beatrīče. kas vēl nebija pamanījusi Anikino mīlestību, lai gan paslepeni daudzas reizes, novērojot jaunekli un tā paražas, bija tās uzslavējusi un tās viņai bija patikušas, sāka spēlēt ar Anikīno šahu; un Anikīno, kas vēlējās viņai patikt, loti veikli rīkodamies, ļāva sevi uzvarēt, par ko donna neizsakāmi priecājās. Un, kad visas donnas kalpones, kas vēroja spēli, bija aizgājušas un atstājušas viņus vienus spēlējam, Anikīno izdvesa gaužām dziļu nopūtu. Palūkojusies uz viņu, donna vaicāja:

—    Kas tev kait, Anikīno? Vai tev tik žēl, ka es uzvaru?

—    Mana kundze, — atbildēja Anikīno, — manas nopūtas iemesls ir daudz dziļāks.

Tad donna sacīja:

—    Nu tad pasaki man to, ja tu mani mīli!

Kad Anikīno izdzirda šos vārdus «ja tu mani mīli» no tās donnas mutes, kuru viņš mīlēja par visu vairāk, viņš izdvesa vēl dziļāku nopūtu par pirmo. Tāpēc dāma viņu vēlreiz lūdza, lai viņš esot tik laipns un pasakot, kāds ir viņa nopūtu iemesls. Anikino tai atbildēja:

—    Mana kundze, es stipri baidos, ka jūs sadusmotos, ja es jums to pateiktu; un vēl es baidos, ka jūs to varētu pastāstīt kādam citam.

Uz to donna sacīja:

—    Patiesi, es to neņemšu ļaunā, un vari būt drošs, ka to, ko tu man pateiksi, es nekad nevienam neteikšu, ja vien tu psats nevēlēsies.

Tad Anikīno sacīja:

—   Ja jūs man tā apsolāt, es jums to pateikšu.

Un gandrīz ar asarām acīs viņš izstāstīja tai, kas viņš ir, ko bija dzirdējis par to, kur un ka iemīlējies tajā un kāpēc kļuvis par tās vīra kalpu. Un pēc tam viņš to pazemīgi lūdza, ja iespējams, apžēloties par viņu un piepildīt šo viņa slepeno un dedzīgo vēlēšanos; un, ja dāma to nevēlētos darīt, lai vismaz ta atļaujot, ka viņš arī turpmāk paliek še par kalpu un to mīl.

Ai boloņiešu asiņu bezgala kaislais maigums! Cik ļoti tu allaž tādās reizēs esi slavējams! Nekad tu neesi kārojis nedz asaru, nedz nopūtu un aizvien esi bijis piekāpīgs lūgšanām un padevīgs mīlestības ilgošanām! Ja es prastu tevi teikt un slavēt ar tevis cienīgu teikšanu, mana balss nemūžam nepiekustu tevi cildināt.

Kamēr Anikīno runāja, dižciltīgā donna nolūkojās uz to, un, tā kā viņa pilnīgi noticēja ta vārdiem, jaunekļa mīlestība ar tādu spēku caur šīm lūgšanām iespiedās viņas sirdī, ka viņa arīdzan sāka izdvest nopūtas un pēc dažām nopūtām sacīja:

—     Anikīno, mans dārgais, esi līksms: nedz dāvanas, nedz solījumi, nedz kāda augstmaņa, nedz lielkunga vai kada cita vīrieša uzmanības pierādījumi (lai gan daudzi pēc manis ir tīkojuši un vēl tagad tīko) nekad vel nav tā spējuši aizkustināt manu sirdi, lai es kādu no tiem iemīlētu; bet tu šai īsajā brītiņā, kamēr runāji, padarīji mani vairāk par tavējo, nekā es pati sev piederu. Man liekas, ka tu papilnam esi pelnījis manu mīlestību, un tāpēc es tev to dāvinu un apsolu, ka tu izbaudīsi to, pirms būs pagājusi nākošā nakts. Un, lai tas piepildītos, pacenties ienākt pusnaktī manā istabā: durvis es atstāšu vajā, un tu zini, kurā pusē gultai es guļu; tu atnāksi un, ja es būtu aizmigusi, tikām mani bikstīsi, kamēr es atmodīšos, un tad es iepriecēšu tevi, piepildīdama vēlēšanos, ko tu tik ilgi esi lolojis. Un, lai tu tam ticētu, gribu tev dot vienu skūpstu par ķīlu.

Un, aplikusi roku Anikīno ap kaklu, donna mīlīgi viņu noskūpstīja un viņš to. Pēc šiem vārdiem Anikīno, atstājis donnu, aizgāja nokārtot dažus savus pienākumus, ar vislielāko līksmi pasaulē gaidīdams nakts iestāšanos. Egāno atgriezās no medībām un, tikko bija paēdis vakariņas, būdams noguris, devās pie miera, un to pašu darīja ari donna, kas atstāja istabas durvis vaļā, kā bija solījusi. Norādītajā stundā Anikīno atnāca un, klusu iegājis istabā, aizslēdza durvis no iekšpuses un piegāja pie gultas tai pusē, kur gulēja donna, un, uzlicis viņai roku uz krūtīm, saprata, ka viņa vēl nav aizmigusi. Tikko donna dzirdēja, ka Anikīno atnācis, viņa ar abām rokam saņēma Anikīno roku un, turēdama to cieši, tikmēr grozījās pa gultu, kamēr Egāno uzmodās, un viņa sacīja tam:

Es tev vakarvakarā neko negribēju teikt, jo tu man šķiti noguris; taču saki man, dieva dēļ, Egāno, kuru tu uzskati par savu vislabāko un visgudrāko kalpotāju un kuru tu visvairāk mīli no tiem, kas atrodas tavā mājā?

Egāno atbildēja:

—    Sieva, kāpēc tu man tā jautā? Vai tad tu nezini? Man nav un nekad nav bijis neviena kalpa, kam es tā būtu uzticējies, uzticētos vai ko es ta mīlētu, kā mīlu Anikīno un kā viņam uzticos. Bet kāpēc tu man to jautā?

Anikīno, dzirdēdams, ka Egāno ir pamodies un runā, vairākas reizes bija mēģinājis izvilkt savu roku un aiziet, stipri baidīdamies, vai tikai dāmai nav prātā viņu pievilt, taču dāma bija to satvērusi un turēja tik cieši, ka viņš nebija varējis un neva- reja aiziet. Un donna atbildēja Egāno, sacīdama:

—    Es tev to pateikšu. Arī es domāju, ka tā ir, kā tu saki, un ka viņš tev ir uzticamāks par jebkuru citu, bet viņš mani maldinājis, jo, kad tu šodien aizgāji uz medībām, viņš palika šeit, un, kad viņam šķita pienācis īstais laiks, viņš nekaunējās prasīt no manis, lai es izpildot viņa vēlēšanos; un es, lai man nevajadzētu tev to gari un plaši pierādīt un lai tu pats savām acīm par to pārliecinātos, atbildēju, ka esmu ar mieru un ka šonakt pēc pusnakts noiešu mūsu dārzā un zem priedes viņu gaidīšu. Protams, es nedomāju tur iet, bet, ja tu vēlies pārbaudīt sava kalpotāja uzticī- gumu, tu vari to viegli izdarīt: uzmet mugurā kādu no maniem apmetņiem, ietin galvu plīvuri un noej lejā un gaidi, vai viņš nāks; un es esmu pārliecināta, ka viņš nāks.

Egāno, to dzirdēdams, sacīja:

—    Protams, man tas ir jāredz.

Un piecēlies viņš aplika, cik nu labi tumsā varēdams, kādu sievas apmetni un galvā uzmeta plīvuru, un, nogājis dārzā, zem priedes sāka gaidīt Anikīno. Donna, tikko dzirdēja, ka vīrs piecēlies un atstājis istabu, arīdzan piecēlās un aizslēdza durvis no iekšpuses. Anikino bija pārdzīvojis tik lielas bailes kā vēl nekad un, visiem spēkiem pūlēdamies izrauties no donnas rokām, simttūkstoš reižu nolādējis gan viņu, gan savu mīlestību, gan pats sevi, ka bija viņai uzticējies; un, kad nu viņš dzirdēja, ko donna beigās izdarīja, viņš kļuva par vislaimīgāko cilvēku, kāds jebkad bijis: un, kad donna atgriezās gultā, pēc tās vēlēšanās viņš kopā ar to noģērbās, un abi guva baudu un prieku labu laiku. Pēc tam kad donnai šķita, ka Anikīno vairs ilgāk nedrīkst uzkavēties, viņa lika tam piecelties, apģērbties un sacīja tā:

—    Manu saldumiņ, tagad tu paņemsi pamatīgu koku, noiesi dārzā un, izlikdamies, ka tu mani esi šurp aicinājis, tikai lai pārbaudītu, izlamāsi Egāno, it ka es tā būtu, un kārtīgi sadosi ar koku, jo tādā kārtā mēs gūsim lielisku prieku un uzjautrinājumu.

Anikīno piecēlās un nogāja dārzā ar vītola nūju rokā; kad viņš bija tuvu priedei un Egano ieraudzīja viņu nākam, tas piecēlās un, it kā gribēdams saņemt Anikīno ar vislielāko prieku, devās viņam pretim. Anikīno tam sacīja:

—   Ai nekrietnā sieviete, tu tomēr esi atnākusi šurp! Tātad tu domāji, ka es vēlējos vai vēlos tā noziegties sava siņora priekšā? Lai tu esi tūkstoškārt nolādēta!

Un, pacēlis nūju, ņēmās to pārmācīt. Kad Egāno to dzirdēja un ieraudzīja nūju, viņš, ne vārda neteicis, metās bēgt, bet Anikīno viņam pakaļ, visu laiku kliegdams:

—    Taisies, ka pazudi, neģēlīgā sieviete, lai dieva sodība nāk pār tevi, rīt es visu noteikti pastāstīšu Egāno!

Egāno, dabūjis dažus pamatīgus belzienus, cik atri varēdams, atgriezās istabā. Sieva tam jautāja, vai Anikīno esot bijis atnācis dārzā. Egāno atteica:

—    Kaut viņš labāk nebūtu nācis, jo, noturēdams mani par tevi, viņš mani ar kādu koku pavisam sasita un noslānīja pamatīgāk, nekā jebkad slānīta kāda palaidnīga sieviete! Un patiesi, es biju ļoti pārsteigts par viņu, ka viņš tev teicis šos vārdus un nodomājis darīt kaut ko tādu, kas varētu mani apkaunot; bet viņš, redzēdams tevi tik jautru un priecīgu, gribēja tevi pārbaudīt.

Tad donna izsaucās:

—    Lai slavēts dievs, ka mani viņš pārbaudīja ar vārdiem un tevi — ar darbiem! Un, man šķiet, var teikt, ka es pacietīgāk panesu vārdus nekā tu darbus. Bet, tā kā viņš tev ir tik uzticīgs, viņu vajag mīlēt un godāt!

Egāno sacīja:

—    Protams, tev taisnība.

Un, tādā kārtā pārliecinājies, Egāno allaž domāja, ka viņam ir visgodīgākā sieva un visuzticamākais kalps, kāds nekad nevienam dižciltīgam vīram nav bijis. Tāpēc, lai gan vēlāk i viņš, i sieva kopā ar Anikīno vēl daudzas reizes smējās par šo notikumu, Anikīno un donna ieguva daudz lielāku brīvību (nekā varbūt citā ceļa būtu ieguvuši) rīkoties pēc sava prieka un patikas, kamēr vien jauneklim labpatikās palikt Boloņā pie Egāno.

astotā novele

Kāds vīrs kļūst greizsirdīgs uz sievu; viņa, piesiedama nakti aukliņu pie pirksta, tādā kārtā uzzina, kad mīļākais nāk pie viņas. Virs to pamana un dzenas pakaļ mīļākajam, bet sieva pa to laiku nogulda sava vietā gultā kādu citu sievieti, kuru virs pamatīgi Iekausta un nogriež tai bizes, un tad dodas pēc sievasbrāļiem, kas, redzēdami, ka tas viss nav taisnība, izlamā greizsirdīgo viru.

Visiem likās dīvaini, ka donna Beatrīče bijusi tik ļauna, izjokojot savu viru, un ikviens teica, ka Anikino bailēm vajadzējis būt bezgala lielām, kad viņš, kamēr dāma viņu cieši turēja ciet, dzirdēja stāstām par to, kā viņš lūdzis pēc tās mīlestības. Taču, kad karalis redzēja, ka Filomena apklususi, viņš, pagriezies pret Neifili, sacīja:

—    Stāstiet jūs!

Tā, mazliet pasmaidījusi, iesāka:

—    Daiļās dāmas, mans uzdevums ir grūts, ja es gribu ar kādu jauku noveli jūs tapat iepriecēt, kā jūs ir iepriecējušas noveles,

kas stāstītas līdz širu, tomēr ar dieva palīdzību es ceru ar to labi tikt galā.

Jums tātad jāzina, ka kādreiz mūsu pilsētā dzīvoja kāds sevišķi bagāts tirgotājs, vārdā Arigučo Berlingjēri, kas aiz muļķības, kā to arī tagad katru dienu dara tirgotāji, cereja caur sievu iegūt dižciltību un apprecēja kādu augstdzimušu jaunavu, kura viņam lāgā nepiederējās un kuru sauca monna Sismonda. Tā kā viņš, kā jau to tirgotāji mēdz darīt, daudz braukāja apkārt un maz bija kopā ar sievu, monna Sismtjnda iemīlējās kada jaunekli, sauktā Ruberto, kas jau ilgi bija tīkojis pēc tās. Un, kad tā bija iedraudzējusies ar viņu un varbūt pietiekami neuzmanījās satiekoties, tāpēc ka šī tuvība tai sagādāja neizsakāmu prieku, atgadījās, ka Arigučo, vai nu kaut ko pamanījis, vai arī tāpat vien kļuva par visgreizsirdīgāko cilvēku pasaulē un, pametis novārtā visas savas darīšanas, nekur vairs neizbrauca, un nopūlējās gandrīz vienīgi ar to, lai labi nosargātu savu sievu, un nekad neaizmiga ātrāk, iekams nebija dzirdējis viņu ieejam gultā. Tāpēc donna jutās bezgala apbēdināta, jo nekādi nevarēja sastapties ar Ruberto. Beidzot tomēr, dažnedažādi izdomājusies, kā atrast kādu iespēju, lai pabūtu kopā ar mīļoto, turklāt arī jauneklim neatlaidīgi lūdzot, donna nolēma rīkoties šādi: tā kā viņas istaba atradās uz ielas pusi un viņa daudzreiz bija novērojusi, ka Arigučo gan ļoti mocījās ar aizmigšanu, bet pēc tam gulēja saldi jo saldi, tad viņa nolēma likt Ruberto atnākt pusnaktī pie mājas durvīm, ielaist to un kādu brītiņu pabūt ar to kopā, kamēr vīrs cieši aizmidzis. Un, lai nokārtotu tā, ka viņa dzirdētu, kad tas atnācis, bet neviens cits neko nepamanītu, viņa izdomāja pa istabas logu nolaist aukliņu, kuras viens gals sniegtos līdz zemei, bet otru, pa grīdu aizvilktu līdz gultai un paslēptu zem palagiem, viņa pēc apgulšanās piesietu sev pie lielā kājas pirksta. To visu viņa lika pastāstīt Ruberto un noteica, lai tas atnācis paraustot auklu, un viņa, ja vīrs gulēšot, atlaidīšot auklu un iešot tam atvērt durvis, un, ja negulēšot, turēšot auklu cieši vai arī vilkšot uz savu pusi, lai Ruberto negaidītu. Tas jauneklim bija pa prātam, un viņš bieži gāja turp, un dažreiz viņam izdevās pabūt kopā ar donnu un dažreiz ne. Beidzot, kad viņi joprojām nepārstāja tik viltīgi rīkoties, atgadījās, ka kādu nakti, kamēr donna gulēja, Arigučo, izstiepdams kāju gultā, atrada šo auklu: tāpēc, satvēris to ar roku un sataustījis, ka aukla piesieta pie sievas pirksta, viņš pie sevis noteica: — Tai jābūt kādai krāpšanai! — Un pēc tam, pamanījis, ka aukla iziet ārā pa logu, viņš bija pilnīgi pārliecināts par to; tāpēc, klusītiņām nogriezis auklu no sievas pirksta, viņš piesēja to pie sava un uzmanīgi nogaidīja, lai redzētu, ko tas nozimē. Nepagāja ilgs laiks, kad atnāca Ruberto un kā parasti paraustīja auklu; Arigučo to juta; un, tā kā aukla nebija labi piestiprināta un Ruberto stipri rāva, tā palika viņam rokā; tāpēc, sapratis, ka jāgaida, viņš tā arī darīja. Arigučo žigli piecēlās, paņēma savus ieročus un skrēja uz durvīm, lai redzētu, kas tur ir, un sadotu tam. Lai gan Arigučo bija tirgotājs, viņš tomēr bija stiprs un spēcīgs vīrs; un, kad viņš, nonācis pie durvīm, neatvēra tās tik maigi, kā to mēdza darīt sieva, Ruberto, kas gaidīja, to dzirdēdams, noprata, ka tam jābūt tā, kā tas arī bija, un raugi, ka tam, kas atvēra durvis, jābūt Arigučo; tāpēc Ruberto tūdaļ metās bēgt un Arigučo — dzīties pakaļ. Galu galā, kad Ruberto bija noskrējis labu gabalu un Arigučo viņam nepārstāja dzīties pakaļ, Ruberto, kas arīdzan bija apbruņots, izvilka zobenu, apgriezās, un abi sāka cīnīties, viens uzbrūkot, otrs aizstāvoties.

Kad Arigučo atvēra durvis, donna pamodās un, redzēdama, ka aukla no pirksta nogriezta, tūdaļ noprata, ka viņas viltība atklāta. Un, dzirdēdama, ka Arigučo aizskrējis pakaļ Ruberto, viņa aši piecēlās un, apjauzdama, kas no tā var iznākt, pasauca savu kalponi, kura visu zināja, un tikmēr to vārdoja, kamēr tā viņas vietā apgūlās gultā; un donna lūdza kalponi, lai tā nedo- doties pazīstama un pacietīgi saņemot Arigučo sitienus, jo viņa par to atlīdzināšot tā, ka tai nebūšot iemesla žēloties. Un, nodzēsusi sveci, kas istabā dega, donna izgāja no istabas un paslēpās kādā citā vietā mājā, un sāka gaidīt, kas notiks.

Arigučo un Ruberto kautiņu izdzirda apkārtējie iedzīvotāji un piecēlušies sāka tos rāt. Un Arigučo aiz bailēm, ka viņu varētu pazīt, tā i nedabūjis zināt, kas ir jauneklis, un nepaguvis pārmācīt, atstāja to un noskaities un īgns devās mājā. Un, iegājis istabā, viņš nikni uzsauca:

— Kur tu esi, nekrietnā sieviete? Tu esi nopūtusi sveci, lai es tevi neatrastu, bet veltīgi.

Un, piegājis pie gultas, viņš, domādams sagrābjam sievu, sagrāba kalponi un, kamēr vien pašam rokas un kājas nepagura, deva tai tik daudz dunku un spērienu, ka sadauzīja visu seju; beidzot viņš tai nogrieza matus un visu laiku nemitējās to sunīt, kā vien var sunīt palaidnīgu sievieti. Kalpone gauži raudāja, jo viņai bija iemesls to darīt, un, kaut gan viņa laiku pa laikam izsaucās: — Vai manu, dieva dēļ, žēlastību! — jebšu: — Nu jau gana! — viņas balss bija tā no asaram aizlūzusi un Arigučo tā

iekarsis dusmās, ka nespēja izšķirt, ka tā ir citas sievietes, nevis paša sievas balss. Un tā, pamatīgi viņu piekāvis un, kā jau minējām, nogriezis viņai matus, tas sacīja:

— Nekaunīgā sieviete, es nedomāju tev vairāk roku pielikt, bet iešu pēc taviem brāļiem un izstāstīšu viņiem par tavu jauko rīcību; pec tam lai viņi nāk tev pakaļ un rīkojas tā, kā tiem šķiet piedienīgi saskaņa ar viņu godu, un aizved tevi, jo patiesi šai mājā tev vairs nav palikšanas!

Un, to teicis, virs izgāja no istabas, aizslēdza to no ārpuses un gluži viens devas prom. Kad monna Sismonda, kas it visu bija dzirdējusi, redzēja, ka vīrs aizgājis, viņa, atvērusi istabas durvis un aizdegusi sveci, atrada savu kalponi pavisam sasistu gauži raudam. Nomierinājusi kalponi, cik labi varēdama, donna aizveda viņu uz viņas istabu, kur slepus lika par viņu rūpēties un gādāt, un tā atlīdzināja viņai ar paša Arigučo mantu, ka viņa varēja justies apmierināta. Un, tikko kalpone bija nogādāta viņas istabā, donna pati žigli saklāja gultu savā istabā un to visu uzkopa un sakārtoja tā, it kā te šonakt neviens nebūtu gulējis, tad aizdedza lampu, apģērbās un uzposās, itin kā kad vēl nemaz gulēt nebūtu gājusi, un, aizdedzinājusi lukturi, paņēma savu šuvekli, nosēdās kāpņu galā, sāka šūt un gaidīt, kā viss beigsies. Izgājis no mājas, Arigučo, cik ātri varēdams, aizsteidzās uz sievasbrāļu māju un tur tikmēr klauvēja, kamēr to izdzirda un tam atvēra. Sievasbrāļi — to bija trīs — un māte, dzirdēdami, ka atnācis Arigučo, visi piecēlās un, likuši aizdedzināt sveces, iznāca pie viņa, un jautāja, ko viņš šajā stundā meklējot, turklāt gluži viens. Arigučo izstāstīja visu, sākdams ar auklu, ko bija atradis piesietu pie monnas Sismondas kājas pirksta, līdz pat pēdējam sīkumam, ko viņš atklājis un kā rīkojies; un, lai pilnīgi pierādītu to, ko bija darījis, viņš ielika sievas radiniekam rokās matus, ko domājās esam nogriezis sievai, piebilzdams, lai šie nākot tai pakaļ un rīkojoties ar to tā, kā prasot šo gods, jo viņš vairs nedomājot to mājās paturēt. Donnas brāļi, stipri noskaitušies par dzirdēto un noturēdami to par patiesību, ļoti saniknojās uz māsu, lika aizdedzināt-lāpas un, nolēmuši vainīgo pamatīgi izbārt, kopā ar Arigučo devās ceļā, un sasniedza tā māju. To redzēdama, māte raudādama viņiem sekoja, un lūdza gan vienu, gan otru, lai viņi tam tik ātri neticot, iekams neesot visu redzējuši un uzzinājuši, jo vīrs varbūt kāda cita iemesla dēļ sadusmojies uz sievu un nodarījis tai pāri, un tagad uzveļot visu vainu sievai, lai attaisnotu sevi; turklāt viņa piebilda, ka ļoti brīnoties,

kā tas varējis notikt, jo labi pazīstot savu meitu, audzinādama to jau no bērnības, un vēl daudz ko tamlīdzīgu viņa sarunāja. Un tā, sasnieguši Arigučo māju un iegājuši iekšā, visi devās augšā pa kāpnēm. Monna Sismonda, dzirdēdama tos nākam, vaicāja:

—    Kas tur ir?

Uz to viens no brāļiem atbildēja:

—   To tu tūliņ uzzināsi, tu nekrietnā sieviete, kāda tu esi!

Tad monna Sismonda sacīja:

—    Ko tas nozīme? Dievs, stāvi mums klāt!

Un, piecēlusies kājās, viņa turpināja:

—    Mani brāļi, esiet sveicināti! Ko jūs meklējat tik vēlā stundā visi trīs?

Brāļi, redzēdami māsu sēžam un šujam bez mazākajām sitienu pēdām sejā, kamēr Arigučo bija stāstījis, ka esot viņu visu sasitis, pirmajā brīdi mazliet brīnījās, savaldīja savu dusmu uzplūdu un jautāja māsai, kā esot noticis tas, par ko žēlojoties Arigučo, turklāt stipri piedraudēja viņai, ja viņa tiem neteikšot visu patiesību. Donna sacīja:

—   Es nezinu, kas man jums jāsaka, nedz arī, kādā ziņā Arigučo jums varēja žēloties par mani.

Arigučo, ieraudzīdams sievu, aplūkoja viņu kā sajucis, atce- redamies, ka bija viņai devis sejā varbūt kādas tūkstoš dunckas, skrāpējis un nodarījis viņai visas pasaules sāpes, un tagad redzēja viņu, it kā nekas tāds nebūtu bijis. Dažos vārdos brāļi viņai izstāstīja visu, ko Arigučo tiem bija stāstījis: gan par auklu, gan sitieniem, gan visu pārējo. Pagriezusies pret Arigučo, donna sacīja:

—   Ak vai manu vīr, ko es dzirdu? Kāpēc tu liec. mani noturēt par nekrietnu sievieti sev par lielu negodu, kur es tāda neesmu, un pats sevi par ļaunu un nežēlīgu cilvēku, kāds tu neesi? Un kad tad tu šonakt esi bijis māja, kur nu vēl ar mani? Kad tad tu mani siti? Es tā kaut ko neatceros.

Arigučo iesāka runāt:

—    Kā, nekrietnā sieviete, vai tad mēs kopā nelikāmies gultā? Vai es tur neatgriežos, pēc tam kad biju dzinies pakaļ tavam mīļākajam? Vai es tev pamatīgi nesadevu un nenogriezu matus?

Donna atbildēja:

—    Šajā mājā tu vakar neapgūlics. Bet atstāsim to, ko es nevaru citādi pierādīt kā vien ar saviem patiesajiem vārdiem, un pāriesim pie tā, ko tu teici: tu esot mani sitis un nogriezis matus? Tu rnani nekad neesi sitis, un jūs visi, kas esat šeit, un tu pats ari, apskatiet mani: vai uz manas miesas ir kāda sitiena pēda? Un es tev neieteiktu būt tik pārdrošam un pacelt roku pret mani, jo, zvēru pie Krustā sistā, es tevi padarītu par kropli. Ari matus tu man neesi griezis tā, ka es būtu jutusi vai redzējusi. Bet varbūt tu to izdarīji tā, ka es nepamanīju: ļauj man paskatīties, vai tie ir nogriezti vai ne!

Un, noņēmusi no galvas savus plīvurus, viņa parādīja, ka mati nav nogriezti, bet ir gluži neaizskarti. Kad brāļi un rnate to visu dzirdēja un redzēja, viņi ņēmās kliegt uz Arigučo:

Ko tu teiksi, Arigučo? Nav tiesa, ka tu būtu izdarījis to, ko tu atnācis mums stāstīji, ka esot izdarījis! Un mēs nezinām, kā tu pieradīsi pārējo.

Arigučo stāvēja kā aizsapņojies un gribēja kaut ko teikt, taču, redzēdams, ka tas, ko viņš cerēja pierādīt, tā nebija, neuzdrīkstējās vairs teikt ne vārda. Donna, pagriezusies pret brāļiem, sacīja:

—    Mani brāļi, es redzu, ka mans vīrs mēģina panākt, lai es daru to, ko es nekad negribēju darīt, un raugi, lai pastāstu jums par viņa nelietībām un nekrietnībām, un es to darīšu. Es pilnīgi ticu, ka to, ko viņš jums teica, viņš ir piedzīvojis un patiesi darījis, un paklausieties, kā tas droši vien noticis. Šis cienījamais cilvēks, kam jūs mani — man par nelaimi — atdevāt par sievu, šis vīrs, kas saucas par tirgotāju un kas grib, lai viņu par tādu uzskata, un kam vajadzētu būt atturīgākam par mūku un tiklākam par meiteni, reti kādu vakaru neiegriežas krogā, lai piedzertos, tad ielaižas ar vienu vai otru palaidnīgu sievieti un man liek gaidīt līdz pusnaktij un dažreiz arī līdz rīta mesai tā, kā jūs mani še atradāt. Es esmu pārliecināta, ka viņš, būdams stipri piedzēries, licies gultā ar kādu savu draugaļu un, atmodies pie tās, atradis tai pie kājas auklu, un pēc tam, paveicis visus savus varoņdarbus, par kuriem stāstīja, beidzot atgriezies pie tās, sitis, nogriezis tai matus un, nebūdams vēl lāgā atģidies, iedomājies (un esmu pārliecināta, ka viņš vēl tagad tā domā), ka visu to ir nodarījis man; un, ja jūs viņam vērīgāk ielūkotos sejā, jūs redzētu, ka viņš ir vel pa pusei apskurbis. Tomēr, lai ko viņš ari par mani būtu teicis, es vēlos, lai jūs to uzskatītu vienīgi par dzērumā runātu un piedotu viņam tāpat, ka piedodu es.

Donnas māte, dzirdēdama šos vārdus, sāka kurnēt un sacīja:

—    Zvēru pie Kristus krusta, mana meita, tā nevajag darīt, drīzāk vajag nosist šo riebīgo, nepateicīgo suni, kas nebija cienīgs tādas meitenes, kāda esi tu! Ak tu dieviņ tētiņ, tā viņš varētu rīkoties, ja būtu tevi no dubļiem pacēlis! Lai viņu jupis parauj, ja tev jānoklausās bezjēdzībās, ko muld šis ēzeļa mēslu tirgotājs, viens no tiem bodnieķeļiem, kas atnākuši no laukiem, izrausušies no mēsliem, ģērbušies prastos rupjas vadmalas svārkos, biksēs, kuru staras kuļājas kā zvani, un ar spalvu pakaļā; un, tiklīdz viņiem trīs soldi pie dvēseles, viņi tīko apņemt par sievām dižciltīgu vīru un krietnu donnu meitas, izgatavo ģerboņus un saka: — Es, lūk, esmu no tādiem un tādiem, un mani senči rīkojās tā! — Kaut mani dēli būtu klausījuši manam padomam un būtu tevi godam nodrošinājuši grāfa Gvidi rnājā ar krietnu maizes riecienu, kā viņi to varēja, taču viņi gribēja tevi atdot šim zelta gabaliņam, kas nekaunas tevi, viskrietnāko un visgodīgāko meiteni Florencē, pusnaktī nosaukt par netikli, it kā mēs tevi nepazītu! Bet dievs mans liecinieks, ja notiktu pēc mana prāta, viņš saņemtu tādu mācību, ka viņam visi kauliņi pajuktu!

Un, pagriezusies pret dēliem, tā sacīja:

—    Mani dēli, es jau jums teicu, ka tas nevarēja tā būt. Nu jūs dzirdējāt, kā jūsu labais svainis apietas ar jūsu māsu? Tir- gotājelis ar četriem denāriem pie dvēseles! Ja es būtu jūsu vietā un viņš būtu par manu māsu teicis to, ko teica, un rīkojies tā, kā ir rīkojies, es nekad nebūtu priecīga, nedz nomierinātos, kamēr neaizdabūtu viņu prom no šīs pasaules! Un, ja es būtu vīrietis, kā esmu sieviete, es negribētu, ka kāds cits to nokārto, bet pati tiktu galā. Lai tā Kunga sodība nāk pār šo nožēlojamo žūpu, kam nav ne mazākā kauna!

Jaunekļi, visu to redzēdami un dzirdēdami, pagriezušies pret Arigučo, izlamāja viņu ar visrupjākajiem vārdiem, kādi jebkad sacīti kādam nelietim, un beidzot teica:

—    Mēs tev piedodam kā jau piedzērušam; bet pielūko, lai mēs uz priekšdienām neko tamlīdzīgu par tevi nedzirdētu, jo patiesi, ja vēl kaut kas nāks mūsu ausīs, mēs tev sadosim par pirmo un otro reizi! — Un, to teikuši, viņi aizgāja. Arigučo palika gluži apstulbis, pats nezinādams, vai tas, ko viņš bija darījis, patiesi noticis, vai arī viņš to sapņojis, un, neteikdams vairs ne vārda, atstāja sievu mierā. Tā monna Sismonda ar savu attapību izbēga ne tikvien no draudošajām briesmām, bet atvēra ceļu, lai turpmāk varētu darīt visu, kas tīk, bez mazākajām bailēm no vīra.

devītā novele

Lidija, Nikostrāta sieva, mīl Pirru, kurš, vēlēdamies par to pārliecināties, pieprasa no viņas tris pierādījumus, ko viņa ari sagādā, turklāt Nikostrāta klātbūtne lakstojas ar Pirru un Nikostrātam iestāsta, ka tas, ko šis redzējis, nav tiesa.

Neifiles novele visiem tik ļoti patika, ka dāmas nevarēja vien beigt par to smieties un runāt, lai gan karalis jau vairākkārt bija licis apklust, pavēlēdams Pamfilam stāstīt savu noveli. Galu galā, kad visi apklusa, Pamfils iesāka tā: — Es domāju, cienījamās dāmas, ka nav nekā tāda, lai ari cik grūti un bīstami tas būtu, ko neuzdrošinātos izdarīt cilvēks, kurš dedzīgi mīl. Kauču tas jau tapis pierādīts ļoti daudzās novelēs, es tomēr domāju to vēl lieku reizi parādīt ar kādu savu noveli, ko gribu jums pastāstīt. Tajā jūs dzirdēsit par kādu donnu, kam viņas pasākumos vairāk palīdzēja liktenis nekā atjautīgs prāts; un tāpēc mans padoms būtu, lai neviena neuzdrošinās sekot pa pēdām tai, par kuru es esmu nodomājis stāstīt, jo ne vienmēr liktenis ir vēlīgs un ne visi vīrieši pasaulē ir vienādi apmāti.

Ļoti vecā Ahajas pilsētā Argosā, ne tik lielā, cik slavenā ar saviem senajiem karaļiem, reiz dzīvoja kāds dižciltīgs vīrs, ko sauca par Nikostrātu un kam jau pašās vecuma dienās liktenis dāvāja par sievu kādu ievērojamu donnu, vienlīdz drosmīgu un daiļu, vārdā Lidiju. Kā jau dižciltīgs un bagāts vīrs, viņš turēja daudz kalpotāju, suņu un putnu, un vislielāko prieku viņam sagādāja medības. Un bez citiem kalpotājiem viņam bija kāds jauneklis, glīts, iznesīgs un stalta auguma, un izveicīgs it visās lietās, pie kā vien tas iedomājās ķerties, un tā vārds bija Pirrs; Nikostrāts to mīlēja vairāk par jebkuru citu un tam arī visvairāk uzticējās. Šajā jauneklī iemīlējās Lidija un tik stipri, ka nedz dienu, nedz nakti nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par viņu; taču Pirrs gar šo mīlestību, vai nu to neievērodams, vai negribēdams ievērot, nemaz nelikās zinis, kas pildīja donnas dvēseli ar nepanesamām sāpēm; un nolēmusi viņam visu darīt zināmu, donna iesauca pie sevis kādu savu istabeni, vārdā Lusku, kurai ta sevišķi uzticējās, un sacīja:

— Luska, labvēlībai, ko tu no manis esi saņēmusi, vajadzēja tevi padarīt paklausīgu un uzticamu; tāpēc sargies, lai to, ko es tev tagad teikšu, neviens nekad neuzzinātu, izņemot cilvēku, kuram es tev likšu to pateikt! Kā tu redzi, Luska, es esmu jauna un spirgta, un pārpilnām apveltīta ar visu, ko vien sieviete var vēlēties. īsi sakot, es nevaru žēloties ne par ko citu kā vien par to, ka manam vīram ir pārāk daudz gadu, salīdzinot ar maniem. Un tāpēc man nākas dzīvot visai slikti apgādātai ar to, no kā jaunas sievietes gūst visvairāk prieka. Tomēr, tāpat kā citas pēc tā ilgodamās, jau labi sen es nolēmu: kaut arī liktenis man nav bijis sevišķi draudzīgs un devis tik vecu vīru, talab es negribu kļūt pati sev par naidnieku, neprotot atrast ceļu uz prieku un glābiņu; un, lai šai ziņā es būtu tikpat labi apgādāta kā ar visu pārējo, es beidzot nolēmu, ka mūsu Pirrs, kas ir tā cienīgāks par jebkuru citu, ar saviem apskāvieniem man to sniegs. Un es viņu esmu tik ļoti iemīlējusi, ka vienīgi tad jūtos labi, kad redzu viņu vai domāju par viņu; un, ja es drīz vien nesastapšos ar viņu, tad droši nomiršu. Un tāpēc, ja mana dzīvība tev ir dārga, pavēsti viņam par manu mīlestību tādā kārtā, kā tev šķiet vislabāk, un palūdz mana vārdā, lai viņš ir tik laipns un atnāk pie manis, kad tu aiziesi viņam pakaļ.

Istabene sacīja, ka labprāt to darīšot; un, tiklīdz viņa šķita atradusi piemērotu laiku un vietu, viņa, pavilkuši Pirru sāņus, cik vien labi prata, pavēstīja tam, ko kundze bija uzdevusi. To dzirdēdams, Pirrs stipri brīnījās, jo nekad neko tamlīdzīgu nebija pamanījis, un šaubījās, vai tikai donna to neliek viņam pateikt, lai viņu pārbaudītu; tāpēc viņš tūdaļ un visai rupji atbildēja:

—   Luska, es nespēju ticēt, ka šos vārdus teikusi mana kundze, un tāpēc sargies tā runāt! Un, kauču arī tie būtu bijuši viņas vārdi, es neticu, ka viņa tos tev likusi pateikt no sirds; un, ja tomēr viņa tos būtu likusi pateikt no sirds, mans siņors man parāda vairāk goda, nekā es pelnu, un es nekad savā mūžā nenodarīšu viņam tādu apvainojumu, un tāpēc pielūko, lai par tādām lietām tu man vairak nerunātu!

Viņa skarbie vārdi Lusku nesamulsināja, un tā sacīja:

—    Pirr, gan par šo, gan visu citu, ko mana kundze man pavēlēs, es tev runāšu tik daudz reižu, cik vien viņa man liks, vai nu tas tev patīk, vai nepatīk; bet tu patiesi esi muļķis!

Mazliet noskaitusies par Pirra vārdiem, viņa atgriezās pie donnas, kas, izdzirdusi Pirra atbildi, gandrīz jau vēlējās mirt, taču pēc dažām dienām atkal runāja ar kalponi un sacīja:

—    Luska, tu zini, ka ozols no pirmā cirtiena negāžas*; tāpēc es domāju, ka tev vēlreiz jādodas pie viņa, kas man par postu pavisam neticamā kārtā grib palikt godīgs, un izdevīgā brīdī jāatklāj viņam pilnīgi mana kaisle, un visiem spēkiem jāpūlas, lai tā gūtu piepildījumu; jo, ja tas nenotiktu, es nomirtu un viņš domātu, ka ticis izjokots, un mēs iemantotu viņa naidu, kur meklējam viņa mīlestību.

Kalpone, nomierinājusi kundzi, uzmeklēja Pirru, ko atrada priecīgu un labā omā, un sacīja viņam ta:

—    Pirr, pirms dažām dienām es tev stāstīju, cik dedzīgi tevi mii tava un mana kundze; tagad es tev vēlreiz to apstiprinu, un, ja tu paliksi tikpat cietsirdīgs, kāds biji pirms trim dienām, vari būt drošs, ka viņa nedzīvos ilgi; tāpēc es tevi lūdzu apmierināt viņas vēlēšanos, bet, ja tu tomēr cieši turētos pie savas stūrgalvības, tad man naktos tevi, ko es līdz šim turēju par ļoti gudru, noturēt par muļķi. Kāds gods tev, ka tāda donna, tik daiļa un tik dižciltīga, tevi mīl vairāk par visu citu! Turklāt, cik ļoti tev jāpateicas liktenim, iedomājoties vien, ka tas sagādājis tev šo iespēju, kas ir gan piedienīga tavām jauneklīgajām ilgām, gan arī patvērums tavās vajadzībās! Vai tu zini kādu no sev līdzīgajiem, ko sagaidītu lielāka laime nekā tevi, ja tu būtu gudrs? Kur tu atradīsi tādu, kas varētu būt labāk apgādāts ar ieročiem, zirgiem, tērpiem un naudu, nekā būsi tu, ja vēlēsies viņai dāvāt savu mīlestību? Tātad atver savu sirdi maniem vārdiem un atjēdzies: atceries, ka tikai vienu reizi, ne vairak mēdz notikt tā, ka laime nāk pretim ar smaidošu seju un pilnu klēpi, un, ja kāds tobrīd to neprot saņemt, vēlāk, palicis nožēlojams un nabags, lai zūdās pats uz sevi, nevis uz laimi! Un turklāt starp kalpiem un kungiem nebūt nav vietā tāds godīgums, kāds piederas starp draugiem un radiem; gluži otrādi, kalpiem, kur iespējams, jāizturas pret siņoriem tāpat, kā siņori izturas pret viņiem. Ja tev būtu daiļa sieva, rnāte, meita vai māsa, kas patiktu Nikostrātam, vai tu domā, ka viņš censtos saglabāt to godīgumu, ko tu gribi saglabāt pret viņu, neielaižoties ar viņa sievu? Tu esi muļķis, ja tu tā domā! Vari būt drošs: ja nepietiktu ar glaimiem un lūgšanām, viņš lietotu varu, lai kā tu uz to skatītos. Tātad izturēsimies pret viņiem un visu, kas viņiem pieder, tāpat, kā viņi izturas pret mums un to, kas mums pieder! Izmanto likteņa labvēlību, nedzen projām savu laimi, steidzies tai pretim un saņem, kad tā nāk, jo patiesi, ja tu to nedarīsi, tad, nerunājot nemaz par to, ka tu savu pavēlnieci iedzīsi nāvē, tu pats to nožēlosi tik bieži, ka vēlēsies mirt.

Pirrs, kas jau vairākas reizes bija pārdomājis Luskas teiktos vārdus, bija nolēmis atbildēt citādi, ja viņa vēlreiz pie tā grieztos, un pilnīgi izpildīt savas pavēlnieccs vēlēšanos, ja vien varētu droši pārliecināties, ka netiek tīši pārbaudīts, un tāpēc atbildēja:

— Redzi, Luska, es atzīstu, ka viss, ko tu man saki, ir taisnība, taču, no otras puses, es zinu, ka mans siņors ir ļoti gudrs un apdomīgs, un, tā kā viņš nodevis manās rokās visas savas darīšanas, es loti baidos, vai Lidija nedara to pēc viņa padoma un viņa gribas, lai mani pārbaudītu; un tāpēc, ja kundze gribētu man to pierādīt ar trim lietām, ko es prasišu, es pēc tam, protams, tūliņ darītu visu, ko viņa man pavēlētu. Un šīs trīs lietas, ko es vēlos, ir šādas: pirmām kārtām, lai viņa Nikostrāta klātbūtnē nogalina tā lielisko vanagu; tālāk, lai viņa man atsūta vienu šķipsniņu no Nikostrāta bārdas; un beidzot, vienu no viņa vislabākajiem zobiem.

Sīs prasības Luskai šķita bargas, bet donnai vēl jo bargākas, tomēr Amors, kas ir labs mierinātājs un liels padomdevējs, pamudināja donnu apņemties to veikt, un viņa aizsūtīja savu kalponi Pirram pateikt, ka visu, ko tas prasījis, izpildīšot un ātri; un turklāt vēl, tā kā šis Nikostrātu uzskatot par sevišķi gudru, viņa solījās vīra klātbūtnē lakstoties ar Pirru un vīram iestāstīt, ka tas nav tiesa.

Un ta Pirrs sāka gaidīt, ko darīs dižciltīgā donna. Kad pēc

s;o

dažām dienām Nikostrāts bija pamielojis ar lieliskām pusdienām dažus augstmaņus, kā to bieži mēdza darīt, un galdi jau bija novākti, donna, tērpusies za|ā samtā, bagātīgi izgreznojusies, atstāja savu istabu un ienāca zālē, kur atradās visi augstmaņi, un, Pirram un ikvienam citam redzot, piegāja pie stieņa, uz kura sēdēja Nikostrata tik ļoti iemīļotais vanags, atraisīja to, it kā gribēdama ņemt rokā, un, satvērusi aiz važiņas, trieca pret sienu un nogalināja. Un, kad Nikostrāts viņai uzkliedza: — Vai manu, sieva, ko tu izdarīji? — viņa neko tam neatbildēja, bet, pagriezusies pret augstmaņiem, kas kopā ar to bija ieturējuši maltīti, sacīja:

—   Siņori, es neprastu atriebties kādam karalim, kas mani būtu apvainojis, ja man trūktu drosmes atriebties vanagam! Jums jāzina, ka šis putns man jau ilgi ir laupījis to laiku, kas vīriem jāveltī sievu iepriecēšanai; jo parasti, tiklīdz svīst gaisma, Nikostrāts pieceļas, uzkāpj zirgā un ar savu vanagu roka aizjāj pa plašiem klajumiem, lai paskatītos, kā tas lido, un es viena, kādu jūs mani redzat, palieku neiepriecināta gultā. Tāpēc es jau daudzas reizes esmu gribējusi izdarīt to, ko nule izdarīju, un nekāds cits iemesls mani neatturēja no tā kā vienīgi vēlēšanās izdarīt to tādu cilvēku klātbūtnē, kuri kā taisnīgi tiesneši uzklausītu manas žēlabas, un tādi, es ceru, būsit jūs.

Augstmaņi, kas to dzirdēja, noticēja, ka viņas mīlestība uz Nikostrātu ir gluži tāda, kā to pauda viņas vārdi, un smiedamies pagriezās pret saniknoto Nikostrātu un sacīja: — Un cik pareizi rīkojās donna, atriebjot sev nodarīto pārestību ar vanaga nāvi! — Un, līdzīgā kārtā jokodami par šo notikumu, kamēr donna jau bija atgriezusies savā istabā, viņi pārvērta Nikostrāta dusmas smieklos. To redzēdams, Pirrs pie sevis noteica: — Lielisku iesākumu donna devusi manai laimīgajai mīlas dēkai! Kaut dievs dotu, ka viņa tā turpinātu!

Un tā nebija pagājis ilgs laiks, kopš Lidija bija nonāvējusi vanagu, kad kādu dienu, būdama savā istabā kopā ar Nikostrātu un to glāstīdama, viņa sāka ar to draiskoties, un tas viņai jokojot mazliet paraustīja matus, kas viņai deva ieganstu izpildīt otru Pirra prasību: ātri satvērusi rokā nelielu šķipsniņu vīra bārdas, viņa smiedamās to tik stipri parāva, ka pavisam atrāva no zoda. Kad Nikostrāts par to žēlojās, viņa teica:

—   Kas tev notika, ka tu taisi tādu ģīmi? Vai tāpēc, ka es tev izplūcu no bārdas kādus sešus matiņus? Tas tev nesāpēja tik stipri kā man, kad tu mani tikko rāvi aiz matiem!

Un tā, vārdu pa vārdam jokodama, donna uzmanīgi paslēpa bārdas šķipsnu, ko bija tam izrāvusi, un vēl tai pašā dienā aizsūtīja savam dārgajam iemīļotajam.

Par trešo prasību donnai bija vairāk ko padomāt; tomēr, tā kā viņai piemita visai atjautīgs prāts un Amors padarīja to vēl atjautīgāku, viņa izdomāja, pie kāda līdzekļa ķerties, lai šo prasību izpildītu. Nikostrātam bija divi zēni, ko tam bija nodevuši audzināšanā viņu tēvi, lai viņi, kas bija dižciltīgu ļaužu, tā mājā iemācītos labas paražas; kad Nikostrāts ieturēja maltīti, viens no zēniem viņam pasniedza ēdienus, bet otrs — dzērienus. Tā nu, likusi pasaukt abus šos zēnus, donna viņiem iestāstīja, ka viņiem smirdot mute, un samācīja, lai viņi, apkalpojot Nikostrātu, pagriežot galvu, cik vien iespējams, sānis un lai nevienam nekad par to nestāstot. Zēni, tai noticēdami, sāka izturēties tā, kā donna bija mācījusi. Un tāpēc kādu dienu sieva jautāja Nikostrātam:

- Vai tu esi ievērojis, kā šie zēni izturas, tevi apkalpojot?

Nikostrāts sacīja:

—  Jā gan, un es jau gribēju viņiem vaicāt, kāpēc viņi tā dara.

Uz to donna atteica:

—   Nedari to, es tev to varu pateikt; es jau labu laiku par to klusēju, lai tevi neapbēdinātu; taču tagad, kad redzu, ka to jau arī citi sāk pamanīt, es nedrīkstu tev ilgāk to slēpt. Tam par iemeslu ir vienīgi tas, ka tev stipri ož mute, un es nezinu, kāds tam ir cēlonis, jo agrāk tas tā nebija; un tas ir ļoti riebīgi, jo tev jāsastopas ar dižciltīgiem ļaudīm, un tāpēc vajadzētu atrast kādu līdzekli, kā to novērst.

Tad Nikostrāts sacīja:

—   Ko tas varētu nozīmēt? Vai man mutē būtu kāds bojāts zobs?

Uz to Lidija sacīja:

—   Var būt, ka ir.

Un, pievedusi vīru pie loga, viņa lika tam atvērt muti un pēc tam, kad bija apskatījusi vienu un otru pusi, izsaucās:

—  Ai Nikostrāt, kā tu to tik ilgi varēji paciest? Tev šajā pusē ir viens tāds zobs, kas, man šķiet, ir ne tikvien sabojājies, bet gluži sapuvis, un droši, ja tu to paturēsi mutē, tas sabojās visus zobus, kas atrodas blakus; tāpēc es tev iesaku to drīzāk izraut, pirms puvums izplatītos tālāk.

Tad Nikostrāts sacīja:

—   Ja tev tā šķiet, man nav nekas pretim; lai tūdaļ aizsūta pēc kāda ārsta, kas man zobu izrautu!

Uz to donna atteica:

—   Lai dievs pasarga, ka tāpēc šurp nāktu ārsts! Un, man liekas, zobs tā vien turas, ka bez nekāda ārsta es pati to pavisam labi izvilkšu. Turklāt šie ārsti ir tik cietsirdīgi, darot savu darbu, ka mana sirds neizturētu, redzot vai zinot, ka tu atrodies kada tāda rokās; un tāpēc visādā ziņā es gribu to darīt pati, jo es vismaz, ja tev pārlieku sāpēs, to tūliņ atlaidīšu, ko ārsts nekad nedarītu.

Un tā, likusi atnest vajadzīgos rīkus un izsūtījusi it visus no istabas, viņa paturēja pie sevis vienīgi Lusku; un, aizslēgusi durvis, viņa lika Nikostrātam izstiepties uz kāda galda un ielika tam mutē knaibles, un, satvērusi vienu no zobiem, lai gan vīrs stipri kliedza no sāpēm, kamēr Luska to cieši turēja, viņa ar varu izvilka zobu un paslēpa; un kādu citu, pavisam bojātu zobu, ko viņa turēja rokā, parādīja vīram, kurš bija galīgi nomocījies un gandrīz pamiris, un sacīja:

—   Redzi, ko tu jau labi ilgi esi turējis mutē!

Nikostrāts tam noticēja un, kaut gan bija pārcietis briesmīgas mokas un vēl arvien stipri vaimanāja, tomēr, kad zobs bija izrauts, turēja sevi par izdziedētu; un, gan ar šo, gan ar to spirdzinājies, viņš, kad sāpes bija aprimušas, izgāja no istabas. Donna, paņēmusi zobu, uz karstām pēdām aizsūtīja to savam mīļotajam, kas, tagad jau pārliecināts par viņas mīlestību, atbildēja, ka esot ar mieru izpildīt katru viņas vēlēšanos. Taču Lidija t velējās to vēl vairāk pārliecināt, un, tā kā katra stunda, ko viņa nebija kopā ar savu iemīļoto, viņai šķita kā tūkstoš stundas un viņa gribēja izpildīt visu, ko bija solījusi, tad viņa izlikās slima; un kādu dienu pēc maltītes, kad viņu apciemoja Nikostrāts, Lidija, redzēdama, ka tam līdz ir vienīgi Pirrs, palūdza, lai par remdējurnu viņas mokām abi palīdz viņai noiet dārzā. Tāpēc Nikostrāts saņēma viņu no vienas un Pirrs no otras puses un nonesa dārzā, un nolika uz kāda mauriņa zem skaistas bumbieres.

Un, kad viņi tur kādu brītiņu bija sēdējuši, donna, jau iepriekš samācījusi Pirru, kas tam darāms, sacīja:

—  Pirr, man ir liela kāre pēc kāda no šiem bumbieriem; tāpēc uzkāp kokā un nomet man dažus!

Pirrs, žigli uzrāpies kokā, sāka mest lejā bumbierus un, tos mezdams, runāja:

—   Ei, meser, ko jūs tur darāt? Un jūs, donna, kā jūs nekaunaties to pieļaut manā klātbūtnē? Vai jūs domājat, ka es esmu akls? Jūs taču tikko bijāt stipri slima; kā tad jūs tik ātri atspirgāt, ka darāt tādas lietas? Ja jūs par vari vēlaties to darīt, jums ir tik daudz skaistu istabu; kāpēc jūs neejat kādā no tām noņemties ar tādām lietām? Tas būs pieklājīgāk nekā darīt to manā klātbūtnē!

Donna, pagriezusies pret vīru, vaicāja:

—   Ko Pirrs saka? Vai viņš nemurgo?

Tad Pirrs atteica:

—   Es nemurgoju, mana kundze; bet jūs laikam domājat, ka es neko neredzu!

Nikostrāts ļoti brīnījās un teica:

—   Pirr, patiesi man liekas, ka tu sapņo! — Uz to Pirrs atbildēja:

— Mans kungs, es nepavisam nesapņoju, un jūs arī nesapņojat; gluži otrādi, jūs tā darbojaties, ka tad, ja šis bumbier- koks tā kratītos, tanī nepaliktu neviena bumbiera!

Nu donna sacīja:

—   Ko tas varētu nozīmēt? Vai tas varētu būt taisnība, ka viņš patiesi redz to, par ko runā? Lai dievs dod, ka es būtu vesela kā agrāk! Tad es uzkāptu augšā paskatīties, kas tie ir par brīnumiem, ko viņš sakās redzam!

Bet Pirrs bumbierkokā nemitējās runāt un melst šos niekus, kamēr Nikostrāts tam uzsauca:

—   Kāp zemē!

Un Pirrs nokāpa. Nikostrāts viņam teica:

—   Ko tu tur stāsti: ko tu redzēji?

—   Man liekas, — teica Pirrs, — ka jūs mani turat vai nu par jukušu, vai par muldoņu; bet, ja man reiz par to jārunā, es redzēju, ka jūs bijāt uzgūlies savai sievai; un, kad kāpu lejā, es redzēju jūs pieceļamies un apsēžamies tur, kur jūs pašreiz sēžat.

—   Tik tiešām, — sacīja Nikostrāts, — tad tu esi-bijis sajucis, jo, kamēr tu biji bumbierē, mēs neesam izkustējušies no šīs vietas, kur tu mūs patlaban redzi!

Uz to Pirrs atteica:

—   Kāpēc mēs par to strīdamies? Es jūs tomēr redzēju, un, ja es jūs redzēju, tad redzēju jūs uz tā, kas ir jūsu!

Nikostrāts brīnījās arvien vairak un vairāk, tā ka beidzot teica:

—   Nu tad es ari gribu redzēt, vai šis bumbierkoks ir apburts un vai tas, kas tajā iekāpis, patiesi redz brīnumus!

Un viņš uzrāpās bumbierē; tikko viņš bija augšā, donna ar Pirru sāka lakstoties. To redzēdams, Nikostrāts ņēmās kliegt:

—   Ak tu nekrietnā sieviete, ko tu tur dari? Un tu, Pirr, kam es vairāk par visiem uzticējos?

Un, tā runādams, viņš sāka rāpties zemē no bumbieres. Donna un Pirrs sacīja: — Mēs še sēžam! — Un, redzēdami viņu nokāpjam, abi nosēdās tā, kā viņš tos bija atstājis. Kad Nikostrāts nokāpa zemē un redzēja tos tāpat sēžam, kā bija atstājis, viņš sāka rāties un lamāties. Uz to Pirrs sacīja:

—   Nikostrāt, tagad es patiesi atzīstu, ka es, kā jūs to agrāk teicāt, redzēju māņus, sēdēdams bumbierē; un nekas cits man neliek tā domāt kā vienīgi tas, ka tagad es redzu un zinu: arī jūs esat redzējis māņus. Un par to, ka es runāju patiesību, jūs varat pārliecināties, padomājot un apsverot: kāpēc gan lai jūsu sieva, kas ir jo sevišķi tikla un gudrāka par jebkuru citu, to darītu jūsu acu priekšā — pat tad, ja viņa būtu gribējusi jūs tādā kārtā apkaunot! Par sevi es nemaz negribu runāt: es drīzāk ļautu sevi gabalos sacirst, ja es tā kaut ko iedomātos, nerunājot nemaz par to, ka spētu to izdarīt jūsu klātbūtnē! Tāpēc iemesls šai acu apmānīšanai noteikti slēpjas bumbierkokā, jo visa pasaule nevarētu mani pārliecināt, ka jūs šeit ar savu sievu neno- devāties miesas priekiem, ja es nebūtu dzirdējis jūs apgalvojam, ka jums licies, it kā es būtu darījis to, par ko — pavisam droši zinu — nekad neesmu domājis, kur nu vēl to darījis.

Pēc tam donna, izlikdamās pavisam dusmīga, piecēlās un sacīja:

—   Lai dieva sodība nāk pār tevi, ja tu mani turi par tādu muļķi, ka es, gribēdama nodoties šīm nejaucībām, kādas tu sakies redzējis, tā rīkotos tavu acu priekšā! Esi drošs: ja man rastos tāda vēlēšanās, es nenāktu šurp, bet prastu iekārtoties kādā no mūsu istabām tādā veidā un tādā kārtā, ka tu par to nekad nedabūtu zināt!

Nikostrāts, kuram likās, ka viens un otrs saka patiesību un ka tie nekad nebūtu uzdrošinājušies viņa klātbūtnē ta uzvesties, atmeta tādas runas un tamlīdzīgus pārmetumus un sāka spriedelēt par neparasto gadījumu un brīnumiem, kas apmāna acis katram, kurš uzkāpj kokā. Bet donna, izlikdamās, ka ir sašutusi par domām, kādas par viņu bija izteicis Nikostrāts, sacīja:

—  Patiesi, šis bumbierkoks nekad vairs nenodarīs tādu kaunu nedz man, nedz kādai citai sievietei, ja tas būs manos spēkos! Un tāpēc, Pirr, skrej un atnes cirvi, un atrieb reizē sevi un mani, nocērtot koku, lai gan daudz labāk būtu ar šo cirvi iegāzt pa galvu Nikostrātam, kurš bez kāda apdoma tik ātri ļāva aptumšot savas saprāta acis. Un, kaut gan acīm, kas atrodas tev pierē, vīrs, rādījās tas, ko tu teici, nekādā ziņā tu ar savu prātu un saprašanu nedrīkstēji pieļaut un pieņemt, ka tas tā patiesi bijis!

Pirrs aši aizgāja pēc cirvja un nocirta bumbierkoku. Redzēdama to nogāztu, donna sacīja Nikostrātam:

—  Tagad, kad es redzu kritušu mana goda naidnieku, arī manas dusmas ir izgaisušas!

Un dāma augstsirdīgi piedeva Nikostrātam, kas lūdza piedošanu, un piekodinaja, lai tas par kaut ko tamlīdzīgu nekad neturot aizdomās viņu, kura mīlot to vairāk par sevi pašu. Tā nabaga apsmietais vīrs kopa ar sievu un viņas mīļāko atgriezās pilī, kur vēlāk daudzas reizes Pirrs no Lidijas un viņa no tā jo drošāk guva prieku un baudu. Lai dievs dod mums to piedzīvot!

desmitā novele

Kādu donnu mīl divi sjēnieši, no kuriem viens ir viņas bērna kūms; kūms nomirst un pēc dotā solījuma atgriežas pie sava drauga un pastāsta tam, kā dzivo viņā saulē.

Vienīgi karalim vēl atlika stāstīt, un, redzēdams, ka dāmas nomierinājušās un beigušas gausties par bum- bierkoku, kas bez vainas tika nocirsts, viņš iesāka: — Ir gluži skaidrs, ka katram taisnīgam karalim jābūt pirmajam savu likumu sargātājam, un, ja tas rīkojas citādi, tas jāuzskata par vergu, kas pelnījis sodu, un nevis par karali; krist tādā grēkā un saņemt jūsu pārmetumus varbūt gribot negribot nāksies man, kas esmu jūsu karalis. Ir tiesa, vakar es devu likumu mūsu šīs dienas sarunām ar nodomu neizmantot šodien savu priekšrocību, bet gan pakļauties kopā ar jums ta'm tematam, par kuru jūs visi esat runājuši. Taču tapa pastāstīts ne tikvien tas, ko es biju nodomājis stāstīt, bet ari tik daudz kas cits un daudz jaukāks, ka es, lai arī kā pūlētos, nespēju nedz atcerēties, nedz izdomāt neko tādu, ko vēl varētu pastāstīt par šo tematu un kas līdzinātos jau teiktajam. LIn, tā kā man jāgrēko pret manis

paša doto likumu, tad esmu pelnījis sodu, un tāpēc ziniet jau iepriekš, ka esmu gatavs saņemt it visus pārmetumus, kādus man sacīs, jo es atgriežos pie savas parastās priekšrocības. Un es teikšu, visudārgās dāmas, ka Elīzas stāstītajai novelei par kūmām un pēc tam stāstam par sjēniešu muļķību ir tik liels spēks, ka pamudina mani pastāstīt jums kādu novelīti par to pašu, atstājot pie malas jokus, ar kādiem gudrās sievas apmānīja savus muļķa vīrus; un, lai gan manā novelē būs daudz kā tāda, kam nevajag noticēt, tomēr savā ziņā to būs patīkami paklausīties.

Tātad kādreiz Sjēnā dzīvoja divi jaunekļi, vienkāršu ļaužu, no kuriem vienu sauca par Tingočo Mini, otru — par Meučo di Turu; viņi dzīvoja pie Salajas vārtiem, gandrīz vienmēr sagājās tikai savā starpā un, kā likās, viens otru ļoti mīlēja. Un iedami, kā ļaudis to dara, uz baznīcām un sprediķiem, viņi bieži bija dzirdējuši par slavu un pazudināšanu, kas pēc nopelniem gaidot mirušo dvēseles viņā saulē. Gribēdami par to gūt drošas ziņas un nezinādami — kā, viņi viens otram apsolīja, ka tas, kas pirmais nomirs, atgriezīsies, ja varēs, pie tā, kurš būs palicis dzīvs, un pastāstīs par visu, ko tas vēlēsies; un to abi apstiprināja ar zvērestu. Un tā, kad šis solījums bija dots un viņi joprojām sagājās, kā jau teikts, atgadījās, ka Tingočo saradojās ar kādu Ambrodžo Anselmīni, kas dzīvoja Kampo Redži un kam no sievas, sauktas monnas Mitas, bija piedzimis dēls, kuram Tingočo stāvēja kūmās. Tingočo, kopā ar Meučo apciemojot laiku pa laikam savu krustdēlu, iemīlējās tā mātē, kas bija ļoti daiļa un pievilcīga donna; un iemīlējās arī Meučo, jo donna viņam ārkārtīgi patika un viņš bieži dzirdēja Tingočo to ļoti slavējam. Un šo mīlestību abi viens no otra slēpa, taču ne aiz viena un tā paša iemesla: Tingočo sargājās to atklāt Meučo tāpēc, ka viņam pašam likās, ka mīlēt savu kūmu ir netikums un būtu jākaunas, ja kāds par to uzzinātu. Meučo nesargājās aiz šā iemesla, bet gan tāpēc, ka bija jau pamanījis, ka donna patīk Tingočo, un tālab pie sevis sacīja: — Ja es viņam to atklāšu, viņš kļūs greiz sirdīgs uz mani; un, tā kā viņš ir tās kūms un var pēc savas patikas ar to sarunāties, viņš, kur vien spēs, sēs donnā naidu pret mani, un es nekad nedabūšu to, ko vēlētos no tās dabūt.

Kamēr abi jaunekļi tā mīlēja, kā teikts, atgadījās, ka Tingočo, kam daudz vieglāk bija iespējams atklāt donnai ikvienu savu vēlēšanos, tā prata likt lietā gan darbus, gan vārdus, ka ieguva no viņas it visu, ko vien vēlējās. Meučo to gluži labi nomanīja, un, lai ari cik stipri viņam tas nepatika, tomēr viņš cerēja kādreiz piepildīt arī savu vēlēšanos un, lai Tingočo nebūtu nedz pamata, nedz iegansta izjaukt vai aizkavēt kādu viņa soli, izlikās neko nenojaužam. Un, kamēr abi draugi tā mīlēja, viens būdams laimīgāks nekā otrs, atgadījās, ka Tingočo, atradis kūmas ipašumos jauku un irdenu zemi, tik ļoti to ara un apstrādāja, ka no tā sasirga, un dažās dienās slimība viņu pārņēma tik stipri, ka, nevarēdams to pārciest, viņš šķīrās no šīs dzīves. Un trešajā dienā pēc nāves (laikam ātrāk nevarēja) viņš kādu nakti, kā solījis, ieradās Meučo istabā un pasauca to, kad tas gulēja dziļā miegā. Meučo pamodies jautāja:

—   Kas tu esi?

Uz to viņš atbildēja:

—   Es esmu Tingočo, kas, izpildot tev doto solījumu, esmu atnācis pie tevis, lai pastāstītu tev vēstis par viņpasauli.

Meučo mazliet izbijās, viņu ieraugot, tomēr sadūšojies sacīja:

—   Esi sveicināts, mans brāli!

Un tad viņš tam jautāja, vai tas neesot mūžīgi pazudis. Uz to Tingočo atbildēja:

—   Mūžīgi pazudis ir tas, kas nav atrodams. Kā gan es varētu būt šeit, ja es būtu pazudis?

—  Ai, — izsaucās Meučo, — tā es nesaku, bet es tev jautāju, — vai tu neatrodies starp nolādēto dvēselēm elles moku ugunīs?

Uz to Tingočo atbildēja:

—- Tur nē, tomēr savu grēku dēļ es atrodos ļoti lielās un nerimstošās mokās.

Tad Meučo sīki izjautāja Tingočo, kādu sodu tur, augšā, uzliekot par katru šeit izdarīto grēku, un Tingočo tam visu izstāstīja. Pēc tam Meučo viņam jautāja, vai tas nevarot kaut ko šai saulē izdarīt viņa labā. Uz to Tingočo atbildēja, ka varot; un, raugi, lai tas liekot par viņu nolasīt mesas un lūgšanas un izdalīt žēlastības dāvanas, kas ļoti palīdzot šiem tur, viņā saulē. Meučo atbildēja, ka labprāt to izdarīšot; un, kad Tingočo jau gribēja no viņa aiziet, Meučo atcerējās kūmu un, mazliet pacēlis galvu, jautāja:

—   Labi, ka es atcerējos, Tingočo! Kāds sods tev tur, viņā saulē, uzlikts kūmas dēļ, ar kuru tu gulēji, kad biji šeit?

Uz to Tingočo atbildēja:

—   Manu brāl, tiklīdz es nonācu tur, es sastapu kādu, kas, likās, zinaja no galvas visus manus grēkus; un tas man pavēlēja iet uz kādu vietu, kur es neizsakāmi lielās mokās raudāju par saviem pārkāpumiem un kur es atradu daudzus, man līdzīgus, notiesātus uz tādām pašām mokām kā es; un, atrodoties viņu vidū un atceroties to, ko biju darījis ar kūmu, un tāpSc gaidīdams vēl lielāku sodu, nekā man jau bija uzlikts, es, lai gan stāvēju lielās liesmās un pašā svelmē, viss trīcēju no bailēm. Kāds, kas man stāvēja blakām, to pamanījis, jautāja: — Ko tad tu esi nodarījis vairāk par citiem, kas šeit atrodas, ka tu tā trīci, stāvēdams liesmās? — Ai mans draugs, — es teicu, — man ir lielas bailes no soda, kāds man gaidāms par lielu grēku, ko es kādreiz izdarīju. — Tad viņš man jautāja, kas tas esot par grēku. Uz to es atbildēju: — Grēks bija tāds, ka es gulēju ar kādu savu kūmu un gulēju tikām, kamēr no tā dabūju galu. — Tad šis zobodamies man teica: — Ej nu, mu|ķi, nebaidies: šeit uz kūmu būšanām neskatās!* — To dzirdēdams, es pavisam nomierinājos.

Un, to teicis, tā kā jau nāca uz rīta pusi, Tingočo piebilda:

—   Dzīvo sveiks, Mcučo, es nevaru vairs ilgāk pie tevis palikt! — Un pēkšņi pazuda.

Dzirdējis, ka uz kūmu būšanām viņā saulē neskatās, Meučo pats sāka zoboties par savu stulbumu, kura dēļ līdz šim tik daudzas bija taupījis; tāpēc, atmetis savu muļķību, viņš turpmāk šai ziņā rīkojās saprātīgi. Ja to būtu zinājis brālis Rinaldo, viņam nebūtu vajadzējis toreiz tik ilgi un gudri prātot, lai pierunātu labo kūmu izpildīt viņa vēlēšanos.

Sāka pūst zefīrs, jo saule jau tuvojās rietam, kad karalis, pabeidzis savu noveli, tā kā nevienam vairs nebija jāstāsta, noņēma no galvas vainagu un uzlika to Lauretai galvā, teikdams:

—  Mīļā donna, es jūs kronēju ar jūs pašu un ieceļu par mūsu karalieni; no šā brīža jūs, būdama valdniece, pavēliet darīt to, kas, pēc jūsu domām, visiem sagādātu prieku un patikšanu.

To teicis, viņš atkal apsēdās.

Kļuvusi par karalieni, Laureta lika pasaukt senešalu, kuram pavēlēja gādāt, lai brīnišķīgajā ielejā tiktu uzklāti galdi mazliet atrak nekā parasti, tā ka vēlāk bez steigas varētu atgriezties pilī; un pēc tam norādīja, kas viņam darāms tās valdīšanas laikā. Tad, pievērsdamās klātesošajiem, tā sacīja:

—   Dionejs vakar vēlējās, lai šodien runātu par jokiem, ar kādiem sievas apmāna savus vīrus; un, ja es nebaidītos līdzināties ērcīgam sunim, kas tūdaļ grib atriebties, es pavēlētu, lai rīt runā par jokiem, ar kādiem vīri apmāna sievas. Taču, atstājot to pie malas, es uzaicinu, lai katrs padomā ko pastāstīt par jokiem, ar kādiem katru dienu sieviete apmāna vīrieti, vīrietis sievieti vai viens vīrietis otru; un es ceru, ka stāstīšana par to sagadās ne mazāku patikšanu, kā tas bija šodien.

Un, to teikusi, viņa piecēlās kājās un atlaida visus līdz vakara maltītei.

Piecēlās arī donnas un siņori, no kuriem daži kailām kājām sāka bradāt pa skaidro ūdeni un citi pastaigāties pa za]o pļavu starp skaistajiem, smuidrajiem kokiem. Dionejs ar Fiametu labu brīdi kopā dziedāja par Arčitu un Palemonu.* Tā, dažnedažādi uzjautrinoties, viņi vislielākajos priekos pavadīja laiku līdz vakariņu stundai. Kad tā pienaca, viņi nosēdās pie galdiem neliela ezera krastā, kur dziedāja tūkstošiem putnu un visu laiku no apkartējiem pauguriem pūta spirdzinošs, maigs vējiņš, tā ka nebija nevienas mušas; un tad viņi mierīgi un priecīgi ieturēja vakariņu maltīti. Un, kad galdi bija novākti, viņi mazliet pa- klaiņoja pa jauko ieleju, kamēr saule vēl atradās augstu pie vakara debesīm un tad, kā labpatika karalienei, lēniem soļiem devās atpakaļ uz savu parasto mājokli; un, jokodami un triekdami par tūkstoš lietām, gan par tām, par ko bija šodien stāstīts, gan par citām, viņi nonāca skaistajā pilī pavisam vēlā stundā. Tur, ar spirdzinošiem vīniem un saldumiem aizdzinuši īsā ceļa nogurumu, visi tūdaļ sāka dejot ap skaisto strūklaku, kamēr Tindaro spēlēja dūdas un citus mūzikas instrumentus; un pēc tam gāja rotaļās. Taču beidzot karaliene pavēlēja Filomenai dziedāt kādu dziesmu, un viņa iesāka tā:

Es dzīvē piekususi!

Vai biis vēl (urp man atgriešanās lemta, No kurienes es bēdās aizgājusi?

Es nezinu, vai piepildīsies alkas,

Kas manās krūtis virmo

Un atmiņās uz pagajušo raida.

Mans atbalsts vienīgais, kas mīlas valgos

Man sirdi sēji pirmais,

No tevis vien nu atbildi es gaidu,

Ko citam prasīt baidos:

Teic, siņor mans, ka cerība nav ņemta

Un miers tiks dvēselei, kas maldījusies.

Par liesmu stāstīt, mīlas prieks ko dedzis,

Es vārdu neatrastu.

Man vietas nav ne dienu, nakti vēlu,

Jo mana dzirde, katra maņa, redze Ar spēku neparastu

I.iek vīties arvien jaunām uguns mēlēm, Kas apņem viena kvēlē. Tik tev pār manu mieru vara lemta — Tad atdod spēkus, ko es zaudējusi!

Jel teic, vai notiks tā, vai pienāks brīdis,

Kad tevi atradīšu,

Kur, sevi pazudinot, tavas acis

Reiz skūpstiju. Teic to, mans laimes spīdums,

Kad tevi ieraudzīšu,

Kad nāksi, cerības man neapracis,

Un tavas lūpas sacīs,

Ka kopā palikšana ilga lemta

Nu tev un man, ko mīla vainojusi.

Ja notiks tā un vēlreiz piederēsi

Tu man, tad, gudri valdot,

Būs neiespējama tev aiziešana:

Es tevi turēšu, zust nevarēsi.

Un tavas mutes saldums

Būs piepildījums visām vēlēšanām,

Bet cits — lai netiek manāms!

Nāc, mani skauj un drīzāk ilgas remdē!

Tik tādē| vien šī dziesma skanējusi.

Sl dziesma lika visiem klātesošajiem domāt, ka Filomena iedegusies jaunā, laimīgā mīlestībā; un, tā kā pēc dziesmas vārdiem likās, ka mīlestība viņai sniegusi vairāk nekā tikai acu skatienus vien, dažas, kas še bija klāt, uzskatīdamas viņu par laimīgāku, sāka viņu apskaust. Taču, kad dziesma bija pabeigta, karaliene, atcerējusies, ka nākošā diena ir piektdiena, itin laipnīgi sacīja:

— Jūs zināt, dižciltīgās dāmas, tāpat arī jūs, jaunekļi, ka rīt ir tā diena, kad mēs pieminam mūsu kunga ciešanas, tā diena, kuru, ja jūs labi atceraties, mēs dievbijīgi svinējām, kad par karalieni bija Neifile un atteicāmies no jautrajiem stāstiem, un to pašu mēs darījām arī sestdienā. Tāpēc, gribēdama sekot labajam piemēram, ko devusi Neifile, es domāju, ka pieklātos, ja mēs rīt un parīt atturētos no jautriem stāstiem, kā mēs to darījām pagājušā reizē, un atcerētos, kas šais dienās noticis, lai mūsu dvēseles taptu glābtas.

Karalienes dievbijīgā runa visiem patika, un, kad bija pagājusi jau liela daļa no nakts, ar karalienes atļauju visi devās pie miera.

ASTOTĀ DIENA

Beidzas Dekamerona septītā diena un sākas astotā, kurā, Lauretai valdot, runā par jokiem, ar kādiem katru dienu vai nu sieviete apmāna vīrieti, vai vīrietis sievieti, vai viens vīrietis otru.

Svētdienas rītā lecošās saules stari jau apspīdēja pat visaugstāko kalnu galotnes un, visnotaļ tumsai izklīstot, apkārtne kļuva skaidri saredzama, kad karaliene piecēlās un kopā ar saviem padotajiem vispirms pastaigājās pa rasaino zāli; un tad, tuvojoties trešajai stundai, visi devās uz kādu tuvējo haznīciņu, kur noklausījās dievkalpojumu. Un, atgriezušies mājās, viņi līksmi un priecīgi ieturēja maltīti, mazliet padziedāja un padejoja, un pēc tam ar karalienes atļauju ikviens, kas vēlējās, varēja iet atpūsties. Taču, kad saule jau bija nogājusi pusdienas loku, visi, kā labpatikās karalienei, nosēdās pie brīnišķīgās strūklakas, lai stāstītu ierastos stāstus, un pēc karalienes pavēles iesāka Neifile.

pirmā novele

Gulfardo aizņemas no Gvasparolo naudu un, vienojies ar viņa sievu, ka gulēs ar to par tādu pašu summu, iedod tai šo naudu tādā kārtā, ka vēlāk tās klātbūtnē var teikt Gvasparolo, ka parādu atdevis viņa sievai, un sievai jāatzist, ka tas ir tiesa.

Ja jau dievs tā nolicis, ka man jāiesāk diena ar savu noveli, ari man tas ir pa prātam. Un tāpēc, mīļās dāmas, tā kā daudz ir ticis runāts par jokiem, ar kādiem sievietes apmānījušas vīriešus, man labpatīk jums pastāstīt kādu joku, ar ko vīrietis apmānīja sievieti; un ne jau tāpēc, ka es ar savu noveli gribētu nopelt to, ko darīja vīrietis, jebšu sacīt, ka sieviete nesaņēma, ko bija pelnījusi; gluži otrādi, šoreiz es vēlos uzslavēt vīrieti un nopelt sievieti, un parādīt, ka ari vīrieši prot izāzēt tās, kas viņiem akli tic, tapat kā viņus izāzē tās, kurām viņi pārlieku uzticas. Lai gan, patiesību sakot, to, par ko es jums stāstīšu, būtu pareizāk nosaukt nevis par joku, bet gan par taisnīgu atmaksu, jo sievietei ir jābūt it sevišķi godīgai un sava nevainība jāsarga kā sava

dzīvība, ne par ko neļaujot to aptraipīt; taču inūsu vājuma dēļ to nav iespējams tā nosargāt, kā pieklātos, un tālab es apgalvoju, ka sārtu ir pelnījusi tāda sieviete, kas ielaižas ar vīrieti par naudu, turpretim sieviete, kas tik tālu nonāk aiz mīlestības (tā kā mēs pazīstam mīlestības milzīgos spēkus), pelnī, lai tai piedotu ne pārāk bargs tiesnesis, kā to pirms dažām dienām mums parādīja Filostrāts notikumā ar donnu Filipu no Prāto.

Tātad kādreiz Milānā dzīvoja kāds vācietis, kara algādzis, vārdā Gulfardo, drošsirdīgs un ļoti uzticīgs tiem, kuru kalpībā bija stājies, kas reti mēdz atgadīties ar vāciešiem. Un, tā kā viņš patiešām godīgi atdeva naudu, ko bija aizņēmies, tad netrūka tirgotāju, kuri par niecīgu peļņu viņam būtu aizdevuši jebkuru naudas summu. Dzīvojot Milānā, viņš iemīlējās kādā brīnum daiļā sievietē, sauktā donna Ambrodža, kas bija sieva bagātam tirgotājam, vārdā Gvasparolo Kagastračo, kurš bija viņam visai labs paziņa un draugs. Un, mīlēdams donnu lielā slepenībā, nedz vīram, nedz kādam citam nenojaušot, viņš kādu dienu aizsūtīja pie tās parunāt un lika lūgt, lai tā laipnīgi pieņemot viņa mīlestību, un viņš no savas puses esot gatavs darīt visu, ko tā viņam pavēlēlu. Pēc ilgām sarunām donna bija ar mieru darīt to, ko Gulfardo vēlējās, ja viņš tai apsolītu divas lietas: pirmkārt, nekad nevienam par to neteikt, un, otrkārt, tā kā donnai kādai vajadzībai bija nepieciešami divi simti zelta florīnu, tā prasīja, lai Gulfardo, būdams bagāts vīrs, tai šos florīnus iedodot, un pēc tam tā allaž būšot gatava viņam pakalpot. Dzirdēdams par šo mantkārību un saniknojies, ka tik zemiska izrādās donna, ko viņš bija uzskatījis par cienījamu sievieti, Gulfardo tik tikko nepārvērta naidā savu dedzīgo mīlestību; un, nodomājis donnu izmuļķot, viņš lika tai pateikt, ka ļoti labprāt izpildīšot gan šo prasību, gan visu citu, kas tai labpatiktu un kas būtu viņa spēkos; un tāpēc lai tā tikai atsūtot viņam ziņu, kad tā vēlētos, lai viņš pie tās ierodas, un viņš tai atnesīšot prasīto; un neviens cits nekad par to neuzzināšot kā vienīgi kāds viņa draugs, kam viņš ļoti uzticoties un kas allaž esot viņa biedrs visā, ko vien viņš uzsākot. Donna jeb, pareizāk sakot, nekrietnā sieviete, to dzirdēdama, bija apmierināta un lika viņam pateikt, ka tās vīram Gvasparolo pēc dažām dienām esot jādodas uz Dženovu kārtot veikala lietas, un tad tā darīšot viņam zināmu šo aizbraukšanu un aizsūtīšot viņam pakaļ. Gulfardo, kad tam šķita īstais laiks, aizgāja pie Gvasparolo un sacīja viņam tā:

— Man jānokārto kāds darījums, un tādam nolūkam man nepieciešami divi simti zelta florīnu, ko es gribētu, lai tu man aizdod, un es tev tos atdošu ar tādiem pašiem augļiem, kā citas reizes esmu atdevis.

Gvasparolo sacīja, ka labprāt to darīšot, un tūdaļ noskaitīja viņam naudu. Pēc dažām dienām Gvasparolo aizbrauca uz Dže- novu, kā donna bija teikusi; tāpēc tā aizsūtīja pēc Gulfardo, lai viņš nākot un atnesot divi simti zelta florīnu. Gulfardo, paņēmis līdz savu draugu, aizgāja uz donnas māju un, atradis to viņu gaidām, vispirms sava drauga klātbūtnē iespieda tai rokā šos divus simtus zelta florīnu un sacīja tā:

—   Mana kundze, ņemiet šo naudu un iedodiet to savam vīram, tikko viņš būs atgriezies!

Donna paņēma naudu un neatskārta, kāpēc Gulfardo tā saka, "bet nodomāja, ka viņš tā runā tāpēc, lai draugs nepamanītu, ka viņš dod tai naudu par samaksu, un tāpēc tā sacīja:

—   Es to labprāt darīšu, bet es gribu redzēt, cik te ir.

Un, izbērusi naudu uz kāda galda un redzēdama, ka ir divi simti, viņa sevišķi apmierināta to nolika nost un atgriezās pie Gulfardo; un. ievedusi Gulfardo savā istabā, viņa ne tikai šo nakti, bet vēl daudzas citas, pirms vīrs atgriezās no Dženovas, iepriecēja to ar sevi. Kad Gvasparolo bija atgriezies no Dženovas, Gulfardo, atradis brīdi, kad tas bija kopā ar savu sievu, devās pie tā un sievas klātbūtnē sacīja:

—   Gvasparolo, nauda, tas ir, šie div; simti zelta florīnu, ko tu man pirms trim dienām aizdevi, man nebija vajadzīgi, jo es nevarēju nokārtot darījumu, kura dēļ šo naudu aizņēmos; tāpēc es to tūdaļ atnesu atpakaļ un atdevu tavai sievai. Un tālab dzēs manu parādu!

Gvasparolo pagriezās pret sievu un jautāja, vai viņa tos esot saņēmusi. Viņa, redzēdama, ka še ir ari liecinieks, nevarēja to noliegt un sacīja:

—   Jā gan, es tos saņēmu, bet biju piemirsusi tev pateikt.

Tad'Gvasparolo sacīja:

—   Gulfardo, es esmu apmierināts; ejiet vien laimīgi, ar jūsu parādu viss būs kārtībā!

Kad Gulfardo aizgāja, apsmietā donna atdeva vīram kauna pilno algu par savu zemiskumu: un tā viltīgais mīļākais bez maksas guva baudu no savas mantkārīgās skaistules.

Otrā novele

Varlungas draudzes priesteris guļ ar monnu Belkolori; viņš atstāj tai ķīlā savu apmetni un, aizņemies no tas piestu, vēlāk atsūta piestu atpakaļ un liek atprasīt ķīlā atstāto apmetni; lāga sieviete lamādamās to atdod.

Gan jaunekļi, gan donnas visi vienlīdz slavēja to, ko Gulfardo bija nodarījis mantkārīgajai milanielei, kad karaliene, pagriezusies pret Pamfilu, smaidīdama pavēlēja, lai viņš turpina stāstus; tāpēc Pamfils iesāka: — Daiļās dāmas, man jums jāpastāsta kāda novelīte, kas vērsta pret tiem, kuri ik dienas mūs apvaino, kamēr mēs viņus nespējam līdzīgā kārtā apvainot, un raugi, pret priesteriem, kas uzsākuši krusta kara gājienus uz mūsu sievām; un viņiem šķiet, ka, dabūjot kādu no tām zem sevis, viņi iemanto tādu pašu grēku piedošanu un soda atlaidi kā tad, ja no Aleksandrijas sultānu būtu atveduši sasaistītu uz Aviņonu*. Visu to nabaga laicīgie nevar viņiem atdarīt, lai gan atriebj savas dusmas, uzbrukdami viņu mātēm, māsām, draudzenēm un meitām ar ne mazāku dedzību, ka viņi uzbrūk to sievām. Un tāpēc es esmu nodomājis jums pastāstīt kādu mīlestības dēku no lauku dzīves; tā nebūs tik gara risinājumā, cik jocīga nobeigumā, un no tās jūs varēsit mācīties, ka priesteriem allaž nevar it visu noticēt.

Tātad, es saku, ka Varlungā, kādā ciematā pavisam netālu no šejienes, kā ikviena no jums to zina vai ir dzirdējusi runājam, dzīvoja kāds manīgs priesteris, spēcīgs miesās un allaž gatavs pakalpot sievietēm; lai gan viņš ne visai labi prata lasīt, tomēr ik svētdienu vīksnas* pakājē viņš ar daudziem labiem un svētiem vārdiņiem stiprināja savus draudzes locekjus; un, kad tie kaut kur aizbrauca, viņš apciemoja to sievas daudz cītīgāk par citiem priesteriem, kas agrāk še bija bijuši, un palaikam nesa tām uz mājām svētbildītes un svētīto ūdeni vai arī kādu sveces galiņu un deva tām savu svētību. Tad atgadījās, ka starp citām draudzes sievietēm, kas viņam senāk bija patikušas, viena viņam iepatikās vairāk par visām: tās vārds bija Belkolore[5], un tā bija sieva kādam zemniekam, kurš saucās Bentiveņa del Maco; tā patiesi bija glīta un svaiga zemniecīte, melnīgsnēja un krietni padrukna, un labāk piemērota miesas priekiem par kādu citu; un turklāt tā prata spēlēt cimbalu un dziedāt «Ūdens tek uz grāvi», un, kad bija vajadzīgs, ar skaistu un smalku mutautiņu rokā izvadīja ridu* un ballonkio* labāk par visām savām kaimiņienēm. Un tā nu mūsu priestera kungs iemīlējās Belkolore tik stipri, ka mīlestība padarīja viņu gandrīz vai traku un viņš augu dienu klīda apkārt, lai tikai to ieraudzītu; un, kad viņš svētdienas rītā pamanīja to baznīcā, viņš dziedāja Kyrie* un Sanctus*, pūlēdamies izlikties par lielu dziedāšanas meistaru, taču šķita, ka brēktu ēzelis; turpretim, kad viņš to neredzēja, viņš gluži labi iztika arī bez dziedāšanas. Tomēr priesteris tā prata izturēties, ka nedz Bentiveņa del Maco, nedz arī kāds no kaimiņiem neko nemanīja. Un, lai iemantotu monnas Belkolores draudzību, viņš laiku pa laikam to apdāvināja: te atsūtīja tai saišķi svaigu ķiploku, kas viņam kādā no viņa dārziem, kuru viņš apstrādāja pats savām rokām, bija tā padevušies kā nevienam visā apkārtnē, te groziņu ar zirņu pākstīm un dažreiz maija sīpolu virteni vai vīģes; un, kad iegadījās piemērots brītiņš, viņš, iešķībi to uzlūkojis, izmeta kādu valšķīgu vārdiņu, taču Belkolore, tāda kā ērmota, izlikās neko nemanām un gāja garām, izturēdamās gluži vēsi; tāpēc priestera kungs nevarēja neko panākt. Tad kādu dienu atgadījās, ka priesteris, pa pašu pusdienas tveici bez kāda darba klaiņojot pa laukiem šurp un turp, sastapa Bentiveņu del Maco, kas dzina sev pa priekšu ēzeii, apkrautu ar mantu saiņiem. Priesteris, uzrunājis to, jautāja, uz kurieni tas ejot. Uz to Bentiveņa atbildēja:

—    Patiesību sakot, cienīgtēvs, es dodos uz pilsētu darīšanas un vedu šīs mantas seram Bonakori da Džinestrēto, lai tas man palīdzētu kādā lietā, jo es nezinu, kāpēc tiesas kungs caur savu prokuroru licis man nekavējoties ierasties tiesā.

Priesteris priecīgi sacīja:

—    Tu dari labi, dēls; tagad ej ar manu svētību un atgriezies drīz. Un, ja tev gadītos sastapt Lapučo vai Naldīno, neaizmirsti viņiem pateikt, lai viņi atnes siksnas maniem spriguļiem!

Bentiveņa sacīja, ka visu izdarīšot; un, tā kā tas devās uz Florenci, priesteris nolēma, ka tagad ir īstais brīdis apciemot Bel- kolori un izmēģināt savu laimi; un, tūliņ devies ceļā, viņš, nekur neapstājoties, nonāca tās mājā un, iegājis iekšā, sacīja:

—    Lai dieva svētība nāk šai namā! Vai še kāds ir?

Belkolore, kas bija uzkāpusi bēniņos, to dzirdēdama, sacīja:

—   Jā gan, meser, esiet sveicināts! Ko jūs klaiņojat apkārt tik karstā laikā?

Priesteris atbildēja:

—    Ar dieva žēlastību es atnācu, lai pabūtu ar tevi kādu brītiņu, jo es sastapu tavu vīru ejam uz pilsētu.

Belkolore nokāpa no bēniņiem, apsēdās un sāka vētīt kāpostu sēklas, ko vīrs nesen bija izkūlis. Priesteris iesāka runāt:

—    Nu ko, Belkolore, vai tu man mūžam tā liksi mocīties?

Belkolore iesmējās un sacīja:

—    Ko tad es jums daru?

Priesteris sacīja:

—    Tu man neko nedari, bet tu man neļauj darīt ar tevi to., ko es gribētu un ko dievs ir vēlējis.

Belkolore sacīja:

—    Eita nu, eita, vai tad priesteri dara tādas lietas?

Priesteris atbildēja:

—    Mēs to darām labāk par citiem vīriešiem! Un kāpēc gan ne? Un es tev teikšu pat vairāk — mēs to nostrādājam labāk; un vai tu zini, kāpēc? Tāpēc, ka mūsu dzirnas maļ ar uzkrātu ūdeni. Patiesībā tev nāks tikai par labu, ja tu klusēsi un ļausi man rīkoties.

Belkolore vaicāja:

—    Kāds labums tad man no tā būs? Jūs jau visi esat skopāki par velnu!

Tad priesteris turpināja:

—    Es nezinu; bet prasi vien: varbūt tu vēlies pāri kurpju vai kādu lentu, vai gabalu smalkas vilnas drānas, vai ko citu?

Belkolore atteica:

—    Ko tu, tētīt, tas viss man ir! Bet, ja reiz jūs mani tā mīlat, tad izdariet man kādu pakalpojumu, un es darīšu visu, ko jūs gribēsit!

Tad priesteris sacīja:

—    Saki tikai, ko tu gribi, un es to labprāt izdarīšu!

Belkolore teica:

—    Sestdien man jāiet uz Florenci nodot vilnu, ko esmu savērpusi, un jāliek salabot ratiņš; un, ja jūs man aizdotu piecas liras, kuras, es zinu, jums ir, es izpirktu no ķīlu turētāja savu tumšzilo svārku un svētku jostu, ko atnesu pūrā līdzi, jo jūs redzat, ka es nevaru rādīties nedz baznīcā, nedz kādos godos, ja man tās nav. Un pēc tam es allaž darītu to, ko jūs vēlētos.

Priesteris atbildēja:

—   I.ai dievs pasarg, man nav tik daudz naudas klāt! Taču, tici man, vēl līdz sestdienai es tev ar lielāko prieku to sagādāšu!

—   Jā, — sacīja Belkolore, — jūs visi esat lieli solītāji un pēc tam neturat vārda! Vai jūs domājat ar mani izdarīt tāpat kā ar Biljucu, kas palika ar garu degunu? Dievs mans liecinieks, tas nenotiks! Un vai viņa tāpēc vien nekļuva par pasaules staiguli? Ja jums nav klāt šīs naudas, tad ejiet un atnesiet to!

—     Ak vai, — sacīja priesteris, — neliec man tagad iet uz mājām, jo tu redzi: liktenis man pašreiz ir tik labvēlīgs, še nav neviena. Un varbūt, kamēr es atgrieztos, te būtu kāds, kas mus traucētu; un es nezinu, kad man atkal būs tāda izdevība kā pašreiz.

Taču Belkolore sacīja:

—    Kā gribat. Ja gribat iet, ejiet; ja ne, tad varat pagaidīt!

Priesteris, redzēdams, ka tā nevēlas viņam izdabāt citādi, kā

vienīgi ar salvum mc fac*, kaut gan viņš būtu gribējis to panākt sine custodia*, sacīja:.

—   Tad, lūk, kā — tu man netici, ka es tev naudu atnesīšu! Lai tu man ticētu, es tev atstāšu ķīlā šo savu zilo apmetni.

Belkolore, uzmetusi tam skatienu, sacīja:

—    So apmetni? Ko tad tas ir vērts?

—    Kā, — ko vērts? — izsaucās priesteris. — Tad zini, ka tas ir no divkāršas vai trīskāršas vadmalas un daži mūsējie pat domā, ka no četrkāršas; un vēl nav pagājušas ne divas nedēļas.

kopš es par to lupatniekam Lotto samaksāju veselas septiņas liras; un es vēl esmu to par pieciem soldiem lētāk dabūjis, kā man teica Buljeto, kurš, kā tu zini, tik labi pazīst šos zilos audumus.

—    Vai patiesi? — izsaucās Belkolore. — Lai dievs man stāv klāt, to es nekad nebūtu ticējusi! Tomēr vispirms dodiet man to šurp.

Priestera kungs, kam bulta lokā jau bija uzvilkta, noņēma apmetni un iedeva viņai, un vjņa, nolikusi to pie vietas, sacīja:

—    Meser, iesim uz šķūnīti, tur nekad neviens nemēdz ielūkoties!

Un tā arī izdarīja: un tur priesteris, dodams viņai vissaldākās bučiņas pasaulē un padarīdams viņu par dieva tā kunga radinieci, labu laiku ar viņu lakstojās; pēc tam svētais tēvs devās projām vienā talārā, it kā nāktu no kādas kāzu ceremonijas, un atgriezās savā baznīcā. Tur viņš sāka apsvērt: lai arī cik daudz sveču galiņu viņš pa visu gadu savāc no ziedojumiem, ar tiem nepietiek ne pusei no piecām lirām; un viņam šķita, ka ir neapdomīgi rīkojies, un viņš jau nožēloja, ka atstājis apmetni, un sāka pārdomāt, kā to atgūt bez maksas. Un, tā kā viņš bija diezgan viltīgs, viņš gluži ātri atskārta, kas viņam darāms, lai to atkal atgūtu. Un nodomātais tapa izdarīts: tā kā nākošajā dienā bija svētki, viņš aizsūtīja kādu kaimiņu zēnu uz monnas Belkolores māju un lika palūgt, lai tā esot tik laipna un aizdodot viņam savu akmens piestu, jo šodien pie viņa pusdienošot Bingučo del Podžo un Nuto Buljeti un tāpēc viņš gribot pagatavot grūdeni. Belkolore viņam to aizsūtīja. Un, kad pienāca pusdienu stunda, priesteris, nolūkojis, ka Bentiveņa del Maco kopā ar Belkolori apsēdušies pie galda, pasauca baznīckalpu un sacīja: — Paņem šo piestu, aiznes to Belkolorei un saki: «Priestera kungs jums liek pateikt lielu paldies un lūdz atdot apmetni, ko zēns te atstāja ķīlai!»

Baznīckalps aizgāja ar šo piestu uz Belkolores māju, atrada to kopā ar Bentiveņu pie galda pusdienojot un, nolicis piestu, izpildīja priestera pavēli. Belkolore, dzirdēdama atprasām apmetni, jau grasījās atbildēt, taču Bentiveņa ar saniknotu seju sacīja:

—    Tātad tu prasīji ķīlu no mūsu svētā tēva? Zvēru pie Kristus, man gribas tev pamatīgi iegāzt! Ej atdod viņam to tūliņ, ka tev sērga piemestos! Un pielūko, lai tu uz priekšu nekad viņam neatteiktu, vienalga, ko viņš arī vēlētos, pat tad, ja viņš gribētu mūsu ēzeli, nerunājot nemaz par ko citu!

Belkolore kurnēdama piecēlās un, piegājusi pie lādes, izvilka apmetni, iedeva to baznīckalpain un sacīja:

—    Pasaki svētajam tēvam no manis tā: «Belkolore saka un zvēr pie dieva, ka jūs nekad vairs negrudīsit grūdeni viņas piestā, jo jūs jau tā šoreiz parādījāt viņai par daudz goda!»

Baznickalps ar apmetni devās prom un pastāstīja uzdoto savam pāteram; uz to priesteris smiedamies atteica:

—    Pasaki viņai, kad tu viņu redzēsi: ja viņa man neaizdos piestu, es viņai neaizdošu stampu, lai tad iet dots pret dotu!

Bentiveņa nodomāja, ka sieva tā runā tāpēc, ka viņš to izbāris, un nepievērsa uzmanību tās vārdiem; bet Belkolore sastrīdējās ar priesteri un turēja uz to greizu prātu līdz pat vīnogu noņemšanas laikam. Taču, kad vēlāk priesteris piedraudēja iegrūst to rīklē pašam Lūciferarn, tā aiz lielām bailēm kādā šķūnītī izlīga ar viņu pie nerūguša vīna un siltiem kastaņiem un pēc tam vēl daudzas reizes kopā ar viņu līksmojās. Un atmaksai par piecām lirām priesteris lika pārvilkt ar jaunu pergamentu Belko- lores cimbalas un piekārt tām zvaniņu, un viņa apmierinājās..

TREŠĀ NOVELE

Kalandrino, Bruno un Buļalmako iet lejup pa Muņones upi meklēt heliotropu, un Kalandrino iedomājas, ka ir to atradis. Viņš atgriežas mājās, apkrāvies ar akmeņiem; sieva viņu izbar, un viņš noskaities sit sievu un saviem draugiem stāsta to, ko šie zina labāk par viņu.

Kad bija pabeigta Pamfila novele, par kuru dāmas bija tik daudz smējušās, ka joprojām nevarēja mitēties smiet, karaliene pavēlēja turpināt stāstīšanu Elīzai, kura, arīdzan vēl smiedamās, iesāka: — Es nezinu, mīļās dāmas, vai man izdosies ar savu novelīti, kas ir tikpat patiesa, cik jauka, jūs tik ļoti sasmīdināt, kā Pamfils sasmīdināja ar savu, bet es papūlēšos.

Mūsu pilsētā, kas vienmēr ir bijusi bagāta ar dažādiem tikumiem un neparastiem cilvēkiem, vēl pavisam nesen dzīvoja kāds gleznotājs, vārdā Kalandrino*, aprobežots cilvēciņš ar dīvainām paražām, kas lielāko daļu laika pavadīja kopā ar diviem citiem gleznotājiem, no kuriem vienu sauca Bruno* un otru — Bufal- mako*, tie bija visai jautri puiši, bet citādi saprātīgi un viltīgi.

