Baka Pērla

Dēli

Pērla Baka

Dēli

Romāns

I

Vang -Lungs mira. Viņš mira savā mazajā un tumšajā vecajā māla mājā lauku vidū, istabā, kur tas bija. gulējis jaunekļa, gados, tai pašā gultā, kur viņš bija gulējis kāzu naktī. Šī istaba bija mazāka par katru virtuvi lielajā pilsētas namā, kas tam arī piederēja un kur tagad dzīvoja viņa dēli un dēludēli. Bet viņš bija mierā mirt šeit, uz savas zemes, vecajā savu senču mājā, istabā ar vienkāršo nekrāsoto galdu un soliem, gultā ar zilajiem kokvilnas aizkariem, ja nu tam reiz bij jāmirst.

Jo Vang Lungs zināja, ka viņam pienācis laiks mirt, un viņš skatijās uz saviem diviem dēliem, kas stāvēja. ta.m blakus, un zināja, ka tie gaidija viņa nāvi un ka viņa stunda bija situsi. Viņi bija atsaukuši labus ārstus no piL sētas un tie bij atnākuši ar adatām un zālēm, ilgi tausti juši viņa pulsu un skatījušies viņa mēlē, bet tad savākuši savas zāles un aiziedami teikuši:

„Laiks viņam mirt, un neviens nespēj novērst nāvi, kas tam. nolemta."

Tad Vang-Lungs dzirdēja, kā sačukstējās abi viņa dēli, kuriem līdz pat viņa nāvei bij jāpaliek pie viņa. šai vecajā māla mājā, un viņi domāja, ka tēvs iegrimis miegā, bet viņš dzirdēja, kā tie svinīgi čukstēja viens otram:

„Mums jāsūta uz dienvidiem pēc viņa trešā dēla, mūsu brāļa."

Un vidējais dēls atbildēja:

„Jā, un mums jāsūta tūliņ, jo kas gan var zināt, kur viņš aizklīdis ar savu ģenerāli, kam tas kalpo."

Un to dzirdēdams, Vang-Lungs saprata, ka tie gatavojās viņa bērēm.

Gultai blakus stāvēja šķirsts, ko dēli bija nopirkuši un nolikuši te viņam par mierinājumu. Šķirsts bija liels, resnā dzelzskoka stumbrā izdobts; tas aizņēma gandrīz visu istabu, un tiem, kas nāca iekšā vai gāja ārā, bij jā* spiežas gar sienu, ejot tam apkārt. Šķirsts maksāja gandrīz seši simt sidraba gabalu, bet pat vidējais dēls nenožēloja šo izdevumu,, kaut arī citādi nelabprāt izlaida nau* du no rokām un reti kad izdeva tik, cik nopelnija. Nē, dēliem nebija žēl sidraba, jo Vang-Lungs priecājās par skaisto šķirstu un reižu reizēm, kad spēki atjāva, viņš izstiepa vājo dzelteno roku un taustija spodrināto melno koku. Šai šķirstā bija vēl otrs šķirsts, noēvelēts tik gluds kā dzeltens atlass, — un viens šķirsts iegulēja otrā itin kā cilvēka dvēsele miesā. Katrs varēja priecāties par tādu šķirstu.

Un tomēr Vang-Lungam nebija tik viegli mirt kā bija miris viņa vecais tēvs. Tiesa, viņa dvēsele jau daudzkārt bija sagatavojusies tālajam ceļam, bet vēl spēcīgais ķermenis ikreiz sacēlās pret to, ka dvēsele to dzīrās atstāt, un tad sākās cīņa starp miesu un dvēseli. Vang-Lungs baidi jās šīs cīņas, ko tas juta sevī. Viņa dvēsele vienmēr bija bijusi vājāka par miesu, savā laikā viņš bija bijis spēcīgs un veselīgs cilvēks, nebija viņam viegli šķirties rto savas miesas, kad tas juta, ka dvēsele zagās projām no tās, viņš baidijās un kliedza aizsmakušā, aizlūzušā balsī, bez vārdiem, kā kliedz bērni.

Tiklīdz viņš iekliedzās, viņa jaunā liekā sieva Firziķa Zieds, kas dienu un nakti sēdēja pie viņa gultas, ar savu maigo rociņu sāka glaudīt viņa veco roku, un abi dēli steidzās tam klāt un mierināja viņu, stāstīdami par to, kādas bēres viņi tam rīkošot. Nezin cik reizes viņi atkārtoja stāstu par to, ko tie gribot darīt viņa labā. Vecākais dēls, liela auguma vīrietis zīda ģērbā, noliecās par mirstošā veča sīko izkaltušo ķermeni un kliedza tam ausī:

„Bērugājiens būs vairāk kā jūdzi garš, un visi mēs iesim aiz tava šķirsta, un tavas sievas raudās un sēros kā tām pieklājas, un tavi dēli un dēludēli baltās kaņepāju audekla sēru drēbēs, un kaimiņu zemnieki un visi tavi nomnieki ies aiz tava šķirsta! Un pa priekšu nesīs tavas dvēseles nestuves, bet tanīs noliks tavu ģīmetni, ko mēs jau esam pasūtijuši gleznotājam, un aiz nestuvēm nesīs tavu lielo skaisto šķirstu, un tu gulēsi tanī itin kā ķeizars, jaunās drēbēs, kas jau gatavas un tevi gaida; mums jau ir noīrētas ar zeltu izšūtas purpura segas, ar tām mēs apklāsim tavu šķirstu, kad to nesīs pa pilsētas ielām, lai visi to redz!“

Tā viņš kliedza, kamēr tam aizrāvās elpa un seja pietvīka sarkana, jo viņš bija ļoti tukls vīrs, un kad tas saslējās taisns, lai atvilktu elpu, stāstu turpināja Vang-Lunga otrais dēls. Tas bija mazs viltīgs vīrelis dzeltenu seju, viņš runāja caur degunu, spiedzošā sīkā balsī, un viņš teica:

„Atnāks arī priesteri, kas ar dziedāšanu aizvadīs tavu dvēseli paradīzē, un atnāks algotās raudātājas un nesēji dzeltenās un sarkanās drēbēs un nesīs līdzi visu, ko esam tev sagatavojuši un kas tev būs vajadzīgs, kad kļūsi par ēnu. Mēs esam pasūtijuši divas niedru un papīra mājas, tās pagaidām stāv lielajā zālē; viena māja ir tāda kā šī, bet otra kā mūsu pilsētas nams; tanī ir visas mēbeles un mājas lietas, kalpi un vergi, nestuves, zirgs un viss, ko tava sirds var vēlēties. Tas viss tik labi pataisīts no krāsaina papīra, ka varu zvērēt, nebūs nevienas ēnas, bagātākas par tavu, kad mēs sadedzināsim šīs mājas uz tava kapa un aizsūtīsim tās tev līdzi; un visas šīs lietas nesīs aiz tava šķirsta, lai visa pilsēta redz. Mēs tikai lūdzam, lai tavā bēru dienā būtu jauks laiks!"

Tad vecais vīrs ielīgsmojās un aizelsies čukstēja:

„Varbūt bērēs — būs— visa pilsēta!"

„Nu protams, visa pilsēta!" vecākais dēls skaļi kliedza un plašā žestā izstiepa lielo, mīksto, balto roku.

„Ielām abās pusēs drūzmēsies ļaužu pulki, lai redzētu tavas bēres, jo tādu bēru sen nav bijis, nē — ko nu! — nav bijis jau no tiem laikiem, kopš pagrimis Hvangu lielais nams!“

„Ak —!“ Vang-Lungs atvieglināts nopūtās un bija tik apmierināts, ka atkal reiz aizmirsa nāvi un iemiga vieglā, caurā miegā.

Bet arī šis mierinājums nevarēja būt ilgs, un sita stunda sestās dienas rītausmā, kad vecā vīra nāves mokām pienāca gals. Abiem dēliem bij apnicis gaidīt šo stundu, jo no pat mazām dienām viņi bij atraduši no neērtībām un nebija dzīvojuši šai neērtajā, šaurajā mājā; tēva lēno nāvi vērojot paguruši, viņi apgulās mazajā iek šējā pagalmā, ko tēvs bij ierīkojis priekš daudziem ga diem, tais dienās, kad tas bija bijis spēka gados un kad tas bija ņēmis pirmo blakussievu Lotospuķi. Nakts sākumā aiziedami atpūsties, viņi lika Firziķa Ziedam tos pasaukt, ja tēvam pienāktu pēdējais brīdis. Gultā, kas Vang-Lungam kādreiz bija šķitusi tik skaista un kur viņš tik kaislīgi bija mīlējis, tagad apgulās vecākais dēls un žēlojās, ka gulta, bija cieta un tik veca, ka taisijās sabrukt, un ka telpā bija tik tumšs un gaiss tik smacīgs, par spīti pavasara tuvumam. Bet reiz apgulies, viņš aizmiga cietā miegā un no viņa treknā kakla plūda skaļa skarba krākšana* Bet otrais dēls apgulās īsajā bambuka divanā pie sienas un gulēja vieglā miegā, klusi kā kaķis.

Bet Firziķa Zieds nemaz negulēja. Klusa kā vienmēr, viņa visu nakti nekustēdamās nosēdēja mazajā bambuka krēslā, kas bija tik zems, ka pie gultas sēdot viņas seja bi ja tuvu vecā vīra sejai, un turēja savās maigajās delnās viņa kalseno, izdēdējušo roku. Pēc gadiem viņa būtu varējusi būt Vaing-Lunga meita; tomēr viņa neizskatījās jauna, jo viņai bija pacietīga sejas izteiksme, un lai tā da rija ko darīdama, visu viņa darija apdomīgi un tik pacietīgi, kā jaunībā nemēdz darīt. Tā viņa sēdēja pie vecā vīra, kas pret to bija bijis labs kā tēvs, labāks par visiem citiem, ko tā pazina., — un neraudāja. Acis, nenovērsdama, stundu pēc stundas, viņa raudzijās mirēja sejā, kamēr tas gulēja klusā miegā, kas bija gandrīz tikpat kluss un dziļš kā nāves miegs.

Gluži negaidot, tai agrajā stundā pirms rītausmas kad tumsa vismelnākā, Vang Lungs atvēra acis un sajuta„ tādu nespēku, kā kad dvēsele jau būtu atstājusi miesu. Viņš drusku pagrieza acis un redzēja, ka Firziķa Zieds sē= dēja tam blakus. Viņš bija tik vājš, ka pats izbijās sava nespēka un ar pūlēm atvilkdams elpu, izteica tikko dzir-dāmā balsī:

„Bērns — vai tā n ā v e ?“

Viņa redzēja bailes, kas to māca, un viņa to mierb nāja, savā parastajā balsī atkārtodama:

„Nē, nē, kungs — tev ir labāk, tu nemirsi!"

„Tu — tu tā domā?" viņš atkal čukstēja ūn apmieri-nājās dzirdot viņas balsi, kas skanēja mierīgi, kā vienmēr, un viņa dziestošais skatiens kavējās viņas sejā.

Tad Firziķa Zieds saprata, kam nu jānotiek, un viņas sirds sāka stipri un ātri klauvēt; viņa. piecēlās, noliecās pār viņu un tai pašā maigajā, mierīgajā balsī teica:

„Kungs, vai es tevi kādreiz esmu mānijusi? Raugi, es turu tavu roku, un tā ir silta un stipra, tev paliek labāk, ar katru mirkli labāk! Tev ir tik labi, kungs! Tev nav ko baidīties*, — nebaidies, tev labāk, daudz labāk —"

Tā viņa to mierināja, pastāvīgi atkārtodama, ka viņam paliekot labāk, un cieši un silti turēja viņa roku savās rokās, un viņš gulēja un uzsmaidija tai, bet viņa acis palika arvien miglainākas un arvien stiklainākas, lūpas kļuva, aukstas un vāji uztvēra viņas mierīgās balss skaņas. Kad tā redzēja, ka viņa pēdējais mirklis pienācis, viņa pieliecās tam vēl tuvāk un skaidrā, skaļā balsī sauca:

.,Tev labāk, daudz labāk! Tā nav nāve, mans kungs, nē, tā nav nāve!"

Tā viņa mierināja mirēju, un viņas balsij atsaukdamās, viņa sirds nodrebēja pēdējo reiz — un apstājās. Bet viņš nevarēja mierīgi nomirt. Nē, lai gan viņš mira mierināts, taču tai minūtē, kad viņa dvēsele šķīrās, miesa salecās itin kā dusmu lēkmē, rokas un kājas atleca sānis ar tādu spēku, ka kaulainā izdēdējusē roķa ķēra Firziķa Ziedu, kas bija pār viņu noliekusies. Roka tai iesita sejā, un tik sāpīgi, ka viņa aizklāja seju ar plaukstu un čuk-stēja:

„Kungs, tu man pirmo reiz iesiti!"

Bet viņš neatbildēja. Tad viņa nolaida acis un ierau-dzija, ka viņš gulēja uz sāniem sameties, un kamēr viņa tā noskatijās, viņš pēdējo reiz izlaida elpu un apklusa. Viņa salika taisni vecās rokas un kājas, viegli un saudzīgi tam pieskardamās, un izlīdzināja segu, ar ko tas bij ap* se^ts. Viegliem pirkstiem viņa aizvēra stingušās acis, kas vairs nevarēja viņu redzēt* un labu brīdi noskatijās smaidā, kas nebija zudis viņa sejā kopš tā mirkļa, kad viņa tam bija teikusi, ka viņš nemirs.

Viņa padarija visu, kas bija darams. un saprata, ka nu tai jāiet dēlus saukt. Bet viņa atkal apsēdās zemajā krēslā. Viņa labi zināja, ka tai jāiet dēlus saukt. Bet viņa satvēra roku, kas tai bija situsi, nolieca galvu pār to un kamēr vēl bija viena šai istabā, klusi noraudāja dažas asaras. Sirds viņai bija savāda, skumja jau pēc savas dabas, un raudot viņa to nespēja atvieglināt, kā citas sie-vietes, jo asaras tai neatnesa nekāda mierinājuma... Viņa pasēdēja mazu brīdi, tad piecēlās un gāja celt abus brāļus, tā sacīdama:

„Jums nav jāsteidzas, jo viņš jau miris/4

Bet tie atsaucās viņas aicinājumam un ātri iznāca pie viņas, vecākais zīda apakšdrēbēs, kas tam guļot bij saburzījušās, un izspūrušiem matiem; viņi abi steigšus iegāja pie tēva. Viņš gulēja kā viņa to bij apguldījusi, un abi dēli raudzijās viņā, it kā līdzšim nekad to nebūtu redzējuši, un it kā viņš tagad tiem gandrīz iedvestu bailes. Tad vecākais dēls čukstēdams jautāja, kā kad istabā būtu kāds svešnieks!

„Vai viņš mira viegli vai grūti??"

Un Firziķa Zieds atbildēja mierīgi, kā vienmēr:

„Viņš mira nezinādams, ka mirst."

Tad otrais dēls teica:

„Izskatās, it kā viņš gulētu un nemaz nebūtu miris."

Kādu laiku abi dēli noskatijās mirušajā tēvā ar nenoteiktu un neskaidru baiļu sajūtu, tādēļ ka viņš tik neaizsargāts gulēja viņu priekšā, un Firziķu Zieds, šīs bailes nojaušot, viņiem laipni sacija:

„Viņa labā vēl daudz kas darams,"

Tad abi vīrieši attapās un priecājās, ka tiem atkal atgādināja rfzīvi; vecākais dēls steidzīgi izgludināja sa-burzīto ģērbu un roku pār seju pārlaidis aizsmakušā balsī teica:

„Pareizi, pareizi — mums jārūpējas par bērēm —“ un viņi aizsteidzās projām, priecādamies, ka tika laukā no mājas, kur gulēja viņu mirušais tēvs.

II

Pirms nāves Vang-Lungs kādu dienu saviem dēliem bija teicis, lai tie šķirstu ar viņa miesām atstājot vecajā māla mājā tik ilgi, kamēr to aprakšot viņa paša zemē. Bet kad pienāca laiks bērēm gatavoties, dēli nodomāja, ka būtu Joti grūti iet un nākt tik tālu no pilsētas nama, un atcerējušies, ka līdz apbedīšanai vēl jāgaida četrdesmit deviņas dienas, viņi nolēma, ka mirušā tēva gribu nebij iespējams izpildīt. Un tiešām, tas viņiem daudzējādā ziņā bija neizdevīgi — pilsētas tempļa priesteris žēlojās, ka tik tālu jāiet dziedāt, un pat ļaudis, kas nāca apmazgāt un apģērbt Vang-Lunga līķi, ietērpt to zīda mirstamās drēbēs, guldīt šķirstā un aizzīmogot šķirsta vāku, pra-sija divkāršu maksu un gribēja tik daudz, ka Vanga vidējam dēlam mati slējās stāvus.

Tad brāļi saskatījās, pie veča šķirsta stāvēdami, un abiem prātā ienāca viena un tā pati doma, ka nu „mirušais nekā vairs neteiks“. Viņi pasauca nomniekus un lika aiznest Vang-Lungu pilsētas mājā, tais telpās, kur viņš bija dzīvojis, un Firziķa Zieds, kaut arī cēla iebildumus, nespēja tos atrunāt. Kad tā saprata, ka viņas vārdi bija veltīgi, viņa mierīgi teica;

„Domāju, ka mēs ar nabaga muļķīti nekad vairs neiesim uz pilsētas namu, bet ja mūsu kungs iet turp, tad mums ar’ jāiet līdzi,“ un viņa ņēma līdzi šo muļķīti, Vang-Lunga vecāko meitu, padzīvojušu sievieti, kas arī vecumā bija palikusi tikpat nesaprātīga un bērnišķīga, kāda tā visu mūžu bija bijusi; viņas abas gāja pa lauku ceļu aiz Vang-Lunga šķirsta, un muļķīte gāja un smējās, tādēļ ka diena bija pavasarīgi skaidra un silta, un saule tik gaiši spīdēja.

Tā Firziķa Zieds atkal iegāja pagalmā, kur bija mitusi Vang-Lungam dzīvam esot; te viņš to bij ievedis priekš daudziem gadiem, kādu dienu, kad par spīti vecumam asinis vēl ātri un viegli bija plūdušas pa viņa dzīs* lām, un kad viņš bij juties vientuļš lielajā namā. Tagad tur bija klusu, no visām lielā nama durvīm bija norautas sarkanās papīra strēmeles, par zīmi, ka namā ienākusi nāve, un pie lielajiem vārtiem ielas pusē bija pielipināts balts papīrs, nāves zīme. Firziķa Zieds dienu un nakti pavadi ja pie mirušā.

Kādreiz, kad viņa sēdēja blakus Vang-Lunga šķirstam, pie mazās telpas vārtiem pienāca kalpone. Vang-Lunga pirmā blakus sieva, Lotospuķe to sūtija ar ziņu, ka viņa nākšot parādīt pēdējo godu savam mirušajam kungam. Firziķa Ziedam bij jāatbild laipni. To viņa arī dari ja, lai gan neieredzēja savu veco kundzi Lotospuķi, un, piecēlusies no savas vietas, viņa to gaidija, stumdīdama šurp un turp sveci, kas dega pie šķirsta.

Tā bija Firziķa Zieda pirmā satikšanās ar Lotospuķi, pirmā kopš tās dienas, kad Lotospuķe bija noskaitusies uz Vang-Lungu, dabūjusi zināt, ka viņš savā mājā pieņēmis meiteni, kura kopš bērnības bija bijusi viņas verdzene, un kad tā bija pavēlējusi, lai Firziķa Zieds tai nekad vairs nerādās acīs. Vēl līdz šim laikam viņa bija tik greizsirdīga un nikna, ka nelikās zinot, vai Firziķa Zieds vēl dzīvoja vai bija. mirusi. Taču īstenībā Lotospuķe bija ziņkārīga, un tagad, kad Vang-Lungs bija miris, viņa teica savai kalponei Dzeguzei:

„Nu, ja vecais miris, mums vairs nav ko ķildoties, — iešu un paskatīšos, kāda viņa tagad izskatās.“ Izvēlējusies agru stundu, kad priesteri vēl nedziedāja pie šķirsta,

Lotospuķe uz verdzenēm balstīdamās un ziņkārībā deg* dama ar skubu izlīgoja no savas pagalma daļas.

Viņa iegāja istabā,, kur Firziķa Zieds stāvēja pie šķirsta un gaidīja, un pavēlēja vienai verdzenei aizdedzināt pie šķirsta sveces un smaržas, ko tā pieklājības dēļ bij atnesusi. Kamēr verdzene to darija, Lotospuķe ne-nolaida acis no Firziķa Zieda, kāri vērodama, vai viņa nebija pārvērtusies un cik veca tā izskatijās. Jā, lai gan Lotospuķe bij apģērbusi sēru drēbes un apāvusi baltas kurpes, viņas seja nemaz neizskatījās sērīga, un viņa uzsauca Firziķa Ziedam:

„Nu, tu vēl arvien esi tā pati mazā bālā meitene, kāda agrāk biji, tu nemaz neesi pārvērtusies. Nezinu, kas viņam tevī tā paticis!“ Un tas viņai bija mierinājums, ka Firziķa Zieds bija tik maza auguma un tik bālu seju un ka viņas skaistums nedūrās acīs.

Firziķa Zieds stāvēja nodurtu galvu pie šķirsta un klusēja, bet viņas sirdī dega tāds naids, ka viņa izbijās pati sevis un sakaunējās iedomādamies, kā viņa varēja būt tik ļauna un varēja tā ienīst savu veco kundzi. Bet Lotospuķes vecais izklaidīgais prāts nespēja pat ienīst ilgāku brīdi; apnikusi Firziķu Ziedā skatīties, viņa. uzmeta acis šķirstam un nomurmināja:

„Varu zvērēt, ka dēli par šķirstu atdevuši veselu kau-dzi sidraba!“

Un viņa smagi piecēlās kājās, piegāja šķirstam tuvāk un pataustīja koku, lai noteiktu tā cenu.

Bet Firziķu Zieds nevarēja paciest, ka Lotospuķe tik rupji pieskārās tam, ko viņa tik maigi sargāja, un pēkšņi skarbi iekliedzās:

„Nepieskaries viņam!“ Un mazās rokas pie krūtīm piespiedusi, viņa iekoda apakšējā lūpā.

Lotospuķe pasmējās un iesaucās:

„Ko, vai tu vēl neesi atsalusi?“ Nicīgi smiedamās, viņa apsēdās un skatījās kā sveces sprēgādamas dega; bet drīz viņai apnika arī tas, viņa piecēlās un dzīrās iet projām. Ziņkārīgi apkārt skatīdamās, viņa ieraudzija nabaga muļķīti, kas sēdēja saulainā stūrītī, un iesaucās:

„Ко — vai tā vēl dzīva?4

Tad Firziķa Zieds iznāca un nostājās blakus muļķi* tei, sirds viņai bija tik pilna aiz naida, ka viņa tikko spē* ja valdīties, un kad Lotospuķe aizgāja, Firziķa Zieds pa* ņēma lupatu un ilgi berza Vang-Lunga šķirstu tai vietā, kur Lotospuķe bija pieskārusies, un muļķītei iedeva sal-da cepuma gabalu; tā paņēma, priecādamās par negaidīto gardumu, un sajūsmā klaigādama ēda. Bet Firziķa Zieds ilgi un skumji noskatijās viņā un pēdīgi ar nopūtu teica:

„Tu vien man esi palikusi no viņa, kas vienmēr bija tik labs pret mani un neturēja mani tikai par verdzeni.4

Bet muļķīte tikai gremoja cepumu, viņa bija kurlmēma un nesaprata, ko tai teica.

Tā Firziķa Ziedam pagāja dienas pirms bērēm; pagalmā šīs dienas aizritēja klusumā, atskaitot stundas, kad priesteri dziedāja, jo pat Vang-Lunga dēli netuvojās šķirstam, bet ja to darija, tad tikai kādu ceremoniju izpildot. Lielajā namā visi bija satraukti un baidijās vēju, kādi ir katram mironim, bet Van-Lungs savā laikā bija bijis spēcīgs un veselīgs vīrs, tādēļ nebija ko cerēt, ka viņa septiņi zemes gari to drīz atstās. Tā arī bija: likās, visu namu pildija nedzirdamas skaņas un trokšņi, un kalpones žēlojās, ka naktīs, gultā guļot saltas vēsmas staigājot ap tām un plivinot tām matus, un kāds nikni kašņājoties aiz loga; pavārei pods izslīdēja no rokām, un verdzenes pie galda apkalpojot bieži meta bļodas zemē.

Šādās kalpoņu valodās klausoties, dēli un viņu sievas izlikās smaidam par viņu muļķību un neziņu, bet klusībā jutās neomulīgi, un Lotospuķe šos stāstus dzirdēdama iesaucās:

„Viņš vienamēr bija spītīgs vecis.“

Bet Dzeguze teica:

„Kundze, lai mironis dara ko grib, runājiet par viņu tikai labu, kamēr tas nav aprakts.4

Vienīgi Firziķa Zieds nebaidijās miroņa un palika vienatnē ar Vang-Lungu, tāpat kā viņam dzīvam esot. Tikko ieraudzījusi priesterus dzeltenajās drēbēs, viņa cēlās un gāja savā istabā un sēdēja tur, klausīdamās viņu sērīgajās dziesmās un lēnajā bungu rīboņā.

Cits pēc cita atbrīvojās mirušā septiņi veļi un ik septīto dienu galvenais priesteris teica Vang-Lunga dē-liem: „Atkal viens velis viņu atstājis/* Un ikreiz dēli tam par algu deva sidrabu, kad viņš to pateica.

Tā pagāja septiņreiz septiņas dienas un pienāca bēru diena.

Visa pilsēta zināja, kādu dienu zīlnieks izraudzijis tāda ievērojama vīra bērēm, kāds bija Vang-Lungs, un šai dienā, pašā pavasara plaukumā, kad viss liecināja, ka vasara jau tuvu, mātes azaidā skubināja bērnus, lai nenokavētos un nepalaistu garām visu, kas bija sagaidams, zemnieki laukā pameta arklus, bet pārdevēji un amatnieku mācekļi veikalos sarunājās savā starpā, kur izmeklēt labāku vietu, lai noskatītos garām ejošā bēru gājienā. Jo Vang-Lungu pazina visā provincē, un katram bija zināms, ka agrāk viņš bijis nabags, tāds pats zemnieks kā citi, bet tad palicis bagāts, nodibinājis namu un atstājis savus dēlus bagātus. Katrs nabaga vīrs ilgojas redzēt bēres, jo tur varēja pārdomāt, ka kāds cilvēks, agrāk tāds pats nabags kā viņi, bija miris bagāts; un tas katram nabaga vīram deva slepenas cerības. Katrs bagātais gribēja redzēt bēres, jo zināja, ka Vang-Lungs bij atstājis bagātus dēlus, tādēļ katram bagātajam bij jāapliecina cienība lielajam aizgājējam.

Tai dienā Vang-Lunga mājā valdija troksnis un cha-oss, jo nav viegli pilnā kārtībā izvadīt no mājas tik lielu gājienu, un vecākajam dēlam bija tikdaudz rūpju, ka viņš nezināja ko ķert, ko atstāt; viņš bija dzimtas galva un viņam bij jārūpējas par visu; par ļaužu pulku, par to, lai katrs būtu ģērbies sērās saskaņā ar savu kārtu un stāvokli, un lai sievietēm un bērniem būtu apgādātas nestuves. Lai cik uztraukts būdams, viņš tomēr lepojās ar savu lomu un to, ka ļaudis visnotaļ skrēja pie viņa un jautāja, ko šādā vai tādā gadi jumā darīt. Viņš tā uztraucās, ka

sviedri lāsoja pār seju gluži kā vasaras karstumā; tai lai-kā viņš nejauši paskatijās uz vidējo brāli, kas mierīgi stā-vēja nomaļus, un šis miers Vangu Vecāko tā aizkustināja, ka viņš iekliedzās:

„Visas rūpes tu atstāj man, un pats nevari ne tik daudz kā palūkoties, vai tava sieva un bērni apģērbti kā pienākas un vai tie pieklājīgi uzvedas/4

Vangs Vidējais atbildēja ļoti laipni, bet ar slēptu iz-smieklu:

„Kādēļ man tas jādara, ja tu esi apmierināts tikai ar to, ko pats padari? Mēs ar sievu labi zinām, cik grūti iztapt tev un tavai sievai, un mēs taču nekā cita negribam kā tev izpatikt!44

Tā Vang-Lunga dēli ķildojās savā starpā pat viņa bē-rēs, bet savu tiesu tas notika tālab, ka abi bij uztraukti, jo jaunākais brālis vēl arvien nebij ieradies, un to viņi pārmeta viens otram: vecākais dēls pārmeta vidējam, ka tas ziņnesim iedevis par maz naudas gadijumam, ja meklējot būtu tālu jābrauc, un vidējais pārmeta vecākajam, ka tas ziņnesi pāris dienas aizkavējis.

Tikai viens cilvēks todien visā mājā bija mierīgs, — un tā bija Firziķa Zieds. Savās baltajās kaņepāju audekla sēru drēbēs, kas — kā pieklājās — bija mazliet vienkāršākas par tām, kurās bija ģērbusies Lotospuķe, viņa mierīgi sēdēja un apsargāja Vang-Lungu. Viņa jau iepriekš bija saģērbusies un arī muļķīti apģērbusi sērās, lai gan nabadzīte nesaprata, kādēļ to dari ja, un nemitīgi smē= jās, — nepierastais apģērbs to uztrauca, un viņa pūlējās to noraut. — Bet Firziķa Zieds tai iedeva cepumus un sarkanu lupatiņu, ar ko tā sāka rotaļāties, un tā viņa to nomierināja.

Par Lotospuķi varēja teikt, ka tā nekad vēl nebija tā nopūlējusies kā šai dienā: tagad viņa bija palikusi tik resna un smaga, ka. nevarēja iekāpt nestuvēs, kuras tai piedāvāja. Izmēģinājusi iesēsties gan vienās, gan otrās, viņa kliedza, ka tās nekam nederot, viņa nevarot saprast, kādēļ tagad taisot tik mazas un šauras nestuves! Viņa raudāja un pukojās bailēs, ka tai neizdosies piedalīties tik ievērojama cilvēka bērēs, kāds bija viņas nelaiķis vīrs. Ieraudzijusi, ka muļķīte apģērbta sēru drēbēs, viņa izgā* za dusmas pār to un sūdzējās Vangam Vecākajam:

„Kā, vai viņa arī būs bērēs?44

Un Lotospuķe neapmierināta teica, ka tik svinīgā dienā muļķīte būtu jāatstāj mājās.

Bet Firziķa Zieds mierīgi un stingri atteica:

„Nē, mans kungs teica, lai es nabaga muļķīti nekad neatstājot, — tā viņš man pirms nāves pavēlēja. Es varu viņu nomierināt, viņa man klausa. Viņa pieradusi pie manis, un mēs neviena netraucēsim.44

Tad Vangs Vecākais atmeta ar roku, viņam jau tā bija diezgan ko rauties, tik daudz bija darīšanu, tik daudz ļaužu gaidija bēru sākumu; viņa apjukumu manot nesēji nepalaida izdevību garām un prasija vairāk naudas nekā pienācās; vīri, kam bij jānes šķirsts, sūdzējās, ka tas esot pārlieku smags un ka līdz ģimenes kapiem esot pa* rāk tālu; bet rentnieki un pilsētas slaisti pildija visu pa* galmu uh stāvēja dīkā, skatīdamies un gaidīdami, kad gā* jiens sāks kustēties. Klāt nāca vēl tas, ka Vanga Vecākā sieva tam pastāvīgi visu pārmeta un sūdzējās, ka nekas nenotiekot kā vajag, un šai juceklī, sviedros izmircis, Vangs Vecākais skrēja tā, kā jau sen nebija skrējis, un kaut arī viņš kliedza līdz aizsmakumam, neviens viņā daudz neklausijās.

Nav zināms, vai Vang*Lungs tai dienā būtu paglabāts -vai nē, bet ļoti labi gadijās, ka nejauši no dienvidiem at* brauca Vangs Jaunākais... Viņš ienāca pašā pēdējā mir= klī, un visi traucās skatīties, kāds tas nu izskatījās, jo viņš priekš desmit gadiem, bij aizgājis no mājas un ne* viens viņa nebija redzējis kopš tās dienas, kad Vang* Lungs bija ņēmis pie sevis Firziķa Ziedu. Jā, tai dienā Vangs Jaunākais dusmās vārīdamies bij aizgājis un kopš tā laika nebija pārnācis. No mājas viņš bij aizgājis kā spītīgs un īgns gara auguma jauneklis mūždienu savilk* tām biezām uzacīm, un aiziedams viņš sirdī bija nesis naidu pret tēvu. Tagad viņš pārnāca kā pieaudzis vīrie* tis, viņš bij izaudzis garāks par abiem brāļiem un tā pār*

•Dēli.

vērties, ka neviens viņa nebūtu pazinis, ja tam nebūtu bi-jušas tās pašas melnās, vēl arvien tāpat savilktās uzacis un tikpat īgni sakniebtā mute.

Viņš lieliem soļiem ienāca pa vārtiem, ģērbies kara* vīra uniformā, bet tas: nebija vienkārša kareivja ģērbs. Svārki un bikses bija labas tumšas vadmalas, pie svārkiem spīdēja zeltītas pogas, bet ādas jostā karājās zobens. Aiz viņa nāca četri kareivji šautenēm plecos, visi izska-tīgi vīri, atskaitot vienu ar zaķa lūpu. Bet arī tas bija veselīgs un tikpat spēcīga auguma kā pārējie.

Kad viņi ienāca pa lielajiem vārtiem, jucekļa un trokšņa vietā iestājās miers. Visi pagriezās un pūlējās saskatīt Vangu Jaunāko, un visi apklusa, jo viņš atgādināja bargu vīru, kas radis pavēlēt. Stingriem, lieliem soļiem viņš izgāja cauri rentnieku, priesteru un dīko skatītāju pulkam, kas spiedās tam klāt, lai labāk varētu viņu redzēt, un skaļi jautāja.:

„Kur mani brāļi?“

Kāds aizskrēja pateikt abiem, brāļiem, ka jaunākais brālis ieradies, un viņi iznāca tam pretī, nezinādami kā to uzņemt: ar cieņu, kā goda viesi, vai kā jaunāko brāli un bēguli. Bet kad tie ieraudzija viņa apģērbu un četrus kareivjus, kas tam aiz muguras stāvēdami gaidija viņa pavēles, tie tūliņ kļuva pieklājīgi, tik pieklājīgi, kādi tie būtu bijuši pret svešu cilvēku. Viņi klanijās un bēdu nomākti grūti pūta. Tad Vangs Jaunākais, kā pieklājās, zemu pa-klanijās saviem brāļiem, paskatijās apkārt un jautāja:

„Kur mans tēvs?“

Tad brāļi viņu veda iekšējā pagalmā, kur Vang-Lungs gulēja šķirstā zem zeltā izšūtas purpura segas, un Vangs Jaunākais pavēlēja kareivjiem palikt sētā un viens pats iegāja istabā. Dzirdot ādas zābaku klaudzēšanu uz akmens plāksnēm Firziķa Zieds ātri paskatijās ienācējā, steigšus pagrieza seju pret sienu un tā visu laiku stāvēja novērsusies.

Bet ja Vangs Jaunākais arī redzēja, kas viņa tāda, viņš nelikās to redzot vai pazīstot. Viņš zemojās pie šķirsta un lika atnest sēru drēbes, kas tam bija sagatavotas, lai gan drēbes izrādījās par īsām, kad viņš tās uzvilka, jo brāji nebija varējusi iedomāties, ka viņš tik liels izaudzis. Taču viņš tās uzvilka, aizdedzināja divas jaunas sveces, ko bija nopircis, un lika padot svaigus ēdienus, lai tos ziedotu pie tēva šķirsta»

Kad viss bija padarīts, viņš tčīsreiz līdz zemei pakla-nijās tēvam un. iesaucās kā pieklājās: „Ai tēvs!“ Bet Fir-ziķa Zieds spītīgi griezās pret sienu un ne reizes nepaska-tijās, kas notika istabā.

Ceremoniju beidzis, Vangs Jaunākais piecēlās un teica skarbi un asi, kā vienmēr:

„Sāksim, ja viss kārtībā!“

Un tad — cik savādi! — tur, kur agrāk bija tāds juceklis, kur ļaudis kā bez jēgas bija skraidijuši šurp un turp un klieguši cits uz citu, pēkšņi iestājās klusums un visi bija gatavi paklausīt, jo pašā Vanga Jaunākā un viņa kareivju klātbūtnē bija savāds spēks, un kaut nesēji arī vēl žēlojās, taču ne tik rupjos vārdos, kā ar Vangu Vecāko runājot, — viņu balsis skanēja maigi un lūdzoši, bet viņu valoda bija saprātīga.

Bet arī te Vangs Jaunākais savilka uzacis un tā paskatijās uz nesējiem, ka tiem aizrāvās balsis, un kad viņš teica: „Dariet savu darbu un ziniet, ka šai mājā ar jums apiesies taisnīgi!" — viņi apklusa un gāja pie nestuvēm, itin kā kareivjiem ar šautenēm būtu nezin kāda burvju vara.

Katrs nostājās savā vietā, un beidzot lielo šķirstu iznesa pagalmā, apsēja kaņepāju virvēm, iebāza tanīs kārtis, lokanas kā maikstis, un nesēji palika plecus zem kārtīm. Bija tur arī nestuves Vang-Lunga garam, un tanīs ielika: pīpi, kuru viņš ilgus gadus bija smēķējis, drēbes, ko tas bija valkājis, un ģīmetni, ko bija darinājis Vang-Lunga slimības laikā pieņemtais gleznotājs, jo līdz tam neviena viņa ģīmetne nebija gleznota. Tiesa, ģīmetne gan nebija līdzīga Vang-Lungam, bet attēloja kādu gudru vecu vīru; taču mākslinieks bija darijis visu, ko varējis, gleznodams biezas ūsas un uzacis un neskaitāmas grumbas, kādas veciem, vīriem allaž mēdz būt.

Procesija sāka kustēties, un tai pašā laikā sievietes sāka raudāt un vaimanāt, un par visām skaļāk raudāja Lotospuķe. Viņa izbužināja matus un jauno balto laka* tiņu rokās turēdama, lika to gan pie vienas, gan pie otras acs un skaļi šņukstēdama sauca:

„Ai, nav man vairs atbalsta, nav man vairs gād* nieka —“

Un gar ielām biezā drūzmā spiedās ļaudis, lai redzētu, kā pēdējo reiz aiznesīs Vang*Lungu, un Lotospuķi redzot visi atzinīgi čukstēja:

„Viņa krietna sieviete un apraud laba vīra nāvi.“

Bet citi. brīnijās, ka tik smaga un resna kundze tik cītīgi un skaļi raudāja, un teica tā: „Cik bagāts viņš bijis, ja tas varējis savu sievu nobarot tik resnu!" Un visi ap* šķauda Vang*Lunga bagātību.

Kas attiecās uz Vang*Lunga vedeklām, tās raudāja katra pēc savas dabas. Vanga Vecākā sieva raudāja ar cieņu un ne vairāk kā vajadzēja, reižu reizēm paceldama lakatiņu pie acīm, — un viņai jau arī nebij jāraud tik ‘gauži kā raudāja Lotospuķe. Viņas vīra blakussieva, glī* ta, pilnīga auguma sieviete, kas tikai priekš gada bija pie* ņemta, skatijās, kad kundze raudās, un tad raudāja tai līdzi. Bet Vanga Vidējā sieva, zemniece, pavisam aizmir* sa, ka tai jāraud, tādēļ ka nesēji viņu pirmo reiz uz pie* ciem nesa pa pilsētas ielām, viņa skatijās apkārt uz sim= tiem vīriešu, sieviešu un bērnu, kas spiedās pie sienām un drūzmējās namu pagalmos, un viņai nemaz nenāca rau* das; bet kad tā attapās un ar roku aizklāja acis, viņa slepšus skatijās caur pirkstiem un atkal aizmirsa, ka tai jāraud.

Jau senos laikos kāds teicis, ka visas raudātājas sie* vietes var iedalīt trijās šķirās. Ir tādas, kas paceļ balsi un lej asaras, un par tām var teikt, ka viņas vaimanā; citas kliedz skaļā balsī, bet nelej asaras, — par tām var sacīt, ka viņas gaudo; un ir tādas, kurām klusi līst asaras, un tās tad var saukt par raudām. Starp visām sievietēm, kas gāja aiz Vang*Lunga šķirsta, starp viņa un viņa dēlu sievām, verdzenēm, kalponēm un algotām raudātājām bija tikai viena, kas patiesi raudāja, un tā bija Kir/.ilpi Zieds. Viņa sēdēja nestuvēs, aizkarus nolaidusi, lai no viens to neredzētu, un raudāja gauži un klusi. Pat lad. kad svinīgās bēres beidzās un Vang-Lungu nolaida kapa un apbēra ar zemi, kad niedru mājas un papīra kalpi par vērtās pelnos, kad aizdedzinātās smaržas izplēnēja un Vang-Lunga dēli bija paklanījušies tikdaudz reižu, cik pienācās, kad raudātājas bija noraudājušas paredzēto laiku un saņēmušas maksu, kad viss bija beidzies un zeme augstā kaudzē pacēlās virs jaunā kapa, un kad neviens vairs neraudāja, jo visam taču bija beigas un nebija vairs nekādas vajadzības raudāt, — arī tad Firziķa Zieds vēl arvien klusi lēja asaras.

Uz pilsētas namu atpakaļ iet viņa negribēja, viņa gāja uz veco māju. Un kad Vangs Vecākais uzstāja, lai viņa dzīvojot kopā ar dzimtu pilsētas namā, Firziķa Zieds pakratīja galvu un atbildēja:

„Nē, te es visilgāk esmu ar viņu dzīvojusi un te es esmu ar viņu bijusi vislaimīgākā, un viņš man atstāja šo nabaga bērnu, par ko rūpēties. Pirmajai sievai viņa apniks, ja iesim jums līdzi, un mani Lotospuķe arī neieredz — labāk abas paliksim šeit, mana kunga vecajā mājā. Tu neraizējies par mums. Ja man kā vajadzēs, es tev to palūgšu, bet man ļoti maz vajag. Mums būs mierīgāka dzīve ar veco rentnieku un viņa sievu, un es izpildīšu sava kunga vēlējumu un rūpēšos par tavu māsu.“

„Nu, lai notiek kā tu vēlies," Vangs Vecākais it kā negribot atbildēja.

Taču viņš bija apmierināts, jo viņa sieva neieredzēja muļķīti un teica, ka neesot labi to turēt sētā, it īpaši kur dzīvojot grūtas sievietes, un tagad, kad Vang-Lungs bija miris, Lotospuķe tiešām būtu sākusi tai pieķerties, ko vīram dzīvam esot nebij iedrošinājusies darīt, un tā būtu sācies nemiers. Tā Vangs Vecākais atļāva Firziķa Ziedam darīt pēc sava prāta, un viņa paņēma muļķīti aiz rokas un aizveda to vecajā mājā, kur tā Vang-Lungu bija kopusi viņa vecuma dienās. Tur viņa apmetās, rūpējās par muļķīti un nekur neizgāja, — ja daudz, tad apskatīt Vang'Lunga kapu.

Jā, no tā laika viņa bija vienīgā, kas bieži gāja pie Vang*Lunga, jo Lotospuķe pie kapa neatnāca biežāk kā pieklājības parašas prasija, un centās izraudzīt laiku, kad ļaudis varēja redzēt, ka viņa pildija savu pienākumu. Bet Firziķa Zieds gāja slepšus, kad sirds viņai vientulībā asi* ņoja, un izraudzijās laiku, kad tuvumā neviena nebija, vai nu naktīs, kad visi bija mājā un gulēja, vai arī tanīs stundās, kad visi strādāja laukā. Tādās reizēs viņa ņēma muļķīti un gāja pie Vang^Lunga kapa. Bet viņa nerau* dāja skaļi. Nē, viņa tikai nolieca galvu uz kapa, un ja reizēm arī raudāja, tad pavisam klusu, un tikai retumis čukstēja:

„Ai mans kungs un tēvs, vienīgais tēvs, kas man bijis!"