Viņi sagājās ar Kalandrino tāpēc, ka tā izturēšanās un vientiesība viņiem bieži sagādaja lielu prieku. Tai laikā Florencē dzīvoja arī kāds.jauneklis, apbrīnojams jokupēteris, izveicīgs it visā, pie kā vien iedomājās ķerties, un glīta izskata, vārdā Mazo del Sadžo*, kurš, šo to dzirdējis par Kalandrino vientiesību, nolēma uzjautrināties par tā izdarībām vai nu kaut kā to izāzējot, vai liekot tam noticēt kam nedzirdētam. Un, kādu dienu to nejauši saticis San Džovanni baznīcā un redzēdams, cik tas uzmanigi aplūko sienas gleznojumus, kā arī kokgriezumus uz svētā vakarēdiena šķirstiņa, kas atradās virs minētās baznīcas altāra un tikai nesen tur bija nolikts, Mazo nolēma, ka vieta un laiks piemēroti viņa nodomam. Un, pastāstījis kādam savam draugam par to, ko nolēmis darīt, viņš kopā ar šo draugu piegāja tuvāk tai vietai, kur Kalandrīno gluži viens sēdēja, un, izlikdamies, ka to neredz, abi sāka sarunāties par dažādu akmeņu spēku, par ko Mazo runāja tik pārliecinoši, it kā būtu kāds ievērojams un slavens akmeņu pazinējs. Kalandrīno sāka ausīties, padzirdējis tādas runas, un pēc maza brīža, piecēlies kājās un nomanījis, ka saruna nav slepena, pievienojās viņiem. Tas bija ļoti pa prātam AAazo. Un, turpinot sarunu, Kalandrīno viņam jautāja, kur atrodoties tādi brīnumaini akmeņi. Mazo atbildēja, ka visvairāk tos varot atrast Berlinconē*, basku zemē, kādā apgabalā, ko saucot par Kārumkāri, kur vīnogulājus piesienot ar desiņām un kur par vienu denāru varot dabūt zosi un vēl zoslēnu piedevām. Un tur esot kalns, viss no berzēta parrnezānas siera; uz tā dzīvojot ļaudis, kas nedarot neko citu kā vienīgi gatavojot makaronus un olu ķilķenus un vārot tos rāmītu gaiļu buljonā, un pēc tam ritinot pa kalnu lejā, un, kas to vairāk noķerot, tam arī vairāk paliekot. Un netālu no turienes tekot strautiņš ar vislabāko Vernačas vīnu, kāds jebkad dzerts; un tanī neesot ne pilītes ūdens.

—    O, — sacīja Kalandrīno, — tā ir jauka zeme! Bet saki man, — ko viņi dara ar gaiļiem, kurus izvāra?

Mazo atbildēja:

—   Tos visus aprij baski.

Tad Kalandrīno vaicāja:

—    Vai tu tur kādreiz esi bijis?

Uz to Mazo atbildēja:

—    Tu vaicā, vai es tur kādreiz esot bijis? Protams, es tur esmu bijis tiklab vienu reizi, kā tūkstoš!

Tad Kalandrīno sacīja:

—    Un cik jūdžu ir līdz turienei?

Mazo atbildēja:

—   Būs vairāk nekā tūkstošnieks, ja cauru nakti dziedāt prieks.

Kalandrīno sacīja:

—    Tad tam jābūt tālāk par Abruci!

—    Nu, protams, — atbildēja Mazo, — ir kādu nieku tālāk!

Vientiesīgais Kalandrino, redzēdams, ka Mazo to visu stāsta

ar gluži mierīgu seju un nesmejoties, noticēja tam, kā notic acīm redzamai patiesībai, un, noturēdams visu teikto par taisnību, sacīja:

—    Man tas ir pārāk tālu! Bet, ja tas būtu tuvāk, tik tiešām es tev saku, es vienreiz tur aizietu kopā ar tevi, lai redzētu, kā ripo lejā šie makaroni, un noķertu sev labu tiesu! Taču saki man — lai tev laime un veselība! — vai mūsu apkaimē nav atrodams neviens no šiem brīnišķīgajiem akmeņiem?

Uz to Mazo atbildēja:

—    Jā, šeit ir atrodami divēja veida akmeņi ar sevišķi lielu vērtibu. Vieni ir laukakmeņi no Setinjāno un Montiši apkārtnes, ar kuru spēku, kad tos pārvērš dzirnakmeņos, maļ miltus; un tāpēc tai pusē ir paruna, ka no dieva nākot žēlastība un no Montiši — dzirnakmeņi. Bet šo akmeņu ir tik daudz, ka pie mums tos novērtē tikpat zemu kā pie viņiem smaragdus, no kuriem tur ir augstāki kalni par Morello, kas pusnaktī tā mirdz, ka patiesi brīnums. Un zini, ja kāds liktu skaistos dzirnakmeņus, jau apstrādātus, ietvert gredzenos, pirms tie tiek izdobti, un aiznestu tos sultānam, tad tāds iegūtu visu, ko vien vēlētos. Ir vēl otrs akmens, ko mēs, akmeņu pazinēji, saucam par heliotropu*, šim akmenim ir sevišķi liels spēks, jo ikviens, kas to nēsā, kamēr akmens ir pie viņa, kļūst neredzams tur, kur viņa nav.

Tad Kalandrīno sacīja:

—    Tie ir gan lieli spēki! Bet šis otrais akmens, — kur tas atrodams?

Uz to Mazo atbildēja, ka to mēdzot atrast Muņones upē.

Kalandrīno vaicāja:

—    Kāda lieluma ir šis akmens un kādā krāsā?

Mazo atbildēja:

— Tie ir dažāda lieluma, viens lielāks, otrs mazāks, bet krāsa visiem ir gandrīz kā melna.

Kalandrino, to visu iegaumējis, izlikās, ka nu viņam kas cits darāms, un pameta Mazo, un savā prātā nodomāja uzmeklēt šo akmeni; taču nolēma neko neuzsākt, iepriekš nepateicis Bruno un Bufalmako, kurus viņš sevišķi mīlēja. Un tā viņš devās tos uzmeklēt, lai pēc tam bez kavēšanās un ātrāk par jebkuru citu kopā ar tiem ietu meklēt akmeņus; un visu atlikušo rīta da|u viņš noskraidīja, meklēdams abus gleznotājus. Beidzot, kad bija pagājusi jau devītā stunda, viņš atcerējās, ka tie strādā Facncas sieviešu klosterī; un, lai gan tveice bija |oti liela, viņš pameta visus citus savus darbus un teciņiem vien steidzās pie tiem. Un, pasaucis tos, viņš sacīja tā:

—    Draugi, ja jūs man gribētu ticēt, mēs varētu kļūt par visbagātākajiem vīriem Florencē; jo es dzirdēju no kāda cilvēka, kam var uzticēties, ka Muņonē atrodams akmens, kas padara to, kurš nēsā šo akmeni pie sevis, nevienam neredzamu. Un tāpēc man šķiet, ka mums bez kavēšanās, pirms kāds cits turp dotos, jāiet tas meklēt. Mēs to droši atradīsim, jo es to pazīstu! Un, kad būsim atraduši, ko gan citu mums darīt, ja ne likt to kabatā un doties pie naudas mijēju galdiem, kas allaž, kā jūs zināt, ir piekrauti ar grašiem un florīniem, un paņemt no tiem, cik mēs vēlamies? Neviens mūs neredzēs; un tādā kārtā mēs vienā rāvienā varam kļūt bagāti un mums vairs nebūs augu dienu jāapķēzī sienas kā gliemēžiem!

Bruno un Bufalmako, to dzirdēdami, pie sevis nosmīnēja un, pamirkšķinājuši viens otram, izlikās ļoti pārsteigti un uzslavēja Kalandrino padomu. Un Bufalmako pavaicāja, ka tad saucot šo akmeni.

Kalandrino, kam bija visai ciets pauris, nosaukums jau bija pagaisis no prāta; tālab viņš atbildēja:

—    Kam mums tā vārds, ja mēs jau zinām par tā spēku? Es domāju, iesim meklēt tūliņ bez kādas kavēšanās!

—    Lai notiek! — sacīja Bruno. — Bet kāds tas izskatās?

Kalandrino sacīja:

—   Tie ir dažāda izskata, bet visi gandrīz melni. Tālab, manuprāt, mums jāsalasa visi akmeņi, ko redzēsim melnā krāsā, kamēr uzdursimies īstajam. Un tāpēc nezaudēsim laiku, ejam!

Uz to Bruno sacīja:

—    Pagaidi mazliet!

Un, pagriezies pret Bufalmako, turpināja:

—    Pēc manām domām, Kalandrino runā pareizi; tomēr, man šķiet, pašreiz tam nav īstais laiks, jo saule atrodas augstu, apspīd tieši Muņoni un ir nožāvējusi visus akmeņus, kāpēc arī tie akmeņi izliekas balti, kas no rīta, kamēr saule tos vēl nebija nožāvējusi, izlikās melni. Un, tā kā šodien turklāt ir darba diena, tad pie Muņones aiz dažnedažādiem iemesliem atrodas daudz laužu, kuri, mūs ieraugot, varētu uzminēt, ko mēs tur ejam meklēt, un varbūt rīkotos tāpat; akmens varētu nonākt viņu rokās, un mēs, pārāk daudz gribēdami, paliktu tukšā. Man liekas, ja jūs tam piekrītat, šis darbs darāms no rīta, kad vieglāk atšķirt melnos akmeņus no baltajiem, turklāt svētku dienā, kad pie upes nebūs neviena, kas mūs redzētu.

Bufalmako uzslavēja Bruno padomu, un ari Kalandrīno bija ar to vienis prātis; un viņi norunāja, ka nākamās svētdienas rītā visi trīs ies meklēt šo akmeni. Bet vairāk par visu Kalandrīno lūdza, lai tie nevienam cilvēkam pasaulē par to nestāstot, jo arīdzan viņam tas esot uzticēts slepenībā. Un, to teicis, viņš vēl tiem pastāstīja visu, ko bija dzirdējis par pārpilnības zemi Kā- rumkāri, apzvērēdams, ka tas esot tiesa.

Kad Kalandrīno bija viņus atstājis, abi gleznotāji pārsprieda savā starpā, kas viņiem šai lietā darāms. Kalandrīno ar ilgošanos gaidīja svētdienas ritu; kad tas pienāca, viņš piecēlās līdz ar gaismu, pasauca biedrus, un, izgājuši pa San Gallo vārtiem, tie visi trīs nonāca Muņones ielejā un sāka iet pa upi uz leju, meklēdami akmeni. Kalandrīno, kas visvairāk kāroja to atrast, gāja pa priekšu un, žigli gan šurp, gan turp skraidelēdams, kur tik ieraudzīja kādu melnu akmeni, metās uz to, pacēla un iebāza azotē. Draugi gāja aiz viņa'un reizēm pacēla pa akmenim. Taču Kalandrīno nebija tālu pagājis, kad viņa azote jau bija pilna; tāpēc, pacēlis stūrus svārkiem, kas nebija šūti pēc hennegāviešu* šaurās modes, viņš atlieca tos atpakaļ, visas malas labi piestiprinādams pie jostas, un drīz vien piepildīja arī klēpi; un tāpat pēc maza brīža, aizsējis savam mētelim galu, arī to piepildīja ar akmeņiem. Kad nu Bufalmako un Bruno redzēja, ka Kalandrīno apkrāvies ar akmeņiem un tuvojas jau pusdienas stunda, pēc savstarpējas norunas Bruno sacīja Bufalmako:

—    Kur ir Kalandrīno?

Bufalmako, kas redzēja to turpat netālu no sevis, griezdamies apkārt un skatīdamies te uz vienu, te uz otru pusi, sacīja:

—    Es nezinu. Viņš taču nupat kā gāja mums pa priekšu!

Bruno teica:

—    Lai arī tas bija nupat, tomēr es esmu cieši pārliecināts, ka viņš aizgājis uz mājām pusdienot un pametis mūs še, kā apmātus meklējot melnos akmeņus lejup pa Muņoni.

—      Tad, lūk, cik veikli viņš to izdarījis! — sacīja Bufalmako. — Viņš mūs izāzējis un pametis še, tāpēc ka mēs bijām tādi mu[ķi un viņam visu noticējām! Paklau, kurš gan cits bez mums vēl būtu bijis tāds nejēga un noticējis, ka Muņonē ir atrodams tik vērtīgs akmens?

Kalandrino, dzirdēdams šos vārdus, iedomājās, ka tāds akmens jau viņam nokļuvis rokās un tā brīnumspēka dēļ biedri viņu neredz, kauču atrodas pavisam tuvu. Un tā, aplam līksms par tādu laimi, ne vārda tiem nebildis, viņš nolēma doties uz mājām un, apgriezies apkārt, sāka iet. To redzēdams, Bufalmako sacīja Bruno:

—    Ko mums darīt? Kāpēc mēs neejam atpakaļ?

Uz to Bruno atbildēja:

—    Ejam; bet, dievs mans liecinieks, Kalandrino nekad vairs mani neapmānīs! Un, ja viņš man patlaban būtu tik tuvu kā visu šo rītu, es viņam tā iebelztu pa papēžiem ar šo akmeni, ka viņš varbūt mēnesi atcerētos šito joku!

Un to pateikt, atvēzēties un iemest akmen: Kalandrino pa papēdi bija viens acumirklis. Sajuzdams sāpes, Kalandrino cēla augstu kājas un sāka smagi elpot; tomēr klusēja un gāja tālāk. Bufalmako, paņēmis rokā vienu no akmeņiem, ko bija uzlasījis, sacīja Bruno:

—   Vai tu re, kas par skaistu olīti; tā tas drīz vien sasniegtu Kalandrino krustus!

Un, aizmetis to, viņš izsita pamatīgu caurumu Kalandrino mugurā. Un, ar vienu vārdu sakot, par šo un to pļāpādami, tie, apmētājot Kalandrino, gar Muņones upi nonāca līdz San Gallo vārtiem. Seit, nometuši zemē akmeņus, ko bija salasījuši, tie kādu brīdi parunājās ar muitniekiem, kuri, jau iepriekš brīdināti, izlikās neko neredzam un ļāva Kalandrino paiet garām pašiem par vislielākajiem smiekliem pasaulē. Kalandrino neapstādamies devās uz savu māju, kas atradās pie Kanto alla Mačīna. Un liktenis bija tik labvēlīgs šim jokam, ka pa to laiku, kamēr Kalandrino gāja gar upi un pēc tam pa pilsētu, neviens viņu neuzrunāja, kauču ari viņš sastapa tikai nedaudzus, jo gandrīz visi pusdienoja.

Tā nu Kalandrino, tā apkrāvies, iegāja savā mājā. Nejauši kāpņu galā atradās viņa sieva, saukta monna Tesa*, daiļa un cienījama donna; un, mazliet noskaitusies par vīra ilgo prombūtni, tā, redzēdama viņu ienākam, sāka bārties un sacīja:

—    Nu. brālīt, kāds velns tad tevi bija parāvis? Visi jau sen paēduši, kad tu beidzot nāc pusdienā!

To dzirdēdams un redzēdams, ka tapis ieraudzīts, Kalandrino, pilns dusmu un sāpju, iesāka teikt:

—    Ak tu nekrietnā sieviete! Kur tu te gadījies? Tu man visu samaitāji! Taču, dievs mans liecinieks, es tev par to atmaksāšu!

Un, iegājis kādā no istabām un izbēris tur daudzos akmeņus, ko bija atstiepis, viņš saniknots metās virsū sievai un, sagrābis to aiz bizēm, nosvieda gar zemi un tur, cik vien pašam rokas un kājas jaudāja, deva tai tik daudz dunku un spērienu pa visām malām, ka nepalika neskarts neviens matiņš uz galvas un neviens kauliņš, un neko nelīdzēja, ka tā ar saliktām rokām lūdzās žēlastību.

Bufalmako un Bruno, mazliet pasmējušies kopā ar vārtu sargiem, lēniem soļiem sāka iztālēm sekot Kalandrīno. Un, nonākuši līdz viņa nama slieksnim, tie izdzirda stipros sitienus, ko viņš patlaban dalīja savai sievai; un, itin ka būtu tikai nule še pienākuši, tie pasauca viņu. Kalandrīno gluži nosvīdis, pietvīcis un aizelsies pienāca pie loga un lūdza, lai tie nākot augšā. Tie, izlikdamies mazliet noskaitušies, uzkāpa augšā un ieraudzīja Kalandrino goda istabu pilnu ar akmeņiem, un vienā tās stūri ar izraustītiem matiem, gluži sasista, ar saplosītu un zilgani melnu seju rūgti raudāja sieva, bet otrā stūri sēdēja Kalandrīno bez jostas un smagi elsa it kā pēc grūta darba. Mazliet palūkojušies apkārt, tie sacīja:

—    Ko tas nozīmē, Kalandrīno? Vai tu gribi būvēties, ka šeit redzams tik daudz akmeņu?

Un tūdaļ piebilda:

—    Un kas vainas tnonnai Tesai? Šķiet, tu viņu esi sasitis? Kas tie ir par jaunumiem?

Kalandrino, paguris no akmeņu smaguma un lielā niknuma, ar kādu bija sitis sievu, un no sāpēm par zaudēto laimi, kā viņam šķita, nevarēja vien atgūt elpu, lai sakarīgi atbildētu. Tāpēc, mazliet nogaidījis, Bufalmako iesāka:

—    Kalandrino, ja tev arī bija kādas dusmas, tu tomēr nedrīkstēji mūs tā nerrot, kā tu to darīji; pēc tam kad tu biji mūs aizvedis sev līdzi meklēt vērtīgo akmeni, tu, nepateicis ne «ardievu!», ne «pie velna!», atstāji mūs kā divus muļķus pie Muņo- nes un pats aizgāji. Par to mēs esam stipri noskaitušies. Un patiesi, lai tā būtu pēdējā reize, kad tu ar mums tā apejies!

Uz šiem vārdiem Kalandrīno ar lielām pūlēm atbildēja:

—    Draugi, nedusmojieties, tas bija pavisam citādi, nekā jūs domājat. Es, nelaimīgais, biju atradis šo akmeni! Un vai jūs gribai dzirdēt patiesību? Kad jūs pirmoreiz viens otram jautājāt pēc manis, es atrados nepilnus desmit sprīžus no jums; un, redzēdams, ka jūs turpat līdzās ejat un mani neredzat, es aizgāju jums garām un visu laiku gāju jums mazliet pa priekšu.

Un, sākdams no viena gala, viņš tiem izstāstīja visu, ko tie darijuši un runājuši, un parādīja, kā akmeņi ievainojuši viņam muguru un papēžus. Un tad Kalandrino turpināja:

— Un man jums jāsaka: kad es gāju cauri vārtiem, nesot klēpī visus šos akmeņus, ko jūs še redzat, man nekas netika teikts; un jūs taču zināt, cik šie vārtsargi ir nejauki un apnicīgi un visu grib redzēt. Un turklāt pa ceļam es satiku vairākus savus kaimiņus un draugus, kas parasti mani uzrunā un uzaicina iedzert, taču neviens man nepateica pat pušplēsta vārda, jo viņi mani neredzēja. Kad es beidzot nonācu mājās, šis nolādētais velns no sievietes iznāca man pretim un ieraudzīja mani; jo, kā jums zināms, sievietes visām lietām liek zaudēt speķu. Un tā es, kas varēju sevi saukt par vislaimīgāko cilvēku Florencē, kļuvu visnelaimīgākais; un tāpēc arī es viņu situ, cik vien jaudāju rokas cilāt, un es nezinu, kas mani atturēja, ka es nepārgriezu viņai rīkli. Lai nolādēta tā stunda, kad es pirmo reizi viņu ieraudzīju un kad viņa ienāca šai mājā!

Un, iededzies dusmās, Kalandrino jau grasījās celties un par jaunu sākt viņu sist. Bufalmako un Bruno, to dzirdēdami, izlikās stipri izbrīnījušies un palaikam apstiprināja to, ko Kalandrino- teica, lai gan pašiem tā vien gribējās smieties, ka tik tikko noturējās. Taču, redzēdami Kalandrino niknumā pielēcam kājās, lai atkal sistu sievu, tie devās viņam pretim un atturēja viņu, teikdami, ka šoreiz neesot vainojama vis sieva, bet viņš pats, kas, zinādams, ka sievietes atņem lietām brīnumaino spēku, neesot to brīdinājis, lai piesargās viņam tajā dienā rādīties acis. So apdomību dievs viņam esot laupījis vai nu tāpēc, ka viņš neesot tādas laimes cienīgs, jebšu tāpēc, ka viņš gribējis piekrāpt savus- biedrus, kuriem viņam tūdaļ bijis jāpasaka, tikko viņš nojautis, ka akmeni atradis. Un pēc daudziem vārdiem ne bez lielām pūlēm samierinājuši nelaimīgo donnu ar Kalandrino, tie pameta? viņu noskumušu viņa mājā, pilnā ar akmeņiem, un aizgāja.

CETURTĀ NOVELE

Fjēzoles prāvests mii kādu donnu atraitni, bet tā viņu nemil; domādams, ka gul ar šo donnu, viņš guļ ar tās kalponi, un donnas brāli izdara tā, ka bīskaps viņu tur pieķer.

Elīza jau bija pabeigusi savu noveli, sagādādama ar savu stāstīšanu ne mazumu prieka visiem klātesošajiem, kad karaliene, pagriezusies pret Emīliju, izteica vēlēšanos, lai pēc Elīzas stāstītu viņa. Un Emīlija tūliņ iesāka tā:

— Cienījamās dāmas, cik ļoti priesteri, mūki tin visi citi garīdznieki tiecas mulsināt mūsu prātus, es atceros, tika parādīts jau vairākās līdz šim stāstītās novelēs; taču tāpēc, ka par šo tematu nevarētu pateikt tik daudz, lai vēl jo vairāk nepaliktu ko teikt, es bez šīm novelēm gribu jums pastāstīt vei vienu par kādu prāvestu, kas par spīti visai pasaulei gribēja, lai kāda dižciltīga donna viņu mīl, vienalga, no laba prāta vai ne; bet donna, būdama ļoti gudra, izturējās pret viņu tā, kā viņš to bija pelnījis.

Kā ikvienai no jums zināms, Fjēzole, kuras pakalnu mēs no šejienes varam saskatīt, bija kādreiz ļoti sena un liela pilsēta,

lai gan tagad ir gluži sagrauta, tomēr tur vienmēr ir bijis un vēl arvien ir savs bīskaps. Šajā pilsētā lielākās baznīcas tuvumā reiz kādai dižciltīgai donnai atraitnei, sauktai monna Pikarda, piederēja kāds īpašums ar ne visai lielu māju; nebūdama visturīgākā sieviete pasaulē, viņa dzīvoja še lielāko gada dalu kopā ar saviem diviem brāļiem, ļoti lādzīgiem un pieklājīgiem jaunekļiem. Tā kā šī donna mēdza apmeklēt galveno baznīcu un bija vēl jauna, daiļa un pievilcīga, tad atgadījās, ka tajā iemīlējās šīs baznīcas prāvests un tik stipri, ka nezināja, kur dēties aiz mīlestības; un pēc kāda laika viņš kļuva tik pārdrošs; ka pats atklāja donnai savu vēlēšanos un lūdza pieņemt viņa mīlestību un iemīlēt viņu tāpat, kā viņš to mīlēja. Šis prāvests bija jau labi gados, tomēr ar jaunu sirdi, bezkaunīgs un uzpūtīgs, un pārāk daudz no sevis iedomājās; turklāt viņam piemita tik smieklīgas un nejaukas parašas un tikumi un viņš varēja būt tik apnicīgs un nepatīkams, ka nebija neviena, kas viņam vēlētu labu; un, ja arī kāds viņam mazliet vēlēja labu, tad šī donna ne tikvien viņu neieredzēja, bet viņš pat tai derdzās vairāk par galvas sāpēm. Tāpēc tā, būdama gudra, viņam atbildēja:

— Meser, ja jūs mani mīlat, man tas var būt vienīgi patīkami, un man arī jūs jāmīl, un es jūs labprāt mīlēšu, taču jūsu un manā mīlestībā nedrīkst būt nekā negodīga. Jūs esat mans garīgais tēvs, priesteris un jau diezgan stipri tuvojaties vecumam; tam visam jāpadara jūs godīgu un šķīstu; no otras puses, es neesmu vairs meitene, kam piestāvētu tāda mīlēšanās; es esmu atraitne, un jūs zināt, kādu godīgumu prasa no atraitnēm, un tāpēc atvainojiet mani, ka tā, kā jūs to prasāt, es nekad jūs nemīlēšu, nedz arī vēlos, lai jūs mani mīlētu.

Prāvests, kam tai reizē neizdevās dabūt no viņas nekādu citu atbildi, nerīkojās kā izbiedēts vai uzvarēts ar pirmo cirtienu, bet savā augstprātīgajā stūrgalvībā sāka to bieži traucēt gan ar vēstulēm, gan ar sūtījumiem, gan pats ar sevi, kad redzēja to nākam uz baznīcu. Tā kā šī uzmācība donnai bija ļoti nepatīkama un apnicīga, tā nolēma tikt no prāvesta vaļā tādā kārtā, kā viņš to pelnījis, jo citādi nespeja; tomēr atraitne negribēja neko uzsākt, iepriekš neaprunājusies ar brāļiem. Un, izstāstījusi tiem visu, kā prāvests pret viņu izturējies un ko viņa nolēmusi darīt, un saņēmusi no tiem pilnīgu atļauju, viņa, kā paradusi, pēc dažām dienām devās uz baznīcu; kad prāvests viņu ieraudzīja, tas devās viņai pretim un, kā to parasti mēdza darīt, uzsāka ar viņu tēvišķīgas sarunas. Donna, redzēdama to nākam, tūliņ pievērsa

tam laipnu skatienu; un, kad abi bija nogājuši sāņus un prāvests parastajā kārtā viņai daudz ko sarunājis, donna, dziļi nopūtusies, sacīja:

—    Meser, es bieži esmu dzirdējusi sakām, ka neesot neviena tik stipra cietokšņa, kas, katru dienu paciešot uzbrukumus, galu galā tomēr nekristu; un tagad es redzu, ka tas ir noticis ar mani. Tik ļoti jūs mani esat lencis gan ar maigiem vārdiem, gan ar vienu, gan otru laipnību, ka esat man licis lauzt manu apņemšanos; un esmu nolēmusi, ja jau es jums tik gaužām patīku, kļūt jūsu.

Prāvests, bezgala priecīgs par to, sacīja:

—    Mana kundze, es jums no sirds pateicos; un, patiesību sakot, es stipri brīnījos, ka jūs tik ilgi turējāties, ja atceros, ka tā man nekad nav gadījies ar nevienu citu; vēl vairāk, es dažkārt esmu teicis: ja sievietes būtu no sudraba, tās nederētu naudas kalšanai, jo neviena neizturētu āmura sitiena. Taču nerunāsit» tagad par to: kad un kur mēs varam sastapties?

Uz to donna atbildēja:

—    Manu dārgo siņor, šis «kad» ir pilnīgi atkarīgs no jūsu labpatikšanas, jo man nav vīra, kam man pienāktos dot norēķinus par savām naktīm; bet es nevaru iedomāties, kur.

Prāvests sacīja:

—    Kā, jūs nevarat iedomāties? Bet jūsu mājā?

Donna atbildēja:

—    Meser, jūs zināt, ka man ir divi brāļi, jaunekļi, kas dienu un nakti ved mājās savus draugus, un mana māja nav pārāk liela, un tāpēc tur mēs varētu sastapties tikai tad, ja būtu ar mieru izturēties kā mēmie, nesakot neviena vārda un nesaceļot ne mazāko troksnīti, un turklāt tumsā kā aklie; ja mēs tā gribētu rīkoties, tad tas būtu iespējams, jo brāļi nenāk manā istabā; taču viņu istaba atrodas tik tuvu manējai, ka nav iespējams pateikt vārdiņu tik klusu, lai to nedzirdētu.

Tad prāvests sacīja:

—    Mana kundze, gan iztiksim tur vienu vai divas naktis, kamēr es izdomāšu, kur mēs ērtāk varētu sastapties.

Donna teica:

—    Meser, tas ir jūsu ziņā; bet vienu es jums lūdzu: lai tas paliek noslēpums un lai nekad neviens par to neuzzina ne vārda!

Tad prāvests sacīja:

—   Mana kundze, par to nebaidieties; un, ja iespējams, iekārtojiet tā, ka mēs jau šovakar esam kopā.

Donna atteica:

—    Esrriu ar mieru, — un, pateikusi viņam, kā un kad jānāk, tā atvadījās un atgriezās mājās.

Donnai Pikardai bija kāda kalpone, kura nebija vairs pārāk jauna un kurai bija visneglītākā un viskroplākā seja, kāda jebkad redzēta: un proti, viņas deguns bija stipri plakans un mute greiza, lūpas biezas un zobi reti un lieli, un viņa šķielēja, un acis viņai pastāvīgi bija iekaisušas, ģīmja krāsa bija zaļgani dzeltena, un likās, ka viņa vasaru nebūtu pavadījusi vis Fjēzolē, bet gan Sini- galjā; un turklāt viņa kliboja, un labā kāja viņai bija mazliet īsāka. Un viņas vārds bija Ctita; bet, tā kā viņas seja bija tik pretīga, it visi viņu sauca par Cutacu*. Tomēr, lai arī cik kropla viņa bija pēc izskata, viņa bija savā ziņā viltīga un blēdīga. So kalponi donna pasauca un sacīja viņai:

—   Outaca, ja tu man šonakt gribētu izdarīt kādu pakalpojumu, es tev uzdāvinātu skaistu, jaunu kreklu.

Cutaca, dzirdēdama pieminam kreklu, sacīja:

—    Mana kundze, ja jūs man dāvināt kreklu, esmu gatava mesties pat ugunī, nemaz nerunājot par citu!

—    Nu, labi, — sacīja donna, — es vēlos, lai tu šonakt gulētu manā gultā ar kādu vīrieti un glāstītu viņu; bet sargies teikt kaut vārdu, lai tevi nesadzirdētu mani brāļi, kuri, kā tu zini, guļ tepat blakām; un pēc tam es tev iedāvināšu kreklu.

Cutaca atbildēja:

—    Tā es, ja vajag, varu gulēt kaut ar sešiem, ne tikai ar vienu!

Tātad, kad pienāca vakars, prāvests ieradās, kā viņam bija norādīts: un abi jaunekļi, pēc norunas ar donnu, uzturējās savā istabā un pamatīgi trokšņoja; tāpēc prāvests, klusītiņām un tumsā iegājis donnas istabā, devās, kā viņam bija teikts, uz gultu, un no otras puses pie gultas piegāja Cutaca, kam donna bija labi samācījusi, ko darīt. Prāvests, domādams, ka viņam blakus atrodas tīkotā donna, apskāva Cutacu un sāka to skūpstīt, nebilstot ne vārda, un Cutaca skūpstīja viņu; un tā prāvests sāka ar to lakstoties, gūdams sen kārotos labumus. Kad nu donna to bija panākusi, tā pavēlēja brāļiem izpildīt norunu līdz galam; brāļi, klusu izgājuši no istabas, devās uz laukumu, kur liktenis viņu nodomam bija labvēlīgāks, nekā varēja gaidīt, jo, tā kā laiks bija ļoti tveicīgs, bīskaps jau bija apjautājies pēc abiem jaunekļiem, lai aizstaigātu līdz viņu mājai un iedzertu kādu malku ar viņiem. Un, redzēdams viņus nākam, tas pateica savu nodomu un kopā ar viņiem devās ceļā; un, iegājis kādā no viņu vēsajiem pagalmi- ņiem, kur bija aizdegtas daudzas lāpas, bīskaps ar lielu patiku dzēra viņu labo vīnu. Un, kad bija padzēris, jaunekļi tatn sacīja:

— Meser, tā kā jūs mums parādijāt tādu labvēlību un pagodinājāt, še iegriežoties, mūsu vienkāršo namu, uz kuru mēs jūs gājātn aicināt, mēs vēlētos, lai jums labpatiktu apskatīt kādu nieku, ko mēs jums gribam parādīt.

Bīskaps teicās labprāt to apskatīt, tāpēc viens no jaunekļiem, paņēmis rokā degošu lāpu, gāja pa priekšu, aiz viņa bīskaps un visi pārējie, un devās uz istabu, kur prāvests gulēja ar Cutacu; svētais tēvs, lai ātrāk nokļūtu galā, bija pasteidzies ar jāšanu un, pirms viņi tur ieradās, bija nolēkšojis jau vairāk par trim jūdzēm, un tāpēc, mazliet piekusis, atpūtās, apskāvis Cutacu, lai gan tveice jau tā bija liela. Un tā, kad jauneklis ar lāpu rokā bija ienācis istabā un aiz viņa bīskaps un visi pārējie, bīskapam tika parādīts prāvests Cutacas skavās. Pa to laiku pamodies un ieraudzījis gaismu un daudzos cilvēkus sev apkārt, prāvests aiz milzīga kauna un bailēm pabāza galvu zem palagiem; taču bīskaps, pamatīgi izrājis viņu, lika vilkt galvu ārā un paskatīties, ar ko viņš gulējis. Sapratis, ka donna viņu piekrāpusi, prāvests gan aiz šā iemesla, gan aiz apkaunojuma, ko bija saņēmis, pēkšņi kļuva par visbēdīgāko cilvēku, kāds jebkad bijis; un, pēc bīskapa pavēles apģērbies, viņš pienācīgā apsardzībā tika aizvests uz māju, lai izciestu pamatīgu grēku nožēlošanu par izdarīto pārkāpumu. Tad bīskaps vēlējās zināt, kā tas gadījies, ka prāvests nācis šurp gulēt pie Cutacas. Jaunekļi viņam izstāstīja visu pēc kārtas. Kad bīskaps to dzirdēja, viņš ļoti uzteica donnu un arīdzan jaunos cilvēkus, kuri, negribēdami aptraipīt rokas ar priestera asinīm, tomēr bija apgājušies ar šo tā, kā šis bija pelnījis. Četrdesmit dienas bīskaps lika prāvestam apraudāt šo grēku, bet mīlestība un dusmas viņam lika raudāt vairāk nekā četrdesmit deviņas, nerunājot nemaz par to, ka vēl ilgi pēc tam, kad viņš parādījās uz ielas, zeņķi rādīja uz viņu ar pirkstu un sauca: «Palūk, palūk, tas. ir gulējis pie Cutacas!» Tas viņu tik ļoti apbēdināja, ka viņš tikko nesajuka prātā. Un tā krietnā donna tika vaļā no nekaunīgā prāvesta un Cutaca nopelnīja kreklu un pārlaida jauku nakti.

PIEKTĀ NOVELE

Trīs florenciešu jaunekli novelk bikses kādam tiesnesim no Markes, kamēr tas, sēžot tiesneša krēslā, spriež tiesu.

Emīlija bija beigusi savu stāstu, un visi slavēja atraitni, kad karaliene, paskatījusies uz Filostrātu, sacīja:

— Tagad tev pienākas stāstīt.

Filostrāts tūliņ atbildēja, ka esot gatavs to darīt, un iesāka:

— Mīļās dāmas, Elīza nule kā pieminēja kādu jaunekli, proti, Mazo del Sadžo, un tas pamudina mani atstāt pie malas noveli, ko biju nodomājis stāstīt, un pastāstīt par šo jaunekli un dažiem viņa draugiem kādu citu noveli, kura būs mazliet bezkaunīga, tāpēc ka tajā sastopami vārdi, ko jūs kaunaties lietot; bet šī novele ir tik jocīga, ka es jums to tomēr pastāstīšu.

Kā jūs visas būsit dzirdējušas, mūsu pilsētā ļoti bieži ierodas tiesas varasvīri no Markes*, kuri parasti ir cilvēki bez sirds un dzīvo tik nožēlojamu un tik nicināmu dzīvi, ka viss, lai ko viņi dara, liekas zemisks; un šīs savas iedzimtās neģēlības un mant

rausības dēļ viņi atved sev līdz tiesnešus un notārus, kuri drīzāk Ildzinās cilvēkiem, kas paņemti no arkla jebšu no kurpniekdarb- nlcām, nevis tādiem, kas nāk no tiesnešu skolas. Un, kad viens tāds te ieradās par podestu, viņš kopā ar daudziem citiem tiesnešiem, kurus atveda sev līdz, atveda arīdzan kādu viru, kas lika sevi godāt par meseru Nikolu da San Lepidio, bet atgādināja drizāk atslēdznieku nekā kādu citu, un tas tapa iecelts par vienu no tiesnešiem kriminālo sūdzību pārklausīšanai. Un, kā tas bieži atgadās, ka cilvēks, kam nekas nav darāms tiesas namā, tomēr dažreiz tur iegriežas, tā gadījās, ka ari Mazo del Sadžo kādu rītu, meklējot savu draugu, tur iegriezās, un, kad viņš nejauši paskatījās telpā, kur šis mesers Nikola sēdēja, tas viņam izlikās tik rets putns, ka viņš sāka to uzmanīgi aplūkot no galvas līdz papēžiem. Un, lai gan viņš tam galvā redzēja gluži notaukotu vāverādas cepuri un pie jostas tintes pudelīti un spalvu saišķi, un vesti, garāku par svārkiem, un vēl daudz ko citu, kas likās neparasti kārtīgam un labi audzinātam cilvēkam, viņš pamanīja vēl ko tādu, kas viņam šķita ievērības cienīgāks par visu pārējo, un proti, tā bikses, kuru dibens, tam sēžot, šauro drēbju dēļ, kas priekšā stāvēja vaļā, bija redzams nokarājamies līdz pat lieliem. Tāpēc, pārstājis šīs bikses aplūkot un atmetis tā cilvēka meklēšanu, ko bija nācis še meklēt, viņš uzsāka pavisam citu meklēšanu, un, atradis divus savus draugus, no kuriem vienu sauca par Ribi* un otru par Mateuco* un kuri abi bija ne mazāki jokdari par viņu pašu, viņš tiem sacīja:

—     Ja jūs esat mani draugi, tad nāciet man līdz uz tiesas namu, jo es gribu jums parādīt visneparastāko ērmu, kādu jūs jebkad esat redzējuši.

Un, aizgājis ar tiem kopā uz tiesu, Mazo parādīja šo tiesnesi un viņa bikses. Draugi jau no tālienes sāka smieties par viņu, un, pienākuši tuvāk sēdeklim, uz kura sēdēja tiesneša kungs, tie pamanīja, ka zem šī sēdekļa viegli var palīst, un turklāt redzēja, ka dēlis, uz kura tiesneša kungs turēja kājas, ir ielūzis, tā ka pa spraugu ērti varēja izbāzt plaukstu un visu roku. Un tad Mazo sacīja saviem biedriem:

—    Es gribētu, ka mēs šīs bikses viņam pavisam novilktu, jo tas ir ļoti viegli izdarāms!

Ikviens no draugiem jau saprata, kā to paveikt, un tāpēc, norunājuši, kas tiem jādara un jāsaka, viņi nākošajā rītā še atgriezās. Tiesas zāle bija ļaužu pārpilna, un Mateuco, tā ka neviens nepamanīja, palīda zem sēdekļa un nonāca tieši tai vietā, kur tiesnesis turēja kājas. Mazo, piegājis tiesneša kungam no vienas puses, saņēma tā svārku stūri, un Ribi, piegājis no otras puses, darīja to pašu, un Mazo iesāka runāt tā:

—     Meser, ei, meser! Es jūs lūdzu, dieva dēļ, lai jūs šim zaglim, kas jums stāv blakus, pirms viņš no šejienes aiziet, liktu atdot manu zābaku pāri, ko viņš man nozadzis, kauču arī viņš to noliedz! Jo vēl nav pagājis ne mēnesis, kad es redzēju, ka viņš tos lika pazolēt!

Ribi no otras puses skaļi kliedza:

—    Meser, neticiet viņam, tas ir blēdis! Un, tā kā viņš zināja, ka es nākšu šurp atprasīt somu, ko viņš man nolaupījis, viņš tūliņ atsteidzās un stāsta jums par zābakiem, kuri man jau sen ir mājās! Un, ja jūs man neticat, es jums varu uzdot par lieciniekiem manu kaimiņieni Treku, zarnu pārdevēju Grašu un kādu vīru, kas savāc atkritumus no Santa Maria līdz Vercajai un kas redzēja viņu iznākam no manas sētas!

Mazo no otras puses neļāva runāt Ribi, bet pats kliedza, un Ribi to atkal pārkliedza. Un, kamēr tiesnesis bija piecēlies un pieliecies tiem mazliet tuvāk, lai tos labāk saprastu, Mateuco, sagaidījis īsto brīdi, izbāza roku pa dēļa spraugu, sagrāba tiesneša bikšu dibenu un stipri parāva. Bikses tūdaļ nokrita, jo tiesnesis bija kalsnējs un ar šauriem gurniem. Kad viņš to juta un, vēl neapjēgdams, ko tas nozīmē, gribēja aizvilkt priekšā drēbes, aizsegties un apsēsties, Mazo no vienas puses un Ribi no otras puses cieši saturēja viņa svārku stērbeles un joprojām stipri kliedza:

—    Meser, tas ir nekrietni no jums, ka jūs negribat izspriest manu lietu un negribat mani uzklausīt, bet grasāties iet prom! Šai pilsētā tik sīkas sūdzības nemēdz iesniegt ar rakstu!

Un, tā runādami, viņi turēja to aiz svārkiem tik ilgi, kamēr visi, kas vien atradās tiesas zālē, bija pamanījuši, ka tiesnesim novilktas bikses. Bet Mateuco, tās kādu brīdi paturējis, palaida vaļā un aizgāja prom, nevienam neredzot. Un Ribi, kad viņam šķita, ka tiesnesim gana pāri darīts, sacīja:

—    Dievs mans liecinieks, es žēlošos pilsētas pārvaldē!

Un Mazo no otras puses, atlaidis vaļā tā svārkus, teica:

—    Nē, es tomēr nākšu šurp tikām, kamēr atradīšu jūs ne tik aizņemtu, kāds jūs man izliekaties šorīt!

Un tad tie aizsteidzās viens uz vienu pusi, otrs — uz otru, cik vien ātri varēdami. Bet tiesnesis, visu klātbūtnē uzvilcis bikses, it kā nule piecēlies no miega, tikai tagad noprata, kas par lietu, un jautāja, kur palikuši tie, kas savā starpā ķildojušies par zābakiem un somu. Taču, nekur tos neatrazdams, viņš ņēmās zvērēt pie Kristus miesām, ka viņam pienākoties uzzināt un izpētīt, vai Florencē esot tāds paradums, ka tiesnešiem novelk bikses, kamēr tie sēž tiesneša krēslā. Podesta, to padzirdis, savukārt sacēla lielu brēku, bet viņa draugi ieskaidroja, ka tas darīts tāpēc, lai parādītu, ka floreneieši gluži labi saprot, ka viņš, kuram vajadzējis atvest uz Florenci tiesnešus, atvedis gatavos aunus, lai pats tiktu lētāk cauri. Tāpēc podestam vislabāk šķita klusēt, un šoreiz nekas tālāk netika virzīts.

SEstā novele

Bruno un Bufalmako nozog draugam Kalandrino cūku; lai to atrastu, abi pamudina viņu izdarīt pārbaudīšanu ar ingvera graudiņiem un Vernačas vinu un viņam pašam iedod vienu pēc otra divus graudiņus no suņa mēsliem, sajauktiem ar alveju; iznāk tā, ka viņš pats bijis zaglis; un pēc tam draugi liek viņam atpirkties, ja viņš negrib, lai šie visu pastāsta viņa sievai.

Tikko bija pabeigta Filostrāta novele, par kuru visi daudz smējās, karaliene pavēlēja turpināt stāstīšanu Filomenai, kas iesāka tā:

— Daiļās dāmas, kā Mazo vārds pamudināja Filo- strātu pastāstīt noveli, ko jūs nule dzirdējāt, gluži tāpat Kalandrino un viņa biedru vārdi pamudina mani jums pastāstīt par tiem vēl kādu citu noveli, kura, kā man šķiet, jums patiks.

Kas bija Kalandrino, Bruno un Bufalmako, man jums vairi nav jāstāsta, jo jūs jau agrāk par tiem daudz esat dzirdējuši; un

tāpēc, ejot tālāk, es teikšu, ka šim Kalandrino ne visai tālu no Florences piederēja kāds neliels īpašums, ko viņš bija saņēmis no sievas kā pūra tiesu; un tur bez citiem labumiem, ko no turienes ieguva, viņš katru gadu dabūja cūku un bija paradis decembrī kopā ar sievu aizbraukt uz šo lauku māju, nokaut cūku un gaļu likt turpat iesālīt. Reiz gadījās, tā kā sieva nebija gluži vesela, ka Kalandrīno viens pats devās kaut cūku. Kad Bruno un Bufalmako to padzirdēja un uzzināja, ka viņa sieva līdzi nebrauks, tie aizbrauca pie kāda Kalandrīno kaimiņa baznīckunga, kas tiem bija lielu lielais draugs, lai dažas dienas pie šā paciemotos. Tajā rītā, kad viņi tur ieradās, Kalandrīno bija nokāvis cūku, un, ieraudzīdams abus draugus kopā ar baznīckungu, tas viņus pasauca un sacīja:

—   Esiet sveicināti! Es gribētu, lai jūs paskatītos, kas es esmu par saimnieku!

Un, ievedis tos mājā, viņš parādīja cūku. Šie redzēja, ka cūka ir sevišķi skaista, un no Kalandrīno uzzināja, ka viņš to grib iesālīt saimes vajadzībām. Uz to Bruno sacīja:

—   Ai, kāds tu esi muļķis! Labāk pārdod to, un naudu nodzīvosim! Bet sievai pasaki, ka tā tev nozagta!

Kalandrīno atteica:

—   Nē, viņa tam neticēs un izdzīs vēl mani no mājas; nepūlieties, es nekad to nedarīšu.

Vel pārmainīja daudz vārdu, taču neko nepanāca. Kalandrīno ielūdza visus trīs uz vienkāršām vakariņām, bet, tā kā viņi nevēlējās pie tā vakariņot, visi izšķīrās.

Bruno sacīja Bufalmako:

—    Nolaupīsim viņam šonakt cūku!

Bufalmako vaicāja:

—    Bet kā tad mēs to izdarīsim?

Bruno sacīja:

—   Kā izdarīt — par to jau esmu padomājis, ja vien viņš cūku nepārnestu uz citu vietu.

—    Nu tad darīsim tā! — Bufalmako atteica. — Kāpēc gan lai mēs tā nedarītu? Un pēc tam nobaudīsim cūku kopā ar svēto tēvu.

Baznīckungs teica, ka viņam tas esot ļoti pa prātam. Tad Bruno sacīja:

—    Šeit jāņem palīgā maza viltība; tu zini, Bufalmako, cik Kalandrīno ir skops un cik labprāt iedzer, ja kāds cits maksā.

Iesim, aizvedīsim viņu uz krogu, un tur lai priesteris izliekas, ka izmaksās mums par godu, un viņam nejausim neko maksāt. Viņš apreibs, un mums pēc tam būs viegli visu izdarīt, jo viņš ir mājās gluži viens.

Kā Bruno teica, tā arī izdarīja.

Kalandrīno, redzēdams, ka priesteris nejauj maksāt, sāka dzert un, tā kā viņam daudz nevajadzēja, pamatīgi piedzērās. Un bija jau vēla nakts stunda, kad Kalandrīno izgāja no kroga un, negribēdams nekur citur vakariņot, devās uz savu māju; un, domādams, ka durvis aizslēdzis, viņš tās atstāja vaļā un likās gulēt. Bufalmako un Bruno aizgāja vakariņot kopā ar baznīckungu; un, kad bija paēduši, viņi paņēma dažus rīkus, lai iekļūtu Kalandrīno mājā pa to vietu, ko Bruno jau bija noskatījis, un klusu devās turp; taču, atrazdami durvis neaizslēgtas, viņi iegāja iekšā, paņēma cūku, aiznesa to uz baznīckunga māju, noslēpa un devās pie miera. Kad Kalandrīno, jau atžirdzis no vīna reiboņa, citrīt piecēlās un nokāpa lejā, viņš, palūkojies visapkārt, redzēja, ka cūkas vairs nav, bet durvis vaļā; tāpēc, pajautājis vienam un otram, vai kāds nezina, kas paņēmis cūku, taču neko nesa- klaušinājis, viņš sāka stipri vaimanāt, ka viņam, nabadziņam, nolaupīta cūka. Bruno un Bufalmako, no rīta piecēlušies, aizgāja pie Kalandrīno, lai dzirdētu, ko viņš saka pat. cūku. Tikko Kalandrīno tos ieraudzīja, viņš gandrīz raudādams tos pasauca un sacīja:

—    Ak vai mani draugi, man ir nozagta cūkai

Bruno, piegājis viņam tuvāk, klusītiņām sacīja:

—    Lieliski, ka vismaz vienreiz tu esi bijis gudrs!

—    Vai manu! — Kalandrīno sacīja. — Es taču stāstu patiesību!

—    Tad tā arī saki, — teica Bruno, — kliedz tā, lai visiem izliktos, ka tā ir patiesība!

Tad Kalandrīno kliedza vēl stiprāk un teica:

—    Zvēru pie Kristus miesām, es runāju patiesību — man tā ir nozagta!

Un Bruno sacīja:

—    Tā ir labi, tā ir labi, tā tik turpini! Kliedz stipri, lai tevi dzird un notic, ka tā patiešām ir!

Kalandrīno sacīja:

—   Tu man liec pārdot dvēseli pašam nelabajam! Es saku. bet tu man netici. Lai mani pakar, ja tā man nav nozagta!

Tad Bruno sacīja:

—    Kā gan tas var būt? Es to vēl vakar še redzēju. Vai tu gribi man iestāstīt, ka tā aizlidojusi?

Kalandrino teica:

—    Tā ir, kā es tev saku.

—    Ai, — Bruno sacīja, — vai tas var būt?

—    Tik tiešām tā ir, — Kalandrino sacīja, — un es, nabaga izpostītais, es nezinu, kā atgriezties mājās; sieva man neticēs, un, ja arī noticēs, man visu gadu nebūs miera ar viņu!

Tad Bruno teica:

—    Dievs pasarg, tas ir slikti darīts, ja tas patiesi tā ir! Bet tu atceries, Kalandrino, ka es tev vēl vakar mācīju tā teikt, un es negribētu, ka tu tagad zobotos par savu sievu un mums.

Kalandrino atkal sāka kliegt un vaimanāt:

—   Ai, kāpēc jūs mani grūžat izmisumā, kāpēc liekat man zaimot dievu un svētos, un visus, kas tur augšā mīt? Es jums saku, ka cūka man šonakt nozagta!

Tad Bufalmako sacīja:

—    Nu, ja tas patiesi tā ir, tad mums jāpadomā, kā to atgūt.

—    Un kā mēs to atradīsim? — Kalandrino jautāja.

Tad Bufalmako teica:

—    Protams, no Indijas neviens nebūs nācis, lai tev nozagtu cūku; zaglim jābūt kādam no taviem kaimiņiem. Un, ja tu varētu tos saaicināt kopā, es protu izdarīt pārbaudīšanu ar maizi un sieru, un mēs tūliņ redzētu, kurš cūku ir ņēmis.

—   Jā, — sacīja Bruno, — daudz gan tu panāksi ar maizi un sieru pie šiem kundziņiem, kas dzīvo te kaimiņos! Es esmu pārliecināts, ka vienam no viņiem ir tava cūka; taču viņi tūdaļ noprastu, kas par lietu, un nemaz nenāktu šurp!

—    Kā tad lai mēs darām? — jautāja Bufalmako.

Bruno atbildēja:

—    Labāk būtu to darīt ar ingvēra graudiņiem un labu Ver- načas vīnu, ielūdzot viņus uz iedzeršanu. Tad viņiem nebūtu nekādu aizdomu un viņi nāktu; un ingvēra graudiņus tāpat vār apsvētīt kā maizi un sieru.

Bufalmako sacīja:

—    Patiesi, tev taisnība! Un tu, Kalandrino, ko tu saki? Vai darīsim tā?

Kalandrino teica:

—    Dieva dēļ, lūdzu, dariet, jo man jau būtu uz pusi vieglāk, ja es tikai uzzinātu, kas to ņēmis!

—    Nu tad, — sacīja Bruno, — es esmu ar mieru tavā uzdevumā doties uz Florenci pēc šīm mantām, ja tu man dod naudu.

Kalandrīno kabatā bija apmēram četrdesmit soldi, kurus viņš tam atdeva. Bruno, aizbraucis uz Florenci pie kāda sava drauga aptieķnieka, nopirka vienu mārciņu labu ingvēra graudiņu, lika pagatavot divus tādus pašus graudiņus no suņa mēsliem, ko sajauca ar svaigu alvejas sulu; pēc tam viņš lika šos graudiņus pārklāt ar cukuru tāpat kā pārējos un, lai tos nesajauktu vai ne- samainītu, iezīmēt ar noteiktu zīmi, pēc kuras viņš tos ļoti viegli atšķīra; un, nopircis pudeli laba Vernačas vīna, viņš atgriezās uz laukiem pie Kalandrīno un sacīja:

—    Ielūdz rit no rīta pie sevis uz iedzeršanu tos, uz kuriem tev ir aizdomas; rīt ir svētku diena, un visi nāks labprāt, bet es šonakt kopā ar Bufalmako apvārdošu graudiņus un rīt tev tos aiznesīšu uz māju; un tev par patikšanu es pats tos izdalīšu, un turklāt darīšu un sacīšu visu, ko pienākas darīt un sacīt.

Kalandrīno tā izdarīja. Un tā, kad nākamajā rītā baznīcas priekšā ap vīksnu sapulcējās liels bars gan jauno florenciešu, kas bija izbraukuši laukos, gan zemnieku, Bruno un Bufalmako atnāca ar kādu kārbiņu, pilnu ar graudiņiem, un pudeli vina, un Bruno, licis nostāties visiem lokā, teica:

—      Siņori, man jums jāpasaka iemesls, kāpēc jūs esat še aicināti, lai, gadījumā, ja notiktu tā, kā jums nepatiktu, jūs nevarētu pārmest man. Manam draugam Kalandrīno, kas ir šeit klāt, pagājušā naktī nozagta viņa skaistā cūka, un viņš nevar atrast, kurš to būtu ņēmis; taču, tā kā to nevar būt nozadzis neviens cits kā tikai kāds no mums, kas mēs šeit esam, viņš, lai uzzinātu, kurš to ir ņēmis, dos jums ēst katram vienu no šiem graudiņiem un dzert vīnu. Un tūdaļ pat jums jāzina, ka vainīgais, kurš būs nozadzis cūku, nevarēs norīt graudiņu, jo tas viņam liksies rūgtāks par indi, un viņš to izspļaus. Un tāpēc, pirms piedzīvot šo kaunu tik daudzu cilvēku klātbūtnē, varbūt ir labāk, ka tas, kurš cūku paņēmis, grēkus izsūdzot atzīstas priesterim, un es nemaz neuzsākšu šo izmeklēšanu.

It visi, kas še bija klāt, sacīja, ka labprāt ēdīšot graudiņus; tāpēc Bruno viņus sakārtoja rindā, vidū nostādīja Kalandrīno un, sākdams no viena gala, iedeva katram pa graudiņam. Un, kad Bruno pienāca pie Kalandrīno, viņš paņēma vienu no suņa mēslu graudiņiem un ielika tam rokā. Kalandrīno aši to.iemeta mutē un sāka košļāt; bet, tikko mēle sajuta alvejas garšu, Kalandrīno, nevarēdams izturēt rūgtumu, izspļāva graudiņu. Visi klātesošie skatījās cits citam sejā, lai redzētu, kurš izspļaus savu graudiņu. Bruno vēl nebija paspējis visus izdalīt un izlikās neko nemanām, kad dzirdēja sev aiz muguras sakām:

—    Ei, Kalandrino, ko tad tas nozīmē?

Tāpēc, ātri apgriezies un redzēdams, ka Kalandrino savu graudiņu izspļāvis, viņš teica:

—    Pagaidi, varbūt viņš spļaudās aiz cita iemesla! Nuka, ņem vēl vienu!

Un, paņēmis otru suņa graudiņu, Bruno ielika to Kalandrino mutē un turpināja izdalīt pārējos, kas vēl bija jāizdala. Ja pirmais graudiņš Kalandrino bija izlicies rūgts, tad šis viņam likās vēl daudzreiz rūgtāks. Tomēr, kaunēdamies to izspļaut, viņš, mazliet pakoš|ājis, paturēja to mutē, kamēr viņam sāka līt asaras, kas bija tik lielas, ka atgādināja riekstus; un beidzot, nevarēdams vairāk izturēt, viņš izspļāva šo graudiņu tāpat kā pirmo. Kad Bufalmako, kas patlaban sāka liet vīnu, un Bruno kopā ar pārē: jiem to redzēja, it visi sacīja, ka droši Kalandrino pats sev esot nozadzis cūku. Un bija ari tādi, kas viņu bargi izrāja. Taču, kad visi aizgāja un pie Kalandrino palika vienīgi Bruno un Bufalmako, Bufalmako iesāka tā:

—    Es visu laiku biju pārliecināts, ka tu pats to esi paņēmis un mums gribi iestāstīt, ka tev tā nozagta, lai nebūtu mūs vienreiz jāuzcienā par naudu, ko tu par to saņēmi.

Kalandrino, kas vēl nebija izspļāvis visu alvejas rūgtumu, sāka dievoties, ka neesot cūku ņēmis. Bufalmako sacīja:

—    Bet cik tad tu, draudziņ, patiesībā par to dabūji? Vai dabūji sešus?

To dzirdēdams, Kalandrino gauži noskuma. Un Bruno sacīja:

—     Paklausies nopietni, Kalandrino, viens no tiem, kuri te kopā ar mums ēda un dzēra, man sacīja, ka tev še esot kāda skuķe, ko tu turot savam priekam un kam tu stiepjot visu, ko varot sadabūt, un viņš esot pārliecināts, ka tu tai aizsūtījis arīdzan šo cūku! Tā tu mūs esi pasācis āzēt! Jau vienreiz tu mūs aizvedi uz Muņoni lasīt melnos akmeņus, un, pametis mūs laivā bez sausiņiem, pats ņēmi kājas pār pleciem! Un vēlāk gribēji mums iestāstīt, ka esot šo brīnumakmeni atradis! Un tagad tu domā ar saviem zvērestiem mūs pārliecināt, ka cūka, ko tu esi atdāvinājis jeb, pareizāk sakot, pārdevis, tev nozagta! Mēs jau esam pieraduši pie taviem muļķīgajiem jokiem un pazīstam tos. Vairāk tev neizdosies mūs piemānīt! Un, tā kā mēs galu galā esam pamatīgi nopūlējušies ar vārdošanu, mēs nolēmām, ka tev jādod mums divi pāri kapaunu, ja tu negribi, lai mēs visu pastāstām monnai Tesai.

Kalandrino, redzēdams, ka viņam netic, un, nospriedis, ka nepatikšanu ir gana jau tā, negribēja saņemt vēl ari sievas pārmetumus un iedeva tiem šos divus pārus kapaunu. Un tie, iesālījuši cūku, aizveda gaļu uz Florenci un pameta Kalandrīno zaudējumos un apsmieklā.

septītā novele

Kāds mācīts virs mii atraitni*, kas, būdama iemīlējusies citā, liek tam nostāvēt ziemā visu nakti sniegputeni un viņu gaidit; vēlāk tas ar savu tālredzīgo padomu liek viņai jūlija vidū stāvēt veselu dienu gluži kailai uz kāda torņa sautēs tveicē par barību mušām un dunduriem.

Dāmas daudz smējās par nabaga Kalandrino un būtu smējušās vēl vairāk, ja nebūtu iežēlojušās, redzot, ka tie paši, kas viņam jau bija atņēmuši sivēnu, atņēma arī kapaunus. Taču, kad novele bija pabeigta, karaliene pavēlēja Pampinejai stāstīt savu noveli. Un viņa tūdaļ iesāka tā:

— Visudārgās dāmas, bieži atgadās, ka viena viltība pārspēj otru, un tāpēc ir pavisam nesapratīgi priecāties par to, ka izdevies kādu izāzēt. Vairākas no tikko dzirdētajām novelēm mums lika daudz smieties par pastrādātajām blēdībām, taču nevienā netika runāts par izzobotā atriebību. Un es esmu nodomājusi izraisīt jūsu līdzjūtību, pastāstot par gluži taisnīgu atmaksu, ko saņēma kāda donna no mūsu pilsētas, kurai viņas muļķīgais joks, nākot pār pašas galvu, gandrīz atnesa nāvi. Un par to paklausīties jums būs itin noderīgi, jo tad jūs labāk piesargāsities, citus izāzēdamas, un rīkosities saprātīgāk.

Vēl pirms nedaudz gadiem Florencē dzīvoja kāda jauna donna, daiļi noaugusi un lepna savā garā, turklāt no visai dižciltīgas dzimtas un pietiekami bagātīgi apveltīta ar likteņa balvām, un viņas vārds bija Elčna; pēc vīra nāves kļuvusi par atraitni, viņa vairs nekad negribēja precēties, bet mīlēja kādu daiļu un iznesīgu jaunekli, ko pati bija izraudzījusies; un, brīva no jebkurām citām rūpēm, viņa ar kādas savas kalpones palīdzību, kurai viņa sevišķi uzticējās, bieži pavadīja kopā ar šo jaunekli bezgala līksmus brīžus. Atgadījās, ka šai laikā no Parīzes Florencē atgriezās kāds cits mūsu pilsētas jauneklis no dižciltīgas dzimtas, saukts Rinjēri, kurš ilgus gadus bija Parīzē studējis, nevis lai pēc tam savas zināšanas pārdotu par grašiem, kā daudzi to dara, bet gan lai izzinātu lietu būtību un cēloņus, kā tas visai labi pieklājas dižciltīgam cilvēkam. Un tā viņš apmetās Florencē uz dzīvi un tika ļoti godāts gan savas dižciltības, gan zināšanu dēļ. Taču, kā tas bieži notiek, ka tādi, kas ielūkojušies lietu būtībā, visdrīzāk sapinas mīlestības valgos, tā notika arīdzan ar Rinjēri. Kādu dienu, aizgājis izklaidēties kādos svētkos, viņš ieraudzīja šo Elēnu, ģērbušos melnās drānās, kā mēdz tērpties mūsu atraitnes, un, pēc viņa domām, apveltītu ar tādu daiļumu un piemīlību, kādu viņš šķita nekad vēl neredzējis citās sievietēs, un viņš pie sevis nodomāja, ka cilvēks, kuram dievs vēlētu to kailu turēt savās rokās, varētu sevi saukt par svēlaimīgu. Un vienu un otru reizi to piesardzīgi uzlūkojis un zinādams, ka kaut ko lielu un dārgu nevar iegūt bez pūlēm, viņš nolēma censties un pūlēties visiem spēkiem, lai tai iepatiktos un lai vēlāk caur šo patikšanu iegūtu tās mīlestību, un varētu izbaudīt ar to mīlestības priekus. Jaunā donna, kas nekad nevērsa savus skatienus uz zemi, bet drīzāk iedomājās no sevis vairāk, nekā bija vērta, veikli acis grozīdama, skatījās visapkārt un tūdaļ ieraudzīja to, kas ar patiku viņā nolūkojās. Un, pazinusi Rinjēri, viņa pie sevis smiedamās noteica: — Es šodien nebūšu velti šurp nākusi, jo, ja nemaldos, būšu noķērusi kādu ķivuli savos tīklos! — Un, reizēm pazagšus to uzlūkodama, viņa pūlējās, cik vien spēja, tam parādīt, ka nav pret to vienaldzīga; turklāt viņa domāja tā: jo vairāk vīriešu viņa savaldzinās un jo vairāki viņu iekāros, jo lielāka būs viņas skaistuma vērtība, un it sevišķi tā acīs, kuram viņa kopā ar savu mīlestību bija dāvājusi arī pati sevi. Mācītais patiesības kalps,

atmetis visas filozofiskās pārdomas, pievērsa savu prātu vienīgi viņai, un, cerēdams iemantot donnas patikšanu, tas, ieverojis viņas maju, sāka gar to pastaigāties, slēpdams aiz dažādiem ieganstiem šo pastaigāšanos. Donna jau minētā iemesla dēļ aiz tukšas lepnības izlikās, ka redz viņu ļoti labprāt; tāpēc zinību virs, atradis izdevīgu brīdi, sapazinās ar donnas kalponi, izstāstīja šai par savu mīlestību un lūdza, lai šī tādā kārtā ietekmē savu kundzi, ka viņš iegūtu tās labvēlību. Kalpone neskopojās ar solījumiem un pēcāk izstāstīja visu savai kundzei, kura ar vislielākajiem smiekliem pasaulē to noklausījās un sacīja:

—    Vai tu redzi, kur šis grib izšķiest gudrību, ko atvedis no Parīzes? Nu labi, dosim viņam to, ko viņš meklē! Tiklīdz viņš tevi atkal uzrunās, tu pateiksi, ka es viņu mīlu vēl daudz stiprāk nekā viņš mani, bet ka man jāsaglabā mans godīgums, lai es līdz ar citām sievietēm varētu iet ar paceltu galvu: un tāpēc viņam, ja viņš ir tik gudrs, kā runā, mani jāmīl vēl jo vairāk.

Ai, nabadzīte, nabadzīte! Tā nezināja, manas dāmas, ko nozīmē mēroties spēkiem ar mācītu cilvēku! Kad kalpone viņu atkal sastapa, tā izpildīja visu, ko kundze bija pavēlējusi. Ta iepriecināts, zinību vīrs pārgāja uz vēl dedzīgākiem lūgumiem un sāka rakstīt vēstules un sūtīt dāvanas; viss tapa pieņemts, bet atbildes bija visai nenoteiktas: un tādā kārtā donna to labu laiku maldināja. Galu gala Elēna izstāstīja visu savam mīļākajam, kas vienu otru reizi tādēļ ar viņu ķildojās un bija jau kļuvis mazliet greizsirdīgs; un, lai pierādītu, ka mīļotais velti viņu šā iemesla dēļ tur aizdomās, donna, tā kā mācītais vīrs visai bieži viņai uzmācās ar lūgumiem, aizsūtīja pie tā savu kalponi un lika pateikt, ka viņa kopš tā brīža, kad esot pārliecinājusies par tā mīlestību, neesot varējusi izdarīt neko tādu, kas tam patiktu; taču ziemas svētkos, kas tuvojoties, viņa cerot būt ar to kopā; un tāpēc, ja tas vēloties, lai atnākot pirmo svētku vakarā, tiklīdz satumsīšot, viņas pagalmā, kur viņa iziešot pie tā, tikko varēšot.

Priecīgāks par jebkuru citu, zinību vīrs norādītajā laikā aizgāja uz donnas māju, un, kad kalpone viņu bija ielaidusi pagalmā un tur ieslēgusi, viņš sāka gaidīt savu mīļoto. Donna, ataicinājusi lai vakarā savu mīļāko un kopā ar viņu jautri ieturējusi vakariņas, izstāstīja viņam visu, ko šonakt nodomājusi darīt, piebilzdama:

—    Un tagad tu varēsi pārliecināties, cik liela un kāda ir mīlestība, ko es esmu izjutusi un izjūtu pret to, uz kuru tu tik muļķīgā kārtā esi greizsirdīgs!

Mīļākais ar lielu prieku noklausījās šos vārdus, degdams nepacietībā redzēt darbos to, ko donna bija likusi viņam noprast ar vārdiem. Nejauši gadījās, ka iepriekšējā dienā bija stipri snidzis un viss bija ar sniegu pārklāts; tāpēc zinību vīrs, vel tikai mazu brītiņu pavadījis pagalmā, saka salt stiprāk, nekā būtu vēlējies; tomēr, cerēdams uz atalgojumu, viņš pacietīgi visu panesa. Pēc kāda brīža donna sacīja savam mīļākajam:

—    Ieiesim otrā istabā un pa mazo lodziņu paskatīsimies, ko dara tas, uz kuru tu biji greizsirdīgs! Un paklausīsimies, ko šis atbildēs kalponei, kuru es aizsūtīju parunāt ar to.

Un tā, piegājuši pie kāda lodziņa, pa kuru visu varēja redzēt, paši nebūdami redzami, abi dzirdēja kalponi pa otru logu saru- nājamies ar zinību vīru un sakām:

—   Rinjēri, mana kundze ir tik ļoti nobēdājusies, cik vien kāda sieviete jebkad bijusi, jo šovakar te atnācis viens no viņas brāļiem, kas ilgi ar viņu sarunājās, pēc tam gribēja kopā ar viņu vakariņot, un vēl tas nav aizgājis; tomēr es ceru, ka drīz tas aizies; un tāpēc viņa nevarēja pie tevis iznākt, bet nu jau drīz iznāks. Viņa lūdz, lai tu nedusmojies, ka tev jāgaida!

Zinību vīrs, domādams, ka patiesi tā ir, atbildēja:

—    Pasakiet manai pavēlniecei, lai viņa par mani nemaz nerūpējas, kamēr radīsies izdevīgs brītiņš nonākt pie manis. Tomēr lai viņa nonāk, cik vien ātri var!

Atgājusi no loga, kalpone devās pie miera. Tad donna sacīja savam mīļakajam:

—   Nu, ko tu tagad teiksi? Vai tu domā, ka es, ja es tiešām viņu mīlētu, no kā tu tā baidies, paciestu, ka viņš tur lejā salst?

Un, to teikusi, donna kopā ar savu mīļāko, kas jau pa pusei bija nomierinājies, devās uz gultu un ilgu laiku pavadīja priekos un jautrībā, smejoties un zobojoties par nabaga zinību vīru. Bet zinību vīrs, staigādams pa pagalmu, dažnedažādi kustējās, lai sasildītos, jo viņam nebija nedz kur apsēsties, nedz kur patverties no nakts vēsuma; un viņš lādēja braļa ilgo uzkavēšanos pie donnas un, tikko padzirdēja kādu troksnīti, domaja, ka tās ir durvis, ko donna viņam jau ver, bet viņš velti cerēja. Donna, līdz pat pusnaktij lakstojusies ar savu mīļāko, sacīja tam:

—    Ko tu domā, mans dārgais, par mūsu mācīto vīru? Kas tev šķiet lielāks, — vai viņa muļķība vai mīlestība, ko es pret viņu izjūtu? Vai aukstums, ko es viņam lieku paciest, izdzīs no tavām krūtīm šaubas, kas ar manu jokošanos aizvakar tur ielauzās?

Mīļākais atbildēja:

—   Ak mana sirds, tagad es patiesi atzīstu, ka, tapat ka tu esi mans dārgums un mans miers, un mans patvērums, un mans prieks, un visa mana cerība, es esmu tas viss tev.

—    Ja- tā, — sacīja donna, — tad noskūpsti mani kādas tūkstoš reizes, lai es redzētu, vai tu saki patiesību!

Un mīļākais, to cieši apskāvis, noskūpstīja ne tikvien tūkstoš, bet vairāk nekā simttūkstoš reižu. Un, kad viņi vēl kādu brīdi tā bija triekuši, donna sacīja:

—   Piecelsimies mazliet un iesim paskatīties, vai nav apdzisusi uguns, kurā šis jaunais pielūdzējs degot, kā viņš pats man katru dienu rakstīja!

Un tie abi piecēlās un piegāja pie jau minēta lodziņa, un, ielūkojušies pagalmā, redzēja zinību vīru palēkdamies dejojam pa sniegu paša zobu klaboņas pavadījumā; un aiz pārlieku lielā aukstuma viņa dejas soļi bija tik ātri un sīki, ka tie abi nekad tādus nebija redzējuši.

Tad donna sacīja:

—    Ko nu tu teiksi, mana saldā cerība? Kā tev šķiet, vai es protu vīriešus dancināt bez stabules un dūdām-*

Uz to mīļākais smiedamies atbildēja:

—    Proti, proti, tu visu manu prieku prieks!

Donna sacīja:

—    Tagad noiesim lejā līdz durvīm! Tu klusēsi, bet es ar viņu parunāšu, un mēs dzirdēsim, ko viņš atbildēs: varbūt tas sagādās mums ne mazāk prieka kā viņa vērošana.

Un, klusītiņām atvēruši istabas durvis, abi nokāpa lejā pie ārdurvīm, un, tās neatverot, donna klusā balsī viņu pasauca pa kādu plaisiņu, kas tur bija. Zinību vīrs, dzirdēdams, ka viņu sauc, slavēja dievu, cerēdams, ka drīz vien tiks iekšā, un, piegājis pie durvīm, sacīja:

—    Es esmu šeit, mana kundze! Atveriet, dieva dēļ, es mirstu no aukstuma!

Donna sacīja:

—    Ai, es zinu, ka tu man esi ļoti salīgs! Patiešām, arī aukstums šķiet liels, jo ir pat mazliet snidzis! Tomēr man zināms, ka Parīzē sniega mēdz būt vēl vairāk. Es tevi nevaru ielaist, jo šis mans nolādētais brālis, kas vakar vakarā ieradās pie manis vakariņot» vēl neiet prom, bet drīz viņš ies, un tad es tūdaļ nākšu tevi ielaist. Pašreiz es ar lielām pūlēm aizlavījos no viņa, lai atnāktu tevi nomierināt un lai tu neskumtu gaidot.

Zinību vīrs sacīja:

—   Ai kundze, es jūs lūdzu, dieva dēļ, atveriet man, lai es varētu pastavēt iekšā zem jumta, jo nesen še sāka snigt tik biezs sniegs kā nekur pasaulē, un joprojām vēl snieg! Iekšā es jūs pagaidīšu, cik ilgi vien jums labpatiks!

Donna sacīja:

—    Ak vai mans dārgais, labais, to es nevaru, jo šīs durvis tik ]oti čīkst, kad tās atver, ka brālis viegli izdzirdētu, ja es tev atvērtu! Taču es iešu viņam pateikt, lai viņš iet projām, un pēc tam es varēšu šurp atgriezties un tev atvērt.

Mācītais patiesības kalps sacīja:

—    Tad ejiet ātri un, es jūs lūdzu, lieciet sakurt kamīnā pamatīgu uguni, lai es, kad tikšu iekšā, varētu sasildīties, jo esmu tik briesmīgi pārsalis, ka tik tikko vēl jūtu savus locekļus!

Donna sacīja:

—    Nevar būt, ja ir tiesa tas, ko tu man daudzreiz rakstīji, un proti, ka tu viss degot mīlestībā uz mani! Taču es esmu pārliecinātā, ka tu mani mani. Tagad es eju. Gaidi un nezaudē dūšu!

Mīļākais, kas to visu dzirdēja un jutās tādēļ bezgala apmierināts, atgriezās ar viņu gultā, un abi maz gulēja tai naktī, bet gandrīz visu laiku pavadīja savos priekos un ņirgādamies par zinību vīru. Nabaga patiesības kalps, gandrīz jau kļuvis līdzīgs stārķim*, jo gluži tāpat klabināja zobus, noprata, ka tiek āzēts, un vairākas reizes mēģināja atvērt vārtus, un skatījās, vai neatradīs kādu citu izeju, taču, to neatrazdams, riņķoja pa pagalmu kā lauva, lādēdams nejauko laiku, donnas ļaunprātību, garo nakti, kā arīdzan savu vientiesību; un, bez mēra noskaities uz viņu, tas savu ilgo un kvēlo mīlestību, ar kādu bija viņu mīlējis, pēkšņi pārvērta niknā, nežēlīgā naidā, un pie sevis daudz un dažnedažādi pārdomāja, kādā veidā viņai atriebties, ko patlaban vēlējās daudz vairāk, nekā nupat bija vēlējies satikties ar donnu.

Pēc lielas un ilgas gaidīšanas nakts beidzot gāja uz rīta pusi un sāka svīst gaisma. Tāpēc kalpone, donnas samācīta, nokāpa pagalmā un, izlikdamās jūtam tam līdz, sacīja:

—    Lai nelabais parautu to, kasv vakar vakarā atnāca pie mums! Tas visu nakti mūs mocīja un tev lika salt. Bet zini ko? Ej vien mierīgi prom, jo, kas nevarēja notikt šonakt, notiks kādu citu reizi. To es labi zinu, ka manai kundzei nevar būt nekas nepatīkamāks par šo atgadījumu!

Lai arī cik sašutis bija patiesības kalps, būdams gudrs vīrs, viņš zināja, ka draudi nav nekas cits kā ierocis tā rokās, kam tiek draudēts; un tālab viņš ieslēdza dziļi savās krūtīs to, ko nesavaldīgās jūtas tiecās izpaust, un mierīgā balsī, neizrādīdams ne mazāko dusmu, sacīja:

— Patiesībā Šī bija visļaunākā nakts, kādu jebkad esmu pieredzējis, tomēr es pilnīgi pārliecinājos, ka donna šai ziņā nav ne mazākā mērā vainojama, jo viņa pati, juzdama man līdz, nonāca lejā pie manis lūgt piedošanu un mierināt mani, un, kā tu teici, tas, kas nevarēja notikt šo nakti, notiks kādu citu reizil Pasveicini viņu no manis, un lai dievs tevi pasargā!

Un gandrīz pavisam sastindzis zinību vīrs kā varēdams aizvilkās uz savām mājām, kur, būdams pārguris un mocīdamies ar miegu, iemetās gultā izgulēties un pamodās gandrīz vai bez kājām un rokām; tāpēc viņš aizsūtīja pēc ārsta un, izstāstījis tam, kādu salu bija pārcietis, lūdza to parūpēties par viņa veselību. Ārsti sāka viņu dziedināt ar visspēcīgākajiem un vislabākajiem līdzekļiem, un tikai pēc kāda laika tiem izdevās viņu izdziedēt un panākt, ka sastingušās dzīslas atkal atlaidās; un, ja viņš nebūtu bijis jauns gados un nebūtu iestājies silts laiks, viņam nāktos pārlieku grūti mocīties. Taču, atguvis atkal veselību un spirgtumu, viņš apslēpa sirdī savu naidu, turklāt izlikās vairāk nekā jebkad iemīlējies savā atraitnē. Tad atgadījās, ka pēc kāda laika liktenis viņam sagādāja iespēju piepildīt savu vēlēšanos, jo jaunais cilvēks, ko atraitne mīlēja, nepievērsdams nekādu vērību šai mīlestībai, iemīlēja kādu citu, un, tā kā jauneklis negribēja nedz maz, nedz daudz ar to runāt, nedz arī darīt tai kaut kādu patikšanu, donna izplūda asarās un žēlabās. Kad dāmas kalpone, kas juta savai pavēlniecei no visas sirds līdz, bet nezināja, kā tai palīdzēt bēdas par zaudēto mīļāko, redzēja zinību vīru pa paradumam staigājam pa šo ielu, viņai ienāca prātā kāda muļķīga doma, un raugi, ka kundzei vajadzētu atgūt sava mīļākā mīlestību ar kādu burvestību un ka šai ziņā zinību vīram vajadzētu būt labam lietpratējam; un viņa pateica to savai kundzei. Tā, nebūdama visai gudra, nemaz nepadomāja, ka zinību vīrs būtu buršanu izmantojis pats savā labā, ja būtu tādu mākslu pratis, bet uzklausīja kalpones vārdus un tūdaļ lika, lai kalpone uzzina, vai viņš vēlas to darīt, un noteikti viņam apsola, ka par atlīdzību šī darīšot visu, kas vien viņam labpatiktu. Kalpone labi un cītīgi izpildīja uzdoto. Zinību vīrs, to dzirdēdams, gaužām priecīgs pie sevis noteica: — Slava tev, dievs! Ir pienācis laiks, kad es ar tavu palīdzību pārmācīšu nekrietno sievieti par apvainojumu, ar ko viņa man atmaksāja par lielo mīlestību, kādu es pret viņu izjutu!

Un viņš sacīja kalponei:

—    Pasaki manai mīļotajai donnai, lai viņa par to nebēdājas, jo pat tad, ja viņas mī|ākais būtu Indijā, es tam liktu tūliņ atgriezties un izlūgties piedošanu par visu, ko tas viņai nodarījis pāri! Kādā ceļā to panākt, esmu gatavs viņai pastāstīt, kad un kur viņai labpatiktos. Tā arī viņai pasaki un nomierini viņu manā vārdā!

Kalpone atnesa atbildi, un tika norunāts, ka viņiem jāsatiekas Santa Lučia del Prāto baznīcā. Kad donna un zinību vīrs tur nonāca, donna, aizmirsusi, ka bija to gandrīz iedzinusi nāvē, zem četrām acīm sarunājoties, atklāti tam izstāstīja visas savas bēdas un vēlēšanos un lūdza palīdzēt. Uz to zinību vīrs atbildēja:

—    Mana kundze, ir tiesa, ka bez citām gudrībām es Parīzē mācījos arī buršanas māku un, protams, zinu, kā tas darāms; bet, tāpēc ka tā ir sevišķi nepatīkama dievam, es esmu zvērējis nekad to nelietot nedz sevis, nedz citu labā. Taisnība, mīlestībai, ko es pret jums izjūtu, ir tāds spēks, ka es nezinu, kā es varētu atteikt kaut ko tādu, ko jūs būtu vēlējusies, lai es izdaru; un tāpēc, kauču es arī tādēļ nokļūtu ellē, esmu gatavs to darīt, ja jūs tā vēlaties! Bet man jūs jābrīdina, ka to izdarīt ir daudz grūtāk, nekā jūs varbūt iedomājaties, un it sevišķi tad, ja kāda sieviete grib atgūt vīrieša mīlestību un vīrietis sievietes, jo to var izdarīt vienīgi tā būtne, kuru tas skar; un, lai to izdarītu, cilvēkam, kas to dara, jābūt ļoti drosmīgam, jo tas jāveic naktī un nomaļā vietā, un bez pavadoņiem; un es nezinu, vai jūs spēsit tā kaut ko izdarīt.

Uz to donna, kas bija vairāk iemīlējusies nekā saprātīga, atbildēja:

—    Mīlestība mani spiež tādā mērā, ka nav lietas, ko es nedarītu, lai tikai atgūtu viņu, kurš rriani netaisnā kārtā pametis; tāpēc, ja tev labpatīk, izstāsti man, kādā ziņā man jāparāda sava drosme!

Zinību vīrs, ko pats nelabais dīdīja, sacīja:

—    Mana kundze, man būs jāizgatavo no alvas attēls tā jaunekļa vārdā, kuru jūs vēlaties atgūt. Un, kad es jums to būšu aizsūtījis, jums vajadzēs vienā no pēdējām dilstoša mēness naktīm pirmā miega stundā kailai un gluži vienai ar šo attēlu septiņas reizes peldēties tekošā ūdenī un pēc tam tādai pašai kailai uzkāpt kādā kokā vai kādā neapdzīvotā mājā un, pagriežoties pret ziemeļiem, ar attēlu rokā septiņas reizes pateikt zināmus vārdus, ko es jums iedošu uzrakstītus; un, tiklīdz jūs tos būsit pateikusi, pie jums atnāks divas jaunavas, tās visdaiļākās, kādas jūs jebkad būsit redzējusi, sveicinās jūs un jautās, ko jūs vēlaties. Tām jūs izstāstīsit, kā nākas, it visas savas vēlēšanās. Un piesargie- ties, lai jums viņa vietā neizspruktu kāda cita vārds! Un, kad jūs visu būsit pateikusi, jaunavas aizies un jūs varēsit nokāpt tur, kur atstājāt savas drānas, apģērbties un atgriezties mājās. Un droši, vēl nebūs pagājusi puse no nākošās nakts, kad jūsu mīļākais raudādams ieradīsies lūgt jums žēlastību un līdzjūtību. Un tad ziniet, ka no šā brīža viņš jūs nekad neatstās kādas citas dēj!

Donnai, to dzirdot un pilnīgi visam noticot, likās, ka viņa jau tur mījāko savās rokās, un, kļuvusi itin priecīga, viņa sacīja:

—    Nešaubies, es to izdarīšu ļoti labi! Man ir vislabākā iespēja pasaulē, lai to izdarītu, jo man pieder kāds īpašums ielejā, Arno upes augšgalā, — un tas atrodas loti tuvu upes krastam, un pašreiz jau ir jūlija mēnesis, kad peldēties būs patīkami. Turklāt es atceros, netālu no upes ir kāds neapdzīvots tornītis, uz kura lēzenā jumta pa kastaņkoka kāpnītēm, kas tur atrodas, reizēm tikai gani uzkāpj, lai paraudzītos pēc saviem lopiem, ja tie kaut kur nomaldījušies. Vieta ir ļoti vientuļa un nomaļa, un uz šā torņa es uzkāpšu un tur tik labi kā nekur citur pasaule ceru izdarīt to, ko tu man pavēlēsi.

Zinību vīrs ļoti labi zināja gan donnas īpašumu, gan tornīti un priecīgs, ka pārliecinājis to par savu nodomu, sacīja:

—    Mana kundze, es nekad neesmu bijis tai pusē, tāpēc nezinu nedz īpašumu, nedz tornīti; bet, ja tā ir, kā jūs sakāt, tad nekur pasaulē nevar būt labākas vietas. Un tāpēc, tikko būs laiks, es jums atsūtīšu attēlu un buramos vārdus. Bet es jūs ļoti lūdzu, lai tad, kad būsit piepildījusi savu vēlēšanos un pārliecinājusies, cik labi es jums esmu pakalpojis, jūs atcerētos mani un turētu man doto solījumu!

Donna apsolīja to visādā ziņā darīt un, atvadījusies no viņa, atgriezās mājās. Zinību vīrs, iepriecināts par to, ka nu, šķiet,, viņa nodomam jāpiepildās, izgatavoja kādu attēlu ar burvju zīmēm, un pats sadomāja un uzrakstīja buramos vārdus, un, kad viņam likās īstais laiks, aizsūtīja to visu donnai, likdams pateikt, lai tā bez kādas kavēšanās izpildot visu, kā bija teikts. Tad viņš ar savu kalpu slepus aizgāja uz kāda sava drauga māju, kas atradās pavisam netālu no torņa, lai piepildītu nodomāto. Donna ar kalponi savukārt devās ceļā un sasniedza savu īpašumu. Un, kad iestājās nakts, donna, izlikdamās, ka dodas pie miera, aizsūtīja kalponi gulēt un pirmā miega stundā klusītiņām izslīdēja no mājas, un aizgāja uz Arno upes krastu torņa tuvumā. Vairākkārt apskatījusies apkārt, donna, neviena nedz dzirdēdama, nedz redzēdama, izģērbās, paslēpa drēbes zem kāda krūma, septiņas reizes kopā ar attēlu nopeldējās un pēc tam kaila ar minēto attēlu rokā devās uz torņa pusi. Zinību vīrs, naktij uznākot, kopā ar savu kalpu bija paslēpies torņa tuvumā starp vītoliem un citiem kokiem un it visu novēroja. Un. kad donna gluži kaila pagāja viņam pavisam tuvu garām un viņš redzēja, ka tā ar savu ķermeņa baltumu uzvar nakts tumsu, un kad viņš, aplūkojis tās krūtis un citas ķermeņa daļas, redzēja, cik tās ir skaistas, un pie sevis iedomājās, kādas tās kļūs pēc neilga laika, viņš izjuta nelielu līdzjūtību pret donnu; turklāt viņam pēkšņi uzbruka miesas iekāre un lika piecelties tam, kas gulēja, un mudināja viņu iziet un paslēptuves, satvert donnu un piepildīt savu vēlēšanos. Uri daudz netrūka, ka viņš būtu ļāvis sevi pieveikt kā līdzjūtībai, tā iekārei. Taču, atcerēdamies, kas viņš ir un kādu kaunu piedzīvojis, kāpēc un kas viņu apkaunojis, un tādēļ par jaunu iededzies dusmās, viņš, aizdzinis līdzjūtību un pārvarējis miesas iekāri, cieši palika pie sava nodoma un ļāva tai iet. Donna, uzkāpusi tornī un pagriezusies pret ziemeļiem, sāka skaitīt buramos vārdus, ko viņai bija iedevis zinību vīrs, kurš drīz pēc tam klusu piezagās pie torņa, uzmanīgi noņēma kāpnes, kas veda uz jumtu, kur atradās donna, un pēc tam gaidīja, ko šī teiks un darīs. Septiņas reizes noskaitījusi burvju vārdus, donna sāka gaidīt divas jaunavas, bet gaidīt nācās ilgi, — debesīs jau redzēja sārtojamies rītausmu, pie kam nakts dzestrums viņu bija vairāk nosaldējis, nekā viņa to būtu vēlējusies. Un tāpēc, noskumusi, ka nebija noticis tas, ko zinību vīrs bija solījis, donna pie sevis noteica: — Baidos, ka tik viņš man nebūtu gribējis sagādāt tādu pašu nakti, kādu es sagādāju viņam; taču, ja tāpēc viņš ar mani tā apgājies, viņš slikti pratis atriebties, jo šī nakts bija trīsreiz īsāka par viņu nakti, turklāt arī sals bija gluži citāds. — Un, lai diena viņu nepārsteigtu še, donna gribēja nokāpt no torņa, bet pamanīja, ka nav kāpņu. Tad, it kā zeme viņai būtu zudusi zem kājām, viņa zaudēja samaņu un bez speķa nokrita uz torņa lēzenā jumta. Kad spēki atkal atgriezās, viņa sāka rūgti raudāt un žēloties. Un, pavisam labi atskārzdama, ka tam jābūt mācītā vira darbam, viņa sāka nožēlot, ka bija reiz to apvainojusi un vēlāk par daudz uzticējusies tam, ko viņai patiesībā vajadzēja uzskatīt par ienaidnieku. Tā viņa vaimanāja labu laiku. Pēc tam, paskatījusies, vai nav kada iespēja nokāpt, un tādas neredzēdama, viņa atkal sāka raudāt un, drūmu domu pārņemta, pie sevis sacīja: — Ai nelaimīgā, ko teiks tavi brāļi, radinieki, kaimiņi un visi florencieši, kad uzzinās, ka tu še atrasta kaila? Tavs godīgums, kas šķita tik liels, izrādīsies neīsts, un, ja tu arī atrastu melīgas izrunas, ko tu varētu atrast, tad nolādētais zinību vīrs, kurš zina visus tavus soļus, neļautu tev melot. Ai tu nožēlojamā, kas vienā stundā būsi pazaudējusi sev par nelaimi mīlēto jaunekli un savu godu! — Un tad viņu pārņēma tik lielas sāpes, ka viņa gandrīz gribēja mesties lejā no torņa. Bet, kad saule jau bija gabalā un viņa, pievirzījusies vienā pusē mazliet torņa sienai, skatījās, vai kāds zēns te tuvumā nepienāks ar lopiem, kuru tad viņa varētu aizsūtīt pēc savas kalpones, atgadījās, ka zinību vīrs, kas zem kāda krūma bija mazliet snaudis, atmodās un ieraudzīja viņu un viņa to. Zinību vīrs viņai sacīja:

—    Labrīt, mana kundze! Vai jaunavas vēl nav nākušas?

Donna, redzēdama to un dzirdēdama runājam, sāka gauži raudāt un lūdza, lai tas pienākot pie torņa tā, ka viņa varētu ar to parunāt. Sai ziņā zinību vīrs bija visai piekāpīgs. Donna, no- gūlusies uz vēdera uz torņa lēzenā jumta un vienīgi galvu pabāzusi pāri malai, raudādama sacīja:

—    Rinjēri, ja es tev sagādāju ļaunu nakti, patiesi, tu man labi esi pratis atriebties, jo, lai gan ir jūlija mēnesis, es, būdama gluži kaila, šonakt domāju, ka man nāksies nosalt, turklāt es tik ļoti apraudāju gan tev nodarīto pārestību, gan savu lētticību, ka tas ir brīnums, ja man vēl acis ir pierē palikušas. Un tāpēc es tevi lūdzu (ne aiz mīlestības pret mani, jo tev nevajag mani mīlēt, bet aiz cieņas pret sevi pašu, kas esi dižciltīgs vīrs), lai tu apmierinātos ar atriebību, ko tu līdz šim man esi sagādājis par tev nodarīto apkaunojumu, un liktu atnest manas drēbes un izdarītu tā, ka es no šejienes varētu nokāpt, un neatņemtu man to, ko tu vēlāk gribēdams nevarētu man atdot, proti, manu godu; un, ja es laupīju tev prieku tonakt būt ar mani kopā, es allaž, kad vien tev labpatiks, atlīdzināšu šo vienu ar daudzām tādām naktīm. Tātad, lai tev kā godavīram ir gana un pietiek ar šo, ka esi atriebies un licis man to saprast: nemēģini pārbaudīt savus spēkus pret sievieti. Ērglis negūst ne mazako slavu, uzvarēdams balodi; tāpēc dieva mīlestības vārda un sava paša goda dēļ apžēlojies par mani!

Patiesības kalps ar nocietināto sirdi, pārdomādams saņemto apkaunojumu un redzēdams donnu raudam un lūdzamies, izjuta Teizē gan prieku, gan skumjas: prieku par atriebību, pēc kuras bija ilgojies vairāk .par visu, un skumjas, tāpēc ka žēlsirdība mudināja viņu just līdz nelaimīgajai. Tomēr, tā kā žēlsirdība nespēja uzvarēt nežēlīgo atriebības kāri, viņš atbildēja:

— Donna Elēna, ja mani lūgumi (ko es, protams, nepratu •slacīt asarām, nedz saldināt glaimiem, kā tu pašreiz tik labi to proti ar saviem) būtu panākuši, ka tu mani būtu ielaidusi zem jumta tai naktī, kad es tavā piesnigušajā pagalmā vai miru no aukstuma, man tagad nāktos viegli uzklausīt tavus lūgumus; bet, ja tev tagad vairāk nekā jebkad agrāk rūp tavs gods un tev ir grūti tur augšā kailai gulēt, tad raidi savas lūgšanas uz to, kura rokās tev tonakt, kā tu pati atceries, nebija nepatīkami kailai gulēt, dzirdot, ka es, zobus klabinādams un sniegu mīdīdams, staigāju pa tavu pagalmu, un lūdz, lai viņš tev palīdz, lai atnes tavas drānas, lai pieliek kāpnes, pa kurām tev nokāpt; centies viņu iežēlināt par savu godu, ko tu viņa dēj nedz tagad, nedz tūkstoš citas reizes neesi vilcinājusies pakļaut briesmām! Kāpēc tu nesauc, lai viņš tev nāk palīgā? Kam gan vēl vairāk to pienākas darīt, ja ne viņam? Tu piederi viņam, un ko tad viņš sargās un kam palīdzēs, ja ne tevi un tev? Sauc taču viņu, apstulbotā, kāda tu esi, un pamēģini: varbūt mīlestība, ko tu pret viņu izjūti, un tavs prāts kopā ar viņa prātu varēs tevi paglābt no manas muļķības, par kuru tu, jokodama ar viņu, jautāji, kas viņam šķietot lielāka: mana muļķība vai tava mīlestība uz viņu. Neesi tagad tik devīga ar to, ko es no tevis nevēlos un ko tu man nevarētu liegt, ja es to vēlētos! Pataupi savas naktis savam mīļākajam, ja gadītos, ka tu dzīva no šejienes aizietu! Lai tās ir tavas un viņa naktis, man atliku likām bija ar vienu, man pietika vienreiz krist apsmieklā. Un vēl arvien tu, viltīgi runādama, pūlies ar manis cildināšanu iegūt manu labvēlību un sauc mani par dižciltīgu un godavīru, un paslepeni centies panākt, lai es savā augstsirdībā atturētos sodīt tavu ļaunumu; taču tavi glaimi man tagad vairs neapmiglos saprāta acis, kā kādreiz apmigloja tavi negodīgie solījumi. Es pazīstu pats sevi: dzīvodams Parīzē, es sevi neiepazinu tik labi, kā tu tagad man liki pašam sevi iepazīt vienā no tavām naktīm. Taču, ja es arīdzan būtu augstsirdīgs, tu neesi no tām, kas pelnījušas šādu augstsirdību. Mežonīgiem zvēriem, pie kuriem arī tu piederi, vajag likt nožēlot grēkus un sajust atriebi līdz pat nāvei, kamēr cilvēkiem pietiktu ar to, ko tu teici. Un tāpēc, kaut arī es neesmu ērglis, es zinu, ka tu neesi vis balodis, bet gan indīga čūska, kuru kā sensenu ienaidnieku es esmu nodomājis vajāt ar visu savu naidu un visiem saviem spēkiem, lai gan to, ko es tev nodaru, nevarētu nosaukt tieši par atriebību, bet drīzāk par pārmācību, jo atriebībai jāpārspēj apvainojums, taču tas nav iespējams; jo, ja es gribētu atriebties, tad, ņemot vērā, kādās briesmās tu iegrūdi manu dvēseli, man nepietiktu ar to, ka laupītu tavu dzīvību, nedz simtām tādu kā tava, tāpēc ka es nogalinātu tikai zemisku, nekrietnu un nežēlīgu sievieti. Un kādam velnam tad tu esi labāka (ja atņemtu šo tavu itin glīto sejiņu, ko daži gadi sabojās un krunkām izvagos) par jebkuru nožēlojamu kalponi? Un tev neklājas dzīt nāvē cienījamu cilvēku, par kādu tu mani nesen nosauci un kura dzīvība vienā dienā var pasaulei atnest vairāk labuma nekā simti tūkstoši tavai līdzīgu visā pasaules pastāvēšanas laikā. Un tā es tev iemācīšu caur šīm ciešanām, kādas tu izciet, ko nozīmē apsmiet ļaudis, kuriem ir kāda saprašana, un ko nozīmē apsmiet mācītos, lai tu nekad vairs nerīkotos tik muļķīgi, ja šai reizē tu izglābtos. Bet ja nu tu tik ļoti vēlies nokāpt, kāpēc tu nemeties zemē? Tad ar dievpalīgu, nolaužot sev kaklu, tu reizē izglābtos no mokām, kuras, kā tev šķiet, tu izciet, un mani padarītu par vislaimīgāko cilvēku pasaulē. Tagad es tev neko vairāk nevēlos teikt. Es pratu panākt, ka tu uzkāpi tur augšā; proti tu tagad tikt lejā, tāpat kā prati ņirgāties par mani!

Kamēr zinību vīrs runāja, nabaga donna raudāia bez mitas, bet laiks aizsteidzās, un saule kāpa arvien augstāk. Taču, kad viņa dzirdēja, ka tas ir apklusis, viņa sacīja:

— Ai nežēlīgo cilvēk, ja tev šī nolādētā nakts bija tik smaga un mans noziegums tev liekas tik liels, ka tevi nemaz nespēj iežēlināt nedz mans jaunavīgais skaistums, nedz rūgtās asaras, nedz pazemīgie lūgumi, tad ļauj, mazākais, tevi iežēlināt un mazināt tavu nelokāmo bardzību manai uzticībai, ko es par iaunu tev dāvāju, atklādama ikvienu savu noslēpumu un tā dodama tev iespēju piepildīt tavu vēlēšanos un likt man apzināties manu grēku; un, ia es tev nebūtu uzticējusies, tu nekādi man nebūtu varējis atriebties, ko tu, kā izrādās, tik dedzīgi vēlēiies. Jel atmet savas dusmas un piedod man beidzot! Ja tu man gribētu piedot un Jautu nokāpt no torņa, es esmu ar mieru pavisam atstāt neuzticīgo jaunekli un vienīgi tevi atzīt par savu mīļāko un pavēlnieku, Kauču arī tu tik ļoti nopel manu skaistumu, parādīdams, cik tas pārejošs un mazvērtīgs. Bet, lai kāds tas arī būtu, salīdzinot ar citu sieviešu skaistumu, es tomēr zinu, ka tas, ja arī nav nekā cita vērts, vismaz sniedz tīksmi, izklaidēšanos un iepriecinājumu jauniem vīriešiem, un tu taču neesi vecs. Un, lai arī cik cietsirdīgi tu izturies pret mani, es tomēr nespēju ticēt, ka tu vēlētos redzēt mani mirstam tik negodīgā nāvē, izmisuma metoties lejā tavu acu priekšā, kurām, ja tu nemeloji, kā tagad to dari, es reiz tik ļoti patiku. Jel žēlo mani, dieva dēļ, un kaut mazliet jūti man līdzi! Saule sāk dedzināt pārāk stipri, un, tāpat kā šonakt mani mocīja pārlieku liels aukstums, tā tagad karstums man liek izciest vislielākās mokas.