III

Vecais zemes saimnieks bija miris un gulēja kapā, bet aizmirst viņu vēl nevarēja, jo dēliem jāvalkā sēras trīs gadus pēc tēva nāves. Vang*Lunga vecākais dēls, ta= gadējais ģimenes galva, visiem spēkiem rūpējās, lai viss notiktu kā pieklājās un saskaņā ar tradicijām, un kad lāgā nezināja, vai viss ritēja kā vajadzēja, viņš jautāja sievai. Jo Vangs Vecākais bija zemnieka dēls un lauku ciemā audzis līdz tam laikam, kad laimīgs gadījums un paša prāts viņa tēvam bija palīdzējis iegūt bagātību un lielo pilsētas namu visai savai dzimtai. Un kad viņš nu sjepeni nāca pie sievas padomu prasīt, tā atbildēja vēsi, itin kā nicinādama viņa nezināšanu, bet tomēr viņa tam atbildēja prātīgi un uzmanīgi, rūpēdamās, lai nebūtu jā* kaunas vīra dzimtas:

„Ja plāksnīte, kur pašlaik mīt viņa dvēsele, pakārta lielajā zālē, tad bļodās jāsagatavo ziedojamais ēdiens un jānoliek tās priekšā; un sēras mēs visi valkāsim tā —“

Un viņa tam stāstija, kas un kā jādara, un Vangs

Vecākais noklausijās un tad gāja un rīkoja visu kā no sevis. Tā visiem tika sagatavoti sēru ģērbi otram sēru posmam, nopirkta drēbe un pieņemti drēbnieki. Simts dienas dēliem bij jāvalkā balti zābaki, pēc tam tiem bij atļauts vilkt gaiši pelēkus vai kādas citas ne pārāk spilg-tas krāsas. Bet zīda drēbes nedrīkstēja valkāt ne Vang* Lunga dēli, ne viņu sievas, kamēr visi trīs gadi nebija pa* gājuši un kamēr plāksnīte, kurā uz visiem laikiem bij apmetusies Vang-Lunga dvēšele, nebij aprakstīta un no* likta savā vietā starp viņa tēva un vectēva piemiņas plāk* snītēm.

Tā lika Vangs Vecākais, un pēc viņa vārdiem tika sa* gatavotas sēru drēbes visiem Vang-Lunga dēliem, viņu sievām un bērniem. Tagad viņš centās runāt ļoti skaļi un valdonīgi, jo nu viņš bija dzimtas galva un ar tiesību ieņēma pirmo vietu katrā istabā un visur, kur vien tam bij jāsēd kopā ar brāļiem. Abi brāļi viņam paklausija, un vidējais brālis šķobi ja plānās lūpas it kā klusībā smīnē* dams, tādēļ ka slepenībā vienmēr bij juties gudrāks par vecāko brāli, — jo taču viņam, vidējam, dēlam, Vang* Lungs vēl dzīvs būdams bij uzticējis zemju pārvaldību, un tikai viņš zināja, cik viņiem bija rentnieku un kādus ienākumus no zemes varēja sagaidīt; un tādas zināšanas viņam deva varu par brāļiem, vismaz viņš savā nodabā tā domāja* Vangs Jaunākais vecākajam brālim paklausija kā cilvēks, kas radis klausīt, kad jāklausa, bet viņa sirds nebija pie tā, ko viņš darija; varēja redzēt, ka viņam gri* bējās pēc iespējas drīzāk aizbraukt no šejienes.

Patiesību sakot ikviens no trim brāļiem nevarēja sagaidīt stundu, kad dalīs mantojumu, — un visi viņi bija vienis prātis, ka tas jādala: katram bija savs slepens no* lūks, kura dēļ tie gribēja dabūt savu mantojuma tiesu; ne Vangs Vidējais, ne Vangs Jaunākais nebija mierā at* stāt visu zemi vecākā brāļa rokās un būt viņa varā. Katram brālim bija savas vēlēšanās: vecākais gribēja zināt, cik dabūs un vai ar to pietiks saimniecībai, abām sievām, daudzajiem bērniem un slepenām izpriecām, kuras tas sev nespēja aizliegt. Vidējais brālis mantojumu gaidija tā* dēļ, ka viņam bija lielas maiznīcas, bet naudu viņš aizdeva uz augļiem; viņš gribēja dabūt savās rokās mantojuma daļu, lai varētu brīvi ar to rīkoties un pelnīt vēl vairāk. Jaunākais brālis bija tik savāds un kluss, ka neviens nezināja, ko viņš īsti gribēja, un pēc viņa drūmās sejas nekā nevarēja uzminēt. Arī viņš bija nepacietīgs, vismaz bija redzams, ka viņam gribējās ātrāk tikt projām, bet ko viņš darīs ar mantojumu, tā neviens nezināja un neiedrošinājās jautāt. Viņš bij jaunākais no trim brāļiem, bet visi viņa baidijās, un uz viņa saucienu, ikviens kalpotājs divkārt ātrāk uzleca no vietas nekā citiem saucot; visgausāk kalpotāji paklausija Vanga Vecākā sau-cienām, pa^ spīti viņa valdonīgi skaļajai balsij.

Vang-Lungs bija miris pēdējais savā paaudzē — tik ilgi un stipri viņš bija pieķēries dzīvei — un no viņa laika ļaudīm neviena vairs nebija starp dzīvajiem, atskaitot brālēnu, klaidoņa kareivi, kas dzīvoja nezin kur: tik vien bija zināms, ka viņš esot par barvedi kādam klaidoņu, pusē kareivju, pusē laupītāju pulkam, kas kalpoja gan vienam, ģenerālim, gan otram, atkarībā notā, kurš vairāk maksāja, bet reizēm arī nevienam, ja varēja laupīt uz savu roku. Brāļi ļoti priecājās, ka nezināja, kur viņu rad* nieks dzīvoja, un vēl vairāk būtu priecājušies, ja būtu saņēmuši viņa nāves ziņu.

Bet tā kā dzimtā vairs nebija neviena no vecākās paaudzes, tad pēc parašu tiesībām viņiem bij jālūdz kāds cienijams kaimiņš, lai tas godājamu un krietnu pilsoņu sapulces priekšā tiem izdala mantojumu. Kādu vakaru, kad viņi apspriedās, kam uzticēt šo uzdevumu, Vangs Vidējais teica:

„Viscienījamākais un dzimtai tuvākais, protams, ir labības tirgotājs Liu, pie kura gāju par mācekli un kura meita tapa par tavu sievu, vecākais brāli! Palūgsim viņu izdalīt mūsu mantojumu, visi viņu tur par taisnīgu cilvēku, un viņš ir diezgan bagāts, lai mūs neapskaustu."

Vangs Vecākais to dzirdot klusībā pukojās, ka tas viņam nebija pirmajam ienācis prātā, un viņš cienīgi atbildēja:

„Man labāk patiktu, ja tu tā nesteigtos citur šā, brāli, — es nupat gribēju teikt: darīsim tā manas sievas, manu dēlu mātes tēvu. Bet kaut tw. izteici, lai tā notiek, lūgsim viņu. Un tomēr es pats v gribēju pateikt, bet tu vienmēr steidzies priekšā un runā, negaidīdams savu kārtu, kāda tev ģimenē piederas.'*

To teikdams, vecākais brālis pārmetoši skatijās uz vidējo, skaļi tusnīdams un biezās lūpas uzmetis, bet Vangs Vidējais tikai savilka muti, it kā smīnu valdot. Vangs Vecākais steigšus novērsa acis sānis un jautāja jaunāka» jam brālim:

„Un kā tu domā, jaunākais brāli?**

Bet Vangs Jaunākais tikai uzmeta viņam savu iedo* mīgo, izklaidīgo skatienu un atbildēja:

„Man vienalga! Dariet kā gribat, tikai pasteidzieties.“ Vangs Vecākais piecēlās, it kā gribēdams ar skubu ķerties pie lietas, lai gan tagad, vidējos gados, viņš steigā tikai apjuka un lāgā nezināja ko iesākt ar rokām un kājām.

Beidzot viss bija nokārtots un tirgonis Liu apsolījās nākt par mantas dalītāju, jo vienmēr bija cienijis Vang* Lungu kā gudru un tālredzīgu cilvēku. No kaimiņiem brāļi ielūdza tos, ko uzskati ja par diezgan ievērojamiem un sev līdzīgiem, bet no pilsētniekiem tos, kas bija bagā-= tāki un ar nodrošinātu stāvokli. Noteiktā dienā tie visi sapulcējās Vang»Lunga nama lielajā zālē un ieņēma vie* tas pēc kārtas un vecākuma.

Tirgonis Liu palūdza Vangam Vidējam, dalamās ze» mes un naudas aprēķinu, un tas piecēlās un pasniedza Vangam Vecākajam papīru, kur viss bij pierakstīts, bet Vangs Vecākais savukārt to pasniedza tirgonim Liu. Tas vispirms attina papīru, apsegloja degunu lielām vara brillēm un savā nodabā murminādams nolasīja skaitļus, un visi klusēdami gaidija, kamēr viņš beidza. Tad viņš atkal nolasīja rakstīto, šoreiz skaļā balsī, tā ka visi lielajā zālē sēdošie dabūja zināt, ka Vang^Lungam mirstot bija pie* derējuši daudzi akri zemes, pavisam tur bija vairāk par astoņsimt akriem, un tai apvidū reti gadijās dzirdēt, ka vienam cilvēkam vai pat vienai dzimtai piederētu tik daudz zemes, un protams, tas nebija dzirdēts nekad kopš lielās Hvangu dzimtas ziedu laikiem. Vangam Vidējam tas viss bija zināms un viņš nebrīnījās, bet pārējie ne* spēja slēpt izbrīnu, lai kā pūlējās pieklājības dēļ paturēt mierīgu un nekustīgu sejas izteiksmi. Tikai Vangam Jau* nākajam, kā likās, viss bija vienalga, — viņš kā vienmēr sēdēja, it kā aizmirsies un nepacietīgi gaidija, kad tas viss beigsies un viņš varēs braukt turp, uz kurieni tiecās viņa sirds.

Bez zemes palika abas mājas, kas bija piederējušas Vang’Lungam: ciema māja lauku vidū un lielais pilsētas nams, ko tas bija pircis no vecā Hvangu dzimtas galvas, kad Hvangu dzimta bija pagrimusi un viņas dēli aizklī* duši pasaulē. Un bez mājām un zemes bij uz augļiem aizdota nauda, labības tirdzniecībā ieguldīta nauda un maisi ar naudu, kas glabājās slēptuvēs, un pavisam kopā naudasJķija ne mazāk par pusi zemes vērtības.

Bet pirms ķērās pie mantojuma dalīšanas brāļiem, bij jāizmaksā sumas, kas pienācās rentniekiem un tirgotā* jiem, un galvenais — divām blakussievām, kuras Vang* Lungs savā mūžā bija ņēmis: Lotospuķei, ko tas bija nē* mis no tējas nama viņas skaistuma un savas kaislības dēļ, jau brieduma gados, kad tam bij apnikusi zemniece sieva, un Firziķa Ziedam, kas bija bijusi verdzene viņa mājā, kad viņš to bija pieņēmis, lai tā viņu mierinātu vecuma gados. Ne viena, ne otra nebij īsta sieva, tikai blakussie* vas, bet blakussievai nevar bargi pārmest, ja tā meklē sev jaunu vīru, kad viņas kungs miris un tā vēl nav pārāk veca. Taču brāļi zināja, ja blakussievas negribēja aiziet no mājas, viņām bija tiesība tur palikt līdz pat nāvei, un tās bij jābaro un jāģērbj. Tiesa, Lotospuķe pie cita vīra nevarēja iziet; tik resna un veca būdama, viņa ar prieku būtu palikusi savā pagalmā. Un kad tirgonis Liu to iz* sauca, viņa uz divām verdzenēm balstīdamās piecēlās no sava sēdekļa pie durvīm, piedurknē noslaucīja acis un raudulīgā balsī teica:

„Ai, mans gādnieks miris, kā gan es varu domāt par citu, un kur lai palieku? Esmu jau veca, un man tik maz vajag: ēdienu, apģērbu un drusku vīna un tabakas, lai mierinātos bēdās, un mana kunga dēli ir tik devīgi!"

Tirgonis Liu laipni paskatījās viņā: viņš bija tik labs cilvēks, ka arī visos citos redzēja tikai labu, viņš aizmir* sa, kas viņa agrāk bija bijusi, viņš tikai atcerējās, ka tā bija cienījamā vīra atraitne, un godbijīgi teica:

„Tu runā labi, un tā arī pieklājas: nelaiķis bija labs kungs, un to es dzirdu no visiem. Nu, lemšu tā: tev dos divdesmit sidraba gabalus mēnesī, un dzīvot tu varēsi sa* vā pagalmā un istabā tāpat kā līdz šim; tev būs kalpones un verdzenes, tevi baros, un bez tam tev ik gadus dos da* žus drēbju gabalus."

Lotospuķe centās nepalaist garām neviena vārda, un izdzirdusi teikto, viņa paskatījās no viena brāja uz otru, lūgdamās saņēma rokas un sāka spalgā balsī vaimanāt:

„Tikai divdesmit? Ko, tikai divdesmit? Tur man ne* pietiek ne uzturam; es nevarēšu nopirkt saldumus, man tik vāja ēstgriba, es nevaru ēst vienkāršu un rupju ba» rību!"

Vecais tirgonis noņēma brilles, ar izbrīnu paskatījās viņā un stingri teica:

„Ne katrai dzimtai ir divdesmit sudraba gabali mē* nēsī, un pat ar pusi no tā pietiktu daudzām diezgan turī* gām dzimtām pēc ģimenes galvas nāves!"

Te nu Lotuspuķe sāka raudāt bez izlikšanās, viņa raudāja par Vang*Lungu kā vēl nekad nebija raudājusi, un kliedza:

„Mans kungs, kādēļ tu mani atstāji! Visi mani atstā* juši, un tu esi tālu un nevari man palīdzēt!"

Vanga Vecākā sieva bija stāvējusi aiz priekškara, bet tagad viņa to atvilka un ar zīmēm centās vīram rādīt, cik nepieklājīga bija tāda izturēšanās visu šo cienījamo vīru priekšā; viņa bija tik nemierīga, ka Vangs Vecākais sāka grozīties krēslā, it kā sievu neredzētu, bet galu galā viņam tā bij jāredz; tad viņš piecēlās un skaļi sauca, pūlēdamies pārkliegt Lotospuķi:

„Kungs, pieliec viņai vēl drusku, lai mums par to vairs nebūtu jārunā!“

Bet Vangs Vidējais to nevarēja paciest, viņš piecēlās un iesaucās:

„Ja grib dot vairāk, tad lai vecākais brālis dod no sa-vas tiesas. Lēmums pareizs: ar divdesmit sidraba gabaliem diezgan, pat par daudz, tā kā tā viņa naudu no-spēlēs!**

Viņš to teica tādēļ, ka Lotospuķei vecumā bija modusies kaislība uz kauliņu spēli un viņa spēlēja ikbrīža, kad tā negulēja vai neēda. Bet Vanga Vecākā sieva bija ļoti sašutusi, viņa vēl sparīgāk māja vīram, lai tas atsaltas maksāt, un skaļi čukstēja:

„Nē, nē, atraitnes daļa jāatškir pirms mantojuma dalīšanas! Kādēļ mums par viņu jārūpējas vairāk nekā citiem?**

Sākās juceklis, un miermīlīgais vecais tirgonis apjukumā skatijās no viena uz otru. Lotospuķe vaimanāja vienā laidā, un visi vīrieši apjuka tādas vaimanas dzirdot. Tas laikam nekad nebūtu beidzies, bet te Vangs Jaunākais noskaitās un negaidot no savas vietas piecēlās, spēra smago ādas zābaku uz akmens grīdas un iesaucās:

„Es viņai pielikšu! Drusku sidraba šurp vai turp! Man apnicis klausīties!**

Tā bija laba izeja no nepatīkamā stāvokļa, un Vanga Vecākā sieva teica:

„Viņš to var darīt, jo viņš ir vientulis. Viņam nav jādomā par dēliem, kā mums.**

Un Vangs Vidējais pasmīnēja, paraustija plecus un klusībā pasmējās kā cilvēks, kas domā: „Nu, nav mana daļa, ja kāds neprot savu mantu taupīt.**

Bet vecais tirgonis ļoti priecājās un nopūzdamies izvilka lakatiņu, lai noslaucītu sviedrus; viņam mājās bija mierīga dzīve, viņš nebija pieradis pie tādām sievietēm kā Lotospuķe. Par Lotospuķi varēja teikt, ka viņa varbūt vēl būtu kādu brīdi gaudojusi, ja tur nebūtu bijis Vang-Lunga jaunākā dēla, kas izskatijās tik bargs, ka viņai likās prātīgāk klusēt. Viņa tūliņ apklusa un apsēdās savā vietā, ļoti apmierināta ar sevi, un kaut ari sākūmā pūlējās skumīgi savilkt lūpas, tomēr viņa to ātri aizmirsa un sāka vērīgi aplūkot visus vīriešus zālē, šad un tad paņemdama meloņu sēklas no paplāksnes, ko vex* dzene tai pasniedza, un grauzdama tās stipriem baltiem un par spīti viņas vecumam vēl veseliem zobiem. Viņa nemaz nekautrējās.

Tā izšķīra Lotospuķes lietu. Tad vecais tirgonis pa* skatijās apkārt un jautāja:

„Kur tad otra blakussieva? Redzu, ka te rakstīts vi-ņas vārds."

Viņš runāja par Firziķa Ziedu, bet neviens nebija pa* pūlējies paskatīties, vai viņa tur bija; nu visi skatijās apkārt lielajā zālē un sūtija verdzenes sieviešu telpās, bet viņas nebija nekur visā namā. Tad Vangs Vecākais atcerējās, ka pavisam bij aizmirsis to pasaukt, un steigšus sūtija tai pakaļ. Tā viņi to kādu stundu gaidija* laiku kavēdami dzēra tēju un pastaigājās pa zāli, un beidzot viņa ar kalponi atnāca un apstājās zāles durvīs. Kad viņa paskatijās iekšā un ieraudzija vīriešus, viņa nepārkāpa sliegsni, bet starp citiem Vangu Jaunāko pamanijusi atkal izgāja pagalmā, un vecajam tirgonim pašam bij jāiet ārā pie viņas. Viņš laipni to uzlūkoja, bet ne tieši sejā, lai viņu nesamulsinātu, un redzēja, ka viņa bija vēl gluži jauna sieviete, bāla un skaista, un teica:

„Tu vēl esi tik jauna, ka neviens tevi nenosodītu, ja tu vēl negribētu beigt savu dzīvi; sidraba diezgan, lai dotu tev labu pūru, — tu vari atgriezties mājās un iziet par sievu pie laba cilvēka. Dari kā pati gribi."

Bet tāda valoda viņu pārsteidza, viņa nesaprata šos vārdus un domāja, ka viņu grib padzīt, tādēļ viņa teica vājā un bailēs drebošā balsī:

„Ai kungs, man nav māju, nav neviena, tikai muļķīte, mana nelaiķa kunga meita, viņš man to atstāja, un mums ar viņu nav kur iet! Domāju, ka varēsim dzīvot vecajā mājā, mēs ēdam ļoti maz un valkājam tikai kokvilnas drēbes, zīda drēbes es vairs nevilkšu, jo mans kungs miris, nekad vairs nevilkšu līdz pat mūža galam, un mēs ne» traucēsim neviena lielajā mājā!“

Vecais tirgonis ienāca atpakaļ un pārsteigts jautāja vecākajam brālim:

„Kas tā par muļķīti, ko viņa piemin?“

Un Vangs Vecākais vilcinādamies atbildēja:

„Tā ir nabaga sieviete, mūsu māsa, viņa jau kopš bērnības muļķīte, bet mans tēvs un māte to nemērdēja badā un nesita, kā citi mēdz darīt ar tādiem bērniem, lai tie ātrāk nomirtu, un tā viņa dzīvo līdz pat šai dienai. Mans tēvs šai sievietei pavēlējis rūpēties par muļķīti, un ja vi* ņa negrib precēties, dosim tai sidrabu un lai viņa dzīvo kā pati grib; viņa ļoti klusas dabas un tiešām neviena ne* traucēs/4

Te Lotospuķe negaidot iesaucās:

„Jā, tikai viņai nevajag daudz dot, jo viņa pieradusi pie rupjas barības un kokvilnas drēbēm un vienmēr bijusi verdzene šai mājā, kamēr mans kungs vecumā nepalika bērna prātā un to nepieņēma par blakussievu viņas baltās sejiņas dēļ —•• droši vien viņa pati to iekārdināja — bet kas attiecas uz muļķīti, tad jo drīzāk tā mirst, jo labāk.44

Tā runāja Lotospuķe, un viņas vārdus dzirdot Vangs Jaunākais paskatijās viņā tik negantu skatu, ka tā sapi* nās savos vārdos un pagriezās sānis, lai nebūtu jāredz viņa melnās acis. Tad viņš iesaucās:

„Dodiet viņai tikpat cik vecenei, — es pielikšu!44 Bet Lotospuķe ietiepās un, nedrīkstēdama skaļi ru* nāt, čukstēja klusākā balsī:

„Nav pareizi vecākai un jaunākai dot vienādu daļu, un turklāt viņa taču agrāk bija mana verdzene!44

Tā viņa murmināja, un daudz netrūka, ka tā atkal būtu sākusi vaimanāt; to redzot vecais tirgonis steidzīgi teica:

„Pareizi, pareizi, es piešķiru divdesmit piecus sidraba gabalus vecākai kundzei un divdesmit jaunākai —“

Un viņš izgāja ārā pie Firziķa Zieda un teica:

„Ej mājās un esi mierīga, tu vari darīt ko gribi, un katru mēnesi tu saņemsi divdesmit sidraba gabalus savai iztikai.“

Tad Firziķa Zieds viņam laipni un no visas sirds pateicās; un viņas bālās lūpas drebēja; viņa trīcēja visām miesām, jo līdz šim brīdim nezināja, ko ar viņu darīs, un tagad jutās atvieglināta dzirdot, ka varēja dzīvot tāpat ka līdz šim bija dzīvojusi un ka tai nebij jābaidas par rītdienu.

Kad atraitņu daļa bij atdalīta, tālāko nokārtot vairs nebija grūti, un vecais tirgonis turpināja, gatavodamies zemi, mājas un sidrabu sadalīt četrās lidzīgās daļās un divas no tām atdot Vangam Vecākajam kā ģimenes galvai, vienu Vangam Vidējam un vienu Vangam Jaunaka-jam, kad jaunakais dēls negaidot iesāka runāt:

„Man nevajag ne māju, ne zemes! Zeme man apriebusies jau no bērnības, kad tēvs mani gribēja padarīt par araju! Meesmu precējies, ko es darīšu ar māju? Dodiet man manu tiesu sidrabā, brāļi, un ja man katrā ziņā jādabū maja un zeme, tad atpērciet to no manis un samaksājiet man sidrabā!*4

Abi vecākie brāļi bija pārsteigti tādu valodu dzirdot: kur tas bija redzēts, ka kāds gribētu visu mantojumu saņemt sidrabā, kas tik viegli izslīd no rokām, neatstādams ne pēdas, un atteiktos no mājas un zemes, kas uz mūžīgiem laikiem paliek dzimtas īpašumā? Vecākais brālis svinīgi teica:

„Bet, mans brāli, neviens pieklājīgs cilvēks pasaulē visu mūžu nevar palikt neprecējies, agri vai vēlu mēs tev atradīsim sievu —■ tas bij jādara tēvam, bet viņš miris —, un tad tev vajadzēs ir mājas, ir zemes.“

Tad vidējais brālis skaidri teica:

„Dari ar savu zemi ko gribi, bet mēs to no tevis nepirksim, jo daudzās dzimtās tā cēlusies nelaime: kāds mantinieks saņem savu tiesu sidrabā un to iztērē, bet tad nāk un sūdzas, ka viņam atņemta zeme un mantojums; sidraba vairs nav, un nav nekādu pierādijumu, ka tas bijis, tikai papīrs, ko katrs var aprakstīt pēc savas patikas, vai pat tikai vārdi, un vārdi nav nekāds pierādijums. Un ja arī pats mantinieks neprasa zemi, tad to prasa viņa dēli vai dēludēli, un ķildas nebeidzas vairākās paaudzēs. Pēc ma* nām domām zeme jādala. Ja gribi, es varu pārvaldīt tavu zemi un katru gadu tev sūtīt tās ienākumus, bet mēs ne* varam tev izmaksāt visu mantojuma daļu sidrabā."

Visi pabrīni jās par viņa gudro valodu, un lai gan Vangs Jaunākais joprojām atkārtoja: „Es negribu ne ma* jas, ne zemes" — neviens viņā vairs neklausījās, tikai vecais tirgonis ziņkārīgi ievaicājās:

„Kam tev vajag tik daudz sidraba?"

Un viņš atbildēja skarbā balsī:

„Man savi iemesli."

Bet neviens nesaprata, ko viņš gribēja teikt, un drīz vecais tirgonis nolēma, ka sidrabs un zeme jāsadala, bet ja jaunākais dēls atsakas no savas daļas šai skaistajā pil* sētas namā, tad lai viņš ņem veco māla māju, kuras vērtība gan nebija liela, jo tā bija vienkārša māja, no lauku māla celta, un tās celšana nebija dārgi maksājusi. Bez tam viņš nolēma, ka vecākajiem brāļiem jāglabā nauda Vanga Jaunākā kāzām, jo pēc tēva nāves šis pienākums palika vecākajiem brāļiem.

Vangs Jaunākais klusēdams sēdēja un klausījās. Kad viss bija kopīgi izlemts un pēc taisnības un likuma izda* līts, Vang-Lunga dēli sarīkoja dzīrās tiem, kas bija pie* dalijušies mantas dalīšanā, bet paši nedzīroja līdzi un ne* uzvilka zīda drēbes, jo laiks vēl nebija pienācis sēras no* likt.

Tā sadali ja laukus, 'kuros Vang*Lungs bija pavadijis visu savu mūžu, un zeme tagad vairs nepiederēja viņam, bet viņa dēliem, atskaitot to mazo stūrīti, kur viņš gu* lēja, un tas bija viss, kas viņam bija palicis. Bet šai slēp* tuvē trūdošie pīšļi sajaucās ar zemes dziļumu; dēli varēja ar zemes virskārtu darīt ko gribēja, saimnieks bij ap* rakts dziļi zem zemes, tur tā piederēja viņam, un neviens tam nevarēja atņemt viņa tiesu.

IV

Vangs Jaunākais tikko bija varējis sagaidīt manto-juma dalīšanu, un tiklīdz šī lieta bija nokārtota, viņš ar saviem četriem pavadoņiem sāka gatavoties ce]am, lai dotos atpakaļ uz to pusi, no kuras viņš bij atbraucis. Tā* du steigu redzēdams, Vangs Vecākais brīnijās un jautāja:

„Kā, vai tu negaidīsi, kamēr paiet trīs sēru gadi, vai tu nedomā savas darīšanas atlikt līdz tam laikam?"

„Vai es varu gaidīt trīs gadus?“ jaunākais brālis de* dzīgi attrauca, raudzīdamies viņā savām bargajām un ne* miera pilnajām acīm. „Kad būšu projām no šīs mājas, ne* viens nezinās, ko darīšu, un ja kāds arī ko dzirdēs, kāda ļaudīm bēda par to?“

Vangs Vecākais ziņkārīgi paskati jās brālī un acu* mirkļa izbrīnā teica:

„Kam tu tā steidzies?"

Tad Vangs Jaunākais zobenu pie ādas jostas siedams mirkli apstājās un paskatījās uz vecāko brāli: viņa priek* šā stāvēja aptaukojies liela auguma vīrietis, platu izplū* dušu seju, biezām atkārtām lūpām, izburbējušu un baltu miesu; pirkstus viņš turēja izplestus un rokas tam bija mīkstas un taukas kā sievietei, nagi gari un tīri, bet del* nas sārtas, mīkstas un tuklas. To visu redzēdams, Vangs Jaunākais novērsa acis un ar nicināšanu teica:

„Ja es tev arī pateiktu, tu nesaprastu. Diezgan, ja tu zini, ka man cik vien ātri iespējams jāsteidzas atpakaļ, jo mani gaida ļaudis, kas man kalpa Diezgan, ja saku, ka ir ļaudis, kas pilda manas pavēles un kuriem esmu va-jadzī gs.“

„Un vai tev par to labi samaksā?" Vangs Vecākais izbrīnijies jautāja un nemanija, ka brālis ar viņu runāja zobgalīgi, jo turēja sevi par cilvēku, pret kuru visi juta cienību.

„Reizēm samaksā, reizēm nē," Vangs Jaunākais atbildēja.

Bet Vangs Vecākais nevarēja saprast, kā varēja kaut ko darīt, nesaņemot par to samaksu, un turpināja:

3

Deli.

33

„Tā ir savāda lieta, ja tā nekā neienes. Ja es kalpotu kādam ģenerālim un tas man nemaksātu, es ietu pie cita, ja es būtu virsnieks ar saviem ļaudīm, kā tu.**

Bet brālis nekā neatbildēja. Viņam bija prātā vēl kāda lieta, kas tam pirms aizbraukšanas bij jānokārto, un vidējo brāli uzmeklējis, viņš tam zem četrām acīm teica: „Neaizmirsti tēva jaunākai sievai izmaksāt visu, kas tai pienākas, ļekām sūti man sidrabu, atskaiti ik mēneša piecus sidraba gabalus viņai.**

Vidējais brālis iepleta šaurās acis, un tā kā viņam bija grūti saprast, kā varēja par velti atdot tādu naudu, viņš jautāja:

„Kādēļ tu viņai dod tik daudz?**

Vangs Jaunākais atbildēja savādā steigā:

„Viņai taču jāgādā arī par muļķīti!**

Likās, viņš gribēja vēl ko teikt, bet viņš klusēja un nevarēja norimt uz vietas, kamēr četri kareivji iesaiņoja viņa mantas. Viņš bija tik satraukts, ka izgāja pa pilsē= tas vārtiem un skatijās uz to pusi, kur izpletās tēva zeme un kur bija vecā māja, kas tam tagad piederēja, kaut arī tā viņam nebija vajadzīga, un nomurmināja:

„Varētu aiziet un to apskatīt, ja nu tā reiz mana.** Bet viņš dziļi nopūtās, pakratija galvu un gāja atpa kaļ pilsētas namā. Tad viņš ar saviem četriem kareivjiem nekavējoties aizbrauca un priecājās, ka varēja aizbraukt, it kā te viņu vēl arvien nomāktu tēva vara. Bet viņš bija vīrs, kas negribēja just nekādas varas pār sevi — tāda bija viņa daba.

Arī abi vecākie dēli tāpat centās atbrīvoties no tēva varas. Vecākais dēls ilgojās, kaut ātrāk paietu trīs sēru gadi, viņam gribējās novākt tēva piemiņas plāksnīti no acu priekšas, nolikt to mazajā telpā virs zāles, kur gla= bāja citas mirušo plāksnītes, jo visu laiku, kamēr tā stā= vēja zālē, dēliem likās, ka Vang*Lungs noskatītos viņos. Jā, viņa gars bija šeit, tas mājoja plāksnītē un vēroja dēlu darbus, bet vecākajam dēlam gribējās dzīvot brīvi, dzīvot savam priekam un tērēt tēva naudu kā pašam patika. Bet kamēr plāksnīte bija šeit, viņš nevarēja vieglu roku grābt aiz jostas un tērēt sidrabu izpriecām, kad vien iegribējās, — vēl nebija pagājuši sēru gadi, kad dēlam neklājās prie-cāties. Tā arī šo sliņķi, kas mūžīgi domāja par slepenām baudām, arvien vēl saistija tēva vara.

Arī vidējam dēlam bija savi plāni: viņš ilgojās daļu savas zemes pārvērst naudā, jo bija nodomājis paplašināt savu labības tirdzniecības uzņēmumu un atpirkt vēl dažus veikalus tirgonim Liu, kas palika vecs un kura dēls bija mācīts vīrs un negribēja tirgoties; ja viņam būtu bijis liels uzņēmums, Vangs Vidējais būtu varējis ar kuģiem sūtīt labību uz kaimiņu provincēm un pat uz ārzemēm. Bet lielus veikalus nevarēja sākt, kamēr sēru laiks nebija galā; Vangs Vidējais pacietīgi gaidija, gandrīz to nepie* minēdams, un tikai rez viņš it kā nejauši brālim iejautājās: -

„Ko tu darīsi ar zemi, kad beigsies sēras — pārdosi vai nepārdosi?"

Un vecākais brālis atbildēja liekuļotā vienaldzībā:

„Nu, vēl nezinu. Pagaidām par to neesmu domājis, bet liekas, būs jāpatur tikdaudz, lai varētu iztikt, man jau nav tirgotavu kā tev, bet jaunu uzņēmumu sākt manā vecumā liekas par vēlu."

„Nu, ar zemi tev būs daudz raižu," brālis teica. „Ja tu paliksi par zemturi, tev būs jādalas ar rentniekiem, pašam jāsver labība, — zemes īpašniekam, kas grib dzīvot no savas zemes ienākumiem, daudz tādu garlaicīgu pienākumu. Es to visu dariju tēvam, bet tev es to nevarēšu darīt, jo man tagad pašam savas rūpes. Es pārdošu visu savu zemi, atskaitot pašus labākos gabalus, un aizdošu naudu uz augļiem, tad redzēsim, kurš ātrāk, būs bagāts, tu vai es!"

Vangs Vecākais ar lielu skaudību klausijās brāļa vārdos, jo viņam vajadzēja daudz naudas, daudz vairāk nekā. tam bija, tādēļ viņš nedroši teica:

„Nu, būs jāpadomā; varbūt es arī pārdošu vairāk zemes nekā sākumā domāju, un aizdošu naudu uz augļiem kopā ar tavu — gan jau redzēsim."

Un paši to nemanīdami, viņi par zemes pārdošanu ru= nājot klusināja balsi līdz čukstiem, it kā baidīdamies, ka vecais vīrs, ko tie bij aprakuši, vēl varētu dzirdēt viņu vārdus.

Viņi abi nepacietīgi gaidi ja, kad paies trīs sēru gadi. Un Lotospuķe arī gaidija un gaidīdama kurnēja, ka nedrīkstēja vilkt zīda drēbes, kamēr šie trīs gadi nebija pa gājuši, ka viņai ikdienas bij jāvalkā sēras; viņai bij apnicis staigāt kokvilnas drēbēs, un viņa dusmojās, ka nevarēja iet viesībās un papriecāties ar draudzenēm, — ja daudz, tad tikai paslepšus. Vecuma gados Lotospuķe bija sākusi jautri kavēt laiku ar piecām vai sešām citām vecām sievām no bagātiem namiem; viņas ceļoja nestuvēs no mājas uz māju, kur tās spēlēja kauliņus, mielojās un tenkoja. Viņas neskuma par to, ka vairs nevarēja dzem dēt bērnus un ka viņu vīri, ja tie vēl bija dzīvi, pievērsās jaunākām sievietēm.

Šo veco sievu vidū Lotospuķe bieži žēlojās par Vang Lungu un runāja:

„Es viņam atdevu savus labākos jaunības gadus, — Dzeguze jums var pastāstīt, kāda skaistule es biju, tad jūs ticēsiet, ka tas tiesa, — un to visu es atdevu viņam. Es dzīvoju vecā lauku mājā, un ne reizes neredzēju pilsētas, kamēr viņš nepalika bagāts un nenopirka šo māju. Un es ne par ko nežēlojos; nē, es vienmēr biju gatava viņa priekam, bet viņam ar to nepietika. Tiklīdz paliku ve cāka, viņš ņēma manas pašas verdzeni, bālu meiteni, ko es turēju tikai aiz žēlastības, nekāda labuma man no viņas nebija, tik vāja viņa bija, un tagad, kad viņš miris, es par visām savām pūlēm un ciešanām dabūju nožēlojamu sauju sidraba!u

Tad viena vai otra vecene līdzjūtīgi viņai piebalsoja, izlikdamās, it kā nezinātu, ka Lotospuķe nekas vairāk nebija bijusi kā tējas nama dziedātāja, un kāda iesaucās:

..Ak. tādi jau visi vīrieši! Tiklīdz mūsu skaistums nozied, viņi meklē citas sievietes, lai gan paši nav mūsu skaistuma taupijuši un tas novītis viņu dēļ! Tāds mūsu visu liktenis!“

Un visas bija vienis prātis, ka vīrieši izvirtuši un pašmīlīgi un ka visas sievietes pelnijušas līdzjūtību, bet viņas pašas it sevišķi, jo viņas tik pašaizliedzīgi bija ziedojušās; un kad visas bija vienojušās šai jautājumā un katra paspējusi pierādīt, ka viņas kungs ļaunāks par visiem, viņas ar baudu sēdās pie ēdiena un kauliņu spēles, — tā pagāja Lotospuķes dzīve. Un tā kā nauda, ko kundze vinnēja, vai vismaz vinnesta daļa, bij jāatdod kalponei, Dzeguze viņu ar nolūku pamudināja tā dzīvot.

Un tomēr Lotospuķei gribējās, kaut sēru laiks ātrāk beigtos, lai varētu nomest neglītās kokvilnas drēbes un atkal ģērbties zīdā un aizmirst, ka pasaulē kādreiz bija dzīvojis tāds Vang-Lungs. Jā, atskaitot tās reizes, kad viņai pieklājības dēļ bij jāaiziet pie vīra kapa un jāparaud un kad visa dzimta dedzināja papīrus un smaržas viņa ēnas priekšā, Lotospuķe nemaz neatcerējās Vang-Lunga, — ja daudz, tad rītos, uzvilkdama sēru drēbes, un vakaros, tās novilkdama, kad tai gribējās ātrāk to visu beigt un pilnīgi aizmirst Vang-Lungu.

Un tikai Firziķa Zieds nesteidzās aizmirst Vang-Lun-gu, bieži gāja pie viņa kapa lauku vidū un tur raudāja, kad neviens tās neredzēja.

Sēru laikā abiem brāļiem ar sievām un bērniem bij jādzīvo kopā lielajā namā, un tas nebija viegli, jo sievas savā starpā nesatika. Vanga Vecākā un Vanga Vidējā sievas tik sirsnīgi ienīda viena otru, ka varēja vīrus vai trakus padarīt, jo neviena, ne otra savu naidu nepaturēja sevī, bet izgāza pār vīru, tiklīdz palika ar to vienatnē.

Vanga Vecākā sieva savā parastajā cienībā stāstija vīram:

„Brīnums gan, ka šai mājā man neizrāda cienību, kas man pienākas. Kamēr vecis dzīvoja, domāju, ka man tas jāpacieš, jo viņš bija rupjš un neizglītots cilvēks, un man bij jākaunas no dēliem par to, ka viņiem tāds vectēvs. Es to visu pacietu, jo uzskatiju to par savu pienākumu. Bet tagad viņš miris, un tu esi dzimtas galva, un ja vecis, rupjš un nemācīts cilvēks būdams neredzēja, kāda tava brāļa sieva un kā tā izturas pret mani, tad tu taču to re dzi. Tu esi ģimenes galva, un tomēr nevari ierādīt šai sievietei viņas vietu. Viņa mani ikdienas apmētā dub ļiem, šī rupjā zemniece, un dieviem tā arī netic!“

Vangs Vecākais klusībā nopūtās un jautāja tik pa cietīgi, cik vien varēja:

„Ko tad viņa tev saka?“

„Nav jau tas vien, ko viņa saka,“ sieva atbildēja vēsi, kā vienmēr, un viņas^ lūpas tikko kustējās, bet balss ska nēja vienādi, ne skaļi un ne klusi. „Svarīgi tas, ko viņa dara un kā uzvedas. Kad ieeju istabā, viņa izliekas, ka tai darams tāds darbs, kas tai neļauj piecelties un dot man savu vietu; un ir viņa tik sarkana un tik skaļa, ka nevaru ciest ne viņas balsi, ne viņu pašu.“

„Nu, bet es taču nevaru iet pie brāļa un teikt: ,Tava sieva pārāk sarkana un pārāk skaļi runā, manu dēlu mā te to nevar paciest*,“ Vangs Vecākais atbildēja, galvu kratīdams un pīpi aiz jostas taustīdams. Viņš domāja, ka bija ļoti atjautīgi atbildējis un atļāvis viegli pasmaidīt.

Viņa sieva nebija sevišķi atjautīga un tai bieži pie trūka vārdu un nevedās atbildēt tik ātri, kā pašai būtu paticis; svainieni viņa neieredzēja vēl tādēļ, ka tai bija veikla, asa, kaut arī parupja mēle, un iekām pilsētniece beidza savu runu, ko tā lēni un cienīgi bija sākusi, zem niece pamirkšķināja acīm un iznīcināja to ar kādu atjau tīgu, vietā liktu vārdu un atstāja to kaunā, bet verdzenes un kalpones, kas stāvēja tuvumā, novērsa sejas, lai slēptu smīnus. Dažreiz kāda jauna kalpone nepaspēja novērsties un sāka sprauslāt, nespēdama valdīt smieklus. Un tad arī visas citas sāka smieties, izgudrēm par kalponi, bet īstenībā par kundzi, un pilsētniece varēja tikai dusmoties un sirds dziļumos ienīst zemnieci. Un kad Vangs Vecākais apklusa, viņa aizdomīgi paskatijās, vai tas par viņu nesmējās, bet viņš sēdēja ērti atzvēlies niedru krēslā un smaidija ar savu neizteiksmīgo smaidu. Tad viņa sa ņēma drosmi, saslējās savā cietajā koka krēslā, kur tā ar vien mēdza sēdēt, saknieba lūpas un acis nolaidusi teica: „Es labi zinu, ka arī tu mani nicini, mans kungs! No

tā laika, kopš tu ievedi mājā šo radijumu, tu к un tagad man žēl, ka aizgāju no tēva mājas. Jā, . nožēloju, ka neziedojos dieviem un neiestājos tempu mūķeni; vēl tagad es to darītu, ja nebūtu bērnu. Visu, dzīvi esmu atdevusi, lai iekārtotu tavu māju, esmu cen-tusies, lai tā nebūtu kā vienkārša zemnieka māja, bet tu nejūti nekādas pateicības/'

To teikusi, viņa uzmanīgi piedurknē noslaucīja acis, piecēlās un izgāja savā istabā, un Vangs Vecākais drīz izdzirda, ka viņa skaļi skaitija budistu lūgšanas. Pēdējos gados viņa jo bieži bija sākusi iet pie mūķenēm un priesteriem, viņa stingri izpildija visas ceremonijas, daudz laika ziedoja lūgšanām un garīgu dziesmu dziedāšanai, un mūķenes bieži nāca pie viņas un to mācija. Viņa lepojās ar to, ka gandrīz nemaz neēda gaļas, lai gan svēto solijumu nebija devusi, un tas notika bagātā mājā, kur nav nekādas vajadzības dievus tā godāt, kā nabagam tie pašaizsardzības nolūkā jāgodā.