Uz to zinību vīrs, kam ar garu runāšanu patika viņu jo ilgāk turēt šaubās un neziņā, atbildēja:

— Mana kundze, tu man neuzticējies aiz mīlestības, ko tu pret mani izjustu, bet gan lai atgūlu to, ko biji zaudējusi, un iāpēc tu neesi pelnījusi neko citu kā vēl lielākas sāpes. Un ir gluži nesaprātīgi, ja tu domā, ka šis man bija vienīgais ceļš, lai piepildītu ilgoto atriebību. Man bija tūkstoš citu ceļu un tūkstoš cilpu, ko, izlikdamies tevi mīlam, es izmestu tev visapkārt, un nebūtu pagājis ilgs laiks, kad tu katrā ziņā vienā no tām būtu iekritusi, ja arīdzan nebūtu noticis tas, kas pašreiz; un, lai kādā no manām cilpām tu būtu iekritusi, tas tev sagādātu vēl jo lielākas mokas un kaunu; šo ceļu es neizvēlējos, lai tevi saudzētu, bet gan lai drīzāk iepriecētu sevi. Un, ja man arī nepaliktu neviena cita ceļa, man joprojām paliktu spalva, ar kuru es sarakstītu par tevi tik daudz ko tādu, ka tu, par to uzzinadama (un, droši, tu to uzzinātu), ik dienas tūkstošreiz vēlētos nekad nebūt dzimusi. Spalvas spēki ir daudz lielāki, nekā iedomājas cilvēki, kas tos nav izjutuši uz savas ādas. Dievs mans liecinieks (un kaut viņš mani tagad, tev atriebjoties, iepriecētu līdz galam tāpat, kā iepriecēja sākumā!), es uzrakstītu par tevi tādas lietas, ka tu, kaunēdamās ne tikvien no citiem, bet arī pati no sevis, izrautu sev acis, lai tikai nebūtu pašai sevi jāredz; un tāpēc nepārmet jūrai, ka mazs strautiņš vairo tās ūdeņus. Gar tavu mīlestību un tevi pašu, kā jau es teicu, man nav nekādas daļas. Piederi vien, ja vari, tam, kuram agrāk esi piederējusi un kuru es patlaban, redzēdams, kā viņš ar tevi apgājies, mīlu tāpat, kā agrāk ienīdu. Jūs, sievietes, iemīlaties un tīkojat pēc jaunekļu mīlestības, jo redzat, ka tiem ir mazliet ziedošākas sejas un melnākas bārdas, un iznesīga gaita un tie dejo, un piedalās turnīros; to visu ir darījuši arīdzan tie vīri, kuri tagad ir gados mazliet vecāki, bet kuri zina to, kas jaunajiem vēl jāmācās. Turklāt jūs domājat, ka jaunie ir labāki jātnieki un dienā nojāj vairāk jūdžu nekā gados vecākie. Tiesa, es atzīstu, ka viņi ar lielāku spēku izpurina kažociņu, bet vecākie, kā jau pieredzējuši, zina labāk vietas, kur mīt blusas; un tāpēc daudz labāk ir izvēlēties maz un garšīgu, nekā daudz un pliekanu. Un strauji rikši salauž un nogurdina jātnieku, kauču arī jaunu, kamēr lēns solis, lai gan mazliet vēlāk, tomēr noved mājvietā, turklāt bez mazākā noguruma. Jūs, nesaprātīgie radījumi, neievērojat, cik daudz ļaunuma slēpjas zem šīs glītās ārienes! Jaunekļi taču neapmierinās ar vienu sievieti vien, bet, cik daudzas ierauga, tik iekāro un tik daudzu domājas esam cienīgi; tāpēc viņu mīlestība nevar būt pastāvīga, un tu pati par to tagad esi guvusi vispatiesāko pierādījumu. Un viņiem šķiet, ka viņi ir pelnījuši, lai viņu mīļotās viņus cienītu un mīlētu, taču viņiem nav lielāka goda kā dižoties ar tām, kuras viņi ir ieguvuši; tāpēc tik daudzas ir ļāvušās mūkiem, kas par to nerunā. Lai gan tu saki, ka par tavām mīlas dēkām nekad citi nav zinājuši kā vien tava kalpone un es, tev nepareizi sastāstīts, un tu maldies, ja tam tici: viņa un tavā ielā ļaudis gandrīz ne par ko citu nerunā; taču visbiežāk tas, ko šādas valodas vistuvāk skar, ir pēdējais, kuram tās nonāk ausīs. Turklāt jaunie jūs, sievietes, aplaupa, kamēr vecākie apdāvina. Tad nu tu, kas esi alojusies izvēlē, paliec pie tā, kam sevi atdevi, un mani, kuru tu apsmēji, atstāj citai! Un es jau esmu atradis donnu, daudz cienījamāku par tevi un tādu, kas mani labāk sapratusi nekā tu. Un, lai tu par to, ko vēlas manas acis, varētu aiznest uz viņu sauli drošāku pārliecību, nekā, man šķiet, esi šai saulē guvusi no maniem vārdiem, meties ātrāk lejā, un tava dvēsele, kās jau atrodas velna ķetnās, ka man liekas, varēs redzēt, vai manas acis, skatot tavu briesmīgo kritienu, samulsis vai ne. Bet, tā kā es esmu pārliecināts, ka tik ļoti tu mani negribēsi iepriecēt, tad teikšu tev: ja saule tevi sāk dedzināt, atceries aukstumu, ko tu man liki izciest, un, ja tu to piejauksi šim karstumam, bez šaubām, saules tveice tev šķitīs mērenāka!

Noskumusi sieviete, dzirdēdama, cik nežēlīgi ir arīdzan zinību vīra pēdējie vārdi, sāka par jaunu raudāt un sacīja:

— Ja nekas tevi nespēj pamudināt just man līdz, tad lai tevi pamudina mīlestība, ko tu izjūti pret šo sievieti, kuru tu sakies atradis gudrāku par mani un kura, kā tu apgalvo, tevi mīlot; un aiz mīlestības uz viņu piedod man, atnes man manas drānas, lai es varu apģērbties, un palīdzi man no šejienes nokāpt!

Tad zinību vīrs saka smieties un, redzēdams, ka treša stunda* jau labi sen pagājusi, atbildēja:

— Nu, lai notiek tā! Tagad es nevaru teikt «nē», ja tu manī lūdz tādas donnas vārdā! Pasaki man, kur ir drānas, un es aiziešu pēc tām un palīdzēšu tev no torņa nokāpt.

Nelaimīgā, tam noticēdama, mazliet nomierinājās un norādīja viņam vietu, kur bija nolikusi drānas. Aizgājis no torņa, zinību vīrs pavēlēja kalpam nekur tālu neiet, bet uzturēties torņa tuvumā un cik vien iespējams sargāt, lai neviens te nepienāktu, kamēr viņš pats atgriezīsies. Un, to pateicis, zinību vīrs aizgāja uz kāda sava drauga māju, tur lielā mierā paēda pusdienas un pēc tam, kad šķita īstais laiks, nolikās atpūsties. Donna, palikusi uz torņa, kauču lūkoja sevi mierināt ar neprātīgu cerību, tomēr bija bezgala noskumusi un apsēdās, piespiezdamās torņa siena i tai pusē, kur mazliet sniedzās ēna, un, visdrūmāko domu nomākta, sāka gaidīt: un gan domādama, gan raudādama, gan zaudēdama jau katru cerību, ka zinību vīrs ar drānām atgriezīsies, un šaudīdamās no vienas domas pie otras, viņa, ko sāpes bija salauzušas un kas nevienu brītiņu iepriekšējo nakti nebija gulējusi, iemiga. Saule, jau uzkāpusi pusdienā, bija neizsakāmi svelmaina, un tās stari neaizklāti un tieši krita uz donnas maigā un trauslā auguma un neapsegtās galvas ar tadu spēku, ka ne tikvien apdedzināja visu viņas ķermeni, kur tika klāt, bet lika tam saplaisāt gabalu gabalos; un versme bija tik liela, ka viņa, lai gan cieši gulēja, bija spiesta atmosties.

Un, kad viņa sajuta saules cepināšanu un mazliet pakustējās, viņai pie katras kustības likās, ka apsvilusi āda pārplīst un sabirst, kā redzam sabirstam apdedzinātu pergamentu, ja to pavelk. Turklāt viņai tik stipri sāpēja galva, ka Hkas, tā pārsprāgs, kas nebūtu arī nekāds brīnums. Un torņa jumts_ bija tik dedzinoši karsts, ka viņa nevarēja atrast vietu nedz kājām, nedz kam citam; tāpēc viņa raudādama bez apstājas meimuroja no vienas jumta malas līdz otrai. Un, tā kā nepūta ne mazākā vēsmiņa, še bija saradušies milzīgi mušu un dunduru bari, kas, nosēdušies uz kailā ķermeņa, tik stipri viņu dzēla, ka katrs kodiens viņai šķita kā šķēpa dūriens; tāpēc viņa nevienu brīdi nepārstāja gaiņāties ar rokām, nolādēdama pati sevi, savu dzīvi, savu mīļāko un zinību vīru. Un tā, nepanesami lielā karstuma, saules, mušu, dunduru, kā arī izsalkuma un vēl jo vairāk slāpju un tūkstošiem skumju domu mocīta, spīdzināta un durstīta, viņa piecēlās kājās un sāka skatīties, vai neredzēs un nedzirdēs tuvumā kādu cii- vēku, nolēmusi, lai kādas tam būtu sekas, pasaukt to un izlūgties palīdzību. Taču arī šo palīdzību naidīgais liktenis viņai laupīja. Zemnieki lielās tveices dēj bija visi aizgājuši no lauka, un tā gadījās, ka neviens todien negāja tur garām uz darbu, jo visi kūla labību pie savām mājām; tāpēc viņa dzirdēja vienīgi cikādu kliedzienus un redzēja Arno, kas, vilinādama viņu ar saviem ūdeņiem, slāpes ne tikvien neremdināja, bet padarīja vēl lielākas. Vairākās vietās viņa redzēja arī mežus, paēnu un mājas, kas viss viņai lika mocīties, jo viņa velti ilgojās pēc šā patvēruma. Ko lai mēs vēl sakām par nelaimīgo donnu? Saule no augšas, klona versme no apakšas un no visām pusēm mušu un dunduru kodieni bija tā apstrādājuši šo sievieti, kas iepriekšējā naktī ar savas miesas baltumu pārspēja tumsu, ka tagad, sarkana kā kašķis un viscaur notašķījusies ar asinīm, viņa izliktos vispretīgākā būtne pasaulē ikvienam, kas viņu tādu būtu redzējis. Un tā, palikusi bez jebkāda padoma vai cerībām, viņa drīzāk gaidīja nāvi nekā ko citu. Un, kad bija pagājusi jau puse no devītās stundas, zinību virs, piecēlies no diendusas un atcerējies savu dāmu. atgriezās pie torņa, lai redzētu, kas ar viņu noticis, un aizsūtīja paēst savu kalpu, kurš vēl nebija ēdis. Kad donna izdzirda to tuvojamies, viņa, gluži gurdena, lielo bēdu izmocīta, pienāca pie spraugas, nosēdās tur un raudādama sāka runāt:

—    Rinjēri, tu man esi atriebies pārpārēm: ja es tev liku nakti salt manā pagalmā, tu man liki cepties šodien uz šā torņa, vēl vairāk — liki man degt un turklāt mirt aiz bada un slāpēm! Un tāpēc es lūdzu tevi tā kunga vārdā: uzkāp še augšā un, tā kā man pašai nav drosmes sevi nogalināt, nogalini tu mani, jo mirt es vēlos vairāk par visu, tik lielas ir mokas, ko es ciešu! Un, ja tu negribi būt tik žēlsirdīgs, tad mazākais pasniedz man kausu ūdens, lai es varētu apslapināt lūpas, kam nav gana ar manām asarām, tik liels sausums un karstums man ir iekšā!

Zinību vīrs gluži labi noprata pēc balss viņas vājumu un redzēja arī kādu daļu no viņas ķermeņa, ko saule bija pavisam sadedzinājusi, un gan tādēļ, gan viņas pazemīgo lūgumu dēļ tas mazliet sāka just viņai līdz, tomēr atbildēja:

—    Nekrietnā sieviete, no manām rokām tu nemirsi, tu mirsi pati no savām, ja vēlēsies mirt; un no manis tu saņemsi tikpat daudz ūdens, lai veldzētu savu karstumu, cik daudz uguns es saņēmu no tevis, lai mazinātu savu sastingumu. Tikai tas man ļoti sāp, ka manu kaiti, ko es dabūju aiz aukstuma, nācās ārstēt ar smirdošu mēslu siltumu, kamēr tavu, ko tu dabūji no kar- stūma, dziedēs smaržīga rožūdens vēsums; un, kamēr es gandrīz pazaudēju savu locekļu vingrumu un pat dzīvību, tu, ko šis karstums apdedzinājis, atkal kļūsi daiļa, itin kā čūska nometot savu veco ādu.

—    Ai es nelaimīgā! — izsaucās donna. — So-daiļumu iegūt tādā kārtā lai dievs dod tiem, kas man vēl ļaunu! Bet tu, kas esi nežēlīgāks par plēsīgu zvēru, kā tu biji spējīgs mani tā mocīt? Ko gan vēl vairāk es būtu varējusi gaidīt no tevis vai kāda cita, ja es visu tavu dzimtu būtu nogalinājusi ar visnežēlīgāko spīdzināšanu? Patiesi, es nezinu, vai nežēlība, ar kadu vajadzētu mocīt nodevēju, kas būtu iznīdējis veselu pilsētu, varētu būt lielāka par to nežēlību, ar kādu tu mani mocīji, liekot man cepties saulē un pametot mani mušām par barību. Un turklāt tu negribi man pasniegt pat kausu ūdens, kamēr slepkavām, ko tiesa notiesājusi, kad tie iet uz soda vietu, dod dzert pat vīnu, ja viņi to lūdz. Tā kā es redzu, ka tu paliec nelokāms savā nepielūdzamajā nežēlībā un ka manas ciešanas ne mazākajā mērā tevi neiežēlina, es esmu gatava pacietīgi sagaidīt nāvi, un lai dievs apžēlojas par manu dvēseli! Un viņu es lūdzu, lai viņš ar taisnīgām acīm aplūko šo tavu darbu!

Un, pateikusi šos vārdus, donna ar milzīgām pūlēm aizvilkās uz jumta vidu, zaudējusi ikkatru cerību paglābties no svelmainā karstuma, un ne vienreiz vien, bet tūkstoš reižu viņai likās, ka, nerunājot par citām mokām, viņa nomirs no slāpēm, un viņa nepārstāja gauži raudāt un žēloties par savu nelaimi. Taču, kad bija jau pienācis vakars un zinību vīram šķita, ka dāmai gana atdarīts, viņš lika savākt tās drēbes, ietīt kalpa mētelī un devās uz nelaimīgās donnas māju, kur atrada tās kalponi satrauktu, bēdīgu un bezpalīdzīgu sēžam pie durvīm; viņš vaicāja:

—    Lāga sieva, kā klājas tavai kundzei?

Uz to kalpone atbildēja:

—    Es nezinu, mans kungs. Es cerēju to šorīt atrast gultā, kur vakar vakarā, šķiet, redzēju apguļamies, taču neatradu to nedz tur, nedz citur un nezinu, kur tā ir palikusi, un es esmu bezgala noskumusi par to. Bet jūs, meser, varbūt jūs man varat kaut ko pastāstīt?

Uz to zinību vīrs atbildēja:

Es vēlētos, kaut tu būtu nonākusi turpat, kur viņa, un es būtu varējis tevi tāpat sodīt par tavu vainu, kā sodīju viņu par viņas vainu. Bet esi droša, tu neizbēgsi no manām rokām, kamēr

es tev tā nebūšu atmaksājis par taviem darbiem, ka tu nekad

vairs neapsmiesi nevienu vīrieti, neatceroties mani!

Un, to pateicis, viņš sacīja savam kalpam:

—    Iedod tai šīs drēbes un pasaki, lai tā iet pēc savas kundzes, ja vēlas!

Kalps izpildīja viņa pavēli; tāpēc kalpone, paņēmusi drēbes un tās pazinusi, un dzirdēdama, kas tika teikts, stipri nobijās, vai tikai kundze nav nogalināta, un tik tikko noturējās neieklie- gusies; tad, ļaudama vaļu asarām, pēc tam kad zinību virs jau bija aizgājis, tā ar šīm drēbēm rokās skrēja uz torni. Par nelaimi kādam no donnas laukstrādniekiem tai diena bija nomaldījušies divi sivēni, un viņš, tos meklēdams, nonaca pie šī torņa drīz pēc zinību vīra aiziešanas, un, iedams un apkārt skatīdamies, vai kaut kur neieraudzīs savus sivēnus, viņš izdzirda nelaimīgās donnas žēlabaino raudāšanu; tāpēc viņš pakāpās un uzsauca, cik stipri varēdams:

—    Kas tur augšā raud?

Donna pazina sava strādnieka balsi un, saukdama viņu vārdā, sacīja:

—    Steidzies jele pec manas kalpones un gādā, lai tā var uzkāpt pie manis!

Laukstrādnieks, viņu pazīdams, sacīja:

—    Vai manu, kundze, kas jūs tur uznesa augšā? Jūsu kalpone visu dienu te staigaja, jūs meklēdama; bet kas gan to būtu domājis, ka jūs varētu būt tur?

Un, paņēmis redeļkāpņu kārtis, viņš sāka tās sliet augšā tā, kā tam vajadzēja stāvēt, un ņēmās ar vītola klūgām piestiprināt šķērskokus. Pa to laiku piesteidzās kalpone un, piegājusi pie torņa, nespēdama vairāk novaldīt savu balsi, sasila plaukstas un sāka kliegt:

—    Ak vai mana dārgā kundze, kur jūs esat?

Donna, to dzirdēdama, sacīja, cik stipri varēdama:

Ai māsiņ manu, es esmu šeit augša. Neraudi, bet pasniedz drīzāk manas drēbes!

Kad kalpone dzirdēja viņu runājam, tā, gandrīz pavisam nomierinājusies, uzkāpa pa kāpnēm, ko strādnieks tikko kā bija saslējis, un ar viņa palīdzību sasniedza torņa jumtu. Taču, redzēdama, ka kundze, kuras augums tagad drīzāk atgādināja pār- ogļojušos koka kluci, nevis cilvēka ķermeni, pavisam izmocīta un izkropļota, kaila guļ uz zemes un ir ieķērusies ar nagiem sejā, viņa sāka raudat, ka mēdz apraudāt mirušu. Bet donna lūdza

37 Dckamerons

viņu dieva dcļ klusēt un palīdzēt tai apģērbties. Un, uzzinājusi no viņas, ka neviens cits nezina, kur tā bijusi, kā vien tie, kuri atnesa drēbes, un zemnieks, kas še bija, donna mazliet apmierinājās un lūdza klātesošos dieva dēļ nekad nevienam par to nestāstīt. Pēc ilgām sarunām zemnieks, paņēmis pār pleciem dāmu, kas pati nevarēja paiet, laimīgi nonesa to no torņa. Nabaga kalponei, kas bija palikusi iepakaļ un kāpa lejā ne visai uzmanīgi, paslīdēja kāja, un viņa nokrita no kāpnēm un salauza gurna kaulu, un no sāpēm sāka rūkt gluži kā lauva. Strādnieks, nolicis donnu uz mauriņa, gāja skatīties, kas noticis ar kalponi, un, atradis to ar salauztu kāju, aiznesa arī to uz mauriņa un nolika blakus tās pavēlniecei. Kad donna redzēja, ka visām viņas nelaimēm pievienojas vēl viena un ka tā, uz kuras palīdzību viņa cerēja visvairāk, salauzusi kāju, viņa, bezgala noskumusi, sāka raudāt tik gauži, ka strādnieks ne tikvien nespēja viņu nomierināt, bet arī pats sāka raudāt līdz. Taču, kad saule jau bija zemu un viņus tur draudēja pārsteigt nakts, strādnieks, kā labpatika donnai, kas jau bija zaudējusi it visas cerības, devās uz savām mājām un pasauca divus savus brāļus un sievu, kuri, atnākuši ar kādu dēli, novietoja uz tā kalponi un aiznesa uz māju; apmierinājis donnu ar mazliet vēsa ūdens un labiem vārdiem, strādnieks uzcēla viņu plecos un aiznesa uz savas sievas istabu. Strādnieka sieva, iedevusi viņai maizes kvasu, noģērba viņu, noguldīja un parūpējās, lai viņa un kalpone naktī taptu nogādātas uz Florenci, un tā arī tika izdarīts. Tur donna, kurai bija pie rokas ne mazums viltību, sacerēja kādu pasaciņu, kas nemaz nelīdzinājās īstenajiem notikumiem, un iestāstīja saviem brāļiem, māsām un visiem pārējiem, ka ar viņu un viņas kalponi tā atgadījies kaut kādu velnišķīgu burvību dēļ. Tapa ataicināti ārsti, un tie, donnai pārciešot vislielākās sāpes un bailes un vairākkārt nometot atlupušo ādu palagos, izdziedēja viņu no stipra drudža un citām kaitēm un tāpat izdziedēja arīdzan kalpones kāju. Un tāpēc donna, aizmirsusi savu mīļāko, no šā brīža visai gudri izsargājās no zobošanās un iemīlēšanās. Un, kad zinību vīrs padzirdēja, ka kalponei salauzta kāja, viņam šķita, ka nu reiz gana atriebties, un viņš priecīgs vairs nepieminēja šo atgadījumu un nelikās par to zinis. Un tā izgāja par viņas zobošanos jaunajai muļķa donnai, kura tikpat viegli kā ikvienu citu gribēja apvest ap stūri zinību vīru, nezinādama, ka skolotie (es nesaku visi, taču lielākā daļa no viņiem) zina, kur velns asti glabā. Un tāpēc, manas dāmas, sargieties apsmiet vīriešus, bet it īpaši mācītos'

ASTOTĀ NOVELE

Divi kaimiņi draudzīgi sadzīvo; viens guļ ar otra sievu; otrs, to pamanījis, ar savas sievas palīdzību iekārto tā, ka pirmais tiek ieslēgts kādā lādē, uz kuras pats, kamēr pirmais tajā atrodas, gul ar viņa sievu.

Smagi un skumji dāmām bija klausīties stāstu par Elēnas nelaimēm, tomēr, tā kā viņām šķita, ka pa daļai šīs nelaimes tai uzbrukušas pelnīti, viņas izjuta mazāku līdzjūtību pret to, lai gan zinību vīru uzskatīja par bargu un pārāk nelokāmu, pat nežēlīgiļ. Bet, kad Pampineja bija beigusi, karaliene pavēlēja turpināt stāstīšanu Fiametai, kas, tūdaļ gatava paklausīt, sacīja:

— Mīļās dāmas, tā kā man šķiet, ka apvainotā zinību vīra bardzība jūs mazliet sāpinājusi, es domāju, ka man pieklājas ar jautrāku stāstu izkliedēt jūsu satraukumu, un tāpēc es gribu jums pastāstīt nelielu novelīti par kādu jaunekli, kas ar daudz mierīgāku prātu uzņēma apvainojumu un atrieba to ar daudz mērenāku sodu. No tā jūs sapratīsit, ka ikvienam ir gana atdarīts, ja dotu atlīdzina ar dotu, un nevajag pārspīlēt atriebību vairāk, neka piederas, ja kāds grib atriebties par saņemto apvainojumu.

Tatad jums jāzina, ka Sjēnā, kā es kādreiz dzirdēju, dzīvoja divi jauni cilvēki, ļoti turīgi un no krietnām pilsoņu ģimenēm, un vienu no viņiem sauca par Spinelločo di Tavēnu un otru par Cepu di Mino, un abi viņi bija kaimiņi Kamolijā. Sie abi jaunie cilvēki allaž turējās kopa un, kā šķiet, tik ļoti mīlēja viens otru, kā brālis mīl brāli vai varbūt pat vairāk, un ikvienam no viņiem par sievu bija daiļa jo daiļa donna. Tad atgadījās, ka Spinelločo, bieži iegriezdamies Cepas mājā vai nu Cepam esot, vai nē, tā sadraudzējās ar viņa sievu, kas sāka gulēt ar to, un tādā kārtā abi sastapās krietnu laiku, nevienam neko nenojaušot. Tomēr pēc laba laika, kad Cepa kādu dienu bija mājās, bet viņa sieva to nezināja, Spinelločo atnācis jautāja pēc viņa. Donna sacīja, ka viņa neesot mājās; tad Spinelločo tūdaļ uzkāpa augšā un, sastapis donnu priekštelpā un redzēdams, ka neviena cita te nav, apskāva to un sāka skūpstīt, un tā skūpstīja viņu. Cepa, kurš visu redzēja, neteica ne vārda, bet paslēpies nogaidīja, kā šis joks beigsies; un drīz viņš redzēja savu sievu un Spinelločo, tāpat apskāvušos, ieejam istabā un ieslēdzamies; tas viņu stipri sakaitināja. Taču, redzēdams, ka, nedz saceļot troksni, nedz kā citādi viņa apvainojums nekļūs mazāks, bet gan kļūs lielāks apkaunojums, viņš sāka pārdomāt, kā par to visu atriebties, lai, apkārtējiem ļaudīm neko neuzzinot, viņš būtu nomierinājis savu prātu. Un pēc ilgām pārdomām viņam likās, ka ir atradis līdzekli, tomēr viņš palika paslēpies tik ilgi, kamēr Spinelločo bija pie viņa sievas. Tiklīdz tas aizgāja, Cepa iegāja istabā un, redzēdams, ka sieva vēl nav paspējusi sakārtot plīvuru, ko Spinelločo jokodamies tai bija norāvis, jautāja:

—    Sicv, ko tu tur dari?

Uz to sieva atbildēja:

—    Vai tad tu neredzi?

Cepa sacīja:

—     Redzu gan, un es redzēju vēl kaut ko tādu, ko es nebūtu gribējis redzēt. — Un viņš sāka ar to bārties par notikušo; un sieva ar vislielākajām bailēm pēc garām runām visā atzinās, jo tā nevarēja neko noliegt, tāpēc ka bija pieķerta, sastopoties ar Spinelločo, un tā raudādama sāka lūgt piedošanu. Uz to Cepa atbildēja:

—     Redzi, siev, tu esi rīkojusies nelāgi, un, ja tu gribi, lai es tev piedodu, tev jāizpilda it viss, ko es tev likšu, un raugi: es vēlos, lai tu pasaki Spinelločo, lai viņš rit ap trešo stundu atrod kādu ieganstu aiziet no manis un atnakt šurp pie tevis; un, kad viņš būs še, es atgriezīšos, un, tiklīdz tu dzirdēsi mani nākam, tu liksi viņam iekāpt šajā lādē un ieslēgsi viņu tur; vēlāk, kad tu to būsi izdarījusi, es tev pateikšu, kas tālāk darāms. Un lai tev nav ne mazāko baiļu, to darot, jo es tev apsolu viņam nekā [auna nenodarīt.

Donna, lai izdabātu vīram, teicās visu izdarīt un arī izdarīja. Kad pienāca nākošā diena un Cepa un Spinelločo atradās kopā ap trešo stundu, Spinelločo, kas bija apsolījis donnai aiziet pie viņas šajā stundā, sacīja Cepam:

Man šodien jāēd pusdienas ar kādu draugu, kam es negribu likt sevi gaidīt, tāpēc ardievu!

Cepa sacīja:

—   Vēl taču nav pusdienu laiks!

Spinelločo atteica:

—   Tas nekas; man vēl ar viņu kaut kas pārrunājams, tāpēc man tur jābūt mazliet ātrāk.

Un tā, atstājis Cepu, Spinelločo, apmetis nelielu līkumu, devas uz viņa māju pie viņa sievas; un, tiklīdz tie abi bija paspējuši ieiet istabā, pec maza brītiņa pārnāca Cepa. Kad sieva to izdzirda, viņa, izlikdamās ļoti izbijusies, lika mīļākajam paslēpties lādē, ka vīrs bija norādījis, un, ieslēgusi to, izgaja no istabas. Uzkāpis augšā, Cepa sacīja:

—    Siev, vai nav laiks pusdienot?

Sieva atbildēja:

—    Jā, tūliņ.

Tad Cepa sacīja:

Spinelločo šodien aizgāja pusdienot pie kāda drauga un atstāja savu sievu vienu; pieej pie loga, pasauc viņu un saki, lai viņa nāk pusdienot pie mums!

Donna baidījās par sevi un tāpēc, kļuvusi ļoti paklausīga, darīja visu, ko virs viņai lika. Tā kā Cepas sieva ļoti lūdza, Spinelločo sieva atnāca, dzirdēdama, ka vīrs pusdienas mājās neēdīs. Kad viņa ieradās, Cepa sagaidīja viņu sevišķi laipnīgi, paņēma draudzīgi pie rokas, un, klusu pavēlējis sievai, lai tā iet uz virtuvi, ieveda viņu sev līdz istaba, un, tikko abi tur bija iegājuši, Cepa, pagriezies atpakaļ, aizslēdza durvis no iekšpuses. Kad donna redzēja, ka Cepa aizslēdz durvis, viņa sacīja:

—     Vai manu, Cepa, ko tas nozīmē? Tad palūk, kāpēc jūs man likāt atnākt? Ak tad tāda ir jūsu mīlestība uz Spinelločo un jūsu uzticigā draudzība?

Uz to Cepa, piegājis pie lādes, kurā bija ieslēgts viņas vīrs, cieši viņu turēdams, sacīja:

—    Donna, pirms tu man pārmet, paklausies, ko es tev teikšu. Es esmu mīlējis un mīlu Spinelločo kā brāli, un vakar, lai gan viņš par to vēl neko nezina, es redzēju, ka šī mana uzticēšanās viņu ir novedusi tik tālu, ka viņš ar manu sievu guļ tāpat kā ar tevi. Tad nu tāpēc, ka es viņu mīlu, es viņam gribu atriebties tikai tādā pašā kārtā, kā viņš mani ir apvainojis. Viņš ieguva manu sievu, un es esmu nodomājis iegūt tevi. Ja nu tu tā neesi ar mieru, man tomēr nāksies viņu še pieķert; un, tā kā es nedomāju atstāt šo apkaunojumu nesodītu, tad es viņam atmaksāšu tādā kārtā, ka nedz tu, nedz viņš nekad par to nebūsit priecīgi.

Donna, to dzirdēdama un pēc daudziem apliecinājumiem Cepam noticēdama, sacīja:

—    Mīļais Cepa, ja man jāsaņem šī atriebība, es esmu ar mieru; tad gādā tikai, lai tā dēļ, kas mums jādara, es nesanai- dotos ar tavu sievu, tāpat kā es, lai gan viņa man to ir nodarījusi, esmu nolēmusi ncnaidoties ar viņu.

Uz to Cepa atbildēja:

—    Protams, es par to gādāšu, un turklāt es tev uzdāvināšu tik vērtīgu un skaistu dārgakmeni, kāda otra tev nav.

Un, tā runājis, viņš to apskāva un skūpstīdams noguldīja uz lādes, kurā bija ieslēgts tās virs, un tur lakstojās ar to pēc sirds patikas un tā ar viņu. Spinelločo, kurš atradās lādē un bija dzirdējis visu, ko teica Cepa un ko atbildēja viņa sieva, un pēc tam samanījis trevizāniešu deju*, ko abi dejoja viņam uz galvas, labu laiku izjuta tādas sāpes, ka viņam likās, — nupat jau gals klāt; un, ja viņš nebūtu baidījies no Cepas, viņš būtu savu sievu pamatīgi izlamājis, kauču tāpat ieslēgts. Tomēr, padomādams, ka viņš pirmais apvainojis Cepu un ka Cepam ir iemesls rīkoties tā, kā patlaban rīkojās, un saprazdams, ka Cepa izturējies pret viņu cilvēciski un kā draugam pieklājas, viņš pie sevis nolēma ciešāk nekā jebkad turēties kopā ar Cepu, ja Cepa to vēlētos. Palicis kopā ar donnu, cik ilgi tam labpatikās, Cepa nokāpa no lādes, un, kad donna pieprasīja apsolīto dārgakmeni, tas, atvēris durvis, lika ienākt savai sievai, kas nesacīja neko citu kā vienīgi:

—    Mana mīļā, jūs man atmērījāt ar tādu pašu mēru!

Un to viņa pateica smiedamās.

Tad Cepa viņai sacīja:

—    Atver šo lādi!

Viņa to izdarīja, un Cepa parādīja donnai tās Spinelločo. Ilgi būtu jāstāsta, kurš no abiem bija vairāk nokaunējies, vai Spinelločo, ieraudzīdams Cepu un saprazdams, ka tas zina visu, ko viņš darījis, vai donna, ieraudzīdama savu vīru un zinādama, ka viņš dzirdējis un manījis visu, ko tā viņam uz galvas darījusi. Cepa tai sacīja:

—    Lūk, dārgakmens, ko es tev dāvinu!

Spinelločo izkāpa no lādes un, netērēdams daudz vārdu, teica:

—    Cepa, tagad mēs esam līdzīgi; un tāpēc būtu labi, ja mēs, kā tu tikko teici manai sievai, arī turpmāk paliktu draugi, kādi bijām, un, tā kā mums nav šķirts nekas cits kā vienīgi sievas, tad padarīsim arī tās kopīgas!

Cepa bija ar to mierā, un vislabākajā saskaņā, kāda vien var būt zemes virsū, tie visi četri kopā pusdienoja. Un kopš tā laika ikkatrai no šīm divām donnām bija divi vīri un ikkatram no viņiem — divas sievas, un šā iemesla dēļ to vidū nekad vairs nebija nedz ķildu, nedz nesaskaņu.'

Devitā novele

Lai ārsts maestro Simone varētu iekļūt tādu ļaužu pulciņā, kas iet korsaru gaitas, Bruno un Bufalmako liek viņam nakti atzari uz kādu vietu, kur Bufalmako viņu iemet mēslu bedre un tur atstāj.

Kad damas bija mazliet pārrunājušas to, kā divi sjē- nieši padarīja savas sievas par kopīgam, karaliene, kurai vienīgajai vel atlika stāstīt, ja negribēja nodarīt pāri Dionejatn, iesāka:

— Mīļotās dāmas, Spinelločo pārpārēm bija pelnījis apsmieklu, ko viņam sagādāja Cepa; tāpēc man šķiet, ka nav bargi jāpārmet tam (kā to pavisam nesen gribēja pierādīt Pampineja), kurš izāzē tādu cilvēku, kas pats pec apsmiekla tiecas vai ir to pelnījis. Spinelločo to bija pelnījis, un es esmu jums nodomājusi pastāstīt par kādu citu, kurš tīšu prātu meklēja apsmieklu, un domāju, ka tie, kas viņu izazēja, nav vis jāpel, bet jāslavē. Un tas, kas tapa izāzēts, bija kāds ārsts, kurš, būdams liels nejēga, atgriezās no Boloņas Florencē, terpies vienas vāverādās.

Ka mēs to katru dienu redzam, mūsu pilsoņi — gan tiesneši, gan ārsti, gan notāri — atgriežas še no Boloņas* garās un platās drānās, purpura un vāveradu mantijās un citādos bezgala krāšņos tērpos; un kādi ir viņiem darbi, to mēs arīdzan redzam katru dienu. No tādiem vīriem nesen še atgriezās kāds maestro Simone da Villa, bagatāks ar mantotiem īpašumiem nekā ar zinā- šanām, tērpies purpura mantijā ar milzīgu apkakli, medicīnas doktors, kā viņš pats apgalvoja, un apmetās uz dzīvi ielā, kuru mēs šodien saucam par Via del Kokomero[6]. Sim maestro Simo- nem, kas nesen atgriezās, kā teikts, starp citiem ievērības cienīgiem paradumiem piemita paradums izjautāt ikkatru, ar kuru viņam gadījās būt kopā, it visu par jebkuru cilvēku, ko viņš bija redzējis ejam pa ielu; un, it kā viņam no cilvēku rīcībām būtu jāizgatavo zāles, ko dot saviem slimniekiem, viņš visu atcerējās un iegaumēja. Starp citiem, kas jo sevišķi saistīja viņa skatienus, bija divi gleznotāji, par kuriem šodien jau divas reizes ir runāts, un proti, Bruno un Bufalmako, kuri vienmēr turējās kopā un dzīvoja viņam kaimiņos. Un, tā kā viņam likās, ka tie mazāk par visiem citiem rūpējas par pasauli un dzīvo jautrāku dzīvi, kā tas arīdzan bija, viņš vairākiem apjautājas par abu apstākļiem. Un, no visiem dzirdēdams, ka tie esot nabaga ļaudis un gleznotāji, viņš iedomājās, ka tie, būdami nabadzīgi, nevarētu tik priecīgi dzīvot; un, tā kā viņš bija dzirdējis, ka tie esot visai viltīgi, viņš nosprieda, ka tie droši vien no kaut kā cita, kas cilvēkiem nav zināms, gūst milzīgus labumus; un tāpēc viņam radās vēlēšanās, ja vien iespējams, sadraudzēties ar abiem vai vismaz ar vienu, un viņam izdevās sadraudzēties ar Bruno. Un jau tais nedaudzajās reizēs, kad bija ar viņu kopā, Bruno noprata, ka šis doktors ir īsts aitasgalva, un, stāstīdams viņam savus izdomājumus, tas aizvadīja ar viņu visjaukākos brīžus pasaulē, un arī ārsts no šis pazīšanās guva nepasakāmu prieku. Un, dažu labu reizi ielūdzis Bruno pie sevis uz pusdienām un tāpēc domādams, ka drīkst draudzīgāk ar viņu izrunāties, tas izstāstīja ari par savu izbrīnu, kādu tam radījis viņa un Bufalmako dzīves veids — kāpēc šie, būdami nabadzīgi ļaudis, tik jautri dzīvojot; un doktors lūdza paskaidrot, kā šie tā varot. Kad Bruno dzirdēja ārstu tā runājam, viņam likās, kai šai jautājumā atkal parādās viena no tā kārtējām muļķībām un bezjēdzībām, un viņš nosmējās un, noiēmis tam atbildēt saskaņā ar tā stulbumu, sacīja:

— Maestro, daudziem es nestāstītu, kā mēs to darām, taču

jums es nevairīšos to pastāstīt, jo jūs esat mans draugs un es zinu, ka jūs to citiem neteiksit. Taisnība, mans paziņa un es, mēs patiesi dzīvojam tik priecīgi un tik labi, kā jums tas izliekas, un pat vēl labāk; taču ar mūsu mākslu un citiem ienākumiem, ko mēs saņemam no dažiem mūsu īpašumiem, mēs nevarētu pat samaksāt par ūdeni, ko patērējam; tomēr es negribu, lai jūs domātu, ka mēs ejam zagt, bet mēs gan ejam korsēt un no tā iegūstam visu mūsu priekam un vajadzībām, turklāt bez jebkādiem zaudējumiem citiem; un tāpēc mēs tik jautri dzīvojam, kā jūs redzat.

Ārsts, to dzirdēdams, visam noticēja, bet, nesaprazdams, ko tas varētu nozīmēt, brīnīties brīnījās; un tūda] viņu pārņēma viskarstākā vēlēšanās uzzināt, ko nozīmē iet korsēt, un viņš apgalvoja, ka patiesi nekad nevienam to neteikšot.

—     Vai manu, maestro, — sacīja Bruno, — ko jūs no manis prasāt? Tas ir par daudz liels noslēpums, ko jūs gribat izzināt! Un, ja kādam nāktu ausīs, ka es esmu jums to atklājis, ar to pietiktu, lai mani iznīcinātu, padzītu no šīs pasaules vai iemestu San Gallo Luciferam* rīklē! Taču tik liela ir mīlestība, kādu es izjūtu pret jūsu izkopto lukšpaurību, kas iegūta Leņaijā*, kur audzē tik lieliskus ķirbjus un melones, un tik ļoti es jums uzticos, ka es neko jums nevaru atteikt, lai arī ko jūs vēlētos! Un tāpēc es jums to pateikšu, bet ar tādu noteikumu, ja jūs man zvērat pie Montezones* krusta, ka nekad, kā solījāt, nevienam par to neteiksit.

Maestro nozvērējās, ka neteikšot.

—    Nu tad, maestro, manu saldumiņ, — sacīja Bruno, — jums jāzina, ka vēl pavisam nesen mūsu pilsētā dzīvoja kāds liels melnās maģijas meistars, vārdā Mikele Skoto*, jo viņš bija no Skotijas; un viņu ļoti godāja daudzi dižciltīgi vīri, no kuriem tagad dzīvi palikuši tikai nedaudzi; un, gribēdams no šejienes aizbraukt, viņš, tā kā augstmaņi neatlaidīgi lūdza, atstāja še divus savus visspējīgākos mācekļus un pavēlēja tiem allaž būt gataviem izpildīt ikvienu šo dižciltīgo vīru vēlēšanos, kuri viņu bija godājuši. Tā nu mācekļi labprāt pakalpoja minētajiem augstmaņiem dažās to mīlas dēkās un citās vajadzībiņās. Vēlāk, tā kā viņiem iepatikās šī pilsēta un iedzīvotāju tikumi, viņi nolēma še apmesties uz visiem laikiem un cieši sadraudzējās ar dažiem iedzīvotājiem, lai arī kādi tie bija, dižciltīgāki vai mazāk dižciltīgi, bagāti vai nabagi, ja vien to parašas bija pa viņu gaumei. Un, lai izdabātu šiem saviem draugiem, viņi izveidoja pulciņu apmēram no divdesmit pieciem cilvēkiem, kam vismaz divas reizes mēnesī vajadzēja sapulcēties viņu norādītajā vietā, kur tad ikviens viņiem pateica savu vēlēšanos un viņi tūliņ, tai paša naktī, to izpildīja. Un, tā ka mēs ar Bufalmako sevišķi iedraudzējāmies un satuvinājāmies ar šiem melnās maģijas mācekļiem, viņi mūs uzņēma savā pulciņā, kur mēs vēl tagad esam. Un man jums jasaka, ka tais reizēs, kad mums gadas sapulceties, nevar bez apbrīna uzlūkot brīnišķīgās sienas segas visapkārt zālei, kura mēs ēdam, karaliski apklātos galdus, milzīgu skaitu visdižciltīgāko un visskaistāko kalpotāju, tiklab sievietes, kā vīriešus, lai taptu izdabats ikvienam no šī pulciņa; un nevar bez apbrīna skatīt zelta un sudraba bļodas, krūkas, pudeles, kausus un citus traukus, no kuriem mēs ēdam un dzeram, turklāt daudzos un dažādos ēdienus, kas tiek pasniegti ikvienam pēc viņa vēlēšanās un katrs savā laikā. Nekad es nespēšu jums aprakstīt, kādas un cik liegas ir neskaitāmo mūzikas instrumentu skaņas un cik bagātas melodijām ir dziesmas, kuras mēs tur dzirdam; es nespēšu jums izstāstīt, cik daudz tur ir vaska sveču, kas tiek aizdegtas šais dzīrēs, nedz arī, cik daudz saldumu tur apēd un cik dārgi ir vīni, ko tur izdzer. Un es negribētu, mīļais prātvēder, lai jūs domātu, ka mēs turp ejam tais pašos apģērbos un drānās, kādās jūs šeit mūs redzat: neviens tur nav ģērbies sliktāk par pašu imperatoru, tik dārgus tērpus mēs tur valkājam un ar tik skaistām rotām greznojamies. Tomēr pašu lielāko prieku mēs gūstam no daiļam sievietēm, kas tūdaļ, tiklīdz kāds vēlas, tiek atvestas šurp no visas pasaules. Tur jūs redzētu Bārdnešu lielkundzi, basku karalieni, sultāna sievu, Uzbekijas ķeizarieni, Vējgrābslijas melkuļiem, Berlincones lielaušu un Gardegunijas niekalbesi. Ko gan es mēģinu jums tās visas uzskaitīt? Tur sastopamas visu pasaules zemju valdnieces, man jāsaka, ieskaitot pat Etiopijas Presto Džovanni* skinkimuru*, kurai pakaļpusē starp ciskām ir ragi. Un paklausieties, kas notiek tālāk! Kad visi ir padzēruši, pamielojušies un nodejojuši vienu vai pāris deju, ikviena no sievietēm kopā ar to vīrieti, kas viņu ir vēlējies redzēt, iet uz tā istabu. Un jums jāzina, ka šīs istabas šķiet ka paradīze, tik jaukas tās ir; un tās ir tikpat smaržīgas ka garšvielu kārbiņas jūsu veikalā, kad jūs liekat sagrūst ķimenes; un tajās ir gultas, kas šķiet skaistākas par Venēcijas dodža gultām, un šais gultās viņi dodas atpūsties. Bet, kā strādā šīs labdzimušās audējas, minot paminas un pievelkot šķietus, lai drānu padarītu izturīgāku, ļaušu jums pašam iedomāties. Taču starp tiem, kam, manuprāt, klājas vislabāk, esam mēs ar Bufalmako: Bufalmako jau vairākas reizes ir iicis atsaukt Francijas karalieni un es — Anglijas, kuras abas ir visdaiļākās sievietes pasaulē, un mēs viņām tā esam pratuši iepatikties, ka viņas neredz neviena cita kā tikai mūs. Tā nu jūs pats spējat iedomāties, vai mēs nevaram dzīvot un staigāt apkārt priecīgāki par citiem cilvēkiem, atcerēdamies, ka mums pieder divu tādu karalieņu mīlestība, nepieminot nemaz to, ka mēs vienmēr, kad vien vēlamies, varam dabūt no viņām tūkstoš vai paris tūkstošu florīnu! Un to mēs vienkāršā valodā saucam par «korsēt iešanu», jo, gluži tāpat kā korsāri nolaupa ikvienam viņa mantu, laupām arī mēs, vienīgi ar to atšķirību, ka šie laupījumu nekad neatdod, bet mēs atdodam, tiklīdz esam to izlietojuši. Vai tagad jūs sapratāt, manu labo maestro, ko mēs saucam par «korsēt iešanu»? Taču, cik lielam noslēpumam tam jāpaliek, jūs pats varat iedomāties; tāpēc es jums vairāk neko neteikšu un jūs nejautājiet!

Maestro, kura zinašanas droši vien nesniedzās tālāk par to, kā izdziedēt bērnus no kraupja, noticēja Bruno vārdiem, kā pienāktos ticēt jebkurai patiesībai, un tik ļoti iedegās ilgās iekļūt šajā pulciņā, cik vien var iedegties cilvēks, kas pēc kaut kā ārkārtīgi tīko. Tāpēc viņš atbildēja Bruno, ka paliesi neesot ko brīnīties, ja šie staigājot apkārt priecīgi, un ar lielām pūlēm noturējās nelūdzis, lai arī viņu uzņem šajā pulciņā; tomēr viņš pataupīja savu lūgumu līdz tam laikam, kad vēl vairāk būs pagodinājis Bruno, lai tad varētu ar jo lielāku drošību to lūgt. Un lā, atturējies no sava lūguma, viņš nepārstāja ar Bruno satikties, aicināja to gan vakaros, gan rītos pie sava galda un izrādīja tam bezgalīgu mīlestību. Un šī draudzība bija tik liela un tik cieša, ka šķita, maestro bez Bruno nemaz nevarētu un nemācētu dzīvot. Bruno jutās ļoti labi, un, lai neliktos, ka viņš neprot pateikties ārstam par pagodinājumiem, viņš uzgleznoja tā ēdamzālē Gavēni, virs guļamistabas durvīm Agnus dei*, un virs ielas durvīm naktspodu, lai ļaudis, kam būtu nepieciešams ārsta padoms, varētu to atšķirt no citiem ārstiem. Un uz lieveņa viņš uzgleznoja žurku un kaķu kauju, kas ārstam šķila ļoti jauka.

Un kādu reizi, kad viņš nebija pie ārsta vakariņojis, viņš tam sacīja:

Šonakt es biju pie draugiem, un, tā kā Anglijas karaliene man mazliet apnikusi, es liku atsaukt gurnedru, lielā Altarisas hana sievu.

Maestro sacīja:

— Ko nozīmē «gumedra», es nesaprotu šo vārdu.

—    Ak manu maestro, — teica Bruno, — es par to nebrīnos, jo esmu dzirdējis sakām, ka nedz Veprukrāts, nedz Auzucena neko par to nemin.

Maestro piebilda:

—    Tu gribi teikt Ipokrāts* un Avičena*.

Bruno sacīja:

—    Nudien, es nezinu. Es no jūsu vārdiem saprotu tikpat maz, cik jūs no maniem. Bet «gumedra» lielā hana valodā nozīmē to pašu, ko «ķeizariene» mūsu valodā. O jā, viņa jums izliktos skaists sievišķis! Ticiet man, viņa jums liktu aizmirst visas zāles, receptes un plāksterus!

Un tādā kārtā viņš laiku pa laikam ar to aprunājās, lai vēl vairāk to iekārdinātu; un tad kādu vakaru, kad mesers maestro ilgāk bija uzkavējies Bruno sabiedrībā, turēdams sveci, kamēr Bruno gleznoja žurku un kaķu kauju, tam likās, ka tas ar saviem cienastiem un citiem laipnības pierādījumiem ir iekarojis Bruno labvēlību, un ārsts nolēma viņam atklāt savu dvēseli, un, tā ka viņi bija vieni, tas sacīja:

—    Bruno, dievs mans liecinieks, uz pasaules nav cilvēka, kura labā es būtu ar mieru darīt visu to, ko esmu gatavs darīt tavā labā, un pat tad, ja tu man teiktu, lai es aizeju kājām no šejienes līdz Peretolai*, es droši vien ietu; tāpēc es negribu, lai tu brīnītos, ja es tev kaut ko draudzīgi un uzticēdamies lūgšu. Kā tev zināms, vēl nesen tu man stāstīji par jūsu jautrā pulciņa paražām, un man radās tik liela vēlēšanās tajā iekļūt, ka vēl nekad es neko tik ļoti neesmu vēlējies. Un tas nav bez iemesla, kā tu redzēsi, ja man kādreiz laimēsies tajā iekļūt; un es tev atļauju zoboties par mani, ja man neizdosies tur ataicināt visdaiļāko meiteni, kādu tu jau sen neesi redzējis tin kuru es pērn redzēju Kakavinčilji*, un kuru es ļoti mīlu. Zvēru pie Kristus miesām, es gribēju viņai iedot desmit boloniešu grašus, lai viņa man ļautos, taču viņa to negribēja. Un tāpēc es tevi lūdzu no visas sirds: pamāci, kas man darāms, lai ietiktu jūsu pulciņa, un pats papūlies un dari visu, lai es tajā iekļūtu! Un tik tiešām es jums būšu Labs, uzticams un cienījams biedrs. Tu vispirms redzēsi, ka es esmu stalts vīrietis, ka man ir spēcīgi gurni un ka mana seja ir līdzīga rozei, un turklāt es esmu medicīnas doktors, kādu, es droši ticu, jūsu pulciņā nav, un es protu daudz ko jauku, arīdzan skaistas dziesmiņas; paklau, es tev kādu nodziedāšu!

Un viņš tūliņ sāka dziedāt. Bruno uznāca tāda vēlēšanās» smieties, ka viņš vai plīsa, tomēr noturējās. Un, pabeidzis dziesmu, maestro jautāja:

—    Nu, kā tev tā patika?

Bruno sacīja:

—    Patiesi, jūs pārspētu pat kukurūzas svilpītes, tik apbrīnojami jūs bļaujat!

Maestro teica:

—    Es saku, tu nekad tam nebūtu ticējis, ja nebūtu mani dzirdējis!

—    Protams, jums taisnība, — Bruno atteica.

Maestro sacīja:

Es vēl zinu arī citas dziesmas, bet pagaidām lai tas paliek! Man, tā noaugušam, kādu tu mani redzi, tēvs bija dižciltīgs vīrs, lai gan dzīvoja uz laukiem; un no mātes puses mani senči piederēja pie Vallekio dzimtas. Un, kā tu varēji pārliecināties, man ir skaistākas grāmatas un tērpi nekā citiem Florences ārstiem. Dievs mans liecinieks, man ir mantas, kuras, visas kopā ņemot, un jau vairāk nekā pirms desmit gadiem, man maksāja turpat simt venēciešu liru; tāpēc es tevi lūdzu no visas sirds, palīdzi man šai pulciņā iekļūt, un, zvēru pie dieva, ja tu man palīdzēsi, tad slimo, cik vien bieži gribi, un es tev nekad par savu amata māku neņemšu ne denāra!

Bruno, viņā klausīdamies, vēlreiz pārliecinājās par to, ko jau bija agrāk zinājis, un proti, ka maestro ir īsts vējapūslis, un sacīja:

—    Maestro, parādiet man gaismu mazliet vairāk uz šo pusi un pacietieties, kamēr es būšu pabeidzis šīm žurkām astes; pēc tam es jums atbildēšu.

Pabeidzis astes un izlikdamies, ka lūgums viņam ļoti nepatīkams, Bruno sacīja:

- Mans maestro, patiesi daudz jūs esat gatavs darīt manā labā, un es to atzīstu; tomēr, kauču ari tas, ko jūs no manis prasāt, salīdzinot ar jūsu prāta lielumu, ir visai niecīgs, man tas ir kaut kas liels, un es nezinu neviena cilvēka pasaulē, kura labā es to visiem spēkiem pūlētos darīt, ja ne jūsu labā — gan tāpēc, ka es jūs mīlu, cik nu pieklājas, gan arī jūsu vārdu dēļ, kas ir piesātināti ar tādu gudrību, ka liktu pat svētulēm noaut zābakus* un dejot, kur nu vēl man — atteikties no mana nodoma! Un, jo vairak es ar jums esmu kopā, jo gudrāks jūs man izliekaties. Un vēl man jums kaut kas jāteic: ja arī nekas cits mani nepamudinātu jūs mīlēt, tad es jūs mīlētu jau tādēļ vien, ka jūs esat iemīlējies tādā skaistulē, kā stāstījāt. Taču es gribu jums sacīt: šai ziņā es neesmu tik visspēcīgs, ka jus iedomājaties, un tāpēc es arīdzan nevaru izdarīt jūsu labā to, ko vajadzētu; bet, ja jūs man apsolāt ar savu lielo un netveramo godavārdu paturēt to noslēpumā, tad es jums pateikšu, kas jums jādara, un es esmu pārliecināts (tā kā jums ir tik skaistas grāmatas un citas mantas, ka jūs tikko teicāt), ka jums tas izdosies.

Uz to maestro atbildēja:

—    Saki droši! Es redzu, ka tu mani labi nepazīsti un vēl nezini, kā es protu glabāt noslēpumus. Maz bija tādu lietu, ko mesers Gvasparuolo da Saličeto, būdams par Forlimpopoll po- destas tiesnesi, uzsāka, iepriekš nepavēstījis man, jo uzskatīja mani par sevišķi labu noslēpumu glabātāju. Un vai tu gribi pārliecināties, ka es runāju patiesību? Es biju pirmais cilvēks, kam viņš pateica, ka gatavojas precēt Bergamīnu! Vai tagad tu redzi?

—    Nu tad labi, — sacīja Bruno, — ja viņš jums uzticējās, es arī varu uzticēties. Un, raugi, jums būtu jārīkojas šādi: mūsu pulciņā allaž ir viens priekšnieks ar diviem padomdevējiem, kas mainās ik pa sešiem mēnešiem; ar nakamā mēneša pirmo dienu priekšnieks būs Bufalmako un es — padomdevējs, tā ir nolemts. Un tas, kurš ir priekšnieks, var ievest un likt uzņemt šai pulciņā, ko vēlas; tāpēc, man liekas, jums visiem spēkiem vajadzētu sadraudzēties ar Bufalmako un parādīt viņam godu. Viņš ir tāds cilvēks, ka, redzēdams jūs tik gudru, tūliņ jūsos iemīlēsies, un, kad jūs būsit ar savu saprātu, un citām labām lietam, kas jums pieder, viņu savaldzinājis, jūs viņam varēsit to prasīt, un viņš nespēs pateikt «nē». Es jau viņam par jums esmu runājis, un viņš jums vēl to vislabāko pasaulē. Un, kad jūs tā būsit izdarījis, tālāko atstājiet manā un viņa ziņā!

Tad maestro sacīja:

—    Man pārlieku patīk tas, ko tu saki; un, ja viņš patiesi ir cilvēks, kam tik gudri vīri, lai tik viņš uzsāk ar mani valodas, gan tad es panākšu, ka viņš mani allaž uzmeklēs, jo gudrības man ir tik daudz, ka es varētu ar to apgādāt veselu pilsētu un tomēr pats paliktu visgudrākais!

To nokārtojis, Bruno visu sīki izstāstīja Bufalmako. Un Bufalmako likās, ka jāgaida vai tūkstoš gadu, kamēr varēs maestro Aitasgalvam sagadāt to, pēc kā šis tik ļoti tīkoja. Ārsts, kurš bezgala vēlējās doties korsēt, nelikās mierā ātrāk,

.5 91

kamēr nebija sadraudzējies ar Bufalmako, kas viņam izdevās pavisam viegli. Un viņš sāka to cienāt ar vislieliskākajām vakariņām un pusdienām pasaulē, un arī Bruno līdz ar to; un tie abi neskopojās ar solījumiem un, atraduši viņa mājā visizcilākos vīnus, treknus gaiļus un citus gardumus, tie bieži un bez sevišķiem aicinājumiem viņu apciemoja, un, allaž apgalvodami, ka pret kādu citu šie nekad tā neizturētos, tie neatlaidās no viņa. Tomēr, kad ārstam šķita pienācis īstais laiks, viņš jautāja Bufalmako to pašu, ko bija jautājis Bruno. Par to Bufalmako izlikās ļoti sadusmojies un sāka slānīt Bruno, teikdams:

—    Zvēru pie augstā dieva no Pasiņāno, es tikko noturos, lai tev negāztu pa galvu tā, ka deguns tev ieskrietu papēžos, nodevējs tāds! Jo kas gan cits, ja ne tu to visu ir izstāstījis maestro?

Taču maestro viņu dedzīgi aizstāvēja, apgalvodams un zvērēdams, ka to uzzinājis no pavisam citas puses, un ar daudziem saviem tik gudrajiem vārdiem beidzot nomierināja Bufalmako, un tas, pagriezies pret maestro, sacīja:

—    Manu doktor, gluži labi redzams, ka jūs esat bijis Boloņā, ja .ari līdz šejienei esat atvedis paradumu — turēt muti; teikšu jums vēl vairāk, jūs neesat mācījies ābeci uz mazās tafelītes, kā to mēdz darīt daudzi muļķi, bet gan uz melones[7], tāpēc ka tā tik gara, un, ja es nemaldos, jūs esat kristīts svētdienā.* Un, lai gan Bruno man teica, ka jūs tur esot studējis medicīnu, man liekas, ka jūs tur mācījāties, kā savaldzināt cilvēkus, un to jūs ar savu saprātu un nostāstiem protat labāk par jebkuru citu, ko es jebkad esmu redzējis. — Ārsts pārtrauca viņu runas vidū un, pagriezies pret Bruno, sacīja:

—    Tad, lūk, ko nozīmē parunāt un satikties ar gudriem cilvēkiem! Kurš gan vēl tik ātri būtu nopratis manas retās prāta spējas kā šis cienījamais cilvēks? Tu tik ātri ka viņš nenomanīji, ko es esmu vērts! Taču pastāsti tagad vismaz, ko es tev teicu, kad tu man sacīji, ka Bufalmako mīlot gudrus cilvēkus: kā tev šķiet, vai es neesmu to panācis?

Bruno sacīja:

—    Un kā vēl!

Tad ārsts uzrunāja Bufalmako:

—    Tu būtu teicis pavisam ko citu, ja būtu mani redzējis Boloņā, kur nebija neviena, nedz liela, nedz maza, nedz doktora,

nedz skolnieka, kas mani nebūtu mīlējis vairāk par visu pasaulē, — tā es visus pratu sajūsmināt ar savu runāšanu un savu prātu. Teikšu tev vēl vairāk: nekad es nevarēju izteikt ne vārda, visus nesasmīdinajis, tik loti es viņiem patiku; un, kad es no turienēs braucu projām, viņi lēja visrūgtākās asaras un gribēja, lai es palieku; un, lai mani aizturētu, nogāja pat tik tālu, ka viņi gribēja, lai es viens pats lasu medicīnu visiem studentiem, kādi tur bija; taču es to negribēju, jo biju nolēmis braukt šurp pēc milzīgā mantojuma, kas man šeit tagad pieder un vienmēr ir piederejis maniem senčiem, un tā arī izdarīju.

Tad Bruno sacīja Bufalmako:

—    Kā tev tagad šķiet? Tu man neticēji, kad es tev par to stāstīju. Zvēru pie gudrajiem rakstiem, šai zemē nav ārsta, kas tik daudz saprastu no ēzeļa mīzaliem kā šis, un droši tu otra tāda neatrastu no šejienes līdz pat Parīzes pievārtei! Tagad tik pamēģini nedarīt to, ko viņš vēlas!

Ārsts sacīja:

—    Bruno runā pareizi; tomēr es neesmu te atzīts. Jūs te esat rupji ļaudis, bet es būtu gribējis, lai jūs mani redzētu doktoru vidū, kā es tur mēdzu iznesties!

Tad Bufalmako teica:

—    Patiesi, maestro, jūs zināt daudz daudz vairāk, nekā es jebkad būtu domājis; tāpēc, runājot ar jums mulsi un nesakarīgi, kā jārunā ar tik gudriem vīriem, kāds jūs esat, man jums jāsaka, ka es noteikti gādāšu par to, lai jūs iekļūtu mūsu pulciņā!

Pēc šī solījuma ārsts tos godināja vēl divreiz vairāk; tāpēc tie uzjautrinādamies sapūta viņam vislielākās muļķības pasaulē un apsolīja par mīļāko Kakalas grāfieni, kas esot visskaistākā būtne, kāda vien atrodama visā cilvēku cilts pakaļpusē. Ārsts jautāja, kas esot šī grāfiene.

Uz to Bufalmako atbildēja:

—    Ak tu manu muļķīt, tā ir ļoti dižciltīga dāma, un pasaulē ir maz tādu māju, kas nebūtu pakļautas viņas varai; un pat fran- ciskāņu mūki nes viņai nodevas, timpāniem dārdot. Un man jums jāsaka, ka gadījumā, ja viņa staigā apkart, viņa labi liek sevi manīt, lai gan lielākoties sēž ieslēgta; taču nesen viņa pagāja naktī gar jūsu durvīm, lai noskalotu kājas Arno upē un ieelpotu mazliet svaigu gaisu, taču parasti viņa uzturas Laterīnā*. Un grāfienes kalpotāji bieži klīst apkārt, un par pierādījumu viņas varenībai visi nes slotu un spaini. Viņas vasaļi ir redzami visur:

38 Dekameroiis

gan komandants Pavārtes Saslauka, gan dons Čupa, gan mesers Struņķis, gan baroni Caurbiris un Aizsprūdis, gan citi, kas, man šķiet, visi ir jums pazīstami, bet vienīgi pašreiz jūs tos neatceraties. Tātad, ja mūsu nodoms izdosies, mēs jūs nogādāsim šīs ievērojamās donnas maigajos apskāvienos, atstādami mierā jūsu iecerēto no Kakavinčilji!

Ārsts, piedzimis un uzaudzis Boloņā, nesaprata viņu vārdus un tāpēc bija pilnīgi mierā ar solīto donnu. Pēc neilga laika gleznotāji tam pavēstīja, ka tas taps uzņemts. Un, kad pienāca diena, kad nakošajā naktī viņiem vajadzēja sapulcēties, ārsts ielūdza abus pusdienās, un, kad tie bija paēduši, viņš tiem jautāja, kā viņam izturēties, lai iekļūtu šai pulciņā. Uz to Bufalmako sacīja:

—    Redziet, maestro, jums jābūt ļoti drosmīgam, jo, ja jūs tāds nebūsit, jums varētu tas neizdoties, un mums jūs tādējādi nodarītu gaužām lielu ļaunumu; un, kāpēc jums jābūt ļoti drosmīgam, to jūs tūdaļ dzirdēsit. Jums ta jāiekārtojas, lai jūs šovakar pirmā miega laikā varētu ierasties uz viena no tiem pa- augstajiem kapu pieminekļiem, ko nesen uzcēla pie Santa Maria Novella; turklāt jums jāuzvelk viens no saviem visskaistākajiem tērpiem, lai jūs pirmajā reizē godam varētu parādīties mūsu ļaudīm, un ari tālab, ka grāfiene (kā mēs tur dzirdējām pēdējoreiz runājam) grib jūs, kas esat dižciltīgs vīrs, iesvaidīt par slapjo bruņinieku* uz sava rēķina. Un tur jūs pagaidīsit, kamēr pēc jums atnāks tas, ko mēs sūtīsim. Un, lai jums it viss būtu zināms: pēc jums nāks melns un ragains nezvērs, ne sevišķi liels, un nāks pa laukumu, briesmīgi svilpdams un lēkādams jūsu priekšā, lai jūs nobaidītu, bet pēc tam, kad redzēs, ka jūs nebīsta- ties, viņš jums lēnām tuvosies, un, kad viņš būs tuvu, jūs bez kādām bailēm nokāpsit no kapa pieminekļa un, nepieminot nedz dievu, nedz svētos, kāpsit viņam mugurā, un, kad tur būsit ierīkojies, jūs, sakrustojis rokas, turēsit tās uz krūtīm, vairāk neaizskarot nezvēru, kurš, lēnām kustoties, atnesīs jūs pie mums. Taču man jums jāsaka, ka, tiklīdz jūs pieminēsit dievu vai svētos, vai arīdzan baidīsities, viņš jūs var nomest vai iegāzt kāda smirdošā vietā. Un tāpēc, ja jums nav dūšas būt pietiekami drosmīgam, nemaz neejiet tur; citādi jūs nodarīsit sev zaudējumu, nesagādājot mums ne mazākā labuma.

Tad ārsts atbildēja:

—    Jūs mani vēl nepazīstat! Jūs varbūt skatāties pēc tā, ka es valkāju cimdus un garas drēbes. Ja jūs zinātu, ko es kādreiz pa naktīm darīju Boloņā, palaikam kopā ar saviem draugiem ejot meitās, jūs pabrīnītos! Dievs mans liecinieks, reiz kādu nakti, kad viena negribēja mums nākt līdz (un tā bija kāda vār- gulīte un, jo ļaunāk, tikko sprīdi gara!), es viņu vispirms piekāvu kulakiem, tad, saņēmis aiz apkakles, šķiet, aizstiepu viņu bultas lidojuma attālumā un tomēr piedabūju, ka viņa nāca mums līdz! Un man nāk prātā kāda cita reize, kad es (lai gail man nebija līdz neviena cita kā vienīgi mans kalps), mazliet pēc Avc, maria gāju gar franciskāņu kapsētu, kur tai pašā dienā bija apbedīta kāda sieviete, un nemaz nebaidījos; un tāpēc jūs varat nešaubīties par to, ka es esmu sevišķi drosmīgs un spēcīgs! Un teikšu jums, ka es, lai ierastos tur visai cienījamā izskatā, uzvilkšu savu purpura mantiju, kurā mani uzņēma par doktoru; tad redzēsim, kā visi priecāsies, mani ieraugot, un varbūt ar laiku izvēlēs mani par priekšnieku! Tad redzēsit, kāda rosība sāksies, kad es tur būšu iekļuvis, ja jau šī grāfiene, vēl mani neredzējusi, tik ļoti manī iemīlējusies, ka grib mani iesvaidīt par slapjo bruņinieku! Varbūt bruņinieka kārta man labi nepiestāvēs un es to nepratīšu valkāt? Jebšu tomēr pratīšu? Bet ļaujiet tikai man rīkoties!

Bufalmako sacīja:

Jūs runājat pārāk labi; bet pielūkojiet, ka neapvedat mūs ap stūri, neatnakot vai nedodoties rokā, kad mēs aizsūtīsim pēc jums! Un to es saku tāpēc, ka laiks ir auksts un jūs, ārstu kungi, no aukstuma sevišķi sargāties!

Lai dievs pasarg! — ārsts izsaucās. — Es nepiederu pie tādiem, aukstums man nav nekas! Reti atgadās, ka es, nakti piecēlies to pašu dabisko vajadzību pēc, kā jebkurš to reizēm dara, pārsviežu pār kamzoli tikai vienu kažoku; un tālab es visādā ziņā tur būšu!

Tā nu tie aizgāja, un, tikko iestājās nakts, ārsts, kā nekā aizbildinājies mājās sievai, slepeni izvilka no lādes savu skaisto tērpu un, kad viņam šķita īstais laiks, uzvilka to mugurā un devās uz norādītajiem kapu pieminekļiem; un, sakumpis uz viena no šiem pieminekļiem, tā kā aukstums bija liels, viņš sāka gaidīt nezvēru. Bufalmako, kas bija stalta un spēcīga auguma, lika sadabūt kādu masku (senāk tādas lietoja zināmās spēlēs, kas šodien vairs nenotiek) un, uzvilcis mugurā ačgārni melnu kažoku, tā ietinās tajā, ka atgādināja gandrīz vai lāci, ja vien viņam galvā nebūtu velna maska ar ragiem. Un tādā izskatā viņš devās uz Santa Maria Novelta baznīcas jauno laukumu, un Bruno gaja viņam nopakaļ, lai redzētu, kā viss noritēs. Un, tiklīdz viņš ieraudzīja, ka mesers maestro ir atnācis, viņš sāka lēkāt un briesmīgi plosīties pa laukumu sprauslādams, gaudodams un kliegdams, it kā būtu velna apsēsts. Kad ārsts to redzēja un dzirdēja, visi mati viņam sacēlās stāvus, un viņš sāka trīcēt pie visām miesām, jo bija bailīgāks par sievieti; un brīžam viņš vēlējās, kaut būtu labāk mājās palicis, nekā šurp nācis. Tomēr, tā kā bija atnācis, viņš mēģināja saņemties, tik stipra bija vēlēšanās redzēt brīnumus, par kuriem šie viņam bija stāstījuši. Pēc tam kad Bufalmako kādu bridi bija trakojis, ka teikts, viņš, izlikdamies nomierināmies, piegāja pie kapakmeņa, uz kura atradās maestro, un apstājās. Maestro, bailēs trīcēdams pie visām miesām, nezināja, ko darit: kāpt nezvēram mugurā vai palikt. Beidzot, baidīdamies, ka viņam nenotiek kaut kas ļauns, ja nekāptu, viņš ar šīrn otrām bailēm aizdzina pirmās, nokāpa no pieminekļa un, klusu murminadams: «Dievs, stāvi man klāt!» — uzrāpās nezvēram mugurā, stingri nosēdās un, lai gan vēl vienmēr stipri trīcēja, sakrustoja rokas, kā viņam bija teikts. Tad Bufalmako lēni sāka virzīties uz Santa Maria della Skala pusi un, ejot četrrāpus, aiznesa viņu līdz Ripoles mūķenēm*. Tolaik tai apkārtnē bija bedres, kurās turienes zemnieki mēdza iztukšot Kakalas grāfieni, lai pēc tam mēslotu savus laukus. Kad Bufalmako pienāca pie tam, viņš, pievirzījies pie malas, izdevīgā brīdī sagraba ar roku vienu ārsta kāju un, norāvis jājēju no muguras, iemeta tieši ar galvu bedrē; tad, sākdams stipri rūkt, lēkāt un trakot, pats devās gar Santa Maria della Skala uz Visu Svēto pļavu, kur atrada Bruno, kas, nevarēdams novaldīt smieklus, tur bija patvēries; un, jautri triekdami, abi no tālienes sāka vērot, ko darīs netīrumiem aplipušais ārsts. Ārsta kungs, redzēdams, ka nonācis tik riebīgā vietā, pūlējās piecelties un mēģināja izkāpt, bet krita atpakaļ gan še, gan tur un notriepās no galvas līdz papēžiem. Noskumis un nožēlojams, krietni sarijies vircu, viņš galu galā tomēr izrāpās ārā, pamezdams tur savu vāverādu apkakli. Un, nobraucījis cik iespējams ar rokām netīrumus, nezinādams nekā cita ko iesākt, viņš devās uz savu māju un tikmēr klauvēja, kamēr viņam atvēra. Un, līdzko viņš tik ļoti smirdošs bija paspējis ieiet un durvis tapa aizslēgtas, Bruno un Bufalmako arīdzan bija klat, lai noklausītos, kā doktoru saņems viņa sieva. Ieklausīdamies tie dzirdēja, ka sieva sateica viņam vislielākās rupjības, kādas jebkad teiktas kādam nelietim, runādama:

—    Ta tev ari vajadzēja! Tu gāji pie citas sievietes un gribēji tur ierasties visai cienīgi — savā purpura tērpā! Ar mani tev nepietika? Bet ar mani, brālīt, pietiktu pat veselam pulkam, kur nu vēl tev vienam! Kaut viņi tevi tur būtu noslīcinājuši, kur bija iemetuši un kur tu biji pelnījis, ka tevi iemet! Lūk, kāds godavīrs: pašam ir sieva, bet šis naktī lien pie citām!

Un ar tādiem un tamlīdzīgiem vārdiem donna, likdama ārstu pamatīgi nomazgāt, nepārstaja viņu slānīt līdz pat pusnaktij. Pēc tam nākamajā rītā Bruno un Bufalmako, uzkrāsojuši sev uz miesas zem drēbēm zilgani melnus plankumus, kādi mēdz rasties no sitieniem, ieradās ārsta mājā un redzēja, ka viņš jau ir piecēlies.

Iegājuši istabā, tie juta, ka viss smird, jo viņš nebija varējis tā notīrīties, lai nesmirdētu. Un, kad ārsts dzirdēja tos nākam, viņš gāja tiem pretī, sacīdams, lai dievs dodot tiem labu dienu. Uz to Bruno un Bufalmako kā norunājuši atbildēja ar niknu seju:

—    Mēs gan jums to nevēlam, bet lūdzam dievu, lai tas uzsūta jums tik daudz nelaimju, ka jūs nomirtu trūkumā kā vis- neuzticamākais un vislielākais nodevējs zemes virsū! Protams, jūs nepamirkšķinātu ne aci, ja mūs nosistu kā suņus, lai gan mēs pūlējāmies jums sagādāt godu un prieku! Un jūsu nodevības dēļ mēs šonakt saņēmām tik daudz sitienu, ka ēzelis ar mazāk sitieniem aizietu līdz Romai, nerunājot nemaz par to, ka mūs draudēja padzīt no pulciņa, kurā bijām nodomājuši ievest jūs. Un, ja jūs mums neticat, varat apskatīt mūsu miesu, pēc ka ta izskatās!

Un, puskrēslā atrāvuši vaļā drēbes, viņi parādīja tam savas notrieptās krūtis un tūdaļ atkal aizklāja. Ārsts gribēja atvainoties un pastāstīt par savām likstām, par to, kāda kārtā un kur ticis iemests, bet Bufalmako sacīja:

—    Es vēlētos, kaut jūs būtu iemests no tilta Arno upē! Kāpēc jūs piesaucāt dievu un svētos? Vai tad jums par to iepriekš netika teikts?

Ārsts apgalvoja, ka, nudien, neesot piesaucis.

—    Kā — jūs nepiesaucat? — Bufalmako sacīja. — Jūs daudz ko neatceraties no tā, ko mūsu sūtnis par jums stāstīja! Jūs esat trīcējis ka lapa un nesapratis, kur atrodaties. Labi gan jūs pret mums izturējāties, taču vairāk neviens pret mums tā neizturēsies! Un jums mēs parādīsim to godu, kads jums pienākas.

Ārsts sāka prasīt piedošanu un lūgt, lai, dieva dēļ, tie viņu neapkaunojot, un ar visjaukākajiem vārdiem, kādus vien zināja, pūlējās tos nomierināt. Un, baidīdamies, ka tie neizpļāpā par šo viņa negodu, viņš, kas jau senāk tos bija godinājis, godināja un mīlēja tos vēl vairāk, gan sarīkodams mielastus, gan citādi.

Tādā kārtā, kā jūs dzirdējāt, iedzen saprašanu skolotiem vīriem, kas Boloņā to nav guvuši.

DESMITA NOVELE

Kāda siciliete ar viltu atņem kādam tirgotājam visu, ko tas atvedis uz Palermo; tirgotājs, izlikdamies, ka atgriezies ar vēl lielāku daudzumu preču nekā pirmajā reizē, aizņemas no viņas naudu un atstāj viņai ūdeni un pakulas.

Cik daudz dāmām bija brīžam jāsmejas par karalienes stāstīto noveli, nav ko jautāt. Še nebija nevienas, kam no pārmērīgiem smiekliem reizes divpadsmit nebūtu saskrējušas asaras acīs. Taču, kad karalienes novelc bija pabeigta, Dionejs, zinādams, ka pienākusi viņa kārta, sacīja:

— Burvīgās dāmas, ir saprotams, ka viltība patīk jo labāk, jo lielāks viltnieks ar to ir tapis gudri izāzēts. Un tāpēc, lai gan jūs it visas esat stāstījušas daudz jauku stāstu, es gribu pastāstīt noveli, kam vajadzētu patikt vairāk par iepriekšējām, jo tajā izāzēta sieviete, kura, citus āzējot, bija daudz atjautīgāka un veiklāka par katru no tiem vai tām, par ko līdz šim stāstīts.

Reiz bija paradums un varbūt vēl tagad ir, ka visās piejūras pilsētās, kurās ir ostas, it visi tirgotāji, kas tur iebrauc ar precēm,

liek tās izkraut kādā lielā noliktavā: tādas noliktavas daudzās vietās sauc par doganām jeb muitas namiem, un tās uztur sabiedrība vai pilsētas galva. Un šeit tirgotājs nodod tiem, kas tur iecelti par pārzinātājiem, visu preci pēc saraksta un uzrādot cenu, un tie norāda tirgotājam kādu mazāku noliktavu, kurā viņš novieto savu preci un kuru aizslēdz ar atslēgu; muitnieki jeb doganjēri pēc tam ieraksta doganas grāmatā uz tirgotāja rēķina visas viņa preces un, izmantojot savas tiesības, liek samaksāt tirgotājam vai nu par visām prccētn, vai par to daļu, ko viņš no doganas paņem. No šīs doganas grāmatas uzpircēji visai bieži uzzina gan par tur novietoto preču labumu, gan daudzumu, gan arī, kas ir tirgotāji, kuriem šīs preces pieder; ar tiem tad vēlāk, kad viņiem tas ir izdevīgi, viņi noslēdz maiņas un apmaiņas, pārdošanas un citus darījumus.

Šis paradums, tāpat kā daudzās citās vietās, bija ieviesies arī Sicīlijā, Palermo pilsētā, kur tolaik bija un vēl tagad sastopami visai daudz tādu sieviešu, kas pēc vaiga gan ir īstas skaistules, bet pēc savām parašām — tiklības ienaidnieces, kaut gan ikviens, kas tās nepazīst, būtu noturējis tās par ievērojamām un sevišķi godīgām donnārn. Un tās, būdamas gatavas vīriešus ne tikvien apstrādāt, bet pavisam nomaukt šiem ādu pār acīm, tiklīdz ieraudzīja kādu svešu tirgotāju, tūdaļ uzzināja no doganas grāmatas, kas viņam pieder un kāda pe]ņa gaidāma, un pēc tam ar laipnu un mīlīgu izturēšanos un pieglaimīgiem vārdiem mēģināja šos tirgotājus savaldzināt un ievilināt savos mīlestības tīklos; un jau daudzus tās bija ievilinājušas un izņēmušas viņiem no rokām lielu daļu no viņu precēm, visbiežāk it visas, un bija pat tādi, kas tur atstāja gan preces, gan kuģi, gan arī savu miesu un kaulus, tik maigi bārddzine bija pratusi viņus apcirpt. Vēl nesen atgadījās, ka šeit, savu saimnieku sūtīts, ieradās kāds jauneklis, mūsu florencietis, vārdā Nikolo da Ciņāno, kaut gan tika saukts par Salabaeto, ar tādu daudzumu vilnas preču, kas varēja būt ap pieci simti zelta florīnu vērtas un kas viņam bija palikušas pāri no Salerno gada tirgus. Un, iedevis preču sarakstu doganjēriem, viņš novietoja preces kādā noliktavā un, sevišķi nesteigdamies tās pārdot, sāka dažu labu reizi pastaigāties pa pilsētu sava prieka pēc. Un, tā kā viņš bija ar bālu seju, gaišmatains, visai iznesīgs un glīta izskata, tad atgadījās, ka viena 110 šīm bārddzinēm, kas sevi lika saukt par donnu Jankofjori, izdzir- dusi kaut ko par viņa darījumiem, sāka mest uz viņu savus skatienus. To pamanījis un noturēdams šo par ievērojamu donnu.

Salabaeto nodomāja, ka to ir savaldzinājis viņa skaistums, un viņš nolēma ļoti piesardzīgi uzsākt ar to mīlas dēku; un, nesakot nevienam ne vārda, jauneklis sāka pastaigāties gar donnas maju. Donna, to redzēdama, vairākas dienas uzlūkoja viņu ar kvēliem skatieniem un tad, izlikdamās gaužām noilgojusies pēc viņa, paslepus aizsūtīja pie jaunekļa kadu savu kalponi, kas visai labi prata savešanas mākslu. Tā gandrīz ar asarām acīs pēc daudzām valodām sacīja viņam, ka šis ar savu skaistumu un pievilcību tik Joti esot savaldzinājis tās kundzi, ka kundze nerodot sev miera nedz dienu, nedz nakti; un tāpēc, ja viņam labpatīkot, tā vairāk par visu vēloties slepeni sastapties ar viņu kādā pirtī; to pateikusi, savedēja izvilka no maciņa kadu gredzenu un uzdāvinaja viņam to no savas kundzes. Salabaeto, to dzirdēdams, kļuva par vislaimīgāko cilvēku, kads jebkad dzīvojis; un, paņēmis gredzenu, noglāstīja to ar skatienu, pēc tam noskūpstījis uzvilka to pirksta un atbildēja lāga sieviņai, ka donnai Jankofjorei tikšot godam atlīdzināts par tās mīlestību, jo viņš to mīlot vairāk par savu dzīvību un esot ar mieru iet uz kurieni un kādā stundā vien tā vēloties. Tā nu sūtne atgriezās pie savas kundzes ar šo atbildi, un Salabaeto tūdaļ saņēma vēsti, kurā pirtī nākošajā dienā pēc vespera stundas viņam tā jāgaida. Nevienam cilvēkam pasaulē neko neteicis, viņš ieradās tur norādītajā stundā un redzēja, ka pirts ir aizņemta donnai. Pēc maza brīža atnāca divas verdzenes ar nastām: viena nesa uz galvas lielu un skaistu gultas maisu no kokvilnas, otra — milzīgu grozu, pilnu ar dažnedažādām mantām; nolikusi gultas maisu kadā no pirts istabām uz gultas, viņa apklāja to ar pāri vissmalkako svītraina zīda palagu, pēc tam ar visbaltākā Kipras auduma segu un nolika uz tās divus brīnišķīgi izstrādātus spilvenus. Un pēc tam verdzenes izģērbās un, iekāpušas baseinā, pamatīgi to izmazgāja un izberza. Nepagāja ilgs laiks, kad donna ar divām citam verdzenēm ieradās pirtī. Tur donna, tikko viņai radās iespēja, bezgala priecīgi sasveicinājās ar Salabaeto un pēc visdziļākajām nopūtām pasaulē un pēc tam, kad bija to vairakkārt skāvusi un skūpstījusi, viņa sacīja:

— Es nezinu, kas gan vēl cits bez tevis mani varētu tik tālu novest; tu aizdedzināji manu dvēseli vienās liesmās, tu nežēlīgais toskaniet!

Pēc šiem vārdiem tie abi, kā vēlējās donna, kaili iekāpa baseinā un kopā ar tiem divas verdzenes. Seit, neļaujot nevienam citam viņam pielikt roku, donna pati ar muskusa un neļķu ziepēm apbrīnojami rūpīgi nomazgāja Salabaeto un pēc tam lika sevi nomazgāt un noberzt divām verdzenem. Kad tas bija izdarīts, verdzenes atnesa divus baltus jo baltus un smalkus palagus, no kuriem nāca tik spēcīga rožu smarža, ka viss, kas tur atradās, likās esam rozes; viena verdzene ietina Salabaeto vienā palagā, kāda cita donnu — otrā; tad, uzcēlušas viņus plecos, tās aiznesa viņus abus uz jau sagatavoto gultu. Un, kad sviedri bija noplūduši, verdzenes viņiem noņēma vienus palagus, un viņi palika kaili guļam uz citiem. Un, izņēmušas no groziem brīnum skaistas sudraba pudelītes, pilnas gan ar rožu, gan apelsīnziedu, gan jasmīnu, gan citiem smaržīgiem ūdeņiem, tās apslacīja viņus; .tad, izņēmušas saldumu kārbiņas un visdārgākos vīnus, tās mazliet viņus atspirdzināja. Salabaeto likās, ka viņš atrodas paradīzē, un, kad viņš bija reizes tūkstoš aplūkojis dāmu, kura patiesi bija ļoti daiļa, katra stunda viņam šķita tik gara kā simts gadi, gaidot, kamēr verdzenes aizies un viņš varēs to apskaut. Kari verdzenes pēc dāmas pavēles izgāja no istabas, atstājušas tur degošu lāpu, dāma apskāva Salabaeto un viņš to; un par lielu lielo iepriecinājumu Salabaeto, kam likās, ka dāma vai kūst aiz mīlestības pret viņu, tie palika kopā labu brīdi. Taču, kad dāmai šķita laiks celties, viņi, pasaukuši verdzenes, apģērbās, vēlreiz stiprinājās ar dzērieniem un saldumiem un nomazgāja smarž- ūdeņos seju un rokas, un, kad pienāca laiks šķirties, dāma sacīja Salabaeto:

—    Ja tev būtu pa prātam, man būtu sevišķi patīkami, ja tu šovakar atnāktu pie manis uz vakariņām un pārnakšņotu!

Salabaeto, ko dāmas skaistums un viltīgā laipnība bija gluži apbūrusi un kas bija cieši pārliecināts, ka viņa to mīl tik ļoti kā pati savu sirdi, sacīja:

—    Mana kundze, katra jūsu vēlēšanās man ir visaugstākajā mērā patīkama; tāpēc gan šovakar, gan vienmēr es esmu gatavs darīt visu, kas vien jums labpatiks un ko jūs pavēlēsit.

Un tā, atgriezusies mājās un likusi jauki izgreznot istabu ar savām drānām un citiem piederumiem, kā arī pagatavot lieliskas vakariņas, donna gaidīja Salabaeto. Kad mazliet satumsa, viņš devās uz donnas māju, tika priecīgi saņemts un, rūpīgi apkalpots, jautri pavakariņoja. Pēc tam, iegājis tās istabā, viņš sajuta brīnišķīgu alvejas koka smaržu, ieraudzīja sevišķi greznu gultu ar Kipras putniņiem* un daudz skaistu tērpu pār līkstīm. Visas šīs lietas kopā un katra par sevi lika viņam domāt, ka tai jābūt ievērojamai un bagātai dāmai. Un, kauču arī viņš bija dzirdējis par tās dzīvi stāstām pretējo, viņš nekādā ziņā tam negribēja ticēt; un, ja tomēr kaut cik ticēja, ka donna jau kādu vīrieti apvedusi ap stūri, tad nekādā ziņā nevarēja iedomāties, ka tas varētu ar viņu atgadīties. Viņš gulēja pie tās nakti vislielākajos priekos, arvien vairāk un vairāk iedegoties mīlestībā pret to. Un, kad pienaca rīts, tā viņam apjoza jauku un smalku sudraba jostiņu ar skaistu maciņu un sacīja:

—    Mans mī|ais Salabaeto, neaizmirsti mani; kā sevi pašu, tā arīdzan visu, kas man pieder un ko es varu iegūt, es nododu tavā ziņā un varā!

Salabaeto priecīgs viņu apskāva un skūpstīja, un, izgājis no viņas mājas, devās uz turieni, kur mēdza sapulcēties tirgotāji. Un, kamēr viņš tā dažu labu reizi sastapās ar donnu, neko neizdodams un ar katru brīdi arvien vairāk sapīdamies mīlestības tīklos, atgadījās, ka viņš savu vadmalu pārdeva par skaidru naudu un labi nopelnīja; to donna tūda| uzzināja gan ne no viņa, bet no citiem. Un, kad Salabaeto kādu vakaru bija atnācis pie tās, donna sāka ar viņu pļāpāt un draiskuļoties, un skūpstīt, un apskaut viņu, izlikdamās tik stipri iemīlējusies viņā, ka, liekas, varēja no mīlestības nomirt viņa rokās. Un tā gribēja viņam uzdāvināt divus brīnišķīgus sudraba kausus, kas tai piederēja, taču Salabaeto negribēja kausus ņemt, jo viņš jau vienu un otru reizi bija pieņēmis lietas, kuru vērtība pārsniedza trīsdesmit zelta florīnus, nevarēdams panākt, lai tā no viņa kaut ko pieņemtu kauču arī graša vērtībā. Beidzot, kad ar liekuļoto mīlestību un devību tā viņu krietni vien bija apmulsinājusi, kāda no verdzenēm to pasauca, ka iepriekš bija norunāts; tāpēc donna izgāja no istabas, un, mazliet uzkavējusies, tā atkal atgriezās raudādama, iekrita uz mutes gultā un sāka tik gauži vaimanāt, kā jebkad kāda sieviete vaimanājusi. Izbrīnījies Salabaeto to apskāva, sāka raudāt kopā ar to un teica:

—   Ak mana sirds, kas jums tik pēkšņi notika? Kāds ir šo sāpju iemesls? Sakiet man taču, mana dvēsele!

Pēc tam kad donna labu bridi bija likusi viņam sevi lūgties, tā sacīja:

—   Ak vai mans dārgais siņor, es nezinu, nedz ko man darīt, nedz ko teikt. Es tikko saņēmu vēstuli no Mesīnas, un man raksta mans brālis, lai es, kauču man nāktos pārdot un ieķīlāt visu, kas man pieder, nedēļas laikā aizsūtu viņam tūkstoš zelta florīnu, citādi viņam nocirtīšot galvu; un es nezinu, ko man tagad darīt, lai varētu tik ātri viņam tos sadabūt. Ja man vismaz būtu divas nedē|as laika, es zinātu, kādā veidā naudu sadabūt kādā vietā, kur man jādabū vēl vairāk, vai arī pārdotu kādu no mūsu īpašumiem; taču, tā kā tas nav iespējams, es labāk vēlētos būt mirusi, pirms pienāca šī |aunā vēsts.

Un, to teikusi, izlikdamās bezgala noskumusi, viņa nepārstaja raudāt. Salabaeto, kam mīlestības liesmas bija laupījušas daļu no vajadzīgā saprāta, noticēdams, ka tās ir vispatiesākās asaras un vēl patiesāki vārdi, sacīja:

—   Mana mīļā, es nevarēšu jums pakalpot ar tūkstoš florīniem, bet ar pieci simti gan, ja jūs domājat, ka varēsit man tos atdot pēc divām nedējām; tā ir jūsu laime, ka tieši vakar es pārdevu savu vadmalu, jo, ja es nebūtu to pārdevis, es nevarētu jums aizdot ne graša.

—    Vai manu! — donna izsaucās. — Tad tādā naudas trūkumā tu biji! Ai, kāpēc gan tu man to nepaprasīji? Lai gan man nebija tūkstoš, es varēju tev iedot krietnu simtu vai arī pāris. Tu man laupīji it visu drosmi pieņemt no tevis palidzību, ko tu man piedāvā.

Salabaeto, pārlieku savaldzināts no šiem vārdiem, sacīja:

—   Mana mijā, es negribu, lai jūs tādēļ atsacītos; ja man būtu bijusi tāda vajadzība ka jums, es jums to visādā ziņā būtu prasījis.

—   Ai mans Salabaeto, — donna sacīja, — tagad es pavisam droši pārliecinos, cik patiesi un bezgalīgi tu mani mīli, ja, negaidot, lai es tev prasu tik lielu naudas summu, tu pats labprātīgi man to piesoli tik lielā vajadzībā. Protams, es visa tev piedereju arīdzan bez tā, taču tagad piederēšu vēl vairāk un nekad neaizmirsīšu, ka esmu tev parādā sava brāļa dzīvību. Taču, dievs mans liecinieks, cik nelabprāt es pieņemu šo naudu, domājot par to, ka tu esi tirgotājs un ka tirgotājiem nauda vajadzīga visiem viņu darījumiem; bet, tā kā vajadzība mani spiež un es esmu cieši pārliecināta, ka es tev drīz to atdošu, es tomēr naudu paņemšu; un, ja es neka citādi tev to nevarēšu atdot, es ieķīlāšu visas savas mājas!

Un, to teikusi, donna raudādama pieplaka Salabaeto vaigam. Salabaeto ņēmās viņu mierināt; un, palicis nakti kopa ar viņu, lai izrādītos viņas vispadevīgākais kalps, tas, negaidot viņas lūguma, atnesa pieci simti zelta florīnu, ko viņa pieņēma, sirdī smiedamās, bet ar asarām acīs, pie kam Salabaeto apmierinājās ar viņas vienkāršo solījumu. Tiklīdz donna saņēma naudu, viņa sāka izturēties pavisam citādi; un, ja agrāk Salabaeto allaž varēja apciemot donnu, kad vien to vēlējās, tad tagad sākās <ln/ nedažādas aizbildināšanās, un labi, ja no septiņām reizēm vienu tam izdevās iek|ut pie viņas, taču tas vairs netika saņemts ned/ ar glāstiem, nedz ar tādu prieku kā agrāk. Noteiktais laiks, kuu vajadzēja atdot parādu, bija ne tikvien pienācis, bet pagājis vel mēnesis un divi, taču, kad Salabaeto atprasīja savu naudu, tanī tapa maksāts vienīgi ar solījumiem. Un beidzot tirgotājs atskārta nekrietnās sievietes viltību un savu neapdomību un saprata, ka nedabūs no viņas neko vairak kā vien to, ko viņai pašai labpatiks atdot, tāpēc ka tam nebija ne niecīgākas parādzīmes, ne liecinieka; taču, kaunēdamies žēloties kādam, — gan tāpēc, ka iepriekš bija ticis brīdināts, gan tāpēc, ka sagaidīja pelnīto izsmieklu par savu vientiesību, — Salabaeto, bez mēra noskumis, klusībā apraudāja savu muļķību. Un, tā kā viņš bija saņēmis no saviem patroniem vairakas vēstules, kurās tie rakstīja, lai viņš izmainot naudu un nosūtot tiem, Salabaeto, baidīdamies, ka, neizpildot šo rīkojumu, varētu atklaties viņa pārkāpums, nolēma aizbraukt no šejienes, un, uzkāpis uz kada neliela kuģīša, viņš nenonāca vis Pizā, uz kurieni viņam vajadzēja doties, bet Neapolē. Tos laikus Neapolē dzīvoja kāds mūsu tautietis, Pjetro del Kanidžāno, Kon- stantinopoles ķeizarienes mantzinis, cilvēks ar lielu sapratu un sevišķi atjautīgs, īstens draugs Salabaeto un viņa piederīgajiem. Sim ļoti uzticamajam cilvēkam Salabaeto pēc dažām dienam žēlojas un izstāstīja, ko bija izdarījis un kāda nelaime viņu piemeklējusi, un lūdza tā palīdzību un padomu, kā viņam iekārtoties še uz dzīvi, apgalvodams, ka nekad vairs nedomājot atgriezties Florencē. Kanidžāno, noskumis par šīm vēstīm, sacīja:

— Nelāgi tu esi izdarījis, nelāgi uzvedies un nelāgi izpildījis savu patronu pavēli. Pārāk daudz naudas vienā reizē tu esi izšķiedis vaļīgā dzīvē. Bet ko tagad? Kas darīts, padarīts, jārod kāds padoms.

Un ka jau saprātīgs cilvēks Kanidžāno aši izdomāja, kas darāms, un pateica to Salabaeto. Salabaeto patika ta padoms, un viņš nolēma uz labu laimi pamēģināt to izpildīt, un, tā kā viņam vēl bija mazliet naudas un Kanidžāno arī nedaudz aizdeva, viņš sagatavoja daudzus lielus saiņus, pamatīgi sasietus un apsietus, nopirka divdesmit eļļas mucas, piepildīja tās un, kad viss bija iekrauts kuģī, atgriezās Palermo. Iedevis doganjeriem saiņu sarakstu un uzrādījis arī mucu vērtību, viņš lika visu pierakstīt uz sava rēķina un novietoja preci noliktavās, sacīdams, ka līdz tam laikam, kamēr pienākšot citas preces, ko viņš gaidot, viņš negrimto" bot šīs aizskart. Kad Jankofjore to uzzināja un padzirdēja, ka pašreiz atvestās preces esot vērtas vismaz divi tūkstoši zelta Ilorīnu vai pat vairāk, neskaitot tās preces, ko viņš vēl gaidot un kas vērtība pārsniedzot trīs tūkstoši florīnu, tai likās, ka vēl par maz no viņa izvilkts, un tā nolēma atdot šos piecus simtus, lai rastu iespēju iegūt lielāko tiesu no pieciem tūkstošiem, un aizsūtīja pēc viņa. Salabaeto, tagad jau kļuvis viltīgāks, atnāca. Jankofjore, izlikdamās, ka neko nezina par viņa atvestajām precēm, saņēma viņu visai priecīgi un sacīja:

—   Vai tu nedusmojies uz mani, ka es tev laikā neatdevu tavu naudu?

Salabaeto pasmaidīja un teica:

—    Mana kundze, patiesība man tas mazliet nepatika, jo es biju gatavs izraut sirdi sev no krūtīm, ja ar to būtu varējis iepriecēt jūs. Bet tagad paklausieties, cik ļoti es esmu noskaities uz jums: mīlestība, ko es pret jums izjutu, ir tik liela un kvēla, ka es liku pārdot lielāko tiesu no saviem īpašumiem un esmu pašreiz atvedis šurp tik daudz preču, ka to vērtība pārsniedz divus tūkstošus florīnu, un gaidu no rietumiem vēl tādu daudzumu preču, ka to vērtība pārsniegs trīs tūkstošus; un es esmu nodomājis šeit iekārtot veikalu un apmesties uz dzīvi, lai allažiņ būtu jūsu tuvumā, jo man šķiet, ka es ar jūsu mīlestību esmu laimīgāks nekā jebkurš cits mīlētājs ar savu.

Uz to donna atbildēja:

—    Redzi, Salabaeto, ikkatra tava izdošanās mani ļoti iepriecina, tāpēc ka es tevi mīlu vairāk par savu dzīvību; un es esmu neizsakāmi priecīga, ka tu esi atgriezies ar nodomu šeit palikt, jo es ceru būt ar tevi kopā vēl dažu jauku stundiņu. Bet es gribu tev mazliet atvainoties, ka toreiz, pirms tavas aizbraukšanas, tu dažreiz nedrīkstēji šurp nākt, kad to vēlējies, un dažreiz, kad biji atnācis, netiki tik priecīgi saņemts kā agrāk; un arīdzan par to, ka es tev laikā neatdevu tavu naudu. Tev jāzina, ka man toreiz bija uzbrukušas vislielākās sāpes un visdziļākās bēdas, un, kas atrodas tādā stāvoklī, tas, lai arīdzan cik stipri otru mīlētu, nevar viņu tik laipni saņemt, nedz arī vienmēr pievērst viņam tādu uzmanību, kā otrs to vēlētos. Un beidzot tev jāzina, ka vienai sievietei ļoti grūti nākas sagādāt tūkstoš florīnu; diendienā mums melo un neizpilda to, kas ir apsolīts, un tālab piederas, ka arīdzan mēs melojam citiem; tikai aiz šī un ne aiz cita iemesla es tev neatdevu tavu naudu; tomēr es to saņēmu drīz pēc tavas aizbraukšanas, un, ja es būtu zinājusi, uz kurieni sūtīt, esi drošs, ka es tev to butu aizsūtījusi, bet, tā ka es nezināju, es esmu tev to saglabājusi.

Un, likusi atnest maku, kurā atradās tie paši florīni, ko viņš tai bija atnesis, tā iespieda viņam šos florīnus saujā un sacīja:

—    Saskaiti, vai lur ir pieci simti!

Salabaeto nekad vēl nebija bijis tik priecīgs; un, saskaitījis naudu un redzēdams, ka tur ir pieci simti, viņš noglabāja tos un sacīja:

—    Mana mīļā, es ticu, ka jūs runājat taisnību; taču jūs manā labā esat darījusi daudz, un man jums jāsaka, ka gan aiz šā iemesla, gan aiz mīlestības, ko es pret jums izjūtu, es allaž pūlēšos jums pakalpot ar katru suminu, kas jums būtu nepieciešama un ko es varētu sadabūt; un, kad es še būšu iekārtojies, jūs varēsit par to pārliecināties.

Un tā, atjaunojis vārdos savas mīlestības saites ar to, Salabaeto sāka ar to mīļi satikties, un tā atkal izrādīja viņam vislielāko laipnību un vislielāko godu pasaulē, un arīdzan savu bezgala lielo mīlestību. Bet Salabaeto, gribēdams tai par krāpšanu atriebties ar krāpšanu, kādu dienu, kad tā viņu bija likusi ataicināt uz vakariņām un naktsguļu, ieradās tik grūtsirdīgs un noskumis, ka likās, viņš nule, nule nomirs. Jankofjore apskāva viņu un skūpstīja, un ņēmās izvaicāt, kāpēc viņš esot tik grūtsirdīgs. Labu laiku licis sevi lūgt, viņš sacīja:

—    Es esmu pazudis cilvēks, jo kuģi, uz kura atrodas preces, ko es gaidīju, ir sagūstījuši Monāko korsāri, un atpirkties varētu par desmit tūkstoš zelta florīniem, no kuriem man pienāktos maksāt vienu tūkstoti, bet man nav ne denāra, jo tos piecus simtus, ko tu man atdevi, es tūdaļ aizsūtīju uz Neapoli audekla iepirkšanai un atgādāšanai. Un, ja es patlaban gribētu pārdot preces, kas man šeit ir, tad, tā kā tagad nav īstais laiks, man nāktos atdot par puscenu kā vienu, tā otru preci; turklāt mani šeit vēl tik labi nepazīst, lai es atrastu kādu, kas man šai ziņā palīdzētu; tāpēc es nezinu, nedz ko man darīt, nedz ko sacīt. Ja es tūliņ nenosūtīšu naudu, kuģis ar precēm tiks aizvests uz Monāko, un es nekad neko nedabūšu.

Donna bija gaužām apbēdināta par to, jo viņai likās, ka nu viss ir zaudēts; bet, pārdomājusi, kā rīkoties, lai preces netiktu aizvestas uz Monāko, viņa sacīja:

—    Dievs to zina, cik ļoti man tevis žēl, jo es tevi mīlu, taču ko līdz bēdāties par to? Ja man būtu šī nauda, dievs mans liecinieks, es tev to tūliņ atnestu. Bet man tās nav. Taisnība, še ir kāds cilvēks, kas man nesen pakalpoja ar pieciem simtiem, kuru man pietrūka, taču viņš prasa lielus procentus: ne mazāk kā trīsdesmit par simtu. Ja tu gribētu aizņemties no viņa, vajadzētu viņam sagādāt labu nodrošinājumu, un es no savas puses esmu ar mieru tevis dēļ ieķīlāt visu savu mantu un pali sevi (ja viņš tev aizdotu), lai tikai tev pakalpotu. Bet kā tu domā nodrošināt viņam pārējo?

Salabaeto noprata iemeslu, kas donnu pamudina uz šo pakalpojumu, un atskārta, ka ta piesola pati savu naudu; tas viņam ļoti patika, un, vispirms pateicies tai, viņš sacīja, ka milzīgie procenti viņu neatbaidot, jo nauda viņam esot gaužām nepieciešama; pēc tam viņš teica, ka nodrošināšot aizdevēju ar precēm, kas atrodoties dogana, norakstot preces uz tā vārda, kurš naudu aiz- došot, bet noliktavas atslēgu viņš pats gribot glabat, lai varētu parādīt savu preci, ja viņam to kāds prasītu, un lai nekas netiktu aizskarts, sajaukts vai pārmainīts. Donna sacīja, ka tā būšot labi un drošība arīdzan esot visai laba. Un tāpēc, tikko pienāca rīts, viņa aizsūtīja pēc kāda starpnieka, kuram viņa ļoti uzticējās, un, pārrunājusi ar to par šo darījumu, iedeva tam tūkstoš zelta florīnu, kurus vidutājs tūdaļ aiznesa Salabaeto un lika pārrakstīt uz sava vārda visu preci, kas Salabaeto atradās doganā; un, nokārtojuši visus ierakstus un parakstus un vienojušies par visu, tie aizgaja katrs savās darīšanās.

Salabaeto ar tūkstoš pieci simti zelta florīniem kabatā, cik ātri varēdams, uzkāpa uz kāda kuģa un atgriezās Neapolē pie Pjetro del Kanidžāno un no šejienes aizsūtīja kārtīgu un pilnīgu norēķinu saviem patroniem, kas viņu bija sūtījuši pārdot vadmalu. Un, atdevis naudu Pjetro un it visiem, kam vien bija parādā, viņš vairākas dienas ar Kanidžāno līksmojās uz apkraptās sicīlietes rēķina. Pec. tam, negribēdams turpmāk palikt tirgotājs, viņš aizbrauca uz Feraru. Jankofjore, neatrazdama Salabaeto Palermo pilsētā, sāka brīnīties, un viņai jau radās aizdomas. Un pēc tam, kad viņa to bija mēnešus divus gaidījusi un redzēja, ka tas nerādās, viņa lika starpniekam uzlauzt noliktavas. Un, vispirms apskatījusi mucas, ko domāja esam pilnas ar eļļu, redzēja, ka tās ir pilnas ar jūras ūdeni, un katra varbūt bija tikai daži desmiti litru eļļas virspusē pie spundes. Tad, atraisot saiņus, atrada, ka tie visi ir piebāzti ar pakulām, izņemot divus, kuros bija vadmala; ar vienu vardu sakot, visa prece, kas tur atradās, nebija vairāk kā divi simti florīnu vērta. Redzēdama, ka

ir apmānīta, Jankofjore ilgi apraudāja atdotos piecus simtus un vēl ilgāk — aizdoto tūkstoti, bieži sacīdama: «Kam darīšanas ar toskānieti, lai acis nekad netur ciet!» Un tā, pamesta zaudējumos un apsmieklā, viņa saprata, ka ne jau viņa vien tā gudrā pasaulē.

Tiklīdz Dionejs bija pabeidzis savu noveli, Laureta redzēja, ka pienācis laiks, kad viņas varai jābeidzas; uzslavējusi Pjetro del Kanidžāno padomu, kas izrādījās visai noderīgs, un Salabaeto gudrību, kura arīdzan nebija mazāka, liekot šo padomu lietā, viņa noņēma lauru vainagu un, uzlikusi to Emīlijai galvā, laipnīgi sacīja:

—    Mana dārgā, es nezinu, cik vēlīga karaliene jūs mums būsit, bet dai|a gan. Tad nu papūlieties, lai jūsu darbi būtu tikpat skaisti kā jūs pati!

Un, to teikusi, viņa apsēdās.

Emīlija mazliet pietvīka aiz kauna — ne tik daudz tāpēc, ka bija kronēta par karalieni, kā tāpēc, ka dzirdēja sevi visu klātbūtnē uzslavējam par to, par ko sievietēm it sevišķi patīk tapt slavētām, un viņas vaigi k|uva līdzīgi pusplaukušām rozēm rītausmā. Tomēr, kad viņa kādu brīdi bija turējusi acis nolaistas uz zemi un nosarkums bija pazudis, viņa, aprunājusies ar sene- šalu par dažādiem pasākumiem, kas skāra it visus klātesošos, iesāka runāt tā:

—    Mīļās dāmas, mēs allaž redzam, ka vērši, kad tie kādu dienas cēiienu smagi nostrādājuši, jūga iejūgti, pēc tam tiek no jūga atbrīvoti uri atraisīti, un var svabadi savā vaļā ganīties pa birzīm. Un mēs redzam aridzan, ka dārzi, kur zaļo dažādi augi, nav mazāk jauki, bet pat vēl daudz jaukāki par birzīm, kurās aug vienīgi ozoli. Tāpēc, ņemot vērā, cik daudz dienu mums bija jāstāsta, pakļaujoties zināmiem likumiem, es domāju, ka arī mums vajadzētu mazliet paklaiņot un klejojot atgūt spēkus, lai pēc tam atkal atgrieztos jūgā; un man šķiet, ka šī klejošana mums būtu ne tikvien noderīga, bet pat nepieciešama. Un tāpēc, turpinot mūsu jaukās sarunas, es neesmu nodomājusi ierobežot rītdienas stāstus ar kādu noteiktu tematu, bet gribu, lai ikviens stāsta to, ko vēlas; un esmu cieši pārliecināta, ka dažādie stāsti, kas te tiks stāstīti, nebūs mazāk jauki kā runāšana par vienu tematu. Un, kad mēs tā būsim darījuši, tad tie, kas valdīs pēc manis, varēs mūs, jau atspirgušus, ar jo lielāku drošību pakļaut ierastajiem likumiem.

39 Dekamerons

Un, to teikusi, viņa līdz vakariņu stundai atļava katram darīt, kas tam tīk.

It visi slavēja karalienes gudrību par to, ko viņa bija teikusi; un, kad tie bija piecēlušies kājās, ikviens nodevās savam priekam: dāmas sāka vīt vainagus un citādi uzjautrināties, jaunekļi — spēlēt spēles un dziedāt. Tā viņi pavadīja laiku līdz vakariņām. Kad tās pienāca, viņi līksmība un priekā ieturēja maltīti pie jaukās strūklakas un pēc vakariņām kā paraduši guva prieku dziesmās un dejās.

Beidzot karaliene, sekojot savu priekšgājēju paradumam, bez tām dziesmām, ko daži bija dziedājuši no brīvas gribas, pavēlēja kādu nodziedāt Pamfilam. Tas labprāt iesāka:

Tik liels ir prieks, ai Amor, Ko piešķīri man savā likteņspēlē, Ka laimīgs esmu, degdams tavā kvēlē.

Tā līksmes pilnība, kas sirdi k|aujas

No augsta, dārga prieka.

Kam mani izredzēji.

Sev vietu nerazdama, ārup raujas

Un neslēpjas nenieka,

Bet, rotājoties sejā.

Pauž, ka es iemīlējies

Un aplaimots, jo tur, kur retiem vēlēts,

Es drīkstu būt. Tur avots manai kvēlei.

Es nepraša, lai dziesmā izteikt spētu —

Vai lai ar roku radu

Uz līksmi, kas man dota?

Ja izteikt prastu, slēpt man vajadzētu,

Jo, līdz to izrunātu,

Man laime vērstos sodā.

Tāds prieks nu mani rota,

Ka izpaust ir par vājām visas mēles

Jel mazumu no manas lielās kveles!

Kas būtu domājis, ka mana roka

Jebkad to aizsniegt spētu,

Kam ta nu pieskārusies.

Ka mana seja, tvīkstot ilgu mokās.

Tur pieplakt iedrīkstētu.

Kur mīlot piek|āvusies

Un laimē paglābusies?

Kas ticēs manai veiksmei liktepspēlč?

Es noklusu — viss degdams prieka kvēlē.

Pamfila dziesma bija pabeigta; un, lai gan visi tai godam piebalsoja, še nebija neviena, kas ar lielāku cītību, nekā pieklājas, nebūtu iegaumējis dziesmas vārdus, pūlēdamies uzminēt, par ko Pamfils dzied, itin kā kad viņam pienāktos to slēpt. Un, lai gan tie izdomājās gan šā, gan tā, neviens neuzminēja, kā tas patiesi bija. Un karaliene, redzēdama, ka Pamfila dziesma pabeigta un jaunās dāmas un kungi labprāt ietu atpūsties, pavēlēja it visiem doties pie miera.

DEVĪTĀ DIENA

Beidzas Dekamerona astotā diena un sākas devītā, kura, Emīlijai valdot, ikviens stāsta to, ko veļas, un par to, kas viņam labāk patīk.

Saules gaisma, no kuras spožuma bēg nakts, jau bija visu zvaigžņoto debesu tumšo zilumu pārvērtusi gaišā un ziedi pļavās sāka atvērties, kad Emīlija piecēlusies lika pasaukt savas draudzenes un arīdzan jaunekļus. Visi atnāca un, lēniem soļiem iedami aiz savas karalienes, sasniedza kādu birzi netālu no pils, un, tajā iegājuši, ieraudzīja dažādus dzīvniekus: gan stirnas, gan briežus, gan citus meža kustoņus, kas ieilgušā mēra dēļ bija gandrīz pavisam droši kļuvuši un sagaidīja medniekus bez jebkādām bailēm gluži kā pieradināti; dāmas un jaunekļi, brīžam tuvodamies vienam, brīžam otram zvēriņam, itin kā kad viņiem vajadzētu tos noķert, lika tiem skriet un lēkāt un labu brīdi tā priecājās. Taču, kad saule jau pacēlās augstāk, visiem likās, ka laiks doties mājup. Viņi bija novijuši vainagus no ozolu zariem, rokas viņiem bija pilnas ar smaržīgām zālērn un ziediem, un, ja kāds viņus būtu sastapis, tas nevarētu teikt neko citu kā vienīgi: «Ai, nāve viņus neuzvarēs vai arī nogalinās priecīgus!» Un, tā iedami uz priekšu soli pa solim, viņi dziedādami, tērzēdami un jokodami nonāca pilī, kur atrada visu, kā pienākas, uzpostu un kalpotājus jautrus un vēlīgus. Seit, mazliet atpūtušies, jaunekļi un dāmas nesēdās pie galda, pirms nebija nodziedājuši sešas dziesmiņas, vienu jautrāku par otru. Tad tika pasniegts ūdens roku mazgāšanai, un senešals pēc karalienes vēlēšanās nosēdināja visus pie galda, un, kad bija atnesti ēdieni, visi jautri ieturēja maltīti. Un, piecēlušies no galda, viņi kādu brīdi nodevās dejām un mūzikai, un tad pēc karalienes pavēlēs ikviens, kas vēlējās, gāja atpūsties. Taču, kad bija pienākusi noliktā stunda, visi sapulcējās parastajā vietā uz stāstīšanu. Tur karaliene, paskatījusies uz Filomenu, sacīja, lai viņa iesāk šīs dienas stāstus. Un Filomena smaidīdama iesāka.

PIRMĀ NOVELE

Rinučo un Alesandro mīl donnu Frančesku; bet viņa. nemīlēdama nevienu no tiem, vienam liek gulties kapa miroņa vietā un otram — izvilkt to itin kā mironi no kapa; tā kā nedz viens, nedz otrs nevar izpildīt prasīto līdz galam, viņa veikli tiek vaļā no abiem.

ana pavēlniece, ja jiis tā vēlaties, man ir sevišķi patīkami šajā plašaja un brīvajā sarunu laukā, kura jusu labdzimtība mūs ir izvedusi, būt tai, kas dzīs pirmo vagu; un, ja es to labi izdarīšu, tad, es nešaubos, tie, kas man sekos, darīs to tikpat labi un vēl labāk. Jau daudzas reizes, mīļās dāmas, mūsu stāstos ir parādīts, kādi un cik lieli ir mīlestības spēki, tomēr es nedomāju, ka it viss par tiem jau būtu pateikts, — un nevarētu būt pateikts pat tad, ja mēs veselu gadu runātu vienīgi par to vien un ne par ko citu; un, tā kā šie spēki noved mīlētājus ne tikvien dažnedažādās dzīvības briesmās, bet liek tiem pat kā mirušiem nokāpt mirušo mājvietās, tad es gribu par to jums bez jau stāstītajām pastāstīt kadu noveli, no kuras jūs mācīsities pazīt ne vien mīlestības varu, bet ari uzzināsit, cik gudri kāda cienījama dārna atvairīja divus jaunekļus, kuri viņu mīlēja un kuru mīlestība viņai nebija pa prātam.

Tatad es saku, ka Pistojas pilsētā reiz dzīvoja kāda daiļa jo daiļa atraitne, kurā, viens par otru neko nezinādami, nejauši aizrāvušies, bez mēra iemīlējās divi mūsu florencieši, kas, izraidīti no Florences, še uzturējās, un vienu no tiem sauca par Rinučo Palermīni, otru — par Alesandro Kjarmontēzi; un, piesardzīgi rīkodamies, ikkatrs no tiem darīja visu, kas bija tā spēkos, lai iegūtu donnas mīlestību. Un, kad nu šo dižciltīgo dāmu, kuras vārds bija donna Frančeska dei l.odzāni, tie abi visai bieži traucēja gan ar sūtījumiem, gan ar lūgumiem un viņa vairākas reizes gluži neapdomīgi bija tos uzklausījusi, un vēlāk, kad viņa gribēja gudri atkāpties, tas viņai neizdevās, viņai ienāca prātā kāda doma, kā atkratīties no jaunekļu uzbāzības, un raugi: viņa gribēja lūgt no tiem kādu pakalpojumu, ko, pēc viņas domām, nedz viens, nedz otrs neizpildītu, lai gan to bija iespējams izpildīt; un tādā kārtā viņa rastu pienācīgu un redzamu iemeslu neuzklausīt vairs abu vēstis. Un paklausieties, kāda bija šī doma. Tai dienā, kad donnai tā ienāca prātā, Pistojā bija nomiris kāds vīrs, kas, lai gan viņa senči bija bijuši dižciltīgi ļaudis, tika uzskatīts par visļaunāko cilvēku ne tikvien Pistojā, bet pat visā pasaulē; turklāt, dzīvs būdams, viņš bija bijis tik kropls un ar tik neglītu seju, ka tas, kas viņu nepazina, pirmo reizi ieraugot, nobijās. Un viņš bija ticis apbedīts kapenēs pie franciskāņu mūku baznīcas, kas donnai likās zināmā mērā izdevīgi, lai piepildītu nodomāto. Tāpēc viņa sacīja kādai savai kalponei:

— Tu zini, kādas nepatikšanas un bēdas man ik dienas sagādā šo divu florenciešu Rinučo un Alesandro sūtījumi. Es nedomāju viņiem dāvāt savu mīlestību un, lai tiktu no viņiem vaļā, esmu nolēmusi, tā kā viņi man allaž daudz ko piesolījuši, pārbaudit viņus ar kādu prasību, un esmu pārliecināta, ka viņi io neizpildīs un tā es atkratīšos no šīs uzbāzības. Un paklausies, kā tam jānotiek: tu zini, ka šorīt franciskāņu mūku kapsētā apraka Skannādio (tā sauca nekrietno cilvēku, ko mēs iepriekš pieminējām), kuru dzīvu ieraugot, — kur nu vēl mirušu! — visdrosmīgākie mūsu pilsētas iedzīvotāji sajuta bailes. Un tāpēc tu slepeni aiziesi vispirms pie Alesandro un pateiksi viņam tā: «Donna Frančeska liek tev sacīt, ka tagad ir pienācis laiks, kad tu vari iegūt viņas mīlestību, pēc kuras tu tik dedzīgi ilgojies, un būt ar viņu kopā, kā tu to vēlies; un paklausies, kādā kārtā: vienam viņas radiniekam aiz kaut kāda iemesla, ko tu vēlāk uzzināsi, vajag šonakt aiznest uz viņas māju Skannādio līķi, kurš šorīt tika apbedīts, bet viņa to nevēlas, jo viņai ir bailes no tā, kas miris tādā navē; tāpēc viņa tev lūdz kā lielu pakalpojumu, lai tev labpatīk šovakar pirmā miega stundā iekāpt kapā, kur apbedīts Skannādio, uzvilkt tā drēbes un palikt tur, it kā tu būtu mironis, tikmēr, kamēr tev nāktu paka]; un, ne vārda nesakot un ne skaņas neizlaižot, tev jāļaujas, lai tevi izvelk no turienes un aiznes uz donnas māju, kur viņa tevi sagaidīs un no kurienes tu varēsi aiziet, kad vēlēsies, atstājot visu pārējo viņas ziņā.» Un, ja Alesandro to apsolīs izdarīt, tad lai notiek tā; bet, ja viņš teiks, ka nevēlas to darīt, tad tu pateiksi viņam no manas puses, lai viņš nerādās man acīs un, ja viņam dārga dzīvība, lai sargās sūtīt pie manis vēl kādu vēstnesi vai sūtījumu. Un pēc tam tu aiziesi pie Rinučo Palermīni un teiksi viņam tā: «Donna Fran- česka saka, ka ir ar mieru izpildīt it visas tavas vēlēšanās, ja tu viņai izdarīsi kādu lielu pakalpojumu, un raugi, ja tu šonakt ap pusnakti aiziesi uz kapu, kurā šorīt apbedīja Skannādio, un, nesakot ne vārda par to, ko-tu dzirdēsi vai redzēsi, klusītiņām iz- viIksi 110 kapa mironi un aiznesīsi uz viņas māju. Tur tu uzzināsi, kāpēc viņa tā gribēja, un gūsi no viņas to, ko tu vēlies. Un, ja tu negribi to darīt, tad nesūti viņai nekad vairs nedz sūtņus, nedz sūtījumus!»

Kalpone aizgāia pie abiem un katram izstāstīja visu pēc kārtās, kā pavēlēts. Tiklab viens, kā otrs atbildēja, ka būtu gatavs likties ne tikvien kapā, bet doties pat uz elli, ja dāma to vēlētos. Kalpone atnesa atbildi savai kundzei, kas nu sāka gaidīt, vai šie patiesi būs tik traki, ka to darīs.

Tā nu, kad pienāca nakts un visi jau laidās pirmajā snaudā, Alesandro Kjarmontēzi, uzvilcis kamzoii, izgāja no savas mājas, lai gultos Skannādio vietā kapā. Un pa ceļam viņam iešāvās prātā kāda baisa doma, un viņš sāka pie sevis runāt: — Ai, kāds muļķis gan es esmu! Uz kurieni es eju? Kā lai zina, varbūt viņas radinieki ir pamanījuši, ka es viņu mīlu, un, iedomādamies to, kā nav, likuši viņai tā rīkoties, lai mani šajā kapā nogalinātu? Ja tas notiktu, es būtu zaudējis, jo neviens visā pasaulē nekad neuzzinātu neko tādu, kas tiem varētu kaitēt. Un ko es zinu, varbūt man to visu ir uzsūtījis kāds no maniem ienaidniekiem, kurš, varbūt viņu mīlēdams, tādā kārtā grib viņai pakalpot? —• Un pēc tam viņš sacīja: — Bet pieņemsim, ka nav nedz šā, nedz ta un ka viņas radiniekiem tomēr mani jāaiznes uz viņas māju; tad, man

liekas, ne jau tāpēc šie to darīs, lai turētu Skannādio līķi savās rokās jebšu Lai ieliktu to donnas apskāvienos; drīzāk jādomā, ka tas viņiem ko sariebis un ka viņi tālab grib to sakropļot. Donna sacīja, lai es ciešot klusu, vienalga ko es redzētu. Ja viņi man izdurtu acis, izrautu zobus, nocirstu rokas vai kaut ko tamlīdzīgu, kas tad man būtu jādara? Kā es varētu klusēt? Un, ja es runātu, viņi mani pazītu un varbūt nodarītu man ko ļaunu vai arīdzan nenodarītu, tomēr es nebūtu neko panācis, jo viņi taču mani neatstātu pie donnas, un šī vēlāk teiktu, ka es esmu pārkāpis šās pavēli, un nekad nedarītu to, ko es vēlētos.

Un, tā runādams, viņš jau tik tikko negriezās atpakaļ uz mājam; tomēr liela mīlestība viņu dzina uz priekšu ar pretējiem un tik spēcīgiem dzenuļiem, ka noveda viņu līdz kapenēm. Viņš atvēra kapu, iekāpa iekša, izģērba Skannādio, apģērbās pats un atkal aizvēra kapu; un, kad bija apgūlies Skannādio vietā, viņš saka atcerēties, kas Skannādio ir bijis un visu, ko viņš par to ir dzirdējis, un proti, ka tas naktīs palaikam ieradies ne vien mirušo mājokļos, bet arī citur, un visi mati viņam sacēlās stāvus, un viņam likās, ka Skannādio tūlīt, tūlīt celsies un viņam pārgriezīs rīkli. Taču dedzīgā mīlestība palīdzēja viņam uzvarēt kā šīs, tā citas baiļu pilnās domas, un viņš, gulēdams klusu, it kā patiesi būtu miris, sāka gaidīt, kas ar viņu notiks.

Kad pienāca pusnakts, Rinučo izgāja no mājas, lai izpildītu to, ko donna no viņa bija likusi prasīt. Un pa ceļam viņam ienāca prātā daudz un dažādu domu par visu, kas vien viņam varētu atgadīties, un raugi: viņš varētu ar Skannādio liķi uz pleciem nok|ūt siņorijas rokās un ka burvis tikt notiesāts ar sārtu, vai arīdzan, ja par to uzzinātu, viņš varētu sadusmot nelaiķa radiniekus; šādas un citas tamlīdzīgas domas viņu tik tikko neatturēja. Bet tad, tās pārvarējis, viņš sacīja: — Kā gan es teikšu «nē» pirmajā reizē, kad šī dižciltīgā dāma, ko es esmu tik ļoti mīlējis , un mīlu, no manis prasa kādu pakalpojumu, it sevišķi, ja es ar to varu iegūt viņas labvēlību? Kauču ari man būtu jāmirst, es nevarētu nedarīt to, ko esmu viņai solījis. — Un viņš gāja tālāk, sasniedza kapenes un bez jebkādām grūtībām atvēra kapu. Dzirdēdams, ka kāds atver kapu, Alesandro, lai gan izjuta lielas bailes, tomēr klusēja. Rinučo iekāpa kapā un, domādams paņemam Skannādio līķi, paņēma Alesandro aiz kājām un izvilka ārā, tad, uzcēlis viņu plecos, sāka iet uz dižciltīgās donnas mājas pusi. Un, tā iedams un nepievērsdams savai nastai sevišķu uzmanību, viņš bieži to apdauzīja, te vienā, te otrā vietā uzgrūz- damies soliem, kas atradās gar ielas malu, jo nakts bija tik tumša' un necaurredzama, ka nevarēja izšķirt, kur lika kāju. Un, kad Rinučo jau bija nonācis pie dižciltīgās donnas durvju sliekšņa un donna ar savu kalponi stāvēja pie logiem, lai redzētu, vai Rinučo atnesīs Alesandro, un bija jau pilnīgi sagatavojusies abus raidīt prom, atgadījās, ka siņorijas sardzes vīri, kas bija paslēpušies šai ielā un klusu uzglūnēja, lai noķertu kādu trimdā izdzīto, izdzirda Rinučo solu troksni, tūdaļ izvilka lukturi, lai redzētu, ko uzsākt un kurp doties, un, vicinādami vairogus un pīķus, kliedza: — Kas tur ir? — Kad Rinučo pazina sardzes vīrus, ta ka visai ilgām pārdomām viņam nebija laika, viņš, nometis Alesandro, metās bēgt, cik ātri vien kājas spēja nest. Alesandro aši piecēlās un, lai gan tam mugurā bija miroņa drēbes, kas bija aplam garas, arīdzan aizbēga.

Donna luktura gaismā, kuru sardzes vīri bija izvilkuši ārā,, pavisam labi redzēja Rinučo un Alesandro tam plecos un ievēroja arī, ka Alesandro ģērbies Skannādio drēbēs, un brīnīties brīnījās par abu lielo drošsirdību, bet ar visu brīnīšanos viņa ļoti smējās, redzēdama, kā Rinučo nomet zemē Alesandro un pēc tam abi laižas lapās. Un, būdama par šo notikumu bezgala priecīga un slavēdama"dievu, kas viņu atpestījis no abu uzmācības, viņa aizgriezās no loga un, iegājusi dziļāk istabā, kopā ar kalponi nosprieda, ka, bez šaubām, abi jaunekļi viņu ļot mīl, ja tie, kā nupat izrādījās, izpildījuši visu, ko viņa tiem bija pavēlējusi.

Rinučo noskumis un nolādēdams savu ļauno likteni, tomēr negāja uz māju, bet, kad sardzes vīri no šīs ielas bija aizgājuši, atgriezās tur, kur bija nometis Alesandro, un sāka taustīdamies meklēt, vai to neatradis, lai līdz galam izdarītu savu pakalpojumu donnai; bet, to neatrazdams un domādams, ka sardzes vīri to aiznesuši, viņš bēdīgs atgriezās mājās. Alesandro, nezinādams, ko gan vel citu darīt, tā kā nebija pazinis to, kas viņu bija nesis, noskumis par tādu neveiksmi, ari atgriezās mājās.

Kad no rīta Skannādio kapa vietu atrada atvērtu, bet viņa paša kapā neredzēja, jo Alesandro viņu bija ievēlis dziļumā, pa visu Pistoļu sāka klīst visdažādākās valodas, un muļķi domāja, ka viņu aiznesuši velni. Tomēr abi mīlētāji izstāstīja dāmai, ko bija darījuši un kas viņiem bija atgadījies, tādā kārtā aizbildinādamies, ka nebija pilnīgi izpildījuši viņas pavēli, un lūdza viņas labvēlību un mīlestību. Donna, izlikdamās, ka nevienam nespēj ticēt, noteikti atbildēja, ka nekad neko nevēloties abu labā darīt, jo šie neesot izpildījuši to, ko viņa lūgusi, un tādā kārtā tika vaļā no abiem.

OTrā noveli

Kāda klostera priekšniece tumsā steigšus pieceļas, lai pieķertu viņai nosūdzēto mūķeni ar mīļāko gultā; tā kā pie viņas pašas tobrīd atrodas kāds garīdznieks, viņa, domādama uzliekam galvā mūķenes šķidrautu, uzliek garīdznieka bikses; kad apvainotā mūķene pamana misēkli un priekšniecei aizrāda, mūķeni atbrīvo, un tā var netraucēti palikt kopā ar savu mīļāko.

ilomena jau klusēja un visi slavēja dāmas prasmi tikt va|ā no jaunekļiem, kurus viņa negribēja mīlēt, bet abu mīlētāju pārdrošo pašpaļāvību uzskatīja nevis par mīlestību, bet drīzāk gan par neprātu, kad karaliene Elīzai laipnīgi sacīja: — Turpini, Elīza!

Un Elīza tūdaļ iesāka:

— Visudārgās dāmas, donna Frančeska, kā teikts, gudri prata atbrīvoties no saviem apnicīgajiem pielūdzējiem; taču arī kāda jauna mūķene, liktenim palīdzot, ar lielisku un veiklu ierunu

izglāba sevi no draudošajām briesmām. Un, kā jums zināms, ļoti daudz ir tādu, kuri, paši būdami vislielākie muļķi, uzmetas citiem par skolotajiem un soģiem un kurus, kā jūs dzirdēsit no mana stāsta, liktenis dažreiz pelnīti soda; un tā notika arīdzan ar klostera priekšnieci, kam bija pakļauta mūķene, par kuru es jums gribu pastāstīt.

Tātad jums jāzina, ka Lombardijā ir kāds klosteris, ļoti ievērojams ar savu svētumu un dievticību, kurā starp citām mūķenēm, kas tur bija, uzturējās arī kāda jaunava, dižciltīgu ļaužu un apveltīta ar apbrīnojamu daiļumu, vārdā Izabeta; un šī jaunā mūķene, kādu dienu pienākusi pie restotā loga, lai parunātos ar savu radinieku, iemīlējās kādā skaistā jauneklī, kas tam bija atnācis līdz. Un jauneklis, redzēdams, cik viņa daiļa, un jau no acīm nopratis viņas vēlēšanos, iedegās tādā pašā kaislība pret viņu. Taču ilgu laiku, ne bez lielām sirdssāpēm kā vienam, tā otram, viņu mīlestība palika nepiepildīta. Beidzot, tā kā abi pēc tā 'tiecās, jauneklis atrada kādu ceļu, lai varētu vislielākajā slepenībā iekļūt pie savas mūķenes, kas viņai bija ļoti pa prātam; un tas apmeklēja viņu ne vienreiz vien, bet daudzas reizes, abiem par lielu prieku. Kamēr tas tā turpinājās, kādu nakti atgadījās, ka viena no šejienes mūķenēm ieraudzīja jaunekli (nedz viņam pašam, nedz Izabetai nemanot), atvadoties no Izabetas un aizejam. Mūķene to pateica citām; vispirms tās nolēma Izabetu apsūdzēt klostera priekšniecei, kuras vārds bija donna Uzimbalda un kuru mūķenes un ikviens, kas to pazina, uzskatīja par krietnu un svētu sievieti; tomēr vēlāk tās nolēma, lai Izabeta neko nevarētu noliegt, iekārtot tā, ka klostera priekšniece pati pieķertu viņu kopā ār jaunekli. Un tā, nevienam nesakot ne vārda, tās slepeni norunāja savā starpā, kāda kārtībā nakti paliks nomodā un uzmanīs, lai notvertu Izabetu. Tā kā Izabeta nemaz nepie- sargājas, nedz arī kaut ko nojauta, atgadījās, ka kādu nakti, kad viņa atkal bija ataicinājusi savu mīļāko, to tūdaļ uzzināja klostera māsas, kas viņiem uzglūnēja. Mūķenes, kad tām likās pienācis īstais brīdis un kad bija jau vēla nakts, sadalījās divās daļās, vienas nostājās sardzē pie Izabetas celles durvīm, citas aizskrēja uz klostera priekšnieces istabu un, pieklauvējušas pie durvīm, kad tā atsaucās, sacīja:

— Kundze, celieties ātrāk, mēs uzzinājām, ka r Izabetas cellē atrodas kāds jauneklis!

To nakti klostera priekšniece pavadīja kopā ar kādu garīdznieku, kuru viņa bieži lika ienest pie sevis lielā lādē. Izdzirdusi klauvējienus un baidīdamās, ka mūķenes pārliecīga steiga un cītībā tā neiegrūžas durvīs, ka tās atvērtos, viņa žigli piecelās un, cik labi varēdama, tumsā apģērbās, un, domādama paņemam krokotu plīvuru, kādus mūķenes liek galvā un ko sauc par saltero, paķēra garīdznieka bikses; un steiga bija tik liela, ka, nesajēgdama, ko dara, viņa uzmeta tās galvā saltero vietā un, izgājusi ārā, tūdaļ aizslēdza aiz sevis durvis, sacīdama:

—    Kur ir tā dieva nolādētā?

Un kopā ar citām klostera māsām, kuras tik dedzīgi un neatlaidīgi gribēja pieķert Izabetu nozieguma vietā, ka nornaz neievēroja, kas priekšniecei galvā, viņa piegāja pie celles durvīm un ar mūķeņu palīdzibu atgrūda tās vaļa; un, iegājušas cellē, viņas at- rada abus mīlētājus gultā apskāvušos. Tie, apjukuši no tik pēkšņa pārsteiguma un nezinādami, ko darīt, palika nekustīgi guļot. Jaunavu tūliņ sagraba citas mūķenes un pēc klostera priekšnieces pavēles aizveda uz kapitulu. Jauneklis palika turpat, apģērbās un gaidīja, ar ko tas beigsies, apņēmies izrēķināties ar visiem, kam vien tiktu klāt, ja viņa mīļotajai kaut kas taptu nodarīts, un pēc tam aizvest to sev līdzi. Klostera priekšniece, nosēdusies kapitulā savā vietā, klātesot visām citām mūķenēm, kas skatījās vienīgi uz vainīgo, sāka teikt viņai vislielākās rupjības, kādas jebkad sievietei sacītas, jo viņa ar savu nekrietno un kauna pilno uzvešanos būšot aptraipījusi klostera svētumu, godu un labo slavu, ja par to uzzināšot ārpusē; un lamu vārdiem tā pievienoja visbargākos draudus. Jaunava, nokaunējusies un nobijusies kā jau vainīga, nezināja, ko atbildēt, un klusēdama centās modināt citās līdzjūtību. Bet, kad klostera priekšniece sāka vēl stiprāk lamāties, viņai gadījās pacelt acis, un viņa ieraudzīja, kas klostera priekšniecei galvā un bikšu saites, kuras nokarājās tai gar abām ausīm. No ta nopratusi visu un kļuvusi pavisam droša, viņa sacīja:

—   Mana kundze, lai dievs jums stāv klāt, sasieniet savu aubi un tad sakiet man visu, ko jūs vēlaties!

Klostera priekšniece, kas viņu nesaprata, teica:

—    Kadu aubi, nekrietnele? Tu vel uzdrošinies jokot? Vai tev šķiet, ka pēc tā, ko tu esi darījusi, te vēl ir vieta jokiem?

Tad jaunava sacīja vēlreiz:

—   Mana kundze, es jūs lūdzu, sasieniet savu aubi* un tad sakiet man, kas jums tīk!

Tad daudzas mūķenes paskatījās uz priekšnieces galvu, un arī viņa pati, saķērusi galvu ar rokām, saprata, kāpēc Izabeta tā runā. Apzinādamas pati savu pārkāpumu un redzēdama, ka visas to ir pamanījušas un tas vairs nav noslēpjams, viņa mainīja balss noskaņu un sāka runāt pavisam citādi nekā pirms tam, un pašās beigās teica, ka neesot jau iespējams pretoties miesas kārībai un tāpēc lai katra tāpat klusiņām, kā tas ticis darīts līdz šim, papriecājoties, kad varot. Un, atbrīvojusi jaunavu, klostera priekšniece atgriezās gultā pie sava garīdznieka un Izabeta — pie sava mīļākā, kuru viņa pēc tam vēl daudzas reizes aicināja pie sevis par spīti tām, kas viņu apskauda. Pārējās, kam nebija mīļāko, centās slepeni sagādāt sev laimi, cik labi varēdamas.

TREŠA NOVELE

Maestro Simone, paklausot Bruno, Bufalmako un Nello lūgumam, iestāsta Kalandrino, ka viņš esot uz grūtām kājām; Kalandrīno dod tiem kapaitnus un naudu zālēm un atkal kļūst vesels, izticis bez radībām.

Kad Elīza bija pabeigusi savu noveli un it visas dāmas pateikušās dievam, ka viņš tik laimīgā kārtā bija paglābis jauno mūķeni no skaudīgo māsu pārmetumiem, karaliene pavēlēja turpināt stāstīšanu Filostrātam, kurš, negaidīdams vairāk uzaicinājumu, iesāka: — Visdaiļās dāmas, neaptēstais tiesnesis no Markes, par kuru es jums vakar stāstīju, man izrāva no mutes kādu noveli par Kalandrīno, ko es tobrīd jau gribēju iesākt. Un, tā kā viss, ko par viņu stāsta, var tikai pavairot jautrību, kauču arī par viņu un viņa biedriem jau daudz ir runāts, es jums tomēr pastāstīšu noveli, kas man vakar bija prātā.

Iepriekš jau pietiekami skaidri tika parādīts, kas bija Kalandrīno un citi, par kuriem man šajā novelē jāstāsta; un tāpēc, neielaižoties garākās runās, es jums teikšu, ka atgadījās tā, ka nomira kāda Kalandrino radiniece un atstāja viņam divi simti liru skaidrā sīknaudā. Tāpēc Kalandrino visur sāka stāstit, ka gribot pirkt īpašumu, un uzsāka sarunas ar visiem vidutājiem, cik vien to Florencē bija, it kā viņam būtu ko izdot desmit tūkstoši zelta florinu. Taču veikals vienmēr izjuka, tiklīdz nonāca līdz pieprasītā īpašuma cenai. Bruno un Bufalmako, kas to visu zināja, jau daudzas reizes viņam bija teikuši, ka vislabāk viņš darītu, ja kopā ar tiem šo naudu notērētu, nevis pirktu zemi, it kā viņš būtu nodomājis no tās māla pikas velt. Taču tiem neizdevās piedabūt Kalandrino ne tikvien uz šo soli, bet pat ne tik tālu, lai viņš kaut reizi tos uzcienātu. Kad nu šie kādu dienu žēlojās viens otram par to, nejauši pienāca kāds abu draugs gleznotājs, vārdā Nello, un viņi visi trīs nolēma kaut ko izdomāt, lai pamatīgi pieēstos uz Kalandrino rēķina. Un, ilgi nevilcinādamies, viņi norunāja, kas darāms; nākošajā rītā viņi novēroja, kad Kalandrino izgāja no mājas, un, kad tas vēl nebija paspējis tālu aiziet, Nello nāca tam pretim un sacīja:

—    Labdien, Kalandrino!

Kalandrino atbildēja, lai dievs ari viņam dodot labu dienu un labu gadu. Tad Nello apstājās un sāka lūkoties tam sejā. Uz to Kalandrino sacīja:

—    Ko tu skaties?

Un Nello tam atteica:

—    Vai tev šonakt nekas nav gadījies? Tu man izliecies tāds dīvains.

Kalandrino tūdaļ sāka uztraukties un sacīja:

—    Vai manu, kā tev šķiet, kas tad ir ar mani?

Nello sacīja:

—    Ai, es jau neko nesaku, tomēr tu man izliecies pavisam savāds; bet varbūt tas ir no kaut kā cita.

Un viņš ļāva tam iet. Kalandrino, pagalam iztrūcies, lai gan neko nejuta, gāja tālāk. Taču Bufalmako, kas atradās tepat tuvumā, redzēdams viņu izšķiramies ar Nello, gāja viņam pretim, sveicināja viņu un jautāja, vai viņš neko nejūtot. Kalandrino atbildēja:

—    Es nesaprotu: nupat arī Nello man sacīja, ka es viņam izliekoties gluži pārmainījies; vai tad tas varētu būt, ka man kaut kas kaitētu?

Bufalmako sacīja:

—    Nu, protams, tev kaut kas kait un ne jau pa jokam! Tu rnan izliecies drizāk miris nekā dzīvs!

Kalandrino šķita, ka vigu jau krata drudzis. Un te pienaca arīdzan Bruno un, pirms teica kaut ko citu, izsaucās:

—. Kalandrino, kāda tava seja? Tu jau izskaties kā mironis. Kā tu jūties?

Kalandrino, dzirdēdams, ka visi trīs runa vienu un to pašu, bija pilnīgi pārliecināts, ka ir slims, un pavisam izbijies jautaja;

—    Ko man darīt?

Bruno sacīja:

—    Man šķiet, tev jādodas uz māju, jāgujas gultā, jāliek sevi labi apsegt un jāaizsūta tavs urīns maestro Simonem, kas mums ir itin labs draugs, kā tev zināms. Vigš tūdaļ pateiks, kas tev jādara; un mēs iesim tev līdz un, ja būs kaut kas vajadzīgs, tev palīdzēsim.

Un vigiem pievienojās Nello, un vigi visi trīs kopā ar Kalandrino devās uz tā mājām, un Kalandrino, gluži gurdens iegājis savā istabā, sacīja sievai:

—    Nāc un apsedz mani labi, es jūtu, ka esmu stipri sasirdzis!

Un tā, kad vigš bija apguldīts, vigš ar kādu kalponi aizsūtīja savu urīnu maestro Simonem, kam tolaik vecajā tirgus laukumā piederēja aptieka ar izkārtni «Melone»*.

Un Bruno sacīja biedriem:

—    Jūs palieciet šeit pie viga, un es iešu uzzināt, ko saka ārsts, un, ja būs vajadzīgs, atvedīšu to šurp.

Tad Kalandrino teica:

—    Ej gan, mīļais draugs, un tad izstāsti, kas man kait, es jūtu savās iekšās nezin ko!

Bruno nonāca pie maestro Simones ātrāk par kalponi, kas nesa urīnu, un izstāstīja maestro Simonem visu notikumu. Un tāpēc, kad atnāca kalpone, maestro, apskatījis urīnu, sacīja tai:

—    Ej un pasaki Kalandrino, lai vigš tur sevi ļoti silti, un es tūdaļ aiziešu pie viga un pateikšu, kas vigam vainas, kā arī to, kas vigam būs jādara.

Kalpone tā arī pateica. Nepagāja ilgs laiks, kad atnāca» maestro un Bruno un ārsts, nosēdies blakus slimajam, sāka taustīt pulsu un tad pēc maza brītiņa sacīja, sievai klātesot:

—    Redzi, Kalandrino, ja runāju ar tevi pa draugam, man tev jāsaka, ka tev nav nekādas citas kaites kā vienīgi tā, ka tu esi uz grūtām kājām.

Kad Kalandrino to izdzirda, vigš sāka žēli vaimanāt un teikt:

—    Vai manu, Tēsa, to tu man esi nodarījusi! Tu allaž gribi atrasties virsū un ne citādi! Es jau gan tev to teicu!

Sieva, visai kautrīga pēc dabas, dzirdēdama vīru tā runājam, visa piesarka no kauna un, nodūrusi acis, nebilstot ne vārda, izgāja no istabas. Kalandrīno, nemitēdamies vaimanāt, sacīja:

—    Ak es nelaimīgais, ko es darīšu? Kā es laidīšu pasaulē šo bērnu? Pa kurieni tas tiks laukā? Nu es redzu, ka man jāmirst šī manas sievas trakuma dēļ, lai dievs dod, ka viņa kļūtu tik skumja, cik es vēlētos būt priecīgs! Ja es būtu tik vesels, kāds es neesmu, es pieceltos un tā viņai sadotu, ka pataisītu viņu pavisam mīkstu; lai gan es to esmu pelnījis, jo man nekad nevajadzēja pieļaut, ka viņa gulstas virsū! Bet tik tiešām, ja es šoreiz izglābšos, viņa varēs vai mirt aiz savas kārošanas!

Bufalmako, Bruno un Nello, dzirdot Kalandrīno tā runājam, tik ļoti gribējās smieties, ka viņi vai plīsa, bet tomēr noturējās, kamēr maestro Pērtiķis smējās ar tik platu muti, ka tam būtu varēts izraut visus zobus. Taču pēc laba laika, kad Kalandrīno nodeva sevi ārsta gādībai un lūdza, lai tas dod viņam kādu padomu un palīdz šai likstā, maestro viņam sacīja:

—    Nevajag baidīties, Kalandrīno, jo, paldies dievam, mēs šo kaiti laikus pamanījām, tā ka ar niecīgām pūlēm es dažās dienās tevi no tās izdziedēšu; tev nāksies vienīgi izdot mazliet naudas.

Kalandrīno sacīja:

Ak vai manu maestro, tikai palīdziet man, dieva dēļ! Man te ir divi simti liru, par kurām es gribēju nopirkt kādu īpašumu. Ja tās visas ir vajadzīgas, ņemiet visas, lai tikai man nebūtu jādzemdē, jo es nezinu, kā es to izdarītu. Es esrrm dzirdējis, kā sievietes kliedz, kad nākas laist pasaulē bērnu, lai gan viņām viss ir pietiekami plašs, pa kurieni to izdarīt; tāpēc, man liekas, ja man būtu jāpārcieš šīs sāpes, es nomirtu pirms radībām.

Ārsts sacīja:

—     Par to nebēdā! Es sagatavošu tev kādu destilētu dzērienu, ļoti labu un visai patīkami iedzeramu. Kad tu to trīs rītus būsi lietojis, tas tevi atbrīvos no visa, un tu kļūsi veselāks par zivi. Taču pielūko, lai tu turpmāk būtu gudrāks un nedarītu vairs tādās muļķības! Šim dzērienam ir vajadzīgi trīs pari labu, treknu kapaunu, un, lai nopirktu visu pārējo, kas bez tiem vēl nepieciešams, tu iedosi kādam no viņiem piecas liras sīknaudā. Un liec to visu atnest uz manu aptieku, un es ar dievpalīgu tev rīt no rīta aizsūtīšu šo destilēto dzērienu, un tu sāksi to dzert pa krietnam kausam vienā reizē.

Kad Kalandrino to dzirdēja, viņš teica:

Mans mīļais maestro, es paļaujos uz jums! Un, iedevis Bruno piecas liras, kā ari naudu trim pāriem kapaunu, viņš palūdza, lai tas papūlas visu nokārtot viņa labā. Ārsts, aizgājis no viņa, lika pagatavot mazliet smaržīga cukur- ūdens un aizsūtīja viņam to. Bruno, nopircis kapaunus un citu nepieciešamo dzīrēm, kopā ar ārstu un saviem biedriem to visu notiesāja. Kalandrino trīs rītus dzēra saldo ūdeni; un tad ārsts un viņa draugi atnāca pie viņa, un ārsts, pataustījis pulsu, sacīja: — Kalandrino, tu esi pilnīgi izdziedēts un vari jau šodien droši iet sava darbā, un tāpēc tev vairāk nav ko palikt mājās.

Kalandrino priecīgs piecēlās un aizgāja kārtot savas darīšanas, bezgala slavēdams it visiem, ar ko vien tam nācās runāt, maestro Simones jauko ārstēšanu, kurš trīs dienās to bez mazākajām sāpēm bija atbrīvojis no miesas augļa. Un Bruno, Bufalmako un Nello bija apmierināti, ka tik viltīgi pratuši pazoboties par Kalandrino skopumu; bet monna Tesa, nojautusi šo viltību, vēl ilgi staigāja sapīkusi un ķīvējās par to ar vīru.

ceturtā novele

Mesera Fortarigo dēls Ceko paspēlē Bonkonvento visu savu mantu un turklāt vēl mesera Andžoljēri dela Ceko naudu un tad vienā kreklā skrien tam pakaļ; un, saukdams, ka tas viņu aplaupījis, viņš liek zemniekiem to saķert, uzvelk tā drēbes, uzkāpj zirgā un atstāj to kājām vienā kreklā.

Ar vislielākajiem smiekliem it visi klātesošie noklausījās Kalandrīno vārdus, ko viņš teica savai sievai; bet, kad Filostrāts apklusa, Neifile, izpildot karalienes vēlēšanos, iesāka:

— Cienījamās dāmas, ja cilvēkiem tikpat viegli būtu parādīt citiem savu sapratu un tikumu kā muļķību un netikumu, daudzi velti pūlētos iegrožot savus vārdus; to jums visai skaidri parādīja Kalandrīno muļķība, kuram, lai izveseļotos no kaites, kam viņš savā vientiesībā noticēja, nebija nekādas nepieciešamības visiem izklāstīt sievas slepenos priekus. Sis notikums man atgādinaja kādu citu nolikumu, gluži pretēju, un raugi, kā viena cilvēka viltība pārspēja otra cilvēka saprātu par

smagu zaudējumu un apkaunojumu tam, kas tapa pārspēts; un par to man labpatiktu jums pastāstīt.

Vēl pavisam nesen Sjēnā dzīvoja divi vīri, jau brieduma gados, un abus viņus sauca par Ceko, bet viens bija no Andžol- jēri dzimtas, otrs — no Fortarīgo; un, lai gan citādā ziņā tie pēc savām paražām nepavisam nesaderēja kopā, tomēr vienā ziņā (un proti, tie abi ienīda savus tēvus) tie saderēja tik labi, ka bija k|uvuši draugi un bieži satikās viens ar otru. Bet, tā kā Andžoljēri*, kurš bija glīts un labi audzināts vīrietis, domāja, ka Sjēnā nevar visai labi iztikt ar tiem līdzek|iem, ko tēvs bija piešķīris, tad viņš, padzirdējis, ka Markes Ankonā kā pāvesta vēstnieks ieradies viņam jo sevišķi draudzīgs kardināls, nolēma doties pie tā, cerēdams uzlabot savu stāvokli. To viņš pateica tēvam un norunāja, ka tūliņ saņems no tēva visu, ko tam vajadzēja viņam dot sešos mēnešos, lai varētu apģērbties, iegādāties jājamo zirgu un godam ierasties pie kardināla. Un, kamēr viņš meklēja kādu cilvēku, ko varētu ņemt sev līdzi par kalpu, par to padzirdēja Fortarīgo. Tas tūdaļ devās pie Andžoljēri un, cik vien labi prazdams, sāka viņu lūgt, lai viņš ņemot to sev līdz, un tas gribot būt viņa zirgu puisis, kalps un viss cits bez nekādas algas, tikai par vēderu. Andžoljēri atbildēja, ka viņš nevēloties to sev ņemt līdzi un nevis tāpēc, ka neatzītu to par piemērotu it visiem pakalpojumiem, bet gan tāpēc, ka tas spēlējot un turklāt palaikam arī piedzeroties. Uz to Fortarīgo atbildēja, ka viņš, protams, izsargāšoties kā no viena, tā no otra netikuma, un apstiprināja to visu ar daudziem zvērestiem, pievienodams vēl tik daudz lūgšanu, ka Andžoljēri padevās un sacīja, ka esot ar mieru. Un, kādu rītu devušies ceļā, viņi ap pusdienas laiku nonāca Bonkon- vento. Tur Andžoljēri, ieturējis pusdienu maltīti, tā kā tveice bija liela, lika sev sagatavot viesnīcā gultu un, ar Fortarīgo palīdzību noģērbies, nolikās atpūsties, pieteikdams, lai Fortarīgo to pamodina, tiklīdz iezvanīs devīto stundu. Kamēr Andžoljēri gulēja, Fortarīgo aizgāja uz krogu un tur, mazliet iedzēris, sāka ar dažiem spēlēt un īsā laikā paspēlēja visu naudu, cik nu viņam bija, un tāpat arī drēbes, kas viņam bija mugurā. Gribēdams atspēlēt! viņš tāpat kreklā, kā bija, aizgāja uz viesnīcu, kur gukJ Andžoljēri, un, redzēdams, ka tas cieši aizmidzis, izvilka tam no maka visu naudu, cik tur bija, un, atgriezies pie spēles, tāpat kā iepriekšējo naudu, pazaudēja arīdzan šo. Pa to laiku atmodies, Andžoljēri piecēlās, apģērbās un jautāja pēc Fortarīgo. Kad kalps nebija atrodams, Andžoljēri nodomāja, ka tas kaut kur izguļ dzērumu, tāpat kā citas reizes bija radis; tāpēc, nolēmis kalpu še pamest, Andžoljēri lika apseglot zirgu un piesiet mantas, cerēdams atrast sev citu kalpotāju Korsiņāno. Bet, kad viņš pirms došanās ceļā gribēja samaksāt viesnīcniekam, viņš naudu neatrada. Un tā nu izcēlās liela brēka, un visa viesnīca bija satraukumā, jo Andžoljēri apgalvoja, ka viņš šeit ticis apzagts, un draudēja likt visus apcietinātus aizvest uz Sjēnti. Un te pēkšņi vienā kreklā ieradas Fortarigo, kurš bija nācis nolaupīt Andžoljēri drēbes, tāpat kā bija nolaupījis naudu. Un, redzēdams, ka Andžoljēri gatavojas kāpt zirgā, viņš sacīja:

—    Ko tas nozīmē, Andžoljēri, vai tad mēs jau aizceļojam? Pagaidi mazliet, tūliņ atnāks kāds vīrs, kam es ieķīlāju savu vesti par trīsdesmit astoņiem soldiem, bet es esmu pārliecināts, ka viņš man to atdotu par trīsdesmit pieciem, ja tūliņ samaksātu.

Un, kamēr šis tā runāja, ieradās kāds cilvēks, kas mēģināja pārliecināt Andžoljēri, ka Fortarigo bijis tas, kas izvilcis viņam naudu, ņemot vērā summu, kādu Fortarigo paspēlējis. Un tāpēc Andžoljēri, ārkārtīgi saniknots, sateica Fortarīgo vislielākās rupjības un būtu viņam arī pamatīgi sadevis, ja vairāk nekā no dieva nebūtu baidījies no kāda cita; un, draudēdams likt viņu pakārt vai arī piespiest bēgt bailēs no Sjenas karātavām, tas uzkāpa zirgā. Taču Fortarīgo, it kā Andžoljēri to visu nebūtu teicis viņam, bet gan kādam citam, sacīja:

—    Ai Andžoljēri, ir jau labi! Atstāsim tagad šīs runas, kas ir tīrie nieki, un padomāsim par to, ka mēs vesti varam atdabūt par trīsdesmit pieciem soldiem, ja izpērkam tūliņ! Bet, ja mēs novilcinātos kauču tikai līdz rītam, viņš gribētu par to ne mazāk kā trīsdesmit astoņus, kādu summu viņš man par to aizdeva; un viņš man darīs to patikšanu, jo es vesti ieķīlāju pēc viņa ieteikuma. Kāpēc gan mums nenopelnīt šos trīs soldus?

Dzirdot viņu tā runājam, Andžoljēri pārņēma galīgs izmisums, it sevišķi, kad tas redzēja, kā viņos noskatās apkārtstā- vošie, kas, liekas, bija pārliecināti, ka nevis Fortarīgo nospēlējis Andžoljēri naudu, bet gan ka Andžoljēri paņēmis vēl viņa. Un Andžoljēri sacīja:

—    Ko lai es daru ar tavu vesti? Kaut tu kaklu lauztu! Tu ne tikvien aplaupīji mani un nospēlēji manu naudu, bet tagad aizkavē manu aizbraukšanu un vēl zobojies par mani!

Tomēr Fortarīgo palika pie sava un, it ka tas viss nebūtu teikts viņam, sacīja:

Ai, kāpēc tu negribi nopelnīt trīs soldus? Vai tu netici, ka es tev tos vēl varētu aizdot? Dari jel to manis dē|! Kāpēc tu tā steidzies? Mēs taču vēl paspēsim līdz vakaram nokļūt Torenjēri. Velc ara maku! Es tev saku, es varētu izmeklēties pa visu Sjenu un neatrastu nevienu vesti, kas man deretu tik labi kā šī; un tu, teikdams, lai es to atstāju viņam par trīsdesmit astoņiem soldicm, kamēr tā ir pat četrdesmit vai vēl vairāk vērta, tādā kārtā man sagādā divkāršu zaudējumu!

Andžoljēri, kas bija neizsakāmi sarūgtināts, redzēdams, ka kalps, viņu aplaupījis, tagad velk runas garumā, vairāk tam neatbildēja, pagrieza zirgu un devās ceļā uz Torenjēri. Bet Fortarīgo, kam ienāca prātā sevišķa viltība, tāpat kreklā sāka skriet tam nopakaļ. Un ta viņš bija noskrējis jau kādas divas jūdzes visu laiku prasīdams vesti, kamēr Andžoljēri jāja strauji, lai nebūtu jāklausās šīs uzmācīgās runas, kad viņš ieraudzīja strādniekus uz kāda lauka, kas atradās tuvu ceļam, pa kuru Andžoljēri vajadzēja jāt; un Fortarīgo skaļā balsi tiem uzsauca:

—    Ķeriet viņu, ķeriet viņu!

Tāpēc strādnieki viens ar lāpstu, otrs ar kapli aizsprostoja Andžoljēri ceļu un, domādami, ka viņš ir aplaupījis to, kas kreklā viņam skrien nopakaļ un kliedz, apturēja un sagrāba viņu ciet. Andžoljēri maz ko palīdzēja, ka viņš mēģinaja tiem iestāstīt, kas viņš ir un kā viss noticis. Fortarīgo, tur pieskrējis, dusmīgā izskatā teica:

—    Es nezinu, kāpēc es tevi nenositu, tu nekrietnais zagli, kas aizbēgi ar manu mantu!

Un, pagriezies pret zemniekiem, tas sacīja:

—    Redziet, siņori, kādā izskata viņš mani atstāja viesnīcā, vispirms nospēlējis visu savu mantu! Man jāsaka, ka vienīgi ar dieva un jūsu palīdzību es esmu vismaz šo atguvis, par ko es allaž jums būšu pateicīgs.

Andžoljēri arīdzan kaut ko lūkoja teikt, bet viņa vārdos neviens neklausījās. Fortarīgo ar zemnieku palīdzību norāva viņu no zirga un izģērba, tad, uzvilcis viņa drēbes, pats uzkāpa zirgā, un, atstājis Andžoljēri tikai kreklā un basam kājām, atgriezās Sjēnā, it visur stāstīdams, ka laimējis Andžoljēri zirgu un drēbes. Bet Andžoljēri, kas bagāts bija cerējis ierasties Marķē pie kardināla, nabags un vienā kreklā atgriezās Bonkonvento un aiz kauna neuzdrošinājās tūdaļ atgriezties Sjēnā; taču, kad viņam aizdeva drēbes, viņš uzkāpa kleperī, ar ko bija jājis Fortarīgo, un aizjāja pie saviem radiem uz Korsiņano, kur palika tikām, kamēr tēvs viņam atkal palīdzēja.

Un tā Fortarīgo viltība izjauca Andžoljēri labo nodomu, lai gan viņš savā laikā un vietā to neatstāja nesodītu.

piekta novele

Kalandrino iemīlas kada jaunavā, un Bruno izgatavo viņam vistokliti ar burvju zīmēm; tiklīdz viņi ar šo vistokliti aizskar jaunavu, tā nāk viņam līdz; bet sieva viņu pārsteidz, un viņam jāpiedzīvo ļoti nopietna un nepatīkama ķilda.

Kad bija pabeigta paīsā Neifiles novele, par kuru neviens sevišķi daudz nesmējās un nerunāja, karaliene, pagriezusies pret Fiamctu, pavēlēja, lai viņa turpina stāstīšanu. Fiameta priecīgi atbildēja, ka labprāt to darīšot, un iesāka: — Mīļotās dāmas, man šķiet, jums zināms, ka nav tāda stāstāmā, kas, kauču daudzkārt pārstāstīts, nepatiktu arvien vairāk un vairāk, ja stāstītājs prot izraudzīties īsto vietu un laiku, lai risinātu stāstu.

Un tāpēc, ja es lūkojos pēc tā, kālab mēs še esam (un mēs esam še, lai priecātos un jautri pavadītu laiku, nevis kādā citā nolūkā), man liekas, ka ikvienam stāstam, kas var sagādāt prieku un patiku, še ir īstā vieta un laiks, un, kauču tūkstoš reižu būtu

runāts par vienu un to pašu, mēs varētu rast vienīgi prieku, vēl tikpat daudz reižu par to runājot. Un tāpēc, lai gan par Kalandrīno piedzīvojumiem mūsu vidū ir runāts Joti daudz, es, ņemot vērā, kā nule teica Filostrāts, ka tie visi ir jautri un jocīgi, uzdrošināšos bez jau stāstītajām pastāstīt jums par tiem vēl vienu noveli, kurā, ja vien būtu gribējusi vai gribētu novirzīties no patiesajiem notikumiem, es pavisam viegli būtu pratusi un prastu izdomāt un minēt citus vārdus; bet, ta kā novirzīšanas no patiesi notikušā stipri mazina klausītāju prieku, es tikko minētā iemesla dēļ stāstīšu jums tā, kā ir bijis.

Nikolo Kornakīni* bija mūsu pilsētas iedzīvotājs un bagāts vīrs, un viens no viņa īpašumiem, visai jauks, atradās Kameratā, kur viņš lika uzcelt greznu un staltu dzīvojamo māju un norunāja ar Bruno un Bufalmako, ka šie to izdaiļos ar gleznojumiem; bet, tā kā ko darīt bija daudz, viņi pieaicināja sev palīgā arī Nello un Kalandrīno. un visi ķeras pie darba. Tur, lai gan dažas istabas bija iekārtotas ar gultām un citām nepieciešamam lietām, dzīvoja vienīgi kāda veca kalpone, mājas sargātaja, un, ta kā citu saimes ļaužu tur nebija, minētā Nikolo dēls, vārdā Filipo, kas bija jauns un bez sievas, mēdza tur palaikam atvest kādu sievieti savam priekam, paturēt kādu dienu vai pāris un tad atkal aizsūtīt prom. Vienreiz starp citām reizēm atgadījās, ka viņš tur atveda kādu sievieti, kuras vārds bija Nikoloza un kuru kāds bezgodīgs cilvēks, saukts Mandžonc, turēja savā vara kādā mājā Kamaldoli un aizdeva citiem pret atlīdzību. Tā bija glita meiča un labi ģērbta, tin, kā jau no tādām, ar visai jauku uzvedību un raitu valodu. Un, kad viņa kādu dienu pusdienas laikā bija izgājusi no istabas, ģērbusies baltā ņiebura un svārkos un augstu ap galvu apspraudusi matu pīnes, un pie akas, kas atradās pils pagalmā, mazgāja rokas un seju, atgadījās, ka Kalandrīno tur pienāca pēc ūdens un laipnīgi viņu sveicināja. Un, atņēmusi sveicienu, viņa sāka tajā nolūkoties, vairāk gan tāpēc, ka Kalandrīno viņai likās visai jocīgs cilvēks, ne jau aiz kādas citas vēlēšanās. Kalandrino arīdzan saka viņu aplūkot, un, tā kā viņa tam šķita daiļa, tas sāka meklēt ieganstu, lai tur pakavētos, un neatgriezās pie draugiem ar ūdeni; tomēr, nepazīdams viņu, tas neuzdrošinājās viņai kaut vārdiņu bilst. Viņa, kas bija pamanījusi tā skatīšanos, lai to paāzētu, reizēm palūkojās arī uz to, izdvesdama pa nopūtai. Tāpēc Kalandrīno pēkšņi viņā iemīlējās un ātrāk neaizgāja no pagalma, kamēr Filipo neiesauca viņu istabā. Kalandrīno, atgriezies pie darba, nedarīja neko citu kā visu laiku nopūtās. Bruno, kam patika uzjautrināties par viņa izdarībām tin kas jo bieži novēroja katru viņa kustību, to pamanīja un sacīja: Pie velna, kas tev kait, Kalandrino, draudziņ? Tu jau neko citu nedari kā tikai pūt!

Uz to Kalandrino teica:

—    Brāl, ja būtu kāds, kas man palīdzētu, man kļūtu labāk.

—    Kā tad tā? — sacīja Bruno.

Uz to Kalandrino atteica:

—    Par to nevajag nevienam teikt. Se ir kāda meitene, daiļāka par feju, kas tik stipri inanī iemīlējusies, ka tev tas liksies tīrais brīnums! Es to tikai nule pamanīju, kad gāju pēc ūdens.

—    Vai manu! — Bruno sacīja. — Pielūko tikai, ka viņa nav Filipo sieva!

Kalandrino atteica:

Tas droši vien tā ir, jo viņš to pasauca, un tā iegāja pie viņa istabā. Bet kas par to? Tādās lietās es pat par Kristu neko neiztaisu, kur nu vēl par Filipo! Gribu tev atzīties, brāl, viņa man tik ļoti patīk, ka es tev to nevaru ne izteikt!

Tad Bruno sacīja:

—     Brāl, es tevis labā uzzināšu, kas viņa ir, un, ja viņa izrādīsies Filipo sieva, es divos vārdos nokārtošu tavu lietu, jo mēs ar viņu esam pa draugam. Bet kā mēs darīsim, lai Bufalmako par to neuzzinātu? Es nekad nevaru ar viņu parunāt, kad tas jau nav klāt!

Kalandrino sacīja:

—    Par Bufalmako es nebaidos, bet sargāsimies no Nello, jo viņš ir Tesas radinieks un varētu mums it visu sabojat!

Bruno atteica:

—    Tev taisnība.

Bruno pavisam labi zināja, kas viņa tada, jo bija redzējis viņu atnākam, un arī Filipo tam bija par viņu stāstījis. Un tāpēc, kad Kalandrino uz brīdi pameta darbu, lai ietu paskatīties uz Nikolozu, Bruno izstāstīja visu Bufalmako un Nello, un tie slepus norunāja, ko ar šo, tādu iemīlējušos, vajadzētu izstrādāt. Un, kad Kalandrino atgriezās, Bruno tam klusu jautāja:

—    Vai tu viņu redzēji?

Kalandrino atbildēja:

—    Ak vai, jā gan! Viņa mani gluži beigtu padarījusi!

Bruno sacīja:

—    Es iešu paskatīties, vai tā ir tā pati, ko es domāju, un, ja tā būs, tad ļauj man rīkoties!

Un tā Bruno, nokāpis zemē un uzmeklējis Filipo ar Nikolozti, izstāstīja tiem visu pēc kārtas: gan to, kas ir Kalandrīno, gan to, ko viņš bija teicis; un tie norunāja, kas katram darāms un sakāms, lai uzjautrinātos un papriecātos par šo Kalandrīno iemīlēšanos; tad, atgriezies pie Kalandrīno, Bruno sacīja:

—   Tik tiešām, tā ir viņa! Un tāpēc mums jārīkojas |oti gudri, jo pat visi Arno upes ūdeņi mūs nenomazgātu, ja Filipo ko nomanītu! Un ko tu vēlētos, lai es pasaku viņai no tavas puses, ja man rastos izdevība ar viņu parunāt?

Kalandrīno atbildēja:

—   Nudien! Vispirms pasaki, ka es viņai novēlu tūkstoš sieku tās valgmes, kas briedē; un pēc tam teic, ka es esmu viņas kalps, un pavaicā, vai viņa kaut ko nevēlas! Vai tu mani labi saprati?

Bruno sacīja:

—   Jā, ļauj tik man rīkoties!

Kad pienāca vakariņu stunda, viņi pameta darbu un nokāpa pagalmā, kur atradās arī Filipo un Nikoloza, un mazliet tur pakavējās Kalandrīno par prieku. Kalandrīno sāka lūkoties Niko- lozā un izdarīja visērmotākās kustības un mājienus, tā ka pat aklais būtu nopratis viņa nodomu. Nikoloza savukārt darīja visu, ar ko cerēja uzpūst viņa mīlestības liesmas, un, Bruno brīdināta, bez mēra uzjautrinājās par Kalandrīno izdarībām, kamēr Filipo ar Bufalmako un citi izlikās sarunājamies un to nemanām. Tomēr pēc kāda brītiņa par vislielākajām sirdssāpēm Kalandrīno viņi aizgāja. Un, kad tie bija ceļā uz Florenci, Bruno sacīja Kalandrīno:

—   Nudien, es tev saku, tu liec viņai kust kā ledum saulē! Tik tiešām kā dievs debesīs, ja tu vēl atnestu savu cītaru un tās pavadījumā nodziedātu kādu no savām mīlestības dziesmiņām, tu liktu viņai mesties lejā pa logu, lai ātrāk nokļūtu pie tevis!

Kalandrīno sacīja:

—   Tu domā? Brāl, vai patiesi tu domā, ka man tā būtu jāatnes?

—   Nu, protams, — Bruno atbildēja.

Uz to Kalandrīno teica:

—   Tu man šodien neticēji, kad es tev to stāstīju; patiesi, brāl,. es esmu pārliecināts, ka es labāk par jebkuru citu prastu panākt to, ko vēlos. Kurš gan cits vēl tik ātri būtu pratis iemīlināt sevī tādu sievieti, kāda ir viņa? Vai to mācētu izdarīt šie vējagrābšļi,, kas augu dienu šaudās šurp un turp un tūkstoš gados nesa- šķītu pat ne trīs saujas riekstu? Tagad es gribētu, ka tu mani: mazliet redzētu ar cītaru; tas tik būs ko vērts! Tici man droši, es neesmu tik vecs, kā tev izliekas! Viņa to visai labi nomanīja, bet es to pierādīšu vēl citādi, kad viņa nonāks manos nagos! Patiesi, kā dievs debesīs, es viņai parādīšu tādu spēli, ka viņa skries man pakaļ kā traka bērnam!

—   Ai, — Bruno sacīja, — kā tu viņu sagrābsi! Un, man liekas, es jau redzu tevi iekožamies ar taviem zobiem, kas asināti gar cītaras tapiņām, viņas sārtajās lūpās un viņas vaigos, kas ir gluži kā divas rozes, un pēc tam aprijam viņu visu!

Kad Kalandrino dzirdēja šos vārdus, viņam šķita, ka viņš jau visu to dara, un viņš sāka dziedāt un lēkāt tik priecīgi, ka nevarēja vairs savā ādā dēties. Bet otrā dienā, paņēmis līdz cītaru, par lielu uzjautrinājumu visiem klātesošajiem viņš nodziedāja vairākas dziesmiņas, pats pavadot. Un drīz vien Kalandrino, kam tagad bieži gadījās redzēt Nikolozu, iedegās tādās ilgās pēc tās, ka vairs nemaz nestrādāja, bet tūkstošreiz dienā skrēja gan pie loga, gan pie durvīm, gan pagalmā, lai to redzētu. Nikoloza, Bruno samācīta, rīkojās ļoti veikli un ļoti labi prata Kalandrino vilināt. Bruno savukārt atbildēja uz Kadandrīno sūtījumiem un palaikam viņas vārdā sūtīja ko pretī. Kad viņas tur nebija, kas atgadījās visbiežāk, Bruno sūtīja tam it kā no viņas vēstules, kurās deva lielas cerības tā kārošanām, stāstīdams, ka viņa atrodoties savu vecāku mājās, kur tas viņu patlaban, diemžēl, nevarot redzēt. Un tādā kārtā Bruno un Bufalmako, kas bija ņēmuši visu šo lietu savās rokās, guva vislielāko prieku pasaulē no Kalandrino izdarībām, likdami, lai tas reizēm viņiem uzdāvina, itin kā kad donna to būtu vēlējusies, gan ziloņkaula susekli, gan maciņu, gan nazīti un citus tamlīdzīgus niekus, un sūtīja pretī neīstus gredzenus bez kādas vērtības, par kuriem Kalandrino neizsakāmi priecājās. Un turklāt tas viņus vēl uzcienāja ar lieliskām maltītēm un citādi godināja, lai viņi jo dedzīgāk pūlētos tā labā. Un, kad viņi to tādā kārtā bija noturējuši apmēram divus mēnešus, neko tālāk nevirzīdami, un Kalandrino redzēja, ka darbs iet uz beigām, tas nosprieda, ka, nesasniedzot savas mīlestības piepildījumu tagad, pirms darBs beidzies, nekad to nevarēs sasniegt, un sāka ļoti skubināt un steidzināt Bruno. Un tāpēc Bruno, kad meiča tur atkal ieradās, vispirms norunājis ar viņu un ar Filipo, kas tiem darāms, sacīja Kalandrino:

—   Redzi, draugs, šī sieviete man vismaz tūkstošreiz ir apsolījusi darīt to, ko tu vēlies, taču līdz šim vēl neko nedara, un man liekas, ka viņa tevi vazā aiz deguna. Un, tā kā viņa neizpilda savu solījumu, mēs vigu piespiedīsim to izpildīt vai nu viņa to vēlas, vai ne, ja tik tu gribēsi.

Kalandrīno atbildēja:

—   Ak jā, dieva dēļ, dari to drīz!

Tad Bruno turpināja:

—   Vai tev pietiks drosmes aizskart viņu ar burvju vīstoklīti, ko es tev iedošu?

Kalandrīno atteica:

—   Protams, pietiks.

—   Nu tad, — Bruno sacīja, — sagādā man mazliet pergamenta no kāda nedzimuša jēra ādas, dzīvu sikspārni, trīs mīru graudiņus un apsvētītu vaska sveci, un pārējo atstāj manā ziņā!

Kalandrīno visu nākamo vakaru nostaigāja ar slazdiem, lai noķertu sikspārni, un, beidzot noķēris, kopā ar visu citu aiznesa Bruno. Tas, iegājis kadā istabā, uzrakstīja uz pergamenta kaut kādas bezjēdzības un savilka burvju zīmes, un, savīstījis pergamentu, iedeva to Kalandrīno un sacīja:

—   Paklau, Kalandrīno, ja tu viņu aizskarsi ar šiem burvju rakstiem, viņa tev tūdaļ ies līdz un darīs visu, ko tu vēlēsies. Un tāpēc, ja Filipo šodien kaut kur izies no mājas, tuvojies viņai kaut kādā veidā, aizskar viņu un ej uz salmu būceni, kas atrodas še blakām un ir pali labākā vieta no visām, jo neviens tur nemēdz ielūkoties. Un tu redzēsi, ka viņa tev sekos, un, kad viņa tur būs, tad jau tu pats zināsi, kas tev darāms.

Kalandrīno bija vislaimīgākais cilvēks pasaulē un, paņēmis aprakstīto vīstokli, sacīja:

—   Brāl, ļauj tik man rīkoties!

Nello, no kura Kalandrīno piesargājās, uzjautrinājās par visu to tapat kā citi un piedalījās Kalandrīno āzēšanā, un tāpēc, izpildot Bruno uzdevumu, tas devās uz Florenci pie Kalandrīno sievas un sacīja:

—   Tesa, vai tu atceries, cik daudz sitienu tu nepelnīti dabūji no Kalandrīno t;y reizē, kad viņš atgriezās no Muņones ar akmeņiem? Un tāpēc es gribu, lai tu viņam atriebies, un, ja tu to nedarīsi, tad nesauc mani vairs nedz par savu radu, nedz draugu! Viņš tur augša ir pagalam iemīlējies kādā sievietē, un tā ir tāda nekrietnele, ka bieži ieslēdzas ar viņu. Nesen šie abi atkal norunāja sastapties pavisam drīz; un tāpēc es gribu, lai tu tur atnāc, visu redzi un pamatīgi viņu pārmāci.

Tiklīdz sieva to izdzirda, viņai tas nelikās nekāds joks, un, pielēkusi kājās, viņa izsaucās:

—   Ak tu lielceļu laupītājs, tad tā tu ar mani apejiesl Zvēru pie Kristus krusta, tā tas nepaliks, ka es tev to neatmaksāšu!

Un, paķērusi mēteli, viņa, kādas sievietes pavadīta, kopā ar Nello drīzāk teciņiem nekā soļos devās uz turieni. Kad Bruno jau iztālēm ieraudzīja tos nākam, viņš sacīja Filipo:

—   Tur jau nāk arī mūsu draugs!

Tāpēc Filipo devās uz turieni, kur Kalandrino kopā ar citiem strādāja, un teica:

—   Meistari, man tūliņ jāaizbrauc uz Florcnci, tad nu strādājiet. cītīgi!

Un, aizgājis no viņiem, tas paslēpās kādā vietā, no kuras, pats palikdams neredzams, varēja novērot, ko dara Kalandrino. Kad Kalandrino šķita, ka Filipo jau vajadzētu būt gabalā, viņš nokāpa pagalmā, kur atrada Nikolozu gluži vienu, un uzsāka ar to valodas, un tā, labi zinādama, kas tai darāms, tuvojās viņam un bija ar viņu mazliet laipnāka nekā parasti. Tad Kalandrino aizskāra to ar aprakstīto vīstokli un, līdzko bija aizskāris, ne vārda neteikdams, devās uz salmu būceni, un Nikoloza viņam sekoja. Un, tikko abi tur bija iegājuši, meiča aizslēdza durvis, ap- skāva Kalandrino un nogāza viņu uz salmiem, kas tur atradās, un, uzsēdusies jāteniski viņam virsū un uzlikusi rokas uz pleciem, bet neļaudama viņam tuvoties savai sejai, uzlūkoja viņu, it ka būtu aplam pēc viņa noilgojusies, un sacīja:

—   Ai Kalandrino, manu saldumiņ, mana sirds un mana dvēsele, mana labklājība un mans miers, cik sen jau es vēlējos tevi iegūt un turēt pie savas krūts! Ar savu laipnību tu mani padarīji piekļāvīgu kā apiņstīgu, ar savām cītaras skaņām tu savalgoji manu sirdi! Vai tā ir patiesība,-ka tu esi mans?

Kalandrino, tik tikko varēdams pakustēties, sacīja:

—   Ai tu, mana saldā dvēsele, ļauj tevi noskūpstīt!

Nikoloza atteica:

—   Kāpēc gan tāda steiga? Ļauj man vispirms pēc sirds patikas tevī lūkoties, ļauj manām acīm atdzerties tavus mīlīgos skatienus!

Bruno un Bufalmako bija aizgājuši pie Filipo, un visi trīs redzēja un dzirdēja visu, kas tur notika. Un, kad Kalandrino jau grasījās Nikolozu skūpstīt, atsteidzās Nello ar monnu Testi. Nello, tiklīdz ka pienāca, sacīja:

—   Tik tiešām kā dievs debesīs, tie abi ir kopā!

Un, kad viņi jau bija pie pašām šķūņa durvīm, Tesa niknumā tās tikmēr sita ar dūrēm, kamēr tās atsprāga vaļā, un, iegājusi iekšā, viņa ieraudzīja Nikolozu un Kalandrino. Nikoloza, pamanījusi Tesu, tūdaļ piecēlās un aizbēga pie Filipo. Bet monna Tesa metās ar nagiem Kalandrīno sejā, kurš vēl nebija paspējis piecelties, un to no vienas vietas saskrāpēja, tad, sagrābusi viņu aiz matiem un vilkdama uz priekšu un atpakaļ, sacīja:

—   Tu ļaunais, pretīgais suns, tad tā tu uzdrošinies ar mani apieties! Vecais muļķi, lai nolādēta ir tā mīlestība, ar kādu es tevi esmu mīlējusi! Tad tu domā, ka tev paša mājās nav gana ko darīt, ja tu blandies mīlinādamies pa svešām mājām? Kāds skaists mīļākais! Vai tu sevi nepazīsti, tu nožēlojamais, vai tad tu, apsēstais, nezini, ka no tevis nepietiktu sulas pat vienai mērcei, kauču arī tevi visu izspiestu! Dievs mans liecinieks, šoreiz tā nebija Tesa, kas tevi padarīja grūtu! Lai dievs to soda, vienalga kas tā būtu, bet droši vien tai jābūt īstai nekrietnelei, ja tā var mīlināties ar tādu zelta gabaliņu, kāds esi tu!

Kalandrīno, redzēdams ienākam sievu, nebija ne dzīvs, ne miris un neuzdrīkstējās ne drusku aizstāvēties; tā saskrāpēts, gluži izplūkāts un izspūris, viņš piecēlās, pievāca savu mēteli un ņēmās pazemīgi lūgt sievu, lai tā nekliedzot, ja negribot, ka viņš tiktu gabalos sagriezts, jo donna, kas bijusi kopā ar viņu, esot mājas siņora sieva. Kalandrīno sieva noteica:

—    Kaut viņu nelabais parautu, lai viņa būtu kas būdama!

Bruno un Bufalmako, kas kopa ar Filipo un Nikolozu bija

par visu izsmējušies pēc sirds patikas, izlikdamies, ka padzirdējuši troksni, pienāca klāt un, pēc ilgām runāšanām nomierinājuši sievu, Kalandrīno deva padomu doties uz Florenci un vairs nekad neatgriezties šurp, lai Filipo tam nenodarītu ko ļaunu, ja par šo atgadījumu uzzinātu. Un tā nabaga apbēdinātais Kalandrīno, pagalam izplūkāts un saskrāpēts, atgriezās Florencē un šai pusē vairs neiedrošinājās rādīties, un, tā kā dienu un nakti sieva viņu tirdīja un mocīja ar pārmetumiem, viņš atteicās no savas dedzīgās mīlestības, pēc tam kad krietni bija izsmīdinājis gan savus draugus, gan Nikolozu, gan Filipo.

SESTĀ NOVELE

Divi jaunekli parnakšņo pie kada nabaga vira; viens no tiem iet gulēt ar viņa meitu, un viņa sieva aiz pārskatīšanās apguļas pie otra. Tas, kas gulējis pie meitas, pēc tam nogulas pie šās tēva un izstāsta viņam visu. domādams stāstām savam draugam. Abu vidu izcejas ķilda. Sieva atģidusies ieguļas meitas gultā un no turienes ar dažiem vārdiem visus nomierina.

Kalandrīno, tāpat ka citas reizes, ari šoreiz izsmīdināja visus klātesošos; un, kad dāmas, pārrunājušas viņa piedzīvojumus, apklusa, karaliene pavēlēja turpināt stāstīšanu Pamfilam, kas iesāka: — Cienījamās dāmas, Kalandrino mīlētās Nikolo- zas vārds atsauca man atmiņā kādu noveli par citu Nikolozu, un šo noveli man labpatīk jums pastāstīt, jo tanī jūs dzirdēsit par kādu krietnu donnu, kas, ātri un attapīgi rīkodamās, novērsa lielu traci.

Muņones ielejā vēl nesen dzīvoja kāds lāga cilvēks, kas ceļa vīriem par maksu deva ēst un dzert; un, kauču viņš bija nabags tin viņa māja bija maza, dažkārt, ja vajadzība bija liela, viņš neliedza ari naktsmājas, ne jau kuram katram, taču vienam otram pazīstamam. Un raugi, šim vīram bija sieva, ļoti daiļa sieviete, un no tās divi bērni: meitene, skaista un pievilcīga, gadus piecpadsmit vai sešpadsmit veca, kas vēl nebija izdota pie vīra, un puisēns, gluži maziņš, vēl ne gadiņu vecs, kuru māte pati baroja ar krūti. Meiteni bija ieskatījis kāds dižciltīgs jauneklis no mūsu pilsētas, iznesīgs un patīkams, kas bieži staigāja pa šo ielu, juzdams dedzīgu mīlestību pret viņu. Un viņa ļoti lepojās, ka tāds jauneklis viņu mīl, un, pūlēdamās ar laipnīgu izturēšanos uzturēt tā mīlestību, arīdzan tajā iemīlējās. Un jau daudzas reizes, tā kā abi to vēlējās, viņi būtu nonākuši līdz savas mīlestības piepildījumam, ja Pinučo (tā sauca jaunekli) nebūtu baidījies kaitēt meitenes un savam godam. Tomēr, no dienas dienā pieaugot kaislībai, Pinučo arvien vairāk kāroja atrasties kopā ar meiteni, un viņam ienāca prātā, ka to varētu panākt, pārnakšņojot pie tās tēva. Tā kā viņam bija zināms, kā iekārtota meitenes māja, viņš domāja, ka, tur iekļūstot, viņš varētu pabūt ar to kopā tā, ka neviens nepamanītu; un, tiklīdz viņš par to iedomājās, viņš tūdaļ stājas pie šā nodoma piepildīšanas. Un kopā ar savu uzticamo draugu, sauktu Adriānu, kurš zināja par šo mīlestību, viņš vēlu vakarā nonomāja divus kleperus un, uzkrāvis katram mugurā pa somai, kas varbūt bija pilnas vienīgi ar salmiem, atstāja Florenci. Un, jādami ar lielu līkumu, viņi sasniedza Muņones ieleju jau vēlā naktī, un no šejienes, it kā atgriezdamies no Romaņas, apmetuši līkumu, nonāca pie mājas un pieklauvēja pie lāga vīra durvīm; tas, abus labi pazīdams, tūdaļ viņiem atdarīja. Un Pinučo tam sacīja:

Paklau, tev šonakt nāksies mums dot naktsmājas! Mēs cerējām nokļūt līdz Florencei, un tomēr neesam gana steigušies un tik vēla stundā esam nonākuši tikai līdz šejienei, kā tu redzi.

Uz to saimnieks sacīja:

— Pinučo, tu gan zini, cik grūti man dot naktsmājas tādiem ļaudīm kā jums! Tomēr, tā kā jūs še pārsteigusi nakts un jums nav iespējams citur nokļūt, es labprāt došu jums patvērumu, cik vien labu varēšu.

Un tā, nokāpuši no zirgiem, jaunekļi vispirms novietoja tos, tad iegāja būdiņā un, tā kā viņi bija paņēmuši līdz labas vakariņas, kopā ar saimnieku ieturēja maltīti. Saimniekam bija tikai 'viena maza maza istabiņa, kurā viņš, cik vien labi prata, bija novietojis trīs gultas, tomēr brīvas telpas bija palicis visai maz, jo divas gultas atradās gar vienu istabas sienu un trešā, tām* iepretim, gar otru, tā ka tikai ar pūiēm tur varēja izspraukties cauri. Labāko no trim gultām saimnieks lika sagatavot abiem draugiem un lūdza viņus tajā apgulties. Neilgi pēc tam, kad vēt neviens no viņiem nebija aizmidzis, bet tikai izlikās aizmiguši, saimnieks lika vienā no abām gultām, kas bija atlikušas, apgulties meitai un trešajā iegulās pats ar savu sievu. Tā novietoja blakām savai gultai šūpuli, kurā gulēja mazais dēliņš. Un, kad viss tā bija izkārtots un Pinučo to visu bija redzējis, viņš pēc maza brītiņa, kad viņam likās, ka it visi ir aizmiguši, klusītiņām piecēlās un devās uz gultu, kurā gulēja viņa mīlētā jaunava, apgulās tai blakām, tika saņemts priecīgi, lai gan ne bez bailēm, un palika tur baudīt tos priekus, pēc kuriem abi visvairāk bija ilgojušies.

Un, kamēr Pinučo tā uzkavējās piē jaunavas, atgadījās, ka kaķis kaut ko nogāza un šo troksni izdzirda donna, kas bija uzmodusies; viņa, baidīdamās, ka tur varētu būt noticis kaut kas cits, tumsā piecēlās tāda pati, kā bija, un gāja uz to pusi, no kurienes bija dzirdējusi troksni. Adriānu, kas gar neko nelikās zinis, spieda piecelties kāda dabiska vajadzība, un, iedams to nokārtot, viņš uzgrūdās šūpulim, ko saimniece tur bija nolikusi, un, tā kā viņš nevarēja tikt garām, nepaņēmis šūpuli nost, viņš pacēla to no tās vietas, kur tas bija, un nolika līdzās gultai, kurā pats gulēja; un, nokārtojis savu vajadzību, kuras dēļ bija cēlies, viņš atnāca atpakaļ un, nerūpēdamies par šūpuli, likās gultā. Donna, pameklējusi un pārliecinājusies, ka nav nokritis tas, ko viņa bija domājusi, nepūlējās pat aizdedzināt sveci, lai noskaidrotu, kas tur īsti kritis, bet, izbārusi kaķi, atgriezās istabiņā un taustīdamās gāja tieši uz gultu, kurā gulēja viņas vīrs, taču, neatradusi šūpuli, pie sevis noteica:

— Ai, es neaptēstā! Skat tik, ko es nule būtu izdarījusi! Nudien, es gāju tieši uz mūsu viesu gultu! — Un tad, pagājusi mazliet uz priekšu un sataustījusi šūpuli, viņa iegulas tai gultā, pie kuras atradās šūpulis, tātad blakām Adriānam, kauču domāja, ka apguļas pie vīra. Adriāns, kas vēl nebija aizmidzis, to redzēdams, saņēma viņu mīļi un priecīgi un, nebilzdams ne vārda, ne tikai vienreiz vien ņēmās piepūst buras par lielu iepriecinājumu, donnai. Un pa to starpu Pinučo, baidīdamies, ka miegs to nepārsteidz pie jaunavas, un guvis no viņas to prieku, ko bija kārojis, piecēlās, lai dotos uz savu gultu, bet, ceļā uzdūries šūpulim, nodomāja, ka pienācis pie saimnieka gultas, tin tāpēc pagāja vēl mazliet uz priekšu un patiesi apgūlās pie saimnieka, kas pamodās, līdzko Pinučo atnāca. Piriučo, domādams, ka nogūlies blakām Adrianam, sacīja:

—   Nudien, es tev saku, nav nekā saldāka par Nikolozu! Tik tiešām kā dievs debesīs, es guvu no viņas vislielāko prieku, kadu vien vīrietis jebkad ir guvis no sievietes, un es tev saku, es vairāk nekā sešas reizes tukšoju ar viņu šo prieka kausu, kopš biju no šejienes aizgājis!

Kad saimnieks izdzirda tādus jaunumus, kas viņam nepavisam nepatika, viņš vispirms pie sevis noteica: Pie velna, ko tas te meklē? — Un tad, drīzāk dusmu pārņemts nekā ar apdomu, sacīja:

—   Pinučo, tu mani esi smagi apvainojis, un es nesaprotu, kāpēc tev tas bija jādara; bet, patiesi kā dievs debesīs, es tev par to atmaksāšu!

Pinučo, kas nebija no pašiem atjautīgākajiem jaunekļiem pasaulē, pamanījis misēkli, nepūlējās kļūdu cik spēdams labot, bet sacīja:

—   Ar ko tu man atmaksāsi? Ko tu man vari padarīt?

Saimnieka sieva, domādama, ka atrodas pie vīra, sacīja

Adrianam:

—   Paklau tik, kā mūsu viesi ķīvējas diezin par ko!

Adrians smiedamies atteica:

—   Lai jau ķīvējas! Kaut viņus jupis rāvis, viņi vakar vakarā par daudz iedzēruši!

Sieva, kam jau iepriekš bija licies, ka dzirdējusi vīru ķildojamies, tagad, padzirdusi Adriana balsi, tūdaļ saprata, kur viņa atradusies un ar ko; tāpēc, būdama visai attapīga, viņa, ne vārda neteikusi, žigli piecēlās, paņēma sava bērniņa šūpuli, un, tā kā istabā neiespiedās ne mazākais gaismas stariņš, uz labu laimi nolika šūpuli līdzās gultai, kurā gulēja meita, un pati nogūlās šai blakus. Un tad, itin kā kāds troksnis, ko sacēla vīrs, būtu viņu tikai nule uzmodinājis, viņa iejautājās, kālab tas strīdoties ar Pinučo. Vīrs atbildēja:

—   Vai tad tu nedzirdi, ko viņš sakās šonakt darījis ar Nikolozu?

Donna sacīja:

—   Viņš pavisam nekaunīgi melo, jo pie Nikolozas viņš nav gulējis: es tai apgūlos blakam un visu laiku neesmu varējusi aizmigt, un tu esi muļķis, ja viņam tici! Jūs vakarā tik daudz sadzeroties, ka naktī murgojat un klimstat apkārt, neko nesajēgdami, un jums šķiet, ka esat pastrādājuši nez kādus brīnumus! Zel gan, ka jūs tā nelaužat sev kaklu! Bet ko tad Pinučo tur dara? Kāpēc viņš nav savā gultā?

Adrians, redzēdams, cik gudri donna apslēpj savu un meitas negodu, savukārt sacīja:

Pinučo, es jau tev simtiem reižu esmu teicis, lai tu neblandies apkārt! Vai es neteicu, ka šis tavs netikums miegā piecelties un stāstīt itin kā patiesību visvisādus niekus, ko tu esi sasapņojis, tev kādreiz atnesīs nelaimi? [Vāc atpakaļ, ka tevi nelabais!

Saimnieks, dzirdēdams gan to, ko sacīja sieva, gan to, ko ru- nāja Adrians, patiesi noticēja,-ka Pinučo sapņojis; tāpēc, saņēmis Pinučo aiz pleca, tas sāka viņu purināt un saukt: Pinučo, mosties jel un ej uz savu gultu!

Noklausījies visu, kas te tika teikts, Pinučo, izlikdamies, it kā sapņotu, sāka vēl juceklīgāk muldēt, par ko saimnieks izsmējās no visas sirds. Beidzot, juzdams, ka viņu purina, Pinučo izlikās pamostamies, sauca vārdā Adrianu un sacīja:

—   Vai tad ir jau rīts, ka tu mani modini?

Adrians atteica:

—   Jā, jā, nāc tik šurp!

Pinučo, izlikdamies un izrādīdamies gluži samiegojies, beidzot piecēlās un atgriezās gultā pie Adriāna. Un, kad atausa rīts un visi piecēlās, saimnieks ņēmās smieties un zoboties par Pinučo un viņa sapņiem. Un tā, jokodami gan par šo, gan par to, jaunekļi apsegloja savus kleperus, uzkrāva tiem somas un, sadzēruši ar saimnieku, uzkāpa zirgos un nonāca Florencē, priecīgi ir par to, kā viss bija risinājies, ir par laimīgajām beigām. Un pēc tam, atradis citus ceļus, Pinučo bieži sastapās ar Nikolozu, kas apgalvoja mātei, ka Pinučo katrā ziņā esot sapņojis; tāpēc gudrā sieva, atcerēdamās Adriāna apskāvienus, pie sevis nodomāja, ka viņa vienīgā ir bijusi nomodā.

SEPTĪTĀ NOVELE

Talāno di Molēze sapņo, Ita vilks saplosa tā stevai kaklu un seju, tālab tas brīdina, lai viņa uzmanus; viņa to nedara, un ar viņu patiesi tā notiek.

Kad Pamfila novele bija pabeigta un visi bija uzslavējuši krietnās sievas atjautību, karaliene pavēlēja Pam- pinejaļ stāstīt savu noveli, un tā iesāka: — Jau citas dienas, burvīgās dāmas, mēs esam runājuši par sapņos redzētā piepildīšanos, par ko daudzi ņirgājas; un, kauču par to jau ir runāts, es tomēr pavisam īsā novelītē jums pastāstīšu atgadījumu, ko vēl gluži nesen piedzīvoja kāda mana kaimiņiene, tāpēc ka viņa neticeja tam, ko vīrs par viņu bija sapņojis.

Es nezinu, vai jūs pazīstat Talāno di Molēzi, visai cienījamu cilvēku. Tas bija apņēmis par sievu kādu jaunavu, vārdā Margaritu, kas gan bija daiļāka par daudzām citām, bet tik gražīga, nepiemīlīga un ietiepīga kā neviena, un nekad viņa negribēja kādam izdarīt ko pa prātam, nedz arī viņai kāds varēja izdabāt. Un, lai gan Talāno to bija ļoti grūti panest, viņš, nespēdams neko

grozīt, visu pacieta. Un raugi, atgadījās, ka kādu nakti, kad Talāno ar minēto Margaritu bija izbraucis uz laukiem, uz kādu savu īpašumu, viņš sapņoja, it kā viņa sieva ietu pa brīnum jauku mežu, kas atradās netālu no viņu mājas. Un, kamēr viņš tā redzēja sievu staigājam, viņam likās, ka no vienas meža puses iznāktu liels un mežonīgs vilks, kas ātri to sagrāba aiz kakla, vilka pa zemi un, kamēr tā kliedza pēc palīdzības, gribēja aiznest projām; un beidzot, kad donna bija tikusi vaļā no tā zobiem, izrādījās, ka vilks šai bija saplosījis visu kaklu un seju. Talāno, otrā rītā piecēlies, sacīja sievai:

—   Siev, lai gan tava ietiepība nekad man nav ļāvusi kam vienu vienīgu dienu laimīgi nodzīvot ar tevi, man tomēr būtu žēl, ja tev notiktu kas ļauns; tālab, ja tu uzklausītu manu padomu, tu šodien neizietu no mājas!

Un, kad tā jautāja pēc iemesla, viņš tai sīki izstāstīja savu sapni. Bet donna, galvu kratīdama, noteica:

—   Kurš ļaunu vēl, tas ļaunu sapni redz. Tu izliecies gan norūpējies par mani, bet sapņo par mani to, ko vēlētos redzēt piepildāmies! Bet es katrā ziņā piesargāšos no tā gari šodien, gan allaž, lai tevi nekad neiepriecētu nedz šī, nedz kāda cita mana nelaime!

Tad Talāno sacīja:

—   Es jau zināju, ka tu tā atbildēsi, jo, ezi sukājot, drīzāk suku salauzīsi, nekā paldies saņemsi! Domā, ko gribi, bet es tevi pa labam lūdzu un vēlreiz iesaku šodien palikt mājās vai vismaz neiet uz mūsu mežu.

Donna atteica:

—   Labi, es tā darīšu.

Bet pie sevis viņa noteica: — Paskat tik, cik viltīgi šis mani doma iebaidīt, lai es neeju šodien uz mūsu mežu! Droši vien viņš tur norunājis sastapties ar kādu palaidnīgu meitieti un negrib, ka es viņu tur atrodu. Ai, viņš gan būtu vīra, bet es — īstā muļķe, ja to nenojaustu un viņam noticētu! Bet tas viņam neizdosies! Kaut vai visu dienu man tur vajadzētu nostāvēt, es gribu redzēt, kas viņam šodien padomā!