Arī tagad viņa iegāja savā istabā, kā parasti, kad jutās apvainota, un sāka skaļi skaitīt lūgšanas. To dzirdot Vangs Vecākais īgni ar roku paberzēja galvu un nopūtās. Tiesa, sieva viņam vēl arvien nebija piedevusi, ka tas bija pieņēmis mājā otru sievieti, glītu, vienkāršu ļaužu meiteni, ko tas kādreiz bij ieraudzijis uz ielas pie nabadzīgas mājas durvīm. — Meitene sēdēja uz zema soliņa pie tovera un mazgāja veļu; viņa bija tik jauna un skaista, ka viņam neapnika uz to skatīties un viņš vairākas reizes griezās atpakaļ, lai varētu iet tai garām. Tēvs viņu ar prieku atdeva tik bagātam un cienijamam cilvēkam, un Vangs Jaunākais tam labi samaksāja. Bet meitene bija tik vienkārša, ka tagad, viņu labāk iepazinis, Vangs Vecākais reizēm brīnijās, ar ko viņa to bija varējusi valdzināt; viņa bija tik vientiesīga, ka baidijās viņa sievas un neprata aizstāvēt savas tiesības, un kad Vangs Vecākais naktī to sauca pie sevis istabā, viņa dažreiz galvu nodūrusi atbildēja:

„Bet vai kundze man šonakt atļaus?"

Dažreiz Vangs Vecākais viņas biklumu redzot dusmojās un klusībā zvērēja nākamreiz ņemt veselīgu, spēcīgu, patstāvīgu sievieti, kas nebaidītos viņa sievas kā visi mā* jas ļaudis. Bet reizēm viņš nopūtās un domāja, ka galu galā tā bija labāk, vismaz tā viņa sievas dzīvoja mierā, jo jaunākā bez iebildumiem paklausija kundzei un viņas klātbūtnē pat acis nepacēla uz vīru.

Bet kaut arī tas viņa sievu pa daļai apmierināja, viņa nebeidza Vangam Vecākajam pārmest, sākumā to, ka viņš bij iedrošinājies ņemt otru sievieti, vēlāk to, ka viņš bija paņēmis tik neievērojamu meiteni Par Vangu ve> cāko varēja teikt, ka sievu viņš pacieta, bet meiteni mb lēja viņas glītās bērna sejiņas dēļ, un kā viņam pašam likās, visvairāk viņš to mīlēja tieši tai laikā, kad sieva tai visniknāk uzbruka; tādēļ viņš izlietoja dažādas viltības, lai iegūtu meiteni, kas tam piederēja. Ja tā baidijās pie viņa nākt, viņš teica:

„Nāc vien, nebaidies, šodien viņa ļoti nogurusi un es to negribu traucēt/1

Tiesa, viņa sievai bij auksta sirds, un viņa priecājās, ka vairs nevarēja dzemdēt bērnus. Un Vangs Vecākais tai izrādija pienācīgo cieņu un dienu visādi piekāpās viņas priekšā, tāpat kā meitene, bet nakti meitene nāca pie viņa, un tā viņam bija miers mājā ar abām sievām.

Bet abu svaiņu ķilda nebija tik vienkārši nokārto jama, un Vanga Vidējā sieva ari uzbruka savam vīram, tā teikdama:

„Man līdz nāvei apnikusi šī bālģīme, tava brāļa sieva, un ja tu kaut kā nešķirsi mūsu pagalmus, tad es par spīti iziešu uz ielas un viņu tā apkaunošu, ka viņa sadegs aiz kauna. Viņa mūžīgi ņurd un dreb, ka kāds tai istabā ienākot nepaklanīsies tik zemu kā viņai patīk. Es neesmu par viņu sliktākā, bet labāka, un priecājos, ka neesmu tā« da kā viņa un ka tu neesi tāds kā šis resnais muļķis, kaut arī viņš tavs vecākais brālis."

Vangs Vidējais ar savu sievu dzīvoja ļoti saticīgi. Viņš bija mazs, klusas dabas vīrelis dzeltenu seju, un viņš mīlēja sievu, tādēļ ka tā bija sārta, liela un jautra, un vēl tādēļ, ka viņa bija prātīga sieviete, laba saimniece, un ļoti maz izdeva. Viņas tēvs bija zemnieks, un viņa ne* bija radusi labi dzīvot; pat tagad, kad to varēja, Vanga sieva nedzinās pēc greznības kā citas sievietes viņas vietā būtu darijušas. Viņa cienija vienkāršus ēdienus, valkāja labāk kokvilnu nekā zīdu; ļaunums bija tikai tas, ka vi ņai patika tenkot un pļāpāt ar kalpotājiem.

Tiesa, viņa neizskatījās pēc cienīgas kundzes, jo pati mēdza mazgāt veļu un slaucīt grīdas un visu darīt pati savām rokām. Tādēļ viņai nevajadzēja daudz kalpoņu, viņa ņēma vienu vai divas lauku meitenes un izturējās pret tām kā pret draudzenēm, un arī par to svainei bija naids uz viņu un tā mūžīgi kurnēja, ka viņa neprotot pie nācīgi apieties ar kalponēm, skatoties uz tām kā uz līdzi gām un tā darot dzimtai kaunu. Kalpones pļāpāja cita ar citu, un vecākā sieva dzirdēja, ka svaines mājas kalpo nes dižojās ar savu kundzi un teica, ka tā esot daudz de vīgāka par savu vecāko svaini, dodot tām gardu ēdienu atliekas un drēbes atgriezumus kurpēm, kad tai esot labs prāts.

Tiesa, vecākā svaine bija barga pret kalponēm, bet viņa bija stingra pret visiem, arī pati pret sevi, un nekad nerādijās tādā izskatā kā jaunākā, kas visur skraidija ap-kārt noplukušā un saplīsušā ģērbā, izspūrusi, novazātiem un salāpītiem zābakiem kājās, un turklāt viņas kājas ne= bija nekādas mazās. Viņa nekad nedarija tā, kā šī lauciniece, kas bērnu zīdija kur pagadijās un nekautrēdamās atsedza krūtis.

Vislielākā ķilda izcēlās tieši par šo zīdīšanu ar krūti; tā piespieda brāļus atrast miermīlīgu atrisinājumu. Kād-reiz gadijās, ka vecākā svaine izgāja vārtu priekšā, lai sēstos nestuvēs un dotos uz templi ziedot kādam dievam, kam todien bija dzimšanas diena un kam pilsētā bija templis. Uz ielas izgājusi, viņa pie vārtiem ieraudzija jau-nāko svaini, tā stāvēja kailu krūti kā kāda verdzene, zīdija jaunāko bērnu un pļāpāja ar tirgotāju, no kura tā tikko bija nopirkusi zivi pusdienai. Tik nepieklājīgu skatu vecākā svaine nevarēja paciest un ņēmās bargi norāt jaunāko:

„Kauns redzēt, ka lielas mājas kundze uzvedas tā, kā es pat verdzenei neatjautu —“

Bet viņas mierīgajai un gausajai mēlei grūti bija pa-nākt laucinieces mēli, un lauciniece atkliedza:

„Kas tad nezina, ka bērniem dod krūti, un man nav jākaunas, ka man ir dēli un divas krūtis, ar kurām tos barot!“

Un tai vietā, kur tā būtu varējusi kaunīgi aizsegties, viņa triumfējot pārlika bērnu otrā rokā un tas sāka zīst otru krūti. Viņas skaļo balsi dzirdot ļaudis sapulcējās noskatīties ķildā, sievietes izskrēja no virtuvēm un pagalmiem, pa ceļam slaucīdamas rokas, un garāmejošie zemnieki nolika grozus zemē, priecādamies par jauko laika kavēkli.

Kad vecākā svaine ieraudzija visas šīs rupjās, iedegušās sejas, viņa neizcieta, aizsūtija nestuves uz visu dienu projām un gāzelēdamās iegāja savā pagalmā. Viņai bija sabojāts viss prieks. Bet lauciniece savu mūžu nebija redzējusi tādu klīrību: visas mātes baro bērnus, kur pagadas, kas var zināt, kad bērns ieraudāsies? Un kā lai to apmierina, ja ne ar krūti? Jaunākā svaine stāvēja un tik jocīgi lamāja vecāko, ka pūlis smējās locīdamies, ļoti apmierināts ar šo uzjautrinājumu.

Tad vecākās svaines verdzene, kas aiz ziņkārības bija palikusi paklausīties, ieskrēja pie kundzes un čukstēdama, nekā neslēpdama izstāstija tai visu, ko otra bija teikusi: „Kundze, viņa saka, tu esot tik cienīga, ka kungs baidoties no tevis kā no nāves, viņš pat nedrīkstot savu jauno blakussievu mīlēt bez tavas atļaujas, un ne ilgāk kā tu atļaujot, — un visi klausijās un smējās par tevi!“

Kundze nobālēja un atkrita krēslā pie galda lielākajā istabā, bet verdzene izmetās ārā un pēc brīža aizelsusies ieskrēja atpakaļ:

„Un tagad viņa saka, ka tu priesterus un mūķenes mīlot vairāk nekā pati savus bērnus, bet visiem taču zināms, cik labprāt tie mīl slepeni grēkot/4

Tādu nekrietnību kundze nespēja paciest, viņa piecēlās un lika kalponei nekavējoties atsaukt vārtsargu.

Kalpone atkal aizskrēja ļoti apmierināta un satraukta, jo ne katru dienu gadijās tik interesantas lietas, un atveda vārtsargu. Tas bija vecs salīcis laukstrādnieks, kas kād* reiz bij apstrādājis Vang=Lunga zemi, un tā kā viņš bija vecs un padevīgs cilvēks un nebija neviena, kas to vecu-ma dienās barotu, viņam atļāva sargāt vārtus. Kā visi mājā, viņš baidijās kundzes un tās priekšā stāvēdams ik mirkli klanijās, bet viņa runāja ar parasto cienību:

„Man jāpilda mans pienākums, jo kungs aizgājis uz tējas namu un nekā nezina par šo nepieklājīgo traci, un brāļa arī nav, kas varētu mājā ievest kārtību, bet es ne vēlos, ka vienkāršie ļaudis no ielas skatas mūsu mājā, un es tev pavēlu aiztaisīt vārtus. Ja svaine paliek uz ielas, lai paliek, bet ja viņa jautā, kas licis aiztaisīt vārtus, sa^ ki, ka es liku, un tev man jāklausa.*1

Vecis vēlreiz paklanijās, ne vārda neteicis izgāja ārā un darija kā tam bija pavēlēts. Svaine vēl arvien stāvēja vārtu priekšā, ļoti apmierināta, ka pūlis smējās, un nemaz nemanija, ka vārti lēni aizvērās un tikai ļoti šaura sprau-ga tai aiz muguras vēl palika vaļā. Tad vecais vārtsargs pielka muti pie spraugas un aizsmakušā balsī čukstēja: „Cst, kundze!“

Viņa pagriezās, ieraudzīja, kas bija noticis, metās at paka], atgrūda vārtus un ieskrēja pagalmā, joprojām tu rēdama bērnu pie krūts; viņa uzbruka vecajam vīram: „Kas tev lika aizvērt vārtus man aiz muguras, vecais suns?“

Un vecis padevīgi atbildēja:

„Kundze lika tevi atstāt uz ielas, viņa nevēlas, ka pie vārtiem trokšņo. Un es teicu, ka tūliņ aizvēršu.“

„Vai tie viņas vārti, ka viņa mani var nelaist manas pašas mājā?“ Un viņa skaļi lamādamās ieskrēja svainas pagalmā.

Bet svaine to paredzēdama bij iegājusi savās istabās, aizbultējusi durvis un gremdējās lūgšanās, un lai gan zemniece visiem spēkiem klauvēja un dauzijās pie durvīm, viņa nekā nepanāca: vienīgais, ko tā dzirdēja, bija nemitīgie vienmuļie lūgšanas vārdi.

Protams, ka abi brāļi vēl tai pašā vakarā dabūja zi* nāt notikušo, katrs no savas sievas, un rītā ceļā uz tējas namu satikušies, viņi nīgri paskatijās viens otrā, bet jau* nākais greizi smaidīdams teica:

„Mūsu sievas mūs vēl salaidīs naidā, bet to mēs ne varam atļauties. Labāk šķirsim viņas vienu no otras. Tu ņem tās telpas, kur tu dzīvo, un vārtus, kas iziet uz gab veno ielu, lai tie būtu tavi. Es palikšu savās telpās, iz lauzīšu vārtus uz sānielu, tie tad būs mani vārti, un mēs dzīvosim mierā. Ja mūsu jaunākais brālis pārnāks mājā, lai viņš ņem to pagalmu, kur dzīvoja mūsu tēvs, un ja pirmā sieva līdz tam laikam būs mirusi, tad arī viņas pa* galmu.“

Nakti sieva Vangam Vecākajam vairākkārt vārdu pa vārdam bij izstāstījusi visu, kas bija darīts un runāts, un viņu tā nogurdinājusi, ka šoreiz tas bija zvērējis būt stingrs un nepiekāpties; nē, šoreiz viņš bija nolēmis rīko* ties tā, kā pienācās ģimenes galvai, kad mājas saimnieci apvainoja sieviete, kas savā stāvoklī bija zemāka par vi ņu un kurai tā bij jācienī. Un tagad, brāļa vārdus no klausijies, viņš atcerējās, kā sieva viņu nakti bija vārdo^ jusi, un nedroši pārmeta:

„Bet tava sieva ļoti slikti darijusi, viņa izsmējusi ma> nu sievu vienkāršu ļaužu pūļa priekšā, un to nevar tik vienkārši atstāt. Tev viņa jānoper, vismaz pāris reizes. To es prasu."

Tad Vanga Vidējā viltīgās acis iezibējās, un viņš sā* ka brāli pierunāt.

„Brāli, mēs abi esam vīrieši, mēs zinām, kas ir sie vietes un cik stulbas ir pat labākās starp viņām. Vīriešiem nav jāmaisas sieviešu darīšanās, bet savā starpā mēs pratīsim sarunāties. Tas tiesa, ka mana sieva izturējusies muļķīgi, — viņa taču tikai vienkārša lauciniece, nekas vairak. Saki kundzei, ka es tā teicu, un ka es sievas vietā atvainojos. Tas man nekā nemaksā. Bet pēc tam šķir* sim savas sievas un bērnus un dzīvosim mierā. Satikties un savas kopīgās lietas apspriest mēs varam tējas namā."

„Bet — bet kā tad--** Vangs Vecākais stomīda

mies iesāka, jo neprata runāt tik ātri un tekoši kā brālis.

Vangs Vidējais bija gudrs vīrs un tūliņ saprata, ka brālis nezināja, kā apmierināt sievas dusmas, un ātri atteica:

„Klausies, vecākais brāli, saki savai sievai tā: ,Es atdalīju brāļa māju no mūsu mājas, un neviens tevi vairs netraucēs. Tā es viņus sodīju*.**

Vecākais brālis aiz prieka iesmējās un berzēja bālās tuklās rokas:

„Darīsim tā — darīsim tā!“

Un Vangs Vidējais atbildēja:

„Šodien pat saukšu mūrniekus!**

Tā viņi abi izdabāja savām sievām. Jaunākais savai teica:

„Šī klīrīgā un iedomīgā pilsētniece tevi vairs netraucēs. Teicu vecākajam brālim, ka vairs nevēlos dzīvot zem viena jumta ar viņu. Nē, gribu būt saimnieks savā mājā, bet ne dzīvot zem viņa tupeles, un tev arī nav jādejo pēc viņas stabules, tādēļ mēs šķirsimies.**

Bet vecākais iegāja pie sievas un skaļā balsī teica: „Es izdarīju visu kā vajadzēja un viņus sodiju. Nu tev vairs nav jāraizējas. Teicu brālim: ,Es šķiršu tevi no savas mājas, tevi, tavu sievu un bērnus; mēs ņemsim savu pagalmu pie lielajiem vārtiem, un tu vari izlauzt mazus sānu vārtus uz ieliņu austrumu pusē, un lai tava sieva vairs netraucē kundzi. Ja viņai patīk slaistīties gar vārtiem un zīdīt bērnus uz ielas, kā cūkas zīda sivēnus, tad tas vismaz mums vairs nedarīs kaunu!* Lūk, kā es izda= riju, manu dēlu māte, tu vari būt mierīga, tev viņa vairs nebūs jāredz.**

Tā abi brāļi iztika savām sievām, un katra sevi turēja par uzvarētāju, bet otru par uzvarēto. Pēc tam brāļi vēl vairāk iedraudzējās, un katrs sevi turēja par ļoti veiklu vīru, kas prot apieties ar sievietēm. Viņi bija ļoti apmierināti ar sevi un viens ar otru un dedzīgi vēlējās, kaut ātrāk paietu sēru laiks un varētu norunāt satikšanos tējas namā un apspriest to zemes gabalu pārdošanu, kurus tie gribēja laist no rokas.

Tā gaidot pagāja trīs gadi un pienāca laiks, kad varēja nolikt sēras par Vang-Lungu. Dienu izraudzija pēc laika grāmatas; tās nosaukumā bija šim notikumam vajadzīgā zīme, un Vangs Vecākais sagatavoja visu, kas bija nepieciešams sēru nolikšanas ceremonijai. Viņš aprunājās ar sievu, — izrādijās, ka viņa arī šai gadijumā zināja kā rīkoties, un viņš darija visu, kā viņa lika.

Dēli un dēlu sievas un visi, kas bija Vang-Lungam tuvi un trīs gadus viņa dēļ bija valkājuši sēras, apģērbās spilgtā zīdā, bet sieviešu tērpi bija sarkani dažādās no* krāsās. Virs šiem ģērbiem viņi uzvilka kaņepāju audekla drēbes, ko tie trīs gadus bija valkājuši, un pēc tālaika parašas izgāja galveno vārtu priekšā, kur bija sagatavota liela kaudze zeltīta un sidrabota papīra naudas un kur stāvēja priesteri, kuriem tā bij jāsadedzina. Ugunij uz liesmojot visi, kas sēroja pēc Vang-Lunga, novilka sēru drēbes un palika spilgtajos ģērbos.

Ceremoniju izpildijuši, visi iegāja mājā, apsveica cits citu ar sēru laika beigšanos un klanijās pie jaunās plāksnītes ar Vang-Lunga vārdu. Veco plāksnīti sadedzināja, bet jaunās priekšā nolika ziedokļu vīnu un ēdienus. Šai jaunajai plāksnītei bij jāpaliek uz mūžīgiem laikiem, un tā bija pagatavota, kā pieklājās, no skaista cieta koka un ielikta mazā koka kārbiņā. Kad tā bija gatava un pārvilkta ar dārgu melnu laku, Vang-Lunga dēli bija sameklējuši visaugstāk mācīto cilvēku pilsētā, lai tas uzrakstītu Vang-Lunga un viņa dvēseles vārdus.

Visā pilsētā nebij augstāk mācīta cilvēka par vecā konfucianieša dēlu. Vecais konfucianietis kādreiz bija bijis Vang-Lunga dēlu skolotājs un savā jaunībā bija braucis turēt valsts eksāmenus. Tiesa, viņš tos nebij izturējis, tomēr vecais vīrs bija gudrāks par tiem, kas nekur nebija braukuši, un visas savas zināšanas viņš atstāja dēlam, un šis dēls arī bija mācīts vīrs. Tādēļ nu, kad konfucianieša dēlu aicināja izpildīt šo goda pienākumu, viņš nāca stipri kājas uz āru griezdams, kā dara mācīti vīri, viņa drēbes plīvoja uz visām pusēm un brilles viņš bij uzlicis uz paša deguna gala. Namā ienācis, viņš apsēdās pie galda, kur bija nolikta plāksnīte, iepriekš paklanijies tikdaudz reižu, cik bij jāklanas, un tad sāka rakstīt, atlo= cijis garās piedurknes un izmeklējis vistievāko kamēļa spalvas otiņu. Ota un tuša un viss cits bij jauns, kā tādā gadijumā pieklājās, un viņš nu sāka aprakstīt plāksnīti. Līdz pēdējām zīmēm ticis, viņš pirms pēdējiem otas vil* cieniem apstājās un acis aizvēris gremdējās domās, lai la* bāk izprastu Vang*Lunga garu un to ietvertu pēdējos vārdos.

Pēc dažu minušu pārdomām viņš nolēma rakstīt tā: „Vang*Lungs, kura miesas un dvēseles bagātības bija no zemes.“ Kad viņš to apdomāja, viņam likās, ka viņš bij uztvēris Vang*Lunga garu un tādēļ Vang*Lunga dvēsele paliks plāksnītē, — un viņš iemērca otu sarkanajā tušā un uzvilka pēdējo vilcienu.

Tā nu tas bija padarīts. Vangs Vecākais paņēma tēva plāksnīti un nesa to, uzmanīgi abās rokās turēdams, un aiz viņa nāca visi mājinieki; plāksnīti nolika tai ma* zajā istabiņā virs zāles, kur glabājās citas plāksnītes, — divu vecu zemnieku, Vang=Lunga tēva un vectēva plāk* snītes. Dzīvi būdami viņi ne sapnī nebija varējuši iedo* māties, ka tiem būs tādas plāksnītes, kādas mēdz būt ti* kai bagātniekiem, un ka tās nokļūs tik bagātā namā, un ja arī domāja par to, kas pēc nāves notiks ar viņa garu, tad droši vien sagaidija, ka kāds maz mācīts cilvēks uz* rakstīs viņu vārdus uz papīra lapas un pielipinās to pie māla mājas sienas lauku vidū, kur tā paliks tik ilgi, ka* mēr izjuks lietū un vējā. Bet kad Vang*Lungs apmetās pilsētas namā, viņš pasūtija senču plāksnītes, itin kā tie būtu dzīvojuši tai namā, lai gan neviens nebūtu varējis skaidri pateikt, vai viņu gari tur bija vai nē.

Tur nu nolika arī Vang=Lunga plāksnīti, un kad viņa dēli bij izdarijuši visu, kas jādara, tie aizvēra durvis un aiziedami sirds dziļumā atviegloti nopūtās.

Nu bija laiks ielūgt viesus, dzīrot un priecāties. Lo* tospuķe uzvilka spilgtas puķaini zila zīda drēbes, pārāk gaišas tik resnai un vecai sievietei, bet neviens viņai to neaizrādīja, jo visi zināja, kāda viņa bija. Visi sāka dzī-rot, smējās un dzēra vīnu, bet Vangs Vecākais, kam patika trokšņainas dziras, pastāvīgi sauca:

„Dzeriet sausu, lai var redzēt kausa dibenu!"