Uri, tikko sieva to bija pateikusi un vīrs pa vienu pusi izgājis no mājas, viņa izgāja pa otru pusi un, cik vien slepeni varēdama, bez jebkādas kavēšanās devas uz mežu, un, paslēpusies tur pašā vislielākajā biezoknī, viņa uzmanīgi vēroja un skatījās te uz vienu, te uz otru pusi, vai neredzēs kādu nākam. Kamēr viņa tā stāvēja, nemaz par vilku neiedomādamās, viņai līdzās no dziļa biezokņa pēkšņi izskrēja lieis un briesmīgs vilks, un viņa pat nepaspēja, to ieraugot, pateikt: —Dievs kungs, stāvi rnan klāt! — kad vilks jau metas viņai pie kakla un, cieši viņu sagrābis, sāka vilkt projām, it ka viņa būtu mazs jēriņš. Donnas kakls bija tik stipri aizžņaugts, ka viņa nevarēja nedz pakliegt, nedz kā citādi turēties pretī; tāpēc vilks, aiznesis viņu tālāk, būtu viņu, bez šaubām, arī nožņaudzis, ja ceļā nebulu gadījušies vairāki gani, kas, saceldami lielu brēku, lika vilkam palaist viņu vaļā. Un gani, pazinuši nabaga nelaimīgo sievieti, aiznesa viņu uz mājam, kur ārsti pēc ilgam pūlēm viņu izdziedināja, tomēr viss kakls un daļa no sejas palika tā sakropļoti, ka viņa, senāk izdaudzināta par skaistuli, tagad uz visiem laikiem bija kļuvusi neizsakāmi pretīga un izķēmota un tāpēc kaunējās rādīties kādam acīs, un neskaitāmas reizes rūgti apraudāja savu stūrgalvību, ka bija liegusies ticēt vīra patiesajam sapnim, kauču ari tas viņai neko nebūtu maksājis.

ASTOTĀ NOVELE

Bjondello izmuļķo Čako ar pusdienām, par Ito Čako veikli atriebjas, tiekot viņu pamatīgi iekaustīt.

It visi no jautrās sabiedrības apgalvoja, ka tas, ko  Talāno miegā redzējis, neesot bijis vis sapnis, bet paradība, kura pilnīgi, ne niekam neiztrūkstot, piepildījusies. Taču, kad ikviens apklusa, karaliene pavēlēja turpināt stāstīšanu Lauretai, kas sacīja: — Manas saprātīgās dāmas, tāpat kā tos, kas šodien runāja pirms manis, gandrīz it visus bija ierosinājis stāstiem jau kaut kas iepriekš pieminēts, tā arīdzan mani zinību vīra nežēlīga atriebība, par kuru vakar stāstīja Pampineja, pamudina jums pa- stastīt par kādu citu atriebību, kas gan nebija tik barga, taču šķita visai smaga tam, kurš šo atriebību izjuta uz savas ādas.

Un tāpēc man jums jāteic, ka Florencē reiz dzīvoja kāds vīrs, ko visi sauca par Čako* un kas bija lielāks negausis par jebkuru citu, kāds vien jebkad dzīvojis. Un, ta kā viņa rocība nebija tik liela, lai viņš varētu apmierināt savu negausību, bet citādi viņš bija visai pieklājīgs cilvēks un viņam allaž bija padomā daudz

jauku un jocīgu vārdu, tad viņš kļuva ne jau gluži par galma ākstu, bet par tādu kā jokdari un sāka apstaigāt ļaudis, kas bija bagāti un mīlēja labi paēst; un pie tiem viņš iegriezās visai bieži gan uz pusdienām, gan uz vakariņām, kauču ne katrreiz bija aicināts. Tai pašā laikā Florencē dzīvoja kāds vīrs, kuru sauca par Bjondello; tas bija maza maza auguma cilvēciņš, allaž uzcirties, tīrīgāks par mušu un vienmēr staigāja ar cepurīti galvā un savus garos, gaišos matus nēsāja tik gludi pieglaustus, ka neviens matiņš nespurojās. Arī šis Bjondello nodarbojās ar to pašu, ko Čako. Kad Bjondello kādu rītu gavēņa laikā bija aizgājis uz to vietu, kur tirgojās ar zivīm, un patlaban pirka divus visprāvākos nēģus meseram Vjeri dei Čerki, viņu ieraudzīja Cako un, pienācis klāt, sacīja:

—   Ko tad tu te dari?

Uz to Bjondello atbildēja:

—   Vakar vakarā meseram Korso Donāti tika aizsūtīti trīs cili nēģi, vel daudz skaistāki par šiem, un viena store, bet, tā kā ar tiem nepietika, lai pamielotu dažus augstmaņus, viņš man lika nopirkt vēl šos divus. Vai tu tur neaiziesi?

Cako atbildēja:

—   Tu gan gluži labi zini, ka aiziešu!

Un tā, kad viņam šķita īstais laiks, viņš aizgāja uz mesera Korso māju un atrada to kopā ar dažiem kaimiņiem, un vēl neviens nebija sēdies pie galda. Kad mājastēvs viņam jautāja, kāpēc viņš esot atnācis, viņš atbildēja:

—   Meser, es atnācu pusdienot ar jums un jūsu viesiem.

Uz to mesers Korso teica:

—   Esi mīļi lūgts. Un, tā kā ir laiks, iesim pie galda!

Tā nu, kad viņi bija piesēdušies pie galda, vispirms tika pasniegti pelēkie zirņi un tunzivis, pēc tam ceptas Arno upes raudiņas, un tas ari bija viss. Cako noprata, ka Bjondello to piemānījis, un, sevī pamatīgi noskaities, nolēma viņam par to atmaksai Pēc dažām dienam tas sastapa Bjondello, kas jau daudzus bija paguvis izsmīdināt ar šo joku. Bjondello, ieraudzījis Cako, to sveicināja un smiedamies jautāja, kā tam esot garšojuši mesera Korso nēģi.

Uz to Cako atbildēja:

Nebūs pagājusi vēl ne nedēļa, kad tu to zināsi labāk par

mani!

Un, nezaudēdams laiku, viņš, izšķīries ar Bjondello, vienojās ar kādu izmanīgu lupatnieku par cenu un, iedevis tam stikla pudeli, aizveda to Kavičuli kolonādes tuvumā un parādīja tur kādu bruņinieku, sauktu meseru Filipo Ardženti*, liela auguma viru, kas bija ar spēcīgākiem muskuļiem, stiprāks, dusmīgāks, ātrāks un ērmīgāks pēc savas dabas par jebkuru citu, un sacīja:

—   Tu pieiesi pie viņa ar šo pudeli rokā un sacīsi tā: «Meser, mani sūta pie jums Bjondello un liek lūgt, lai jums labpatikas iesvaidīt šo pudeli ar jūsu brīnišķīgo sarkano vīnu, jo viņš ar saviem pudeles brāļiem grib mazliet palīksmot.» Bet uzmanies, ka nenokļūsti viņa nagos, jo viņš tev pamatīgi sadotu un tu izjauktu visus manus nodomus!

Lupatnieks vaicāja:

—   Vai man vēl kas jāsaka?

Čako atbildēja:

—   Nē, nav, un, kad tu to būsi pateicis, atgriezies pie manis ar šo pudeli, un es tev samaksāšu.

Un tā lupatnieks aizgāja pie mesera Filipo un izpildīja uzdoto. Kad mesers Filipo to dzirdēja, viņš, kam saprašana nebija visai liela, nodomāja, ka Bjondello, kuru viņš pazina, grib viņu izmuļķot, un, kļuvis gluži sarkans no dusmām, kliedza: — Ko «iesvaidīt» un kas par «p'udeies brāļiem»? Kaut jūs abus jupis rāvis! — Un, pielēcis kājās, viņš jau izstiepa roku, lai sagrābtu lupatnieku, bet šis, kas visu laiku uzmanījās, bija veiklāks un aizbēga, un pa otru pusi atgriezās pie Cako, kurš it visu bija redzējis, un pastāstīja viņam, ko bija teicis mesers Filipo. Apmierināts Cako samaksāja lupatniekam un nerimās ātrāk, kamēr nebija atradis Bjondello, kuram vaicāja:

—   Vai tu šais dienās esi bijis Kavičuli kolonādē?

Bjondello atbildēja:

—   Nē, bet kālab tu man tā jautā?

Cako atteica:

—   Tālab, ka mesers Filipo tevi meklē; es nezinu, ko viņš no tevis grib.

Tad Bjondello sacīja:

—   Labi, es iešu uz to pusi un parunāšu ar viņu.

Kad Bjondello aizgāja, Cako devās viņam nopakaļ, lai redzētu, kā viss norisināsies. Mesers Filipo, tā kā nebija paspējis noķert tirgotāju, palika ārkārtīgi saniknots un sevī ļoti sirdījās, rieva rēdams no lupatnieka vārdiem neko citu noprast ka vien to, ka Bjondello, kāda pierunāts, viņu muļķo. Un, kamēr viņš ta sevi sirdījās, atnāca Bjondello. Tiklīdz mesers Filipo to ieraudzīja, viņš pagājās tam pretī un deva tam sejā pamatīgu belzienu.

—  Vai manu, meser! — Bjondello izsaucās. — Ko tad tas nozīmē?

Bet mesers Filipo, sagrābis to aiz matiem, norāva tam cepurīti no galvas un nometa zeme mēteli, un bez mitas ņēmās to dauzīt un sauca:

—  Nodevēj, tu tūliņ redzēsi, ko tas nozīmē! Kas par «iesvaidīt» un kas par «pudeles brāļiem», ko tu man liki pateikt? Vai tu domā, ka es esmu kāds puika, ka ar mani tā var jokot?

Un, tā runādams, viņš ar dūrēm, kas likās esam no dzelzs, dauzīja tam seju un nevienu matiņu uz galvas neatstāja neskartu; tad izvārtīja to dubļos un noplēsa tam visas drēbes no muguras, un rāvās tik cītīgi, ka Bjondello pēc sava pirmā vārda nevarēja vairs otru izteikt, nedz pajautāt, kāpēc viņš to sit. Bjondello gan bija dzirdējis vārdus «iesvaidīt» un «pudeles brāļi», taču nesaprata, ko tas varētu nozīmēt. Beidzot, kad mesers Filipo viņu bija pamatīgi iekaustījis, daudzi apkārtstāvošie ar vislielākajām pūlēm pasaulē izrāva viņu no tā rokām pagalam izplūkātu un sasistu un izstāstīja, kāpēc mesers Filipo tā rīkojies, turklāt pārmeta viņam, ka sūtījis pie tā, un sacīja, ka viņam taču vajadzējis pazīt rneseru Filipo, kas neesot vis vīrs, ar ko varētu jokus dzīt. Bjondello raudādams taisnojās un apgalvoja, ka' nekad neesot neviena sūtījis pie mesera Filipo pēc vīna. Pēc tam kad bija mazliet sakārtojies, viņš atgriezās mājās nožēlojams un bēdīgs, nojauzdams, ka tas bijis Cako darbs. Un pēc laba laika, kad zilumi bija izzuduši no sejas un viņš sāka iziet no mājas, atgadījās, ka Cako viņu sastapa un smiedamies jautāja:

—   Paklau, Bjondello, kā tev garšoja mesera Filipo vīns?

Bjondello atbildēja:

—   Kaut tev tāpat būtu garšojuši mesera Korso nēģi!

Tad Cako sacīja:

—   Tas nu tagad tavā ziņā; taču allaž, kad tu mani gribēsi pacienāt ar tik labu maltīti, ar kādu tu mani pacienāji, es tev došu tikpat labi padzerties, kā tu jau dzēri.

Bjondello, saprazdams, ka viņš var gan turēt ļaunu prātu uz Cako, bet nevis lūkot atdarīt tam ar darbiem, lūdza, lai dievs sūta savu mieru, un kopš tā laika sargājās to jebkad āzēt.

DEVĪTĀ NOVELE

Divi jauni cilvēki lūdz Zālamanam padomu: viens — kā kļūt mīlētam, un otrs — ka pārmācīt savu ietiepīga sievu. Pirmajam Zālamans atbild, lai viņš mīlot pats, un otram, lai ejot uz Zosu tiltu.

Ja gribēja saglabāt Dionejam tā priekšrocību, tad neatlika neviena cita, kam tagad nāktos stāstīt, kā tikai karaliene, un viņa, kad dāmas bija gana smējušās par likteņa piemeklēto Bjondello, priecīgi iesāka runāt tā: — Mīļotās dāmas, ja ar veselu saprātu aplūko lietu nolikto kārtību, ir gluži viegli pārliecināties, ka it visas sievietes gan pēc savas dabas, gan paražām, gan arīdzan pēc likumiem ir pakļautas vīriešiem un tām jāļauj, lai viņi tas vada un pār tām valda pēc sava prāta un gribas; un tāpēc ikvienai, kas grib dzīvot mierā, priekos un labklajībā ar tiem vīriešiem, kuru paspārnē atrodas, ir jābūt pazemīgai, pacietīgai, paklausīgai un vairāk par visu godīgai, jo gods ir katras saprātīgas sievietes visdārgākā manta. Un, ja likumi (kas it visur raugās uz vispārējo labumu) un paražas jeb, kā teikt, tikumi, kuru spēks ir milzīgs un godājams, mūs nav iemācījuši tādām būt, tad uz to vedina pati daba,

kas radījusi mūsu augumus maigus un trauslus un dvēseles kautrīgas un biklas, un devusi mums vājus miesas spēkus, bet piemīlīgas balsis un līganas kustības — proti, visu, kas liecina, ka mums ir vajadzīgs, lai mūs kāds vada. Un, kam ir vajadzība tapt aprūpētam un vadītam, tam saprāts liek būt paklausīgam, padevīgam un godbijīgam pret savu pavēlnieku. Un kas gan mūs vada un aprūpē, ja ne vīrieši? Un tālab mums jāpaklausa vīriešiem un viņi sevišķi jāgodā; un, ja kāda to nedara, es uzskatu, ka viņa pārpārēm ir pelnījusi ne vien vissmagākos pārmetumus, bet arīdzan bargu sodu.

Un uz tādām pārdomām mani uzvedināja (kauču arī senāk es par to jau tiku domājusi) Pampinejas stāsts par Talāno ietiepīgo sievu, ko dievs nosodīja tādā kārta, kā vīrs to nebija pratis. Un tāpēc es savā prātā domāju, ka visas tās, kuras negrib būt piemīlīgas, laipnas un pakļāvīgas, kā to prasa daba, parašas un likumi, ir pelnījušas, kā jau teicu, bargu un nežēlīgu sodu. Tālab man labpatīk jums pastāstīt par kādu Zālamana dotu padomu, kas ir visai noderīgs, lai izdziedētu stūrgalvīgās no šīs kaites. Taču lai neviena, kam tādas zāles nav vajadzīgas, neiedomājas, ka tas teikts viņai, kaut gan vīrieši mēdz lietot sakāmvārdu: «Kā labam un sliktam zirgam vajag piešu, tā labai un sliktai sievai vajag rīkšu.» Kas šos vārdus gribētu uzskatīt par joku, tam gluži viegli it visādā ziņā nāktos tomēr atzīt tos par patiesiem. Bet, ja kāds gribētu šos vārdus aplūkot kā tikumu aizstāvis, arī tad tos pienāktos atzīt par pareiziem. Visas sievietes pēc dabas ir nepastāvīgas un viegli lokāmas, tāpēc, lai atgrieztu no neceļiem tādas, kuras atļaujas pārāk tālu iet pāri noliktajām robežām, vajadzīgas rīkstes, ar ko tās sodīt; bet arīdzan, lai saglabātu tādu sievu tikumus, kuras neaiziet par tālu, vajadzīgas rīkstes, ar ko tās saturēt un iebaidīt.

Bet, atmetot tagad pamācīšanu un nonākot pie tā, ko esmu nodomājusi jums stāstīt, man jāsaka, ka tos laikus, kad gandrīz pa visu pasauli bija izplatījusies bezgala lielā slava par Zālamana apbrīnojamo gudrību un par to, ka viņš izšķērdīgi rādot savu gudrību ikvienam, kas par to vēlētos pats pārliecināties, daudzi cilvēki no dažnedažādām pasaules malām steidzās pie viņa pēc padoma savās visdegošākajās un vislielākajās vajadzībās. Un kopā ar citiem, kas gāja pēc padoma, uz turieni devās arī kāds jauneklis, vārdā Meliso, dižciltīgs un ļoti bagāts cilvēks no Lajaco pilsētas, kurā viņš bija dzimis un visu laiku dzīvoja. Un ceļā uz Jeruzalemi atgadījās, ka, izjājot no Antiobijas, viņam

labu laiku nācās ceļot kopā ar kādu citu jaunekli, sauktu Džozefo, kas arī devās to pašu ceļu, un pēc ceļotāju paraduma viņš uzsāka ar to sarunas. Kad Meliso jau bija uzzinājis, kas ir Džozefo un no kurienes, viņš tam jautāja, uz kurieni tas dodoties un ar kādu nolūku. Uz to Džozefo atbildēja, ka dodoties pie Zālamana pēc padoma, ka izturēties pret savu sievu, kas esot ietiepīgāka un ļaunāka par jebkuru citu sievieti un ko viņš nevarot nedz ar lūgumiem, nedz glāstiem, nedz arī kā citādi izārstēt no ietiepības. Un pēc tam viņš vaicāja, no kurienes esot Meliso, uz kurieni dodoties un ar kādu nolūku. Uz to Meliso atbildēja:

—  Es esmu no Lajaco, un, tāpat kā tev, ari man ir sava bēda. Es esmu bagāts cilvēks un šķiežu savu mantu, mielojot un godinot savas pilsētas iedzīvotājus, un, par to padomājot, liekas pavisam neticami un savādi, ka es tomēr nevaru atrast neviena, kas mani mīlētu; un tāpēc es dodos uz to pašu vietu, kur tu, pēc padoma, kā panākt, lai mani mīlētu.

Un tā abi ceļabiedri jāja tālāk kopā un, nonākuši Jeruzālemē, ar kāda Zālamana augstmaņa starpniecību tika ievesti pie paša Zālamana. Meliso īsumā izstāstīja viņam savu vajadzību. Uz to Zālamans atbildēja:

—   Mīli!

Tikko viņš to bija pateicis, Meliso tūdaļ tika izvests ārā. Un Džozefo izstāstīja, kāpēc šurp nācis. Tam Zālamans neatbildēja neko citu kā vienīgi:

—   Ej uz Zosu tiltu!

Pēc šiem vārdiem arīdzan Džozefo tūdaļ tika izvests no ķēniņa troņa zāles, un, atradis Meliso ara gaidām, tas izstāstīja viņam, kādu atbildi dabūjis. Abi, pārdomājuši šos vārdus un nevarēdami saprast nedz to jēgu, nedz noderīgumu viņu vajadzībās, juzdamies gandrīz kā izzoboti, devās mājup.

Un, kad viņi bija dažas dienas jājuši, viņi nonāca pie kādas upes, pār kuru veda grezns tilts, un, tā kā patlaban pa to gāja liela karavāna, kurā bija daudz ar nastām apkrautu mūļu un zirgu, viņiem nācās nogaidīt tikām, kamēr tā būs pārgājusi pāri. Un, kad jau gandrīz visi bija pārgājuši pār tiltu, gadījās, ka viens mūlis saniķojās, kā mēs to bieži redzam darām, un ne par ko negribēja iet uz priekšu; tāpēc mūļa dzinējs, paņēmis stibu, vispirms sāka to pavisam viegliņām sist, lai piespiestu iet tālāk. Taču mūlis rāvās gan uz vienu, gan otru ce|a pusi un brīžam kāpās atpakaļ, bet negāja ne soli uz priekšu; tāpēc dzinējs, pārlieku saniknots, sāka to ar stibu briesmīgi dauzīt gan pa galvu, gan pa sāniem, gan pa krustiem, taču veltīgi. Tāpēc Meliso un Džozefo,. kas to visu redzēja, sacīja mūļu dzinējam:

—   Ej, necilvēk, ko tu dari? Vai tu gribi to nosist? Kāpēc tu nepamēģini to pārvest pāri ar labu un mierīgā kārtā? Tā šis pārietu daudz ātrāk nekā ar sitieniem, ka tu to mēģini.

Mūļu dzinējs viņam atbildēja:

—  Jūs pazīstat savus zirgus, un es pazīstu savu mūli; tāpēc ļaujiet man pašam tikt galā ar to!

Un, to teicis, viņš atkal sāka sist mūli, dodams tam tik daudz sitienu gan pa vieniem, gan pa otriem sāniem, ka tas beidzot gāja uz priekšu un dzinējs ņēma virsroku. Un tā, kad abi jaunekļi jau. gribēja doties tālāk, Džozefo pavaicāja kādam lāga vīram, kas sēdēja tilta galā, kā šo vietu saucot. Uz to lāga vīrs atbildēja:

—  To sauc par Zosu tiltu, meser.

Tiklīdz Džozefo to dzirdēja, viņš tūdaļ atcerējās Zālamana- vārdus un sacīja Meliso:

—   Tagad es saprotu, draugs, ka Zālamana dotais padoms droši vien ir labs un patiess, jo es gluži skaidri redzu, ka,neesmu pratis sist savu sievu; taču šis mūļu dzinējs parādīja, kas man. jādara.

Kad viņi pēc dažām dienām nonāca Antiohijā, Džozefo paturēja Meliso pie sevis, lai tas pāris dienas atpūstos. Un, kad sieva viņu sagaidīja visai vēsi, viņš teica, lai tā liekot pagatavot tādas vakariņas, kādas vēlēšoties Meliso. Meliso, redzēdams, ka Džozefo tā labpatīk, dažos vārdos pateica savu vēlēšanos. Taču sieva pēc veca paraduma neizdarīja vis tā, kā bija norādījis Meliso, bet gandrīz gluži otrādi. To redzēdams, Džozefo noskaities teica:

—   Vai tev netika sacīts, kā jāliek pagatavot šīs vakariņas?

Bet sieva, pagriezusies pret viņu, augstprātīgi atteica:

—   Ei, ko tad tas nozīmē? Kāpēc tu neēd, ja gribi ēst? Ja arī man tika teikts citādi, man ienāca prātā darīt tā; ja gribi, ēd tādas pašas, ja ne, lai paliek!

Meliso brīnījās par tādu donnas atbildi un stipri to nopēla, Bet Džozefo, to dzirdēdams, sacīja:

—  Siev, vēl tu esi tāda pati, kāda biji, taču, tici man, es tevi piespiedīšu mainīt tavu dabu!

Un, pagriezies pret Meliso, viņš turpināja:

—   Mans draugs, drīz mēs redzēsim, kads ir bijis Zālamana padoms; taču es lūdzu tevi neskumt, bet uzskatīt to, ko tu redzēsi mani darām, par joku. Un, lai tu mani neaizkavētu, atceries, ko mums atbildēja mūļu dzinējs, kad mēs iežēlojāmies par viņa mūli!:

Meliso tam atbildēja:

—   Es esmu tavā mājā un nedomāju stāties pretī tavai gribai.

Džozefo, sameklējis pamatīgu jauna ozoliņa rungu, iegāja

istabā, kur, dusmās no galda piecēlusies, kurnēdama bija iebēgusi viņa sieva, un, sagrābis to aiz bizēm, nogrūda sev pie kājām un sāka nežēlīgi sist ar šo rungu. Vispirms sieva ņēmās kliegt, tad draudēt, taču, redzēdama, ka Džozefo tomēr nepārstāj, tā, jau caur un cauri sasista, sāka lūgties, lai viņš, dieva dēļ, to nenogalinot, un solījās allaž viņam paklausīt. Džozefo tomēr vēl arvien nemitējās, bet zvelēja ar katru sitienu jo niknāk te pa sāniem, te pa gurniem, te pa pleciem, padarīdams to zili melnu, un nemeta mieru ātrāk, kamēr pats nebija pagalam noguris; un, ar vienu vārdu sakot, sievai nepalika neviens kauliņš, neviena vietiņa uz muguras, kas nebūtu sasista. Un, to padarījis, Džozefo atgriezās pie Meliso un sacīja:

—    Rīt redzēsim, kāds būs izrādījies padoms «Ej uz Zosu tiltu»!

Un, mazliet atpūties un nomazgājis rokas, viņš kopā ar Meliso ieturēja vakara maltīti, un, kad pienāca laiks, abi devās pie miera. Nabaga sieva ar lielām pūlēm piecēlās no grīdas, ielikās gultā un atpūtās tur, cik labi varēdama, un otrā rītā, piecēlusies agri jo agri, lika pajautāt Džozefo, ko viņš vēloties pusdienās. Viņš nosmējās par to kopā ar Meliso un deva rīkojumu; un vēlāk, kad bija laiks pusdienot, viņi atgriezās un atrada visu sagatavotu uz to labāko pēc dotās pavēles un tāpēc slavēt slavēja padomu, ko pirmāk nebija sapratuši. Un, kad pēc dažām dienām Meliso atvadījās no Džozefo un atgriezās savās mājās, viņš izstāstīja kādam gudram vīram, ko Zālamans viņam bija teicis. Tas sacīja:

—  Patiesāku un labāku padomu viņš tev nevarēja dot. Tu pats zini, ka tu nevienu nemīli un ka tu otru godā un pakalpo otram nevis aiz mīlestības, ko tu pret to izjustu, bet gan aiz tukšas godkārības. Tātad mīli, kā Zālamans tev teica, un tevi mīlēs!

Tādā kārtā tika pārmācīta ietiepīgā sieva, un jauneklis tapa mīlēts, līdzko pats saka mīlēt.

desmitā novele

Dons Džanni, paklausot kūma Pjetro neatlaidīgam lūgumam, izdara kādu buršanu, lai pārvērstu viņa sievu par kevi; un, kad tas nonācis tik tālu, ka jāpieliek aste. kūms Pjetro, sacīdams, ka asti tur neveloties, izjauc visu burvestību.

Karalienes stāstītā novele lika dāmām mazliet kurnēt un jaunekļiem pasmieties; taču, kad visi aprima, Dionejs iesāka tā:

— Burvīgās dāmas, melns kovārnis starp daudzām baltām dūjām vairāk izceļ to skaistumu nekā visbaltākais gulbis; un gluži tāpat kāds pamuļķāks starp daudziem gudriem ne tikvien padara lielāku viņu gara brieduma spožumu un skaistumu, bet sagādā arī prieku un uzjautrinājumu. Un tāpēc jums, kas it visas esat gaužām kautrīgas un savaldīgas, mani, kuru var uzskatīt drīzāk par padumju nekā par gudru, vajadzētu jo vairāk cienīt tad, ja es ar saviem trūkumiem lieku spožāk atmirdzēt jūsu tikumiem, nekā tad, ja es, būdams vērtīgāks, tos aptumšotu; un tāpēc tagad man vajadzīga daudz lielāka vaļa, lai parādītu, kāds es esmu, un jums daudz pacietīgāk jāuzklausa tas,

ko es jums teikšu, nekā tad, ja es būtu gudrāks. Tātad es jums pastāstīšu kādu ne pārāk garu noveli, no kuras jūs sapratīsit, cik rūpīgi jāievēro visi norādījumi, ko devuši tie, kuri kaut ko dara ar burvestības speķu, un ka niecīga kļūda, burvestībā pieļauta, izjauc visu, ko apvārdotājs panācis.

Pirms dažiem gadiem Barletā dzīvoja kāds priesteris, saukts dons Džanni di Barolo, kurš (tā kā viņa draudze bija visai nabadzīga), lai sagādātu iztiku, sāka ar savu ķēvīti vadāt preces šurp un turp pa Apulijas tirgiem, gan iepirkdams, gan pārdodams. Un, tā braukājot, viņš cieši sadraudzējās ar kādu viru, sauktu Pjetro da Tresanti, kas arīdzan vadāja preces ar savu ēzeli, un par mīlestības un draudzības zīmi pēc apūliešu paražas negodāja to citādi kā par kūmu; un allaž, kad Pjetro nonāca Barletā, viņš veda to uz savu mācītājmāju, deva tam pajumti un godināja, cik labi varēdams. Kūms Pjetro, kauču bija ļoti nabadzīgs un viņam Tresanti piederēja tik maza mājiņa, ka tanī tik tikko pietika vietas viņam pašam, viņa jaunajai, daiļajai sievai un viņa ēzelim, katru reizi, kad dons Džanni ieradās Tresanti, arīdzan veda to uz savu māju un godināja, cik spēja, pateicībā par to godu, ko Džanni viņam bija paradījis Barletā. Taču, ja runājam par izguldināšanu, tad, tā kā kūmam Pjetro bija tikai viena šaura gultiņa, kurā gulēja viņš pats ar savu daiļo sievu, viņš nevarēja Džanni uzņemt tā, kā būtu vēlējies, un donam Džanni nācās pārgulēt plānos salmos līdzās savai ķēvei, kas bija novietota nelielā Stallītī pie Pjetro ēzeļa. Sieva, zinādama, kādu godu priesteris allaž parāda viņas vīram Barletā, jau vairākas reizes, kad priesteris bija iegriezies pie viņiem, bija gribējusi iet pārnakšņot pie savas kaimiņienes Karaprēzas, tiesneša Leo sievas, lai priesteris ar vīru varētu gulēt gultā, un bija par to ne vienreiz vien ieminējusies priesterim, taču šis nekad nebija tā ar mieru un kādu dienu sacīja:

—   Kūma Džemmata, nerūpējies par mani, man tāpat ir labi, jo, kad es vēlos, es pārvēršu šo ķēvi par skaistu meiteni un guļu ar viņu, un pēc tam, kad iedomājos, pārvēršu viņu atkal par ķēvi: un tālab es no tās nešķiršos.

Jaunā sieviete brīnījās, taču visam noticēja un izstāstīja vīram, piebilzdama:

—   Ja viņš tev ir tāds draugs, kā tu saki, kāpēc tu nepalūdz, lai viņš tev iemāca šo burvestību? Tad tu varētu mani pārvērst par ķēvi un pārvadāt preces ir ar ēzeli, ir ar ķēvi, un mēs nopelnītu divtik. Un, kad mēs atgrieztos mājās, tu varētu mani atkal pārvērst par sievieti, kāda es esmu!

Kūms Pjetro, kas bija drīzāk neaptēsts nekā gudrs, noticēja tam visam, uzklausīja sievas padomu un, cik vien labi prazdams, sāka lūgt donu Džanni, lai tas iemācot viņam šo burvestību. Dons Džanni |oti nopūlējās viņu atrunāt no šis muļķības, taču, nespēdams to izdarīt, sacīja:

—   Lai notiek, ja jau jūs abi tā vēlaties! Rīt piecelsimies kā parasti pirms rītausmas, un es jums paradīšu, kā to dara. Nudien, visgrūtākais visā šai burvestībā ir astes piestiprināšana, kā tu pats redzēsi.

Kūms Pjetro un kūma Džemmata ar tādu ilgošanos gaidīja šo notikumu, ka gandrīz visu nakti neaizvēra acu, un, tikkč» svīda gaismiņa, viņi piecēlās un pasauca donu Džanni, kas, izlīdis no migas, vienā kreklā ienāca kūma Pjetro istabiņā un sacīja:

—   Es nezinu neviena cilvēka visā pasaule, kura labā es to būtu gatavs darīt, ja ne jusu labā, un tāpēc, ja jau jūs ta vēlaties, es to darīšu; protams, jums nāksies izpildīt visu, ko es teikšu, ja jūs gribat, lai burvestība izdotos.

Sie apsolīja darīt visu, ko viņš sacīšot. Tāpēc dons Džanni, paņēmis sveci, iedeva to paturēt Pjetro un teica:

—  Ievēro labi, ko es darišu, un labi paturi prātā, ko es teikšu, un piesargies bilst kaut vārdiņu, lai ko tu arī dzirdētu un redzētu, ja negribi visu sabojāt; un lūdz dievu, lai es asti labi pieliktu!

Kūms Pjetro, paņēmis sveci, sacīja, ka izpildīšot visu, kā nākas. Tad dons Džanni lika kūmai Džemmatai izģērbties gluži kailai, tādai, kā viņa bija nākusi pasaulē, un ar rokām un kājām nostāties uz zemes tā, kā ķēves mēdz stāvēt, un gluži tāpat piekodināja neteikt neviena vārda, lai arī kas notiktu; un tad viņš sāka aizskart ar rokām tās seju un galvu, sacīdams:

—   Tā lai kļūst par skaistu ķēves galvu!

Un, aizskardams matus, viņš sacīja:

—   Tie lai kļūst par skaistām ķēves krēpēm!

Un tad, aizskardams rokas, sacija:

—   Un tās lai kļūst par skaistām ķēves kājām un nagiem!

Un pēc tam, kad viņš aizskāra krūtis un juta, cik tās ir cietas un apaļīgas, atmodās un piecēlās kāds, kas netapa aicināts, un viņš sacīja:

—  Un tās lai kļūst par skaistām ķēves krūtīm!

Un tāpat viņš darīja ar muguru, vēderu, krustiem, gurniem un kājām. Un beidzot, kad nekas cits vairs neatlika ko darīt kā pielikt asti, viņš, pacēlis kreklu, paņēma dēstāmo kociņu, ar ko mēdz cilvēkus dēstīt, un, aši ielikdams to tieši tam rādītājā bedrītē, sacīja:

—   Un tā lai kļūst par skaistu ķēves astil

Kad kūms Pjetro, kas līdz šim visu uzmanīgi bija vērojis, redzēja šo pēdējo izdarību un tā viņam nelikās lāga, viņš izsaucās:

—  Ai don Džanni, es negribu tur asti, es negribu tur astil

Dzīvinošā veldze, kas liek zaļot it visiem stādiem, jau bija nolijuši, kad dons Džanni, atvilcies atpakaļ, sacīja:

—  Vai manu, kūm Pjetro, ko tu izdarīji? Vai tad es neteicu, ka tu nedrīksti bilsi vardu, lai ari ko tu redzētu? Ķeve gandrīz bija gatava, bet tu runādams visu izbojāji, un tagad vairs nav iespējams visu vēlreiz atsākt.

Kūms Pjetro sacija:

—  Nudien, es tur negribēju tādu asti! Un kāpēc tu man neteici: «Pieliec tu to!» Un turklāt tu to pieliki pārāk zemu!

Dons Džanni sacīja:

—  Tāpēc, ka tu ar pirmo reizi to nebūtu tā pratis izdarīt kā es.

Kad jaunā sieva izdzirda šos vārdus, viņa, uzlēkusi kājās, no

tiesas sacīja vīram:

—  Muļķis tāds! Kāpēc tu samaitāji savu un manu labumu? Kur tad tu esi redzējis ķēvi bez astes? Dievs, stāvi man klāt, tu esi nabags, bet kaut dievs dotu, ka tu kļūtu vēl nabagāks!

Un, tā kā nebija vairs iespējams pārvērst jauno sievieti par ķēvi to vārdu dēļ, ko bija izteicis Pjetro, viņa noskumusi un sapīkusi apģērbās; un kūms Pjetro, tāpat kā senāk, vienīgi ar ēzeli pārvadāja savas preces un kopā ar donu Džanni devās uz Bi- tonto tirgu, bet nekad vairs neprasīja viņam tādu pakalpojumu.

Cik daudz tika smiets par šo noveli, ko dāmas saprata labāk, nekā Dionejs vēlējās, lai iedomājas katra pati, kas par to vēl smiesies! Bet, kad stāsti bija galā un saules stari vairs nekarsēja tik stipri, karaliene, zinādama, ka viņas valdīšana beigusies, piecēlās kājās, noņēma vainagu, uzlika to galvā Pamfilam, kam vienīgajam vēl pienācās šis gods, un smaidīdama sacīja:

—  Manu pavēlniek, tevi, tā kā tu esi pēdējais, gaida grūts uzdevums, un proti, vērst par labu manas un citu kļūdas, kuri ieņēma šo vietu, ko patlaban ieņem tu. Lai dievs tev piešķir savu žēlastību, tāpat kā viņš to piešķīra man, kam tagad ļauts tevi iecelt par mūsu karali! *

Pamfits, priecīgi pieņēmis šo pagodinājuma zīmi, atbildēja: — Jūsu un citu manu pavalstnieku tikumi palīdzēs ari man ienantot uzslavu, tāpat kā to iemantoja pārējie.

Un, kad viņš pēc savu priekšgājēju paraduma bija apspriedies ar senešalu par visu nepieciešamo, viņš pievērsās dāmām, kas jau .gaidīja, un sacīja:

— Mī|ās dāmas. Emīlija, kas šodien bija mūsu karaliene, visai saprātīgi vēlēdamās dot nelielu atpūtu jūsu spēkiem, at|āva jums runāt par to, kas jums labāk patīk, un, tā kā jūs nu būsit atpūtušās, man šķiet, ka būtu labi atgriezties pie vecā likuma, un tāpēc es vēlos, lai ikkatra no jums padomā, ko stāstīt par šādu tematu, un raugi, par tādiem cilvēkiem, kas ir bijuši devigi jebšu augstsirdīgi mīlestībā vai citās lietās. Par to stāstot un tā rīkojoties, jūsu sirdis, kas tiecas uz labu, bez šaubām, iekvēlosies varonīgiem darbiem, kuri, tā kā dzīvība mūsu mirstīgajās miesās spēj būt vienigi īsu bridi, paudīs par mūsu dzīvi mūžīgu slavu; tas jāvēlas ikvienam, kas nekalpo tikai vēderam, kā to dara dzīvnieki, un ne tikvien jāvēlas, bet visiem spēkiem pēc tā jācenšas, un tas jāsasniedz.

Temats patika jautrajai sabiedrībai, un ar jaunā karaļa atļauju visi piecēlās un nodevās parastajiem priekiem, ikkatram darot to, uz ko prāts visvairāk nesās. Un tā viņi pavadīja laiku līdz vakara maltītei. Priecīgi sanākuši uz vakariņām, izveicigi un kā pienākas apkalpoti, viņi, ieturējuši maltīti, piecēlās no galda, lai nodotos ierastajām dejām, un, kad bija nodziedātas varbūt pat tūkstoš dziesmiņas, kuru meldijas nebija tik lieliskas, cik vārdi jautri, karalis pavēlēja Neifilei nodziedāt kādu no savām dziesmiņām, un viņa ar dzidru un līksmu balsi visai piemīlīgi tūdaļ iesāka:

Es esmu jauna un tik labprāt dziedu, Un jautri rotājos šai pavasarā, Kad mīlas sappi atver smaržās ziedus.

Pa za|ām pļavām klīstot, puķes lasu Gan krāsā baltā, dzeltenā un sārtā — Tās visas saucu sava mīļā vārda — Ir ērkšķu rozes, lilijas ar rasu. Vai līdzīgas tās viņa sejai, prasu, Kurš mani mīlot ņēmis savā varā Un kura priekam vien es vēlos ziedēt.

Ja es starp daudziem ziediem rodu kādu, Kas, šķiet man, vairāk viņam līdzinājās, To plūcu, skūpstu, ar to sarunājos,

Cik protu, pilnīgi tam sevi rādu Un savu sirdi atklāju un prātu. Bet citus ziedus vainadziņā daru, Ar maniem ztlta matiem kopa sietus.

Sis prieks, ko skaisti ziedi acīm dāvā, lr līdzīgs priekam — redzēt viņu pašu, Kurš m.ini aizdedzis ar savu dvašu Un savalgojis maigās mīlas skavas. Un vārdiem speķa izsacīt to nava. Par sirdi kada ziedu smaržai vara. Lai nopūtas to pauž tad vārdu vietā!

Bet nopūtas no manām krūtīm nenāk Ka citām sievām griezīgas un grūtas, — TāS izplūst maigas it kā vēja pūtas, Uz mīļā krūtīm iet par smaržu lenak. Un viņš, līdz sajutis to glāstu rēno. Tās sūta atpakaļ man viegli darīt. Kad saucu es: — Nac, manas ilgas kliedēt

Karalis un it visas dāmas slavēt slavēja Neifiles dziesmiņa; un, kad tā bija nodziedāta, tā kā bija jau vēla nakts, karalis pavēlēja ikvienam doties pie miera līdz nākamajai dienai.

DESMITĀ DIENA

Beidzas Dekamerona devitā diena un sākas desmitā un pēdējā, kurā, Pamfilam valdot, stāsta par tādiem cilvēkiem, kas ir bijuši devīgi jebšu augstsirdīgi mīlestībā vai citās lietās.

Rietumos daži mākonīši vēl sārtojās, kamēr austrumos to malas bija kļuvušas tik spožas kā zelts no saules stariem, kas, arvien vairāk tuvojoties, tos apspīdēja, kad Pamfils piecēlās un lika pasaukt dāmas un savus draugus. Un, kad visi bija sanākuši, tas kopā ar viņiem nosprieda, uz kurieni varētu iet izklaidēties, un lēniem soļiem, Filomenai un Fiarnetai tūdaļ piebiedrojoties,' devās ceļā, un visi pārējie šiem sekoja. Un, daudz ko pārrunādami par savu nākamo dzīvi, gan jautādami, gan atbildēdami, viņi ilgi pastaigājās. Un, kad viņi bija apgājuši krietnu likumu un saules stari jau sāka pārlieku karsēt, viņi atgriezās pilī, un tur pie skaidrā avota, likuši izskalot glazēs, tie, kas vēlējās, mazliet nodzērās, un pēc tam visi dārza tīkamajā ēnā jautri pastaigājās, līdz bija jāsēžas pie galda. Un, kad viņi bija paēduši un atpūtušies, kā parasti to mēdza darīt, viņi sapulcējās kādā vietā, kur karalim labpatika, un tas pavēlēja uzsākt stastīšanu Neitilei, kura priecīgi iesāka.

pirmā novele

Kāds bruņinieks kalpo Spānijas karalim; bruņiniekam šķiet, ka tam par maz atlidzinats; tāpēc karalis tam visai skaidri pierāda, ka tā nav viņa, bet gan ļaunā likteņa vaina, un vēlāk to bagātigi apdāvina.

Man jāuzskata par sevišķi lielu labvēlību, godājamā» dāmas, ka mūsu karalis man pirmajai uzdevis stāstīt par tādu tematu kā augstsirdība; jo, tāpat kā saule ir visa debesjuma skaistums un rota, tā augstsirdība ir ikviena cita tikuma slava un spožums. Tagad es juins pastāstīšu kādu novelīti, pēc manām domām, visai jauku, kuru atcerēties, protams, var būt tikai noderīgi.

Jums jāzina, ka starp citiem drosmīgiem bruņiniekiem, kas sensenos laikos dzīvoja mūsu pilsētā, bija kāds bruņinieks, varbūt pats godājamākais to vidū, saukts mesers Rudžēri dei Fidžo- vanni*. Viņš bija bagāts vīrs un ar dižu garu, un, aplūkojot tos- kāniešu dzīves veidu un paražas, viņš atzina, ka, še dzīvodams, viņš visai maz vai pat nemaz nevarētu parādīt savu drosmi, un tālab nolēma uz kādu laiku doties pie Spānijas karaļa

Alfonsa*, kas bija tik drošsirdīgs, ka slava par tā drosmi pārspēja ikviena cita tā laika valdnieka slavu. Un Rudžēri, godam apgādājies ar bruņojumu un zirgiem, ļoti cienījamu ļaužu pavadībā devās uz Spāniju, kur karalis viņu labvēlīgi saņēma. Un tā, apmeties galmā, mesers Rudžēri dzīvoja greznu dzīvi un kaujās izcīnīja apbrīnojamas uzvaras, un tādā kārtā visai drīz iemantoja drosmīga vīra slavu. Un, kad viņš jau labu laiku tur bija dzīvojis un daudzkārt novērojis karaļa rīcību, viņam likās, ka karalis te vienam, te otram pavisam neapdomīgi dāvina gan pilis, gan pilsētas, gan grāfistes, dodams tās tādiem cilvēkiem, kuri tās nemaz nav pelnījuši; un, tā kā viņam, kas apzinājās savu vērtību, nekas nebija dāvināts, viņš domāja, ka tas ļoti apēno viņa slavu. Un tāpēc viņš nolēma aizbraukt un lūdza karali viņu atlaist. Karalis bija ar mieru un uzdāvināja viņam vienu no vislabākajiem un visskaistākajiem mūļiem, kāds jebkad jāts; meseram Rudžēri tas bija sevišķi noderīgs, ievērojot tālo ceļu, kas viņam bija jāveic. Pēc tam karalis uzdeva kādam savam kalpam, gudram un uzticamam cilvēkam, lai tas papūlas izjāt reizē ar meseru Rudžēri tādā kārtā, kā tam pašam šķistu labāk, bet tikai lai neizliktos, ka tas karaļa sūtīts; un lai tas iegaumējot visu, ko bruņinieks teiktu par viņu, tik labi, ka vēlāk varētu viņam visu atstāstīt, bet otrā rītā lai pavēlot šim atgriezties pie karaļa. Tiklīdz mesers Rudžēri izjāja no pilsētas, kalps, kas to uzmanīgi bija vērojis, tūdaļ tam pievienojās, likdams saprast, ka arī dodas uz Itāliju.

Un tā, jādams uz karaļa dotā mūļa un runādams gan par šo„ gan to, mesers Rudžēri, tuvojoties trešajai stundai, sacīja:

—    Man liekas, būtu labi darīts, ja mēs ļautu saviem lopiem izkārnīties.

Un, kad viņi bija tos ieveduši kādā stallī, visi lopi izkārnījās, vienīgi mūlis ne. Tāpēc, jājot tālāk (pie kam kalps visu laiku klausījās katrā bruņinieka vārdā), viņi nonāca pie kādas upes, un, kamēr viņi tur dzirdīja savus lopus, mūlis izkārnījās upē. To redzēdams, mesers Rudžēri sacīja:

—    Ak tu sasodītais lops, tu jau esi tāds pats kā tavs kungs, kas man tevi uzdāvināja!

Kalps ievēroja šos vārdus, un, lai gan viņš iegaumēja arī vēl daudz citu vārdu, augu dienu kopā ar Rudžēri ceļojot, viņš tomēr nedzirdēja bruņinieku neko citu par karali sakām, kā vienīgi visaugstākajā mērā to slavējam. Un tā, kad viņi nākamajā altā bija uzkāpuši zirgos, lai jātu uz Toskānu, kalps paziņoja meserarn Rudžēri karaļa pavēli, un tas tūdaļ griezās atpakaļ. Un, kad karalis jau bija uzzinājis, ko tas teicis par mūli, viņš lika Rudžēri pasaukt un, priecīgi to saņēmis, jautāja, kāpēc tas esot viņu salīdzinājis ar savu mūli jebšu ari mūli ar viņu. Mesers Rudžēri bez aplinkiem atbildēja:

—    Manu siņor, es tāpēc jūs salīdzināju ar mūli, ka jūs dāvināt, kur nepienākas, un nedāvināt, kur pienāktos; tāpat arīdzan mūlis neizkārnījās vis tur, kur pienācās, bet gan tur, kur to nevajadzēja darīt.

Tad karalis sacīja:

—    Meser Rudžēri, ja es neesmu jūs apdāvinājis kā daudzus citus, kuri, salīdzinot ar jums, nav neko vērts, tad tas nav noticis vis tādēļ, ka es neatzītu jūs par visdrošsirdīgāko bruņinieku, kas cienīgs ikvienas lielas dāvanas, bet tur vainojams jūsu liktenis, kas man neļāva jūs apdāvināt, nevis es; un, ka es saku patiesību, to es jums pavisam skaidri pierādīšu.

Uz to mesers Rudžēri atbildēja:

—    AAanu valdniek, es nežēlojos, ka neesmu saņēmis dāvanas no jums, jo neesmu tās vēlējies, lai kļūtu bagātāks, bet gan 1āpēc, lai jūs tādējādi apliecinātu manu drošsirdību; turklāt es uzskatu jūsu aizbildināšanos par labu un cienījamu, bet es esmu ar mieru pats savām acīm par to pārliecināties, ja jums tā labpatīk, lai gan ticu jums bez pierādījumiem.

Un tad karalis ieveda to kādā lielā zālē, kur pēc viņa iepriekšējās pavēles bija novietotas divas lielas slēgtas lādes, un daudzu klātbūtnē tam sacīja:

—    Meser Rudžēri, vienā no šīm lādēm ir mans kronis, karaļa zizI's un valstsābols, turklāt daudz skaistu jostu, saktu, gredzenu un citu dārglietu, kādas man pieder, un otra ir pilna ar zemi; tad nu izvēlieties vienu, un tā, ko jūs būsit izvēlējies, piederēs jums, un jūs varēsit pārliecināties, kas ir bijis nepateicīgs un nav pratis novērtēt jūsu drošsirdību: es vai jūsu liktenis.

Kad mesers Rudžēri redzēja, ka karalim tā labpatīk, viņš izvēlējs vienu lādi, ko karalis tūdaļ lika atvērt, un izrādījās, ka tā bija lāde ar zemi.

Tāpēc karalis smiedamies sacīja:

—    Nu jūs skaidri redzat, meser Rudžēri, ka tas, ko es jums teicu par jūsu likteni, ir taisnība. Taču jūsu drošsirdība patiesi pelna, ka es pretojos likteņa spēkiem. Es zinu, ka jūs neesat nodomājis palikt Spānijā, un tāpēc negribu jums še dāvināt nedz pilis, nedz pilsētas, bet gan vēlos, lai šī lādīte, ko liktenis jums ir atrāvis, par spīti liktenim tomēr piederētu jums un jūs varētu to aizvest uz savu dzimteni un pelnīti palepoties kaimiņu priekšā ar savu drosmi, ko apliecinājušas manas dāvanas.

Mesers Rudžēri, paņēmis lādīti un, kā pienākas, pateicies par tik lielu dāvanu, priecīgs ar to atgriezās Toskānā.

OTRĀ NOVELE

Gino di Tako saņem gūstā Kliņi abatu, izdziedē to no vēdera kaites un tad ļauj tam iet. Abats, atgriezies Romas galmā, samierina Gino ar pāvestu Boniļāciju, kas ieceļ Gino par Hospitāliešu ordeņa bruņinieku.

Karaļa Alfonsa cēlā rīcība pret Florences bruņinieku jau bija uzslavēta, kad karalis, kain tā it sevišķi bija patikusi, pavēlēja turpināt stāstīšanu Elīzai, kura tūdaļ iesāka:

— Daiļās dāmas, ja kāds karalis ir bijis augstsirdīgs un izrādījis savu augstsirdību pret tādu cilvēku, kas viņam kalpojis, tad nevar teikt, ka viņa rīcība nebūtu cildināma un diža. Bet ko mēs teiksim, ja tiks stāstīts par kādu garīdznieku, kurš izradīja apbrīnojamu augstsirdību cilvēkam, ko viņš varēja arī ienīst, un neviens viņu par to nebūtu pēlis? Protams, neko citu kā vien to, ka karaļa rīcība ir bijusi krietna, bet garīdznieka — tieši apbrīnojama, jo visi garīdznieki ir daudz skopāki par sievietēm un it visur un vienmēr nīst ikkatru devību. Un, lai gan ikviena cilvēka dabā ir kārot pec atriebības par saņemtu apvainojumu, garīdznieki, kā mēs redzam, kauču sludina pacietību un bezgala slavina piedošanu, pēc atriebības kāro vēl daudz dedzīgāk nekā laicīgie cilvēki. Un par to, raugi, cik augstsirdīgs bija kāds garīdznieks, jūs varēsit gluži skaidri uzzināt no manas noveles.

Kad Gino di Tako*, visai pazīstams ar savu drosmi un savām laupīšanām, tika izraidīts no Sjēnas, viņš, kļuvis grāfa di Santa Fjore ienaidnieks, sadumpoja pret Romas baznīcu Radikofāni pilsētas iedzīvotājus un, apmeties tur uz dzīvi, lika saviem vīriem aplaupīt it visus, kas vien parādījās tai apkārtnē. Tai laikā — par Romas pāvestu toreiz bija Bonifācijs astotais — Romas galmā ieradās Kliņī abats, ko uzskatīja par vienu no visbagātākajiem prelātiem pasaulē; un, kad viņš tur samaitāja vēderu, ārsti viņam ieteica doties uz Sjēnas dziedniecības avotiem, kur viņš katrā ziņā atgūšot veselību. Tāpēc, dabūjis no pāvesta atļauju, nelikdamies zinis par valodām, kādas klīda par Gino, abats, lieliski apgādāts ar lielu daudzumu mantu, zirgu un kalpotāju, devās ceļā. Gino di Tako, padzirdējis par tā tuvošanos> izlika tīklus un, nezaudēdams nevienu no saviem ļaudīm, kādā šaurā vietā ielenca abatu ar visiem tā kalpotājiem un mantām. To izdarījis, Gino nosūtīja pie abata kādu no saviem vīriem, pašu saprātīgāko, līdz ar krietniem pavadoņiem, un lika savā vārdā visai pieklājīgi palūgt, vai abats nebūtu tik laipns un neiegrieztos tā pilī. Kad abats to dzirdēja, viņš, pagalam saniknots, atbildēja, ka nevēloties darīt neko tamlīdzīgu, jo viņam neesot ar Gino nekas pārrunājams, bet viņš došoties uz priekšu un gribētu redzēt, kas viņam to varētu liegt.

Uz to sūtnis pazemīgi sacīja:

— Meser, jūs esat nonācis tādā vietā, kur mēs baidāmies vienīgi no dieva visspēcības un ne no kā cita un kur nedraud izslēgšana no baznīcas un visi aizliegumi ir atcelti; un tāpēc jums būtu vislabākais šoreiz izdabāt Gino.

Kamēr abi tā runāja, Gino laupītāji jau bija pilnīgi aplenkuši šo vietu; tāpēc abats, redzēdams, ka viņš ar savējiem saņemts gūstā, stipri noskaities, kopa ar sūtni devās uz pili, un visi viņa ļaudis ar mantām sekoja. Un, kad abats bija nokāpis no zirga, viņš pēc Gino pavēles tika ievests gluži viens kādā ļoti tumšā un šaurā pils istabiņā, kamēr visus pārējos, katru pēc tā nopelniem, iekārtoja ļoti labi, un zirgus un visu kravu novietoja drošībā, neko neaizskarot. Un, kad tas bija izdarīts, Gino devās pie abata un sacīja viņam:

—    Mesers Gino, kura viesis jūs esat, sūta pie jums un lūdz, vai jums nelabpatiktos pateikt, uz kurieni jūs dodaties un ar kādu nolūku?

Abats, kā jau gudrs vīrs, atmeta savu augstprātību un izstāstīja viņam, uz kurieni brauc un kāpēc. Gino, to uzzinājis, aizgāja no abata un pie sevis nolēma izdziedēt to bez peldēm. Un, pavēlējis tā istabā kamīnā nepārtraukti uzturēt krietnu uguni un labi apsargāt durvis, viņš neatgriezās pie tā ātrāk kā nākamajā rītā. Tad viņš tam atnesa mirdzoši baltā drānā divus riecienus grauzdētas maizes un lielu krūku ar balto Kornejas vīnu no tā, kas piederēja abatam pašam, un sacīja tā:

—    Meser, kad Gino bija jaunāks, viņš studēja ārstniecību, un, kā stāsta, viņš esot iemācījies, ka visvieglāk izdziedēt vēdera kaiti, un šo paņēmienu viņš tagad izmēģinās ar jums. Un ar šo, ko es jums atnesu, viņš sāk savu ārstēšanu; tāpēc baudiet to un stiprinieties!

Abats, kam daudz vairāk gribējās ēst nekā jokot, lai gan izlikās visai noskaities, apēda maizi un izdzēra vīnu, un pēc tam sarunāja daudz augstprātību, daudz jautāja un deva daudz padomu, taču it sevišķi prasīja pēc Gino.

Gino, noklausījies visas šīs runas, vienu daļu nemaz neievēroja, jo tā bija tukša pļāpāšana, bet uz dažu labu jautājumu atbildēja ļoti pieklājīgi un apgalvoja, ka, tiklīdz Gino varēšot, viņš tūdaļ to apciemošot; un, to teicis, Gino aizgāja no abata un neatgriezās ātrāk kā nākamajā dienā ar tādu pašu daudzumu grauzdētas maizes un baltā vīna. Un tā viņš noturēja abatu vairākas dienas, kamēr pamanīja, ka tas apēdis kaltētās pupas, ko viņš uzmanīgi un paslepus še bija ienesis un atstājis; tāpēc viņš Gino vārdā jautāja tam, kā tas jūtoties un vai neesot izdziedēts no savas vēdera kaites. Uz to abats atbildēja:

—    Man liekas, es justos pavisam labi, ja vien izkļūtu no Gino rokām, un turklāt es neko tik ļoti nevēlos kā ēst, tik labi mani ir izdziedējušas viņa zāles.

Un, kad Gino bija pavēlējis iekārtot ar abata paša istablietām jauku istabu viņam un viņa ļaudīm un sarīkot lielisku mielastu, kurā tapa ielūgti daudzi pils iedzīvotāji un visi & bala ļaudis, tas nākamajā rīta devās pie abata un sacīja viņam:

—    Meser, tā kā jūs jūtaties labi, ir laiks atstāt slimnīcu!

Un, paņēmis abatu pie rokas, tas ieveda viņu istabā, kas

viņam bija sagatavota, un atstaja tur kopā ar viņa saimi, bet pats devās parūpēties, lai mielastā nekā netrūktu. Abats priecīgi patērzēja ar savējiem un izstāstīja, kāda bijusi viņa dzīve šeit, turpretim tie it visi vienā mutē apgalvoja, ka Gino šos esot lieliski uzņēmis. Taču, kad pienāca maltītes stunda, abats un visi pārējie, kā pieklājas, tika apkalpoti un pamieloti ar izciliem ēdieniem un vīniem, bet Gino vēl joprojām neatklāja sevi abatam.

Kad nu abats tā bija nodzīvojis vairākas dienas, Gino pavēlēja sanest zālē visas viņa mantas un pagalmā, zem šis zāles logiem, savest visus viņa zirgus, pat pašu visnožēlojamāko kleperi, un tad devās pie abata un jautāja, kā viņš jūtoties un vai uzskatot sevi par pietiekami stipru, lai kāptu zirgā. Uz to abats atbildēja, ka jūtoties pietiekami stiprs un no vēdera kaites izdziedēts, bet justos pavisam labi, ja izkļūtu no Gino rokām. Tad Gino ieveda abatu zālē, kur atradās tā mantas un kalpotāji, un, licis tam pieiet pie loga, no kura varēja pārredzēt visus zirgus, sacīja:

—    Meser abat, jums jāzina, ka nevis dvēseles zemiskums, bet vienīgi tas apstāklis, ka dižciltīgam cilvēkam jādzīvo trimdā, jācieš trūkums, ka viņam ir daudz varenu ienaidnieku, pret kuriem jāaizstāv sava dzīvība un muižnieka gods, ir novedis Gino di Tako, kas esmu es pats, tik tālu, ka viņš kļuvis par lielceļu laupītāju un Romas galma ienaidnieku. Bet, tā kā jūs man izliekaties cienījams siņors, es pēc tam, kad esmu jūs izdziedējis no vēdera kaites, nedomāju apieties ar jums, kā apietos ar kādu citu, kas būtu nonācis manās rokās, tāpat kā jūs patlaban, un kam es atņemtu daļu no mantām pēc savas iegribas. Taču es domāju, ka jūs, redzot manas vajadzības, iedosit man no jūsu mantas to daļu. kādu pats vēlēsities. Tā visa ir še jūsu acu priekšā, un savus zirgus jūs varat redzēt pagalmā pa šo logu; un tāpēc ņemiet vai nu daļu savas mantas, vai visu un no šā brīža dariet, kā gribat: ejiet jebšu palieciet.

Abats brīnīties brīnījās, dzirdēdams no lielceļa laupītāja tik augstsirdīgus vārdus. Un, tā kā tie viņam gaužām patika, viņa dusmas un īgnums ne tikvien tūdaļ pagaisa, bet pat pārvērtās labvēlībā, un, no sirds kļuvis par Gino draugu, viņš steidzās to apskaut, sacīdams:

—    Zvēru pie dieva, ka es, lai iegūtu tāda cilvēka draudzību, kāds tu man tagad izliecies un kāds tu arīdzan esi, būtu ar mieru paciest daudz lielāku netaisnību par to, kuru, kā man līdz šim brīdim likās, tu man nodarīji! Lai nolādēts liktenis, kas tevi spiež nodarboties ar tik peļamu amatu!

Un pēc tam abats lika paņemt no savām daudzajām mantām tikai nedaudzas, pašas nepieciešamākās, un tāpat arī tikai dažus zirgus, un, visu pārējo atstājis Gino, atgriezās Romā.

Pāvests zināja par abata sagūstīšanu un bija par to visai noskumis, taču, ieraudzīdams abatu, viņš jautāja, kādu labumu tam esot atnesušas peldes. Uz to abats smaidīdams atbildēja:

—   Svētais tēvs, pirms es nonācu šais avotos, es sastapu kādu cienījamu ārstu, kas mani pilnīgi izdziedēja.

Un viņš pastāstīja, kādā veidā tapis ārstēts, par ko pāvests no sirds izsmējās. Tad, turpinādams savu stāstu, viņš, augstsirdības pamudināts, lūdza no pāvesta kādu labvēlību. Pāvests, domādams, ka abats prasīs kaut ko citu, labprāt apsolīja darīt visu, ko viņš prasītu. Tad abats sacīja:

—    Svētais tēvs, esmu nodomājis lūgt, lai jūs atkal piešķirat savu labvēlību Gino di Tako, manam izdziedinātājam, jo to drosmīgo un ievērojamo vīru vidū, kurus es jebkad esmu pazinis, viņš droši vien ir viens no viscēlākajiem; un ļaunumu, ko viņš nodara, es uzskatu drīzāk par Fortūnas grēku, nevis par viņa paša vainu. Izmainiet viņa likteni, dodiet viņam visu, lai viņš varētu dzīvot, kā dižciltīgam cilvēkam pieklājas, un es ne mazākajā mērā nešaubos, ka itin drīz j,ūs domāsit par viņu tāpat kā es!

To dzirdēdams, pāvests, kas bija augstsirdīgs vīrs un prata cienīt drosmīgus cilvēkus, solījās labprāt to darīt, ja Gino patiesi esot tāds, kā abats stāstot, un sacīja, lai abats liekot tam bez bailēm ierasties Romā. Un, tā iedrošināts, Gino, kā labpatika abatam, ieradās galmā, un drīz vien pāvests viņu atzina par drosmīgu bruņinieku un, izlīdzis ar viņu, piešķīra viņam lielu Hos- pitāliešu ordeņa prioriju, pēc tam kad bija licis viņu iecelt par šā ordeņa bruņinieku. Šo godu viņš paturēja, kamēr vien dzīvoja, palikdams allaž svētās baznīcas un Kliņī abata draugs un kalps.

treša novele

Mitridāns, kam skauž Nātāna devība, dodas viņu nogalināt, sastop viņu, bet nepazīst, un pats Mā- tāns dod padomu, kā to vislabāk izdarīt. Kad Mitridāns vēlāk ierauga Nātānu birzi, kā bija teikts, un pazīst viņā savu pirmītējo sarunu biedru, to pārņem liels kauns, un tas kjūst par viņa draugu.

Dzirdēdami, ka ari kāds no garīdzniekiem spēj rīkoties tik augstsirdīgi, visi uzskatīja to par īstu brīnumu. Kad nu dāmu sarunas par šo tematu bija aprimušas, karalis pavēlēja, lai stāstīšanu turpina Filostrāts, kas tūdaļ iesāka:

— Augstdzimušās dāmas, liela bija Spānijas karaļa devība un gandrīz kaut kas nekad nedzirdēts — abata Kliņī augstsirdība. Taču varbūt ne mazāk apbrīnojams jums liksies stāsts par kādu vīru, kas, lai parādītu savu devību cilvēkam, kurš tīkoja pēc viņa asinīm un pat dzīvības, visai saprātīgā kārtā bija ar mieru to atdot un būtu arī atdevis, ja otrs būtu gribējis ņemt; to es esmu nodomājis jums parādīt nelielā novelītē.

Ir zināms pavisam droši (ja var uzticēties dažu dženoviešu un citu cilvēku vārdiem, kas bijuši tai pusē), ka Ķīnā reiz dzīvoja kāds vīrs no dižciltīgas dzimtas, nesalīdzināmi bagāts, vārdā Nātāns. Un, tā kā viņa īpašums atradās pie kāda ceļa, pa kuru gandrīz nepieciešami bija jāiet ikkatram, kas no rietumiem gribēja doties uz austrumiem jebšu no austrumiem uz rietumiem, un, tā kā viņš bija cilvēks ar dižu garu un devīgu dabu un vēlējās iegūt slavu ar saviem darbiem, tad viņš lika daudzajiem meistariem, kas viņam kalpoja, uzcelt tur īsā laikā vienu 110 visskaistākajām, vislielākajām un visbagātākajām pilīm, kādas vien jebkad redzētas, un to lieliski iekārtot un apgādāt ar visu nepieciešamo dižciltīgu cilvēku uzņemšanai un godināšanai. Un, tā kā viņam bija daudz labu kalpotāju, viņš tiem lika ikkatru, kas nāca vai gāja, laipni uzņemt un godināt. Un, kamēr viņš turējās pie šās cildināmās paražas, slava par viņa devīgumu izplatījās ne tikvien austrumu zemēs, bet arīdzan gandrīz visās rietumu zemēs. Un, kad viņa gadu nasta jau bija diezgan liela, bet viņš vēl arvien nebija paguris būt viesmīlīgs, atgadījās, ka viņa slava nonāca ausīs kādam jauneklim, ko sauca par Mitridānu un kas dzīvoja netālu no viņa zemes. Tas, apzinādamies, ka ir tikpat bagāts kā Nātāns, sāka apskaust Nātānu viņa slavas un tikumu dēļ un nolēma ar vēl lielāku devīgumu iznīcināt vai vismaz aptumšot viņa slavu. Un, licis uzcelt tādu pašu pili kā Nātānam, tas sāka izrādīt tik lielu viesmīlību, kādu neviens cits nekad nav izrādījis, it visiem, kuri nāca vai gāja še garām, un, protams, īsā laikā kļuva ļoti slavens.

Tad atgadījās, ka kādu dienu, kad jauneklis gluži viens atradās savas pils pagalmā, kāda nabaga sieviņa ienāca pa vieniem pils vārtiem un lūdza žēlastības dāvanu; un, to dabūjusi, viņa atgriezās pa otriem vārtiem un saņēma to vēlreiz, un tā veselas divpadsmit reizes. Un, kad viņa ienāca trīspadsmito reizi, Mitri- dāns sacīja:

— Mana mīļā, tu esi pārāk neatlaidīga ar saviem lūgumiem!

Tomēr tas iedeva viņai dāvanu. Kad vecīte izdzirda šos vārdus, viņa izsaucās:

— Ai Nātana devība, cik tu esi apbrīnojama! Es iegāju pa visām trīsdesmit divām durvīm, kas ved viņa pilī, tāpat kā tagad pa šīm, un lūdzu žēlastības dāvanu, un nekad viņš neizlikās mani pazīstam, un katru reizi es saņēmu dāvanu, kamēr šeit es ienācu tikai trīspadsmito reizi un jau tiku pazīta un izsmieta.

Un, to teikusi, vecenīte aizgāja un vairāk neatgriezās. Kad Mitridāns dzirdēja vecās vārdus, viņam šķita, ka viss, ko viņš dzird par Nātāna slavu, mazina viņa paša slavu, un, iekaisis dusmas, viņš izsaucās: — Ak, es nelaimīgais! Kā gan man sasniegt Natana devību lielās lietās (kur nu vēl pārspēt, kā es to vēlos!), ja pat visniecīgākajās es nevaru viņam tuvoties! Patiesi visas manas pūles ir veltas, ja es nedabūju viņu projām no šīs pasaules; un, ta kā vecums viņu neaizvāc, man nāksies itin drīz to izdarīt ar paša rokām. — Un ar tādu apņemšanos viņš cēlās un, nevienam neteicis par savu nodomu, paņēmis līdzi dažus pavadoņus, uzkapa zirgā, un pēc trim dienām nonāca tai vietā, kur Nātāns dzīvoja. Un saviem pavadoņiem viņš pavēlēja, lai tie izliekas, it kā nebūtu ieradušies kopa ar viņu un viņu nepazītu, un lai paši parūpējas, kur apmesties, kamēr viņš došot kādu citu rīkojumu. Un tā Mitridāns pret vakaru nonāca tur un, palicis viens, netālu no skaistās pils sastapa Natānu, kas arī viens pats pavisam vienkāršās drēbēs pastaigājās. To nepazīdams, Mitridāns jautāja, vai tas nevarot pateikt, kur dzīvojot Natāns. Nātāns laipnīgi atbildēja:

Mans dēls, nav neviena cita šai apkārtnē, kas tev to varētu parādit labāk par mani, un tāpēc, ja vēlies, es tevi turp aizvedīšu.

Jauneklis atbildēja, ka tas viņam būtu ļoti patīkami, bet, ja iespējams, viņš negribētu, ka Nātāns viņu redzētu vai pazītu. Uz to Nātāns sacīja:

Arī to es varu nokārtot, ja tu tā vēlies.

Un tā, nokāpis no zirga, Mitridāns kopā ar Nātānu, kas tūliņ uzsāka ar viņu vispatīkamākās sarunas, devās uz ta brīnum jauko pili. Tur Nātāns pavēlēja vienam no saviem kalpotājiem saņemt jaunekļa zirgu un, piegājis tuvāk, iečukstēja ausī, lai tas tūdaļ paziņojot visiem pārējiem saimes ļaudīm, lai neviens nesakot jauneklim, ka viņš esot Nātāns; un tā tika izdarīts. Kad nu viņi iegāja pilī, Nātāns ieveda Mitridānu greznā jo greznā istabā, kur viņš neredzēja neviena cita kā vienīgi tos, kam bija pavēlēts viņu apkalpot; un, likdams viņu sevišķi godināt, Nātāns pats it bieži pie viņa uzturējās. Būdams kopā ar Nātānu, Mitridāns, lai gan izradīja sirmgalvim cieņu kā tēvam, tomēr vienreiz nenoturējās, nepajautājis, kas viņš esot. Nātāns atbildēja:

— Es esmu viens no viszemākajiem Nātāna kalpiem un, kopš pašas bērnības pie viņa dzīvodams, esmu novecojis, bet nekad viņš mani nav iecēlis lielākā godā, nekā tu mani redzi; tāpēc, lai gan visi viņu slavē, es maz ko labu varu teikt par viņu.

Šie vārdi deva Mitridānam cerību, ka nu viņš jo apdomīgāk un drošāk spēs piepildīt savu Jauno nodomu. Nātāns viņam visai pieklājīgi pavaicāja, kas viņš esot un ar kādu vajadzību šurp nācis, un piedāvāja savu padomu un palīdzību visā, ko tas viņa labā varētu darīt. Mitridāns mazliet vilcinājās ar atbildi, taču beidzot nolēma uzticēties, ar garām aplinkus runām pieprasīja no tā godavārdu, tad padomu un palīdzību, un pilnīgi atklāja tam, kas viņš tāds, kāpēc un kādu jūtu pamudināts šurp nācis. Nātāns, dzirdot Mitridāna vārdus un uzzinot viņa nežēlīgo nodomu, iekšēji nodrebēja, tomēr, ilgi neapdomādamies, atbildēja viņam ar drošu prātu un stingru seju:

—   Mitridān, tavs tēvs bija dižciltīgs vīrs, un tu negribi viņam palikt iepakaļ, rīkodamies tik cēli, kā tu to dari, būdams devīgs pret visiem; un es ļoti slavēju arī tavu skaudību, ko tu izjūti pret Nātāna tikumiem. Ja tāda skaudība būtu biežāk sastopama, pasaule, kas ir tik gaužām nožēlojama, drīz vien kļūtu labāka. Tavam nodomam, ko tu atklāji, bez šaubām, jāpaliek noslēpumam, turklāt šai ziņā es tev varu dot gan derīgu padomu, bet ne palīdzēt, un mans padoms ir šāds: tu vari no šejienes redzēt varbūt kādu pusjūdzi atstatu nelielu rnežiņu, uz kuru Nātāns dodas gandrīz katru rītu gluži viens un mēdz tur labu laiku pastaigāties sev par prieku; tur tev būs viņu viegli atrast un izpildīt savu vēlēšanos. Un, kad tu būsi viņu nogalinājis, tu neiesi vis pa to ceļu, pa kuru atnāci, lai varētu atgriezties uz savām mājām bez kādiem šķēršļiem, bet gan pa to, ko tu redzēsi pa kreisi izejam no meža; tāpēc ka šī taka, lai gan mazliet aizaugusi un mežonīga, toties tuvāka tavai mājai, ir tev drošāka.

Mitridāns, dabūjis šos norādījumus, līdzko Nātāns bija no viņa aizgājis, uzmanīgi paziņoja saviem ļaudīm, kas viņu uz šejieni bija pavadījuši, kur lai tie viņu nākamajā dienā gaida. Un, kad pienāca nākošā diena, Nātāns, nedomādams atkāpties r;o Mitridānam dotā padoma un nemainījis savu apņemšanos, viens devās uz mežiņu, lai mirtu. Mitridāns piecēlās, paņēma savu šaujamo loku un zobenu, jo citu ieroču tam nebija, un, uzkāpis zirgā, aizjāja uz mežiņu, kur jau no tālienes redzēja Nātānu vienu pašu staigājam. Un, nolēmis pirms uzbrukšanas viņu redzēt un dzirdēt viņu runājam, tas pieskrēja viņam klāt, saķēra aiz turbāna, kas viņam bija galvā, un sacīja:

—    Vecais, tev jāmirst!

Uz to Nātāns neatbildēja neko citu kā vienīgi:

—    Nu, tad es esmu to pelnījis.

Mitridāns, izdzirdis tā balsi un paraudzījies tam sejā, tūdaļ pazina, ka tas ir tas pats sirmgalvis, kas tik laipni viņu bija saņēmis, tik draudzīgi izturējies pret viņu un devis tik atklātu padomu; tāpēc tā niknums vienā mirkli izzuda un dusmas pārvērtās kaunā. Un, nometis zobenu, ko tas bija izvilcis, lai viņu nogalinātu, Mitridāns nolēca no zirga, raudādams metās pie Nātāna kājām un izsaucās:

—    Mans dārgais tēvs, tagad es pavisam skaidri iepazīstu jūsu devību, redzot, ar kādu paļāvību jūs esat šurp nācis, lai atdotu man savu dzīvību, kuru es, kā pats jums to atklāju, bez jebkāda iemesla biju iekārojis. Taču dievs, kam vairāk nekā man pašam rūp mans pienākums, tai brīdī, kad tas visvairāk bija nepieciešams, atvēra man saprāta acis, ko nožēlojama skaudība bija aizvērusi. Un tāpēc: jo lielākā bija jūsu gatavība izpildīt manu vēlēšanos, jo es izjūtu lielāku nepieciešamību izpirkt savu grēku; tādēļ atriebieties man, kā jums šķiet pienācīgi, par manu pārkāpumu!

Nātāns lika Mitridānam piecelties, maigi apskāva viņu, skūpstīja un teica:

Mans dēls, par tavu nodomu (lai kā tu ari to gribētu nosaukt, par noziedzīgu vai citādi) tev nav ko lūgties piedošanu un man nav tev ko piedot, jo tu to nedarīji naida pamudināts, bet gan tālab, lai iemantotu labāka cilvēka slavu. Tāpēc nebīsties no manis un esi pārliecināts, ka neviens visā pasaulē tevi nemīl tā, kā mīlu es, kad nu esmu iepazinis tava gara cēlumu, jo tu neesi vis centies sakrāt bagātību, kā to skopuļi dara, bet gan izdot sakrāto. Nekaunies no tā, ka tu gribēji mani nogalināt, lai kļūtu slavens, un nedomā, ka es par to brinos. Paši dižākie imperatori un paši lielākie karaļi ne jau ar kādu citu mākslu, bet gan slepkavodami (turklāt nevis vienu vien cilvēku, kā tu to gribēji, bet neskaitāmus) un nodedzinādami zemes, un nopostīdami pilsētas, ir paplašinājuši savas valstis un līdz ar to vairojuši savu slavu. Un tālab, ja tu, lai kļūtu slavenāks, gribēji nogalināt mani vienu, tu nebiji nodomājis veikt neko apbrīnojamu, nedz ārkārtēju, bet gan kaut ko ļoti parastu.

Mitridāns, nemēģinādams attaisnot savu ļauno nodomu, cildināja Nātāna godprātīgo aizbildinājumu un, sarunādamies ar viņu, izteica savu visaugstāko apbrīnu, ka Nātāns varējis tā kaut ko pieļaut un turklāt vēl dot padomu, kā to izdarīt. Uz to Nātāns atbildēja:

—     Mitridān, es nevēlos, ka tu brīnies par manu padomu un apņemšanos, jo kopš tā laika, kad es tiku nodomājis un nolēmis darīt to, ko arīdzan tu biji iesācis, manā mājā nav ienācis neviens, kuru es pēc savām iespējām nebūtu apmierinājis ar to, ko viņš prasīja. Atnāci tu un kāroji pēc manas dzīvības; tāpēc es, dzirdot tevi pēc tās prasām, lai tu nebūtu vienīgais, kas aiziet no šejienes, nepiepildījis savu vēlēšanos, tūdaļ nolēmu tev to dot; un, lai tu to iegūtu, devu tev padomu, kāds man šķita vis- labakais, lai tu, iegūdams manu dzīvību, nezaudētu savējo. Un tāpēc es tev vēlreiz saku un lūdzu: ņem to, ja tev tīk, un apmierini sevi! Es nezinu, kā es to vēl labāk varētu izlietot. Jau astoņdesmit gadus es to izmantoju sev par prieku un mierinājumu un zinu, ka pēc dabas noliktās kārtības, tāpat kā tas ir ar citiem cilvēkiem un vispār visu dzīvo radību, tā man var tikt atstāta tikai pavisam īsu laiku; tāpat es uzskatu, ka labāk ir to atdāvināt, kā es allaž esmu atdāvinājis un iztērējis savas bagātības, nekā glabāt tikām, kamēr daba man to atņemtu pret manu gribu. Maza dāvana ir dāvināt simt gadus; tātad — cik daudz niecīgāka dāvana ir seši vai astoņi gadi, kas man še vēl jāpavada? Tad nu ņem manu dzīvību, ja tev tā tīk, es tevi lūdzu, jo, kamēr es dzīvoju, es neesmu atradis neviena, kas pēc tās būtu tīkojis, un nezinu arī, vai jebkad kādu atradīšu, ja to nepaņemsi tu, kas pēc tās kāroji. Un, ja tomēr gadītos, ka es atrastu kādu, tad zinu: jo ilgāk es to saglabāšu, jo mazāka būs tās vērtība; tāpēc, pirms tā kļūst nevērtīgāka, ņem to, es tevi lūdzu!

Stipri nokaunējies, Mitridāns sacīja:

—    Pasarg dievs, ja tādu dārgumu, kāds ir jūsu dzīvība, es jums nolaupītu vai tikai iekārotu, kā tas bija nupat! Es ne tikvien nevēlos samazināt tās gadus, bet labprāt tai pieliktu no sava mūža gadiem.

Uz to Nātāns tūdaļ teica:

Un, ja tu varētu, vai tu patiesi gribētu tos pielikt? Vai tu gribi, lai es pret tevi izturos ta, kā nekad neesmu izturējies ne pret vienu, un raugi, lai es atņemtu tev tavu īpašumu, es, kas vēl nekad neesmu ņēmis cita?

—    Jā, — Mitridāns ātri atteica.

—    Nu tad, — Nātāns sacīja, — dari, ko es tev teikšu! Tu, kas esi jauns, paliksi še, mana mājā, un sauksies par Nātānu, bet es došos uz tavu māju un turpmāk saukšos par Mitridānu.

Tad Mitridāns atteica:

—   Ja es prastu tā rīkoties, kā jūs protat un allaž esat pratis, es bez ilgas apdomāšanās pieņemtu to, ko jūs man piesolāt; bet, tā kā es esmu pilnīgi pārliecināts, ka mani darbi mazinātu Nātāna slavu, es negribu otram nojaukt to, ko pats sev nespēju uzcelt, un piesolīto nepieņemu.

Kad Nātāns ar Mitridānu krietnu laiku bija kavējušies tādās draudzīgas sarunās, pēc Nātāna vēlēšanās abi atgriezās pilī, kur Nātāns vairākas dienas godinaja Mitridānu, cik vien iespējams kādu godināt, un ar visu savu prātu un saprašanu centās to pārliecināt par savu cēlo un dižo padomu. Un, kad Mitridāns af saviem ļaudīm vēlējās atgriezties mājās, Nātāns to atlaida pēc tam, kad bija licis tam gaužām labi pārliecināties, ka tas nekad viņu nevarēs pārspēt devībā.

ceturtā novele

Mesers Džentile dei Karizendi, atgriezies no Modēnas, izglābj no kapa savu mifoto donnu, kas noturēta par mirušu un apbedīta; atguvusi spēkus, donna dzemdē puisēnu, un mesers Džentile viņu kopā ar dēlu atdod viņas virām Nikolučo Kačanemiko.

Ne mazumu visi brīnījās par to, ka kāds varējis būt tik devīgs ar paša asinīm, un apgalvoja, ka Nātāns patiesi pārspējis gan Spānijas karaļa, gan Kliņī abata augstsirdību. Bet, kad par to jau bija gana dažnedažādi pārrunāts, karalis, palūkojies uz Lauretu, parādīja, ka vēlas, lai tā stāsta; tāpēc Laureta tūdaļ iesāka:

— Jaunās dāmas, līdz šim ir stāstīts par tik daudz ko ap- brīnojamu un jauku, ka, man šķiet, mums, kam vēl jārunā, nekas vairs nebūtu atlicis ko stāstīt par šo tematu (tik pārpilnas ar viscēlākajiem augstsirdības izpaudumiem bija it visas noveles), ja mēs nepievērstos mīlestībai, kas ikvienam tematam dod bagātīgu vielu. Un tāpēc gan aiz šī iemesla, gan ari tālab, ka tieši mūsu vecumā pienākas runāt par mīlestību, es gribu jums pastāstīt

par kāda mīlētāja augstsirdību, kas, it visu vērā ņemot, jums neliksies niecīgāka par jebkuru no minētajām, ja ir tiesa, ka ļaudis atdod dārgumus, aizmirst ienaidu un, jo vairāk, pak|auj savu dzīvību, godu un slavu tūkstoš briesmām, lai tikai iegūtu mīlēto būtni.

Tātad Boloņā, visai ievērojamā Lombardijas pilsētā, dzīvoja kāds bruņinieks, slavens jo slavens ar savu augstsirdību un dižciltīgajiem senčiem, un viņu sauca par meseru Džentīli Karizendi. Vēl jauneklis būdams, viņš iemīlējās kādā dižciltīgā donnā, vārdā Katalīna*, Nikolučo Kačancmīko sievā. Un, tā kā viņš neguva donnas pretmīlestību, viņš, dziji apbēdināts, devās uz Modēnu, uz kurieni bija aicināts par podestu.

Šai laikā, kamēr Nikolučo neatradās Boloņā, viņa sieva, būdama uz grūtām kājām, bija aizbraukusi uz kādu savu īpašumu varbūt jūdzes trīs no pilsētas; atgadījās, ka pēkšņi viņai uzbruka kāda |auna slimība, tik spēcīga, ka izdzēsa viņa katru dzīvības zīmi, un tāpēc kāds ārsts viņu noturēja par mirušu; un, tā kā viņas tuvākās radinieces apgalvoja, it kā dzirdējušas no viņas pašas, ka viņas grūtniecība vēl neesot tik tālu, ka bērns varētu būt dzīvs, tās, ilgi nekavēdamās, daudz raudājušas, apbedīja viņu tādu, kāda viņa bija, kādā kapa velvē netālu no baznīcas. To tūdaļ paziņoja meserain Džentīlem kāds viņa draugs, un mesers Džentīle, lai ari cik niecīga bija bijusi dāmas labvēlība pret viņu, gauži bēdājās par tās nāvi un beidzot noteica pie sevis: — Nu tu esi mirusi, donna Katalīna! Kamēr tu dzīvoji, es nevarēju iegūt no tevis neviena paša skatiena, un tāpēc tagad, kad tu vairs nevari pretoties, es gribu tev, kauču mirušai, katrā ziņā nolaupīt kādu skupstu. — Un, to teicis un pavēlējis, lai viņa aizbraukšana paliktu noslēpums, viņš, tā kā bija jau nakts, kopā ar kādu savu kalpotāju uzkāpa zirgos un, nekur neapstādamies, nonāca tai vietā, kur donna bija apglabāta; un, atvēris kapu, viņš uzmanīgi iekāpa tajā, un, nogūlies līdzās donnai, piespieda savu vaigu pie tās vaiga un, rūgti raudādams, vairākas reizes to no* skūpstīja. Taču, kā mēs redzam, cilvēki savās kārošanās nekad neapmierinās ar jau sasniegto, bet allaž ilgojas vēl pēc kaut kā vairāk, it sevišķi mīlētāji; un tā Džentīle, nolēmis še ilgāk vairs nepalikt, sacīja: — Ai, kāpēc gan man mazliet nepieskarties tās krūtīm, ja es reiz esmu še? Es taču nekad vairs tās neaizskaršu, nedz arī kādreiz esmu aizskāris. — Un tā, šīs iekāres uzvarēts, viņš uzlika tai roku uz krūtīm, un, kad viņš kādu brīdi bija roku paturējis, viņam šķita, ka jūt mazliet tās sirdi pukstam. Tad, aizdzinis jebkuras bailes, viņš, uzmanīgāk ieklausījies, pārliecinājās, ka tā nekādā ziņā nav mirusi, lai gan tās dzīvības liesma dega pavisam vāji; tāpēc tik maigi, cik vien varēja, viņš ar kalpa palīdzību izvilka donnu no kapa un, uzcēlis sev priekšā uz zirga, slepeni aizveda uz savu māju Boloņā.

Tur dzīvoja viņa māte, cienījama un saprātīga sieviete, kura, uzzinājusi it visu no dēla, līdzjūtības pārņemta, lēnītiņām ar karsēšanu un pienācīgām peldēm atsauca donnā Katalīnā aizmal- dījušos dzīvību. Atguvusi samaņu, Katalīna dziļi nopūtās un sacīja:

—    Vai manu, kur es atrodos?

Uz to cienījamā donna atbildēja:

—    Apmierinies, tu esi labā vietā.

Pilnīgi atguvusies, Katalīna palūkojās visapkārt; un, nevarēdama labi saprast, kur atrodas, turklāt ieraudzīdama sev blakus meseru Džentīli, viņa izbrīna pilna lūdza mesera Džentīles mātei, vai tā nevarētu paskaidrot, kā viņa šeit nokļuvusi. Tad mesers Džentīle viņai izstāstīja visu pēc kārtas. Ļoti apbēdināta, viņa tomēr pēc maza brītiņa pateicās tam, cik vien labi prata, un tad lūdza, lai tas mīlestības dēļ, ko kādreiz pret viņu izjutis, un sava goda dēļ savā mājā neaptraipot viņas un viņas vīra godu un, ataustot rītam, atļaujot viņai atgriezties uz pašas mājām. Uz to mesers Džentīle atbildēja:

—    Mana kundze, lai arī kāda būtu bijusi mana kārošana agrāk (tā kā dievs man piešķīra šo žēlastību — jūs no nāves atgriezt dzīvē, uri tam par idmeslu bija mīlestība, ko es līdz pat šim brīdim pret jums izjūtu), tad es nedomāju nedz tagad, nedz arī turpmāk, nedz še, nedz citur izturēties pret jums citādi kā pret mīļotu māsu. Bet tas, ko es šonakt esmu darījis jūsu labā, pelna kādu atlīdzību; un tāpēc es jūs lūdzu neliegt man to labvēlību, ko es no jums prasīšu.

Uz to donna laipni atbildēja, ka esot ar mieru darīt, cik tās spēkos, ja viņa vēlēšanās esot godīga. Tad mesers Džentīle sacīja:

—    Mana kundze, it visi jūsu radinieki un ikviens boloņietis doma un ir pārliecināti, ka jūs esat mirusi, un nav neviena, kas jūs vēl gaidītu mājās. Un tāpēc es izlūdzos no jums šādu labvēlību: lai jums labpatiktu palikt še, pie manas mātes, tik ilgi, kamēr es atgrieztos no Modēnas, kas notiks visai drīz. Un to es lūdzu tāpēc, ka vēlos visievērojamāko šīs pilsētas iedzīvotāju klātbūtnē atdot jūs jūsu vīram kā dārgu un lielisku dāvanu.

Donna, apzinādamās, ka ir Bruņinieka parādniece, un redzēdama, cik tā lūgums godīgs, lai arī no visas sirds būtu vēlējusies iepriecēt savus radiniekus ar savu dzīvību, nolēma rīkoties tā, kā mesers Džentīle lūdza, un apsolīja to pie sava goda. Un, tikko viņa to bija pateikusi, viņa juta, ka pienācis laiks dzemdēt, un ar mesera Džentīles mātes maigo palīdzību drīz vien laida pasaulē skaistu puisēnu. Par to mesers Džentīle un viņa pati bija divtik laimīgi. Mesers Džentīle pavēlēja, lai taptu sagādāts viss nepieciešamais un lai donnu apkalpotu tā, it kā viņa būtu tā sieva, un pats slepus atgriezās Modenā.

Tur nokalpojis savu laiku, jau gatavodamies atgriezties Bo- Ioņā, viņš lika, lai tai ritā, kad viņam vajadzēja pārbraukt, viņa mājā sagatavotu lielisku mielastu un ielūgtu daudzus un dižciltīgus Boloņas iedzīvotājus, to vidū arī Nikolučo Kačanemīko. Un, atgriezies mājās un nokāpis no zirga, viņš devās pie saviem viesiem. Un, atradis donnu daiļaku un ziedošāku nekā jebkad un tās dēlu pie labas veselības, viņš neizsakāmi priecājās, veda savus viesus pie galda un lika tos bagātīgi pamielot ar daudziem ēdieniem. Un, kad mielasts jau tuvojās beigām, iepriekš pateicis donnai, ko nodomājis darīt un kā tai izturēties, viņš iesāka runāt tā:

— Siņori, es atceros kādreiz dzirdējis, ka Persijā pastāv, manuprāt, ļoti jauka paraža, un raugi, ja kāds grib it sevišķi godināt savu draugu, viņš to ielūdz savā mājā un tur tam parāda savu visdārgāko, lai kas tas būtu, vai nu sieva, vai mīļotā, vai meita, apgalvodams, ka, tāpat kā šo, viņš vēl daudz labprātāk, ja vien būtu varējis, parādītu savu sirdi. So paražu es gribētu ieviest arī Boloņā. Jūs visžēlīgi esat pagodinājuši manu mielastu, un es jūs gribu pagodināt pēc persiešu paražas, parādot jums to, kas man ir vai jebkad varētu būt visdārgākais pasaulē. Taču, pirms es to daru, es lūdzu jūs man pateikt, kādas jūsu domas par šādu neticamu gadījumu, ko es jums tūdaļ izstāstīšu. Kādam vīram mājās ir krietns un ļoti uzticams kalps, kas smagi saslimst. Saimnieks, nenogaidījis slimā kalpa nāvi, liek viņu izmest uz ielas un vairāk par viņu neliekas zinis. Nāk kāds svešinieks un, iežēlojies par slimo, aiznes viņu uz savu māju un ar lielu rūpību, neskopodamies ar izdevumiem,kopj viņu, kamēr viņš atgūst agrāko veselību. Tagad es gribu no jums uzzināt, vai viņa kungs pēc vislabākās sirdsapziņas varētu žēloties jebšu pārmest otram, ja šis paturētu kalpu pie sevis un viņu kalpinātu, un negribētu tam tūdaļ atdot, kad tas viņu atprasītu.

Dižciltīgie siņori, dažnedažādi visu pārrunājuši, nonāca pie viena sprieduma, bet uzdeva atbildēt Nikolučo Kačanemīko, jo tas bija labākais un veiklākais runātājs. Nikolučo, vispirms uzslavējis persiešu paražu, sacīja, ka viņš kopā ar citiem esot tais domās, ka pirmajam saimniekam nav vairs nekādu tiesību uz savu kalpu, ja šis tik grūtā brīdi esot to ne tikvien atstājis, bet pat izmetis uz ielas. Un, tā kā otrs siņors tik daudz darījis tā labā, tas pec visas taisnības esot k|uvis par otra kalpu; tāpēc, to paturot, šis nenodarītu pirmajam nekādu ļaunumu, nedz varmācību, nedz apvainojumu. Visi pārējie, kas atradās pie galda — un tur bija cienījami vīri — sacīja, ka viņi domājot tāpat, kā Nikolučo esot atbildējis. Mesers Džentīle, apmierināts par tādu atbildi, vēl jo vairāk tāpēc, ka tieši Nikolučo bija atbildējis, apstiprināja, ka tādas esot arī viņa domas, un pēc tam sacīja:

—   Tagad ir laiks, ka es jūs pagodinu, kā tiku solījis.

Un, pasaucis divus savus kalpotājus, viņš aizsūtīja tos pie donnas, kuru bija licis godam apģērbt un izrotāt, palūgt, lai viņa ir tik laipna un nāk iepriecināt dižciltīgos siņorus ar savu klātbūtni. Viņa, paņēmusi uz rokām savu brīnum skaisto dēliņu, divu kalpotāju pavadībā ienaca zālē un pēc bruņinieka vēlēšanās nosēdās blakām kādam cienījamam vīram, kamēr bruņinieks sacīja:

—    Siņori, tas ir tas dārgākais, kas man ir un, šķiet, arī vienmēr būs dārgāks par visu. Paskatieties, kā jums liekas, vai man ir taisnība.

Dižciltīgie siņori ļoti godināja un slavināja donnu; un, kad tie bija apliecinājuši bruņiniekam, ka patiesi neesot ko brīnīties, ka viņa ir tam dārga, tie sāka viņu aplūkot, un daudzi no tiem jau būtu teikuši, ka viņa ir tā, kas arī patiesi bija, ja vien nebūtu domājuši viņu mirušu. Taču vairāk par visiem viņā nolūkojās Nikolučo, un, kad bruņinieks bija mazliet izgājis, Nikolučo, degdams nepacietībā uzzināt, kas viņa, nevarēja noturēties un jautāja, vai viņa esot šejieniete vai svešniece. Donna, dzirdēdama no sava vīra tādu jautājumu, tik tikko savaldījās neatbildējusi, tomēr, izpildot doto solījumu, klusēja. Kāds cits viņai jautāja, vai puisēns esot viņas, un vēl cits, vai viņa esot mesera Džentīles sieva jebšu kādā citā radniecībā ar to. Tomēr nevienam viņa neko neatbildēja. Bet, kad mesers Džentīle ienaca, kāds no viesiem tam sacīja:

—    Meser, viņa patiesi ir daiļa, bet, man liekas, mēma; vai tā ir?

—    Siņori, — mesers Džentile atbildēja, — tas, ka viņa līdz šim vēl nav runājusi, nav mazs pierādījums viņas tikumībai.

—    Tad saki mums, — turpināja pirmais, — kas viņa ir!

Bruņinieks atbildēja:

—    To es arī labprāt darīšu, tikai jums man jāapsola, ka jūs, lai arī ko es teiktu, neviens neizkustēsities no vietas, kamēr e« nebūšu savu stāstu beidzis.

Kad visi to bija apsolījuši un jau piecēlušies no galdiem, mesers Džentīle, apsēdies blakus donnai, sacīja:

—    Siņori, šī donna ir tas godīgais un uzticīgais kalps, par kuru es jums nesen stāstīju. Tuviniekiem viņa nebija dārga, un kā nevērtīgu un nekam nederīgu tie viņu izmeta uz ielas; es viņu pacēlu, ar savu gādību un rūpību izrāvu no nāves rokām, un dievs, būdams žēlīgs manam labajam nodomam, ļāva man viņu no baismīga līķa pārvērst tādā skaistulē. Taču, lai jūs skaidrāk saprastu, kā tas ir noticis, es jums īsumā visu paskaidrošu.

Un, sākdams ar savu iemīlēšanos, viņš sīki izstāstīja visu, kas bija noticis līdz pat šim brīdim, un klātesošie, izbrīna pārņemti, klausījās. Un pēc tam viņš piebilda:

—    Tad nu, ja jūs, un it sevišķi Nikolučo, neesat mainījuši savas nesenās domas, šī donna pēc taisnības pieder man, un nevienam nav tiesību man to atprasīt.

Uz to neviens neatbildēja, bet gaidīja, ko viņš vēl teiks. Turklāt Nikolučo, visi pārējie, kas tur bija, un dāma no aizkustinājuma raudāja. Bet mesers Džentīle, piecēlies kājās, paņēma mazo bērniņu rokās un donnu aiz rokas, piegāja pie Nikolučo un sacīja:

—    Piecelies, kūm: es tev neatdodu tavu sievu, ko tavi un viņas tuvinieki izmeta uz ielas, bet gribu tev dāvināt šo donnu, manu kūm, ar viņas mazo dēliņu, kas, es esmu pārliecināts, ir dzimis no tevis un ko es, kristībās turēdams, nosaucu par Džen- tīli. Un es tevi lūdzu, lai viņa tādēļ, ka nodzīvojusi manā mājā gandrīz trīs mēnešus, tev nav mazāk dārga, jo es zvēru pie dieva (kas varbūt lika man viņu iemīlēt, lai aiz mīlestības es viņu izglābtu, kā tas arī notika), ka viņa nekad nedz ar tēvu, nedz māti, nedz ar tevi nav dzīvojusi godīgāk, kā dzīvoja pie manas mātes manā mājā.

Un, to teicis, viņš pievērsās donnai un sacīja:

—    Mana kundze, tagad es jūs atbrīvoju no visiem man dotajiem solījumiem un brīvu un svabadu atdodu jūsu vīram Nikolučo.

Un, nodevis donnu un bērniņu Nikolučo rokās, viņš atgriezās savā vietā un apsēdās.

Nikolučo saņēma savu sievu un dēlu ar neizsakāmu prieku, un viņa prieks bija jo lielāks, jo mazāka bija bijusi cerība, un viņš, cik vien labi varēja un prata, pateicās bruņiniekam. Un klātesošie, kas no līdzjūtības raudāja, ļoti slavēja meseru Džen- tīli, un viņu slavēja ikviens, kas vien par to dzirdēja Donnu sagaidīja mājās ar lieliskiem svētkiem, un ilgu laiku Boloņas iedzīvotāji uzlūkoja to ar apbrīnu, it kā tā būtu augšāmcēlusies no miroņiem, un mesers Džentīle vienmēr draudzīgi sadzīvoja ar Nikolučo un ar viņa un donnas radiniekiem.

Ko jūs tagad teiksit par to, mīļās dāmas? Vai jūs domājat, ka tas, ka karalis atdāvināja savu valdnieka zizli un kroni un abats, kuram tas neko nemaksāja, samierināja pāvestu ar ļaundari, vai arīdzan tas, ka sirmgalvis nolieca savu galvu ienaidnieka naža priekšā, ir salīdzināms ar mesera Džentīles cēlo darbu? Jo viņš, kurš bija jauns un mīlestības pilns un kuram šķita, ka viņam pieder it visas tiesības uz to, ko bija aizmetuši citu nevērība un viņš pacēlis savai laimei, ne tikvien godīgi apklusināja savu kaislību, bet, ieguvis mīļoto, pēc kuras bija tiecies ar visām domām un kuru bija mēģinājis nolaupīt, pat labprātīgi to atdeva. Protams, neviena no minētajām cēlajām rīcībām, man šķiet, nav salīdzināma ar šo.

piektā novele

Donna Dianora pieprasa meseram Ansaldo janvāri tikpat skaistu dārzu kā maijā. Mesers Ansaldo ar kāda burvja palīdzību viņai to sagādā. Virs atļauj viņai izpildīt mesera Ansaldo vēlēšanos, bet tas, uzzinājis par vira augstsirdību, atbrīvo viņu no solījuma, un burvis savukārt atsakās no mesera Ansaldo apsolītās maksas un negrib neko pieņemt.

Ikviens no jautrās sabiedrības jau bija saslavējis me- seru Džentīli gandrīz vai līdz debesīm, kad karalis pavēlēja turpināt stāstīšanu Emīlijai, kas, it kā tieši to būtu vēlējusies, droši iesāka:

— Maigās dāmas, nebūs taisnība tādam, kas teiks, ka mesers Džentīle nav rīkojies augstsirdīgi. Taču, ja kāds gribētu apgalvot, ka nav iespējams rīkoties vēl augstsirdīgāk, tad varbūt nebūtu grūti pierādīt, ka tomēr ir iespējams; un es to esmu nodomājusi pierādīt, pastāstot kādu nelielu novelīti.

Triolē, lai gan visai vēsā zemē, tomēr tīkama ar jaukiem kalniem, daudzām upēm un skaidriem avotiem, atrodas pilsēta, saukta Udīne, kur sensenos laikos dzīvoja kāda daiļa un dižcil-

tīga dāma, vārdā donna Dianora, kas bija sieva kādam bezgala bagātam, visai patīkamam un izskatīgam cilvēkam, kuru sauca par Džilberto. Un ar saviem tikumiem donna iemantoja kāda dižciltīga un dižena barona bezgala lielu mīlestību; šo baronu sauca par meseru Ansaldo Gradense, un tas bija ievērojams vīrs un it visur pazīstams ar savu drošsirdību un laipnību. Tas viņu dedzīgi mīlēja un darīja visu, ko vien spēja, lai iegūtu donnas mīlestību, un raugi, bieži traucēja viņu ar saviem sūtījumiem, taču pūlējās velti. Un, tā kā donnai jau sāka apnikt bruņinieka uzmācība un viņa redzēja, ka bruņinieks, lai arī viņa noraida it visus tā lūgumus, tomēr viņu mīl un nepārstāj traucēt, viņa nolēma ar nedzirdētu un, pēc viņas domām neizpildāmu lūgumu tikt no tā vaļā, un kādai sievietei, kas bieži nāca pie viņas bruņinieka uzdevumā, reiz sacīja tā:

—    Mana mīļā, tu "man daudzreiz esi apgalvojusi, ka mesers Ansaldo mani mīlot vairāk par visu, un esi man piedāvājusi apbrīnojamas dāvanas viņa vārdā; šīs dāvanas lai viņš patur pats, jo to dēļ es nekad viņu nemīlēšu, nedz arī kaut kādā ziņā pūlēšos viņam izdabāt. Bet, ja es būtu pārliecināta, ka viņš mani tik ļoti mīl, kā tu apgalvo, es, bez šaubām, būtu ar mieru viņu iemīlēt un darīt to, ko viņš vēlētos; un tāpēc, ja viņš grib mani pārliecināt par savu mīlestību, izpildīdams to, ko es no viņa prasīšu, es esmu ar mieru viņam pakalpot.

Lāga sieviete sacīja:

—    Un ko jūs vēlaties, kundze, lai viņš darītu?

Donna atbildēja:

—    Es vēlos, raugi, lai janvāra mēnesī, kas tūdaļ būs klāt, pie šīs pilsētas būtu dārzs ar zaļu zāli, ziediem un salapojušiem kokiem, ne savādāk kā maijā. Un, ja viņš man to nesagādās, lai nekad vairs nesūta pie manis nedz tevi, nedz kādu citu! Bet, ja viņš vēl man uzmāktos, tad es, kas līdz širri to visu noklusēju savam vīram un radiniekiem, par to žēlošos un papūlēšos tikt no viņa vaļā.

Kad bruņinieks uzzināja donnas lūgumu un solījumu, lai gan viņam šķita grūti un gandrīz neiespējami šo lūgumu izpildīt un viņš saprata, ka donna to pieprasījusi tikai tālab, lai laupītu viņam ikkatru cerību, viņš tomēr nolēma papūiēties, cik vien iespējams, un izsūtīja ļaudis uz visām pasaules pusēm meklēt, vai neatradīsies kāds, kas varētu viņam palīdzēt vai padomu dot. Un tiešām gadījās viens, kas apsolīja to izdarīt ar burvestību, ja vien šim labi samaksātu. Ar šo vīru mesers Ansaldo vienojās par milzīgu naudas summu un priecīgs gaidīja nolikto laiku. Kad tas pienāca un aukstums bija ārkārtīgi liels, un viss piesniedzis un ar ledu klāts, gudrais vīrs kādā brīnišķīgā pļavā pilsētas tuvumā naktī uz pirmo janvāri ar savām burvju mākām panāca, ka no rīta, kā apliecina tie, kas to redzējuši, tur parādījās viens no visskaistākajiem dārziem, kāds jebkad redzēts, ar zāli, kokiem un dažādiem augļiem. Tikko mesers Ansaldo to ieraudzīja, viņš, pārlieku priecīgs, lika noplūkt visskaistākos augļus un visskaistākos ziedus, kas tur bija, slepeni aiznest savai donnai un uzaicināt to apskatīt tās pieprasīto dārzu, lai tā varētu pārliecināties, ka viņš to mīl, un atcerētos savu solījumu, kuru bija apstiprinājusi ar zvērestu, un papūlētos to turēt, kā godīgai sievietei pieklājas. Donna, ieraudzījusi ziedus un augļus un jau daudzus dzirdējusi runājam par brīnišķīgo dārzu, sāka nožēlot savu solījumu. Tomēr, neraugoties uz visu nožēlu, gribēdama redzēt neparasto, viņa kopa ar daudzām citām donnām no pilsētas devās apskatīt dārzu; un, apbrīnojusi un pārlieku slavējusi to, viņa, skumjāka par jebkuru citu sievieti, atgriezās mājās, domādama par solījumu, kas viņai tagad jāizpilda. Un viņas bēdas bija tik lielas, ka viņa nespēja tās labi apslēpt, un atgadījās, ka vīrs pamanīja viņas noskumšanu un par visu vari gribēja zināt, kāpēc viņa bēdājas. Donna, kauna pārņemta, ilgi klusēja, taču beidzot bija spiesta izstāstīt visu pēc kārtas. Kad Džilberto to dzirdēja, viņš vispirms stipri noskaitās, bet pēc tam, ņemot vērā sievas godīgo nodomu, apdomājās un, aizdzinis dusmas, sacīja:

— Dianora, tas nav prāta darbs, nedz arī godīgas sievietes cienīgi— uzklausīt tādas vēstis jebšu apsolīt kādam, vienalga ar kādiem nosacījumiem, savu šķīstību. Vārdiem, kad tie nonāk sirdī, ir milzīgs spēks, ko daudzi neiedomājas, un gandrīz it viss mīlētājiem kļūst iespējams. Tātad tu rīkojies nelāgi, vispirms uzklausīdama un pēc tam solīdama. Bet, tā kā es pazīstu tavu skaidro dvēseli, tad, lai atbrīvotu tevi no solījuma, kas tevi saista, es atļaušu to, ko varbūt neviens cits neatļautu. Un to atļaut mani mudina arī bailes no burvja, kam mesers Ansaldo, ja tu viņu piekrāptu, varētu likt mums nodarīt kādu ļaunumu. Un raugi, es vēlos, lai tu dodies pie viņa un papūlies, ja iespējams, saglabājot savu godu, atbrīvoties no šī solījuma. Bet, ja citādi nav iespējams, tad atdod viņam šoreiz savu miesu, tikai ne dvēseli!

Kad donna dzirdēja savu vīru tā runājam, viņa raudāja un teica, ka negribot pieņemt tādu laipnību no šā. Taču Džilberto, kauču sieva sīvi pretojās, la-bpatikās, lai tā notiktu. Un tāpēc nākošajā rītā ar rītausmu donna, ne sevišķi izgreznojusies, ar diviem kalpotājiem pa priekšu un kalponi no muguras devās uz mesera Ansaldo māju. Tas, dzirdēdams, ka viņa mīļota pati pie tā atnākusi, stipri brīnījās un piecēlies lika pasaukt burvi, un sacīja:

—    Es vēlos, lai tu redzi, kādu dārgumu es esmu guvis caur tavu māku.

Un viņš devās tai pretim bez jebkādas nekrietnas iekāres un saņēma to ar cieņu un godbijību, un, kad visi bija iegājuši kādā jaukā istabā pie liela kamīna, viņš, nosēdinājis to, sacīja:

—    Mana dārgā, ja ilgā mīlestība, ko es pret jums allaž esmu izjutis, pelna kādu atalgojumu, tad es jūs lūdzu, lai jums nebūtu par apgrūtinājumu atklāt man patieso iemeslu, kāpēc esat nākusi šurp tādā stundā un ar tādiem pavadoņiem.

Donna, stipri nokaunējusies un gandrīz ar asarām acīs, atbildēja:

—    Meser, mani neatveda šurp nedz mīlestība, ko es pret jums izjustu, nedz godavārds, bet gan mana vīra pavēle, kurš, ņemdams vairāk vērā jūsu pūles nekrietnās iekāres dēļ nekā savu un manu godu, lika man nākt šurp, un, paklausot viņa pavēlei, es esmu šoreiz gatava izpildīt ikvienu jūsu vēlēšanos.

Ja mesers Ansaldo sākumā bija izbrīnījies, tad tagad, dzirdēdams donnu tā runājam, viņš brīnījās vēl vairāk un, Džilberto augstsirdības aizkustināts, sāka pārvērst savu kaislību līdzjūtībā, un teica:

—    Mana kundze, ja tā ir, kā jūs sakāt, tad, pasarg dievs, ka es aptraipītu tā cilvēka godu, kurš tik ļoti ir jutis līdzi manai mīlestībai! Un tāpēc palieciet še tikām, kamēr jums tīk, ne citādi kā mana māsa. Un, kad vēlaties, varat svabadi aiziet ar to norunu, ka jūs nodosit savam vīram pateicību, kāda jums liekas pienācīga par augstsirdību, ko viņš izrādījis, un uzskatīsit mani uz visiem laikiem par savu brāli un kalpu.

Donna, dzirdēdama tādus vārdus, priecīgāka nekā jebkad sacīja:

—    Ņemot vērā jūsu tikumus, es arī nebūtu ticējusi, ka mans gājiens pie jums varētu citādi beigties un ka jūs varētu rīkoties savādāk, neka es jūs redzu tagad rīkojamies, par ko es uz visiem laikiem būšu jums pateicīga.

Un, atvadījusies no tā, viņa, godam aizvadīta, atgriezās pie Džilberto un izstāstīja visu, kas bija noticis, un visciešākā urv uzticamākā draudzība turpmāk vienoja viņas vīru ar ineseru Ansaldo.

Burvis, kam mesers Ansaldo gatavojās dot apsolīto maksu, redzēdams Džilberto augstsirdību pret meseru Ansaldo un mesera Ansaldo augstsirdību pret donnu, sacīja:

— Lai dievs nedod, ka es, redzējis, cik Džilberto ir devīgs ar savu godu un jūs ar savu mīlestību, arīdzan nebūtu tikpat devīgs ar savu peļņu; un tāpēc, zinādams, ka jums pašam šī nauda labi noderēs, es gribu, lai tā paliek jums.

Bruņinieks nokaunējies lūkoja viņu piespiest pieņemt visu salīgto naudas summu vai vismaz daļu, taču šīs pūles palika veltas. Un, kad burvis pēc trim dienām nojauca savu dārzu un gribēja aizceļot, bruņinieks novēlēja viņu dieva gādībai un, izdzēsis sirdī alkatīgo kaislību pret donnu, iedegās godīgā mīlestībā.

Ko mēs tagad teiksim, mīļotās dāmas? Vai gan augstsirdību, kādu izrādīja cilvēks, kura iemīļotā bija jau gandrīz mirusi un kura mīlestība zudušo cerību dēļ tikpat kā apdzisusi, var vērtēt augstāk par mesera Ansaldo augstsirdību, kurš mīlēja kvēlāk nekā jebkad un bija iededzies gandrīz vai vislielākajās cerībās, turēdams savās rokās laupījumu, kam tik ilgi bija dzinies pakaļ? Man tas liktos pavisam aplam, ja kāds iedomātos to augstsirdību salīdzināt ar šo.

SESTA NOVELE

Uzvarām vaiņagotais karalis Kārlis Vecākais iemīlas kailā jaunavā un, kaunēdamies savu nelāgo domu, godam izdod viņu un tās māsu pie vira.

Ja gribētu pilnīgi atstāstīt it visas dāmu dažādās pārrunas par to, kurš notikumā ar donnu Dianoru ir bijis visaugstsirdīgākais — vai Džilberto, vai mesers Ansaldo, vai burvis, tas vilktos pārāk ilgi. Taču, kad karalis bija atļāvis mazliet pastrīdēties, viņš, paskatījies uz Fiametu, pavēlēja, lai tā ar savu noveli dara galu šai ķildai. Un Fiameta bez kādas kavēšanās iesāka:

— Burvīgās dāmas, es allaž esmu bijusi tais domās, ka tādās sabiedrībās, kāda ir mūsējā, jārunā plaši, lai pārlieku īsa domu izteikšana nedotu citiem iemeslu strīdiem. Tādi strīdi daudz vairāk piederas skolās, mācīto vidū, neka starp mums, kuru saprašanas tikko pietiek vērpjamam ratiņam un vārpstiņai. Un tāpēc es, kam prāta bija varbūt mazliet neskaidra novele, redzēdama jūsu strīdus par jau stāstītajām, atstāšu šo pie malas un stāstīšu jums kādu citu noveli, nepavisam ne par vienkāršu cii -

veku, bet gan par drosmīgu karali, kas rīkojās bruņnieciski, turklāt ne mazākajā mērā neaizskarot savu godu.

Ikviena no jums droši vien daudzas reizes būs dzirdējusi pieminam karali Kārli Vecāko* jeb Pirmo, pēc kura spožā karagājiena un slavenās uzvaras pār karali Manfrēdu gibelini* tika padzīti no Florences, un tur atgriezās gvelfi*. Tāpēc kāds bruņinieks, saukts mesers Neri no Uberti dzimtas, ar visu savu ģimeni un daudz naudas atstājis Florenci, negribēja doties nekur citur, bet vēlējās palikt karaļa Kārļa aizsardzībā. Un, meklēdams kādu vientuļu vietu, lai tur mierā nodzīvotu savas atlikušās dzīves dienas, viņš devās uz Kastellarnāre di Stabia, un tur varbūt loka šāviena attalumā no pārējiem pilsētas mājok|iem starp olīvām, lazdām un kastaņkokiem, ar ko bagāta šī apkārtne, nopirka kādu īpašumu, uz kura uzcēla jauku un ērtu māju un blakus tai ierīkoja skaistu dārzu, kura vidū, tā kā tekoša ūdens netrūka, ierīkoja pēc mūsu paraduma skaistu dīķi ar dzidru ūdeni un pavisam viegli ielaida tur daudz zivtiņu. Un viņš nerūpējās ne par ko citu kā vienīgi par to, lai no dienas diena padarītu skaistāku savu dārzu. Un tad atgadījās, ka karalis Kārlis, pieturoties karstam laikam, gribēja atpūsties un devās uz Kastellamāri. Tur, padzirdējis par mesera Neri dārza skaistumu, viņš vēlējās to redzēt. Un, uzzinājis, kam dārzs pieder, viņš, tā kā bruņinieks bija no viņa pretinieku partijas, nolēma, ka pret to jāizturas laipnāk, un aizsūtīja tam pateikt, ka nākamajā vakarā viņš kopā ar četriem draugiem pavisam klusu gribot vakariņot tā dārzā. Tas meseram Neri bija ļoti patīkami, un, visu lieliski sarīkojis un ar saviem kalpotājiem norunājis, kas tiem darāms, viņš sagaidīja karali savā skaistajā dārzā, cik vien laipnīgi prata un varēja. Karalis apskatīja un uzslavēja visu mesera Neri dārzu un māju un pēc tam, tā kā dīķa malā jau bija klāti galdi, viņš, nomazgājis rokas, piesēdās pie viena no tiem un grāfam Gvido di Monforte, kas bija viens no viņa pavadoņiem, lika sēsties vienā pusē un otrā — meseram Neri, bet pārējiem trim, kas kopā ar viņu bija atnākuši, pavēlēja rīkoties pēc mesera Neri noteiktas kārtības. Tika pasniegti gardi ēdieni un vislabākie un visdārgākie vīni, un maltīte noritēja jauki un slavējami bez nekāda trokšņa vai traucējuma; tāpēc karalis it visu ļoti cildināja.

Un, kamēr tas jautri ieturēja maltīti un priecājās par vientuļo vietu, dārzā ienaca divas jaunavas, gadus piecpadsmit vecas, ar kupliem un gaišiem matiem, kas līdzinājās zelta pavedieniem un, pīnēs nesapīti, cirtojās; un galvā viņām bija viegls miršu vainadziņš, un viņu sejas bija drīzāk līdzīgas eņģeļu, nevis cilvēku sejām, tik maigas un daiļas tās bija; un viņas bija ģērbušās vissmalkākā auduma tērpos, baltos kā sniegs, kuri, uzvilkti tieši uz kailas miesas, virs jostas bija pieguloši, bet lejpus tās paplašinājās gluži kā teltis un sniedzās līdz pat potītēm. Un tā, kas gāja pa priekšu, nesa uz pleca paris tīklu, ko pieturēja ar kreiso roku, kamēr labaja rokā tai bija gara nūja; otrai, kas gāja aiz tās, uz kreisā pleca bija panna, padusē klēpis žagaru, vienā rokā trijkājis, bet otrā — eļļas krūka un degoša lāpa. Tās abas ieraugot, karalis brīnījās un ar nepacietību gaidīja, ko tas varētu nozīmēt. Jaunavas, pienākušas tuvāk, pazemīgi un kautrīgi paklanījās karalim; un, kad viņas bija aizgājušas līdz kāpnēm, pa kurām nokāpj zivju dīķi, meitene, kas nesa pannu, nolika to zemē līdz ar pārējām lietām un paņēma nūju, ko bija nesusi otra; un tad abas iekāpa dīķī, kur ūdens viņām sniedzās līdz krūtīm. Kāds no mesera Neri kalpotājiem ātri sakūra uguni, uzlika pannu uz trijkāja un, uzlējis uz pannas eļļu, sāka gaidīt, kamēr jaunavas tam metīs zivis. Viena no viņām bakstīja ar nūju pa tām vietām, kur zināja slēpjamies zivis, kamēr otra turēja pretī tīklus, un tāda kārtā abas īsā laikā noķēra daudz zivju par lielu prieku karalim, kas visu uzmanīgi vēroja. Un, aizmetušas pietiekami daudz zivju kalpotājam, kas tās gandrīz dzīvas lika uz pannas, viņas, izpildot pavēli, sāka ķert visskaistākās zivis un mest uz galda priekšā karalim, grāfam Gvido un tēvam. Zivis lēkāja pa galdu, sagādājot karalim neizsakāmu prieku, un viņš savukārt, paņēmis dažas no tām, laipni svieda tās atpakaļ jaunavām; un tā viņi kādu laiku jokojās, kamēr kalpotājs bija izcepis visas zivis, kas bija iedotas. Tās nu pēc mesera Neri rīkojuma tika pasniegtas karalim uzkodām, nevis kā dārga vai reta maltīte. Kad jaunavas redzēja, ka zivis ir izceptas un gana zvejots, viņas izkāpa 110 dīķa, turklāt viņu baltās un plānās drānas pielipa augumam, neapslēpjot gandrīz neko no viņu maigajām miesām, un ikviena no viņām, paņēmusi atnestās lietas, kaunīgi pagāja garām karalim un atgriezās mājā.

Karalis, grāfs un pārējie, kas tam kalpoja, bija labi aplūkojuši jaunavas, un ikviens pie sevis bezgala cildināja viņu daiļumu un vingros augumus, kā arī viņu piemīlību un rātnumu, taču vairāk par visiem citiem viņas bija iepatikušās karalim. Karalis tik vērīgi bija aplūkojis it visus jaunavu daiļumus, kad viņas bija izkāpušas no ūdens, ka nebūtu [)at jutis, ja kāds tobrīd tam būtu iedūris; un, jo vairāk tas par viņām domāja, kauču arī nezināja, kas viņas un kādas kārtas, jo vairāk tas juta sirdī mostamies dedzīgu vēlēšanos viņam iepatikties, un tas gluži labi saprata, ka neglābjami iemīlēsies, ja nepiesargāsies, kauču pats nezināja, kura no abām tam patīk vairāk, tik ļoti līdzīgas viņas bija viena otrai visādā ziņā. Kādu brīdi pakavējies pie šīm domām, karalis, pagriezies pret meseru Neri, jautāja, kas esot šīs divas jaunavas. Uz to rnesers Neri atbildēja:

— Manu valdniek, tās ir manas meitas, vienā stundā dzimušas; vienu no viņām sauc par Džinevru Daiļo* un otru — par Izotu Gaišmataino.

Karalis viņas ļoti uzlielīja un skubināja izdot pie vīra. Mesers Neri atvainojās, ka šobrīd to nevarot. Un, kad šai mielastā bija galdā jāpasniedz vēl vienīgi augļi, atnāca abas jaunavas visskaistākā zīda tērpos, nesdamas rokās divus lielus sudraba šķīvjus, kas bija pilni ar dažādiem augļiem, kādi vien šai gada laikā dabūjami, un nolika tos karalim priekšā uz galda. Un, to izdarījušas, viņas mazliet atkāpās un uzsāka kādu dziesmu, kas iesākās ar šādiem vārdiem:

Kur esi mani novedis, ai Amor, Nav vārdos izsakāms.

Un viņas dziedāja tik maigi un patīkami, ka karalim, kas ar sajūsmu viņās raudzījās un klausījās, likās, it kā visi eņģeļu pulki būtu še nolaidušies, lai dziedātu. Un, kad dziesma bija galā, viņas, godbijīgi nometušās uz ceļiem, lūdza karali, lai tas viņas atlaiž, un karalis, kaut gan viņu aiziešana to ļoti skumdināja, tomēr priecīgā izskatā viņām deva šo atļauju. Un tā, kad vakariņas bija paēstas, karalis ar saviem pavadoņiem uzkāpa zirgos, un, atstājuši meseru Neri, viņi, tērzēdami gar par šo, gan par to, atgriezās karaļa pilī.

Tur karalis nevienam neizpauda savas jūtas; taču, lai arīdzan kādas svarīgas valstslietas bija izspriežamas, tas nevarēja aizmirst Džinevras Daiļās burvīgumu un pievilcību un viņas clēļ mīlēja arī viņas māsu, kas viņai bija pagalam līdzīga, un tik ļoti sapinās mīlestības valgos, ka gandrīz nespēja domāt ne par ko citu. Un, minēdams dažādus iemeslus, karalis, cieši sadraudzējies ar meseru Neri, ļoti bieži apciemoja tā jauko dārzu, lai redzētu Džinevru. Galu galā valdniekam, kas nespēja vairs ilgāk paciest šīs mīlestības mokas un nevareja izdomāt neviena cita līdzekļa, lai tās remdētu, iešāvās prātā doma nolaupīt tēvam ne tikai vienu, bet abas meitenes, un viņš izstāstīja gar par savu mīlestību, gan par savu nodomu grāfam Gvido. Grāfs, būdams krietns vīrs, sacīja:

—   Manu valdniek, es ļoti brīnos par to, ko jūs man stāstāt; un mans izbrīns ir lielāks, nekā varētu būt jebkura cita izbrīns, jo man šķita, ka es labāk par jebkuru citu pazīstu jūsu tikumus no bērnības līdz pat šai dienai. Un, tā kā jūsu jaunības gados, kad Amoram daudz vieglāk būtu vajadzējis ielaist jūsos savus nagus, liekas, es nekad netiku manījis, ka jūs būtu pazinis tādu kaislību, tad tagad, dzirdot, ka jūs, būdams jau tuvu vecumam, esat iededzies tik karstā mīlestībā, man tas liekas neparasti un savādi, gandrīz vai kā brīnums. Un, ja man pieklātos jums to pārmest, es gan zinu, ko es jums teiktu, ņemot vērā, ka jūs vēl ar ieročiem rokās atrodaties nule kā iekarotā zemē, nepazīstamas tautas vidū, kurā tik daudz melu un nodevības; un jūs, bezgala aizņemts ar nebeidzamām rūpēm un svarīgām valstslietārn, neesat vēl izvēlējies sev sēdekli un tomēr esat ļāvies tādas mīlestības vilinājumam! Tā nerīkojas dižciltīgs karalis, bet gan mazdūšīgs jauneklis. Un turklāt — kas jums ir daudz ļaunāk — jūs sakāt, ka esat nolēmis nolaupīt abas meitas nabaga bruņiniekam, kas jūs godinājis savā mājā pāri saviem spēkiem un, gribēdams godināt vēl jo vairāk, parādījis jums savas meitas gandrīz kailas, lai apliecinātu, cik ļoti viņš jums uzticas un cik cieši ir pārliecināts, ka jūs esat karalis, nevis laupītkārs vilks! Vai tad jūs jau tik drīz esat aizmirsis, ka Manfrēda varas darbi pret sievietēm atvēra jums ceļu uz šo valsti? Kāda nodevība jebkad būtu vēl vairāk pelnījusi mūžīgas mokas nekā jūsu nodevīgā rīcība, ja jūs cilvēkam, kas jūs godina, atņemtu viņa godu, cerību un mierinājumu? Ko gan teiktu par jums, ja jūs to izdarītu? Jūs varbūt domājat, ka būtu pietiekams aizbildinājums, ja jūs sacītu: es to darīju tāpēc, ka viņš ir gibelīns. Vai tad tā jārīkojas godprātīgam karalim, vai tā jāapietas ar cilvēkiem (lai ari kas tie būtu), kuri meklē viņa rokas patvērumu? Es jums atgādinu, manu valdniek, jūs esat guvis nebeidzamu slavu, uzvarēdams Manfrēdu, bet daudz lielāku slavu gūst tas, kas uzvar pats sevi; tāpēc jūs, kam jāvalda pār citiem, uzvariet pats sevi! Apvaldiet šo iekāri un neaptraipiet ar tādu kauna traipu to slavu, ko esat sev iekarojis!

Sie vārdi rūgti ievainoja karaļa sirdi un vēl jo vairāk apbēdi- naja, jo viņam bija jāatzīst tie par patiesiem; tāpēc, dažu labu reizi dziļi nopūties, viņš sacīja:

—    Grāf, patiesi es domāju, ka ikvienu ienaidnieku, lai ari cik stiprs tas būtu, pieredzējušam karotājam ir daudz vieglāk uzvarēt nekā savu paša iekāri. Taču, lai gan manas bēdas ir milzīgas un spēki ir vajadzīgi neizsakāmi lieli, jūsu vārdi mani tā ietekmēja, ka, pirms paies dažas dienas, es gribu jums pierādīt darbos, ka protu pārvarēt pats sevi, kā esmu pratis uzvarēt citus.

Nepagāja daudz dienu pēc šīs sarunas, kad karalis atgriezās Neapolē. Un, lai laupītu sev iespēju nekrietni rīkoties un lai atmaksātu bruņiniekam par saņemto godu (kauču arī viņam nepavisam nebija viegli padarīt citu par īpašnieku tam, ko viņš pats tik karsti bija kārojis), viņš nolēma izdot pie vīra abas jaunavas nevis kā mesera Neri meitas, bet gan kā savējās. Un ar mesera Neri atļauju viņš, iedevis tām pasakainu pūru, izprecināja Džinevru Daiļo meseram Mafeo da Palici un Izotu Gaišmataino — meseram Gviljelmo della Maņa, kas abi bija dižciltīgi bruņinieki un vareni lielkungi. Un, iekārtojis tās, viņš pats ar neizsakāmām sāpēm sirdī devās uz Apūliju un ar nemitīgām pūlēm tik ļoti nomāca savas mežonīgās alkas, ka, saplosījis un sarāvis mīlestības važas, atlikušās dzīves dienas palika brīvs no tādas kaislības.

Varbūt būs tādi, kas apgalvos, ka ir nieka lieta karalim izdot pie vīra divas jaunavas, un es tam pievienošos; bet es uzskatu to par lielu un cēlu darbu, ja tā ir rīkojies iemīlējies karalis, apprecinādams jaunavu, ko pats mīlēja, nenoplūcis un neplūkdams no savas mīlestības nedz lapas, nedz zieda, nedz augļa. Un tā rīkojās šis augstsirdīgais karalis, lieliski atalgodams dižciltīgo bruņinieku, ieceldams lielā godā mīlētās jaunavas un vīrišķīgi pārvarēdams pats sevi.

septītā novele

Karalis Pjetro, uzzinājis, ka slimā Liza viņu dedzīgi mii, nomierina to un pēc tam atdod par sievu kādam dižciltīgam jauneklim, un, noskūpstījis Lizu uz pieres, uz visiem laikiem saucas par tās bruņinieku.

Fiameta bija beigusi savu noveli, un vīrišķīgā karaļa Kārļa augstsirdība bija daudzkārt uzslavēta (lai gan viena no dāmām, kura bija gibelīnu piekritēja, nevēlējās to slavēt), kad Pampineja pēc karaļa pavēles iesāka:

— Ikkatrs saprātīgs cilvēks, cienījamās dāmas, par labo karali Kārli teiks to pašu, ko jūs, ja vien tas kāda cita iemesla dēļ nevēl viņam ļaunu. Bet, tā kā man nāk prātā, ka viens no viņa pretiniekiem ne mazāk cildeni izturējies pret kādu mūsu Floren- ces jaunavu, tad gribu jums par to pastāstīt.

Tai laikā, kad franči bija padzīti no Sicīlijas, Palermo pilsētā dzīvoja kāds mūsu florencietis aptiekārs, vārdā Bernardo Pučīni, pagalam bagāts vīrs, kam no sievas bija tikai viena vienīga meita, īsta skaistule, jau precību gados. Un, kad Aragonas

karalis Pjetro* bija k|uvis par salas valdnieku, viņš kopā ar saviem augstmaņiem sarīkoja Palermo pilsētā lieliskus svētkus. Un, kad viņš šais svētkos piedalījās turnīrā pēc kataloniešu paražas, atgadījās, ka Bernardo meita, kuras vārds bija Līza, pa kādu logu, kur tā atradās kopā ar citām sievietēm, ieraudzīja viņu auļojam, un viņš tai iepatikās tik apbrīnojamā kārtā, ka, vienu un otru reizi viņu uzlūkojusi, tā kaislīgi viņā iemīlējās. Un, kad svētki bija beigušies, Līza, dzīvodama sava tēva mājā, nespēja domāt ne par ko citu kā vien par šo savu brīnišķīgo un cēlo mīlestību. Un visvairak viņu skumdināja apziņa par savu zemo kārtu, kas viņai neatstāja nekādas cerības uz laimīgu iznākumu. Tomēr viņa joprojām nespēja atteikties no savas mīlestības pret karali, taču, baidīdamās no vēl lielākām bēdām, neuzdrošinājās to atklāt. Karalis to nebija pamanījis un nelikās zinis, kas sagādāja viņai skaudrākas sāpes nekā vispār var iedomāties. Un tā nu, kamēr viņas mīlestība joprojām auga un vienai bēdai pievienojās otra, atgadījās, ka daiļā jaunava, nevarēdama to vairs izturēt, sasirga un no dienas dienā acīm redzami dila kā sniegs saulē. Viņas tēvs un māte, noraizējušies par šo slimību, palīdzēja viņai kā vien varēdami, gan ar pastāvīgiem mierinājumiem, gan ar ārstiem, gan ar zālēm, taču nekas nelīdzēja, jo viņa aiz savas bezcerīgās mīlestības nevēlējās vairs dzīvot.

Tad atgadījās, ka reiz, kad tēvs piesolīja izpildīt ikkatru viņas vēlēšanos, viņai ienāca prātā, ka vajadzētu pirms nāves darīt zināmu karalim savu mīlestību un nodomu, ja vien to būtu iespējams izdarīt pienācīgā kārtā. Un tāpēc viņa kādu dienu palūdza tēvam, lai tas liek ataicināt Minučo d'Areco.

Tai laikā Minučo bija izdaudzināts par sevišķi labu dziedoni un spēlmani, un karalis Pjetro to labprāt redzēja savā pilī. Bernardo nodomāja, ka Līza grib to dzirdēt mazliet spēlējam un dziedam; tāpēc viņš lika tam aizlaist šo vēsti, un Minučo, būdams pakalpīgs cilvēks, tūdaļ atnāca pie jaunavas. Un, kad viņš bija mazliet to nomierinājis ar laipniem vārdiem, viņš maigi nospēlēja uz savas vijoles kādu stampitu un pēc tam nodziedāja vienu otru dziesmiņu; bet tās jaunavas mīlestībai bija ka uguns un liesma, kamēr viņš bija cerējis ar tām mierināt. Tad jaunava sacīja, ka vēloties viņam vienam pateikt dažus vārdus. Un tā nu, kad it visi bija izgājuši, tā sacīja:

— Minučo, es esmu izvēlējusies tevi par pašu uzticamāko kāda mana noslēpuma glabātāju, vispirms cerēdama, ka tu nekad nevienam citam to neatklāsi kā vien tam, ko es tev nosaukšu; un pēc tam tev man jāpalīdz, cik vien būs tavos spēkos; to es no tevis izlūdzos. Tātad tev jāzina, manu Minučo, ka tai dienā, kad mūsu valdnieks karalis Pjetro bija sarīkojis lielus svētkus par godu savai uzkāpšanai tronī, es viņā tik cieši ieskatījos, kamēr viņš cīnījās turnīrā, ka mana sirds iedegās mīlestībā uz viņu, un šī mīlestība ir mani novedusi tik tālu, kā tu redzi. Un, tā kā es saprotu, cik slikti mana mīlestība piederas karalim, un nevaru šo mīlestību apslāpēt, kur nu vēl aizdzīt, un man tās dēļ jācieš pārāk lielas mokas, es kā mazākas sāpes esmu izvēlējusies nāvi, un tajā es arīdzan došos. Ir tiesa, es šķirtos no šīs dzīves pārlieku izmisusi, ja viņš iepriekš neuzzinātu par manu mīlestību; un, nezinādama, caur ko gan citu viņam vispienācīgākā kārtā darīt zināmu šo manu nodomu, ja ne caur tevi, es gribu tev uzdot un lūgt, lai tu neatsakies to izpildīt, un, kad būsi izpildījis, man to pavēstīt, lai es, mirstot iepriecināta, atbrīvotos no šīm mokām.

Un, to teikusi, viņa raudādama apklusa. Brīnīdamies par viņas dvēseles cēlumu un nežēlīgo nodomu, Minučo no visas sirds par viņu iežēlojās, un pēkšņi tam ienāca prātā, kā pienācīgā kārtā viņai varētu pakalpot, un tas sacīja:

— Līza, es dodu tev savu godavārdu, un tu vari būt pilnīgi droša, ka es nekad tevi nepiekrāpšu; turklāt, cildinājis tevi par tādu cēlu nodomu, ka tu esi pievērsusi savu sirdi tik lielam karalim, es piesolu tev savu palīdzību un ceru tā izkārtot, ja vien tu nomierinātos, ka, vēl pirms paies trešā diena, varēšu tev atnest vēstis, kas tev būs sevišķi dārgas. Un, lai nezaudētu laiku, es tūdaļ iešu un sākšu rīkoties.

Līza vēlreiz viņam to ļoti lūdza un, apsolījusi nomierināties, sacīja, lai viņš ejot ar dieva palīdzību. Minučo, atvadījies no tās, uzmeklēja Miko no Sjēnas*, vislabāko tā laika dziesminieku, un ar saviem lūgumiem pamudināja viņu sacerēt šādu kaneonu:

Ej, Amor, steidz pie valdinieka mana, Nes vēsti tain par mokām, ko es ciešu, Teic, ka es kapā iešu Aiz bailēm atklāt savas vēlēšanās!

Es tevi hidzos, salikdama rokas:

Jel žēlo, Amor, ej uz viņa namu.

Teic, ka bezgala mani ilgas moka,

Es pagurusi, viņu mīlēdama.

Es bīstos liesmas, kas tik aug, ne plokas,

Es stundas skaitu, mirkli zilēdama,

Kas mieru nesīs mokās nebeidzamās, Un atkal tvīkstu, tiekdamās no jauna, Aiz bailēm un aiz kauna. Teic, dieva de], tam smagās bēdas manas!

Ai Amor, kad eš viņu iemīlēju,

Tu biklumu man devi, drosmi liedzi.

Es spēku neradu, lai dotu ziņu

Tam, kura es tik bezgalīgi tiecos,

Un izsacītu savu moku dziņu.

Bet nu, kad nāves roka pāri sniedzas,

To rieiepriecējusi, nomirt liedzos.

Varbūt mans posts tam nestu jaunu rosini,

Ja tu man dotu drosmi

Tam pavēstīt šīs lielās skumjas manas.

Bet kamēr nav tev, Amor, labpatikas Ar tādu drosmi mani apdāvināt, Lai to, kā manai sirdij mīlēt tikās, Sirds valdiniekam dotu zināt, — Ar vēstnesi, kas teic, kā viņš man tīkas, Vai skatu, kas var ilgas iekveldināt, Ej, maigais Siņor, viņain atgādināt To dienu, kad ar vairogu un āvi Man viņu redzēt Jāvi, Kad dzima mīla — mana pazušana.

Siem vārdiem Minučo tūliņ pieskaņoja maigu un skumju melodiju, kāda piederējās to saturam. Un trešajā dienā viņš aizgāja uz galmu, kad karalis Pjetro vēl atradās pie galda. Karalis sacīja, lai Minučo kaut ko nodziedot savas vijoles pavadījumā. Un tā nu A'iinučo sāka tik maigi dziedāt šo dziesmu, pats sevi pavadīdams, ka it visi, kas vien atradās karaliskajā zālē, likās gluži kā sastinguši no sajūsmas, tik klusu un uzmanīgi viņi klausījās, un karalis gandrīz vairāk par citiem. Un, kad Minučo bija pabeidzis savu dziesmu, karalis jautāja, no kurienes tā esot ņemta, jo viņam liekoties, ka nekad vēl to neesot dzirdējis.

—  Manu valdniek, — atbildēja Minučo, — vēl nav pagājušas trīs dienas, kopš sacerēti tās vārdi un melodija.

Un, kad karalis viņam jautāja, kam tā sacerēta, Minučo atbildēja:

—   Es to drīkstu atklāt tikai jums.

Karalis, vēlēdamies to uzzināt, kad galdi bija novākti, lika tam ienākt viņa istabā, kur Minučo viņam pēc kārtas izstāstīja visu dzirdēto. Karalis par to ļoti nriecājās un slavēt slavēja jaunavu, un sacīja, ka tik drosmīgai jaunavai jāizrādot līdzjūtība; tāpēc lai Minučo aizejot pie tās, viņa vārdā nomierinot to un sakot, ka vēl šo pašu dienu pret vakaru viņš visādā ziņā to apciemošot.

Minučo, pārlieku priecīgs, ka var aiznest jaunavai tik patīkamas vēstis, bez nekādas kavēšanās devās prom ar savu vijoli; un sarunā ar viņu vienatnē izstāstīja viņai visu notikušo un pēc tam nodziedāja dziesmiņu vijoles pavadījumā. Par to jaunava kļuva tik ielīksmota un priecīga, ka tūdaļ pavisam skaidri parādījās vislielākās atveseļošanās pazīmes. Un viņa ar ilgošanos, nevienam no mājniekiem neko nezinot un nenojaušot, sāka gaidīt vakaru, kad viņai vajadzēja redzēt savu pavēlnieku.

Karalis, kurš bija augstsirdīgs un labs valdnieks, vairākkārt pārdomājis visu, ko bija dzirdējis no Minučo, labi pazīdams jaunavu un viņas skaistumu, iesila vēl lielākā līdzjūtībā pret viņu un ap vespera stundu uzkāpa zirgā, un, izlikdamies jājam pastaigāties, nonāca pie aptiekāra mājas. Un še, licis atvērt vārtiņus uz brīnišķīgo dārzu, kas piederēja aptiekāram, karalis nokāpa no zirga un pēc maza brītiņa jautāja Bernardo, kā klājoties viņa meitai un vai viņš to vēl neesot izdevis pie vīra.

Bernardo atbildēja:

—  Jūsu augstība, mana meita vēl nav izdota pie vīra, turklāt patlaban viņa ir stipri slima. Tiesa, sākot ar devīto stundu viņa apbrīnojami atspirgst.

Karalis tūliņ saprata, ko nozīmē šī atspirgšana, un sacīja:

—   Dievs mans liecinieks, tas būtu liels zaudējums, ja pasaulei tiktu laupīta tik daiļa būtne! Mēs vēlamies to apmeklēt!

Un drīz pēc tam karalis vienīgi ar pāris pavadoņiem un Bernardo iegāja jaunavas istabā un, tiklīdz bija iegājis, tuvojās gultai, kur jaunava, mazliet pacēlusies, ar ilgošanos viņu gaidīja, un, paņēmis tās roku, karalis sacīja:

—   Mana mīļā, ko tad tas nozīmē? Jūs esat jauna, un jums vajadzētu citus iepriecināt, bet jūs ļaujaties slimībai! Mēs gribam jūs lūgt, lai aiz mīlestības uz mums jums labpatiktos tā saņemties, ka jūs drīz kļūtu vesela.

Jaunava, juzdama, ka viņas rokas aizskar tas, ko viņa mīlēja vairāk par visiem, lai gan mazliet kaunējās, tomēr sirdī juta tadu prieku, it kā atrastos paradīzē. Un kā varēdama viņa atbildēja:

—   Manu valdniek, tā kā es gribēju saviem niecīgajiem spēkiem uzvelt, pārlieku lielu smagumu, tad tas kļuva par cēloni manai slimībai, no kuras jūsu žēlastības dēļ jūs mani itin drīz redzēsit atbrīvotu.

Vienīgi karalis saprata jaunavas vārdu apslēpto jēgu un cienīja viņu ar katru brīdi jo vairāk, un daudzkārt pie sevis nolādēja likteni, kas viņai bija licis piedzimt par tāda cilvēka meitu. Un, kad tas kādu brīdi bija pakavējies pie viņas un vēl vairāk viņu stiprinājis, tas atvadījās. Šī karaļa cilvēkmīlestība tika ļoti cildināta un uzskatīta par lielu pagodinājumu aptiekāram un viņa meitai, kas jutās priecīgāka, nekā jebkura cita sieviete jebkad ir bijusi par savu mīļoto. IJn, vislabāko cerību spārnota, viņa dažās dienās izveseļojās un kļuva daudz daiļāka, nekā jebkad bijusi. Kad nu viņa bija vesela, karalis, apspriedies ar karalieni, gribēja atalgot jaunavu par tādu mīlestību; un kādu dienu, uzkāpis zirgā, tas kopā ar daudziem saviem galminiekiem aizjāja uz aptiekāra māju un, iegājis dārzā, lika pasaukt aptiekāru un viņa meitu. Pa to laiku atnāca ari karaliene ar daudzām galmadāmām, un, ieņēmušas jaunavu savā vidū, tās nodevās nepasakāmiem priekiem. Un pēc kāda brītiņa karalis ar karalieni pasauca Līzu, un karalis viņai sacīja:

—   Krietnā meitene, mēs ļoti cienām lielo mīlestību, kādu jūs pret mums esat izjutusi, un mēs vēlamies, lai jūs, mūs mīlēdama, gūtu mierinājumu. Un, tā kā jums ir laiks iziet pie vīra, mēs gribam jūs godināt tādā kārtā, ka dodam jums par vīru cilvēku, ko mēs esam izraudzījušies; turklāt mēs esam nolēmuši tomēr allaž saukties par jūsu bruņinieku, un no tādas mīlestības mēs nevēlamies neko citu no jums kā vienu vienīgu skūpstu.

Jaunava, kuras seja bija gluži pietvīkusi no kauna, uzskatīdama karaļa vēlēšanos par savu, klusā balsī atbildēja tā:

—    Manu valdniek, es esmu pilnīgi pārliecināta, ka lielākā daļa ļaužu mani uzskatītu par prātā jukušu, ja uzzinātu, ka es esmu jūsos iemīlējusies, un nodomātu, ka esmu zaudējusi saprašanu un neapjēdzu, kādas kārtas esmu es, kādas — jūs. Taču to zina dievs (kas vienīgais spēj ielūkoties mirstīgo sirdīs), ka no paša pirmā mirkļa, kopš jūs man iepatikāties, es apzinājos, ka jūs esat karalis un es — aptiekāra Bernardo meita, un ka man nepavisam nepiederas tiekties uz tādu augstumu ar savu dvēseles kvēli. Tomēr, kā jums tas zināms daudz labāk par mani, neviens neiemīlas, ievērojot pienācīgo izvēli, bet gan savu ilgu un patikas dzīts. Šim likumam vairākkārt pretojās mani spēki, taču, nespēdama vairāk pretoties, es iemīlēju jūs, mīlu un allaž mīlēšu. Ir tiesa, ka es kopš tā brīža, kad jutu, ka esmu jūs pārlieku iemīlējusi, nolēmu jūsu gribu vienmēr uzskatīt par savu vēlēšanos. Un tāpēc es ne tikvien ar lielāko prieku pieņemšu un cienīšu vīru, ko jums labpatiks man dot un kas mani pacels godā un cieņā, bet es ietu pat uguni, ja jūs teiktu, un darītu to ar prieku, ja ticētu, ka jums tā tīk. Iegūt jūs, karali, par savu bruņinieku — jūs gan pats zināt, ka man tas nepiederas, un tapec es uz to neatbildēšu; arīdzan skūpsts, ko vienīgo jūs vēlaties no manas mīlestības, jums netiks sniegts bez karalienes atļaujas. Taču par tādu labvēlību pret mani, kādu izrādāt jūs un karaliene, kas še ir klāt, lai dievs jums piešķir to žēlastību un atlīdzību, kādu nav manos spēkos jums dot!

Un, to teikusi, viņa apklusa. Karalienei ļoti patika jaunavas atbilde, un arī pati jaunava viņai patiesi šķita tik gudra, kā karalis bija stāstījis. Karalis lika pasaukt jaunavas tēvu un māti, un, tā kā tie bija apmierināti ar viņa nodomu, viņš lika pasaukt arī kādu jaunekli, kas bija augsta dzimuma, bet nabadzīgs, vārdā Perdikone, un, iespiedis tam rokā divus gredzenus, pavēlēja saderināties ar Līzu, no kā jauneklis neatteicās. Bez daudzām vērtīgām dārglietām, ar ko karalis un karaliene apveltīja jaunavu, karalis tūdaļ uzdāvināja līgavainim Cefalū un Kalatabellotu, divas |oti labas un ienesīgas muižas, sacīdams:

—  Tās mēs dodam tavai sievai pūrā līdz. Un to, ko mēs gribam darīt tavā labā, tu uzzināsi visai drīz.

Un, to teicis, karalis pagriezās pret jaunavu un piebilda:

—   Tagad mēs gribam plūkt to augli, ko mums pienākas saņemt no jūsu mīlestības!

Un, satvēris ar abām rokām viņas galvu, tas noskūpstīja viņu uz pieres. Perdikone un Līzas tēvs un māte, un viņa pati bija apmierināti un sarīkoja lielus jo lielus svētkus un līksmas kāzas. Un, kā daudzi apgalvo, karalis ļoti labi izpildījis jaunavai doto solījumu, jo, kamēr dzīvojis, viņš vienmēr saucies par tās bruņinieku un nekad nedevies nekādos karagājienos ar citu karodziņu kā vienīgi ar to, ko jaunava viņam bija sūtījusi.

Tā rīkodamies, iekaro pavalstnieku sirdis, pamudina citus uz labiem darbiem un iegūst mūžīgu slavu. Uz to šodien tikpat kā neviens jebšu tikai retais raida savu saprāta bultu, jo lielākā daļa valdnieku ir kļuvuši cietsirdīgi un nežēlīgi.

Astota novele

Sofronija, domādama esam Džizipo sieva, patiesībā ir Tita Kvincija Fuiva sieva un kopā ar to aizbrauc uz Romu; tur, nokļuvis nabadzībā, nonāk ari Džizipo, kas, domādams, ka Tits viņu nicina, vēlas mirt un tālab apgalvo, ka nogalinājis cilvēku. Tits viņu pazīst un, gribēdams glābt, nosauc sevi par slepkavu; to redzēdams, īstais slepkava pats piesakās; tādēļ Oktāviāns atbrīvo visus trīs, un Tits atdod savu māsu Džizipo par sievu un dalās ar viņu visā savā mantā.

Kad Pampineja bija beigusi stāstīt un ikviena jau bija uzslavējusi karali Pjetro, bet visvairāk no visām gibe- llnu piekritēja, Filomena, izpildot karaļa pavēli, iesāka: — Cēlās dāmas, kas gan to nezina, ka karaļi, ja grib, spēj veikt lielas lietas un ka it sevišķi no viņiem prasa augstsirdību. Tātad, ja kāds, kuram daudz dots, dara to, ko viņam pienākas darīt, viņš rīkojas labi; bet par tādu cilvēku nevajag nedz tik daudz brīnīties, nedz viņu tik ļoti cildināt, kā mums būtu jācildina kāds cits, kas rīkojas tikpat cēli, bet no kura, tāpēc

ka tam mazāk dots, mazāk tiek prasīts. Un tāpēc, ja jūs ar tik daudziem vārdiem cildinājāt karaļa darbus un tie jums izlikās skaisti, es nemaz nešaubos, ka jums vēl daudz vairāk vajadzētu sajūsmināties par mums līdzīgu cilvēku darbiem un tos slavināt, ja tie izrādītos ne mazāki jebšu pat pārāki par karaju darbiem. Un tāpēc es esmu nolēmusi jums kādā novelē pastāstīt, cik cildeni un augstsirdīgi rīkojās divi draugi, vienkārši pilsoņi.

Tātad tai laikā, kad Oktāviāns Cēzars* vēl nebija nosaukt*, par Augustu un valdīja Romas impērijā triumvira amata, Romā dzīvoja kāds dižciltīgs vīrs, vārdā Publijs Kvincijs Fulvs, kam bija dēls Tits Kvincijs Fulvs, apbrīnojami apdāvināts jauneklis, un viņš to nosūtīja uz Atēnām studēt filozofiju, uzticēdams to kādam ievērojamam vīram Kremetarri, kas viņam bija senu senais draugs. Kremēts iekārtoja Titu savā majā kopa ar savu dēlu, sauktu Džizipo, un atdeva abus, Titu un Džizipo, pie kāda filozofa Aristipa* mācībā. Un, kamēr nu abi jaunekli tā kopā dzīvoja, izrādījās, ka viņu dabas un paražas ir gaužām līdzīgas, un viņi cieši sadraudzējās un kļuva tik tuvi kā īsteni brāļi, un viņu draudzību nekad nekas nespēja šķirt kā vienīgi nāve. Neviens no viņiem nerada nedz prieka, nedz miera, ja viņi nebija kopa. Viņi uzsāka studijas un, apveltīti ar vienādi izcilām spējām, kāpa slavas apmirdzētajos filozofijas augstumos ar vienādiem soļiem un apbrīnojamām sekmēm. Un tādu dzīvi viņi dzīvoja kādus trīs gadus par vislielāko prieku Kremetam, kas gandrīz abus vienādi mīlēja kā paša dēlus. Pēc trim gadiem Kremets, būdams jau vecs vīrs, šķīrās no šīs pasaules, kā tas mēdz notikt ar visām dzīvām radībām; un abi jaunekļi vienlīdz sēroja pēc viņa kā pēc sava īstā tēva, un nedz Kremeta draugi, nedz radinieki neprata izšķirt, kurš no tiem abiem vairāk jāmierina lielajās bēdās. Pēc dažiem mēnešiem atgadījās, ka Džizipo draugi un tuvinieki līdz ar Titu, atnākuši pie viņa, mudināja viņu ņemt sev sievu, un drīz vien atrada viņam kādu brinum daiļu atēniešu jaunavu no ievērojamas cilts, vārdā Sofroniju, apmēram gadus piecpadsmit vecu. Un, tuvojoties noteiktajai kāzu dienai, Džizipo kādu dienu lūdza Titu atnākt viņam līdzi 1111 iepazīties ar līgavu, ko Tīts vēl nebija redzējis. Un, kad viņi bija nonākuši jaunavas mājā un tā nosēdās abiem vidū, Tits sāka to tik vērīgi aplūkot, it kā būtu sava drauga līgavas skaistuma soģis; un, tā kā it viss viņam jaunavā neizsakāmi patika, viņš, pie sevis bezgala to slavēdams, bet nevienam nelikdams manīt, tik stipri tajā iemīlējās, ka jebkad kāds vīrietis iemīlējies sievietē. Taču, kad viņi kādu brīdi pie tās bija pakavējušies, viņi atvadījās un atgriezās mājās.

Tur Tits, iegājis viens savā istabā, nodevās domām par iemīlēto jaunavu un iedegās jo lielākā mīlestībā, jo vairāk par to domāja. Un, to apjautis, pēc daudzām karstām nopūtām pie sevis sacīja:

—    Ai, cik nožēlojama ir tava dzīve, Tit! Kurp un uz ko tu raidi savas jūtas, savu mīlestību un cerības? Vai tad tu nesaproti, ka labvēlības dē|, ko tu esi saņēmis no Kremeta un viņa ģimenes, un ciešās draudzības dēļ, kas vieno tevi un Džizipo, tev pienākas šo jaunavu, kura ir Džizipo saderinātā, cienīt kā māsu? Tātad, ko tu mīli? Kurp tu ļauj sevi aizvest maldīgai mīlestībai? Kurp ļauj sevi vadīt vilinošai cerībai? Atver saprāta acis un iepazīsti pats sevi, ak nelaimīgais! Ļauj valdīt prātam, savaldi miesas dziņu, apslāpē slimīgas ilgas un savas domas pievērs kam citam; pašā sākumā stājies pretī savai iekārei un pārvari pats sevi, kamēr vēl ir laiks! Tev nepieklājas to velēties, tas nav godīgi; un tev vajadzētu bēgt no tā, kam tu centies sekot, pat tad, ja tu būtu pārliecināts (kāds tu neesi), ka to sasniegsi, ja tu ņemtu vērā to, ko prasa īsta draudzība un pienākums. Tātad, ko tu darīsi, Tit? Tu atteiksies no negodīgās mīlestības, ja gribēsi rīkoties, kā pienākas.

Un tad, atcerēdamies Sofroniju, viņš mainīja savas domas, nosodīja visu, ko bija teicis, un sacīja:

—    Mīlestības likumi ir spēcīgāki par visiem citiem, tie sagrauj ne tikai draudzības, bet pat dieva likumus. Cik reižu nav atgadījies, ka tēvs ir iemīlējis meitu, brālis — māsu, pamate — padēlu? Tas ir daudz šausmīgāk nekā iemīlēt sava drauga sievu, kas ir noticis tūkstošiem reižu. Turklāt es esmu jauns, un jaunība ir pilnīgi pakļauta mīlestības likumiem. Tātad, kas patīk Amoram, tam jāpatīk ari man. Cienījami darbi piestāv vairāk nobriedušiem cilvēkiem, un es nevaru vēlēties neko citu kā vienīgi to, ko vēlas Amors. Viņas skaistums pelnī, lai ikviens viņu mīlētu, un, ja es viņu mīlu, jauns būdams, kam tiesības mani nosodīt? Ne tāpēc es viņu mīlu, ka viņa pieder Džizipo, bet es viņu mīlu un mīlētu, lai kam viņa piederētu. Seit vainīgs liktenis, kas atdā- vināja viņu manam draugam Džizipo ātrāk nekā. kādam citam. Un, ja viņa ir jāmīl, kā to pelnī viņas skaistums, tad Džizipo jābūt jo vairak apmierinātam, uzzinot, ka viņu mīlu es, nevis kāds cits!

Un no šā prātojuma, pats sevi izsmiedams, viņš atgriezās pie pretējā un no tā atkal pie šā, un tā joprojām; un tā viņš pavadīja ne tikai visu dienu un nākošo nakti, bet arī daudzas citas dienas, kamēr, pazaudējis ēstgribu un miegu, aiz vājuma bija spiests likties gultā. Džizipo, kas jau vairākas dienas bija redzējis viņu domīgu un tagad ieraudzīja slimu, bija ļoti nobēdājies un, neatiedams no viņa ne soļa, centās viņu nomierināt ar visādiem līdzekļiem un pūlēm, bieži un neatlaidīgi taujādams pēc viņa slimības un domīguma iemesliem. Kad Tits jau vairākas reizes bija atrunājies ar visādiem niekiem un Džizipo to nomanīja, Tits, juzdams, ka galu galā Džizipo tomēr piespiedīs viņu teikt patiesību, caur asarām un nopūtām atbildēja tā:

—   Džizipo, ja dieviem labpatiktu, es daudz labprātāk mirtu nekā dzīvotu, domājot par to, ka liktenis man ļāva pārbaudīt manu tikumību, un sev par vislielāko apkaunojumu man nācās atzīt, ka tā ir uzvarēta. Protams, es visai drīz sagaidu to atalgojumu, kāds man pienākas, un proti, nāvi, kas man būs dārgāka par dzīvību, atceroties savu zemiskumu, kuru es tev atklāšu ne bez liela kauna, jo es nedz varu, nedz drīkstu kaut ko no tevis slēpt.

Un, sākdams visu no gala, viņš atklāja draugam savu pārdomu cēloņus, savus spriedumus un to cīņu, pastāstīja, kādas domas beidzot uzvarējušas un arīdzan to, ka viņš aiz mīlestības uz Sofroniju ejot bojā; turklāt viņš apgalvoja, ka apzinoties, cik tas ir negodīgi, un ka viņš, lai nožēlotu grēkus, esot nolēmis doties nāvē un cerot to drīz arī izdarīt.

Džizipo, to dzirdēdams un redzēdams savu draugu raudam, vispirms mazliet iegrima domās, jo arī viņu bija savaldzinājis jaunavas skaistums, kauču varbūt ne tik stipri. Tomēr, ilgi nevilcinājies, viņš nolēma, ka dārgākai par Sofroniju viņam jābūt drauga dzīvībai. Un, ta kā drauga asaras arī viņam izvilināja asaras, viņš raudādams atbildēja:

—   Tit, ja tev nebūtu vajadzīgs mierinājums, kāds tev ir vajadzīgs, es tev pašam žēlotos par tevi kā par cilvēku, kas aptraipījis mūsu draudzību, turēdams tik ilgi apslēptu savu nopietno kaislību. Un, kaut gan tev tā neizlikās godīga, no drauga nav jāslēpj nedz godīgās domas un jūtas, nedz negodīgās, jo draugs priecājas kopā ar draugu par godīgajām bet negodīgās domas cenšas aizdzīt no drauga dvēseles. Bet šobrīd es par to nerunāšu un pievērsīšos tam, par ko, manuprāt, visvairāk nepieciešams runāt. Es nebrīnos, ka tu kaislīgi mīli Sofroniju, manu saderināto; es drīzāk brīnītos, ja tas tā nebūtu, tāpēc ka es pazīstu viņas skaistumu un tavas dvēseles cēlumu, kas spējīga jo vairāk aizdegties kaislībā, jo skaistāks ir tas, kas patīk. Un, cik taisnīgi tu mīli Sofroniju, tik netaisni apsūdzi likteni (lai gan tu to nesaki), ka liktenis viņu piešķīris man, jo tava mīlestība tev izliktos godīga, ja viņa būtu piederējusi kādam citam, nevis man. Bet, ja tu esi sapratīgs, kāds allaž mēdzi būt, tad padomā: kuram gan citam, ja ne man, liktenis varēja viņu dāvināt, lai tu varētu būt liktenim jo pateicīgāks? Taču lai kas arī viņu būtu ieguvis un lai cik godīga būtu bijusi tava mīlestība, tas viņu būtu mīlējis vairāk sevis un ne tevis dēļ, ko tu nedrīksti gaidīt no manis, ja uzskati mani par savu draugu, kāds es arī esmu. Un iemesls ir šāds: es neatceros, kopš mēs esam draugi, ka man būtu kaut kas piederējis, kas nebūtu tikpat tavs kā mans. Un tāpēc, ja šī lieta būtu nonākusi tik tālu, ka to citādi nevarētu nokārtot, es rīkotos ar viņu tāpat, kā ar visu citu; bet, tā kā vēl nav tik tālu un es Sofroniju varu padarīt vienīgi par tavu, es tā arīdzan darīšu; jo es nesaprotu, kāpēc manai draudzībai tev vajadzētu būt dārgai, ja kādā lietā, kuru var godīgi nokārtot, es neprastu padarīt manu vēlēšanos par tavu. Ir taisnība, ka Sofronija ir mana ligava un ka es viņu ļoti mīlēju un ar lielu prieku gaidīju kāzas. Taču tā kā tu, kas esi daudz saprātīgāks par mani un ar lielāku dedzību ilgojies pēc tāda dārguma, kāds ir viņa, tad esi drošs, ka Sofronija ienāks manā mājā nevis kā mana, bet gan kā tava sieva. Un tāpēc atmet prātošanu, aizdzen grūtsirdību, atgūsti zaudēto veselību, spirgtumu un jautrību, un no šā brīža līksmi gaidi atalgojumu par savu mīlestību, kas ir tā daudz cienīgāka nekā mana mīlestība!

Kad Tits dzirdēja Džizipo tā runājam, viņu gan iepriecināja vilinošā cerība, bet pienācīgais saprāts lika kaunēties un pierādīja, ka, jo lielāka ir Džizipo devība, jo nekrietnāk būtu to izmantot; tāpēc, nemitēdamies raudāt, viņš ar pūlēm atbildēja:

— Džizipo, tava augstsirdīgā un patiesā draudzība man ļoti skaidri parāda, kas man jādara, ja esmu tavs draugs. Pasarg dievs, ka līgavu, kuru Viņš tev kā cienīgākam ir dāvinājis, es pieņemtu no tevis par savu! Ja Visvarenais būtu atzinis, ka tā pienākas man, tad nedz tev, nedz kādam citam neklātos domāt, ka Viņš to jebkad būtu dāvinājis tev! Tātad priecājies par to, ko Viņš tev izraudzījis, pieņem drauga prātīgo padomu un Visaugstākā dāvanu un atļauj man nonīkt asarās, kuras dievs sagādājis man, kas neesmu tadas laimes cienīgs; es vai riu pārvarēšu šīs asaras, kā tu vēlētos, vai arī tās pārvarēs mani, un es būšu atpestīts no mokām.

Uz to Džizipo atbildēja:

—   Tit, ja mūsu draudzība var man dot tiesības piespiest tevi izpildīt manu gribu un tevi pamudināt piekāpties, tad, lūk, ko es esmu nodomājis darīt: ja tu labprātīgi neievērosi manu lūgumu, es lietošu varu, kādu drīkst lietot drauga labā, lai Sofronija kjūtu tava. Es zinu, cik vareni ir mīlestības spēki, un zinu, ka tie ne vienreiz vien noveduši mīlētājus posta pilnā nāvē; un es redzu tevi tik tuvu nāvei, ka tu nespētu nedz griezties atpakaļ, nedz pārvarēt asaras, bet, tālāk ejot, tu tiktu uzvarēts un es, bez mazākajām šaubām, tev drīz sekotu. Tatad, ja es arī nemīlētu tevi aiz cita iemesla, tava dzīvība man būtu dārga tāpēc, lai es pats varētu dzīvot. Tātad Sofronija kļūs tava, jo atrast kādu citu, kas tev tā patiktu, tev nebūtu tik viegli; un es, pavisam viegli iemīlēdamies citā, būšu iepriecējis kā tevi, tā sevi. Sai ziņā es varbūt nebūtu tik devīgs, ja sievas būtu atrodamas tikpat reti un ar tādām grūtībām kā draugi. Un, tā kā es gaužām viegli varēšu atrast sev citu sievu, bet ne citu draugu, tad es gribu labāk atdot viņu tev, nevis pazaudēt tevi (es neteikšu — pazaudēt viņu, jo, atdodams viņu tev, es viņu nepazaudēšu, bet nodošu labākajam no labākajiem). Un tāpēc, ja mani lūgumi kaut ko iespēj, es tevi lūdzu atmest šīs skumjas un vienā un tai pašā laikā iepriecināt sevi un mani, un ar labām cerībām gatavoties uz to prieku un baudu, ko kāro tava karstā mīlestība no mīļotās jaunavas.

Kaut gan Tits kaunējās tam piekrist, ka Sofronija kļūtu viņa sieva, un tāpēc vēl kādu laiku turējās pretim, taču, tā kā, no vienas puses, viņu vilināja mīlestība un, no otras, — mudināja Džizipo mierinājumi, viņš galu galā sacīja:

—   Nudien, Džizipo, es nezinu, ko teikt: vai mani skubina vairāk mana vai tava vēlēšanās, ja es daru to, ko tu man lūdz, apgalvodams, ka tu to ļoti vēloties. Un, tā kā tava augstsirdība ir tik liela, ka tā uzvar manu saprotamo kaunu, tad es to darīšu. Bet tu vari būt pārliecināts, ka es to daru kā cilvēks, kas apzinās, ka no tevis saņēmis ne tikvien mīļoto sievieti, bet līdz ar to arī savu dzīvību. Lai dievi dod, ja iespējams, ka es, sagādādams tev godu un labklājību, vēl varētu pierādīt, cik man ir patīkami tas, ko tu dari manis labā, jūtot man līdz vairāk nekā es pats sevi

Pēc šiem vārdiem Džizipo teica:

—   Tit, ja mēs vēlamies, lai šī lieta nokārtotos, man liekas,, vajadzētu iet pa šādu ceļu. Kā tev zināms, pēc ilgām manu un Sofronijas radinieku sarunām viņa kļuva par manu līgavu. Un tāpēc, ja es tagad ietu un teiktu, ka es viņu negribu par sievu, no tā izceltos vislielākais tracis un es sadusmotu viņas un savus radiniekus, par ko man būtu maza bēda, ja es būtu pārliecināts, ka viņa kļūs tava sieva. Taču es baidos, ka tad, ja es viņu tādā kārtā pametīšu, viņas radinieki varētu viņu tūdaļ atdot kādam citam, kurš varbūt nebūtu tu. Un tā tu būtu pazaudējis to, ko es neieguvu. Un tāpēc man šķiet, ja tu esi ar mieru, man jāturpina iesāktais un jāieved viņa mājā kā mana līgava, un jānosvin kāzas, un pēc tam tu slepeni, kā mēs to prastu iekārtot, gulētu ar viņu kā ar savu sievu. Vēlāk, pienācīgā vietā un laikā, mēs atklātu notikušo: un, ja viņas radiniekiem tas patiktu, būtu labi, ja ne, tas tomēr būtu noticis, un, tā ka to nevarētu padarīt par nenotikušu, viņiem gribot negribot būtu ar to jāsamierinās.

Titam patika šis padoms. Un tā nu, kad Tits jau bija izveseļojies un atspirdzis, Džizipo ieveda Sofroniju savā mājā kā savu sievu. Tika sarīkoti svētki, un, kad iestājās riakts, sievietes atstāja jauno sievu vīra gultā un aizgāja. Tita istaba atradās blakus Džizipo istabai, un no vienas varēja ieiet otra. Tiklīdz Džizipo palika savā istabā viens ar Sofroniju, viņš, nodzēsis visas sveces, klusiņām iegāja pie Tita un sacīja, lai tas ejot gulēt pie savas mīļotās. To redzēdams, Tits, kauna pārņemts, nožēloja solīto un atteicās iet. Bet Džizipo, kas ar visu sirdi un dvēseli, kā to pauda vārdos, bija nolēmis izpildīt Tita vēlešaifos, pēc ilgas ķildas tomēr viņu tur iesūtīja. Tiklīdz Tits sasniedza gultu, viņš apskāva jaunavu un gandrīz kā jokodams klusu tai jautāja, vai ta gribot kļūt viņa sieva. Jaunava, domādāma, ka tas ir Džizipo, atbildēja ar «jā». Pēc tam viņš tai uzvilka pirkstā skaistu un dārgu gredzenu, sacīdams:

— Un es gribu būt tavs vīrs!

Un, tādā kārtā noslēdzis derību, viņš ilgi baudīja ar to mīlestības priekus, un nedz Sofronija pati, nedz kāds cits nekad nenojauta, ka pie tās gulējis kāds cits, nevis Džizipo. Un tā, kamēr Sofronija un Tits dzīvoja tādā laulībā, Tita tēvs Publijs šķīrās no šīs dzīves, un tālab Titam tika rakstīts, lai viņš bez kavēšanās atgriežoties Romā kārtot savu mantojumu. Un tāpēc viņi ar Džizipo nolēma, ka Titam jādodas turp un jāved līdzi Sofronija, ko nevarēja pienācīgi izdarīt, neatklājot lai visu, kā ir. Tādēļ kādu dienu, iesaukuši Sofroniju savā istabā, tie izstāstīja viņai visu patiesību; un Tits viņu par to pārliecināja, atklājot daudz ko tādu, kas bija noticis tikai starp viņiem abiem. Uzlūkojusi te vienu, le otru ar zināmu sašutumu, Sofronija sāka nevaldāmi raudāt, sarūgtināta par Džizipo krāpšanu. Džizipo mājā nesakot par to ne vārda, viņa devās uz sava tēva māju un tur izstāstīja tēvam un mātei par apkaunojumu, ko tiem bija sagādājis Džizipo, un apstiprināja, ka viņa esot Tita, nevis Džizipo sieva, kā šie domājot. Tas viss pārlieku sarūgtināja Sofronijas tēvu, un viņš kopā ar saviem radiniekiem ilgi un neatlaidīgi sūdzējās par to Džizipo tuviniekiem, un bija lielas runas un satraukums. Džizipo ienīda gan viņa, gan Sofronijas piederīgie, un ikviens teica, ka viņš esot pelnījis ne tikvien pārmetumus, bet arī bargu sodu. Taču Džizipo apgalvoja, ka esot rīkojies godīgi un ka Sofronijas tuviniekiem viņam vēl jāpateicoties, ka viņš Sofroniju izprecinājis labākam cilvēkam nekā viņš pats.

Tits, savukārt visu to dzirdēdams, pārcieta lielas mokas, bet, tā kā viņš pazina grieķu paražas un zināja, ka tie nepārstāj trokšņot un draudēt, kamēr neatrodas kāds, kas tiem atbild tā, ka tie k]ūst ne tikvien kautrīgi, bet pat pazemīgi, nolēma ilgāk neatstāt bez atbildes šīs pļāpas. Un, apveltīts ar romieša drosmi un atēnieša prātu, viņš visai izveicīgā kārtā lika sapulcināt Džizipo un Sofronijas radiniekus kādā templī, iegāja tajā vienīgi Džizipo pavadībā un uzrunāja gaidītājus tā:

— Daudzi prātnieki domā, ka visu, ko mirstīgie dara, ir nolikuši un paredzējuši nemirstīgie dievi, un tāpēc dažiem liekas, ka viss notiek vai jebkad Var notikt tikai nenovēršamā kārtā, kaut gan ir arī tādi, kas šo nenovēršamību saista vienīgi ar notikušo. Ja paraugāmies uz Šīm domām ar mazliet saprāta, redzam pavisam skaidri, ka nosodīt to, ko vairs nav iespējams izmainīt, nav nekas cits kā vēlēšanās izlikties gudrākam par dieviem, kuriem mums jātic, ka viņi ar nebeidzamu saprātu un bez kādām kjūdām visu izkārto un vada mūs un mūsu darbus. No tā jūs varat saprast gaužām viegli, cik neprātīga un muļķīga iedomība ir nosodīt dievu rīcību un kādas važas pelna tie, kas savai nekaunībai ļauj tādu vaļu. Pēc manām domām, jūs visi esat tādi, ja ir taisnība tas, ko esmu dzirdējis, ka jūs esot pārmetuši un vēl arvien pārmetot, ka Sofronija kļuvusi mana sieva, kamēr jūs viņu bijāt atdevuši Džizipo, neņemdami vērā, ka viņai jau ab aelerno[8] bija nolemts kļūt nevis par Džizipo, bet par manu sievu, kā tagad īstenībā ir pierādījies. Bet, tā kā runas par slepenu gādību un dievu nodomiem daudziem liksies nomācošas un grūti saprotamas. tad, pieņemot, ka dievi neiejaucas nevienā mūsu lietā, es gribētu nolaisties līdz cilvēku domām, un, par tām runājot, man vajadzēs divreiz rīkoties pretēji manām paražam: pirmkārt, mazliet paslavējot sevi, un, otrkārt, mazliet nosodot vai pazemojot citus. Bet, tā kā nedz vienā, nedz otrā gadījumā es nedomāju attālināties no patiesības un tā kā pašreizējie apstakji to prasa, es tomēr tā rīkošos. Jūs ar savām sūdzībām, ko pamudina vairāk dusmas nekā saprāts, nemitēdamies kurnēt un uztraukties, nicināt, mokāt un nosodāt Džizipo tāpēc, ka viņš pēc saviem ieskatiem man bija atdevis par sievu to, kuru jūs pēc jūsu ieskatiem bijāt atdevuši viņam. Es domāju, ka par to viou vajadzētu sevišķi slavēt, un, lūk, kādu iemeslu dēj: pirmkārt, tāpēc, ka viņš ir rīkojies, kā draugam pienākas, un, otrkārt, tāpēc, ka viņš ir rīkojies daudz sapratīgāk par jums. To. ko svētie draudzības likumi liek vienam draugam darīt otra labā, nav mans nodoms pašreiz jums izskaidrot. Es apmierināšos, atgādinādams jums tikai to, ka draudzības saites ir stiprākas par asins vai radniecības saitēm, jo draugi mums ir tādi, kādus mēs tos paši izvēlamies, bet radinieki tādi, kādus piešķir liktenis. Un tāpēc, ja Džizipo mana dzīvība bija dārgāka nekā jūsu labvēlība — jo es esmu viņa draugs un par tādu sevi turu — nevienam nevajag par to brīnīties.

Bet tagad, nonākot pie otra iemesla, kālab Džizipo rīcība slavējama, un proti, tālab ka viņš bija gudrāks par jums, man to nāksies pierādīt ar jo lielāku neatlaidību, jo, man liekas, jūs maz izprotat dievu rūpes un vēl mazāk — draudzības jūtas. Tātad jūs pēc saviem ieskatiem, padoma un lēmuma bijāt atdevuši Sofroniju Džizipo, jauneklim filozofam; pēc Džizipo lēmuma tā tapa atdota arī jauneklim filozofam; pēc jūsu lēmuma tā bija atdota atēnietim, pēc Džizipo — romietim; pēc jūsu lēmuma dižciltīgam jauneklim, pēc Džizipo — vēl dižciltīgākam; pēc jūsu lēmuma — bagātam jauneklim, bet pēc Džizipo — sevišķi bagātam; pēc jūsu lēmuma jauneklim, kas to ne tikvien nemīlēja, bet tik tikko pazina; pēc Džizipo lēmuma — jauneklim, kurš to mīlēja vairāk par jebkuru savu prieku un paša dzīvību. Un tagad pārbaudīsim pa daļām, ka tas, ko es saku, ir taisnība un vairāk slavējams nekā tas, ko jūs esat izdarījuši. To. ka es esmu jauns cilvēks un filozofs, tāpat kā Džizipo, var apliecināt bez garām runām gan mana seja, gan studijas. Mēs esam vienā vecumā un mācībās allaž esam gājuši vienā solī. Tā ir patiesība, ka viņš ir atēnietis un es — romietis. Ja strīdētos par pilsētu slavu, man jāteic, ka es esmu no brīvas pilsētas, kamēr viņš — no pilsētas, kam jāmaksā mesli; es esmu rio pilsētas*, kas valda pār visu pasauli, bet viņš — no pilsētas, kas ir pakļauta manai pilsētai; es esmu no pilsētas, kurā zeļ ieroču slava, vara un zinātnes, kamēr viņš savu pilsētu var cildināt tikai zinātņu dē|. Turklāt, lai gan jūs še mani redzat kā ļoti pazemigu studentu, es neesmu cēlies no Romas iedzīvotāju zemākajiem slāņiem. Manas mājas un Romas laukumi ir pilni ar senseniem manu senču attēliem, un romiešu hronikās atradīsies daudz aprakstu par Kvinciju triumfa gājieniem* uz Romas Kapitoliju; un mūsu vārda slava nav sarūsējusi no vecuma, bet mirdz šodien tik spoži kā vēl nekad. Aiz kautrīguma es noklusēšu savas bagātības, paturot prātā, ka godīga nabadzība ir sens un vērtīgs dižciltīgo Romas pilsoņu mantojums. Taču, tā kā vienkāršo laužu domas nabadzību nosoda un cildina bagātību, es varu teikt, ka man tās ir pārpilnām, nevis tāpēc, ka es būtu mantkārīgs, bet gan tāpēc, ka esmu likteņa mīlulis. Es |oti labi saprotu, ka jums biia un vajadzēja būt patīkami še saradoties ar Džizipo, bet nav nekāda iemesla, lai jūs mani necienītu Romā, ņemot vērā, ka es jums tur būšu vislabākais mājastēvs, noderīgs, gādīgs un varens aizbildnis kā sabiedriskajās, tā pašu vajadzībās. Tātad kurš gan, atstājot pie malas ietiepību un ar prātu visu pārdomājot, slavēs jūsu, nevis Džizipo lēmumu? Protams, neviens. Sofronija ir labi izprecināta Titam Kvincijam Fulvam, dižciltīgam, senam un bagātam Romas pilsonim un Džizipo draugam; tāpēc neviens, kurš par to skumst un žēlojas, nedara to, ko pienākas darīt, nedz arī zina, ko dara. Varbūt būs daži, kas teiks, ka šie gaužas nevis par to, ka Sofronija ir Tita sieva, bet gan par veidu, kādā viņa kjuvusi tā sieva — slepeni un zagšus, neko nezinot nedz draugam, nedz radam. Bet tas nav nekāds brīnums, ne arī jaunums. Es labprāt minēšu tās, kas izvēlējušās vīrus pret tēvu gribu, un tās, kas aizbēgušas ar saviem mīļākajiem un, pirms kļuvušas sievas, bijušas viņu drauga|as, un tās, kuras grūtniecības vai radību dēļ bijušas spiestas priekšlaicīgi atklāt, cik viņām nepieciešamas laulības saites. Tas viss nav atgadījies Sofronijai. Gluži pretēji, Džizipo viņu kārtīgi, apdomīgi un godīgi atdeva Titam. Un citi teiks, ka Sofroniju ir izprecinājis cilvēks, kam nebija tiesību viņu izdot pie vīra. Tās ir muļķīgas, sievišķīgas un gaužām nepārdomātas žēlabas. Ne pirmo reizi liktenis izlieto dažādus ceļus un jaunus ieročus, lai sasniegtu nodomāto. Kāda man daļa, ja kurpnieks ātrāk nekā prātnieks nokārto manu lietu pēc savas saprašanas, slepeni vai atklati, ja tikai beigas ir labas? Man gan jāpiesargās, ja kurpnieks ir nesaprātīgs, lai viņš turpmāk vairāk neķertos pie lietas, un jāpateicas viņam par padarīto. Ja Džizipo ir labi izprecinājis Sofroniju, tad žēloties par viņu un par veidu, kā viņš to izdarīja, ir lieki un muļķīgi. Ja jūs neuzticaties viņa saprātam, tad piesargieties, lai viņš turpmāk nevienu neizprecinatu, bet šoreiz pateicieties viņam. Tomēr jums jāzina, ka es neesmu centies nedz ar viltu, nedz ar krāpšanu aptraipīt jūsu dzimtas godu un dižciltību, iegūdams Sofroniju. Un, lai gan es viņu slepeni ņēmu par sievu, es nenācu kā zaglis nolaupīt viņas jaunavību, nedz arī kā ienaidnieks vēlējos viņu iegūt negodīgi, noraidot jūsu radniecību; es tā rīkojos, karsti mīlēdams viņas izcilo skaistumu un tikumus un zinādams, ka nebūtu viņu ieguvis, ja būtu mēģinājis viņu iegūt tādā kārtā, kā jūs varbūt ieteiktu, jo jūs baidītos, ka es viņu, ko jūs tik ļoti mīlat, neaizvedu uz Romu. Tatad es rīkojos slepus ar gudru ziņu un tagad varu jums visu atklāt: es pamudināju Džizipo piekrist manā vārdā tam, ko viņš pats nevēlējās darīt. Un pēc tam, lai gan es Sofroniju karsti mīlēju, es nemēģināju viņu iegūt kā mīļākais, bet gan kā vīrs, un netuvojos viņai, kā viņa pati to tik tiešām var apliecināt, pirms nebiju ar viņu saderinājies ar attiecīgiem vārdiem un gredzenu, jautājot viņai, vai viņa veļas mani par savu viru, un viņa atbildēja ar «jā». Ja viņai liekas, ka viņa ir piekrāpta, tad nevar pārmest man, bet gan viņai, ka viņa man nepajautāja, kas es esmu. Sis tātad ir tas lielais ļaunums, lielais grēks un lielais noziegums, ko pastrādājis Džizipo — draugs, un es — mīlētājs, lai Sofronija slepeni kļūtu Tita Kvincija sieva; tad nu mociet viņu par to, draudiet un uzglūniet viņam. Bet ko gan jūs viņam būtu darījuši, ja viņš to būtu atdevis nelietim, blēdim vai vergam? Kādas ķēdes, kādi cietumi un kādas mocības jums liktos pietiekamas? Taču lai tas tagad paliek! Ir pienācis laiks, kuru es vēl negaidīju, un raugi, mans tēvs ir miris, un man jāatgriežas Romā. Un tāpēc, gribēdams vest sev līdzi Sofroniju, es jums atklaju to, ko varbūt vēl būtu turējis noslēpumā. Un, ja jūs būtu saprātīgi, jūs priecīgi ar to samierinātos, tāpēc ka es, ja būtu gribējis jūs pievilt vai apvainot, varēju pamest viņu apsmietu. Taču pasarg dievs, ka tāda nekrietnība varētu jebkad ienākt prātā romietim! Tātad ar dievu labvēlību, ar cilvēku likumu spēku, ar mana drauga Džizipo slavējamo gudrību un ar manu mīlētāja viltu Sofronija ir kļuvusi mana. To visu jūs, kas varbūt turat sevi gudrākus par dieviem un citiem cilvēkiem, varētu nesaprātīgi nosodīt divējādā veidā, man ļoti nepatīkamā: pirmkārt, paturēdami še Sofroniju, uz kuru jums nav vairāk tiesību, kā man jums labpatīk dot; un, otrkārt, izturēdamies pret Dižizipo kā pret ienaidnieku, lai gan jūs patiesībā esat viņam pateicību parādā. Neesmu nodomājis jums

4f> Dekamerons pašreiz vairāk klāstīt, cik muļķīgi jūs rīkotos, tā darīdami, bet dodu jums kā draugiem padomu atmest visas dusmas un sašutumu un atdot man Sofroniju, lai es varētu priecīgs aizbraukt kā jūsu radinieks un allaž tāds palikt. Bet, lai jums patiktu vai nepatiktu tas, kas izdarīts, ja jūs iedomāsities rīkoties citādi, varat būt droši, ka es atņemšu jums Džizipo un, tiklīdz nonākšu Romā, visādā ziņā atgūšu to, kas likumīgi ir mans, kaut arī pret jūsu gribu. Un, ko spēj romieša dusmas, es, vienmēr ar jums naidojoties, likšu jums iepazīt darbos!

Un, kad Tits to bija pateicis, viņš piecēlās ar dusmīgu seju, paņēma pie rokas Džizipo un, parādīdams, ka viņam maz daļas gar templī palikušajiem, aizgāja, galvu purinādams un vēl piedraudēdams. Tie, kas palika templī, gan Tita pierādījumu pamudināti, tīkodami pēc viņa radniecības un draudzības, gan nobijušies no viņa pēdējiem vārdiem, vienprātigi nolēma, ka labāk iegūt Titu par radinieku, ja Džizipo par tadu nebija gribējis kļūt, nekā pazaudēt Džizipo kā radinieku un iegūt Titu kā ienaidnieku. Tāpēc tie devās uzmeklēt Titu un teica, ka šiem esot ļoti pa prātam, ka Sofronija ir viņa sieva, un ka viņš pats būšot šiem dārgs radinieks un Džizipo joprojām palikšot labs draugs; un, sirsnīgi un draudzīgi apsveikuši cits citu, tie devās prom un atsūtīja viņam Sofroniju. Sofronija, būdama gudra, pārvērta nepieciešamību pienākumā un tūdaļ pievērsa Titam to mīlestību, ar kādu mīlēja Džizipo, un kopā ar Titu devās uz Romu, kur viņus abus sagaidīja ar lielu godu.

Džizipo pai'ka Atēnās gandrīz neviena neieredzēts. Un pēc neilga laika pilsētas iedzīvotāju savstarpējo ķildu dēļ viņš, nabadzīgs un nelaimīgs, līdz ar tuviniekiem tika izraidits no Atēnām un notiesāts ar mūža trimdu. Tādā stāvoklī, kļuvis ne tikvien nabaga vīrs, bet gandrīz vai ubags, Džizipo kaut kā aizkūlās līdz Romai, lai redzētu, vai Tits to atceras, un, uzzinājis, ka Tits dzīvs un visi Romas iedzīvotāji viņu cieni, un izpētījis, kur atrodas viņa māja, Džizipo nostājās tai iepretim, lai pagaidītu, kamēr Tits iznāks. Džizipo neuzdrošinājās viņu uzrunāt sava nabadzīgā izskata dēļ, bet nolēma Titam parādīties, lai viņš to pazītu un liktu pasaukt. Bet, ta kā Tits pagāja garām un Džizipo šķita, ka Tits viņu redzējis, bet kaunas no viņa, viņš aizgāja sašutis un izmisis, atcerēdamies, ko kādreiz Tita labā darījis. Un, tā kā bija nakts un Dž'zipo bija izsalcis un bez naudas, viņš, nezinādams, kurp iet, un vairāk par visu vēlēdamies mirt, nonāca kādā ļoti maz apdzīvotā pilsētas da|ā, kur ieraudzīja kādu lielu alu, iegāja tur

pārlaist nakti un iemiga savās skrandās uz kailas zemes pēc ilgas raudāšanas. Uz rīta pusi šajā alā ar sazagtām mantām ieradās divi vīri. kas visu nakti kopā bija laupījuši, un, ķildā iekaistot, viens, kurš bija stiprāks, nogalināja otru un aizbēga. Kad Džizipo to visu bija redzējis un dzirdējis, viņam likās, ka ir atradis ceļu uz tik ļoti ilgoto nāvi, pats savām rokām neatņemot sev dzīvību. Un tāpēc viņš še palika, kamēr atnāca tiesas ierēdņi, kas jau bija uzzinājuši par notikušo; tie nikni sagrāba Džizipo un aizveda sev līdzi. Džizipo pratināšanā atzinās, ka viņš esot nogalinājis šo cilvēku un nevarējis pēc tam aizbēgt no alas; tāpēc pretors*, saukts Marko Varone, pavēlēja, ka Džizipo pēc tā laika paražas jāmirst pie krusta.

Tai brīdī gadijās Titam ieiet pretorijā, un. uzzinājis apcietināšanas iemeslu un palūkojies sejā nabaga notiesātajam, Tits tūliņ pazina Džizipo. Izbrīnījies par viņa nožēlojamo likteni un par to, kā viņš šeit nokļuvis, Tits no visas sirds gribēja viņam palīdzēt un, neredzēdams cita ceļa viņa glābšanai, nolēma uzvelt vainu sev, lai attaisnotu viņu, un, steigšus iznācis priekšā, skaļi teica:

—  Marko Varone, sauc atpakaļ šo nabaga cilvēku, kuru tu esi notiesājis, jo viņš ir nevainīgs. Es jau esmu gana apvainojis dievus ar vienu pārkāpumu, nogalinot cilvēku, ko tavi ieredņi šorīt atrada mirušu, un negribu tos tagad apvainot ar otra, nevainīga cilvēka nāvi.

Varone stipri brīnījās, un viņam bija žēl, ka viss pretorijs dzirdēja šos vārdus, un, tālab nevarēdams, nekaitējot savam godam, izvairīties no tā, ko prasīja likumi, viņš lika atsaukt Džizipo un Tita klātbūtnē tam jautāja:

—  Kā tu varēji būt tik neprātīgs un bez jebkādas spīdzināšanas atzīties pārkāpumā, ko tu nekad neesi darījis, ja runa bija par tavu dzīvību? Tu apgalvoji, ka esot bijis tas, kurš šonakt nogalināja cilvēku, bet šis vīrs tagad te ir atnācis un saka, ka nevis tu, bet viņš esot to nogalinājis.

Džizipo pacēla acis un ieraudzīja, ka tas bija Tits, un ļoti labi saprata, ka Tits tā rīkojies, lai glābtu viņu, kā arīdzan lai pateiktos viņam par saņemto pakalpojumu. Un tāpēc, no aizkustinājuma raudādams, viņš teica:

—  Varone, patiesībā es to nogalināju, un Tita žēlsirdība, lai mani izglābtu, tagad nāk pārāk vēlu.

Tits savukārt sacīja:

—  Pretor, kā tu redzi, viņš ir svešinieks, atrasts bez Ieročiem blakus nogalinātam; un tu vari gan iedomāties, ka viņš ir vēlējies mirt aiz savas nabadzības; tāpēc atbrīvo viņu un sodi mani, kas esmu to pelnījis!

Brīnīdamies par abu neatlaidību, Varone jau nojauta, ka neviens no viņiem nav vainīgs, un, kamēr tas domāja, kādā veidā varētu viņus apžēlot, atnāca kāds jauneklis, vārdā Publijs Am- busts, pavisam paklīdis cilvēks un visiem romiešiem pazīstams kā nelabojams zaglis, kas patiesībā bija izdarījis šo slepkavību. Un, tā kā viņš zināja, ka neviens no tiem abiem nav vainīgs noziegumā, kurā sevi apvainoja, viņa sirdi tik ļoti aizkustināja abu nevainība, ka, visdziļākās līdzjūtības pamudināts, viņš piegāja klāt Varonēm un teica:

—   Pretor, mani darbi spiež mani atrisināt smago strīdu starp šiem cilvēkiem. Es nezinu, kāds dievs mani skubina un vedina atklāt tev manu grēku: tad nu zini, ka neviens no viņiem nav vainīgs noziegumā, kurā abi sevi apsūdz! Es esmu patiesībā tas, kas nogalināja minēto cilvēku, dienai austot, bet šo nelaimīgo es redzēju tur guļam, kamēr dalīju sazagtās mantas ar to vīru, kuru vēlāk nogalināju. Titu man nav ko attaisnot, viņa goda prāts ir visiem pazīstams, un visi zina, ka viņš nav spējīgs uz tādiem darbiem. Tātad atbrīvo viņus un uzliec man sodu, kādu likumi prasa!

Oktaviāns jau bija visu uzzinājis par notikušo un lika visiem trim atnākt pie viņa, gribēdams dzirdēt, kāds iemesls tos bija pamudinājis vēlēties notiesāšanu, un ikviens viņam to izstāstīja. Titu un Džizipo Oktaviāns atbrīvoja tāpēc, ka tie bija nevainīgi, bet trešo, paklausot to abu lūgumam.

Tits paņēma Džizipo pie rokas, vispirms krietni izbāra viņu par kautrīgumu un neuzticību un, neizsakāmā priekā viņu apskāvis, aizveda uz savu māju, kur Sofronija, no aizkustinājuma raudādama, saņēma viņu kā brāli. Un, mazliet spirdzinājis viņu un ietērpis tādā tērpā, kāds piederējās viņa drošsirdībai un dižciltībai, Tits vispirms dalījās ar viņu visā savā bagātībā un īpašumos, deva viņam par sievu savu jaunāko māsu, vārdā Fulviju, un pēc tam sacīja:

—  Tagad, Džizipo, izvēlies: vai nu tu gribi dzīvot še kopā ar mani, vai atgriezties Ahajā ar visu, ko es tev iedevu.

Tā kā Džizipo uz to pamudināja gan izraidīšana no dzimtās pilsētas, gan mīlestība, ko viņš izjuta pret Titu tā cēlās draudzības dēj, viņš nolēma kļūt par romieti.. Un tur viņš ar savu Fulviju un Tits ar savu Sofroniju dzīvoja ilgi un priecīgi vienā mājā, kļūdami no dienas dienā jo lielāki draugi, ja vien vēl lielākiem vispār bija iespējams kļūt.

Tātad draudzība ir bezgala liels svētums, kas pelnī ne tikvien sevišķu cieņu, bet mūžīgu slavināšanu. Un draudzība, kas ir saprātīga māte augstsirdībai un godīgumam, māsa pateicībai un cilvēkmīlestībai, bet ienaidniece naidam un skopumam, vienmēr ir gatava, negaidot lūgumu, varonīgi darīt citu labā to, ko vēlētos, lai dara viņas labā. Taču draudzības svētības pilnais spēks mūsu dienās [oli reti parādās cilvēku vidū, un vainiga tur ir mirstīgo nožēlojamā, kaunpilnā mantkārība, kas, skatīdamās tikai uz savu pašlabumu, izdzinusi draudzību mūžīgā trimdā uz visattālākajām zemes robežām. Kada milestība, kādas bagātības, kāda radniecība liktu atbalsoties Džizipo sirdī Tita kaislībai, asarām un nopūtām ar tādu spēku, lai tas daiļu un dižciltīgu līgavu, ko pats mīlēja, atdotu Titam, — ja ne draudzība? Kādi likumi, kādi draudi, kādas bailes būtu atturējušas Džizipo jaunās un straujās rokas vientuļās un tumšās vietās jebšu paša gultā apskaut daiļo jaunavu, pēc kuras viņš varbūt dažreiz bija ilgojies, — ja ne draudzība? Kādi godinājumi, kādi apbalvojumi, kādi labumi pamudinātu Džizipo neraizēties par savu un Sofronijas radinieku pazaudēšanu, neievērot pūļa naidīgo kurnēšanu, neievērot izsmieklu un zobgalības, lai tikai izpildītu drauga vēlēšanos, — ja ne draudzība? Un, no otras puses, kas spētu pamudināt Titu, kurš bez nekāda negoda varēja izlikties draugu neredzam, nevilcinoties tik dedzīgi meklēt savu nāvi, lai glābtu Džizipo no krusta, ko viņš pats bija sev uzvēlis, — ja ne draudzība? Kas būtu padarījis Titu tik pārlieku devīgu, ka viņš bez mazākās kavēšanās dalītos savā milzīgajā mantojumā ar Džizipo, kurarn liktenis bija nolaupījis visu mantu, — ja ne draudzība? Kas spētu pamudināt Titu nešaubīgi no laba prata atdot māsu Džizipo, kurš bija pagalam nabadzīgs un dzīvoja vislielākajā trūkumā, — ja ne draudzība? Tātad, lai cilvēki vēlas sev veselu pulku radinieku, veselu baru brāļu un daudz bērnu, lai palielina par savu naudu kalpotāju skaitu, un tomēr viņi redzēs, ka ikviens no tiem vairāk baidās no visniecīgākajām briesmām, kas draud pašam, nekā pūlas novērst lielas briesmas, kas draud tēvam, brālim vai saimniekam, kamēr vienīgi draugu mēs redzam rīkojamies gluži pretēji.

devītā novele

Mesers Turello godina Saladinu, kas izliekas par tirgotāju. Notiek krusta kari; mesers Torello nosaka savai sievai laiku, kad tā atkal drīkst precēties; viņi pats tiek saņemts gūsta, un vests par viņa prasmi pieradināt putnus nonāk līdz sultānam, kas viņu pazīst un, atklājis arīdzan sevi, pārlieku godina. Mesers Torello saslimst un kādu nakti ar burvestību tiek pārcelts uz Paviju, un nonāk tieši savas sievus kāzās; tā viņu pazīst, un viņš kopā ar to atgriežas savās mājās.

Filomena jau bija beigusi savu noveli un visi vienprātīgi uzslavējuši Tita lielisko pateicību, kad karalis, atstādams pēdējo vārdu Dionejam, iesāka runāt tā: — Burvīgās dāmas, protams, viss, ko Filomena saka par draudzību, ir taisnība, un viņa dibināti sava stāsta beigās žēlojas, ka draudzība šodien tik maz tiek cienīta mirstīgo vidū. Un, ja mēs šeit būtu sapulcējušies, lai labotu cilvēku trūkumus jebšu lai tos nopeltu, es pievienotu viņas vārdiem

vēl jo garas runas. Bet, tā kā mūsu mērķis ir cits, man ienāca prātā jums pastāstīt kādu stāstu, kas gan varbūt ir mazliet pagarš, tomēr visai jauks, un raugi, par Saladīna diženo izturēšanos; pēc tā, ko dzirdēsit manā novelē, jūs sapratīsit, ka mums, ja arī mēs savu netikumu deļ nevaram pilnigi iemantot kāda cilvēka draudzibu, vismaz jāpriecājas, ja spējam tam pakalpot, cerot, ka kādreiz, lai kad tas arī butu, mēs saņemsim atalgojumu.

Tātad man jāsaka, kā daudzi to apstiprina, ka ķeizara Fridriha Pirmā laikā kristieši sarīkoja kopīgu krusta kara gājienu, lai iekarotu svēto zemi. Uzzinājis par to mazliet ātrāk, Saladins, pārlieku drosmīgs valdnieks, toreizējais Babilonijas sultāns, nolēma pats savām acīm apskatīt kristīgo valdnieku gatavošanos krusta gājienam*, lai savukārt pats labāk varētu sagatavoties. Un, nokārtojis visas savas darīšanas Ēģiptē, viņš, izlikdamies, ka dodas svētceļojumā, ar diviem saviem visgodājamākajiem un pašiem gudrākajiem pavalstniekiem un tikai trim kalpotājiem tirgotāja izskatā devās ce|ā. Un, kad tie bija šķērsojuši jau daudzus kristiešu novadus un jāja cauri Lombardijai, lai nokļūtu viņpus kalniem, atgadījās, ka ceļa no Milānas uz Paviju, kad bija jau vakars, tie sastapa kādu dižciltīgu vīru, meseru Torello d'lstriju no Pavijas, kurš ar saviem kalpotājiem, suņiem un medību vanagiem devās uz kādu visai jauku īpašumu, kas viņam piederēja Tičīno upes krastā, lai tur laiciņu padzīvotu. Tiklīdz mesers Torello tos ieraudzīja, viņš saprata, ka tie ir augstdzimuši ļaudis un svešzemnieki, un vēlējās izrādīt tiem viesmīlību. Un tāpēc, kad Saladīns jautāja vienam no viņa kalpotājiem, cik tālu esot no šejienes līdz Pavijai un vai tie vēl paspēšot tur iekļūt, Torello neļāva atbildēt kalpotājam, bet atbildēja pats:

—    Siņor, jūs vairs nevarat paspēt tur iekļūt.

—    Tādā gadījumā, — sacīja Saladīns, — vai jums nelabpa- tiktu mums parādīt, tā kā mēs esam svešinieki, kur mēs varētu labāk pārnakšņot?

Mesers Torello atbildēja:

—    To es darīšu ar prieku. Es nule kā gribēju sūtīt vienu no šiem maniem kalpotājiem kādā uzdevumā gandrīz līdz pat Pavijai. Es viņu sūtīšu kopā ar jums, un viņš jūs aizvedīs uz kādu vietu, kur jūs pārnakšņosit visai piedienīgi.

Un, piegājis klāt vienam no saviem vissaprātīgākajiem kalpotājiem, viņš pavēlēja, kas tam darāms, un nosūtīja to kopā ar svešniekierri, bet pats, aizsteidzies uz savu īpašumu, ātri lika sagatavot cik vien iespējams labas vakariņas un uzklāt galdus savā dārzā. Un, kad tas bija izdarīts, viņš aizgāja pie vārtiem, lai sagaidītu svešzemniekus.

Kalpotājs, par šo un to tērzēdams ar augstmaņiem, izvadāja viņus pa dažnedažādiem ceļiem un aizveda uz sava kunga muižu, viņiem to nenomanot. Kad mesers Torello tos ieraudzīja, viņš kājām izgāja tiem pretim un smaidīdams sacīja:

—    Siņori, esiet sirsnīgi sveicināti!