Un viņš -dzēra tik daudz, ka vīna tumšā krāsa sakāpa tam sejā, un viņa vaigi un acis metās sarkanas. Izdzir-dusi, ka viņš gandrīz piedzēries, viņa sieva, kas dzīroja ar sievietēm atsevišķā pagalmā, sūtija kalponi pie viņa un lika tam teikt: „Nav visai pieklājīgi piedzerties līdz nesamaņai, un vēl tādā dienā kā šī." Tad viņš atjēdzās.

Pat Vangs Vidējais tai dienā bij jautrs un nekā nežēloja. Viņš izmantoja gadijumu, lai slepšus aprunātos ar dažiem viesiem un izzinātu, vai kāds no tiem netaisījās zemi pirkt, un tai pašā reizē izlaida ziņu, ka viņam pārdodama laba zeme. Tā pagāja šī diena un visi brāļi bij apmierināti, ka bija sarautas važas, kas tos saistija ar zemē gulošo tēvu.

Tikai Firziķa Zieds nepiedali jās svētkos un aizbildi-nādamās lika teikt: „Tā, ko es kopju, šodien nejūtas tik labi kā parasti, tādēļ lūdzu mani aizbildināt." Un tā kā viņa nevienam nebija vajadzīga, Vangs Vecākais sūtija kalponi un lika tai teikt, ka viņai nav jānāk, ja tā negrib, un viņa viena pati tai dienā nenolika sēru ģērbu, nenovilka baltos zābakus, neatraisija balto saiti, ar ko bija sasieti viņas mezglā savītie mati. Arī muļķītei viņa nenoņēma šīs sēru zīmes. Kamēr visi citi dzīroja, viņa paņēma muļķīti aiz rokas un veda to pie Vang-Lunga, kur tik bieži mēdza iet, un apsēdās tur kopā ar viņu. Muļķīte rotaļājās, priecīga, ka varēja sēdēt blakus tai, kas par viņu rūpējās, bet Firziķa Zieds skatijās tālumā, zaļajos lau-ķos, kur cita citai blakus rindojās gareniski un šķērsām artas zemes strēmeles; lauki aizstiepās daudzu jūdžu tālumā, cik vien tālu sniedza skats. Šur tur spīdēja zili plankumi, tur kāds zemnieks strādāja, noliecies pār kviešu asniem. Tā arī Vang-Lungs agrākos laikos bija locījies savos laukos, kad bija pienākusi kārta tos kopt, un Firziķa Zieds atcerējās, kā viņš vecumā tai bija mīlējis stāstu par tiem gadiem, kad viņas vēl nebijis pasaulē, par to, kā viņš uzaris tur to lauku, kā apsējis tur to strēmeli.

Tā pagāja šie tris gadi un tā pagāja šī diena Vang» Lunga dzimtā. Bet jaunākais brālis nepārnāca pat tādā dienā. Nē, viņš palika tur, kur bija, un joprojām dzivoja savu dzīvi savrūp no visas dzimtas.

V

. Kā mēdz būt ar veca varena koka zariem, kas sākas no viena spēcīga stumbra un stiepjas uz visām pusēm, ar-vien tālāk no tā un cits no cita, un aug un izplešas katrs pēc savas patikas, kaut arī sakne tiem viena, tāpat bij ar Vang*Lunga dēliem, un visspēcīgākais un cietākais viņu vidū bij jaunākais Vang-Lunga dēls, kas kalpoja armijā kādā no dienvidu provincēm.

Tai dienā, kad Vangs Jaunākais saņēma ziņu, ka viņa tēvs uz nāvi slims, viņš stāvēja lielā klajumā pie kāda tempļa netālu no pilsētas, kur dzīvoja viņa ģenerālis, un pa šo klajumu kareivji pēc viņa pavēles maršēja šurp un turp un viņš tiem mācija dažādus kara mākslas paņēmie-nus. To viņš darija, kad aizelsies atskrēja viņa brāļa ziņnesis un savas ziņas svarīgumu apzinādamies iesaucās: „Kungs, tavs tēvs, mūsu vecais kungs mirst!“

Vangs Jaunākais tēvu ne reizes nebija saticis kopš tās dienas, kad bij aizbēdzis no mājas, neprātīgās dusmās par to, ka viņa tēvs, jau sirmgalvja gados būdams, ņēma pie sevis Firziķa Ziedu, jaunu meiteni, kas bij uzaugusi viņu mājā. Vangs Jaunākais pats nezināja, ka viņš to bija mīlējis, kamēr nedabūja zināt tēva rīcību. Tonakt viņš bij ielauzies tēva pagalmā. Visu dienu no tā brīža, kopš tas viņam bija pateikts, viņš tikai par to vien bija domājis, un tik grūti viņam bija bijis ap sirdi no šīm domām, ka viņš nebij izcietis un bij ielauzies tai istabā, kur sēdēja tēvs ar meiteni. Jā, viņš ielauzās tai istabā no vasaras nakts karstās tumsas, ieraudzija Firziķa Ziedu, klusu un bālu, un saprata, ka būtu varējis to mīlēt. Un tāda nik*

»Dēi«

пиша vētra viņā sacēlās pret tēvu, ka viņš to nespēja valdīt, ātrs un negants būdams pēc dabas, un sajutis, ka viņa sirds lūztu, ja tas ļautu dusmām vaļu, viņš aizbēga tai pašā naktī no tēva mājas, un tādēļ, ka viņš vienmēr bija tiecies pēc dēkām, ilgojies darīt varoņa darbus kādam karogam kalpodams, viņš bija ceļa naudā izdevis visu sidrabu, kas tam bija klāt, aizbraucis tālu dienvidos un iestājies dienestā pie ģenerāļa, kas dumpja laikā bija ticis pie varas. Un Vangs Jaunākais bija tik stalts un spēcīgs jauneklis, tik tumšu un bargu seju un tik cieši sakniebtām lūpām pār lieliem baltiem zobiem, ka ģenerālis viņu tūliņ ievēroja, sauca pie sevis un ļoti ātri paaugstinaja pakāpēs, daudz ātrāk nekā parasti mēdz notikt. Savu tiesu tas notika tādēļ, ka Vangs Jaunākais bija kluss un stingrs jauneklis, un ģenerālis sāka tam uzticēties, bet savu tiesu tādēļ, ka viņš bija tik niknas un straujas dabas, ka iededzies nebaidijās ne nonāvēt, ne nāvē iet, un tik drošsirdīgu vīru starp algotiem kareivjiem nav daudz. Turklāt bija karš, bet kara laikā kareivim viegli tikt uz augšu, un tā bij arī ar Vangu Jaunāko; kamēr augstāki par viņu krita kaujā vai izstājās no ierindas, ģenerālis viņu arvien paaugstināja un paaugstināja, un beidzot Vangs Jaunākais no vienkārša kareivja tika par daudzu kareivju priekšnieku, un tā tas bija, kad viņu aicināja uz tēva mājām.

Noklausijies ziņneša vārdus, Vangs Jaunākais atlaida savus kareivjus un viens izgāja laukā, bet ziņnesis tam sekoja iztālim. Bija diena pavasara sākumā, un tādās dienās viņa tēvs Vang-Lungs mēdza iziet no mājas un skatīties uz savu zemi, tādās dienās viņš ņēma kapli un uzirdināja zemi starp kviešu rindām. Un kaut arī nezinātāja skatiens šai zemē nebūtu manijis nekādas pārmaiņas, viņš tanī redzēja jaunas dzīvības atmodu, ķīlu, ka zeme dos jaunu ražu. Tagad viņš bija miris, bet Vangs Jaunākais tādā dienā nevarēja domāt par nāvi.

Savā ziņā arī Vangs Jaunākais sajuta pavasari. Tai laikā, kad viņa tēvs sajuta nemieru un izgāja apskatīt savu zemi, arī Vangs Jaunākais juta slepenu satraukumu, ik pavasari viņa domas atgriezās pie nodoma — atstāt veco ģenerāli un sākt karu uz savu roku, zem sava karoga pulcināt vīrus, kas gribētu tam sekot. Ik pavasari viņam likās, ka viņš to varēja izdarīt un beidzot viņam pat likās, ka tas jādara, un gadu pēc gada viņš gudroja, kā iz-vest savu nodomu, un, šis nodoms kļuva par viņa sapni un mērķi, uz kuru tas tiecās; tas viņu bija tā pārņēmis, ka šo pašu pavasari viņš bija nolēmis, ka laiks ķerties pie nodomātā darba, ka viņš ilgāk vairs nespēja kalpot vecajam ģenerālim.

Patiesību sakot Vangs Jaunākais turēja ļaunu prātu uz veco ģenerāli. Kad viņš stājās zem viņa karoga, šis ģenerālis bija viens no tiem, kas vadija sacelšanos pret negodīgu valdnieku; toreiz viņš vēl nebija vecs un prata runāt par revolūciju, par tās lieliskumu un par to, ka visiem godīgiem ļaudīm jācīnas par taisnu lietu; viņam bija skanīga viļņojoša balss, vārdi viegli ritēja tam pār lūpām, un viņš prata aizkustināt ļaudis, pats palikdams vēss, lai gan klausītāji to nezināja.

Tādu taisnu valodu pirmoreiz dzirdot Vangs Jaunākais bij aizkustināts savā sirds vientiesībā un zvērēja at= balstīt ģenerāli tik taisnā lietā, un šī lieta aizpildija viņa sirdi.

Lūk, kādēļ vēlāk, kad sacelšanās beidzās sekmīgi un ģenerālis, no kara pārnācis, izraudzijās savai dzīvesvietai auglīgu upes ieleju, Vangs Jaunākais jutās pārsteigts redzot, ka šis cilvēks, kas karā bij atgādinājis varoni, tagad ar visu sirdi varēja nodoties gluži ikdienišķai dzīvei Viņš nespēja ģenerālim piedot, ka tas bija tā noliedzis sevi, — un cik savādi, Vangam Jaunākajam bija tāda sajūta, kā kad tam kaut kas būtu atņemts vai nozagts, bet viņš nebūtu varējis pateikt, kas tas bija. Un tad viņam niknumā pirmo reiz bija radusies doma aiziet no ģenerāļa, kam tas tik uzticīgi kara laikā bija kalpojis, un iet tālāk savu ceļu.

Tai laikā spēks jau bij atstājis veco ģenerāli,, viņš bija palicis slinks, dzīvoja no zemes ienākumiem un vairs nekaroja. Viņš aptaukojās, ikdienas ēda vissmalkākos ēdienus un dzēra ārzemju viņus, kas tik stipri, ka izdedzina iekšas, un vairs nerunāja par karu, bet par to, kādu mērci pavārs pagatavojis jūras zivij, vai par to, ka otrs pavārs ēdienu tā sapiparojis, ka to nebūtu kauns pasniegt pašam ķeizaram. Kad ģenerālis bija tā pieēdies, ka vairāk ne kumosa nevarēja norīt, viņa vienīgā izprieca bija sievietes — viņam bija vairāk kā piecdesmit sievu, un viņš gribēja, lai tam būtu visdažādākās sievietes; viņam pat bija ārzemniece ar ļoti baltu ādu, lapu krāsas acīm un kaņepāju krāsas matiem; to viņš par dārgu naudu kaut kur bija nopircis. Viņš baidijās tās, jo viņa bija ļoti ļauna, mūžīgi vārijās dusmās un kaut ko murmināja savā dīvainajā valodā, it kā burdama. Bet tomēr tas veco ģenerāli uzjautrināja, turklāt viņš varēja lepoties, ka starp viņa sievām bij arī tāda sieviete.

Tāda ģenerāļa vadībā arī citi augstākie virsnieki kļuva bezrūpīgi un izlaidīgi, dzīroja un ņēma naudu no tautas, un tauta sirds dziļumos ienīda ģenerāli un visu viņa karaspēku. Bet jaunie kareivji un drošsirdīgie vīri smaka bezdarbībā, un tā kā Vangs Jaunākais pret visiem izturējās augstprātīgi, dzīvoja atturīgi un pat nepaskati-, jās uz sievietēm, kareivji pamazām sāka vērst acis uz viņu un savā starpā runāja:

„Vai viņš tas, kas mūs var aizvest?"

Un tie ar cerību raudzi jās viņā.

Nu tikai viena lieta Vangu Jaunāko atturēja un liedza tam izvest nodomāto — viņam nebija naudas, jo pēc aiziešanas no tēva mājas viņam palika tikai niecīgā alga, ko tas katra mēneša beigās saņēma no vecā ģenerāļa, un reizēm nemaz nesaņēma, — ģenerālim bieži pietrūka naudas, ko maksāt ļaudīm, jo pašam daudz vajadzēja, un arī piecdesmit sievietes mājā kāroja naudas, centās cita citu pārspēt dārglietām, drēbēm un ar visu, ko tikai tām ar asarām un koķetēriju izdevās izspiest no vecā vīra, sava kunga.

Tā Vangam Jaunākajam likās, ka nekad viņam neizdosies izvest savu nodomu, ja tas uz kādu laiku ar saviem kareivjiem neaizies laupītājos, kā daudzi līdzīgā stāvokli mēdza darīt. Kad būtu diezgan laupīts, varētu sarunāties ar kādu valdības armiju, panākt piedošanu un atkal iestāties valdības dienestā.

Bet laupītāja dzīve nebija viņa gaumē, jo viņa tēvs bija bijis goda vīrs un diezin vai būtu gājis laupīt, pat kara vai bada laikā. Vangs Jaunākais vēl ilgi būtu cī* nijies ar sevi un gaidijis izdevību, jo bija pārliecināts, ka pašas debesis tam. lēmušas likteni, par kādu tas ilgi bija sapņojis, un ka viņam atlika tikai sagaidīt savu laiku.

Vienīgais, kādēļ viņam bija grūti gaidīt — un viņš bija nepacietīgas dabas cilvēks — bija tas, ka viņš sirds dziļumos ienīda dienvidu provinci, kur tam bij jādzīvo, un kaislīgi vēlējās aiziet no tās, atgriezties dzimtajā zie-melu pusē. Viņš bija ziemeļnieks, un bija dienas, kad viņam derdzās rīt mūžīgos baltos rīsus, ko dienvidnieki tā cienija, un gribējās ielaist stipros baltos zobus cietā un nobriedušā kviešu karašā ar sīpoliem. Viņš centās ru-nāt nedabiski skarbā balsī, sirds dziļumos nicinādams dienvidnieku glaimīgo luncināšanos, — ja viņi tā glaimoja, tad droši vien aiz viltības, jo nav cilvēka dabā vienmēr maigam un padevīgam būt, — un viņš domāja, ka visiem lišķiem jābūt Jauniem. Jā, viņš bieži pret tiem bija nelaipns un bargs, jo kaislīgi ilgojās atgriezties dzimtenē, kur vīrieši nebija tādi mazi pērtiķi, kā šie dienvidnieki, bet stalta auguma, kādiem tiem vajadzēja būt, un kur valoda bija gausa un taisna, sirdis cietas un godīgas. Un Jaudis baidijās Vanga Jaunākā, tādēļ ka viņam bija barga daba, baidijās viņa savilkto melno uzacu un drūmi sakniebtās mutes, un par to un par garajiem baltajiem zobiem viņi to iesauca par Vangu Tīģeri.

Vangs Tīģeris naktīs bieži grozijās šaurajā un cietajā gultā savā mazajā istabā un meklēja ceļu, kā izvest savu nodomu. Ko tas līdzēja, ka viņš saņems mantojumu, kad tēvs mirs? Tēvs nemira, un Vangs Jaunākais zobus griezdams tumsā bieži čukstēja.:

„Vecis dzīvos vēl ilgi, līdz tam laikam paies visa mana jaunība, un ja viņš drīz nemirs, būs par vēlu pacelties slavā! Cik viņš nekrietns, ka negrib mirt!“

г

Beidzot, šai pavasarī, viņš bija nonācis tik tālu, ka jau bija cieši nolēmis ilgāk negaidīt un palikt par laupītāju, lai cik grūti tas viņam bija, Bet tiklīdz viņš bija tā nolēmis, pienāca ziņa, ka tēvs mirstot...

Šo ziņu saņēmis, Vangs Tīģeris pāri laukiem gāja mājās, sirds viņam krūtīs strauji pukstēja un kvēloja, jo nu viņš savā priekšā redzēja izeju, skaidru un vienkāršu, un domājot, ka nu vairs nebūs jāiet par laupītāju, viņu pārņēma tāds prieks, ka viņš būtu kliedzis, ja nebūtu bijis tik klusas un savaldīgas dabas. Jā, visām citām domām pāri pacēlās viena — viņš nebija gājis maldīgu ceļu, mantojums dos tam visu, kā viņam trūka, debesis viņam vēlēja labu. Jā, visām citām domām pāri pacēlās viena, ka nu viņš varēja spert pirmo soli tai bezgalīgajā kalnup ejošā ceļā, pa kuru liktenis to vedīs, un viņš bija pārliecināts, ka tam, lemts kļūt diženam un slavenam.

Bet viņa sejā neviens nemanija gaviles. Šai bargajā un sastingušajā sejā neviens vēl nekā nebija manijis: māte viņam bij atstājusi savu smago skatienu, skarbo mutes vaibstu un kaut ko nekustīgu visā sejā. Nevienam nekā neteicis, viņš iegāja savā istabā, sagatavojās tālajam ceļam uz ziemeļiem un pavēlēja četriem uzticamiem vīriem sekot. Šo vienkāršo darbu pabeidzis, viņš gāja pilsētā uz lielo veco namu, ko apdzīvoja ģenerālis, un sūtija sargkareivi ziņot par savu ierašanos, un sargs drīz iznāca atpakaļ un lūdza to iekšā. Vangs Tīģeris pārkāpa slieksni, pavēlējis saviem vīriem gaidīt pie durvīm, un iegāja istabā, kur pie pusdienu galda sēdēja vecais ģenerālis.

Vecis sēdēja pār ēdienu salīcis, un divas sievas viņu apkalpoja. Viņš bija nemazgājies un neskuvies, un neaizpogātās drēbes karājās kā maisi; vecumā viņam bij iepaticies staigāt netīram un neskūtam, kā tas jaunībā bija staigājis, jo kādreiz viņš bija bijis rupjš vienkāršs algādzis, bet viņš nebija gribējis strādāt un aizgājis par laupītāju; tad viņam kara laikā bija laimējies un viņš no laupītāja bija kļuvis par ģenerāli. Citādi viņš bija labsirdīgs, jautrs vecis, viņš nekautrēdamies teica visu, kas tam ienāca prātā, vienmēr bija laipns pret Vangu Tīģeri un cienija viņu par to, ka Vangs uzcītīgi strādāja un da* rija viņa vietā visu to, ko tam pašam bija slinkums darīt kopš tā laika, kad tas bija vecs un resns.

Un lūk, kad Vangs Tīģeris iegāja un paklanijās vi* ņam, sacīdams: „Man šodien atnesa ziņu, ka mans tēvs mirstot, un brāļi mani gaida bērēs,“ vecais ģenerālis at* zvēlās krēslā un atbildēja:

„Ej, mans dēls, izpildi savu dēla pienākumu un nāc atpakaļ pie manis/* Viņš aptausti ja jostu un parakņā* jies izvilka sauju naudas gabalu un teica: „Saņem no

manas devības, un pielūko, netaupi naudu ceļojuma laikā/*

Ģenerālis atgāzās krēslā un sāka kliegt, ka tam kaut kas iesprūdis caurā zobā; viena sieva tūliņ izvilka no matiem tievu sudraba adatu un pasniedza to viņam, un gar zobiem darbodamies ģenerālis aizmirsa Vangu Tīģeri.

Tā Vangs Tīģeris bija pārbraucis tēva mājā un пера* cietīgi gaidījis, kad izdalīs mantojumu un viņš varēs braukt atpakaļ. Bet pie sava nodoma izvešanas viņš ne* gribēja ķerties, kamēr nebija pagājuši trīs sēru gadi. Nē, viņš bij apzinīgs cilvēks un izpildi ja katru pienākumu, ja tas bij iespējams, un tādēļ viņš gaidija. Tagad, kad tas bija pārliecināts, ka viņa nodoms piepildīsies, Vangam Tīģerim nebija, grūti gaidīt, un visus trīs gadus viņš pa* vadija. apdomādams katru soli, krādams sidrabu un izrau* dzīdams un pētīdams vīrus, kas viņam varētu sekot.

Par tēvu viņš vairs nedomāja, jo bija dabūjis visu, ko tam no viņa vajadzēja, vai arī domāja* bet ne vairāk kā zars var domāt par stumbru, no kura tas izaudzis. Jā, Vangs Tīģeris par tēvu nedomāja vairāk kā sacīts, jo viņa domas parasti tecēja pa dziļu un šauru gultni, un kad viņš par kādu lietu domāja, tad citām domām nebija vietas., viņa sirdī bija telpa tikai vienam cilvēkam. Tagad šis cilvēks bija viņš pats, un viņam bija tikai viens vienīgs sapnis.

Un tomēr šim sapnim kaut kas bija nācis klāt. Та* nīs dienās, kad viņš dīkā bija dzīvojis brāļu pagalmos, viņš bija redzējis to, kā viņam nebija, to vienīgo, par ko viņš brāļus apskauda. Viņš tos neapskauda ne viņu sie-vu, ne māju, ne bagātības, ne cienīgā izskata, ne tās klanīšanās dēļ, ar kādu tos visur saņēma. Nē, viņam šķauda tikai viena lieta — tas, ka tiem bija dēli. Viņš uzmanīgi apskatija visus šos zēnus, noskatijās, kā tie rotaļājās, ķildojās un trokšņoja, un pirmo reiz mūžā tam ienāca prātā, ka viņam arī gribējās dēla. Jā, kara kungam bija ļoti labi, ja tam bija paša dēls, jo paša asinis vistuvākās un visuzticamākās, un tādēļ, lūk, viņam gribējās dēla.