Saladīns, kas bija visai vērīgs vīrs, tūdaļ saprata, ka šis bruņinieks bija baidījies, ka tie varētu noraidīt viņa uzaicinājumu, ja viņš tos būtu aicinājis tūliņ satiekoties, un tāpēc, lai tie nevarētu atteikties pavadīt vakaru pie viņa, bija ar viltu ievedis tos savā mājā. Un Saladīns, atbildējis uz viņa sveicienu, teica:

—    Meser, ja drīkstētu žēloties par pieklājīgiem cilvēkiem, mēs žēlotos par jums, ka jūs (nerunājot par to, ka esat mazliet aizkavējis mūsu ce(ojumu) esat piespiedis mūs, kas ne ar ko citu neesam izpelnījušies jūsu labvēlību kā vienīgi ar sveicienu, pieņemt tik lielu viesmīlību, kāda ir jūsu.

Bruņinieks, būdams gudrs vīrs ar veiklu mēli, sacīja:

—    Siņori, laipnība, kadu jūs no mums saņemat, salīdzinot ar to, kāda jums pienākas, spriežot pēc jūsu ārienes, ir visai niecīga; bet patiesi, ārpus Pavijas jūs nevarētu atrast nevienas labas vietas; tāpēc neskumstiet, ja jums vajadzēja mazliet novirzīties no ceļa, lai vismaz izvairītos no daudz citām neērtībām.

Un, kamēr viņš tā runāja, viņa kalpotāji bija sanākuši apkārt, un, tiklīdz viesi nokāpa no zirgiem, kalpotāji novietoja to zirgus, un mesers Torello aizveda visus trīs augstmaņus uz tiem iekārtotajām istabām, kur lika noaut tiem kājas un tos mazliet atspirdzināt ar it sevišķi vēsiem vīniem; un tur viņš kavējās ar tiem patīkamās sarunas, līdz varēja sēsties pie vakara mailītes.

Saladīns, tā pavadoņi un kalpotāji visi mācēja itāliešu valodu; tāpēc saprata it visu un tika saprasti. Un ikvienam no tiem likās, ka šis bruņinieks ir pats patīkamākais un pieklājīgākais augstmanis un ka viņš runā saprātīgāk par jebkuru citu, ko tie līdz šim bija redzējuši. Bet meseram Torello savukārt likās, ka tie ir ievērojami vīri, daudz ievērojamāki, nekā viņš iepriekš bija domājis; tāpēc viņš ļoti nožēloja, ka nevarēja tos vakarā pagodināt ar viesiem un svinīgāku mielastu. Un viņš nolēma to nākamajā rītā izlabot; un, izstāstījis kādam no saviem kalpotājiem, ko viņš nodomājis darīt, aizsūtīja to pie savas sievas, sevišķi saprātīgas un cēlsirdīgas donnas, uz Paviju, kas atradās visai netālu un kur nevienus vārtus neslēdza. Un pēc tam, ievedis savus viesus dārzā, viņš laipni jautāja, kas tie tādi esot. Uz to Saladins atbildēja:

—   Mēs esam kipriešu tirgotāji, nākam no Kipras un dodamies uz Parīzi kārtot savus darījumus.

Tad mesers Torello sacīja:

—   Lai dievs dod, ka mūsu zemē dižciltīgie būtu tādi, kādi, es redzu, Kipra ir tirgotāji!

Un vēl tie mazliet patērzēja gan par šo, gan par to, un, kad pienāca laiks vakariņot, viņš lūdza, lai tie ir tik laipni un sēžas pie galda. Un, lai gan maltīte nebija iepriekš paredzēta, tie.tapa ļoti labi un pienācīgi pacienāti. Neilgi pēc tam, kad visi bija piecēlušies no galda, mesers Torello, redzēdams, ka viesi ir noguruši, apguldīja tos brinum jaukās gultās un arīdzan pats drīz vien devās pie miera.

Kalpotājs, kas tika sūtīts uz Paviju, aiznesa vēsti mesera sievai, un tā, it kā tai piemistu ne sievietes, bet gluži karalisks saprāts, lika tūdaļ ataicināt daudzus mesera Torello draugus un kalpotājus un sagatavot visu nepieciešamo lieliskam, karaliskam mielastam, un lāpu gaismā lika ielūgt daudzus 110 visdižciltīgākajiem pilsētas iedzīvotājiem uz mielastu, atnest audeklu, zīdu un kažokadas, un visu sagatavot gluži tā, kā vīrs bija pavēlējis.

Kad atausa rīts, augstmaņi piecēlās, kopa ar meseru Torello uzkāpa zirgos, un viņš, licis atnest savus vanagus, izveda viesus uz tuvējo braslu, lai parādītu, kā vanagi lido. Bet, kad Saladīns jautāja pēc kāda, kas varētu viņus aizvest uz Paviju, uz vislabāko viesnīcu, mesers Torello sacīja:

—    Es pats jūs aizvedīšu, jo man tur jāierodas.

Svešinieki viņam noticēja, nopriecājās par to un kopā ar viņu

devās ce|ā. Un, kad bija jau trešā stunda un tie sasniedza pilsētu, svešie, domādami, ka tiek vesti uz vislabāko viesnīcu, kopā ar Torello nonāca viņa mājā, kur, lai sagaidītu svešos augstmaņus, jau bija ieradušies ap piecdesmit ievērojamāko pilsētas iedzīvotāju, kas tūdaļ tos apstāja, turēdami gan pavadas, gan kāpšļus To redzēdami, Saladīns un viņa pavadoņi pārlieku labi saprata, ko tas nozīmē, un sacīja:

—   Meser Torello, tas nav tas, ko mēs no jums lūdzām. Diezgan jūs mūs godinājāt pagājušo nakti, daudz vairāk neka mēs vēlētos; tāpēc būtu labi, ja jūs mums ļautu iet savu ceļu.

Mesers Torello viņiem atbildēja:

—    Siņori, par to, kas vakar jums par godu tapa darīts, es apzinos esam vairāk pateicības parādā liktenim nekā jums, jo tas bija liktenis, kas lika jums gadīties manā ceļā tādā stundā, ka jums nācās iegriezties manā mazajā mājiņā. Par šorītu es būšu pateicīgs jums un kopā ar mani visi šie dižciltīgie vīri, kas atrodas še visapkārt. Taču, ja jums liekas pieklājīgi atteikties pus dienot ar viņiem, jūs varat to darīt, ja vēlaties.

Tādas laipnības pārspēti, Saladīns un viņa pavadoņi nokāpa no zirgiem, un dižciltīgie ļaudis tos priecīgi saņēma un ieveda istabās, kas bija iekārtotas pārlieku grezni. Un. kad viņi bija novilkuši savus ceļatērpus un mazliet atsvaidzinājušies, viņi iegāja zālē, kur viss bija sagatavots neticami spoži. Un, tiklīdz bija pasniegts ūdens roku mazgāšanai, visi sēdās pie galda un tika lieliski pacienati ar daudziem ēdieniem un tik labi apkalpoti, ka pat pašam ķeizaram, ja viņš še ierastos, nebūtu varēts parādīt vairāk goda. Un, kauču Saladīns un viņa pavadoņi bija diži siņori un bija paraduši redzēt lielu greznību, tomēr viņi brīnīties brīnījās, un viss viņiem šķita pārlieku lielisks, zinot, ka bruņinieks ir tikai vienkāršs pilsonis, nevis kāds lielkungs.

Kad maltīte bija galā un galdi nokopti, visi mazliet patērzēja gan par šo, gan par to; un tad, tā kā tveice bija liela, visi Pavijas augstmaņi pēc mesera Torello vēlēšanās devās atpūsties, un viņš, palicis viens ar trim viesiem, iegāja ar tiem kādā no savām istabām; un, lai nepaliktu neparādīts neviens no viņa dārgumiem, viņš lika atsaukt šurp savu cienījamo sievu. Tā bija ļoti daiļa no vaiga un slaida auguma; un, tērpusies greznās drēbēs, tā iznāca ar abiem saviem puisēniem, kas bija gluži kā divi eņģelīši, un, panākusi priekšā, laipnīgi sveicināja augstos viesus. Ieraudzījuši šā nama kundzi, viņi piecēlās kājās, godbijīgi to saņēma un, nosēdinājuši sev līdzās, ļoti priecājās par tās abiem skaistajiem zēniem. Kad nu tā bija uzsākusi ar viļņiem valodas un mesers Torello mazliet izgājis, tā viņiem laipni vaicāja, no kurienes viņi esot un uz kurieni ejot. Dižciltīgie siņori tai atbildēja tāpat, kā bija atbildējuši meseram Torello. Tad dāma priecīgi sacīja:

— Nu tad, es redzu, mana sievišķīgā gādība būs vietā; tāpēc es jūs lūdzu parādīt rnan sevišķu laipnību un neatraidīt un neno- nicināt niecīgo dāvanu, ko likšu jums atnest. Un, tā kā sievietes pēc savas mazās saprašanas dāvina mazas lietas, es lūdzu jūs raudzīties vairāk uz manu labo nodomu nekā uz dāvanas lielumu.

Un, likusi atnest ikvienam no viņiem divus pārus apmetņu, vienu ar vadmalas, otru ar kažokādas oderi — tādus, kādus valkā lielkungi, nevis pilsētnieki vai tirgotāji, — turklāt trīs zīda svārkus un bikses, tā sacīja:

—    Pieņemiet šīs lietas! Tādās pašās drēbēs es šodien ietērpu arī savu laulāto draugu. Un, tā kā jūs atrodaties tālu no savām sievām, esat veikuši tik garu ce|u un tikpat garš jums vēl priekšā, un tā kā jūs, kā jau tirgotāji, esat tīrīgi un izsmalcināti ļaudis, tad, lai arīdzan cik maza vērtība šīm lietām, tās jums tomēr var noderēt.

Augstmaņi brīnījās un skaidri saprata, ka mesers Torello it visur grib viņiem parādīt savu viesmīlību, un jau sāka šaubīties, vai tikai tas nav viņus pazinis, kad redzēja atnesam greznās drēbes, kas nepavisam nepiederējās tirgotājiem. Tomēr viens no viņiem atbildēja donnai:

—   Tās visas ir brīnišķīgas lietas, mana kundze, un mums nemaz nenāktos tās viegli pieņemt, ja jūs mūs tik ļoti nelūgtu, kālab mēs nedrīkstam atteikties.

Kad tas bija izdarīts un arī mesers Torello jau atgriezies, donna, atvadījusies no viņiem, aizgāja un lika apgādāt arīdzan kalpotājus ar tādām drānām, kādas tiem piederējās.

Ar daudzām lūgšanām mesers Torello panāca, ka viņi visu šo dienu palika pie tā; talab pēc tam, kad bija atpūtušies, viņi uzģērba savus tērpus un mesera Torello pavadībā mazliet izjaja pa pilsētu. Un, kad pienāca vakariņu stunda, viņi kopā ar daudziem godājamiem vīriem lieliski ieturēja maltīti. Un, kad bija laiks, viņi devās pie miera. Otrā ritā piecēlušies, viņi savu nogurušo kleperu vietā atrada trīs staltus un skaistus jājamzirgus, un jauni un spēcīgi zirgi bija arī viņu kalpotājiem. To redzedams, Saladīns, pagriezies pret saviem pavadoņiem, sacīja:

—    Zvēru pie dieva, ka nekad nav dzīvojis cienījamāks, laipnāks un pakalpīgāks bruņinieks par šo, un, ja kristīgie karaļi būtu tik diži karaļi, cik šis ir dižs bruņinieks, tad Babilonijas sultāns nevarētu atsist pat viena tāda uzbrukuma, kur nu vēl tos visus, kurus mēs, pa aizmuguri klīzdami, redzejām gatavojam!

Bet, saprazdami, ka patlaban atteikties nav iespējams, viņi, visai pieklājīgi pateikušies, uzkāpa zirgos. Mesers Torello ar daudziem pavadoņiem pavadīja viņus lielu ceļa gabalu ārpus pilsētas. Un, kaut gan Saladīnu ļoti skumdināja šķiršanās no mesera Torello, tik ļoti viņš jau bija to iemīlējis, viņš tomēr lūdza, lai tas griežoties atpakaļ, jo gribēja pasteigties. Torello, kam arī nenācās viegli šķirties no viņiem, sacīja:

—   Siņori, es to darīšu, ja jūs vēlaties, taču es gribu jums teikt vienu: es nezinu, kas jūs esat, nedz arī gribu jautāt vairāk, nekā jums labpatīk atbildēt; bet, lai kas arī jūs būtu, šoreiz jūs mani nepārliecināsit, ka esat tirgotāji. Un lai dievs jūs visžēlīgi vada un uztur!

Kad Saladīns jau bija atvadījies no visiem mesera Torello pavadoņiem, viņš atbildēja tam, sacīdams:

—    Meser, vēl var atgadīties, ka mēs jums parādīsim savu preci, kas jo vairāk apstiprinās jūsu domas! Un tagad ardievu!

Un tā Saladīns ar saviem pavadoņiem devās ceļā, cieši apņēmies, ja paliktu dzīvs un neaizietu bojā gaidāmajā karā, parādīt meseram Torello ne mazāku godu, kā tas viņam bija parādījis. Un viņš daudz ko pārrunāja ar saviem pavadoņiem par meseru Torello, tā sievu, par to, ko tas bija darījis un kā izturējies, it visu aizvien vairāk cildinot. Taču, kad viņš ne bez lielām pūlēm bija izpētījis visas rietumu zemes, viņš kopā ar saviem pavadoņiem kāpa kuģos un atgriezās Aleksandrijā, un, tā kā bija pilnīgi iepazinies ar visu, gatavojās aizsardzībai.

Mesers Torello atgriezās Pavijā un ilgi domāja, kas varētu būt bijuši šie trīs augstmaņi, bet nekad neuzminēja patiesību, pat netuvojās tai. Kad pienāca krusta gājiena laiks un visur notika liela gatavošanās, mesers Torello, lai gan viņa sieva gauži lūdza un raudāja, tomēr nolēma tajā piedalīties. Kad viss bija sagatavots un viņš jau sēdās zirgā, viņš teica savai sievai, ko neizsakāmi mīlēja:

—    Sieva, kā tu redzi, es dodos šajā krusta karā tiklab pasaulīgās slavas, kā savas dvēseles glābiņa dēļ, un es uzticu tev visu mūsu mantu un mūsu godu. Un, tā kā es esmu gan pārliecināts, ka aizbraukšu, bet man nav ne mazākās drošības, ka atgriezīšos, jo daudz kas var atgadīties, tad es gribu no tevis izlūgties kādu laipnību, un raugi, lai tu, vienalga kas ar mani notiktu, kamēr tev nav drošu ziņu par manu dzīvi, gaidi mani un neizej pie vīra vienu gadu, vienu mēnesi un vienu dienu, skaitot no šīs dienas, kad es aizbraucu.

Sieva, gauži raudādama, atbildēja:

—   Meser Torello, es nezinu, kā es pārcietīšu sāpes, kurās jūs aizbraucot mani atstājat. Bet, ja mana dzīvība izrādītos stiprāka par sāpēm un jums kaut kas atgadītos, jūs varat dzīvot un mirt pārliecināts, ka es dzīvošu un miršu kā mesera Torello sieva, cienīdama viņa piemiņu.

Uz to mesers Torello sacīja:

—    Sieva, es esmu pilnīgi drošs, ka, cik tas būs tavos spēkos, notiks tā, kā tu soli. Bet tu esi jauna sieviete, tu esi daiļa, turklāt augsta dzimuma, tev ir daudz tikumu, un tie ir pazīstami it visur;

tāpēc es nešaubos, ka daudzi ievērojami un dižciltīgi vīri, ja klīdis kaut kādas nevalodas par manu nāvi, sāks taviem brāļiem un radiniekiem prasīt, lai dod tevi par sievu, un viņu neatlaidīgajiem skubinājuiniem tu nespēsi pretoties, ja arī gribētu, un būsi spiesta piekāpties. Tas ir iemesls, kāpēc es tev prasu šo laika sprīdi, nevis garāku.

Donna sacija:

—    Es papūlēšos cik varēdama turēt savu solījumu; ja nu man tomēr nāktos rikoties citādi, es katrā ziņā darīšu ta, kā jūs man pavēlējāt. Es lūgšu dievu, lai viņš jūs un mani šoreiz pasarga no tādas nelaimes.

Un pēc šiem vārdiem donna raudādama apskāva meseru Torello un, novilkusi no pirksta gredzenu, deva to viņam, sacīdama:

—   Ja notiktos, ka es mirtu, pirms es jūs atkal ieraugu, paskatoties uz to, atcerieties mani!

Paņēmis gredzenu, viņš uzkāpa zirgā un, pateicis visiem ardievas, devās ceļā. Un, ar visiem saviem ceļabiedriem nonācis Dženovā, viņš uzkāpa uz kādas galeras, devās jūrā, itin drīz sasniedza Akru un pievienojās kristīgo karapulkam. Tur maz pamazām sākās briesmīgas sērgas un mirstība. Kamēr tās nemitējās, Saladīnam izdevās — vai nu viltība, vai laime viņam palīdzēja — saņemt gūstā bez zobena cirtiena gandrīz it visus kristiešus, kas bija palikuši dzīvi. Un, sadalījis tos pa dažādām pilsētām, viņš lika tos ieslodzīt. Apcietināto vidū atradās arī mesers Torello, kas tika aizvests uz Aleksandrijas cietumu. Neviena nepazīts, baidīdamies, ka kāds viņu tomēr varētu pazīt, viņš, trūkuma spiests, sāka pieradināt putnus, ko viņš lieliski prata, un tāpēc vēsts par šo viņa māku nonāca līdz Saladīnam. Tālab tas atbrīvoja viņu no cietuma un paturēja pie sevis, lai viņš apmācītu tā vanagus. Mesers Torello, ko Saladīns nesauca citādi kā par Kristīgo, to nepazina, nedz arī Saladīns viņu. Kavēdamies ar visu sirdi vienīgi Pavijā, Torello vairākas reizes bija mēģinājis bēgt, bet tas viņam nebija izdevies. Tā kā patlaban daži dženovieši, kas bija sūtīti pie Sala- dīna, lai izpirktu vairākus savas pilsētas iedzīvotājus, gatavojās aizbraukt, mesers Torello nolēma aizrakstīt sievai, ka ir dzīvs un atgriezīsies cik iespējams ātri, un lai tā viņu gaida; un tā arī izdarīja. Tad viņš sirsnīgi lūdza vienu no sūtņiem, kuru pazina, parūpēties, lai šī vēstule tiktu nogādāta San Pjero Čel- doro abatam, kas bija viņa tēvocis.

Kamēr nu mesers Torello tā dzīvoja pie sultāna, atgadījās, ka kādu dienu, kad Saladīns sarunājās ar viņu par saviem putniem, viņš pasmaidīja un savilka muti vaibstā, ko Saladīns, dzīvodams Pavijā, viņa mājā, bija it sevišķi ievērojis. Sā vaibsta dēļ Saladī- nam ienāca prātā mesers Torello; sultāns sāka cieši viņu novērot, un tam likās, ka viņš patiesi ir tas pats. Tāpēc, pārtraukdams iesākto sarunu, Saladīns sacīja:

—    Saki man, Kristīgais, no kādas rietumu zemes tu esi?

—    Manu valdniek, — mesers Torello atbildēja, — es esmu lombardietis no kādas pilsētas, sauktas Pavija, nabadzīgs vīrs no zemas kārtas.

Līdzko Saladīns to izdzirda, viņš, būdams gandrīz vai pārlie cināts par to, par ko vēl bija šaubījies, priecīgs pie sevis noteica: — Dievs man devis iespēju parādīt tam, cik darga man ir bijusi tā viesmīlībai — Un, neko vairāk neteicis, viņš pavēlēja kādā istabā izklāt visas tā dotās drēbes un, ievedis tur Torello, sacīja:

—    Paskaties, Kristīgais, vai starp šiem tērpiem nav kāds, ko tu kādreiz esi redzējis!

Mesers Torello sāka skatīties un ieraudzīja tērpus, ko Saladī- nam reiz bija dāvinājusi viņa sieva, bet neticēja, ka tie patiesi varētu būt tie paši, un tāpēc sacīja:

—    Manu valdniek, es nepazīstu nevienu no šiem. Tiesa gan, divi ir visai līdzīgi tiem tērpiem, kuros es tiku ietērpts reizē ar trim tirgotājiem, kas bija apmetušies manā mājā.

Tad Saladīns, nevarēdams vairāk noturēties, maigi viņu apskāva, sacīdams:

—   Jūs esat mesers Torello d' Istrija, un es esmu viens no trim tirgotājiem, kam jūsu sieva iedāvināja šos tērpus. Tagad ir pienācis laiks jums atklāt, kada ir mana prece, kā es aizbraucot sacīju, ka tas varbūt vēl var atgadīties.

To dzirdēdams, mesers Torello kļuva pārlieku priecīgs un reize arī nokaunējies: priecīgs tāpēc, ka bija uzņēmis savā namā tik augstu viesi, nokaunējies tāpēc, ka bija uzņēmis to, pēc viņa domam, tik nabadzīgi. Uz to Saladins sacīja:

—    Meser Torello, tā kā dievs jūs man šurp ir atsūtījis, tad iedomājieties, ka nevis es, bet gan jūs še esat pavēlnieks!

Un, kad viņi abi pagalam priecīgi bija sasveicinājušies, Sala dīns lika to ietērpt karaliskās drēbes un, izvedis pie saviem vis lielakajiem vasaļiem un daudz cildinājis tā krietnumu, pavēlēja, lai ikkatrs, kam dārga viņa labvēlība, to godinātu tapat ka viņu pašu. To arīdzan visi darīja, bet vairāk par pārējiem abi augstmaņi, kas bija bijuši līdz ar Saladīnu tā mājā.

Bezgala lielā slava, kas pēkšņi pārsteidza meseru Torello, mazliet novirzīja viņa domas no Lombardijas, it sevišķi tāpēc, ka viņš bija cieši pārliecināts, ka viņa vēstules nonākušas tēvoča rokās. Tai dienā, kad Saladīns viņus saņēma gūstā, vai nu nometnē, vai kristiešu karaspēkā bija nomiris un apbedīts kāds neievērojams Provansas bruņinieks, saukts mesers Torello no Diņas. Un, ta kā mesers Torello d' Istrija bija pazīstams karaspēkā sava krietnuma dēļ, tad ikviens, dzirdēdams sakām: «Mesers Torello ir miris,» — iedomājās meseru Torello d' lstriju un nevis Torello no Diņas. Gūstniecība ne|ava noskaidrot šos maldus; tāpēc daudzi itālieši atgriezās mājās ar vēsti par viņa nāvi, un to vidū bija pat tik nekaunīgi, kas uzdrošinājās sacīt, ka redzējuši viņu mirušu un bijuši klat viņa apbedīšanā. Un, kad šī vēsts sasniedza viņa sievu un citus radiniekus, to bēdas bija neizsakāmi lielas, un bēdājās ne tikvien sieva un radinieki, bet ikviens, kas viņu bija pazinis. Ilgi būtu ko stāstīt, kādas un cik lielas bija viņa sievas sēras, bēdas un asaras. Kad tā, vairākus mēnešus nomocījusies nemitīgas sirdssāpēs, beidzot sāka mazliet apmierināties, tūdaļ to uzrunāja ievērojami Lombardijas augstmaņi, un tās brā)i un citi radinieki sāka to mudināt precēties. Lai gan donna daudzas reizes, gauži raudādama, visus bija noraidijusi, galu galā viņa tomēr bija spiesta izpildīt savu radinieku vēlēšanos, bet ar to noteikumu, ka neizies pie vīra tik ilgi, cik bija solījusi meseram Torello.

Kamēr donna Pavijā tā aizvadīja savas dienas un varbūt vienīgi kāda nedēja trūka no nolikta laika, kad viņa atkal drīkstēja iziet pie vira, atgadījās, ka mesers Torello kādu dienu Aleksan- drijā ieraudzīja vienu cilvēku, kuru bija redzējis kopā ar dženo- viešu sūtņiem uzkāpjam uz galcras, kas devās uz Dženovu; tāpēc, licis to pasaukt, viņš pavaicāja, kā tiem veicies ceļojums un kad tie nonākuši Dženovā. Tas viņam atbildēja:

— Mans kungs, ceļojums ar galeru bija nelaimīgs, kā es uzzināju Krētā, kur uzkavējos; jo, kad šī galera bijusi tuvu Sicīlijai, sacēlies tik briesmīgs ziemeļu vējš, ka uzsviedis to Barbērijas sēkļos. Izglābies nav neviens, un kopā ar citiem aizgāja boja arī abi mani brāļi.

Mesers Torello noticēja viņa vārdiem, kas arī bija gluži patiesi, un atcerejās, ka pēc dažām dienam vajag beigties noliktajam laikam, ko viņš bija prasījis no savas sievas. Un viņš, sapratis, ka Pavijā nav zināms nekas par viņa gaitam, bija pārliecināts, ka sieva otrreiz izgājusi pie vīra; tāpēc viņu pārņēma tik lielas bēdas, ka viņš, zaudējis ēstgribu, iegulās gultā un nolēma mirt.

Tiklīdz par to padzirdēja Saladīns, kas nepasakāmi to mīlēja, viņš atnāca pie Torello un pēc ilgiem un neatlaidīgiem lūgumiem uzzināja tā sāpju un slimības iemeslu, un pamatīgi izbāra, ka tas agrāk viņam nekā nebija bildis. Un pēc tam viņš lūdza to apmierināties, apgalvodams, ka viņš nokārtošot tā, lai tas noliktajā laikā nonāktu Pavijā. ja vien tas viņam paklausīšot, un izstāstīja, kā tas iespējams. Mesers Torello, ticēdams Saladīna vārdiem un vairākas reizes dzirdēdams viņu apgalvojam, ka tas viss esot iespējams un visai bieži darīts, sāka nomierināties un steidzināt Saladīnu izpildīt solīto. Saladīns pavēlēja kādam savam burvim, kura mākslu viņš jau bija pārbaudījis, izgudrot līdzekli, kā meseru Torello ar visu gultu vienā naktī pārcelt uz Paviju. Uz to burvis atbildēja, ka tas tapšot izdarīts, tikai mesers Torello esot jāiemidzina viņa paša labad. To nokārtojis, Saladīns atgriezās pie mesera Torello, kas bija pilnīgi izlēmis vai nu atgriezties Paviļā noliktajā laikā, ja būtu iespējams, jebšu mirt, ja tas nebūtu iespējams; un Saladīns sacīja viņam tā:

—    Meser Torello, ja jūs no visas sirds mīlat savu sievu un baidāties, ka viņa neiziet pie cita, tad, dievs mans liecinieks, es šai ziņā jums neko nevaru pārmest, jo no visām sievietēm, kādas vien es jebkad esmu redzējis, viņa man šķiet tāda donna, kuras tikumi, paražas un izturēšanās, nerunājot nemaz par skaistumu, kas ir gluži kā vārs ziediņš, manuprāt, ir jācildina un jāmīl vairāk par visu. Man būtu bijis ļoti patīkami, tā kā liktenis jūs atsūtījis šurp, ka mēs to laiku, kas jums un man vēl atlicis nodzīvot, labi valdīdami manu valsti kā līdzīgi valdnieki, būtu nodzīvojuši kopā. Bet, ja nu dievs man to nav vēlējis un jūs esat apņēmies vai nu mirt, vai atgriezties Pavijā noliktajā laikā, tad es no visas sirds būtu gribējis par to uzzināt laikus, lai varētu jūs nogādāt mājās ar to godu, svinīgumu un pavadoņiem, kādus pelna jūsu tikumi. Taču, tā kā arīdzan tas man nav ļauts un jūs vēlaties nokļūt tur tūdaļ, es jūs nogādāšu turp tādā kārtā, kā varu, kā jums teicu.

Uz to mesers Torello sacīja:

—   Manu valdniek, arī bez šiem vārdiem jūs darbos man diezgan esat izrādījis savu labvēlību, ko es tik lielā mērā nekad neesmu pelnījis; un par to, ko jūs sakāt vai pat neesat izteicis, es dzīvošu un miršu visciešākajā pārliecībā. Bet, tā kā es esmu nolēmis aizbraukt, es jūs lūdzu, lai to, ko jūs apsolījāt darīt manā

labā, jūs darītu ātri, jo rīt ir pēdējā diena, kad viņai vēl mani jāgaida.

Saladīns atbildēja, ka visādā ziņā tas tikšot nokārtots. Un otrā dienā, nolēmis viņu sūtīt prom nākamajā naktī, Saladīns pavēlēja sagatavot kādā lielā zālē brīnišķīgu un greznu gultu ar matračiem, kas pēc turienes paražas bija no samta un brokāta, un pārklāt tos ar segu, kas pēc zināma raksta bija izšūta ar milzīgām pērlēm un vērtīgiem jo vērtīgiem dārgakmeņiem un ko vēlākos laikos še uzskatīja par ārkārtīgu dārgumu: un uz tās tika nolikti divi spilveni, kādi piederējās tādai gultai. Un, to izdarījis, viņš pavēlēja, lai meseram Torello, kas jau bija pietiekami atspirdzis, uzvelk mugurā saracēniešu tērpu, visgreznāko un visskaistāko, kāds vien jebkad redzēts, un aptin ap galvu pēc turienes paraduma vienu no viņu turbāniem. Un, tā kā bija jau vēla stunda, Saladīns ar daudziem saviem augstmaņiem iegāja istabā, kur gulēja mesers Torello, un, nosēdies tam līdzās, gandrīz raudādams iesāka:

— Meser Torello, brīdis, kad man no jums jāšķiras, tuvojas, un, tā ka es nevaru jūs nedz pavadīt, nedz arī likt pavadīt šī ceļa dēļ, kas jums veicams un kas to nepieļauj, man nāksies no jums atvadīties še, istabā, un tālab es esmu nācis. Un, pirms es no jums atvados, es jūs lūdzu tās rnilestības un draudzības vārdā, kas mūs vieno, mani atcerēties; un, ja iespējams, es vēlētos, ka jūs, pirms beidzas mūsu mūža dienas, nokārtojis visu nepieciešamo Lombardijā, vismaz reizi vēl mani apciemotu, lai es tad varētu, papriecājies par mūsu tikšanos, izlabot tos trūkumus, ko tagad jūsu steigas dēļ esmu spiests pieļaut. Taču, pirms tas notiktu, man patiktu, ka jums nebūtu par grūtu man atrakstīt vēstules un palūgt to, ko jūs vēlētos. Un es katrā ziņā izpildīšu jūsu vēlēšanos ar lielāku prieku, nekā izpildītu jebkura cita vēlēšanos, kas vien dzīvo.

Mesers Torello nespēja savaldīt asaras, un, tā kā tās viņam neļāva runāt, viņš dažos vārdos atbildēja, ka nekad nespēšot aizmirst sultāna labdarību un augstsirdību un, bez šaubām, darīšot to, ko Saladīns vēlas, ja vien viņam vēl būšot lemts dzīvot. Tālab Saladīns viņu maigi apskāva un skūpstīja, un, gauži raudādams, sacīja: — Dzīvojiet veseli! — un izgāja no istabas. Tad arīdzan visi augstmaņi atvadījās no mesera Torello un kopā ar Saladīnu iegāja istabā, kur viņš bija licis sagatavot gultu. Bet, tā kā bija jau vēls un burvis gaidīja, lai varētu likt lietā savu māku, un steidzināja to, atnāca kāds ārsts ar sevišķu dziru un, iestāstīdams, ka tā jādzer, lai iegūtu vairāk spēka, iedeva to viņam. Pēc maza brītiņa mesers Torello aizmiga un viņu, tādu aizmigušu, pēc Saladīna pavēles aiznesa uz grezno gultu, uz kuras Saladīns nolika lielu un skaistu kroni, ārkārtīgi vērtīgu, un tā iezīmēja, ka vēlāk it visi gluži skaidri saprata, ka Saladīns to sūtījis mesera Torello sievai. Pēc tam viņš uzvilka meseram Torello pirkstā gredzenu ar rubīnu, tik mirdzošu kā degoša lāpa, kura vērtība bija neiedomājami liela. Tad viņš vēl lika to apjozt ar zobenu, kura izgreznojumu cenu nebūtu tik viegli noteikt, un lika tam piespraust sprādzi ar gluži neredzētām pērlēm un daudziem citiem dārgakmeņiem. Un beidzot viņš pavēlēja nolikt tam gar abiem sāniem divas milzīgas zelta lādes, pilnas ar dubloniem, un visapkārt daudz pēr|u virkņu, gredzenu, jostu un citu dārgu lietu kuras visas še uzskaitīt būtu par ilgu. Un, to izdarījis, viņš vēl-, reiz noskūpstīja meseru Torello un teica burvim, lai tas pasteidzoties; tāpēc tūliņ pat Saladīna klātbūtnē gulta ar meseru Torello tapa aizrauta prom, un Saladīns ar saviem baroniem palika, sarunājoties par viņu.

Mesers Torello kopā ar visiem nule minētajiem dārgakmeņiem un rotājumiem jau atradās Pavijas San Pjero Celdoro baznīcā, kā bija vēlējies, un vēl gulēja, kad iezvanīja rīta mesu un baznīc- kalps ar sveci rokā iegāja baznīcā. Tas, tiklīdz kā ieraudzīja grezno gultu, bija ne tikvien pārsteigts, bet, briesmīgi pārbijies, metas atpaka|. Redzēdami to bēgam, abats un mūki savukārt brīnījās un prasīja, kālab tas bēgot. Baznīckalps viņiem pateica.

— Ak, — sacīja abats, — tu taču neesi mazais bērns, nedz pirmo reizi šai baznīcā, ka tik viegli izbīsties! Tad nu iesim ari mēs paskatīties, kas viņu tā nobaidījis!

Un tā, aizdedzinājuši vairākas sveces, abats un visi mūki iegāja baznīcā un ieraudzīja minēto gultu, apbrīnojami skaistu un greznu, un bruņinieku, kas vēl gulēja, un, kamēr viņi bailīgi un bikli, nepiegājuši pie gultas, iztālēm apskatīja vērtīgos dārgumus, atgadījās, ka, dzēriena spēkam izbeidzoties, mesers Torello atmodās un dziļi nopūtās. Līdzko mūki un abats to izdzirda, viņi, pārbijušies un saukdami: «Dievs kungs, stāvi mums klāt!» — aizbēga. Mesers Torello, atvēris acis un palūkojies visapkārt,, skaidri saprata, ka atrodas tur, kur bija lūdzis Saladīnam sevi nogādāt, un bija pārlieku laimīgs; tāpēc, piecēlies sēdus, viņš pamatīgi aplūkoja visu, kas atradās ap viņu, un, kauču jau agrāk bija iepazinis Saladina devību, tagad tā viņam likās vēl jo lielāka, un viņš to iepazina vēl jo vairāk. Tomēr, redzēdams mūkus bēgam

un saprazdams iemeslu, viņš nepakustēdamies sāka saukt abatu vārdā un lūgt, lai tas nebaidoties, jo viņš esot Torello, tā brāļadēls. To dzirdot, abats vēl vairāk izbijās, jo bija turējis viņu par mirušu jau pirms vairākiem mēnešiem. Bet, kad mesers Torello ar ticamiem pierādījumiem mazliet to bija iedrošinājis un abats dzirdēja sevi saucam vārdā, tas, pārmetis krustu, piegāja pie viņa. Mesers Torello tam sacīja:

—    Ak mans tēvs, no kā jūs baidāties? Es, paldies dievam, esmu dzīvs un atgriezies šurp no aizjūras zemēm.

Lai gan meseram Torello bija liela bārda un arābiešu apģērbs, tomēr pēc kāda laika abats viņu pazina un, pagalam sadūšojies, saņēma viņu aiz rokas, sacīdams:

—    Esi sveicināts, mans dēls!

Un piebilda:

—   Tev nav ko brīnīties par mūsu izbīli, jo šai pilsētā nav neviena, kas nebūtu pilnigi pārliecināts, ka tu esi miris. Un man tev jāsaka, ka tava sieva donna Adaljeta, radinieku lūgšanu un draudu pievarēta, pret savu gribu ir atkal saderinājusies, un šorīt tai jādodas pie jaunā vīra, un kāzas un viss nepieciešamais svinībām jau ir sagatavots.

Mesers Torello, piecēlies no savas greznās gultas un priecīgi apsveicinājies ar abatu un mūkiem, lūdza it visus nevienam pagaidām neko neteikt par viņa atgriešanos, līdz kamēr viņš nebūšot nokārtojis vienu lietu. Pēc tam, licis novietot drošībā vērtīgās dārglietas, viņš izstāstīja abatam visu, ko bija pārdzīvojis līdz šim brīdim. Priecādamies par viņa panākumiem, abats kopā ar meseru Torello pateicās dievam. Tad mesers Torello tam jautāja, kas esot viņa sievas jaunais vīrs. Abats viņam pateica. Uz to mesers Torello sacīja:

—    Pirms mana sieva uzzina par manu atgriešanos, es gribu redzēt, kā viņa izturēsies šajas kāzās. Un tāpēc, lai gan garīdznieki nemēdz iet uz tādiem godiem, es vēlos, lai aiz mīlestības uz mani jūs iekārtotu tā, ka mēs turp aizietu.

Abats atbildēja, ka labprāt to darīšot. Un, tiklīdz atausa diena, viņš aizsūtīja pateikt jaunajam vīram, ka viņš ar kādu savu draugu vēloties ierasties tā kāzās. Dižciltīgais vīrs viņam atbildēja, ka tas šim būšot visai patīkami. *

Un tā, kad pienāca laiks sēsties pie mielasta galda, mesers Torello tai pašā apģērbā, kādā bija, kopā ar abatu aizgāja uz jaunā vīra māju, kur ikkatrs to ar apbrīnu uzlūkoja, bet neviens nepazina. Abats visiem stāstīja, ka tas esot kāds saracēnis, ko sultāns sūtot pie Francijas karaļa kā savu sūtni. Un tā mesers Torello tapa nosēdināts pie galda tieši pretim savai sievai un nolūkojās viņā ar vislielāko prieku, un pēc viņas vaiga tam šķita, ka viņa skumst par šīm kāzām. Arī viņa reizēm uz to paskatījās, bet ne tāpēc, ka būtu kaut mazlietiņ to pazinusi, jo lielā bārda, savādais tērps un ciešā pārliecība, ka tas ir miris, novirzīja viņu no tādām domām. Taču, kad meseram Torello šķita pienācis laiks pārbaudīt, vai viņa to vēl atceras, tas paņēma rokā gredzenu, ko sieva tam bija dāvinājusi šķiroties, lika pasaukt pāžu, kas viņu apkalpoja, un sacīja:

—    Pasaki jaunajai sievai manā vārdā, ka manās zemēs ir tāds paradums: ja svešinieks, kāds es esmu šeit, ēd dzīrēs kopā ar jauno sievu, kāda ir viņa, tad jaunā sieva, lai pierādītu, ka viņai svešinieka ierašanās ir patīkama, atsūta tam biķeri, no kura pati dzer, pilnu ar vīnu; un, kad svešinieks ir dzēris, cik vēlējies, tas pārsedz biķeri, un jaunā sieva izdzer atlikušo.

Pāžs to izstāstīja donnai, kas, būdama tikumīga un visai saprātīga, noturēja svešinieku par ievērojamu vīru un, gribēdama parādīt, ka viņai patīkama tā ierašanās, lika izmazgāt lielu, zeltītu biķeri, kas viņai atradās priekšā, un tad, piepildītu ar vīnu, aiznest to augstmanim; un tā arī tapa izdarīts. Mesers Torello, ielicis viņas gredzenu sev mutē. izdarīja tā, ka dzerot ļāva tam iekrist biķerī, nevienam nepamanot, un, atstājis tur nedaudz vīna, pārsedza biķeri un nosūtīja donnai. Viņa paņēma biķeri un, lai izpildītu svešā paražu, atsedza to, pielika pie mutes un ieraudzīja gredzenu; neko neteikdama, viņa mazliet to aplūkoja, bet tad, pazinusi, ka tas ir tas pats, ko viņa kādreiz šķiroties bija devusi meseram Torello, viņa to paņēma un sāka cieši lūkoties augstmani, kuru bija domājusi svešinieku esam, bet nu, to pazīdama, viņa, gandrīz kā prātu zaudējusi, apgāza galdu savā priekšā un kliedza:

—    Tas ir mans siņors, tik tiešām tas ir mesers Torello!

Un, pieskrējusi pie galda, aiz kura viņš sēdēja, neievērojot nedz viņa drēbes, nedz to, kas atradās uz galda, donna metās pāri galdam un, cik cieši varēdama, apskāva vīru, un nekādas runas, nedz darbi nespēja to atraut no viņa kakla, kamēr pats mesers Torello tai neteica, lai tā mazliet nomierinoties, jo vēl būšot laika diezgan viņu apskaut, un donna atlaida viņa kaklu. Un tā kāzu mielasts nu bija izjaukts, bet visi bija liksmāki nekā jebkad par tāda bruņinieka atgūšanu. Un, kad pēc mesera Torello lūguma ikviens apklusa, viņš izstāstīja itin visu, kas viņam bija atgadījies, sākot no aizbraukšanas dienas līdz pat šim brīdim, un piebilda, ka dižciltīgajam vīram, kurš, domādams viņu mirušu, apprecējis viņa sievu, nevarētu taču būt nekas pretim, ja viņš, dzīvs būdams, to atkal ņemtu atpaka|. Lai gan jaunais vīrs bija mazliet apmulsis, tas atbildēja augstsirdīgi un draudzīgi, ka mesers Torello varot rīkoties ar to, kas viņam pieder, pēc paša patikas. Donna nolika ir gredzenu, ir vainagu, ko bija saņēmusi no jaunā vīra, uzvilka pirkstā to gredzenu, ko bija izņēmusi no biķera, un galvā uzlika sultāna atsūtīto kroni. Un, pametuši kāzu namu, viņi devās ar visu kāzu svinīgumu uz mesera Torello māju. Un tur noskumušie draugi un radinieki, un it visi pilsētas iedzīvotāji, kas gandrīz kā uz brīnumu skatījās uz meseru Torello, apmierināja savas sirdis ilgos un līksmos svētkos. Mesers Torello, atdāvinājis daļu no savām dārglietām tam, kas bija tērējies kāzām, dalu abatam un daudziem citiem, ar vairākiem sūtņiem paziņoja Saladīnam par savu laimīgo atgriešanos mājās un, uzskatīdams sevi allaž par viņa draugu un kalpu, vēl ilgus gadus nodzīvoja ar savu krietno sievu, būdams vēl viesmīlīgāks nekā jebkad.

Tā beidzās mesera Torello un viņa cienījamās sievas likstas, un tāds bija atalgojums par viņu jauko un īstā laikā parādīto viesmīlību. Tādu daudzi cenšas atdarināt un, lai gan spēj, tik nelāgi to dara, ka par laipnību liek vispirms samaksāt, turklāt daudz vairāk, nekā tā vērts; tālab, ja viņi par to netop atalgoti, nav ko brīnīties nedz viņiem, nedz citiem.

DESMITA NOVELE

Saluco marķīzu viņa Iaužu nemitīgie lūgumi piespiež ņemt sievu; bet. lai sieva būtu pēc paša prāta, viņš izvēlas kādu zemnieka meitu, kas viņam dzemdē divus bērnus; viņš tai iestasta, ka bērnus licis nogalināt. Pēc tam. izliekoties, ka tā viņam apnikusi un viņš izvēlējies citu sievu, viņš liek atgriezties mājās paša meitai, it kā tā būtu jaunā sieva, un pirmo sievu aizdzen vienā kreklā. Kad viņš redz. ka sieva visu pacietīgi panes, viņš, mīlēdams to vairāk nekā jebkad, aicina atpakaļ savā majā, atdod tai pieaugušos bērnus un to godina un pavēl godināt kā marķīzi.

Kad bija pabeigta karaļa garā novele, kura, kā šķiet, it visiem sevišķi patika, Dionejs smaidīdams sacīja: — Lāga vīrs, kas cerēja nākamajā naktī likt spo- jkam nolaist pacelto asti, nebūtu devis ne divus de- nārus par visām uzslavām, ar kādām jūs cildinājāt meseru Torello!

Un pēc tam, zinādams, ka vienīgi viņam vēl atlicis stāstīt, viņš iesāka:

—    Manas iecietīgās dāmas, kā man šķiet, šī diena ir bijusi veltīta karaļiem, sultāniem un tamlīdzīgiem vīriem; un tāpēc, lai pārāk no jums neatšķirtos, es gribu pastāstīt par kādu marķīzu, kas nepavisam nerīkojās augstsirdīgi, bet gan aplam muļķīgf, kauču galu galā viss tomēr beidzās laimīgi. Taču es nevienam neiesaku sekot viņa pēdās, jo tā bija liela kļūda, ka viņam tapa atmaksats ar labu.

Tas bija jau labi sen, kad par Saluco marķīzu dzimtas vecāko bija kāds jauneklis, vārdā Gvaltjēri, kas, būdams bez sievas un bez bērniem, šķieda savu laiku, vienigi medīdams putnus un zvērus, un itin nemaz nedomāja nedz par sievas meklēšanu, nedz bērnu gādāšanu, kālab viņš jāuzskata par sevišķi gudru. Bet tas nepatika viņa |audīm, un tie bieži lūdza viņu lūkot sev sievu, lai viņš nepaliktu bez mantinieka un šie — bez siņora, turklāt solīja viņam atrast tādu sievu un no tādas dzimtas, ka viņš varētu gaidīt vienīgi labu no tās un dzīvot ar to vienos priekos. Uz to Gvaltjēri atbildēja:

—    Mani draugi, jūs mani spiežat darīt to. ko es biju nolēmis nemūžam nedarīt, ņemot vērā, cik grūti ir atrast sievu, kuras paražas saskanētu ar mūsu paražām, un cik daudz ir sieviešu ar pretējiem tikumiem, un cik sūra dzīve ir tam vīram, kas nav atradis sievu pa savai dabai. Un tā ir muļķība, ja jūs domājat, ka pēc tēva un mātes tikumiem var iepazīt meitas tikumus, un tālab solāt man dot tādu sievu, kas man patikšot. Patiesi, es nezinu, ka gan jūs varētu iepazīt tēvu jebšu uzzināt mātes noslēpumus; ja nu jūs tomēr tos abus iepazītu, tad cik bieži meitas ir citādas nekā tēvi un mātes! Bet, tā kā jūs tnani tomēr gribat saistīt ar šīm važām, es esmu ar mieru. Un, lai man nebūtu jāpārmet citiem, bet vienīgi sev, ja man nāktos nožēlot šo soli, es pats gribu atrast sev sievu; turklāt man jums jāsaka: lai arīdzan kādu es būtu paņēmis, ja jūs to negodāsit kā savu pavēl- nieci, tad sev par lielām nepatikšanām jūs dabūsit matīt, cik grūti man nācies apņemt sievu, pašam negribot, bet paklausot jūsu lūgumiem.

Cienījamie vīri atbildēja, ka esot ar mieru, lai tikai viņš apņemoties lūkot sev sievu.

Jau sen Gvaltjēri bija iepatikusies kādas nabaga jaunavas tikumi, kura dzīvoja ciematā netālu no viņa pils, un, tā ka jaunava viņam šķita bezgala daiļa, viņš domāja, ka ar to viņam būtu sevišķi jauka dzīvošana. Un tālab, vairs tālāk nemeklēdams, viņš nolēma jaunavu precēt un, licis atsaukt tās tēvu, pagalam nabadzīgu vīru, vienojās, ka ņems šā meitu par sievu. To izdarījis, Gvaltjēri lika saaicināt visus savus draugus no tuvējās aokārtnes un sacīja tiem:

—    AAani draugi, jūs vēlējāties un vēl aizvien vēlaties, lai man labpatiktu ņemt sev sievu, un es esmu nolēmis to darīt, vairāk gan lai izdabātu jums, nekā patiesi vēlēdamies sev sievu iegūt. Jūs zināt, ko jūs man solījāt, un raugi, ka būsit apmierināti un godināsit kā savu pavēlnieci. lai arī kas būtu tā, kuru es sev izraudzītos par sievu. Un tagad ir pienācis laiks man izpildīt manu solījumu, un es prasu, lai arī jūs turētu savu solījumu. Es esmu atradis pa savam prātam kādu jaunavu, kura dzīvo visai netālu no šejienes un kuru es domāju ņemt par sievu un pēc dažām dienām ievest savā mājā. Un tāpēc gādājiet, lai kāzu svinības būtu skaistas un lai līgava taptu godam sagaidīta, un lai es varētu būt apmierināts ar jums, ka esat izpildījuši savu solījumu, tāpat kā jūs varat būt mierā ar mani.

Krietnie vīri visai priecīgi atbildēja, ka tāda apņemšanās šiem ļoti patīkot un ka šie, lai arīdzan kādu sievu viņš sev būtu izvēlējies, to uzskatīšot par mājas kundzi un vienmēr un visur godāšot kā savu pavēlnieci. Pēc tam visi sāka rīkoties, lai svētki būtu krāšņi, lieli un līksmi, un to pašu darīja arī Gvaltjēri. Kāzas viņš lika gatavot neizsakāmi lielas un lepnas un ielūgt daudz savu draugu un radinieku, un daudz ievērojamu augstmaņu un citu ļaužu no visas apkaimes; un bez tam viņš lika piegriezt un pašūt daudz skaistu un dārgu tērpu pēc kādas jaunavas mēra, kura viņam likās tāda paša auguma kā tā jaunava, ko bija nodomājis precēt; un turklāt viņš parūpējās arī par jostām un gredzeniem, un dārgu un skaistu vainagu, un sagādāja it visu, kas nepieciešams jaunlaulātai sievai. Un, kad pienāca diena, kurā bija noliktas kāzas, Gvaltjēri ap trešo stundu kāpa zirgā un kopā ar viņu visi, kas bija ieradušies viņu godināt; un, kad bija likts sagatavot viss nepieciešamais, Gvaltjēri sacīja:

—    Siņori, ir laiks jāt. pēc līgavas.

Un viņš devās ceļā kopā ar visiem pārējiem. Un, nonākuši ciematā un sasnieguši jaunavas tēva māju, tie sastapa jaunavu, kas patlaban lielā steigā atgriezās no avota ar ūdeni, lai pēc tam kopā ar citām sievietēm ietu paskatīties, kā Gvaltjēri pārved sievu. Kad Gvaltjēri to ieraudzīja, viņš, saucis to vārdā, un proti, par Grizeldu, jautāja, kur esot tās tēvs. Uz to jaunava nokaunējusies atbildēja:

—    Viņš ir istabā, mans kungs.

Tad Gvaltjēri, nokāpis no zirga un pavēlējis visiem viņu gaidīt, viens pats iegāja nabadzīgajā būdiņā, kur sastapa jaunavas tēvu, vārda Džannūkole, un sacīja:

—    Es esmu atnācis bildināt Grizeldu; taču vispirms es gribu viņai kaut ko pavaicāt tavā klātbūtnē.

Un viņš tai jautāja, vai tā allaž, kad būšot viņa sieva, centīšoties viņam izdabāt un vai nedusmošoties, lai ko viņš arī teiktu vai darītu; un vai būšot paklausīga; un vēl daudz ko citu tamlīdzīgu viņš jautāja, un tā uz visiem jautājumiem atbildēja ar «jā». Tad Gvaltjēri paņēma to pie rokas un izveda ārā, un savu pavadoņu un visu pārējo klātbūtnē lika izģērbties kailai; pēc tam, pavēlējis padot drēbes, ko viņš tai bija licis šūdināt, viņš lika to žigli apģērbt un apaut tās kājas, un uz matiem, tādiem pašiem sajukušiem, uzlikt vainagu. Un tad, visiem ļoti brīnoties, Gvaltjēri sacīja:

—    Siņori, tā ir viņa, ko es esmu nodomājis ņemt par sievu, ja viņa mani grib par savu vīru.

Un tad, pagriezies pret jaunavu, kas, pati no sevis kaunēda- mās un šaubu pārņemta, tur stāvēja, tas sacīja viņai:

—    Grizelda, vai tu gribi mani par savu vīru?

Uz to viņa atbildēja:

—    Jā, mans kungs.

Un Gvaltjēri sacīja:

—    Un es gribu tevi par savu sievu.

Un, visiem klātesot, viņš saderinājās ar to. Un, pavēlējis tai kāpt zirgā, viņš cienījamā pavadonībā aizveda to uz savu māju. Tur kāzas bija krāšņas un lielas un kāzu svinības tik lepnas, itin kā kad viņš sev būtu pārvedis Francijas karaļa meitu.

Likās, ka jaunā sieva līdz ar apģērbu būtu mainījusi arī savu garu un paražas. Viņa bija, kā jau teicām, daiļa pēc auguma un vaiga; un, cik viņa bija daiļa, tik piemīlīga, patīkama un valdzinoša ar savu izturēšanos viņa kļuva, tā ka šķita esam nevis Džannūkoles meita un avju gane, bet gan kāda dižciltīga siņora pēcnācēja; un viņa radīja izbrīnu ikvienā, kas viņu senāk bija pazinis. Un turklāt viņa bija vīram tik paklausīga un tik pakalpīga, ka tas sevi uzskatīja par vislaimīgāko un visapmierinātākā cilvēku pasaulē. Un arī pret vīra padotajiem viņa izturējās tik mīlīgi un laipni, ka nebija neviena, kas viņu nemīlētu vairāk par sevi pašu un negodātu no visas sirds; un it visi aizlūdza par viņas labklājību, viņas godu un viņas slavu un teica (arīdzan tie, kas kādreiz mēdza apgalvot, ka Gvaltjēri rīkojies neprātīgi,. ņemot viņu par sievu), ka Gvaltjēri esot visgudrākais un vistālredzīgākais cilvēks pasaulē, jo vienigi Gvaltjēri un neviens cits esot pamanījis viņas dižciltīgos tikumus, paslēptus zem nabadzīgajam skrandām un zemnieces apģērba. Un, ar vienu vārdu sakot, pavisam īsā laikā viņa prata panākt, ka ne tikvien marķīza novadā, bet tuvu un talu visur daudzināja viņas krietnumu un labos darbus un pavērsās otrādi visas runas, kas agrak pārmeta viņas vīram, ka tas viņu izvēlējies par sievu. Tikai neilgi dzīvojusi ar Gvaltjēri, Grizelda kļuva grūta un noliktajā laikā laida pasaulē meiteni, par ko Gvaltjēri bezgala priecājās. Taču drīz pēc tam viņam ienāca prātā neparasta doma, un raugi, viņš nolēma ar ilgiem pārbaudījumiem uri nepanesama kārtā pārbaudīt viņas pacietību. Pirmak tas sāka viņu sāpināt ar vārdiem, izlikdamies dusmīgs uri sacīdams, ka pavalstnieki esot pagalam neapmierināti ar viņas zemo kārtu, it sevišķi, redzēdami, ka viņa tam dzemdējot bērnus; un par meitenes piedzimšanu šie esot tik nikni, ka nedarot neko citu kā vienīgi kurnot. Dzirdēdama tādus vārdus, donna, nemainot sejas izteiksmi, nedz arī labo nodomu, teica:

—    Manu siņor, dari ar mani tā, kā, pēc tavām domām, jādara tava goda un miera labad, es būšu ar visu apmierināta, jo es zinu, cik daudz zemāk es stāvu par viņiem un ka es nebiju cienīga ta goda, kurā tu mani ar savu labvēlību pacēli.

šī atbilde bija ļoti pa prātam Gvaltjēri, jo viņš redzēja, ka gods, ko viņš vai pārējie tai bija parādījuši, nav ne mazākajā mērā to padarījis lepnāku. Un drīz pēc tam viņš skopos vārdos izteicās tai, ka pavalstnieki nevarot paciest šo meiteni, ko tā viņam dzemdējusi, un, samācījis kādu savu kalpotāju, aizsūtīja to pie Grizeldas, un tas ar visai skumju seju teica viņai:

—    Mana kundze, ja es nevēlos, lai mani nogalina, man jādara tas, ko mans siņors man pavēl. Un viņš man pavēlēja, lai es paņemot šo jūsu meitiņu un lai es…

Un kalps vairāk neko neteica.

Kad donna to dzirdēja, redzēja kalpotāja seju un atcerējās vira teiktos vārdus, viņa saprata, ka kalpam bija pavēlēts bērniņu nogalināt; tāpēc viņa ātri to izņēma no šūpuļa, noskūpstīja un nosvētīja, un, lai arī cik lielas sāpes viņa juta savā sirdī, nemainoties sejā, viņa ielika to rokās kalpotājam un sacīja:

—     Ņem to un izpildi visu, ko tev pavēlējis tavs un mans siņors, bet nepamet meiteniti plēsīgiem zvēriem un putniem, ja vien viņš tev to nav pavēlējis.

Kalpotājs paņēma meiteni un izstāstīja Gvaltjēri visu, ko donna bija atbildējusi. Gvaltjēri, brīnīdamies par sievas padevību, aizsūtīja meitiņu ar kalpotāju uz Boloņu pie kādas savas radinieces, lūgdams, lai viņa nekad nevienam nesakot, kā meita tā ir, bet lai to rūpīgi audzinot un mācot.

Pēc kāda laika Grizelda atkal kļuva grūta un noliktajā laikā dzemdēja zēnu, par ko Gvaltjēri bija neizsakāmi priecīgs. Bet, tā kā viņam nepietika ar to, ko viņš bija tai nodarījis, un viņš gribēja vēl dziļāk sāpināt donnu, tad, izlikdamies noskaities, viņš kādu dienu sacīja:

—     Sieva, no tā brīža, kopš tu man dzemdēji zēnu, es nekā vairs nevaru sadzīvot ar saviem pavalstniekiem, tik ļoti viņi žēlojas, ka Džannūkoles mazdēlam pēc manis jākļūstot par viņu Biņoru; tāpēc es baidos, ka man, ja negribu, lai mani padzen, nāksies rīkoties tāpat kā toreiz un tad beidzot atstat tevi un ņemt sev citu sievu.

Donna pacietīgi to uzklausīja un neteica neko citu kā vienīgi:

—    Manu pavēlniek, rūpējies tikai, lai tu būtu apmierināts un lai tu varētu piepildīt savas vēlēšanās; par mani nedomā, jo man nav lielāka prieka, kā redzēt tevi apmierinātu.

Pēc dažām dienām Gvaltjēri tādā pašā kārtā, kā bija sūtījis pēc meitas, nosūtīja pēc dēla un, tapat izlikdamies, ka pavēlējis to nogalināt, aizsūtīja uz Boloņu audzināt, kā jau bija aizsūtījis meitu. Par to donna ne sejā, ne vārdos neizrādīja vairāk sāpju, ka to bija darījusi, atdodot meitu, par ko Gvaltjēri stipri brīnījās un pie sevis nolēma, ka neviena cita sieviete tā nespētu rīkoties kā viņa. Un, ja Gvaltjēri pats nebūtu redzējis, cik bezgala maigi tā mīlēja bērnus (kamēr viņam to labpatika pieļaut), viņš būtu domājis, ka donna tā rīkojas aiz vienaldzības, kamēr tagad atzina, ka tā izturas saprātīgi.

Viņa pavalstnieki, domādami, ka viņš pavēlējis bērnus nogalināt, stipri viņu nopēla un uzskatīja par cietsirdīgu cilvēku, bet pret donnu izjuta vislielāko līdzjūtību. Taču viņa neatbildēja neko . citu sievietēm, kas viņai juta līdz par tādā kārtā nonāvētajiem bērniem, ka vien to, ka viņa ir miera ar visu, kas patīk tam, kurš bērniņu radījis.

Bet, kad bija pagājuši vairāki gadi kopš meitas dzimšanas, Gvaltjēri likās, ka pienācis laiks pēdējo reizi parbaudīt sievas pacietību, un viņš vairākiem no savējiem izteicās, ka nekādā ziņā vairs nevarot paciest Grizeldu par savu sievu un ka tikai tagad redzot, cik aplam un neapdomīgi rīkojies, apprecēdams to; un

tāpēc viņš papūlēšoties dabūt no pāvesta atjauju — atstāt Gri- zeldu un ņemt sev citu sievu, par ko visai daudzi cienījami vīri viņam ļoti pārmeta; uz to viņš neatbildēja neko citu kā vienīgi, ka tā tam vajagot būt. Kad donna dzirdēja šīs runas un noprata, ka viņai nāksies atgriezties tēva mājās un varbūt ganīt aitas, kā to kādreiz bija darījusi, un noskatīties, ka citai sievietei pieder tas, ko viņa mīlēja no visas sirds, viņa pārlieku bēdājās. Tomēr viņa nolēma ar nelokāmu garu izturēt arī šo likteņa sitienu, tāpat kā bija izturējusi iepriekšējos.

Neilgi pēc tam Gvaltjēri lika atsūtīt paša viltotās vēstules no Romas, izlikdamies saviem pavalstniekiem, ka šajās vēstulēs pāvests tam atļāvis ņemt citu sievu un pamest Grizeldu. Tāpēc, licis to atsaukt, viņš daudzu klātbūtnē sacīja:

—    Sieva, tā kā pāvests man ir atļāvis, es varu ņemt sev citu sievu un tevi pamest; un, tā kā mani senči ir bijuši dižciltīgi vīri un lielkungi šais zemēs, bet tavi vienmēr ir bijuši strādnieki, es nevēlos vairs tevi par savu sievu, bet gribu, lai tu atgrieztos Džannūkoles mājā ar to pūru, kādu tu man atnesi. Un pēc tam es vedīšu mājās citu sievu, ko esmu atradis sev piemērotāku.

Donna, dzirdēdama šos vārdus, ar neizsakāmām pūlēm, gluži pretēji sievietes dabai, atturējās no asarām un atbildēja:

—    Manu pavēlniek, es esmu allaž atzinusi, ka mana zemā kārta nekādā ziņā nesaskan ar jūsu dižciltību; un to, ka es esmu bijusi jūsu sieva, es nekad neuzskatīju par paturamu dāvanu no jums un dieva, bet gan par aizdevumu. Ja jums labpatīk to atprasīt, man jāpatīk un man arīdzan patiks jums to atdot. Te ir jūsu gredzens, ar kuru jūs mani saderējāt. Ņemiet to! Jūs pavēlat man, lai es ņemu to pūru, kādu esmu šurp atnesusi; šim nolūkam jums nevajadzēs naudas skaitītāja un man nevajadzēs nedz maka, nedz nastu nesēja ēzeļa, jo neesmu aizmirsusi, ka jūs mani paņēmāt kailu. Un, ja jūs atzīstat par pieklājīgu, ka augumu, kurā iznēsāti jūsu bērni, redz citi, es aiziešu no šejienes kaila; bet es jūs lūdzu, lai jums kā balvu par manu jaunavību, ko es atnesu šurp un neaiznesīšu no šejienes, labpatīk man atļaut paņemt līdz vismaz vienu kreklu bez mana pūra.

Gvaltjēri, kas vislabprātāk būtu raudājis, nekā ko citu darījis, tomēr, saglabādams bargu izskatu, sacīja:

—    Nu tad ņem sev līdz kreklu!

Visi, kas vien tur bija klāt, lūdza, lai tas viņai dāvā vismaz vienu tērpu, lai nebūtu jāredz, ka viņa, kas trīspadsmit un vēl vairāk gadus bijusi tā sieva, tik nabadzīgi un tik apkaunojoši aizfet no tā mājas kreklā. Bet lūgšanas bija veltas, un Gri- zelda vienā kreklā, basām kājām un bez nekādas galvassegas, atvadījusies no visiem, izgāja no vīra mājas un atgriezās pie tēva, turklāt it visi, kas vien viņu redzēja, raudāja un vaimanāja. Džannūkole, kurš patiesībā nekad nebija spējis ticēt, ka Gvaltjēri paturēs tā meitu sev par sievu, katru dienu gaidīja šo notikumu un bija saglabājis viņas vecās drēbes, ko viņa bija novilkusi tai rītā, kad Gvaltjēri ar viņu saderinājās; un tāpēc, kad Džannūkole atnesa viņai drēbes, viņa apģērbās un stājās pie ikdienas darbiem tēva mājās, kā to bija paradusi, drosmīgi panesdama naidīgā likteņa nežēlīgo triecienu.

Kad Gvaltjēri to bija izdarījis, viņš lika noprast saviem ļaudīm, ka izvēlējies sev par sievu kāda Pagāno dzimtas grāfa meitu. Un, pavēlējis uzsākt lielisku gatavošanos kāzām, viņš aizsūtīja pēc Grizeldas, lai tā atnāktu pie viņa. Un, kad tā bija atnākusi, viņš sacīja:

—    Es vedu mājās donnu, ko esmu sev izvēlējies par sievu, un gribu to godam saņemt, kad tā pirmo reizi ienāks šai namā. Un tu zini, ka man mājās nav sievietes, kura prastu, kā nākas, uzpost istabas un nokārtot daudz ko citu, kas nepieciešams tādiem svētkiem. Un tāpēc tu, kas labāk par jebkuru citu pārzini mājas soli, nokārto it visu, kas še darāms, un liec ielūgt dāmas, kādas tu vēlies, un saņem viņas, itin kā kad tu būtu šīs mājas kundze! Pēc tam kad kāzas būs garām, tu varēsi atkal atgriezties savās mājās.

Sie vārdi bija kā naža dūriens Grizeldas sirdī, kura nespēja nomākt mīlestību, ko izjuta pret vīru, kā bija spējusi atteikties no laimes. Taču viņa atbildēja:

—    Manu siņor, es esmu gatava izpildīt jūsu pavēles.

Un tā, savās rupjajās drānās atgriezusies mājā, no kuras nesen bija aizgājusi kreklā, viņa sāka slaucīt un kārtot istabas, lika piestiprināt sienas segas un pārklāt solus zālēs, un pagatavot ēdienus, un pielika savu roku it visam, it kā būtu pati pēdējā kalponīte mājās, un nerimās ātrāk, kamēr nebija visu, kā pienākas, uzposusi un nokārtojusi. Un pēc tam, likusi ielūgt Gvaltjēri vārdā visas tuvākās apkaimes donnas, viņa sāka gaidit svētkus, un, kad pienāca kāzu diena, Grizelda, kauču mugurā viņai bija nabadzīgas drānas, ar dižciltīgas lielkundzes iznesību un līksmu seju sagaidīja visas donnas, kas ieradās uz kāzām.

Gvaltjēri ar lielu rūpību bija licis audzināt savus bērnus Bo- loņā pie kādas radinieces, kas bija ieprecēta Pagāno grāfu mājā.

Un, kad meitai bija jau divpadsmit gadu un tā bija tik daiļa, kāda vien jebkad redzēta, un dēlam seši, viņš bija nosūtījis abus bērnus uz Boloņu pie kāda radinieka, lūgdams, lai tas esot tik laipns un ar viņa meitu un dēlu atbraucot uz Saluco, un lai parū? pējoties par spožu un ievērojamu pavadonību, un visiem sakot, ka vedot to viņam par sievu, un lai nevienam pašam neatklājot, kas tā patiesībā ir. Augstdzimušais vīrs, izpildījis visu, ko lūdza marķīzs, devās ceļā un pēc dažām dienām kopā ar meiteni, viņas brāli un dižciltīgajiem pavadoņiem pusdienas stundā sasniedza Saluco, kur bija sapulcējušies visi vietējie zemnieki un daudz kaimiņu no tuvākās apkārtnes, kas visi gaidīja jauno Gvaltjēri sievu. Un, kad tā, donnu sagaidīta, iegāja zālē, kur bija klāti galdi, Grizelda, tāda pati, kā bija, devās tai priecīgi pretim, sacīdama:

—    Esi sveicināta, mana kundze!

Donnas, kuras daudz, bet velti bija lūgušās Gvaltjēri, lai tas atļauj Grizeldai vai nu palikt kādā blakus istabā, vai vismaz iedod kādu no viņas vecajām kleitām, lai viņai nebūtu tādā izskatā jārādās svešajiem viesiem, tapa lūgtas pie galda, un svētku mielasts sākās. It visi aplūkoja meileni, un ikviens sacīja, ka Gvaltjēri izdarījis labu maiņu; un līdz ar citiem arī Grizelda ļoti cildināja gan meiteni, gan tās brālīti.

Gvaltjēri, kam šķita, ka nu reiz ir pietiekami pēc savas patikas pārbaudījis sievas pacietību, redzēja, ka nekādi pārsteigumi viņu ne mazākajā mērā nespēj pārmainīt, un bija pārliecināts, ka tāda viņa ir ne jau aiz muļķības, jo pazina viņas izcilo prātu. Un tam likās pienācis laiks atbrīvot viņu no sarūgtinājuma, kuru, pēc tā domām, viņa turēja apslēptu zem savas nesatrici-; nāmi mierīgās ārienes.

Un tāpēc visu klātbūtnē tas piesauca viņu pie sevis un smaidīdams sacija:

—    Nu, kāda tev šķiet mūsu jaunuvīte?

—    Mans kungs, — atbildēja Grizelda, — man viņa liekas ļoti- jauka, un, ja viņa ir tikpat gudra, cik daiļa, tad es esmu cieši pārliecināta, ka jūs ar viņu nodzīvosit vislaimīgāko mūžu. Taču, cik ir manos spēkos, es jūs lūdzu: aiztaupiet viņai sāpes, ko jūs nodarījāt tai, kura kādreiz bija jūsējā, jo, man liekas, viņa tās neizturētu: gan tāpēc, ka ir daudz jaunāka, gan arīdzan tāpēc, ka augusi vieglākos apstākļos, turpretim pirmā jau no mazotnes pazina nemitīgu darbu un pūles.

Kad Gvaltjēri redzēja, cik cieši viņa tic, ka jaunā meitene kļūs par tā sievu, un tomēr sacīja tikai labu, tas nosēdināja Gri- zeldu sev lidzās un teica:

— Grizelda, tagad ir pienācis laiks tev baudīt tavas ilgās pacietības augļus, un tiem, kas mani uzskatija par nežēlīgu, ļaunprātīgu un rupju, uzzināt, ka es to darīju ar gudru iepriekšēju nodomu, un raugi, gribēdams, lai tu būtu laba sieva, lai viņi prastu to novērtēt un tevi glabāt, un lai man pašam allaž būtu mierīga dzīve, ar tevi kopā dzīvojot. Un visvairak es baidījos, kad biju nolēmis ņemt sev sievu, ka man tas varētu neizdoties; tāpēc, lai tevi pārbaudītu, es tevi dažnedažādi, kā tev zināms, sāpināju un aizvainoju. Un, tā kā es nekad neesmu pamanījis, ka tu vārdos vai darbos nebūtu izpildījusi manu vēlēšanos, es esmu pārliecināts, ka gūšu no tevis to prieku, ko meklēju, un esmu nodomājis tev vienā reizē atdot to, ko daudzās tiku nolaupījis, un ar vislielāko maigumu dziedēt brūces, ko tev cirtu. Tad nu ar priecīgu sirdi pieņem to, ko tu domājies manu sievu esam, uri viņas brāli kā tavus un manus bērnus! Tie ir tie paši, par kuriem tu un daudzi citi ilgus gadus domājāt, ka esmu tos nežēlīgi licis noslepkavot. Un es esmu tavs vīrs, kas mīlu tevi vairāk par visu un, liekas, varu palielīties, ka nav neviena, kas varētu būt tik apmierināts ar savu sievu kā es.

Tā runājis, viņš to apskāva un skūpstīja, un piecēlies kopā ar Grizeldu. kura no prieka raudāja, devās turp, kur sēdēja meita, bezgala pārsteigta par visu dzirdēto, un maigi apskāva viņu un viņas brāli, atbrīvodami no maldiem viņu un daudzus citus klātesošos.

Pārlieku ielīksmotas, donnas piecēlās no galdiem un kopā ar Grizeldu iegāja kādā istabā, un ar vislabākajiem novēlējumiem tās noģērba viņai vecās drānas, ietērpa viņu greznā tērpā un atveda atpakaļ zālē kā dāmu, kauču par tādu viņu varēja noturēt, arīdzan skrandās tērptu. Un tur viņa neizsakāmā priekā sasveicinājās ar saviem bērniem, ikkatrs bija pagalam līksms par visu piedzīvoto, un jautrība un svētku prieks divkāršojās, un svinēšana turpinājās vairākas dienas. Gvaltjēri visi uzskatīja par ļoti gudru, lai gan viņa sievai uzliktos pārbaudījumus atzina par pārāk bargiem un neizturami nežēlīgiem; taču Grizeldu daudzināja par visgudrāko no visiem. Grāfs no Pagāno dzimtas pēc dažām dienām atgriezās Boloņā, un Gvaltjēri, atrāvis Džannū- koli no viņa parastā darba, iekārtoja to, kā pieklājas iekārtot sievastēvu, un tā viņš godā un lielā priekā nodzīvoja lidz pat sirmam vecumam. Un pēc tam Gvaltjēri, izdevis savu meitu par sievu kādam augstmanim, dzīvoja ar Grizeldu ilgu un laimīgu mūžu, allaž godinādams to, cik vien iespējams godināt.

Ko gan citu varētu vēl tagad sacīt, ja ne to, ka arī nabadzīgās būdiņās no debesīm dažkārt nolaižas dievišķīgi gari, kamēr karaliskos mājokļos sastopams dažs labs tāds, kas būtu cienīgāks cūkas ganīt, nevis valdīt pār cilvēkiem? Kurš gan vel cits bez Grizeldas būtu spējis ne tikvien ar sausām acīm, bet pat līksmu seju paciest bargos un nedzirdēti nežēlīgos Gvaltjēri pārbaudījumus? Un Gvaltjēri varbūt nebūtu nācis par ļaunu, ja viņš būtu sastapis sievieti, kas, izdzīta no majas kreklā, būtu ļāvusi kadam citam tā izkratīt savu kažociņu, ka šai par to atlēktu kāda skaista kleita!

Dioneja novele bija pabeigta un dāmas daudz un dažādi par to spriedelejušas, vienas nopeldamas vienu, citas slavēdamas otru, kad karalis, palūkojies uz debesīm, redzēja, ka saule jau slīd uz vakara pusi, un viņš, ncpiecēlies no savas vietas, iesāka tā:

— Burvīgās dāmas, ka jums droši vien zināms, mirstīgajiem ir dots prāts, ne tikvien lai atcerētos pagājušos notikumus vai iepazītu tagadējos, bet ievērojami vīri uzskata par vislielāko gudrību — prast no viena vai otra pagājušā vai tagadējā notikuma paredzēt nakamos. Kā jums zināms, rīt būs divas nedēļas, kopš mēs atstājām Florenci, lai savas veselības un dzīvības saglabāšanai varētu mazliet izklaidēties, pametuši grūtsirdību, skumjas un bēdas, kas joprojām sastopamas mūsu pilsētā, kamēr sācies šis mēra laiks. To, manuprāt, mēs arīdzan godam esam darījuši; kaut gan, ja esmu pareizi pratis novērot, še ir stāstītas jautras noveles un varbūt pat tādas, kas vilināja uz miesas kārībām, un, kaut gan mēs vienmēr esam labi ēduši un dzēruši, spēlējuši un dziedājuši, kas viss arīdzan pamudina vājākus raksturus uz negodīgāku rīcību, tomēr es neesmu pamanījis nevienu darbu, nevienu vardu vai ko citu nedz no jūsu, nedz no mūsu puses, kas būtu nopeļams; vēl vairāk — šķiet, esmu redzējis un izjutis allaž tikai pieklājību, saskaņu un brālīgu draudzību, kas, protams, man ļoti patīkami gan jūsu un mana goda, gan mūsu kopējās labklājības dēļ. Un tālab, lai no pārāk ilgiem paradumiem neizceltos kaut kas tāds, kas varētu pārvērsties apnicībā, un lai neviens nevarētu mums pārmest pārlieku ilgo prombūtni, tā kā ikkatram no mums vienu dienu ir bijis šis gods, kāds patlaban vēl ir man, man liekas, ja jums nekas nav pretim, ka tagad pienāktos atgriezties tur, no kurienes mēs aizgājām. Turklāt, ja labi padomājat, mūsu pulciņš, par kuru apkārtnē jau daudzi ir uzzinājuši, varētu tā palielināties, ka mums būtu laupīts it viss prieks. Un tāpēc, ja jūs pievienojaties manam padomam, es saglabāšu man piešķirto kroni līdz pat mūsu aizbraukšanai, kam, manuprāt, vajadzētu notikt rīt. Ja esat izlēmuši citādi, tad esmu jau izdomājis, kuru no mums varētu kronēt rītdienai.

Runas bija garas, kamēr beidzot dāmas un jaunekļi tomēr atzina karaļa padomu par piedienīgu un pieklājīgu un nolēma rīkoties tā, kā viņš bija sacījis. Tāpēc, licis atsaukt senešalu, parunājis ar to, kā rīkoties nākamajā rītā un atlaidis jautro sabiedrību līdz vakariņu stundai, viņš piecēlās. Piecēlās arī dāmas un visi pārējie un kā paraduši nodevās viens vienai, otrs citai izpriecai. Un, kad pienāca vakariņu stunda, visi sēdās pie gaida ar vislielāko prieku un pēc vakariņām uzsāka dziedāt, spēlēt un dejot, un, kamēr Laureta vadīja deju, karalis pavēlēja Fiametai nodziedāt kādu dziesmu. Un viņa visai tīkamā balsī iesāka:

Ar greizsirdības žulti nesajaukta

Ja mīlestība nāktu.

Par sievu laimīgāko sevi sauktu.

Ja skaistam, jaunam, jautram

Ir jābūt mī|ākam, lai valdzinātu,

Un tikumībā cēlam,

Gan drosmīgam, gan kautram,

Ar jauku runu, paražām un prātu,

Un savās jūtās kvēlam,

Tad mani aplaimojis liktens vēlams,

Jo, mīlestības mākta.

Es skatu viņā tikumus šos plaukstam.

Bet, redzot citas sievas,

Kas gudrība no manis neatstājas,

Es drebu aklās bailēs

Un bīstos viņu nievu.

Var cita iekārot — es iedomājos —

To, kura milas gaile

Ce| mjni svetlaimības augstā smailē,

Un tāpēc, bažu māktai,

Ar nopūlām man mīlas tīksme jaukta.

Ja uzticībā vienlīdz

Cēls būtu mi|ais mans kā citā ziņā,

Bez greizsirdības sīkas

Tad mīlai ce|š būs iemīts.

Bet mīlētāju vieglais prāts man miņā,

Jo citām neapnīkas

Sev pievilt jaunekli, kas iepatīkas.

So šaubu nenomākto

Ir diezgan, lai es nāvei pretim trauktu.

48 Dekamerons 753

Un, dievu piesaukdama,

Es bridinu ik sievieti, lai sargās

Tā atņemt manu laimi,

Man mī|o atvildama.

Jo katru sitis atriebība bargā

Un mani lāsti, zaimi,

Kas mīļo vilinās ar skatiem glaimiem.

Kaut posts pār mani nāktu,

Pēc rūgtas atmaksas es tomēr sauktu!

Kad Fiameta bija pabeigusi savu dziesmu, Dionejs, kas sēdēja viņai lidzās, smiedamies sacīja:

— Cienījamā donna, jūs būtu ļoti laipna, ja atklātu visiem, kas ir jūsu izredzētais, lai aiz nezinašanas jurns netaptu nolaupīts jūsu īpašums, par ko jūs tik ļoti dusmotos!

Pēc šīs nodziedāja vēl daudz citu dziesmu, un, kad bija tuvu jau pusnakts stunda, izpildot karaļa vēlēšanos, visi devās pie miera. Un, kad atausa jauna diena, visi piecēlās, un, pēc tam kad senešals jau bija aizsūtījis visas viņu mantas, viņi saprātīgā karaļa vadībā atgriezās Florencē. Un trīs jaunekļi atstāja septiņas dāmas Santa Maria Novella baznīcā, no kurienes viņi bija izgājuši, un, atvadījušies no tām, devās pie citiem saviem priekiem, bet tās, kad šķita īstais laiks, atgriezās savās mājās.

Autora beigu vārdi

Visucēlās jaunās dāmas, lai jūs iepriecētu, es uzsāku tik lielu darbu, un man šķiet, ka ar dieva žēlastību, kuru, manuprāt, viņš man dāvājis jūsu dievbijīgo lūgšanu un nevis manu paša nopelnu dēļ, esmu godam izpildījis, ko šā darba sākumā solīju. Tālab, pateicies, pirmām kārtām, dievam un pēc tam — jums, es ļaušu atpūsties spalvai un nogurušajai rokai. Taču, pirms es to ļauju, esmu nodomājis, it kā noklusētu jautājumu pamudināts, īsi atbildēt uz vienu otru iebildumu, ko varbūt daža laba no jums jebšu kāds cits varētu izteikt; lai gan, man liekas, ir pavisam skaidrs, ka manas noveles nebūt nepavedina uz to vairāk kā kaut kas cits, turklāt es atceros, ka es jau to pierādīju ceturtās dienas sākumā.

Varbūt dažas no jums sacīs, ka es, rakstot šīs noveles, esmu atļāvies pārliecīgu vaļību, likdams reizēm dāmām stāstīt un vēl biežāk klausīties tādas lietas, ko tikumigām sievietēm nepieklātos nedz stāstīt, nedz klausīties. To es neatzīstu, jo nav nekā tik negodīga, kas, izteikts ar godīgiem vārdiem, varētu kādam kaitēt. Un, man liekas, vārdus es esmu izvēlējies visai labus un piedienīgus. Ja nu mēs pieņemam, ka tie tomēr nav piedienīgi, es nedomāju ar jums mēroties spēkiem, jo jūs tik un tā mani uzvarētu, bet teikšu jums, ka man nāktos pavisam viegli atbildēt, kāpēc es tā esrnu darījis. Vispirms, ja vienā otrā novelē sastopams kaut kas tāds, tad to ir prasījis noveļu raksturs, un, ja saprātīgs cilvēks aplūkos šīs noveles ar taisnīgu aci, kļūs visai skaidri redzams, ka es tās (ja negribēju laupīt tām īsteno formu) citādi nevarēju pastāstīt. Un, ja tomēr tajās pagadās kāds izteiciens, kāds brīvāks vārdiņš, kas varbūt neliktos pieklājīgs liekulīgām svētulēm, kuras vairāk raugās uz vārdiem nekā uz darbiem un vairāk nopūlas izlikties krietnas, nekā tādas būt, tad jāsaka, ka man nedrīkstētu būt mazāk ļauts uzrakstīt šos vārdus, kā vispār ir atjauts vīriešiem un sievietēm ik dienas runāt par spraugu un tapu, piestu un stampu, struņķi un desu un daudz citām tamlīdzīgām lietām. Turklāt manai spalvai nedrīkstētu dot mazak tiesību kā gleznotāja otai. Gleznotājam mēs neko nepārmetām, vismaz pamatoti ne, ja viņš |auj svētajam Miķelim ievainot čūsku ar zobenu vai šķēpu jebšu svētajam Geor- gijam pūķi, kur vien tiem tīk, un ja viņš glezno Kristu kā vīrieti un Ievu kā sievieti, un pašam Pestītājam, kas vēlējās mirt pie krusta, lai glābtu cilvēci, piesit kājas gan ar vienu, gan ar divām naglarn. Bez tam ir taču pavisam skaidri saprotams, ka tādas lietas nav stāstītas baznīcā, par kuras iestādījumiem jārunā ar dievbijīgu sirdi un visgodīgākajiem vārdiem (lai gan baznīcas stāstos, kas uzrakstīti citādi nekā manas noveles, tā kaut kas minēts daudz vairāk), nedz arī filozofijas skolās, kur pieklājība jāievēro ne mazāk kā citur, nedz garīdznieku un mācītu vīru sabiedrībā, bet par to ir runāts dārzos un izpriecas vietās starp cilvēkiem, kuri ir gan jauni, taču pietiekami nobrieduši, lai neļautu tādiem stāstiem sevi pavedināt; turklāt šīs noveles stāstītas tādā laikā, kad pat vistikumīgākajiem neliktos nepieklājīgi bēgt ar biksēm galvā, lai glābtu savu dzīvību. Lai nu kādi būtu šie stāsti, tie, tāpat kā viss cits, var gan kaitēt, gan noderēt, skatoties pēc tā, kas klausās. Kas gan nezina, ka vīns pēc Cinčiljones, Skolajo un daudzu citu domam ir vislabākā lieta pasaulē, bet tādam, kam ir drudzis, tas ir kaitīgs? Vai tad mēs teiksim, ka vīns tālab ir slikts, ja kaitē drudža slimniekam? Kas gan nezina, ka uguns ir bezgala noderīga, pat nepieciešama mirstīgajiem? Un vai tad mēs teiksim, ka tā ir kaitīga, ja tā nodedzina mājas, ciemus un pilsētas? Gluži tāpat ir ar ieročiem: tie aizsarga ļaužu labklājību, ja ļaudis grib dzīvot mierā, un bieži nonāvē gluži nevainīgus cilvēkus, ja tos izlieto ļaunprātīgā nolūkā.

Neviens samaitāts prāts nekad nav, kā pienakas, sapratis kaut vienu vārdu; un, tāpat kā tādam neatnes nekādu labumu godīgie vārdi, tā nesamaitātu prātu arī ne gluži godīgi teicieni nespēj aptraipīt vairāk kā dubļi saules starus jebšu zemes netīrumi debesu skaistumu. Kādas grāmatas, kādi vārdi un kādi raksti gan ir svētāki, cēlāki un cienījamāki par Svētajiem rakstiem? Un tomēr daudz ir bijis tādu, kuri, tos nepareizi saprazdami, pazudinājuši gan sevi, gan citus. Jebkura lieta pati par sevi ir allaž kaut kam noderīga, bet, slikti izlietota, var kaitēt daudziem. Un to pašu es varu teikt par savām novelēm. Ja kāds gribēs no tām gūt nelāgu padomu vai ierosinājumu nelāgiem darbiem, tās nevienam tādu neliegs, jo sliktais droši tajās atradīsies, ja tās taps izspiestas un izsūktas, lai tikai slikto atrastu. Un, ja kāds gribēs sev gūt no tām kādu labumu, tās viņam to neliegs gūt, un šīs noveles allaž taps sauktas vienīgi par noderīgām un godīgam, ja tās lasīs tādā laikā un tādi |audis, kādam laikam un ļaudīm tās stāstītas. Kam jāskaita tēvreize jebšu jācep plācenis vai rauši savam biktstēvam, lai atstāj tās, jo tās nevienam pakaļ neskrien un neprasās lasāmas, kauču svētules ne tikvien apgalvo pretējo, bet laiku pa laikam arī dara!

Būs ari tādas, kas teiks, ka še sastopamas dažas noveles, kurām labāk būtu bijis nebūt. To es nenoliedzu. Bet es citādi nevarēju, un man bija jāpieraksta visas, kas tika stāstītas; tāpēc tiem, kuri šīs noveles stāstīja, vajadzēja stāstīt vienīgi jaukās, un es vienīgi jaukās būtu pierakstījis. Bet, ja tomēr kāds vēlētos iebilst, ka es pats bijis to sacerētājs un rakstītājs (kas es neesmu bijis)', tad man jāteic, es nemaz nekaunētos, ka tās visas nav jaukas, jo nav tāda meistara, izņemot dievu, kam viss būtu izdevies vienlīdz labi un pilnīgi. Arī Kārlis Lielais, kas pirmais nodibināja paladī- niešu bruņinieku kārtu, neprata sapulcināt viņu tik daudz, lai no viņiem vieniem pašiem varētu sastādīt karaspēku. Lietu daudzveidībā mums nākas sastapt to dažādību. Neviens lauks nekad nav bijis tik labi apstrādāts, lai starp vislabākajām graudzālēm neatrastu arīdzan nātres, vilkazāles vai kādu ērkšķi. Turklāt tā būtu muļķība, ja es, tērzēdams ar vienkāršām jaunavām, kādas jūs vairums esat, būtu ilgi meklējis un nopūlējies atrast kaut ko sevišķi smalku un pārlieku centies runāt tikai ar mēru. Taču, kas šīs noveles lasa, lai izlaiž tās, kuras aizvaino, un lai lasa vienīgi tās, kas iepriecina! Un, lai neviens netaptu maldināts, visām šīm novelēm pierē ir ierakstīts, ko tās slēpj savās dzīlēs.

Un man liekas, būs arīdzan tādas, kas teiks, ka dažas noveles ir pārlieku garas. Viņām es vēlreiz atgādinu, ka sieviete, kam ir kaut kas cits darāms, rīkotos muļķīgi, šīs noveles lasīdama, kauču ari tās būtu īsas. Un, lai gan no tā brīža, kopš es sāku šos stāstus rakstīt, ir pagājis ilgs laiks un mans darbs ir galā, es tomēr neesmu aizmirsis, ka es šo darbu dāvāju donnām, kas dzīvo dīkā, nevis citām; un, kas lasa laika kavēklim, tādai nekas nevar būt par garu, ja vien viņa novelē rod to, ko meklējusi. īsie stāsti ir vairāk piemēroti cilvēkiem, kas, nododamies mācībām, pūlas laiku nevis aizvadīt, bet derīgi izmantot, un ne jums, dāmām, kurām paliek brīva laika tik, cik jūs to neizšķiežat mīlestības priekiem. Un turklāt, tā kā neviena no jums nebrauc mācīties nedz uz Atēnām, nedz Boloņu, nedz Parīzi, ar jums pieklājas runāt plašāk nekā ar tiem, kas studijās asinājuši savu prātu.

Es nemaz nešaubos, ka atradīsies arī tādas, kas teiks, ka manos stāstos pārāk daudz joku un nieku un ka cienījamam un nopietnam cilvēkam neklājas tā rakstīt. Tādām man jāpateicas un es arīdzan pateicos par to, ka viņas, cildināmas cītības skubinātas, visžēlīgi rūpējas par manu slavu. Taču uz viņu iebildumiem es gribu atbildēt tā: es atzīstos, ka esmu svērts un pie tam daudzas reizes savā mūžā, un tāpēc, runājot ar tām, kas mani nav svērušas, man jāteic, ka es neesmu smags, gluži otrādi, esmu pat tik viegls, ka peldu ūdenim pa virsu. Tā kā mūku sprediķi, kuros tie pārmet cilvēkiem viņu grēkus, visvairāk šodien ir pārpilni ar dzēlīgiem jokiem, pjāpām un niekiem, es domāju, ka tie visi gluži labi piederas arī manām novelēm, kas rakstītas, lai aizdzītu dāmām grūtsirdību. Taču, ja par tām nāktos pārlieku daudz smieties, Jeremijas raudu dziesmas, Pestītāja ciešanu stāsti un Svētās Magdalēnas grēku nožēlošana viņas viegli no smiekliem izdziedēs.

Un kurš gan šaubīsies, ka atradisies arī tādas, kas teiks, ka man ir jauna un indīga mēle, tāpēc ka es dažā labā vietā rakstu patiesību par mūkiem? Tādam, kas tā runās, ir jāpiedod, jo, jādomā, viņām ir taisnīgs iemesls tā runāt; mūki taču ir lāga ļaudis, aiz mīlestības uz dievu izvairās no grūtībām un maļ ar uzkrātu ūdeni, un neko neizpļāpā; un, ja tie visi mazliet neostu pēc āža, ar tiem sastapties būtu daudz patīkamāk. Tomēr es atzīstu, ka neviena pasaulīga lieta nav pastāvīga, bet mūžīgi mainās, kas varēja notikt arī ar manu mēli, jo viena mana kaimiņiene es neuzticos pats savam spriedumam un no tā cik spēdams izvairos visās savās lietās) vēl gluži nesen apgalvoja, ka man esot vislabākā un vissaldākā mēle pasaulē. Un patiesi, kad viņa man to teica, man vēl bija jāuzraksta tikai dažas no minētajām novelēm. Un tālab es vēlos, lai tām, kas tik naidīgi spriež, būtu gana ar šo atbildi.

Un tagad, ļaujot ikvienai runāt un domāt, kas viņai tīk, man ir laiks beigt un pazemīgi pateikties Tam, kurš ar savu palīdzību mani pēc ilgām pūlēm novedis līdz sengaidītajām beigām. Bet jūs, mīļās dāmas, — lai Visaugstākā žēlastība ir ar jums, — atcerieties mani, ja kādai varbūt kaut kas no lasīta butu noderejis.

ŠE BEIDZAS DESMITA UN PĒDĒJĀ DIENA NO GRĀMATAS «DEKAMERONS», SAUKTAS ARI «PRINCIS GALEOTO».

PIEZĪMES

«Dekamerona» nosaukums darināts pēc grieķu valodas analoģiski S. Ambrozija «Heksameronam». Dokamerons — desmit dienas jeb desmit dienu grāmata (deka — desmit, hemēra — diena).

Bokačo laikabiedru vidū «Dekamcons» bija pazīstams ar pievārdu «Princis Galeoto» (it. Principe Galeolto). Bruņinieks Galeoto — tēls no franču bruņinieku romāna «Lanselots» («Lancelot»), Galeoto kārto karalienes Džinevras un bruņinieka Lanselota mīlestības lietas. Dante «Dievišķajā komēdijā» (Elles V dziedājumā), stāstot par Frančeskas un Paolo mīlestību, raksta, ka šai grāmatai viņu attiecībās biiusi Galeoto loma, jo tās lasīšana abus tuvinājusi. Itāliešu liieratūrvēsturnieks Pjetro Fanfāni domā, ka šādu apakšnosaukumu «Dekameronam» devis pats Bokačo. Nosaucot «Dekame- ronu» par «Princi Galeoto» («galeotto» kā sugas vārds itāliešu valodā nozīmē «savedējs, viltnieks, šķelmis»), Bokačo laikabiedri gribējuši pasvītrot daudzu nove|u frivolo raksturu. So maldīgo uzskatu atspēko ievērojami domātāji un Bokačo darbu pētnieki, kas «Dekamerona» saskata humānistiskas, dzīvi apliecinātājas idejas, nevis izlaidības un izvirtības sludināšanu.

Ka «Dievišķajai komēdijai» ir simt dziedājumu, tā «Dekamerons» ietver siml noveļu, kādē| bieži to dēvēja vienkārši par «Simt novelēm» — «Cento novelle». Viduslaiku Florencē par novelēm sauca īsus joku stāstiņus, kas vēstīja par kādu anekdotisku gadījumu no dzīves, par asprātīgu atbildi uz visai sarežģītā formā izteiktu jautājumu, par attapīgu izturēšanos klūmigā situācijā. Vārds «novella» nozīmēja «dienas jaunums». Bokačo laikabiedrs Franko Saketi sava novc|u krājuma priekšvārdos saka, ka viņš te raksta noveles, «cioč cose nuove, che tanto vale quanto cose sciocche e fuor di squadra (tas ir, jaunumus, kas nozīmē to pašu, ko muļķības un nieki ārpus pieņemtā rāmjiem). Noveles pamatā bieži bija. cilvēku muļķības izpausme. Bokačo, raksturojot Kalandrīno (VIII d. 3. n.), nosauc viņu par «uom sem- plice e di nuovi costumi» — par vientiesīgu cilvēku ar jauniem paradumiem. Arī šai gadījumā vārds «jauns» lietots «neparastā, ērmotā, muļķīgā» nozīmē. Bokačo laikā šīs noveles vēl nepiederēja pie īstās, «lielās» literatūras, bet izplatījās mutvārdiem, atstāstītas jautrā sabiedrībā. Turklāt tika prasīts, lai notikumi, par kuriem vēstī noveles, atbilstu patiesībai; tādēļ Bokačo IV dienas ievadījumā aizrāda, ka viņš savās novelēs stāsta par patiesiem notikumiem, un atsaucas arī uz pirmavotiem. Bez tautā izplatītām anekdotēm un nostāstiem «Dekameronā» izmantoti viduslaiku stāstu krājumi latīņu valodā, franču «fabljo», fantastiski austrumnieku nostāsti un līdzības.

«Dekameronā» Bokačo pieturējies pie t. s. ietvara kompozīcijas. 1343. gada Itālijā plosās mēris, kam. pec Nilāni datiem, par upuri krituši vairāk nekā 50 000 cilvēku. Mēra sērgu no austrumiem ievazājuši tirgotāju kuģi. Tā sākās Pizā un Dženovā un no turienes izplatījās pa visu Itāliju un nākamajā gadā pa visu Rietumeiropu, ieskaitot Angliju. Lai izsargātos no mēra, septiņas jaunas dāmas un tris jaunekļi dodas projām no Florences un divas nedēļas uzturas laukos Fjēzoles tuvumā netālu no Varlungo. Kavējot laiku, viņi stāsta noveles. Tā kā piektdienu viņi veltī lūgšanām un sestdienu — sevis apkopšanai un uzpošanai, tad no 14 dienām, kuras viņi uzkavējas ārpus Florences, stāstiem ir ziedotas desmit, un katrā no šīm desmit dienām izstāsta desmit noveļu, tātad kopā — simt.

Stāstītājām personām Bokačo devis grieķiskus pseidonīmus Literatūr- vēsturnieki ir vienis pratis, ka visos trijos vīriešu tēlos slēpjas Bokačo pats dažādos aspektos: Dionejs («Venērai veltītais», tā kā Dione ir Venēras māte) ir jautrais, draišķīgais Bokačo, dzīves baudītājs; Fil ost rāts («mīlestības uzvarētais, nomāktais») ir Bokačo — nelaimīgs, izmisis mīlētājs: P a m f i I s jeb P a n f i 1 s («viss mīlestība») ir Bokačo — laimīgs, uzvarošs mīlētājs.

Par «Filostrātu» Bokačo nosaucis savu agrāk (ap 1340. g.) sacerēto poēmu, kurā stāstīts par Priāma dēla Troila un Krizeīdas mīlestību. Arī šai poēmā, kuras sižetam izmantotas franču rakstnieka Benuā de Sent Morā «Romāns par Troju», Bokačo tēlojis pats savus pārdzīvojumus un mīlestību uz Fiametu — Mariju d'Akvīno.

No «Dekamerona» noveļu stāstītājām jaunajām dāmām piecas ir identificētas; tās ir sievietes, ko Boka; o savā laikā mīlējis: Pampineja — meitene no Neapoles, Bokačo pirmā mīlestība; Fiameta («fiamma» it. «liesma, uguns», pārnestā nozīmē «kaisle, mīla»; «-eta» pamazinamais sufikss, tātad «liesmiņa») ir Bokačo lielā mīlestība Marija d'Akvīno. grāfa d'Akvīno audžumeita, karaļa Roberta ārlaulības meita. Kā Dante Beatriči un Pet- rarka Lauru pirmo reizi ierauga baznīcā, tā arī Bokačo Mariju d'Akvīno pirmoreiz redzējis Neapolē, Partenopes baznīcā, 1336. gada Lieldienu sestdienā, kad viņam bija 23 gadi. Filmētai veltīts arī 1345. p. sacerētais romāns ar tādu pašu nosaukumu. Emīlija, īstajā vārdā Emiliāna dei Tornakinči. ir sieviete, ko Bokačo mīlēiis pēc atgriešanās Florencē. Elīza jeb Līza apdziedāta Bokačo poēmā «Mīlas redzējums» («Visione amorosa», 1342. g). L aurēta (pēc mīta — Dafne, pārvērsta lauru kokā) ir kāda benediktīniešu mūķene no Mensolas kjostera. Bokačo dēļ viņa vēlāk no klostera aizgājusi. Par šo epizodi raksta E. Karraro apcerējumā «Viens no Bokačo grēkiem» (Giornale Storico della letteratura Italiana, XXXVI, 123.—130. Ipp). Sai sakarā zīmīga ir Lauretas dziesmiņa III dienas beigās. Filomena un Neifile nav identificētas, taču literatūrvēsturnieki domā, ka ari viņu prototipi ir sievietes, kas dzīvojušas Bokačo laikā un ko Bokačo mīlējis.

Ietvara kompozīcijas elementi, kas raksturīgi «Dekameronam», sastopami jau Bokačo romānā «Filokolo» (iesākts 1338. g). Tur tēlota epizode, kad romāna varonis Florio ierodas Neapolē, aristokrātu sabiedrībā, kur valda Fiameta. Sai sabiedrībā runā par mīlestību un savu uzskatu apstiprināšanai stāsta īsas noveles.

14. Ipp. Mēra buboņi — no limfātisko dziedzeru iekaisuma radies uztūkums.

19. Ipp. Galēns (130.—200. g.) — viens no ievērojamākajiem ārstiem

Romas impērijas laikmetā. Viņa autoritāte medicīnā palika nesatricināta līdz pat viduslaiku beigām.

Hipokrāts (460.—377. g. pr. m. ē.) — slavenākais ārsts senajā Grieķijā, viens no medicīnas zinātnes pamatlicējiem.

Eskulaps (Aesculapius) — ārstniecības dievs grieķu mitoloģijā. Romā viņa kults ieviesās ap 292. g. pr. m. ē., kad tur uzliesmoja mēra epidēmija.

25.   lpp Senešals — vecākais kalpotājs (no latīņu «senex» — «vecs» un senaugšvācu «scalc» — «kalps»), galma ierēdnis, kas pārzina kara|a personiskās lietas.

26.  lpp. … trešā stunda. — Pēc tagadējās laika skaitīšanas sistēmas apmēram pulksten deviņos no rīta. Toreiz laiku aplēsa pēc romiešu parauga, iedalot dienu (no pīkst. 6 rītā līdz 6 vakarā) 4 vigilijās.

26.   lpp. Lauta — senlaiku strinkšķināmais stīgu instruments, līdzīgs ģitārai un mandolīnai. Lauta radīta Arābijā, no turienes pārņemta Spānijā un Itālijā.

27.   lpp. …devītā stunda. — Apmēram pulksten trijos dienā.

29. lpp. Mušato Francezi — dzimis kā vienkāršs pilsonis Florences apkaimē, vēlāk k|uvis bagāts tirgotājs, iecelts bruņinieku kārtā un uzņemts Francijas kara|a Filipa Skaistā galmā.

Kārlis Bezzemnieks — Francijas kara|a Filipa Skaistā brālis. 1301. gadā pāvests Bonifācijs VIII aicina viņu uz Toskānu.

… viņu valodā vainags. — «Chapelet» veefr. vai. un «cappello» it. nozīmē «vainags, cepure»; «-eto» ir pamazināmais sufikss itāliešu valodā.

30.  lpp. Mesers (it. messere) — kungs.

31.lpp. Sos lombardiešu suņus… — Par lombardiešiem tā laika Francijā sauca visus itāliešus.

35. lpp. Denārs (it. denarc) — agrāk Itālijā lietota mazākā naudas vienība, vertibā līdzīga '/i2 solda jeb '/21u tagadējās liras.

38. lpp. Kapituls — ordeņbrā|u sanāksme, kā arī šīs sanāksmes vietas nosaukums.

Alba — kātoju garīdznieka apģērbs, saukts ari par kora svārkiem.

Pluviāls — kātoju garīdznieka apģērbs sevišķi svinīgām ceremonijām.

42.  lpp. Sodomija — pretdabiski dzimuma sakari. Vārds «sodomija» atvasināts no Sodomas pilsētas nosaukuma, ko Vecajā Derībā min kā apgrēcības un izvirtības pilsētu.

43.  lpp. Simonija — tirdzniecība ar baznīcas amatiem, augstākās kātoju garīdzniecības iedzīvošanas līdzeklis.

45.   lpp. Trešā novele. — Sīs noveles vielu Lesings izmantojis savā drāmā «Nātāns gudrais».

Saladīns (1138.—1193.) jeb Salah-ad Dins — Ēģiptes un Sīrijas sultāns. Viņa vadībā apvienotie Ēģiptes un Sīrijas karapulki cīnījās pret kristīgajiem bruņiniekiem, t. s.. krustnešiem. Ka vēstī senās hronikas, Saladīns bijis taisnīgs valdnieks, reliģiskā ziņā iecietīgs, humāni izturējies pret gūstekņiem, kāpēc kristiešu vidū bijis |oti populārs.

46.  lpp. Babilonija. — Par Babiloniju viduslaikos sauca Ēģipti.

52.   lpp. Piektā novele. — Sai novelē, ka liecina Urbīno arhibīskapa Paolo Emīlio Santorio «Annales», Bokačo atstāsta patiesu notikumu, kas norisinājies ap 1300. gadu.

53.  lpp. Baznīcas gonfalonjērs — garīga bruņinieku ordeņa karognesējs. «Gonfalone» — iesvētīts kara karogs Baznīcas gonfalonjera titulu pāvests piešķīra valdniekiem, kas aizsargāja baznīcu.

55.  Ipp. Minoritu mūks — franciskāņu mūku ordeņa piederīgais. Mino- rītu mūki nodarbojās ar žēlastības dāvanu vākšanu.

56.  Ipp. … cum gladiis et fustibus (lat.) — ar zobeniem un rungām. Juridisks izteiciens par inkvizīcijas tiesu, apzīmē tiesas izmeklēšanas veidu, kad atļauti visi (iziskās iespaidošanas !idzek|i. Toskānas izloksne «fusta» nozīmē «lāpu», kas liek domāt par sārtu; tātad itāliešu valodā šim izteicienam divkārša nozīme.

Florins — zelta naudas vienība, kuras nosaukums radies Florencē

XIII  gs.

… vissvētais inkvizitors, svētā Jāņa Zeltabārdas pielūdzējs. — Kaut gan Bokačo nenosauc inkvizitora vārdu, viņš šai novelē patiesībai atbilstoši notēlojis minoritu brāli Pjetro del Akvilu, kas bija inkvizitors Florencē 1345 g„ kā to liecina Džovanni Villāni (Libro XII, Cap. LVII) un citi vēsturnieki. Raksturojot inkvizitora mantkārību. Bokačo devē viņu par svētā Jāņi Zeltabārdas pielūdzēju. Jādomā, ka Mannelli, kura manuskripts ir par pamatu visiem vēlākajiem «Dekamerona» iespiedumiem, še kļūdījies un «Boc- cadoro» («Zeltamute», it.) vietā uzrakstījis «Barbadoro» («Zeltabārda»), «Svētā Jāņa Zeltamutes pielūdzējs» nozīmētu «florīnu pielūdzējs», jo tai laikā florīnus kala ar sv. Jaņa Zeltamutes attēlu.

Sv. Jānis Zeltamute (Chrysostomus) — Konstantinopoles patriarhs IV g. s., loti veikls runātājs.

C.intiljone (Cinciglione) — savā laikā slavens dzērājs, kura vārds k|uva par sugas vārdu neiedomājamu žūpu apzīmēšanai.

Epikūrs — sengrieķu filozofs materiālists (342.—270. g. pr. m. ē.). Pēc viņa mācības, cilvēka dvesele sastāv no |oti sīkiem atomiem, kas pēc nāves izirst un izgaist.

… svētā Jāņa Zeltamutes tauki — domāti florini.

58.  Ipp. Kane della Skala (Cane della Scala) jeb Kangrande della Skala (1291.—1329.) — Veronas valdnieks, ievērojams karavadonis, zinātnes un mākslas aizgādnis, Dantes draugs. Dante, izraidīts trimdā, atrod pie viņa patvērumu un vēlāk cildina viņu «Dievišķajā komēdijā» (Paradīzes XVII dziedājumā).

59.  Ipp. Fridrihs II (1194.—1250.) — Vācijas karalis. Svētās Romas impērijas ķeizars, Sicīlijas karalis, gibelīnu partijas vadonis. Viņš aktīvi cīnījās pret pāvestu un Itālijas pilsētām.

Primass — vēsturiski reāla persona, dzīvojis 13. g. s. pirmajā pusē.

60 Ipp. Kliņi (C!uny) — tolaik slavens sv. Benedikta ordeņa klosteris Burgundijā, dibināts 910. gadā.

63. Ipp. Gviljelmo Borsjēre (Guiglietmo Borsiere) — vēsturiska persona, miris īsi pirms i300. g. Dante vinu piemin «Dievišķajā komēdijā» (Elles XVI dzied).

Ermino de Grimaldi — cēlies no senas dženoviešu patriciešu dzimtas, ap

XIV   g. s. vidu pārvaldīja Monāko.

66. Ipp. Gotfrīds de Bujons (Godefroi de Bouillon. apm. 1060 —1100. g.) — Lejas Lotringas hercogs. Viņš vadīja kristīgos bruņiniekus pirmajā krusta kara gājienā. Gotfrīda de Bujona vadībā krustneši ieņēma Jeruzalemi, un viņš, k|uvis par Jeruzālemes karalistes valdnieku, lika sevi dēvēt par «tā Kunga kapa aizstāvi».

69. Ipp. Maestro Alberto — Alberto Cankāri — filozofijas un medicīnas zinātņu doktors, Boloņas universitātes lektors kopš 1326. g.

70. lpp. … lupinās un puravi. — Lupinās un puravus nabadzīgākie Itālijas iedzīvotāji lietoja pārtikai gan vārītā, gan sautēta un grauzdēta veidā.

73. lpp. Kancona (it. canzone) — dziesma, kuras saturs parasti veltīts mīlestībai morāli filozofiskā aspektā. Sai gadijumā vārds lietots «dejas dziesmas» (it. ballata) nozīme.

79. lpp. … laukums esot pilns ar vāciešiem un citiem apbruņotiem vīriem… t. i., ar kara algādžiem.

81. lpp. Siņorija — pilsētas valde.

Podesta (no lat. «potestās» — «vara») — pilsētas pārvaldes augstākais ierēdnis viduslaiku Itālijā.

83. lpp. Kastells (lat. Castellum) — senatnē un viduslaikos pils nocietinājumi ar fortiem un bastioniem, kas ietvēra pili un tās ciematu.

Marķīzs Acco no Ferrāras — valdīja XIII g. s. beigās, mira 1308. g.

84 lpp. Solds (no lat. «solidus» — «pilnvērtīgs, masīvs») — vara monēta, kalta no XII g. s. līdz Napoleona laikam, kad tās vietā nāca 5 čentēzimu monēta. Solds vērtībā līdzinās 20 denariem jeb '/so tagadējās liras.

Svētais Juliāns — ceļinieku aizgādnis.

86. lpp. .. . klabinām zobus gluži kā stārķi. — Seit Bokačo lieto salīdzinājumu no «Dievišljās komēdijas» (Elles XXXII dzied.), kur Dante raksta: «Aiz aukstuma tiem zobi klabēja, kā stārķim knābis tarkšķ, to klabinājot.»

89. lpp. … jo vairāk runā par likteņa nejaušībām. — Pampinejas pārdomas šeit atgādina tercīnas no Dantes «Dievišķās komēdijas» (Elles VII dzied. 70.—94 ).

91. lpp. …abats, ģērbies baltās drānās. — Sv. Benedikta ordeņbrālis. Benediktīnieši valkāja b?ltas drānas.

96. lpp. … vēlāk iekarojis Skotiju un ticis kronēts par tās karali. — Skotijas karalis Aleksandrs I kronēts 1109. g.

98. lpp Siroko — svelmains dienvidaustrumu vējš, bieži saceļas Itālijā un citās Vidusjūras zemes.

105. lpp. Gvelji — pāvesta varas piekritēji, atbalstīja pāvestu cīņā pret vācu ķeizariem Hohenštaufeniem. Gvelfu partija — Itālijas pilsētu buržuāzijas partiia, kas uzstājās pret svešzemju ķeizaru varu.

…mūsu karali Kārli. — Kārlis II, saukts Klibais, miris 1309. g.

Karalis Federigo — Fridrihs Aragonietis, kronēts par Sicīlijas karali 1296. g.

III. lpp. Filipo Minutolo — Neapoles arhibīskaps, miris 1301. g. 24. oktobrī.

115.  lpp. …karalis Kārlis Pirmais pie Benevento uzvarējis un nokāvis Manfrēdu … — Runa ir par vienu no epizodem gvelfu cīņā ar gibelīniem.

Gibelini atbalstīja Hohenštaufenu ķeizaru varu Itālijā. Gibelīni — itāliešu muižniecības partija, kas ķeizarā saskatīja savu seno privilēģiju aizstāvi.

Manfrēds (1231 .— 1266.) — vācu ķeizara Fridriha II ārlaulības dēls, Sicīlijas karalis, gibelīnu partijas vadonis.

Dante raksta par Manfrēdu «Dievišķās komēdijas» Purgatorija III dzied.

Kārlis 1 Anžujietis (1226.—1285.) — Francijas kara|a Luija VIII dēls, Romas pāvesta sakūdīts. 1266. g. sakāva Manfrēdu pie Benevento un atņēma Hohenštaufeniem Sicīliju.

116.   lpp. Apūlija — apgabals Itālijas dienvidaustrumos, no XIII līdz XV. g. s. ietilpa Neapoles karalistē.

119. lpp. Aragonas karalis Pēteris (1236.—1285.) — bija apprecējis Manfrēda meilu, kādē| uzskatīja sevi par likumīgo Sicīlijas valdnieku. 1282. g., kad tur nolika sacelšanās pret frančiem, viņš izcēla desantu Trapāni, sakāva Kārli Anžujieti un k|uva par Sicīlijas karali.

123. lpp. …kad ši godbijīga un priecīgā apsveicināšanās tika atsākta trīs un četras reizes… — tā vardu pa vardam skan «Dievišķās komēdijas» Purgatorija VII dzied. I. tercīna.

126. lpp. Sephta novele. — Par notikumu, kas līdzīgs šai novelē tēlotajam, raksta grieķu autors Ksenofonts.

Garba jeb Algarve — Marokas zieme|u province.

137. lpp. Kapadokija — tā senatnē sauca apgabalu Mazāzijas austrumu da)ā.

144.  lpp. Anversas grāfs — Anversas grāfu dzimta, tolaik ļoti slavena, bija radniecībā ar Francijas karali.

145.   lpp. …kad Romas impērija no franču bija pārgājusi vāciešu rokās… — Franku karali Kārli Lielo (742.—814. g.) pāvests 800. g. kronēja par Romas imperatoru. Pec viņa nāves Kār|a Lielā impērija (tanī ietilpa tagadējās Francijas teritorija, Rietumu un Dienvidvācija, Ziemeļu un Vidus- itālija, Beļģija, Holande, Austrija un Ziemeļaustrumu Spānija) saira. 962. g. pāvests kronēja par Romas imperatoru ģermāņu karali Otonu I (912.— 973. g.). Tā notika «impērijas atjaunošana» un radās jauns nosaukums — «Svēta Romas impērija» (XII g. s. šo nosaukumu papildināja vārdi «ģermāņu nācijas»),

147. lpp. … notiesāja grāfu. — Daži «Dekamerona» komentētāji domā, ka šo sižeta līniju Bokačo aizguvis no Dantes, kas «Dievišķajā komēdijā» (Purgatorija VI dzied.) stāsta par Pjero della Broču, Francijas karaļa Filipa Skaista uzticības vīru, kuru karaliene līdzīgā kārtā apmelojusi un karalis notiesājis.

158. lpp. Devītā novele. — Sīs noveles vielu Šekspīrs izmantojis savā romantiskajā drāmā «Cimbelīns» (Cymbeline).

168. lpp. Dublons — zelta monēta, satur apmēram 7,5 g tīra zelta.

170. lpp. …kalendāru, kas droši vien kādreiz sastādīts Ravennā un noder berniem, kuri tikko sāk mācīties lasīt. — Ravennā bijis tik daudz baznīcu, cik dienu gadā, kādēļ gandrīz katru dienu iegadījušies kādi svētki. Lai nebutu jāiet skolā, bērni allaž skatījusies kalendārā, vai diena nav atzīmēta ar sarkaniem burtiem. Vēl Bokačo laikā pastāvējis paradums nēsāt kalendāru ietvara aiz jostas

Ģuatuor tempora (lat. «četri laiki») — baznīcas noteikts gavēnis trešdienā, piektdienā un sestdienā visu četru gadalaiku sākumā.

190. lpp. Langobardi — viena no senģermāņu ciltīm, kas 568. g. iebruka Ziemeļitālijā un apmetās uz dzīvi dažās Ziemeļu un Vidusitālijas provinces, to skaitā Lombardijā un Toskānā.

… apprecēja Teudelingu… — Karalis Agilulfs apprecēja Autāri atraitni Tcudelingu 590. g.

193. lpp. … mazliet apcirpa vienā pusē matus, lai nākošajā rītā to pazītu. — Franču autors Fušē (Fouchet) sava literatūrvēsturiskajā apcerējumā (1581. g.) norāda, ka šo sižeta līniju Bokačo aizguvis no kāda senlaiku stāstnieka Eberta, kas vēst^ par karali, kurš tādā pašā kārtā apcirpis visus bruņiniekus savā pilī, lai atrastu meitas mīļāko.

205. lpp. Pērēju jeb šauslitāju sekte — t. s. flagellanti (no lat. flagel- lum — rīkste, pātaga), kas sevis šaustīšanu uzskatīja par grēku nožēlošanas paņēmienu. Flagellantu kustība XIII—XV g. s. bija ļoti izplatīta Itālijā, Francijā un Vācijā.

215. Ipp. Sestā novele. — Šīs noveles sižets aizgūts no kāda vecfranču nove|u krājuma. Līdzīgs sižeta risinājums arī Franko Saketi novele par Farinello da Rieti (Nov. CCVI).

238. Ipp. Šķīstītava — pec katoļu baznīcas mācības — vieta, kur mirušo dvēseles šķīstās no grēkiem. Kato]u garīdzniecībai bija izdevīgi uzturēt ticīgajos pārliecību, ka dveseles, par kurām nolasits vairāk aizlūguma mesu, ātrāk nokūst no šķīstītavas paradīze, jo par mesu nolasīšanu priesterim attiecīgi atlīdzināja.

242. Ipp. Kalnu vecis (lat. Senex de Montanis) — venēcietis Marko Polo viņu min savos Austrumu ceļojumu aprakstos (1298. g„ ar nosaukumu «Milione»),

246.  Ipp. «Miserere» (lat. «Apžēlojies») — Dāvida 51. dziesma, ko mēdz dziedāt bērēs.

247.  Ipp. Meņģelis Bragiēls — eņģelis Gabriēls. Ferondo aiz stulbuma sagroza tā vārdu.

248.  Ipp. Devītā novele. — Sīs noveles vielu Šekspīrs izmantojis savā komēdijā «Gals labs, viss labs» (All's VVell that Ends Well).

251. Ipp. … florencieši karo ar sjēniešiem. — 1260. g.

262. Ipp. Filostrāts — mīlestības uzvarētais (skat. 760. Ipp.).

Mesers Gviljelmo — slavens Provansas Irubadurs XIII g. s., saukts Gijoms de Kabestēns (Guillaume de Cabestaing). Leģenda par viņa dzīvi vēstī, ka viņš iemīlējis sava siņora Rusijonas grāfa Raimonda sievu un greizsirdīgais vīrs viņu nonāvējis. Nogalinājis Gijomu de Kabestēnu, grāfs piespiedis sievu apēst tā sirdi. So notikumu Bokačo ņēmis par pamatu IV dienas 9. novelei, Gijomu de Kabestēnu nosaucot par Gviljelmo Gvardastaņo, bet Rusijonas grāfu Raimondu — par Gviljelmo Rosiljoni.

Dāma del Verdžū (de Vergy) — XIII g. s. franču bruņinieku romāna «La chastelaine de Vergv» («Veržī pilskundze») varone. Vēlāk viņas vārdu piedēvēja kādai citai dāmai, XIII g. s. franču truvēra de Kusī (de Coucy) iemīļotajai. De Kusī leģendāro dzīvi aprakstījis XIV g. s. franču romānists Zakmons Sakseps' (Jacquemont Sakesep) Leģenda vēstī, ka de Kusī, nāvīgi ievainots krusta kara gājienā Sīrijā, izteicis novēlējumu, lai viņa sirdi iebalzamētu aizsūta viņa mīļotajai. Sūtnis kritis mīlētās dāmas vīra rokās, kurš piespiedis sievu apēst de Kusī sirdi. «Apēstās sirds» motīvs bija ļoti izplatīts viduslaiku bruņinieku literatūrā.

268. Ipp. Azinaijo kalns — tagad Senārio kalns (Montē Senārio, no lat. «Mons Sani aeris», kas nozīmē «veselīga gaisa kalns»),

270.  Ipp. …tiktāl pastāstījis šo noveli. — Sī novelc līdzinās XIII novelei no senāka stāstu krājuma «Simt nove|u» («Cento novelle antiche»), kā arī 9. nostāstam no Antonio Kornacano «Sakāmvārdiem» (Antonio Cor- nazzano «Proverbi»), kur viņš izskaidro sakāmvārda «Labāk veļu nekā nekad» rašanos. Sis sakāmvārds cēlies Tebaidas tuksnešos, kur, pēc Kornaco nostāsta, dzīvojis vientuļnieks ar savu dēlu, kam ilgi nebija |auts redzēt sievietes. Sakarā ar tēva atbildi dēlam, kurā sievietes nosauktas par dēmoniem (Bokačo novelē — par zostiņām), radies sakāmvārds: «Labāk klusu ciest nekā godam runāt.»

271.  Ipp. Gvido Kavalkanti (Guido Cavalcanti, 1255.—1300. g.) — itāliešu dzejnieks un filozofs, viens no t. s. «jaukā jaunā stila» skolas («dolce stil nuovo») pārstāvjiem. Sim «jaunajam stilam» jaunībā piekjāvās ari Dante, kas loti slavēja Kavalkanti dzeju, viņu pašu dēvēja par savu labāko draugu un veltīja viņam savu «Jauno Dzīvi» (La Vita Nuova). Kavalkanti, izmantojot senās bruņinieku dzejas formas, piepildīja tās ar jaunu filozofisku, humānistisku saturu, kur jau ieskanas renesanses laikmeta progresīvās idejas.

C.ino no Pistojas (Cino da Pistoia, 1270.—1336. g.) — itāliešu jurists un dzejnieks, Gvido Kavalkanti epigons, kas sievietes idealizāciju savā dzejā pacēla vel augstākā pakāpē. Ja agrākie itāliešu dzejnieki, t. s. sicīliešu skolas pārstāvji, drīkstēja apdziedat vienīgi precētu sievieti, tad «jaunā stila» pārstāvji cildina ari sievieti jaunavu. Dante Cino dzeju uzskatījis par līdzvērtīgu saviem sacerējumiem. Sai sakarā raksturigs Dantes teiciens: «Mīlestība un krietna sirds ir viens un tas pats.»

273. lpp. Pirmā novele. — Sīs noveles sižeta metus Bokačo aizguvis na teikām par Didonu. Sī novele tulkota latīņu valodā (Leonardi Aretini «De Amore Guiscardi et Sigismundae filiae Tancredi Principis Salernitani» — «Par Gviskarda un Salerno valdnieka Tankrēdi meitas Sigismundas mīlestību»), tās beigu da|u, sākot ar to vietu, kad Gismonda atsedz kausu, Mikele Akolti d'Areco pārveidojis dzejā itālie'-u valodā, vēlāk Filipo Beroaldo, retorikas profesors Milānas, Parmas, Boloņas universitātē, šās noveles saturu ietvēris latīņu valodā elēģiskos distihos («Fabula Tancredi ex Boccatio in la- tinum vērsa a Philippo Beroaldo», 1500). Turklāt noveles vielu daudzi izmantojuši drāmā (Anionio da Pistoia pec tās motīviem sacerējis 15. g. s. beigās traģēdiju tercīnās, veltītu Ferāras hercogam, Otaviāno Azināri — traģēdiju prozā, Pomponio Torelli — traģēdiju ar nosaukumu «Tankrēdi» 1598. g. utt.).

286. lpp. Matapāns — sena venēciešu sudraba monēta, apm. 4 soldu vērtībā.

289. lpp. Riulto — tilts Venēcijā. Ap šo tiltu atradās daudz tirgus būdu.

306.  lpp. Dziesmiņa — sicīliešu tautas dziesma, ļoti izplatīta Bokačo laikā.

307.  lpp. Sestā novele. — Sīs noveles pamatā ir patiess notikums, ko apraksta Brešas vēsturnieks Elija Gavriolo («Delle Istorie Bresciane Libri XII», iesp. 1585. g.) un kas norisinājies 1318. g.

323. lpp. Devītā novele. — Skat. piezīmes 262. lpp.

329. lpp. … viņš bija savu ēzeli piesējis pie laba mieta. — Tā mēdza sacīt par cieši aizmigušu cilvēku. Vēl mūsdienās dažos Itālijas novados lieto šo izteicienu.

341.   lpp. Stampita — mīlestības dziesmiņa īpaši dzīvā, straujā ritmā, ko dziedāja mūzikas instrumentu pavadījumā.

342. lpp. Pirmā novele. — Bokačo pats izsakās, ka vielu šai novelei ņēmis no Kipras nostāstiem («Annali di Cipro»), Kaut gan noveles saturs loti līdzīgs kādai Teokrīta idillei (24. id. Andrea Divo versijā), literatūrvēsturnieki domā, ka Teokrīta darbi Bokačo bijuši sveši. Tālaika literatūrpētnieki ļoti augstu novērtējuši šo noveli, uzskatot to par līdzvērtīgu (vai pat pārāku) Lnkiāna, Apuleja, Petronija un Ovīdija darbiem. Arī šo noveli latīņu valodā pārtulkojis Beroaldo (izdots Parīzē. 1499. g.).

345. lpp. … visam cēlonis bija mīlestība. — Bokačo te balstās uz grieķu un latīņu sakāmvārdiem par mīlestības spēku un ietekmi. Mēdza teikt «Mīlestība mēmu padara par daiļrunīgu, nesaprašu par gudru, slinku par čaklu.» — vai arī: «Mīlestība iemāca mūziku.» (Amor docēt musicam.)

353. lpp. Barbērija — Āfrikas ziemeļu un Ēģiptes rietumu piekraste.

356. lpp. … Martučo padoms. — Kā liecina Džovanni Viilāni hronika.

Martučo padoms Tunisas karalim un ar to saistītie notikumi atbilst patiesībai un norisinājušies 1299. g.

358. Ipp. Romas pilsētā, kas kādreiz bija pasaules galva, bet tagad kļuvusi tās aste… — Bokačo te runā par t. s. «pāvesta Aviņonas gūstniecības» laiku, kad pāyesta sēdeklis no Romas bija pārcelts uz Aviņonu. Sai periodā 1309.—1377. g.) pāvests bija pilnigi atkarīgs no Francijas karaļa, un pā vesta autoritāte bija stipri iedragāta. Turklāt šai laikā Romas dižciltīgās dzimtas karoja savā starpā, pilsētā bieži notika laupīianas un dedzināšanas, kāpēc Bokačo pamatoti varēja nosaukt Romu par «pasaules asti», kamēr agrāk tā bija izdaudzināta kā «pasaules galva», par ko, piem., liecina ap 1260. g. kaltās romiešu monētas ar uzrakstu: «Roma caput mundi» (lat. — «.Ronu — pasaules galva»),

365. Ipp. Licio di Valbona un Ričardo di Manardi — abi piederēja pie tajā laika slavenām dzimtām. Dante «Dievišķās komēdijas» Purgatorija XIV dzied. 97. tercīnā izsaucas: «Ov' ē I' buon Lizio. e Arrigo Manardi?» («Kur tagad labais Licio, kur Arigo Manardi?»). Ričardo — Arigo Manardi dels.

374. Ipp. … kad šo pilsētu ieņēmis imperators Federigo. — Vēsturnieki domā, ka tas noticis ap 1158. g.

377.  Ipp. Restitūtu — Iskijas pdsētas aizgādne bija svētā Restitūta.

378.  Ipp Sicīlijas karalis Federigo — kronēts par Sicīlijas karali 1296. g.

380. Ipp. Rudžēri deli Oria — ieverojams un bagāts bruņinieks, Sicilijas

karaļa admirālis jau kopš Federigo tēva Aragonas Petera laika. Rudžēri sarunu ar karali, kā ari tālāko notikumu gaitu Bokačo tēlojis, balstoties uz vēsturiskiem laktiem.

383. Ipp. …tai laikā, kad labais karalis Gviljelmo valdīja Sicīlijā. — Pēc Neapoles un Sicīlijas karaļa Gviljelmo (kas bija iesaukts par «ļauno» Gviljelmo) nāves 1166. g. troni mantoja Gviljelmo II, kuru daudzināja par labu un taisnīgu valdnieku un dēvēja par «labo» karali Gviljelmo. Viņš valdīja līdz 1189. g.

387 Ipp. … sakarā ar gaidāmo krusta gājienu, — Domājams, runa ir par 1188. g. krusta kara gājienu.

388. Ipp. … lai jūs nebūtu rīkojies pret likumu. — Pastāvēja likums, kas lāva atbrīvot uz nāvi notiesāto, ja kāda brīva sieviete bija ar mieru kļūt par viņa sievu.

390.  Ipp. Onesti un Traversāri — tolaik slavenas dižciltīgas dzimtas, minētas arī «Dievišķās komēdijas» Purgatorija XIV dzied.

391.   Ipp. Kjasi (Chiassi) — skaista vieta jūras piekrastē, kuru Dante min Purgatorija XXVIII dzied., aprakstot zemes paradīzi:

«Sim jaukumam gandrīz vai līdzīgs redzams Ir Kjasi pīnijmežā jūrmalā.»

392.  Ipp. Gvido Anastādži — no slavenas Ravennas dzimtas, «nogalinājies aiz mīlestības mokām», kā vēstī Benvenuto da Imola, atzīstot, ka Bokačo attēlojis patiesu nolikumu, turklāt nosaucot Bokačo par «nenogurstošu saistošu laktu meklētāju».

397. Ipp. Albertgi — viena no senākajām dižciltīgo dzimtām Itālijā, ap 1000. g. pārcēlusies no Fjēzoles uz Florenci, kur vēlāk tās vārdā nosaukta baznīca — Santa Maria delji Alberīgi.

… viens no vislabākajiem vanagiem pasaulē. — Viduslaikos ļoti izplatīts medību veids bija medības ar vanagiem. Medību vanagus turēja visi augstmaņi un bruņinieki. Valdnieku galmos bija sevišķi ierēdņi vanagu barošanai un apmācīšanai, t. s. falkonjčri (no vārda «falcone» — vanags). Itālijā medības ar vanagiem pirmais ieviesa Neapoles karalis Ārīgo VI. Ar laiku vanags k|uva par dižciltības simbolu, un ļoti bieži tā attēls figurēja dižciltīgo dzimtu vapeņos.

402.  lpp. … vairāk vērts ir cilvēks, kam vajadzīga bagātība, nevis bagātība, kam vajadzīgs cilvēks. — Temistokla vārdi, ar kuriem viņš atbild daudziem augstmaņiem, kas lūdz viņa meitu par sievu. (Plutarhs tos rnin savos «Paralēlajos dzīves aprakstos», vēstījot par Temistokla dzīvi.)

403. lpp. Desmitā novele. — Šis noveles fabula aizgūta no Apuleja «Zelta ēze]a» (IX grāmatas), bet Bokačo pārdēvējis darbojošās personas citos, Itālijā pazīstamos vārdos, piem., Vinčoli ir jau XIV g. s. sākumā slavena dzimta Perudžā.

404. lpp. … iet pa sausumu koka tupelēs. — Sādu izteicienu Itālijā lietoja, runājot par homoseksuālistiem vīriešiem.

405.  lpp. Svētā Verdiāna, čūsku barotāja — kritušu sieviešu aizstāve. Viņas kults bija sevišķi izplatīts Neapolē un Toskānā. 1302. g. viņai veltīta baznīca Florences kastellā. Arēji viņa tēlota |oti neglīta. Par sv. Verdiānas dzīvi rakstījis Džuzepe Maria Broki («Vita di S. Verdiana» Giuseppe Maria Brocchi).

… neatrastos neviens, kas uzšķiltu uguni manās lupatās. — Citiem vārdiem — neatrastos neviens, kas man izdarītu visniecīgāko pakalpojumu. Tai laikā Florences apkārtnē lauku mājas atradās tālu cita no citas un bieži nācās iet pie kaimiņa pēc uguns. Sitot šķiļamo tēraudu pret kramu, uguni uzšķīla metala trauciņā, pildītā ar sagrauzdētām linu lupatām. Lupatās dzirksts saglabājās ilgāk un bija vieglāk pārnesama nekā ar oglēm vai pagali

411. lpp. «Manna Aldruda» — šo un citas tālāk minētās dziesmiņas mēdza dziedāt svētdienās vai svētkos jautrā sabiedrībā. Gandrīz visās šais dziesmiņās aizskarta sieviete.

415 lpp. Trojolo un Krizeida — Trojas valdnieka Priama dēla Trojolo un grieķu gūsteknes Krizeīdas mīlestību Bokačo apdzied savā poēmā «Filos- trāts», kuras viela aizgūta no franču rakstnieka Benuā de Sent-Mora (Benoit de Sainte-Maure, XII g. s.) «Romāna par Troju». So tēmu vēlāk izmantojis Cosers savā poēmā «Troils un Krizeīda», no kuras Šekspīrs savukārt smēlies vielu drāmai ar tādu pašu nosaukumu.

419. lpp. Donna Oreta — Vārds «Oreta» ir saīsinājums no vārda «Lau- reta». Ka donna Oreta, mesera Džeri Spinas sieva, patiesi bijusi asprātīga un veikla runātāja, liecina kāds gadījums, ko atstāsta Lodoviko Dome- niki: tā laika dižciltīgajā sabiedrībā bijusi iecienīta rotaļa, kur katrs dalībnieks izlūdzas no otra kādu laipnību, minot iemeslu, kāpēc to vēlas. Kad donnai Oretai bijusi kārta jautāt, kādu laipnību lūdz no viņas, viens no augstmaņiem atbildējis: «Lai jūs pārvērstos par pareģi.» Uz donnas Oretas jautājumu «Kāpēc?» šis siņors atbildējis: «Tad jūs pati uzminētu to, ko es neuzdrošinos pateikt.» Donna Oreta atbildējusi: «Kas baidās pateikt, nav cienīgs darīt.»

lpp. Pāvesta Boniļācija VIII sūtņi kardināla Akvasparta vadībā ieradās Florence un uzturējās Džeri Spinas mājā 1300. g. jūnijā. Kā liecina Džovanni Villāni, šās noveles pamatā ir vēsturiski fakti.

lpp. Arno upe — upe, kuras krastos atrodas Florences pilsēta.

425. lpp. Popolins — sena sudraba monēta, ko sāka kalt 1305. g.

Monna — pagodinājuma uzruna (saīsinājums no «madonna» — «mana kundze»), ko visbiežāk lietoja, uzrunājot bruņinieku sievas.

427. Ipp Kurādo Džanlitjaci vēl bijis dzīvs, kad Bokačo rakstījis šo noveli — tā secina Džovanni Villāni, salīdzinot vēstures datus.

430.  Ipp. Foreze da Rabata — izcils jurists XIV g. s. vidū.

Džoto (Angiolotto di Bondone, apm. 1266.—1337.) — lielais itāliešu gleznotājs, reālistiskās glezniecības pamatlicējs renesanses laikmetā, dzimis ilo- rencīetis, Dantes draugs.

431.   Ipp. …viņš ne pēc auguma, ne sejas nebija daiļāks par meseru Forezi. — Kā vēstī Benvenuto da Imola savoo komentāros par Dantes dzīvi, Džoto, kā arī viņa bērni Bondone, Frančesko un Nikola biju,i |oti neglīti. Reiz, kad Džoto patlaban strādājis pie sienas gleznojumiem kādā kapelā, tur garām gadījies iet Dantem. Džoto tūlīt laipni vedinājis Danti uz savu māju. Tur Dante ieraudzījis Džoto neglītos bērnus, kas bijuši |oti līdzīgi tēvam, un jautājis: «Cienījamo meistar, glezniecības mākslā jūs neviens nevar pārspēt, un es brīnos, kādē| jūs, kas visas citas formas veidojat tik daiļas, savus bērnus esat veidojis tik nejgukus.» Džoto tūdaļ atbildējis: «Tas tāde|, ka es gleznoju dienā, bet viņus veidoju naktī.» Kaut gan šis teiciens pazīstams jau no Makrobija «Saturnaliju grāmatas», Dantem Džoto atbilde joti patikusi, un viņš slavējis tās atjautigurnu.

… klausīdamies Džoto vārdos, kurš bija asprātīgs tērzētājs. — Par Džoto asprātību stasta Benvenuto da lmola: reiz, kad Džoto ar saviem biedriem gājis pa ielu, kāda cūka uzdrāzusies viņam virsū un viņš pakritis. Piecēlies un nopurinājis putekļus no drānām, Džoto smaidot sacījis: «Vai viņām nav taisnība? Es savā mūžā ar viņu sariem esmu nopelnījis tūkstošiem liru, bet neesmu viņām pasniedzis ne bļodiņu viruma.»

434. Ipp. Baronči — par «Baronči» jeb «baroniem» Itālijā ironiskā nozīmē saukāja klaidoņus, ielas zēnus, ubagus, vazaņķus (ko latiņu valodā apzime ar vārdu «mendicus»).

439 Ipp. Fresko — saīsinājums no vārda «Frančesko» (it. Fresco — Francesco).

440.  Ipp. Ceska — deminutīva forma no «Frančcska» (it. Ciesca — Franciesca).

441.  Ipp. Gvido Kavalkanti — skat. piezīmi 271. Ipp.

442.  Ipp. Beto Brunelleski — tai laikā ievērojams bruņinieks, gvelfu piekritējs: nogalināts 1311. g., spēlējot šahu.

Epikūriešu uzskati — Epikūrs, pieslejoties Demokrīta materiālismam un atomismam, mācīja, ka dvesele sastāv no smalkiem, kustīgiem atomiem, kas, nāvei iestājoties, izkaisās, tā ka dvēsele mirst līdz ar miesu.

… vienkāršā tauta runāja, ka šais savas pārdomās viņš lūkojot, vai nevarētu atklāt, ka dieva nav. — Tai laikā bija tendence katru vairāk izglītotu cilvēku apvainot ķecerībā. Lorenco Magaloti kādā vēstule žēlojas par laikmeta tumsību, kad «matemātiķus uzskata par burvjiem, fiziķus — par ateistiem un literatūras pētniekus — par ķeceriem».

445. Ipp. … audzēja daudz sīpolu … — Arī Certaldo ģerboni tai laikā bija sīpols; vēlāk to nomainīja lauva ar liliju viena ķetnā.

445. Ipp. Tulijs — slavenais senās Romas orators Marks Tūlijs Cicerons (Marcus Tullius Cicero, 106.—43. g. pr. m. ē.).

769

Kvintiliāns — Marks Fābijs Kvintilians (Marcus Fabius CJuintiliānus, apm. 35.-95. g. m. ē.) — ievērojamais retorikas teorētiķis senajā Romā.

40 Dekamerons

446.   lpp. Gulo — brā]a Čipollas kalps īstajā vārdā saucies Arigučo Agineti un 1325. g. bijis slimnieku kopējs San Filipo hospitālī.

Lipo Topo — Toskanas gleznotājs. Tuvāku ziņu par viņa dzīvi trūkst. Lipo Topo kļuvis slavens ar savu testamentu, kurā viņš novēlējis draugiem un tuviniekiem daudzus tūkstošus dukātu, kas viņam nemaz nav piederejuši. Kad testamenta izpildītājs jautājis, kā tādā gadījumā viņa novēlējums izpildāms, Lipo Topo atbildējis: «Tur jau ir tas āķis.» Tādā kārta šis teiciens kļuvis par parunu un Lipo Topo vārds par nepārspējamu blēņdaru apzīmējumu.

Aristotelis (384.—322. g. pr. m. e.) — lielais grieķu filozofs, zinātnieks, loģikas pamatlicējs, daudzu ētiska, politiska un zinātniska satura sacerējumu autors Kaut arī sholastu sagrozīta, viņa mācība bija cieņa viduslaikos.

Seneka (3. — 65. g. m. ē.) — romiešu filozofs, stoicisina (ideālistiskās filozofijas virziens) pārstāvis.

447.  lpp. Altopašo putras katls. — Altopašo klosterī bija paradums divas reizes nedeļā izsniegt nabagiem putru. «Altopašo putras katls» kļuva par apzīmējumu milzīgam lielumam.

447.  lpp. Nuta — no vārda «Benvenuta».

448.  lpp. Siņori un donnas… — Tālākā brāļa Cipollas runa — izdomājumi, lai apmanītu letticigos ļautiņus.

449.  lpp. Abruci zeme — Abruci — Itālijas province, slavena ar saviem cūkgaļas izstrādājumiem.

Muzo del Sadžo — Florences tirgotājs, uzpircējs.

Montē Morello — kalns Florences tuvumā. Brālis Cipolla min to saviem lētticīgajiem klausītājiem kā kāda ievērojama literāra darba nosaukumu.

Kaprecijs — daži Bokačo darbu petnieki (Fanlāni, Kamerini, Kostero u. c.) domā, ka tas ir kāda tai laika izplatīta humoristiska sacerejuma nosaukums.

450.  lpp. …vienu no svētā Gerardo da Villamaņas tupelēm. — Gerardo da Villamaņa — Hospitāliešu ordeņbrālis. Sā ordeņa piederīgie valkāja koka tupeles.

Gerardo di Bonsi — vilnas apstrādāšanas meistars F.lorencē.

.. . priekšnieks neatļāva man radīt jums šos svētumus, pirms nebija pārbaudījis… — Kaut gan pastāvēja noteikums, ka svētās relikvijas nedrīkst rādīt ļaudīm, kamēr tās nav parbaudītas (ja ne citādi, tad ar uguni), tomēr ir daudz gadījumu, kad viena un ta pati relikvija bija atrodama vairākas dažādas vietas, piem., sv Jāņa Zeltamutes galva bija redzama divās dažādas Toskānas pilsētas Vēstures hronikas vesti, ka vel 1352. g. (Bokačo beidza «Dekameronu» 1353. g.) Itālijā ar neiedomājamu svinīgumu un godbijību sagaidīta relikvija, ko dāvājis Apūlijas karalis Luidži, proti, svētās Reparātas roka. So koka roku tauta vairāk neka četrus gadus pielugusi kā īstu relikviju.

459. lpp. Lucifers — Rīta zvaigzne jeb Venēra, jeb Auseklis (no lat. lūcifer — gaismas nesējs).

462. lpp. Laudu dziedātāju brālības — laicīgas brālības, pastāvēja Flo- rencē pie San Mikele un Santa Maria Novella baznīcas. Laudu dziedātāji katru sestdienu pēc pulksten trijiem sapulcējas baznīcā un mācījās četrbalsīgi dziedāt laudas («slavas dziesmas», no lat. «laudāre» — «slavēt»), kā arī Lorenco Mediči, Pulči, Džambulāri u. c. saceretas dziesmas. Laudu brālības priekšgala bija vecākais. Santa Maria Novella baznīcas Laudu dziedātāju vecākā amatu no 1311. g. izpildīja Džanni Loteringi.

Kamcrāta — vieta Fjēzoles abatijas tuvumā (Camerata — it. no Cam- pus Martis (lat.) — Marta lauks).

466. Ipp. Otrā novele. — Sās noveles viela aizgūta no Apuleja «Zelta ēzeļa» (Apuleus «Asinus aureus» Liber IX).

477.  Ipp. Ceturtā novele. — Ka norada Fošē (Fauchet «Receuil de l'origine de la Langue, Poesie Frangoise, Ryme, Romāns»), šis noveles viela aizgūta no veefranču autoriem.

478.  Ipp. Toļāno — no vārda Kristofāno (Cristofano, it.).

Gita — no varda Margerita (Margherita, it.).

482. Ipp. Piektā novele. — Sas noveles motīvs (par greizsirdīgu vīru, kas, pārģērbies par priesteri, uzklausa sievas grēksūdzi) sastopams kā latīņu, tā veefranču valoda saceretos stāstiņos pirms Bokačo.

509. Ipp. … ozols no pirmā cirtiena negāžas. — No latīņu valodas pārņemts sakāmvārds («Multīs ietibus delicitur quercus»),

520. Ipp. … šeit uz kūmu būšanām neskatās. — Sā teiciena dēļ Ortenzio Lando savā' gramatā «Paradoksi» (Ortensio Lando «Paradossi», Libro II) nosoda Bokačo, ka viņš «izdomājis» noveli, no kuras lasītājs gūstot nelāgu mācību.

521.  Ipp. Arčits un Palemons — tēli no Bokačo poēmas «Tēseida» (1341.). Tēbu ķēniņa Kreonta dēli Arčits un Palemons, nokļuvuši Tezeja gūstā, iemīlas viņa radiniecē Emīlija. Divkaujai jāizšķir, kam dai|ava piederes. Galu galā tomēr Emīliju gūst divkaujā uzvarētais Palemons.

529.   Ipp. …ja no Aleksandrijas sultānu būtu atveduši sasaistītu uz Aviņonu. — No 1309. g. līdz 1377. g. Francijas pilsētā Aviņonā atradās pāvesta sēdeklis.

530.  Ipp. … ik svētdienu vīksnas pakājē viņš ar daudziem labiem un svētiem vārdiņiem stiprināja savus draudzes locekļus. — Itālijas ciematos pie baznīcas kapsētas parasti auga liela vīksna, kuras paēnā vasarā pulcējās baznīcēni un, gaidot salasāmies pārējos dievlūdzējus, klausījās priesterī, kas mācīja viņiem tikumisku dzīvošanu.

Rida un ballonkio — zemnieku dejas. Rida — rotaļu deja.

Kijrie — «Svētais dievs, apžēlojies» — dziesma, ko dzied pirms epistula nolasīšanas kato]u baznīcā.

Sanctus — «Svēts» — kato|u garīgā dziesma, ko dzied pirms konsekra- cijas, iesvētot maizi un vīnu.

532. Ipp. Priesteris, redzēdams, ka tā nevēlas viņam izdabāt citādi kā vienīgi ar «■salvum me fac», kaut gan viņš būtu gribējis to panākt «sine custodia»… — Salvum me fac (lat.) — dod man ķīlu. Sine custodia — bez nodrošinājuma, t. i., bez saistībām.

535.  Ipp. Kalandrino — īstajā vārdā Džovanoco di Pjerino (Giovannozo di Pierino), gleznotājs. Kā Filipo Baldiriuči noskaidrojis pec Florences arhīva dzimtsarakstu materiāliem, Bokačo savās novelēs tēlo Kalandrīno, visnotaļ balstoties uz patiesiem faktiem. Sis Kalandrīno bijis tik lētticīgs, ka viņa vārdu Itālijā lietoja parunā «Padarīt otru par Kalandrīno», tas nozīmē —- iestāstīt otram kaut ko gluži neiespējamu.

Bruno — Florences gleznotājs Džovanni d'Olivjeri (Giovanni d'Olivieri), Kalandrino draugs.

Bujalmako — gleznotājs, īstajā vārdā Bonamīko di Kristoforo (Buona- mico di Cristoforo). «Bufalmako, Bruno, Kalandrino» nav Bokačo izdomātas iesaukas; šādos vārdos ininetie gleznotāji bija pazīstami tā laika Florencē.

49*

536.  Ipp. Mazo del Sadžo — Florences tirgotājs.

771

Berlincone — fantastiska zeme, tāpat kā visas tālāk minētās.

537. lpp. Heliotrops — za|š akmens ar sārtu dzislojumu. Ticēja, ka šis akmens padara ta valkātāju neredzamu.

539.  lpp. …pēc hennegaviešu šaurās modes… — Hennegava — viduslaiku Nīderlandes province. Flāmi tolaik valkaja garus un šaurus svārkus.

540.  lpp. Tessa — no vārda Kontessa.

546. lpp. Cutaca (Ciutazza) — no vārda «Čuta» (Ciuta), kas ir vārda «Benričevuta» (Benricevuta) saīsinājums. Ar sufiksiem -azzo, -azza itāliešu valoda piešķir vardam nievājošu nozīmi.

518 lpp. Marke — viena no provincēm Adrijas jūras krastā, ko senatnē pārvaldīja pavests. Markes galvena pilsēta — Ankona.

519. lpp. Rībi un Mateuco — tā laika Florences pilsoņi, tāpat kā Mazo ael Sadžo.

Sas noveles sižets un vides raksturojums atbilst patiesībai.

559. lpp. …kāds mācīts virs mii atraitni… — Daudzi Bokačo darbu pētnieki domā, ka mācītajā vīrā (it. — uno scolare) Bokačo tēlojis pats sevi un ka atraitne ir tā pati dižciltīga dama, ar ko viņam mūža otrā pusē gadījies visai nepatīkams mīlas piedzīvojums un kas tēlota viņa «Krauklī» jeb «Mīlas labirintā» (II Corbaccio jeb Labirinto d'Amore). «Mīlas labirintā» minētās dāmas mirušā vira ēna atnāk no purgatorija ciemā pie dzejnieka, un viņi abi sarunājas un zobojas par atraitni.

564. lpp. … līdzīgs stārķim… — Izteiksme, aizgūta no Dantes. Skat. piezimi 86. lpp.

579. lpp. Astotā novele. — Sīs noveles viela aizgūta no veefranču autoriem.

582. lpp. Trevizāniešu deja — sena deja, celusies Trevizo pilsētā.

lpp. …mūsu pilsoņi — gan tiesneši, gan ārsti, gan notāri atgriežas še no Bolonas… purpura un vāverādu mantijās… — Boloņa bija slavena ar savu universitāti. Purpura mantijas viduslaikos valkāja ārsti.

lpp. …San Gallo Luciferam rīklē… — San Gallo baznīcā bija uzgleznots Lucifers briesmigā izskatā ar atplestu muti.

Leņaija (Legnaia) — Itālijas apvidus, kur audzēja daudz arbūzu un meloņu.

Montezone — lauku ciemats I-'lorences tuvumā.

Mikēle Skoto (Michele Scoto) — Fridriha II galma astronoms, minēts «Dievišķās komēdijas»Elles XX dzied.

lpp. Presto Džovanni (Pretejanni) — Etiopijas ķeizars.

Skinkimura — izdomāts vārds, ar ko Bruno mu|ķo Simoni.

lpp. Agnus dei (lat.) — dieva jers.

lpp. Avičena jeb Ibn-Sina, Abu-Ali al-Hussain (980.-1037.), ievērojams tadžiku filozofs, rakstnieks, zinātnieks un ārsts. Viņa darbi augstu novērtēti ne tikvien Austrumos, bet arī Rietumeiropā.

Ipokrāts — sagrozīts grieķu ārsta Hipokrāta vārds.

… lai es aizeju kājām no šejienes līdz Perētolai… — No Florences līdz Perētolai ir nepilnas stundas gājiens, bet Simone, nebūdams florencietis, to nezina.

Kakavinčilji (Cacavincigli) — netīra, šaura Florences šķērsieliņa, kur dzīvoja nabadzīgākie |audis.

lpp. …liktu pat svētulēm noaut zābakus… — Tai laikā sievietes vispār nevalkāja zābakus.

592. lpp. …kristīts svētdienā… — Tai laikā svētdienā nepārdeva sali. Nosaucot Simoni par svētdienā kristītu, Bufalmako grib sacīt, ka viņš ir «galva boz sāls» (latviešu vai. adekvāta izt. — «tukšpauris, aitasgalva») resp. niu|ķis.

593.  Ipp. l.aterina — vieta Areco tuvumā; kā sugas vārds «laterīna» florenciešu izloksnē apzīmē atejas vietu. Tātad šeit ir vārdu rota|a.

594.  Ipp. …iesvaidīt par slapjo bruņinieku… — Tai laikā patiesi bija t. s. «slapjie jeb peldinātie bruņinieki» (it. Cavalieri Bagnati). Iesvaidīšanas ceremonija notika īpaši sagatavotā vannā baznīcā. Pēc tam jauniesvaidītā krusttēvi nogādāja viņu balti klātā gultā.

596. Ipp. … līdz Ripoles mūķenēm… — Ripolē atradās sv. Jēkaba sieviešu klosteris.

599. lpļ). Desmitā novele. — Sīs noveles viela aizgūta no tai laikā populāra stāstu krājuma latīņu valodā.

602. Ipp. … ieraudzīja greznu gultu ar Kipras putniņiem… — Tai laikā gultas stabus izrotāja ar krāsainiem putniņiem — mehanizētām rotaļlietiņām, kas iedarbinātas atdarināja putnu balsis.

621. Ipp. Otrā novele. — Noveles viela aizgūf a no sena stāstu krājuma latīņu valodā.

623. Ipp. … sasieniet savu aubi. — «Kundze, sasieniet savu aubi!» kļuvis Itālijā par sakāmvārdu, ja kāds, kam pašam netīra sirdsapziņa, nosoda otru.

627. Ipp. ..aptieka ar izkārtni «Melone». — Norādījums uz Simones muļķību. «Melone» (it.) nozīmē «melone» un pārn. noz. — «tukšpauris, muļķis».

630. Ipp. Ceturtā novele. — Sai novelei pamatā patiess notikums.

636. Ipp. Nikolo Kornakini, viņa dēls Filipo un citas šai novelē darbojošās personas patiesi dzīvojušas Bokačo laikā Florencē.

651. Ipp. Cako (it. Ciacco) — Dante telo Cako «Dievišķās komēdijas» Elles VI dzied.

653. Ipp. Filipo Ardženti — tēlots «Dievišķās komēdijas» Elles VIII dzied.

660. Ipp. Desmitā novele. — Kā norāda Fušē, šai novelē Bokačo izmantojis vienu no franču menestrela Ritbefa (Rutebeuf, miris 1310.) fabljo.

670. Ipp. Rudžēri dei Fidžovanni — Rudžēri no Fidžovanni dzimtas (it. Figiovanni — no «Fili Giovanni», t. i., «Džovaivii dēls»),

671.  Ipp. Spānijas karalis Alļonss — Alfonss XI, sāka valdīt 1308. g., bija loti iecienīts gvelfu vidū.

675. Ipp. Gino di Tako (Ghino di Tacco) — minēts arī «Dievišķās komēdijas» Purgatorija VI dzied.

679. Ipp. Trešā novelc. — Manni norāda uz līdzīgu motīvu nostāstā par Džovanni Elemozinjēri (elemnsiniere (it.) — žēlastības dāvanu devējs) no «Svēto tēvu dzīves» («Vite dei Santi Padri», Tomo II).

687. Ipp. Katahna — Katerīna (Boloņas izloksnē).

693. Ipp. Piektā novele. — Sās noveles viela aizgūta no Bokačo laikā izplatīta stāstu krājuma, kura autors anonīms.

699. Ipp. Kārlis Vecākais jeb Anžujas Kārlis (Carlo d'Angio) — ieradās Itālijā 1265. g. un pārvaldīja Neapoli un Sicīliju.

Gibelini un goelfi — skat. piezīmi 105. un 115. Ipp.

701. Ipp. . . tās ir manas meitas, vienā stundā dzimušas; vienu no viņām sauc par Džineoru Daiļo un otru — par Izotu Gaišmataino. — Karaliene Dži- nevra ir viduslaiku franču bruņinieku romānu varone, karaļa Artura sieva, bruņinieka Lanselota sirdsdāma.

Izota, saiļkta Gaišmatainā, ir viduslaiku franču bruņinieku romāna «Tris- tāns un Izote» varone.

705.  lpp. Aragonas karalis Pjetro — ieradās Palermo 1282. g. augustā.

706. lpp. Miko no Sjēnas — lai laikā populārs improvizators; viņu min Ubaldīni, apcerot Frančesko da Barberīno grāmatu «Documenti d'Amore».

711.  lpp. Astotā novele. — Sās noveles motīvs aizgūts no Valerija Mak- sima «De Amicitia» («Par draudzību»), kā doma Bokačo darbu komentētājs Manni.

712.  lpp. … kad Oktaviāns Cēzars vēl nebija nosaukts par Augustu … — Romas ķeizars Oktaviāns (Caesar Octavianus, 63. g pr. m. ē. — 14. g. m. ē.) saņēma no senāta Augusta titulu (Augustus — dievu paaugstinātais) 27. g. Līdz tam valdīja triumvirāta un saucās Gajs Oktāviāns (Gaius Octaviānus).

Aristips (dz. apm. 436. g. pr. m. ē., miršanas gads nezināms) — grieķu filozofs ideālists, Sokrāta skolnieks, kirēniešu virziena dibinātājs. Pēc kirē- niešu inacības — vienīgā cilvēka darbības noteiceja ir bauda (gr. hedonē), kirēniešus medz saukt arī par hedonistiem.

719.  lpp. …es esmu no pilsētas, kas valda pār visu pasauli, bet viņš — no pilsētas, kas pakļauta manai pilsētai. — Aprakstītajā periodā Atēnas bija pakļautas Romai un maksaja tai meslus.

720.  lpp. … daudz aprakstu pur Kvinciju triumfa gājieniem uz Romas Kapitoliju. — Senajā Roma karavadonis, kas bija karā uzvarējis, ieguva tiesības uz triumfu — tā sauca svinigu gājienu, kura priekšgalā t. s. triumfa ratos brauca uzvarētājs ar lauru vainagu galvā. Viņam sekoja uzvarētāji karapulki. Gājiens virzījās uz Kapitoliju, kur notika svinīga upurēšanas ceremonija. Kapitolija pakalna atradās Jupitera, Junonas un Minervas tempļi.

723. lpp. Pretors — augstākais tiesas ierēdnis senajā Romā.

727. lpp. Saladīns nolēma pats savām aam apskatīt kristīgo valdnieku gatavošanos krusta gājienam… — Ka apgalvo Sansovino, Bokačo, aprakstot Saladīna ceļojumu, balstās uz vēstures faktiem.

742. lpp. Desmitā novele. — Sās noveles fabula aizgūta no veefranču stāstu krājuma «Le Parement des Dames». Petrarka šo Bokačo noveli ļoti slavējis un pats tulkojis latiņu valoda, un ar nosaukumu «De obedientia, ac fide u.\oria» («Par sievas paklausību un uzticību») tā ievietota Petrarkas latīņu valoda sacerēto darbu 1 sējumā. Pēc šis noveles motīviem sacerētas vairākas drāmas gan itāliešu, gan franJu valodā, gan dzejā, gan prozā. 1395. g. franču komēdijas aktieri izrāda drāmu ar nosaukumu «Le Mystere de Griselidis Marquise de Saluces» (Saluco marķīzes Grizeldas mistērija), kas ietverta 1736. g. Amsterdama iespiestā «Franču teātra» II sējuma.

daŽi vārdi par BokaČo un viņa «Dekameronu»

Dekamerona» ceturtās dienas ievadījumā Bokačo, runādams par jautro un nopietno stāstu dažādajiem vērtētājiem, piemin arī tādus, kas ieteikuši šādu blēņu pasaku sacerētājiem labāk padomāt par to, kā nopelnīt maizi, jo no tukša vēja neviens pārtikt nevarot. Bokačo domā, ka dzejnieki savās pasakās bieži vien atrod vairāk laba nekā viens otrs bagātnieks savos mantu pagrabos. Daudzi dzejnieki ar savām pasakām vairojuši sava laikmeta godu un slavu, kurpretim daudzi pārāk kārtīgi mantu vācēji pagaisuši bez jēgas un miņas. Kas gan vēl labāk var aizstāvēt dzejnieku radītās pasakas nekā Bokačo ar savu «Dekameronu»? Itāliešu rakstnieka varoņi sešos gadsimtos izstaigājuši visu pasauli, nenoguruši dodamies pāri paaudžu paaudžu gadu sliekšņiem, sastapdami arvien jaunus draugus, slavinādami Itāliju un aicinādami kopā tuvas un tālas tautas, peldami liekulību un citus nelāgus netikumus, skubinādami raudzīties dzīvē ar gaišām acīm, priecīgu sirdi, brīvu garu. Mūsdienu Itālija ir gluži citada nekā viņos tālajos laikos, bet pati zemes un pilsētu elpa, laužu valodas un raksturi, ikdienas sadursmes un ērnnbas, līdzcietība, dusmas un skaļi smiekli sasaucas pāri laikiem. Priecīgi un, jaatzīstas, arī mazliet samulsuši mēs apsveicam itālieti ar viņa raibo saimi savās latviskajās mājās. Dažiem ciemiņiem mūsu laika gaismā, liekas, ir neērti — lūk. piemēram, tuklajam, slinkajam un baudkārajam mūkam, kurš labprāt paslēptos kādā biezā krūmainē, bet Bokačo to notver aiz piedurknes un izvelk pašā priekšā. Nabagam jāslauka sviedri, debesīs kāpj agrās renesanses saule.

Plaši pazīstamas «Dabas dialektikas» ievada pirmās lappuses, kurās Fridrihs F.npelss runā par diženo renesanses laikmetu, kad radās «būtībā uz tautību dibinātas monarhijas, kurās attīstījās tagadējās Eiropas nācijas un tagadējā buržuāziskā sabiedrība». Tas bija varena apvērsuma laiks, cilvēki alka zināšanu, darbības un prieka. «Cilvēki, kas nodibināja tagadējo buržuāzijas kundzību, bija viss kas, tikai ne buržuāziski aprobežoti ļaudis. Gluži otrādi — lielākā vai mazākā mērā viņus bija apdvesmojis šim laikam raksturīgais drosmīgu piedzīvojumu meklētāju gars.» Un tālāk vēl Engelss uzsver, ka «sevišķi raksturīgs viņiem ir tas, ka gandrīz visi viņi dzīvo pašā sava laika interešu degpunktā, rosīgi piedalās praktiskā cīņā, nostājas vienas vai otras partijas pusē un cīnās viens ar spalvu un vārdiem, otrs ar šķēpu, bet daži ar tiem abiem». Tas teikts galvenā kārtā par renesanses augstāko ziedu laiku, bet pielāgojams zināmā mērā jau arī rīta cēlienam.

Džovanni Bokačo (Giovanni Boccaccio, 1313.—1375.) piedzimis Parīzē, dzīvojis un strādājis krietnu laiku Neapolē, bet cieši saaudzis ar sava tēva, Florences tirgoņa dzimto pilsētu. Florencietis bija itāliešu renesanses ieva- dītājs, «Dievišķās komēdijas» radītājs Dante, pēdējais viduslaiku un pirmais jaunā laikmeta dzejnieks, Florence bija arī Bokačo laikabiedra Fraričesko Petrarkas dzimtene. So triju rakstnieku laikā Itālijā un visā Eiropā vareni uzplauka pilsētas, un Florences rosme un bagātība bija sevišķi izcila. Vadmalnieki, zīda tirgoņi, naudas vīri, kuru zelta florīns tolaik staigāja ur: skanēja pa visu Eiropu, visu tā laika eiropiešiem zināmo pasauli, tā sauktie brangie, treknie ļaudis (popolo grasso), vilnas kārstuvju, vispār tekstilrūpniecības algotie strādnieki, čompi (ciompi), kuru streiki un dumpji iegājuši strādnieku kustības vēsturē, gvelfu un gibelīnu, tirgoņu un rūpnieku un feodālo aristokrātu cīņas — tas visai spilgti izcēlās, sadarbojās vai sacentās un asi veidojās Dantes, Petrarkas un Bokačo pilsētā. Vēlāk tur pie varas nāca baņķieri Mediči, un pilsētas slavu kopā ar rakstniekiem, filozofiem un zinātniekiem jo spožu darīja diženie renesanses gleznotāji, tēlnieki un celtnieki. Florence, itāliski Firenze, agrāk Florentia, ar savu izloksni k|uva par itāliešu rakstu valodas šūpuli, un visi pētnieki atzīme Bokačo nopelnus dzimtās valodas izkopšanā.

Džovanni Bokačo sarakstījis daudz grāmatu prozā un dzejā, poēmas un stāstus, apcerējumus par mitoloģijas, ģeogrāfijas, vēstures un rakstniecības jautājumiem itāliešu un latīņu valoda, taču visplašākās atbalsis pasaulē guva viņa noveļu grāmata «Dekamerons», kas radusies laikā ap 1352. nn 1354. gadu. 1348. gadā, kad Florencē plosījās mēris, desmit dižciltīgi jauni ļaudis pilsētas tuvumā cenšas aizmirst sērgas briesmas kādas jaukas mājas krāšņajos dārzos Desmit dienas viņu jautrajā pulkā raisās stāsti — katram katru dienu jāizstāsta pa vienam, un tā šai dekādē izaug simts noveļu. Tās visas kā rāmis, ietvars saslēdz kopā ievada stāsts. Viela smelta gan no tā laika dzīves, gan arī no citiem laikiem un citām zemēm. Sižeti nāk no senās pasaules un viduslaikiem, no Francijas un austrumiem. Itāliešu meistarā kalvē pārkaldināti, tie kļūst par itāliešu jaunās daiļprozas paraugiem, jaunlaiku noveles pamatiem, un visiem tiem Bokačo īpatnējais zīmogs.

Krājuma nosaukums izteic laika norisi un ietvaru — desmit dienas. Septiņas jaunavas un trīs jaunekļi, katrs pa savai gaumei, ar sava rakstura Iezīmēm izsjāsta gan pavisam īsiņus notikumus, kādus asprātīgus dzīves gadījumus, kas bieži vien savelkami vienā zīmīgā izteicienā, veiklā atbildē vai pamācībā, gan diezgan plašas noveles ar raibu raibām dēkām. Sastopamies ar cilvēkiem, kurus vada cēli nodomi un krietni tikumi, ar bezbailīgiem un pašaizliedzīgiem varoņiem. Lasām par vispasakainākajiem piedzīvoju* miem, liktenīgiem maldiem, pēkšņiem sarežģījumiem, kas pilnīgi salauž sār kumā nozīmēto dzīves līniju un novada pie pilnīgi negaidītiem atrisināju^ miem. Otrās dienas ceturtajā novelē tirgonis Rufolo pa divi lāgi zaudē visu savu mantu, tiek aplaupīts un aplaupa savukārt citus, izglābjas jūras viļņos uz kādas lādes, kurā, krastā izpeldējis, atrod lielu bagātību. Vientiešiem, pārmērīgi lētticīgiem ļautiņiem allaž klājas ļauni, ne vien vieglas uZr dzives kārotāji un manīgi blēži, bet ari gluži cienījami pilsoņi ar prieku izmu|ķo tādus vientiešus, — uzvar visur 1111 vienmēr stiprais, gudrais, un, ja cietušais pats nav gluži bez galvas, viņš pasmejas par savām neveiksmēm. Tā nav mūsu morāle. Deka pēc dēkas, — juteklības, baudkāres pilns laikmets, kad cilvēks, tikko nokratījis viduslaiku žņaugus, aizgūtnēm smēla no dzīves prieka avotiem, mācijās ar sevišķām alkām un aizgrābtību no antīkās senatnes varonības un daiļuma paraugiem. Skaļi smiekli atlido līdz mūsu laikam, un smējēji, atmetuši viduslaiku simbolus un alegorijas, visus misti? kas un metafizikas plivurus, sauc visas lietas īstajos ikdienas vārdos, dažu labu reizi savā vaļsirdībā aizejot par tālu, raugās dzīvē ar izsalkušām un nekādu plīvuru neaizmiglotām acīm. Bokačo augstāk par visiem cilvēkiem cēla Danti, bija loti lepns uz savu draudzību ar Petrarku, kādreiz mēģināja pat doties pa «Dievišķās komēdijas» pēdām tercīnās sarakstītajā poēmā «Mīlas redzējums», nopūlējas mūža beigu posmā ar zinātniskiem pētījumiem latīņu valodā un tad atkrustijās kā no velna pats no sava «Dekamerona», bei būtībā bija un palika cita vēriena un citu īpašību cilvēks. Viņš bija aizgrābts un lepns, kad Florences pilsētas tēvi — tas notika divus gadus pirms rakstnieka nāves, — viņam uzdeva noskaidrot publiskās lekcijās «Dievišķās komē? dijas» saturu un idejas, tā radot pirmo Dantes pētīšanas katedru, bet daucjzj pētnieki vēlāk apgalvojuši, ka Danti viņš tā ir nemaz neesot īsti izpratis. Un tā nu daudzkārt Bokačo nostāda pret Danti. Viens dzīvo pa aizpasauli, otrs zemes virsū, dzīves jūklī; viens slavina askētismu, otrs baudas un priekus, mīlestību; viens tuvojas baznīcai un reliģijai ar dziļu godbijību, pie viņas vārda vien lokot celi kā pie altāra, otrs nemitīgi izcilā un izpurina visas mācītāju un mūku apgrēcības un viltības, baudkāres un liekulības, — kādā Bokačo raksturojumā atrodam veselu desmitu šādu pretnostādījumui Tiem ir savs pamats, bet varam arī teikt — katram savi uzdevumi un savas spējas. Bokačo ar savu «Dekameronu» ir veiksmīgi pildījis sava laikmeta lielāko uzdevumu, palīdzējis saraut vecās važas, feodālisma un klerikālisma pinekļus.

Maksims Gorkijs kādā no saviem rakstiem, runādams par pasaules rakstniecības dižgariem, nosauc vienā uzskaitījumā Bokačo, Rablē, Sviftu, Servantesu, Lope de Veģu, Kalderonu, Voltēru, Baironu, Gēti, Selliju, Puš- kinu, Ļevu Tolstoju, Flobēru. «Sie un citi viņu vēriena rakstnieki,» saka Gorkijs, «nekad nav atzinuši labu un pareizu esam sava laika dzīves īstenību.» Gorkijs ar to gribējis sacīt, ka visi šie lielie rakstnieki feodālajā un kapitālistiskajā iekārtā saskatījuši daudzus ļaunumus un lielu postu, netaisnības un netikumus, ačgārnības un melus, tūkstošiem šķērš|u cilvēka ceļā uz brīvību un laimi. Lielā vēriena rakstnieki savos darbos patiesīgi parāda labo un |auno, laimi un postu, varoņus un neliešus, cits asāk un spilgtāk, cits sau- dzīgāk un paviršāk, bet neviens no viņiem nav teicis dzīves īstenībai atzīstošu un cildenu «jā». Bokačo ir viens no izcilākajiem sava laika humānistiem. Vārds balstās uz cilvēku un cilvēcību, un cilvēks, kura prāts viduslaikos bija sava- žots un nomākts, humānisma laikmetā sāka no jauna izplest spārnus. Galvenā važotāja un nomācēja bija baznīca, un pret kato|u baznīcu un tās kalpiem tad arī tika vērsts visvairāk cirtienu. Garīdznieki, mūki parādās visā savā dvēseles kailumā, un skats ir ārkārtīgi nepievilcīgs, bieži vien atbaidošs un derdzīgs, labākā gadījumā nožēlojams vai smieklīgs. Mūki ir pilnīgi savu miesīgo kaislību un netikumu varā, un, lai tās apmierinātu, viņi neat sakās ne no kādiem līdzekļiem, gatavi uz noziegumiem. Viņi māna, krāpj lielos un mazos darījumos, bet tauta un Bokačo kopā ar to beigās tomēr uzvar, soda viltīgos mūkus, novelēs sabiedrība apmāna viņus pašus, apsmej un izmu|ķo, — dots pret dotu. Trešās dienas septītā novele ce] priekšā veselu apsūdzību, izklāsta mūku dzītes nelāgo jēgu. Esot bijuši kādreiz svēti un cienījami mūki, bet tie laiki sen pagājuši, tie būs bijuši paši kristietības sākumi. Tad baznīcas kalpi bijuši vienkārši tērpos un iztikā, vēlāk kļuvuši grezni un kārīgi; senlaikos rūpējušies par dvēseju glābšanu, vēlāk sākuši dzīties pēc varas, bagātības un sievietēm; viņi nosoda baudu un mantu karotājus tikai tāpēc, lai sievietes un bagātība nonāktu viņu pašu rokās. Atklāti viņi saka: «Dariet tā, kā mēs runājam, nevis tā, kā paši darām.» Kristus Sākumā esot paveicis kādus izcilus darbus, radījis labus paraugus, tad mācījis, sprediķojis, un ta būtu jārīkojas arī baznīcas kalpiem. Tās pašas dienas astotajā novelē abats paskaidro, ka grēki nemaz nekaitē svētam cilvēkam, jo svētums taču piemājojot dvēselē, bet grēks iniesā. Bokačo pauda sava laika domas. Pilsētu buržuāzijai bija vajadzīga vienkārša baznīca; tāpēc lieka šķita visa plašā un greznā baznīcas iekārta ar mūkiem, klosteriem, prelā- tiem un Romas kūriju, kas aprija milzīgu naudu, izvilināja vienkāršajai tautai pēdējos grašus. Tā laika buržuāzija nikni uzbruka dažām baznīcas dogmām un prasībām, dažiem viņas iestādījumiem. Kāpēc sevišķi neciešama likās garīdznieku bezlaulība, celibāts, «to neviens nepaskaidro tik labi ka Bokačo», raksta Engelss. Izvirtušie mūki bieži vien izārdīja ģimenes dzīvi. Un te tūliņ arī jāpiebilst, ka Bokačo bija ticīgs cilvēks. Padomju zinātnieks, romāņu kultūras pētnieks Stefans Mokulskis raksta: «Pastāvīgi atmaskodams izvirtušos mūkus, Bokačo tomēr nebūt negribēja noliegt mūku kārtu un katolisko baznīcu visumā. Viņš palika ticīgs katolis, atzina visas reliģiozās normas. Viņa antiklerikālā satīra nepāraug antireliģiozā, tā tikai vēlējās izlabot trūkumus, kādus viņš bija saskatījis baznīcā. Bet Bokačo satīrisko uzbrukumu objektīvais iznākums stipri pārsniedzis viņa objektīvos nodomus. Tālāko paaudžu apziņā «Dekamerona» satīra ieguva spilgti antireliģiozu skanējumu.» Mēs paskatāmies pasaulē un redzam, cik stipri vēl savažo |aužu prātus baznīcas dogmas. Vatikāns kalpo Volstritam, imperiālistiem. Nav nemaz jāmeklē pa Itāliju pec «Dekamerona» garīdznieku un mūku pēctečiem, ar tiem dažkārt sastopamies mūsu pašu mājās, un šai ziņā «Dekamerons» izradās pavisam aktuāls.

Bokačo savās novelēs par mūkiem un mūķenēm nav skopojies, attēlodams viņu erotiskās dēkas. Baltais lakats un melnais tērps, viņš saka, nevienu nepasargā no kaislībām, cilvēks šai tērpā nekļūst par akmeni. «Dekamerona» vaļīgās noveles atspoguļo tomēr vēl arī ko citu, un proti, renesanses cilvēka jaunās morāles, sadzīves brīvības sajūtas, viņa cīņas pret sastingušām normām. Sievieti viduslaikos sauca par zemāku radījumu nekā vīrieti, laulībā viņu pārdeva kā mantu, viņas gribu un ilgas neviens neņēma vērā, viņas tieksmes tika apspiestas, tā bija velna radība, ragana. Bokačo «Dekamerona» nostājas sievietes pusē, mīlestība viņam -ir vienīgais likums. Bokačo erotiskais va|īgums pauž renesanses dzīves alkas un prieku. Taču mīlestība nav tikai bezgalīgu prieku avots, tā bieži jo bieži sacērtas traģiskos mezglos, prasa upurus, liek izciest bargus likteņus, aizved nāvē. Traģiskās noveles apvalda smaidu uz lūpām, rada dzi|u nopietnību, uzbango sāpes. Valšķīgais smaids, raibās un vaļīgās dēkas, ska|ie dzīru smiekli tā aizrauj daudzus lasītājus, ka viņi nekā cita «Dekameronā» arī nesaskata. Pret šo vulgāro uzskatu nostāsies katrs, kas būs nopietni izsekojis visām Bokačo personāžu gaitām. «Bokačo nepazīst nekādus aplinkus, katru lietu un parādību viņš sauc īstā vārdā, nekas cilvēkā un tā dabiskajās dziņās viņam nav netīrs, piedauzīgs vai noklusējams. Savos visriskantākajos tēlojumos viņš nemeklē nekādu pikantēriju un necenšas kairināt neattīstīta lasītāja zemos instinktus. Tikai liekuli un mietpilsoņi visu to meklē un, protams, arī atrod «Dekameronā». Bokačo stāv pie lielā renesanses laikmeta sliekšņa, drošu roku viņš atver vārtus jaunās vēstures personībai, kura kratās nost no vidusSiiku liekulības plīvuriem, grib parādīties brīva un pilnīga visā savā reālajā cilvēciskajā īstenībā. Sī īstenība ir ārkārtīgi dažādīga, un ari to atspoguļo «Dekamerona» stāsti. Lielākā daļa no tiem ieturēta humoristīgu anekdotu garā; taču krājumā netrūkst arī īsti sentimentālu, bez tam arī saturā dzija traģisma pilnu sacerējumu, kā, piemēram, visi ceturtās dienas stāsti.»*

Ar visām savām atšķirībām un savrupām īpašībām Bokačo turpināja Dantes iesākto itāliešu rakstniecības un kultūras attīstības līniju, kur bieži Vēl saskatāmas agrās renesanses saites ar viduslaikiem. Zināšanas un prata šaubas, neticība vēl jaucas ar māņiem un visērmīgākajiem izfantazējumiem un veciem ticējumiem, bet spilgtas ir un paliek jaunā laika pazīmes. Bokačo virzīja tālāk itāliešu valodu un rakstniecību, pielika savu plecu visas pasaules rakstniecības darbā, viņa krājums kļuva par pamatu jaunam reālistiskam rakstniecības žanram — novelei, stāstam. Sī jauna stāsta dēkainības, māņu, izdomas un tiešamības sajaukumā varēja jau skaidri sajust tā reālistisko raksturu. Lai kas tur aprakstīts, labākajos stāstos tas izdarīts lietišķi, tautai saprotami, krāsaini, ar zīmīgām detaļām, asprātīgi. Pazīstamais krievu pētnieks, plašas Bokačo biogrāfijas autors un «Dekamerona» tulkotājs Aleksandrs Veselovskis par pašu stāstu krājuma ieceri un ietvaru saka: «Bokačo uztvēris cfzīvu, psiholoģiski pareizu īpašību — dzīves alkas pie nāves sliekšņa.» Jau pašā sākumā reālistiskajā tēlojumā ievijas romantika, kā tas noticis un notiek visā pasaules rakstniecībā. No Bokačo un viņa laikabiedru stāstiem daudz guvuši pa sešiem gadsimteņiem prozas meistari visas tautās. Un ne vien prozas mākslinieki, arī Šekspīrs vienu otru sižetu atradis itāliešu nove|u krājumos. Kad mūsu dienās stāstījumā visvairāk saista pats notikums, neparastais apstākļu savijums, spilgts anekdots, — vai nu tas būtu Mopasāna vai mūsu Ezeriņa un Rozīša stāstā, — pēc tāitāliem senčiem meklējot, nonākam pie «Dekamerona».

Mūža pēdējā posmā Bokačo iegrima reliģiozās pārdomās, vērtēja visu ar askēta prasībām. Viņš, kas bija aizstāvējis un cildinājis sievieti, sāka to ļauni nopaļāt alegoriskajā poēmā «Krauklis» jeb «Mīlas labirints». Kāds kartēziešu mūks to bija pagalam sahiedejis ar elles mokām pēc nāves, un savu «Dekameronu» viņš vairs neatzina. Tikai Petrarkam izdevies pierunāt viņu galīgi nepamest rakstniecību. Pasaules rakstniecības vēsturē zināmi vairāki tādi gadījumi, un allaž tie liecinājuši par radošo speķu izsīkumu, par garīgo krīzi. Gogolim «Mirušās dvēseles» vēlāk iedvesa bailes, otras daļas nobeiguma rokrakstu viņš divas reizes savās šaubās un mokās sadedzināja, bet romāns dzīvo tālāk. «Mirušās dvēseles» kļuvušas nemirstīgas Tikai petnieki tagad pārlasa Bokačo traktātus un «Kraukli», bet dzīvo «Deka- merons». Nestādīsim to blakus Dantes varenajai, cildenajai poēmai, bet netuvosimies jautrajām novelēm ar nicināšanu un varbūt liekuļotu sašutumu. Jau savā stāstā «Fiameta» (1345. gadā), kura varone valkā Bokačo mīļotās

1 Rūdolfs Egle un Andrejs Upīts, Pasaules rakstniecības vēsture, II, 90.

vārdu (Fiameta ir ari viena no «Dekamerona» stāstniecēm), rakstnieks sasniedz krietnus panākumus reālistiskā tēlojumā. Dantes Beatriče un arī vēl Petrarkas Lauravšķiet no gluži citas pasaules. Veselovskis raksta: «Dante un Beatriče ic«eras veca kato|u tempļa iekārtojumā, kur skan melodijas un pa daudzkrāsainajiem logiem ieplūst vakara stari; Fiametu un Pamfilu neizrausi no Baiju krasta ainavas un Neapoles salona reibinošās atmosfēras Tur — jauneklīga mila, kas šķīstās atmiņās izlolota par notikumu ar pasaules nozīmi, te — stāsts par svelmainu kaisli, kas aizrauj prātus, bet īstenībā ir loti ikdienišķa ar savām jūsmām un pakritieniem, un vienkāršas cilvēcīgas laimes ilgām.» Bokačo savu Fiametu mīlēja vienkārši un dabīgi, neklīzdams pa platoniskām mēnesnīcām. «Dekameronā» tagad kāda situācija, kāda frāze šķiet par sāju, bet tā ir nemākslota, izaugusi 110 laikmeta. Pilsētu labklājību un nākotni Bokačo laikā jau piemekleja asas pretišķības, sabiedriski sarežģījumi, kas izpaudās pec «Dekamerona» ari Bokačo darbos un svārstījās noskaņās, bet viņa mūža un darbu lielākā un labākā dala pilna dzīves prieka un optimisma, pilsētu buržuāzijas uzvarošā speķa. Tā laika buržuāzijas izcilākie pārstāvji nebija buržuāziski aprobežoti, sīkumaini, liekulīgi, — atcerēsimies vēlreiz to. Laiks gāja tālāk. Trīs gadus pēc Bokačo nāves brāzmaini sacēlās Florences čompi, algotie vilnas sukātāji un vadmalas audēji. Gan tos apspieda, un brangie ļaudis, siņorijas kungi, guva virsroku, bet laiks ritēja ritēdams. Dižrenesansē blakus rakstniekiem, kā jau teicām, bieži vien tos tālu pārspējot, nostājās gleznotāji un tēlnieki, arhitekti. Tiern bija cits vēriens, citi izteiksmes līdzek|i, spožums un krāšņums, bet arī audekls, marmors un celtņu akmeņi apliecināja brīvā gara un mākslas meistarības uzvaru. Pa gadu simtiem buržuāzija sen pārdzīvojusi savus ziedu laikus, izšķērdējusi savas radošās bagātības, izvirtusi. Mūsu laika varenais virzītāja spēks ir uzvarējušā un tālākas uzvaras kaldinošā proletariāta idejas un mērķi, viņa optimismam nav neuzvaramu šķēršļu. Un taisni šis 20. gadsimta, komunisma laikmeta optimisms ļauj saskatīt vērtības, pievilcīgas īpašības arī sen aizgājušo laiku stāstos. Kad šodien lasām, dzirdam par viņpasaules māņu sludinātājiem, kad paši satiekamies ar liekuļiem, kas paceļ acis uz debesīm, bet domā par zemes mantām, neviļus nāk prātā 14. gadsimtā Bokačo atmaskotie baznīcas kalpi — tiešām viltnieki sasaucas, saderas kopā. Pirmās dienas trešajā novelē bagātais ebreju tirgonis Melhizedeks izstāsta sultānam Saladīnam notikumu ar trim gredzeniem, ko vēlāk Lesings iz- izmantoja savā drāmā «Nātāns Gudrais». Visi tris gredzeni līdzinās cits citam, visi tikpat vērtīgi. Melhizedeks domā par ticībām, vēlāk stāstu iztulkoja plašāk, mūsu laikos tā pamatdoma izaugusi par visu rāsu un tautu vienlīdzību. Neaiziesim par tālu, bet prātā tomēr iegulstas doma, ka no renesanses laikmeta nāk arī visiem laikiem saprotamas vēstis. Bokačo nav bijis ne dedzīgs cīnītājs, ne apzinīgs un tālredzīgs pravietis, — izlasīsim grāmatā to, kas tur ir, — cilvēku tiekšanos pēc laimes un cilvēcības. Mēs zinām, cik spēcīga izveidojās reālistiskā dailproza vēlāk, cik asi tā šauta un atmaskoja buržuāziju, kapitāla kungus un klerikālus (te varam pieminēt Andreja Upīša «Stāstus par mācītājiem» un «Kailo dzīvību»). Atšķirdami «Dekameronu», mēs tuvojamies reālistiskās prozas sākumiem. No tiem vēl arvien verd dzīvība, žirgta doma, brīvi smiekli — debesīs kāpj Itālijas agrās renesanses saule.

I. Sudrabkalns

SATURS

Prieķšvārdi…………………………………………………………………………………………………… 7

PIRMĀ DIENA (PAMPINEJA)

Ievadījums (Mēra sērga Florencē)…………………………………………………………………. 13

Pirmā novele. Sers Capelleto………………………………………………………………………….. 28

Otrā novele. Jūds Ābrams dodas uz Romas galmu……………………………………………. 40

Trešā novele. Jūds Melhizedeks un stāsts par trim gredzeniem . 45

Ceturtā novele. Kāds mūks apgrēkojies pārmet savam abatam to pašu

pārkāpumu…………………………………………………………………………. _• • 48

Piektā novele. Monferāto marķīze un Francijas karaļa neprātīgā

mīlestība……………………………………………………………………………………………… 52

Sestā novele. Mūks, ļaunprātīgas ķecerības inkvizitors……………………………………. 55

Septītā novele. Bergamīno Kanes della Skalas galmā……………………………………….. 58

Astotā novele. Gviljelmo Borsjēre un mesers Ermīno Grimaldi … 63

Devitā novele. Kipras karalis un kāda dižciltīga Gaskoņas dāma . 66

Desmitā novele. Maestro Alberto no Boloņas un donna Malgerita

de'Gizoljēri … …………………………………. 68

Dienas beigas………………………………………………………………………………………………. 71

Emīlijas dziesmiņa «Mans skaistums sniedzis man tik dziļu tīksmi» 73

OTRA DIENA (FILOMENA)

Ievadījums…………………………………………………………………………………………… 77

Pirmā novele. Martellīno, Steki un Markēze Trevīzo pilsētā … 78

Otrā novele. Rinaldo d'Asti un svētā Juliāna lūgšana………………………………… 83

Trešā novele. Anglijas karaļa meita mūka drānās…………………………………………….. 89

Ceturtā novele. Landolfo Rufolo……………………………………………………………….. 97

Piektā novele. Andreučo no Perudžas…………………………………………………………….. 102

Sestā novele. Donna Berītola…………………………………………………………………………. 114

Septītā novele. Alatjele dodas pie Garbas karaļa, lai klutu par viņa

sievu…………………………………………………………………………………………………… 126

Astotā novele. Anversas grāfs……………………………………………………………………….. 144

Devitā novele. Bernabo no Dženovas un viņa sieva Džinevra . 158

Desmitā novele. Paganīno no Monāko un tiesnesis Ričardo da Kincika 169

Dienas beigas…………………………………………………………………………………………….. 175

Pampinejas dziesmiņa: «Kur sieviete, kam līksmāk dziesma vītos» 177

TREŠA DIENA (NEIF1LE)

Ievadījums………………………………………………………………………………………….. 181

Pirmā novele. Mazcto no Lamporekio…………………………………………………. 184

Otrā novele. Karalienes Teudelingas zirgu puisis……………………………………. 190

Trešā novele. Iemīlējusies Florences dāma un pakalpīgais biktstēvs 195

Ceturtā novele. Dons Felīče un brālis Pučo……………………………………………… 204

Piektā novele. Cima un Frančesko Verdželēzi………………………………………….. 209

Sestā novele. Ričardo Minutolo un Katella………………………………………………. 215

Septītā novele. Tebaldo Elizejs un monna Ermelīna………………………………… 223

Astotā novele. Ferondo šķīstītavā…………………………………………………………… 238

Devītā novele. Džileta no Narbonas un Rusijonas grāfs Beltrams . 248

Desmitā novele. Alibeka un vientuļnieks Tebaidas tuksnesī 257

Dienas beigas…………………………………………………………………………………

Laurētas dziesmiņa: «Neviena tik daudz sāpju»…………………………………….. 263

CETURTA DIENA (FILOSTRĀTS)

Ievadījums (Stāsts par Filipu Balduči un zostiņām)………………………………. 257

Pirmā novele. Salerno firsts Tankrēdi un viņa meita Gismonda . 273

Otrā novele. Eņģelis Gabriēls un donna Lizela no Kvirīno ģimenes . 282

Trešā novele. Tris māsas no Marseļas…………………………………………………….. 291

Ceturtā novelc. Džerbīno un Tunisas karaļa meita…………………………………… 298

Piektā novele. Bazilika pods………………………………………………………………….. 303

Sestā novele. Andriola un Gabrioto no Brošas pilsētas……………………………. 307

Septitā novele. Simona un Paskvīno un indīgais salvijas krūms . . 314

Astotā novele. Džirclāmo un Salvestra……………………………………………………. 318

Devītā novele. Gviljelmo Rosiljone dod savai sievai apēst viņas iemīļotā Gviljelmo Gvardastaņo sirdi 323

Desmitā novele. Salerno ārsta sieva un nozagtā lāde……………………………….. 327

Dienas beigas……………………………………………………………………………………….. 334

Filostrāta dziesmiņa: «Plūst asaras par zīmi»……………………………………… 336

PIEKTĀ DIENA (FIAMETA)

Ievadījums…………………………………………………………………………………………. 341

Pirmā novele. Cimone……………………………………………………………………………. 342

Otrā novele. Martučo Gomito un Gostanca no Lipari……………………………….. 352

Trešā novele. Pjetro Bokamaca un Aņolella…………………………………………….. 358

Ceturtā novele. Lakstīgalas dziesma………………………………………………………. 365

Piektā novele. Gvidoto da Kremonas audžumeita…………………………………….. 371

Sestā novele. Džarini no Pročidas un Restitūta no Iskijas salas . 377

Septītā novele. Teodoro un Violante……………………………………………………….. 383

/lsto^ā novele. Nastādžo Onesti Ravennas mežā…………………………………….. 390

Devitā novele. Federīgo delji Alberīgi un viņa labais vanags . 396

Desmitā novele. Mīļākais zem vistu groza………………………………………………. 403

Dienas beigas……………………………………………………………………………………… 4t0

Dioneja dziesmiņa: «Ai Amor, liegā gaisma»………………………………………… 412

SESTĀ DIENA (ELIZA)

Ievadījums (Ličiskas un Tindaro ķilda)……………………………………………………….. 415

Pirmā novele. Donnas Oretas asprātīga piezīme…………………………………………….. 418

Otrā novele. Maiznieks Cisti………………………………………………….. 420

Trešā novele. Monnas Ntinnas de'Pulči atjautīga atbilde …. 424

Ceturtā novele. Kikibio………………………………………………………………………………… 427

Piektā novele. Džoto un mesers Foreze da Rabata…………………………………………… 430

Sestā novele. Mikēle Skalca un Baronči…………………………………………………………. 433

Septītā novele. Donna Filipa nopeļ Prāto pilsētas likumu …. 436

Astotā novele. Fresko da Celatiko izzobo savu brāļameitu Cesku . 439

Devitā novele. Gvido Kavalkanti un Beto Brunelleski pulciņš … 441

Desmitā novele. Brālis Cipolla Certaldo ciematā……………………………………………. 444

Dienas beigas (Donnu ieleja)………………………………………………………………………. 451

Elīzas dziesmiņa: «No taviem tīkliem ja es atbrīvotos» …. 455

SEPTĪTĀ DIENA (DIONEJS)

Ievadījums………………………………………………………………………….. 459

Pirmā novele. Džanni Loteringi un spoks……………………………………………………….. 461

Otrā novele. Peronella un muca……………………………………………………………………. 466

Trešā novele. Mūks Rinaldo un cērmju vārdošana…………………………………………… 471

Ceturtā novele. Tofāno un akmens akā…………………………………………………………… 477

Piektā novele. Greizsirdīgais virs uzklausa savas sievas grēksūdzi . 482

Sestā novele. Donna Izabella, divi mīļākie un vīrs………………………………………… 490

Septītā novele. Šaha partija…………………………………………………………………………. 494

Astotā novele. Greizsirdīgais vīrs un attapīga sieva……………………………………… 500

Devītā novele. Lidija no Ahajas, trīs neparastie mīlestības pierādījumi

un brīnišķīgais bumbierkoks……………………………………………………………….. 507

Desmitā novele. Divu draugu sjēniešu alošanās un kūmu mīlestība . 517

Dienas beigas……………………………………………………………………………………………. 520

Filomenas dziesmiņa: «Es dzīvē piekususi»…………………………………………………. 521

ASTOTĀ DIENA (LAURETA)

Ievadījums………………………………………………………………………………………………… 525

Pirmā novele. Vācietis Gulfardo nežēlīgi piemuļķo donnu AmVrou'žu

no Milānas……………………………………………………….. .'…. 526

Otrā novele. Varlungas priesteris un monna Belkolore…………………………………… 529

Trešā novele. Kalandrino, Bruno un Bufalmako iet lejup pa Muņoni

meklet heliotropu……………………………………………………………………………….. 535

Ceturtā novele. Monna Pikarda un čutaca izāzē Fjēzoles prāvestu . 543 Piektā novele. Trīs florenciešu jaunekļi novelk bikses tiesnesim no

Markes……………………………………………………………………………………………….. 548

Sestā novele. Bruno un Bufalmako nozog Kalandrīno cūku . 552

Septītā novele. Zinību vīrs un atraitne………………………………………………………….. 559

Astotā novele. Divi draugi Spinelločo un Cepa uti viņu sievas . 579

Devītā ncvelc. Bruno un Bufalmako izāzē maestro Simoni 584

Desmitā novele. Salabaeto un sicīliete Jankofjore …… 599

Dienas beigas……………………………………………………………………………………………. 609

Pamfila dziesmiņa: «Tik liels ir prieks, ai Amor»………………………………………… 610

DEVITA DIENA (EMĪLIJA)

Ievadījums………………………………………………………………………………………………… 615

Pirmā novele. Donna Frančeska veikli atbrīvojas no diviem apnicīgiem

mīlētājiem…………………………………………………………………………………….. 616

Otrā novele. Mūķene Izabeta un klostera priekšniece Uzimbalda . . 621

Trešā novele. Kalandrīno uz grūtām kājām……………………………………………….. 625

Ceturtā novele. Ceko Andžoljeri un Ceko Fortarīgo………………………………………… 630

Piektā novele. Kalandrino iemīlējies……………………………………………………………… 635

Sestā novele. Pinu.o naktsmajas Muņones ielejā…………………………………………….. 643

Septītā novele. Talāno di Molēze un viņa |aunais sapnis …. 648

Astotā novele. Cako un Bjondello…………………………………………………………………. 651;

Devītā novele. Zalamana padoms……………………………………………………………… 655

Desmitā novele. Buršana, lai pārvērstu sievu par ķēvi……………………………….. 660

Dienas beigas……………………………………………………………………………………………. 66$

Neil'iles dziesmiņa: «Es esmu jauna un tik labprāt dziedu» …. 664

DESMITĀ DIENA (PAMFILS)

Ievadījums…………………………………………………………………………………………… 669

Pirmā novele. Spānijas karaļa Alfonsa augstsirdība…………………………………. 670

Otrā novele. Gino di Tako……………………………………………………………………….. 674

Trešā novele. Nātāna devīgums………………………………………………………………… 679

Ceturta novele. Džentīle de'Karizendi izglābj mīļoto donnu no kapa . 686

Piektā novele. Mesers Ansaldo un burvju dārzs…………………………………………….. 693^

Sestā novele. Karalis Kārlis Vecākais iemīlējies…………………………………………….. 698

Septītā novele. Aptiekāra Bernardo meita Līza iemīlas Aragonas

karalī Pjetro………………………………………………………………………………….. 704

Astotā novele. Sofronija un draugi Tits un Džizipo……………………………………….. 711

Devītā novele. Saladīns un mesers Torello no Pavijas……………………………………. 726-

Desmitā novele. Grizelda…………………………………………………………………………. 742

Dienas beigas……………………………………………………………………………………….. 752

Fiametas dziesmiņa: «Ar greizsirdības žulti nesajaukta» …. 753

Autora beigu vārdi ……………………………………………………………………………………. 755

Piezīmes………………………………………………………………………………………………. 759

Daži vārdi par Bokačo un viņa «Dekameronu». J. Sudrabkalns . . 775

Redaktore M. Slimtie. Maksi, redaktors A. Lēgers. Tehn. redaktore /Vt. Aizupiete. Korektore V. Kaņepe. Nodota salikšanai 1955. g. 19. jūlijā. Parakslita Iespiešanai 1955. g 15. oktobri. Papīra formāts 61X86V». 49,76 fiz. iespiedi.; 49.76 uzsk. iespiedi.; 44,6 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Maksā 13 rb|. 75 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība 1955.

Rīgā, Padomju bulv. 24 Izdevu. Nr. I093!)-DI 137. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grārnatu tirdzniecības galvenās pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja l.atvija> Rigā, Dzirnavu Ielā 57. Pašūt. Nr. 6403.

[1]

[2] fiordaliso (it.) — lilija.

[3] cipolla (it.) — sīpols.

[4] vārdu rotaļa. vārds «pennati» (it.) nozīmē — «spārnotie» resp. «putni» un arī «dārznieka naži».

29 Dekamerons

[5] belcolore (it.) — skaista sejas krāsa.

[6] cocomero — (it. pārn. noz.) muļķis, nejega.

[7] vārdu rota]a. «Mela» (it.) nozīmē «ābols», arī «tāfelīte»; «mel- lone» (it.) — «melone», pērn. noz. — «tukšpauris, muļķis».

[8] ab aeterno (lat.) — no mūžības.

Content

Bokačo Džovanni Dekamerons

PRIEKŠVĀRDI

pirmā diena

pirmā novele

otrā novele

TREŠĀ NOVELE

CETURTĀ NOVELE

PIEKTĀ NOVELE

SESTĀ NOVELE

|septītā novele

astotā novele

devītā novele

desmitā novele

OTRĀ DIENA

PIRMĀ NOVELE

Otra novele

TREŠĀ NOVELE

ceturta novele

piektā novele

sestā novele

SEPTĪTĀ NOVELE

astotā novele

devītā novele

desmitā novele

TREŠĀ DIENA

pirmā novele

otrā novele

treša novele

ceturtā novele

piektā novele

SESTĀ NOVELE

SEPTITĀ NOVELE

astotā novele

Devitā novele

Desmitā novele

CETURTĀ DIENA

PIRMĀ NOVELE

OTR A NOVELE

TREŠĀ NOVELE

ceturtā novele

piektā novele

Sesta novele

septītā NOVELE

astotā novele

DEvitā novele

Desmita novele

PIEKTĀ DIENA

pirmā novele

OTRĀ NOVELE

TREŠĀ NOVELE

CETURTĀ NOVELE

PIektā novele

SESTĀ NOVELE

SEPTĪTĀ NOVELE

Astotā novelE

DEVITA NOVELE

DESMITĀ NOVELE

SESTĀ DIENA

PIRMĀ NOVELE

OTRĀ NOVELE

TREšA NOVELE

ceturta novele

PIEKTĀ NOVELE

SESTĀ NOVELE

septītā novele

ASTOTA NOVELE

DEVĪTĀ NOVELE

DESMITĀ NOVELE

SEPTĪTĀ DIENA

PIRMĀ NOVELE

otrā novele

trešā novele

CETURTĀ novele

piektā novele

SESTĀ NOVELE

septītā novele

astotā novele

devītā novele

desmitā novele

ASTOTĀ DIENA

pirmā novele

Otrā novele

TREŠĀ NOVELE

CETURTĀ NOVELE

PIEKTĀ NOVELE

SEstā novele

septītā novele

ASTOTĀ NOVELE

Devitā novele

DESMITA NOVELE

DEVĪTĀ DIENA

PIRMĀ NOVELE

OTrā noveli

TREŠA NOVELE

ceturtā novele

piekta novele

SESTĀ NOVELE

SEPTĪTĀ NOVELE

ASTOTĀ NOVELE

DEVĪTĀ NOVELE

desmitā novele

DESMITĀ DIENA

pirmā novele

OTRĀ NOVELE

treša novele

ceturtā novele

piektā novele

SESTA NOVELE

septītā novele

Astota novele

devītā novele

DESMITA NOVELE

Autora beigu vārdi

PIEZĪMES

daŽi vārdi par BokaČo un viņa «Dekameronu»

SATURS