Bet par to padomājis, viņš atteicās no savas vēlēšanās, vismaz pagaidām, tādēļ ka, nevarēja kavēt laiku sievietes dēļ. Viņš juta riebumu pret sievietēm un domāja, ka katra sieviete tam būtu kavēklis, kad tas sāktu izvest savu nodomu. Viņš negribēja ari zemas kārtas sievieti, ko varētu pamest un neturēt par sievu, jo sievieti viņš būtu ņēmis tikai cerībā dabūt no tās dēlu, un viņam bija vajadzīgs likumīgs dēls no likumīgas sievas. Nākotnes gaidās viņš uz laiku šķīrās no savas cerības un paslēpa to^dziļi sirdī.

VI

Kādreiz, tieši tai laikā, kad Vangs Tīģeris gatavojās doties savā gājienā uz ziemeļiem, Vangs Vidējais teica vecākajam brālim:

„Ja tev laiks, iesim rīt rītā uz tējas namu Purpura Akmeņu ielā un parunāsimies par divām lietām."

Vangs Vecākais brinijās tādus vārdus dzirdot; viņš zināja, ka bij jārunā par zemi, bet nevarēja iedomāties, kas tā par otru lietu, un teica:

„Protams, es aiziešu, bet par kādu otru lietu mēs runāsim?"

„Esmu saņēmis savādu vēstuli no mūsu jaunākā brāļa," Vangs Vidējais atbildēja. ,*Viņš vēlas, lai mēs tam sūtot dēlus, kas mums te neesot vajadzīgi, viņš sākšot kādu lielu lietu, un viņš gribot, lai pie viņa būtu asins-radnieki, jo viņam pašam nav dēlu."

„Mūsu dēlus!" Vangs Vecākais apjucis atkārtoja un vaļēju muti raudzījās brālī.

Vangs Vidējais apstiprinot pamāja ar galvu:

„Nezinu, ko viņš ar tiem grib darīt," viņš teica, „at* nāc rit, tad parunāsimies." Un viņš sakustējās it kā gri* bēdams turpināt ce]u, jo bij apturējis brāli uz ielas, no sava veikala nākdams.

Bet Vangs Vecākais nebija radis tik ātri beigt sa* runu, lai tā bija kāda būdama; viņam laika vienmēr bija diezgan un par daudz, visam, kas gadījās pie rokas, un jautrā prātā būdams — viņš taču bija saņēmis mantoju* mu —, Vangs Vecākais teica:

„Pie dēliem tikt cilvēkam nemaz nav tik grūti! Brāli, mums jāatrod viņam sieva!"

Viņš piemiedza acis un viltīgi pasmaidīja, it kā ga* tavodamies izteikt kādu lielisku joku, bet Vangs Vidējais to manīdams teica ļoti vēsi, gandrīz bez smaida:

„Visiem jau tā neveicas ar sievietēm kā tev, vecākais brāli!"

To teicis, viņš tūliņ aizsteidzās, jo nevēlējās pamudi* nāt brāli uz vaļīgām sarunām ielas vidū, kur garāmgājēji staigāja šurp un turp un. katrs labprāt apstājās un pa* klausījās.

Nākamā rītā brāļi satikās tējas namā, uzmeklēja gal* diņu klusā stūri, no kura varēja pārredzēt visu, kas zālē notika, un kur citiem grūti bija noklausīties viņu saru* nu, un apsēdās. Pie tam Vangs Vecākais apsēdās tuvāk sienai, vietā, ko uzskatīja par goda vietu un uz ko tam bija tiesība. Tad viņš pasauca apkalpotāju; kad tas pie* nāca, Vangs Vecākais pasūtīja dažādus ēdienus: karstus, saldus pīrādziņus un sālītus uzkožamos, kādus vīrieši ēd rītos, lai vairotu ēstgribu, un karsta vīna krūku, un da* žādus smalkus ēdienus, ko ēd vīnu dzerot, lai tas pārāk strauji nekāptu galvā un lai pirms laika neapreibtu — pasūtīja vēl citus ēdienus, kas bija pēc viņa garšas, jo viņam patika labi paēst. Vangs Vidējais sēdēja, klausi* jās un beidzot sāka grozīties krēslā, mocīdamies neziņā, vai viņam būs vai nebūs jāmaksā sava daļa par visu pa-sūtīto; beidzot viņš neizcieta:

„Ja visi šie uzkožamie un ēdieni domāti man, tad labāk nevajadzēja tos pasūtīt, jo es esmu sātīgs cilvēks un maz ēdu, it īpaši rītos,“

Bet Vangs Vecākais augstsirdīgi teica:

„Šodien tu būsi mans viesis, un tev nav jāraizējas ne par ko, jo es maksāšu."

Tā viņš apmierināja brāli, un kad pasniedza ēdienu, Vangs Vidējais, viesis būdams, pacentās apēst cik vien varēja, jo bija radis dzīvot pusbadā, lai gan naudas tam bija diezgan, un viņš nespēja atturēties pretī kārdinājumam, sevišķi, kad pašam nebij jāmaksā. Viņš nevarēja atdot kalpotājiem vecās drēbes un liekās lietas, kā citi darija, bet slepšus nesa tās ķīlu namā un pūlējās no tām vēl ko izsist. Tā arī tagad, viesis būdams, viņš nevarēja nepieēsties līdz kaklam, lai gan citādi bija sātīgs cilvēks un nemēdza ēst vairāk par mēru. Bet ja to pacienāja, viņš piespiedās un ēda ar varu, lai dienu vai divas dienas nejustu izsalkumu, un šī rijība bija tādēļ jo grūtāk saprotama, ka viņam tas nemaz nebija vajadzīgs.

Taisni tā viņš darija arī torīt; ēdot brāļi nemaz nerunāja un gaidīdami, kamēr kalpotājs atnesīs jaunu ēdienu, klusu sēdēja un vēroja istabu, jo runāt par darīšanām, vienalga kādām, ļoti kaitīgi gremošanai.

Brāļi nezināja, ka tā bija tā pati tējas māja, kur kādreiz bija gājis viņu tēvs Vang-Lungs un kur tas bij atradis meiteni Lotospuķi, dziedātāju, ko tas bija pieņēmis par mīļāko. Vang-Lungam tā likās^1 brīnišķīga vieta, šis apbrīnojamais un skaistais nams ar skaistuļu ģīmetnēm uz zīda strēmelēm, kas bij izkārtas gar sienām. Bet viņa dēliem tas bija gluži parasts tējas nams; ne sapnī viņi nevarēja iedomāties, kas tas viņu tēvam bija bijis un kā viņš te bija nācis, bikli un kautrīgi, juzdamies kā laucinieks pilsētnieku vidū. Nē, viņa dēli sēdēja zīda mēteļos mierīgi apkārt skatīdamies, un ļaudis zināja, kas viņi bija, un steidzās piecelties un paklanīties, ja brāļi paska-tijās uz viņu pusi; kalpotāji centās viņiem iztapt, pats saimnieks nāca līdzi kalpotājiem, kas nesa uzsildīto vīnu, un teica:

„Šis vīns ir no tikko atvērtām krūzēm, es pats sa-vām rokām atlauzu māla zīmogu, lai pacienātu tik ievē-rojamus v iesus. “

Un vēl vairākas reizes viņš pienāca apjautāties, vai viss esot pēc viņu garšas.

Jā, tā uzņēma Vang-Lunga dēlus, bet tālā kaktā vēl arvien karājās zīda strēmele, kur bija uzzīmēta Lotospu-ķe, slaida meitene ar lotosa pumpuru mazajā rokā. Kād-reiz Vang-Lungs uz viņu bija skatijies strauji pukstošu sirdi un apmiglotu prātu, bet tagad viņš bija miris un Lotospuķe bija tāda, kāda tā tagad bija; neviens vairs neskatijās uz apsūbējušo un mušu izraibināto ģīmetni, un nevienam neienāca prātā jautāt: „Kas tā par skaistuli,

kuras ģīmetne karājas tur stūrī?“ Nē, Vang-Lunga dēli ne sapnī nevarēja iedomāties, ka tā bija Lotospuķes ģīmetne un ka viņa kādreiz bija tāda izskatījusies.

Ilgi viņi tā sēdēja pie galda un visi uz viņiem rau-dzijās ar cienību, un lai gan Vangs Vidējais pūlējās visiem spēkiem, viņš tomēr nevarēja apēst tikdaudz, cik vecākais brālis. Vangs Vidējais vairs nespēja norīt ne kumosa, bet Vangs Vecākais vēl arvien ēda gārdu muti, piedzēra vīnu, šmakstināja biezās lūpas, to garšodams, un atkal ķērās pie ēdiena, kamēr nosvīda no galvas līdz kājām un seja tam sāka spīdēt kā ar eļļu ieziesta. Nu viņš arī vairs nevarēja norīt ne kumosa un atgāzās pret krēsla atzveltni; apkalpotājs atnesa karstā ūdenī mērktus dvieļus, un abi brāli noberzēja galvu, kaklu un rokas; kalpotājs aiznesa ēdienu un vīna atliekas, nokopa no galda kaulus un druskas, atnesa svaigu zaļu tēju, un brāļi gatavojās sākt tērzēt.

Rīta cēliens jau bija pusē, un tējas nams bija pilns vīriešiem, kas tāpat kā abi brāli, bij atnākuši paēst klusumā, bez sievām un bērniem, bet pēc ēšanas parunāties ar draugiem, iedzert tēju un paklausīties jaunākās ziņas. Jo vīrietim nav miera savā mājā, starp sievām un bērniem, tādēļ ka sievietes ķērc un spiedz, bet bērni brēc, jo tāda viņu daba. Bet šeit, šai namā bija mierīgi, un vis» apkārt dūca tikai vīriešu balsis rāmās sarunās. Un tad, šai mierīgajā apkārtnē, Vangs Vidējais izvilka no azotes vēstuli, izņēma to no aploksnes un nolika brālim priekšā uz galda.

Vangs Vecākais to paņēma, skaļi ieklepojās, lai iz-tīrītu kaklu, un sāka murmināt, vēstuli lasīdams. Pēc dažiem parastiem apsveicinājuma vārdiem Vangs Tīģeris tūliņ ķērās pie lietas, un viņa rakstītie burti bija līdzīgi viņam pašam, melni un taisni, droši uzmesti ar otu:

„Sūtiet man sidrabu, cik varat sadabūt, jo man vajadzīgs katrs gabals. Ja jūs man aizdosiet sidrabu, es jums parādu atdošu ar augļiem, kad izvedīšu to, ko esmu sācis. Ja jums ir dēli, vecāki par septiņpadsmit gadiem, tad sūtiet tos pie manis. Es viņus audzināšu un pacelšu tik augstu, kā jūs ne sapnī nevarat iedomāties, jo man vajadzīgi radnieki, kuriem varu uzticēties savā lielajā pasākumā. Sūtiet man sidrabu un sūtiet savus dēlus, tādēļ ka man nav pašam sava dēla."

Vangs Vecākais izlasīja šos vārdus un paskatijās uz brāli, un brālis paskatijās viņā. Tad Vangs Vecākais izbrīnījies teica:

„Vai viņš tev kādreiz teicis, kas tā viņam par lietu, bez dienesta armijā zem kāda dienvidu ģenerāļa? Savādi, ka viņš nesaka, ko grib darīt ar mūsu dēliem. Dēlus neviens neaudzina, lai ar tiem svaidītos bez apdoma."

Ilgi viņi klusēdami sēdēja un dzēra tēju, un abi klusās šaubās domāja, kāds neprāts būtu sūtīt dēlus nezin kurp, un tomēr viņi ar skaudību atcerējās vārdus; „Es pacelšu jūsu dēlus." Un katrs savā nodabā domāja, ja reiz bija dēli tādos gados, tad varēja mēģināt laimi un dot kādu no tiem. Beidzot Vangs Vidējais uzmanīgi teica:

„Tev taču ir dēli, vecāki par septiņpadsmit gadiem?"

Un Vangs Vecākais atbildēja*.

„Jā, man ir divi vecāki par septiņpadsmit gadiem, un es varētu sūtīt otro dēlu; vēl neesmu paspējis apdomāt, ko man ar viņu darīt; manā mājā bērni aug kā zā-eo

le. Vecāko nevaru laist projām, jo viņš ir dzimtas galva pēc manis, bet otro es varētu sūtīt.“

Tad Vangs Vidējais teica:

„Man vecākā ir meita, un pēc viņas nāk dēls, un viņu es varētu sūtīt, tādēļ ka tavs vecākais dēls paliktu mājās un būtu kas manto mūsu vārdu.u

Viņi abi sēdēja un domāja par saviem bērniem un par to, vai vērts tos taupīt. Vecākajam pirmā sieva bija devusi sešus bērnus, divi no tiem bija mazi miruši, un viens tam bija no otras sievas, un tai pēc pāris mēnešiem atkal bija gaidamas radības; visi bērni bija veseli, atskaitot trešo dēlu, ko zīdītāja bija izmetusi no rokām, kad tas bija bijis tikai dažus mēnešus vecs; viņa mugura bija saliekusies, un tanī bij izaudzis kupris; bez tam viņam bija nesamērīgi liela galva, un kupris pacēlās tai pāri itin kā bruņu čaula pār bruņrupuča galvu. Vangs Vecākais bija saucis ārstus un pat apsolijis jaunu ģērbu vienai tempļa dievietei, ja tā izdziedinātu bērnu, lai gan baltās dienās viņš neticēja dieviem. Viss bija veltīgi, puisēnam bija lemts nēsāt kupri līdz nāvei, un tēvam atlika tikai tas mierinājums, ka dieviete palika bez tērpa, jo tā viņa labā nekā nebija darijusi.

Kas attiecās uz Vangu Vidējo, viņam bija pieci bērni, no tiem trīs dēli, bet vecākais un jaunākais bērns bija meitenes. Bet viņa sieva vēl bija spēka gados un nebeidza dzemdēt bērnus, jo tādas spēcīgas sievietes dzemdē līdz pat nāvei.

Patiesi, bērnu bija tik daudz, ka viegli varēja iztikt bez viena vai diviem dēliem, — tā arī nolēma abi brāļi, kādu brīdi apdomājušies. Beidzot Vangs Vidējais pacēla galvu un jautāja:

„Ko lai atbildu mūsu brālim?"

Vecākais brālis vilcinājās, jo viņš pats nevarēja uzreiz izšķirties un sen jau bija pieradis, ka sieva visu iz-j lēma viņa vietā; viņš tikai atkārtoja to, ko šieva tam teica. Vangs Vidējais to zinādams viltīgi sacija:

„Vai man nevajadzētu rakstīt, ka mēs sūtīsim katrs vienu dēlu un ka es sutīšu sidrabu, cik man būs iespē-jams?“

Vangs Vecākais nopriecājās par šiem prātīgajiem vārdiem un atbildēja:

„Jā, jā, dari tā mans brāli, nolemsim un darīsim tā. Ar prieku sūtīšu viņam kādu no saviem dēliem, tādēļ ka mājā man tikdaudz bērnu, kas augu dienu brēc, un pusaudžu, kas nemitīgi plūcas, — varu tev zvērēt, man nevienu mirkli nav miera. Sūtīšu otro dēlu, bet tu sūti savu vecāko, un ja gadīsies kāda nelaime, mums vēl paliks mans vecākais dēls, kam atstāt mūsu dzimtas vārdu.“

Tā viņi arī nolēma, un tad brāļi atkal sāka dzert tēju. Tad, drusku atpūtušies, viņi sāka runāt par zemi un par to, kurus gabalus laist pārdošanā. Tagad, tā sēdēdami un sačukstēdamies, viņi abi atcerējās vienu un to pašu: atcerējās to dienu, kad viņi pirmo reiz bij ierunājušies par zemes pārdošanu. Toreiz viņu tēvs Vang-Lungs jau bija vecs un viņiem ne prātā nenāca, ka tam pietiks spēka tiem līdzi izkūņoties no mājas un noklausīties, ko tie runāja, stāvēdami laukā blakus vecajai mājai. Bet viņš bija tiem sekojis un dzirdot vārdus „pārdot zemi“ sācis lielās dusmās kliegt:

„Ak tā, jūs nekrietnie, slinkie dēli, jūs gribat pārdot zemi?“

Un tēvs tā bija noskaities, ka būtu pakritis, ja viņi to nebūtu no abām pusēm pieturējuši, un viņš bija dusmās nemitīgi murminājis: „Nē, nē, mēs nekad nepārdosim zemi...“ Un viņam par mierinājumu, — viņš bija par vecu, lai paciestu tādus triecienus — viņi bij apsolijuši zemi nepārdot. Bet to apsolot, viņi bija pasmaidījuši viens otram pāri viņa drebošai vecajai galvai, paredzēdami dienu, kad atkal satiksies apspriest zemes pārdošanas jautājumu.

Lai kā viņi tiecās iedzīvoties, taču todien tēva piemiņa viņos vēl bija pārāk skaidra, un tik viegli viņiem nebija runāt par zemes pārdošanu, kā viņi agrāk bij iedomājušies. Abus sirds dziļumos atturēja slepenas bailes, ka vecajam vīram varbūt bija taisnība, un katrs savā nodabā nolēma nepārdot visus gabalus reizē; nē, vēl būs grūti laiki, un visļaunākajā gadijumā viņiem vēl atliks diezgan zemes, lai no tās pārtiktu. Tagadējos laikos ne* viens nevarēja skaidri zināt, vai karš nepienāks tuvu, vai kāds laupītāju virsnieks neieņems visu apgabalu, vai tautai neuzbruks kāda nelaime, un bija labi paturēt kaut ko tādu, ko nevar zaudēt. Tai pašā laikā viņi abi tīkoja lie* los augļus, kādus tiem nestu par zemi ieņemtā nauda, un tā viņi svārstījās starp pretrunīgajām iegribām. Tādēļ, kad Vangs Vidējais jautāja: „Kādus gabalus tu pārdosi?" — Vangs Vecākais neparasti uzmanīgi atbildēja;

„Man taču nav veikala, kā tev, es varu būt tikai zem* turis, tādēļ nepārdošu vairāk kā vajag, lai dabūtu skaidru naudu tekošiem izdevumiem, — visu es nekādā ziņā nevaru pārdot."

Tad Vangs Vidējais teica:

„Iesim apskatīsim visus savus zemes gabalus, kur tie atrodas un kādas viņu robežas, apskatīsim ari tālos gabalus. Mūsu tēvs bija tik kārs uz zemi, ka vecuma dienās, kad zeme bada gados bija lēta, viņš to pirka visur, un mūsu zemes gabali izkaisīti pa visu apkārtni, bet daži no tiem nav lielāki par nedaudziem soļiem garumā. Ja tu gribi palikt par zemturi, tad labāk būtu, ja visi tavi zemes gabali atrastos tuvumā un vienkopus, tad tev būtu vieglāk tos pārvaldīt."

Tas viņiem abiem likās ļoti prātīgi, un kad Vangs Vecākais bija samaksājis par ēdieniem un vīnu un iedevis dzeramnaudu apkalpotājam, viņi piecēlās. Viņi gāja ārā, Vangs Vecākais pa priekšu, un tējas nama viesi piecēlās un paklanījās tiem, lai visi varētu redzēt, ka viņi pazīst šos ievērojamos vīrus. Vecākais brālis ar labsirdīgu smaidu sirsnīgi atbildēja visiem sveicieniem, jo mīlēja godu, bet vidējais gāja garām galvu nodūris un viegli māja ar galvu, ne uz vienu neskatīdamies, it kā baidīdamies, ka katrs varētu viņu apturēt, pavest sānis un lūgt, lai tam aizdod naudu, ja viņš būtu pārāk laipns.

Tā abi brāļi gāja apskatīt zemi, un jaunākais gausināja soļus, lai varētu iet blakus vecākajam, kas pēdējā laikā bija palicis resns un smags un vairs nebija radis kājām staigāt. Līdz pilsētas vārtiem ticis, vecākais brālis bija piekusis un eauca dzinējus, kas turēja pavadā divus apseglotus ēzeļus, jātnieku gaidīdami; brāļi sēdās ēzeļos un izjāja pa pilsētas vārtiem.

Visu dienu brāļi pavadija savos laukos un tikai pusdienā apstājās uzkost kādā ceļmalas traktierī; viņi jāja uz katru, arī vistālāko gabalu, uzmanīgi apskatija zemi un skatijās, ko darija rentnieki. Un rentnieki bija padevīgi un bailīgi, jo tie nu bija viņu jaunie kungi, un Vangs Vidējais atzīmēja pārdošanai labākos zemes gabalus. Viņš atzīmēja pārdošanai visu zemi, kas piederēja jaunākajam brālim, atskaitot nelielu gabalu pie pašas vecās Vang-Lunga mājas. Kā norunājuši, brāļi netuvojās ne mājai, ne tam augstajam pakalnam, kur zem lielas dateļu palmas oija paglabāts viņu tēvs.

Pievakarē viņi nogurušajos ēzeļos pārjāja pilsētā, pie vārtiem nokāpa un samaksāja dzinējiem norunāto maksu. Bet dzinēji arī bija noguruši, visu dienu ēzeļiem līdzi skriedami, un lūdza pielikt, jo viņi bija tādu gabalu skrējuši, ka zābaki tiem bija pavisam noplīsuši. Vangs Vecākais būtu pielicis, bet Vangs Vidējais negribēja un teica:

„Nē, es jums samaksāju cik pienācās, un gar jūsu zābakiem man nav nekādas daļas.“

Un viņš gāja projām, neklausīdamies, kā dzinēji pusbalsī lamājās. Abi brāļi piegāja pie sava nama un šķirdamies paskatijās viens otrā kā divi sazvērnieki, un Vangs Vidējais teica:

„Ja gribi, sūtīsim dēlus pēc nedēļas, un es pats tos aizvedīšu/4

Vangs Vecākais piekrītot pamāja ar galvu un gurdi iegāja pa vārtiem, — visu mūžu viņš nebija tik grūti strādājis kā šodien, un viņš nodomāja, ka nebija viegli zemes īpašniekam būt.

VII

Norunātā dienā Vangs Vidējais teica vecākajam brālim:

„Ja tavs otrais dēls gatavs, tad mans ari gatavs, un rit gaismai austot es viņus vedīšu uz to dienvidu pilsētu, kur dzīvo mūsu brālis, nodošu tos no savām rokām viņa rokās un lai tad viņš dara ar tiem ko grib.“

Tai pašā dienā Vangs Vecākais izraudzijās brīvu bridi, pasauca pie sevis otro dēlu un uzmanīgi paskatijas vi-ņā, vērodams, vai tas derēja nolūkam, kādam bij izraudzīts. Jauneklis atnāca, paklausīdams viņa aicinājumam, un gaidot nostājās tēva priekšā. Viņš bija neliela auguma, ļoti trausla un slimīga izskata, turklāt neglīts, ļoti kautrīgs un bailīgs; rokas viņam pastāvīgi drebēja un delnas bija sasvīdušas. Viņš stāvēja tēva priekšā galvu nokāris, neapzinīgi lauzīdams drebošās rokas; brīžiem viņš iesānis paskatijās tēvā un tad atkal nokāra galvu.

Vangs Vecākais kādu brīdi cieši noskati jās dēlā, jo pirmo reiz to redzēja vienatnē, atsevišķi no citiem brāļiem un māsām, tad negaidot, it kā skaļi domādams teica:

„Labāk būtu, ja tu būtu vecākais un viņš būtu tavā vietā, viņš stiprāks par tevi un no viņa drīzāk iznāktu ģenerālis, bet tu izskaties tik vārgs, ka nezinu, vai tu varēsi nosēdēt zirgā!“

Tad jauneklis nokrita ceļos un drebošās rokas salicis sāka tēvu lūgties:

„Tēvs, man riebjas pat domāt par karu, es gribu būt mācīts vīrs, es tā mīlu grāmatas! Tēvs, atļauj man palikt mājā pie tevis un mātes, es pat nelūgšos, lai mani laižat skolā, nē, es pats lasīšu un mācīšos kā varēdams un nekad tevi neapbēdināšu, ja tu mani nesūtīsi zaldātos!"

Vangs Vecākais būtu varējis zvērēt, ka viņš par šo lietu nevienam nekā nebija teicis, bet tā tomēr bij atklājusies, — patiesība bija tā, ka viņš nekā nespēja noslēpt. Viņš bija tāds cilvēks, kas neviļus sevi nodod, ja tam kāda slēpta doma vai nolūks, — ar nopūtām, vaidiem, pārtrauktiem teikumiem un zīmīgiem skatieniem. Viņš būtu zvērējis, ka nevienam nekā nebija teicis, bet patiesībā viņš visu slēpjamo pusvārdiem bij izteicis vecākajam dēlam, nakti savai blakus sievai, un beidzot viņam tas gri»

•Dēli*

bot negribot bij jāizstāsta ari īstajai sievai, lai dabūtu viņas piekrišanu. Sievai viņš to visu prata pastāstīt tā, lai viņai liktos, ka dēlu tūliņ iecels par ģenerāli, un viņa deva atļauju, starp citu domādama, ka viņas dēlam tāds gods gluži dabiski pienācās. Bet vecākais dēls, kas nebija muļķis un saprata vairāk nekā varēja sagaidīt, spriežot pēc viņa klīrīgās, izlutinātās ārienes un liekuļotās nevērības, nelika jaunākajam brālim mieru un to kaitināja: „Tevi atdos par vienkāršu kareivi mūsu trakajam tēvocim!"

Vanga jaunākais dēls tiešām bija tāds, ka pat uz kautu vistu nevarēja paskatīties, nesākdams vemt, un gaļas viņš kuņģa vājuma dēļ nemaz nevarēja ēst; un kad brālis to zoboja, viņš līdz nāvei pārbijās un nezināja ko darīt. Viņš neticēja brālim, bet tomēr visu nakti negulēja; darīt viņš nekā nevarēja, atlika tikai gaidīt, kad viņu pasauks, un tad krist ceļos tēva priekšā un lūgties žēlastības.

Bet redzēdams, ka dēls uz ceļiem lūdzās viņa žēlastību, Vangs Vecākais noskaitās, jo viņam piemita tieksme uz ietiepību un neiecietību, kad tas juta, ka bija stiprākais; viņš spēra kāju uz grīdas plāksnēm un kliedza:

„Nē, tu brauksi! Mēs nevaram atteikties no tādas laimes, tavs brālēns arī brauks, un tev vajadzētu priecāties! Es pats savā jaunībā būtu priecājies par tādu izdevību, tikai man tās nebija. Nē, mani aizsūtija uz dienvidiem bez kāda nolūka, un es tur paliku tikai neilgu laiku, jo māte nomira un tēvs mani sauca atpakaļ mājās. Bet man ne prātā nenāca pretoties tēva gribai — kā es to būtu drīkstējis! Nē, man nebija tādas izdevības tikt uz augšu pateicoties tēvoča stāvoklim!"

Te Vangs Vecākais negaidot nopūtās, jo viņam ienāca prātā, cik liels vīrs viņš tagad būtu, ja tam būtu gadi-jusies tāda izdevība kā tagad dēlam, un cik cienīgs viņš izskatitos zeltītā mundierī, lielā kara zirgā. Tādus viņš iedomājās ģenerāļus, un pats sev likās milzīga auguma vīrs, kādam jābūt katram ģenerālim. Viņš vēlreiz nopūtās, paskatījās uz vārgo dēlu un teica:

„Kā man gribētos sūtīt citu dēlu, labāku, par tevi, bet nav neviena, kas pēc gadiem būtu piemērots; vecākais dēls nevar aizbraukt no mājas, viņš mans galvenais man* tinieks un pirmais pēc manis vecākumā; tavs otrs brālis kupris, bet jaunākais vēl bērns. Tā tad tev jābrauc, un asaras tur nekā nelīdzēs/'

Viņš piecēlās un izgāja no istabas, lai dēls viņu vai* rāk netraucētu.

Vanga Vidējā dēls nemaz nelīdzinājās savam brālē* nam. Tas bij jautrs, trokšņains zēns, triju gadu vecumā izslimojis bakas, jo māte, lai to pasargātu no tām, bij ie= bāzusi tam nāsī baku tulznu, un baku rētas viņam pa* lika uz visu mūžu, tādēļ visi, pat vecāki viņu sauca par Bakurētaino. Kad Vangs Vidējais to pasauca un teica: „Sasien savas drēbes, rīt tu brauksi man līdzi uz dienvi* diem un paliksi pie tēvoča," — Vanga Vidējā dēls aiz prieka sāka lēkāt un skraidīt pa visu māju, jo viņam pa* tika ceļot un redzēt jaunas vietas un pēc tam lielīties ar redzēto.

Viņa māte pacēla galvu no katliņa, kur tā kaut ko maisija uz mazas ogļu krāsniņas pie virtuves durvīm, un tā kā viņa līdz šim brīdim par to nekā nebija dzirdējusi, viņa pēc sava paraduma skaļi iekliedzās:

„Kādēļ tev jāizdod sidrabs tādam braucienam?" Vangs Vidējais viņai pastāstīja, kas par lietu, un vi* ņa klausijās, katliņu maisīdama; viņa nenolaida acis no kalpones, kas šķērda vistu, baidīdamās, ka kalpone slēp* šus nepaņem aknas vai neizdētās olas, tādēļ Vanga Vidējā sieva dzirdēja tikai vīra pēdējos vārdus:

„Tā ir bīstama lieta, un es nezinu, kā viņš grib zēnu paaugstināt, bet darbam veikalā mums ir citi dēli, un sū* tīšanai pēc gadiem piemērots tikai šis. Bez tam, brālis arī sūta vienu no saviem dēliem/'

Šos pēdējos vārdus dzirdot sieva saprata, ko tas no* zīmēja, un tūliņ teica:

„Nu, ja viņu dēli tiks lielā godā, tad jāsūta arī mūsu dēli, citādi svaine par to vien kladzinās, ka viņas dēls liels kara kungs. Tiesa, mūsu dēlam jau sen laiks kaut ko da* rīt, viņš jau liels, bet prātā viņam tikai mūļķības. Un tu jau pats saki, ka veiKalā var strādāt pārējie.*4

.Nākamā dienā Vangs Vidējais ņēma līdzi abus zēnus ar visam viņu mantām. Brāļadēlam bija laba cūkādas lā-de, un lai gan acis tam bija sarkanas saraudātas, viņš tomēr bij ar visu nemierā un pat apstājas paskatīties, vai kalpotājs lādi nesa ar vāku uz augšu, lai grāmatas nesajauktos. Bet Vanga Vidējā dēlam nebija grāmatu, un visas viņa drēbes bij iesietas lielā zilā lakatā, ko tas pats nesa, palekdamies un jūsmodams par visu, ko tas redzēja. Bij jauka pavasara diena, pilsētas ielās pārdeva pirmos lauku ražojumus, un visi rosīgi pirka un pārdeva. Vanga Vidējā dēls priecājās par pavasara laiku un jauko dienu, viņš pirmo reiz savā mūžā devās tālā ceļojumā, turklāt vēl mate viņam šorīt bija pagatavojusi ēdienu, kas tam vislabāk garšoja, un viņš bija laimīgs. Bet otrs zēns klusēdams prātīgi un nesteigdamies gāja pa ceļu, galvu nodūris un gandrīz neskatīdamies brālēnā, tikai retumis aplaizīdams bālās lūpas, it kā tās būtu sasprēgājušas.

Tā Vangs Vidējais gāja ar abiem zēniem, ceļā domādams par savām darīšanam, jo viņš nekad nepiegrieza vērību bērniem Beidzot ticis līdz pilsētas ziemeļu nomalei, kur bij jāsēžas ugunsratos, Vangs Vidējais samaksāja par vietām un viņi iekāpa vagonā. Vanga Vecākā dēls ievēroja, ka tēvocis bija pircis vislētākās vietas, domādams, ka zēniem tās bija diezgan labas; Vanga Vecākā dēls kaunējās, ka tam jaunajā zilajā zīda mētelī bij jākāpj tai pašā vagonā, kur sēdēja vienkāršie ļaudis novalkātās drēbēs, kas smirdēja pēc nabadzības un sīpoliem. Bet sūdzēties viņš nedrīkstēja, baidīdamies tēvoča ironiskā smīna, un tādēļ apsēdās savā vietā, nolicis lādi starp sevi un kaimiņu — zemnieku; tad viņš ar nozēlām paskatijās uz kalpu, no kura tam tagad bij jāšķiras, bet nekā neiedrošinājās teikt.

Bet Vangs Vidējais ar dēlu neizskati jās daudz labāki par citiem, jo Vangs torīt bij uzvilcis kokvilnas auduma mēteli, domādams, ka pie jaunākā brāļa braucot nav jāģērbjas pārāk grezni, lai tas viņu neturētu par bagātāku nekā tas īstenībā bija. Viņa dēlam zīda mēteļa nekad ne* bija bijis, un vienkāršās kokvilnas drēbes, ko tas valkāja, bija šuvusi viņa māte, piegriezdama tās labi platas un garas, lai tik drīz neapaugtu. Un Vangs Vidējais paska-tijās uz brāļa dēlu un pēc sava paraduma greizi smīnē* dams teica:

„Ceļā neder visu dienu valkāt tik labas drēbes. Labāk novelc zīda mēteli, saloki to un ieliec lādē; sēdi apakš-drēbēs un pietaupi labākās."

Zēns nomurmināja:

„Man ir līdzi vēl labākas, bet tādas drēbes kā šīs es mājās valkāju ikdienas."

Taču viņš neiedrošinājās neklausīt, viņš piecēlās un darija kā tēvocis bija licis.

Visu to dienu viņi brauca pa sauszemi, un Vangs Vidējais vēroja laukus un pilsētas, kur viņi brauca garām, un vēlīgi slavēja visu, ko redzēja, bet viņa dēls jūsmoja un brīni jās par visu neredzēto; viņš ar lielāko prieku būtu katrā piestātnē pircis no tirgotājiem svaigus cepumus, lai ar tiem pamielotos, bet tēvs neļāva. Otrs zēns sēdēja bāls un izbijies, viņam bija nelabi no vagona ātrās gaitas; viņš visu dienu klusēja, galvu uz lādes atspiedis, un pat atteicās no ēdiena.

Pēc tam viņi divas dienas brauca pa jūru mazā bāztin piebāztā kuģītī un beidzot sasniedza to pilsētu, kur dzī* voja Vangs Jaunākais. No ku&a izkāpis un atkal krastā ticis, Vangs Vidējais paņēma divus rikšas, vienos ratos tas iesēdināja zēnus, otros iesēdās pats. Pirmais rikša rūgti žēlojās par divkāršo nastu, bet Vangs Vidējais centās tam ieskaidrot, ka ratos sēdētāji vēl bija zēni, bet ne pieau* guši cilvēki, bez tam viens no tiem vājš un bāls un vieglāks par parasto svaru, jo tikko bija pārcietis jūras slimību; galu galā, pakaulējies un izspiedis drusku vairāk, bet tomēr ne tik daudz, cik būtu maksājuši trešie rati, rikša bij ar mieru. Rikšas viņus aizveda tai ielā un pie tā nama, ko norādija Vangs Vidējais, un kad tie apstājās, viņš izvilka no azotes vēstuli, salīdzināja burtus vēstulē ar burtiem, kas bija rakstīti uz vārtiem, un izrādijās, ka burti bija vienādi.

Viņš izkāpa no ratiem un lika izkāpt arī zēniem; vēl brīdi pakaulējies ar rikšām, tādēļ ka māja izrādijās tuvāk nekā. tie bija teikuši, viņš tiem samaksāja drusku mazāk par nolīgto cenu; tad viņš ņēma lādi aiz viena gala, bet zēni aiz otra* un viņi gāja uz augstajiem vārtiem, kuriem abās pusēs gulēja akmens lauvas.

Bet vārtu priekšā lauvām blakus stāvēja kareivis, un tas viņiem uzsauca:

„Kur nu? Vai domājat, ka jūs tik vienkārši varat ieiet pa šiem vārtiem?44

Viņš noņēma šauteni no pleca un uzsita laidi uz bruģa, un izskatījās tik nikns un bargs, ka visi trīs apstājās kā zemē ierakti; Vanga Vecākā dēls sāka drebēt un pat Bakurētainais vairs nesmaidīja, jo viņš pirmo reiz mūžā tik tuvu redzēja šauteni.

Tad Vangs Vidējais pasteidzās^1 izvilkt no azotes vē-stuli un teica, pasniegdams to kareivim;

„Te būs teikts, kas mēs esam.4*

Kareivis neprata lasīt un pasauca kādu citu; tas ilgi noskatījās atnācējos, noklausījās visu, ko tie stāstīja un tad paņēma vēstuli. Taču viņš ari neprata lasīt, un vē-stuli no visām, pusēm apskatijis, viņš to ienesa kaut kur mājā. Pagāja diezgan ilgs laiks, iekām viņš atkal iznāca un teica, ar pirkstu uz pagalma pusi rādīdams:

„Tas tiesa, viņus var ielaist, viņi priekšnieka rad-nieki.44

Viņi atkal pacēla lādi un gāja garām akmens lauvām, lai gan vīrs ar šauteni neuzticīgi noskatījās tiem pakaļ, it kā negribēdams tos ielaist. Tomēr viņi sekoja otram kareivim, un viņš tos izveda caur desmit vai vairāk pagalmiem. Un tie visi bija pilni kareivjiem, kas tur atpūtās: citi ēda, citi dzēra, citi kaili sēdēja saulē un meklēja drēbēs utis vai krāca, zemē izstiepušies, un gar šiem kareivjiem viņi. iegāja mājā, un tur vidējā istabā sēdēja Vangs Tīģeris. Viņš sēdēja pie galda, gaidīdams tos ienākam, viņš bija ģērbies labās biezas tumšas vadmalas drēbēs, kas bij aizpogātas spožām vara pogām ar iespie* stām nozīmēm.

Radniekus ieraudzījis, viņš ātri piecēlās, pavēlēja ap» kalpotājiem kareivjiem atnest ēdienus un dzērienus, un paklani jās brālim. Vangs Vidējais arī paklanījās un lika zēniem klanīties, tad visi apsēdās vecākuma kārtībā: Vangs Vidējais goda vietā, aiz viņa Vangs Tīģeris, un blakus vietās, zemāk par viņu, apsēdās zēni. Kalpotājs ienesa vīnu un ielēja kausos; tad Vangs Tīģeris paskatījās uz zēniem un pēc sava paraduma asi un skarbi teica:

„Tas sārtvaidzis izskatās diezgan stingrs puisis, tikai nezinu, kā viņam ar prātu. Viņa bakurētainā-seja atgādina ākstu. Ceru, ka viņš tāds nav, man nepatīk cilvēki, kas daudz smejas. Viņš tavs dēls, redzu, ka viņš līdzīgs savai mātei. Un tas otrs? Vai tiešām vecākajam brālim labāka nebija ko sūtīt?“

Vanga Vecākā dēls vēl zemāk nokāra galvu, un varēja redzēt, ka auksti sviedri sīkiem pilieniem izspiedās uz viņa virslūpas, viņš slepšus tos noslaucija ar plaukstu un ietiepīgi nepacēla acis; bet Vangs Tīģeris joprojām acis nenolaizdams skatijās uz brāja dēliem savām bargajām melnajām acīm; galu galā pat Bakurētainais, kas nebija no bailīgajiem, nezināja kur acis likt, skatijās apkārt, mīņājās kājām un grauza nagus. Beidzot Vangs Vidējais taisnodamies teica:

„Tiesa, viņi abi nekam neder, un mums žēl, ka mums nav citu, tavas laipnības cienīgu. Bet brāļa vecākais dēls ir pirmais mantinieks pēc viņa, bet nākamais aiz šā ir kupris, bet šis bakurētainais ir mans vecākais dēls; mans jaunākais dēls vēl mazs, un labāku par šiem abiem mums nevienam nav.“

Apskatijis brāļa dēlus, Vangs Tīģeris lika kareivim tos ievest blakus istabā, padot tiem ēst un nevest ātrāk atpaka], kamēr v'iņš nesaukšot. Kareivis veda zēnus ārā, bet Vanga Vecākā dēls žēlīgām acīm noskatījās tēvocī un Vangs Tīģeris, viņa vilcināšanos ievērojis, uzsauca:

„Nu, ko tu vēl gaidi?“

Tad zēns apstājās un nedroši jautāja:

„Vai es varu ņemt savu lādi?“

Vangs Tīģeris paskatijās, ieraudzija pie durvīm skaisto cūkādas lādi un ar nicināšanu teica:

„Ņem, bet liela labuma tev no tās nebūs, jo šīs drēbes tev būs jānovelk un jāapģērbj labs stiprs uzvalks, kādus valkā kareivji. Zīda mēteļos nevar karot!“

Zēns nobālēja kā māls un ne vārda neteicis izgāja no istabas. Brāļi palika vieni.

Ilgu laiku Vangs Tīģeris sēdēja un klusēja, jo- viņš nebija no tiem, kas runā tikai pieklājības dēļ, un beidzot Vangs Vidējais tam jautāja:

„Par ko tu tā domā? Vai par mūsu dēliem?"

Un Vangs Tīģeris vilcinādamies atbildēja:

„Nē, es tikai domāju, ka citiem manā vecumā jau aug dēli; tas laikam gan liels prieks — redzēt kā aug bēmi.“

„Nu, tev jau arī varētu būt bērni, ja tu būtu laikā apprecējies/4 Vangs Vidējais viegli pasmaidīdams atbildēja. „Mēs ļoti ilgi nezinājām, kur tu dzīvo, arī tēvs nezināja, tādēļ viņš tevi nevarēja apprecināt, kaut arī gribēja to darīt. Bet mēs ar brāli to labprāt nokārtosim, arī nauda atradīsies, kad vajadzēs/4

Bet Vangs Tīģeris atvairīja šo domu un enerģiski teica:

„Nē, tev tas varbūt liksies nesaprotami, bet es nevaru sievietes ciest. Brīnums, savā mūžā es nekad neesmu saticis sievietes...44 — Viņš pārtrauca teikumu, jo tai brīdī ienāca apkalpotājs ar bļodu, un brāļi apklusa.

Kad viņi bija paēduši un kalpotāji nokopa galdu un atnesa tēju, Vangs Vidējais jau gribēja brālim jautāt, kādam nolūkam tam vajag tik daudz sidraba un ko tas nodomājis darīt ar brāļu dēliem, bet nezināja, kā iesākt runāt, un viņš vēl. nebija paspējis apdomāt, kā veiklāk ķerties pie lietas, kad Vangs Tīģeris negaidot teica:

„Mēs esam brāļi. Mēs saprotams viens otru. Es pa,-ļaujos uz tavu palīdzību!44

Bet Vangs Vidējais iedzēra malku tējas un laipni, bet uzmanīgi teica:

„Tu vari uz mani paļauties, jo mēs esam brāļi, bet man gribētos zināt, ko tu esi nodomājis un kādā ziņā es tev varu palīdzēt?"

Tad Vangs Tīģeris pieliecās viņam tuvāk un runāja skaļi čukstot; viņa valoda plūda strauji kā elpa, un tā dedzināja brāļa ausi itin kā degošs vējš:

„Man ir uzticami, vīri, vesels simts un vairāk, un tiem visiem apnicis vecais ģenerālis. Arī man viņš apnicis, es ilgojos pēc dzimtenes, es vairs negribu redzēt šos dzelten-sējamos dienvidniekus! Jā, man ir uzticami vīri! Tumšā naktī došu zīmi, un viņi nāks man līdzi. Mēs iesim uz ziemeļiem, turp, kur ir kalni, iesim tālu uz ziemeļiem un tur nostiprināsimies un karosim, ja vecais ģenerālis ar savu karaspēku dzīsies mums pakaļ. Bet varbūt viņš nemaz nekustēsies no vietas, — viņš ir vecs un ne par ko citu nedomā kā tikai par ēdienu, dzērienu un savām sievām, — bet manā simtā ir vislabākie un spēcīgākie no viņa vīriem, ne dienvidnieki, bet citas, skarbas un drošsirdīgas cilts ļaudis."

Vangs Vidējais vienmēr bija bijis mierīgs un kluss cilvēks, vienkāršs tirgonis, un lai gan viņš zināja, ka kaut kur, vienā vai otrā pusē pastāvīgi, karoja, karš viņu īsti nebija skāris, atskaitot vienu reizi, kad kareivji bij uz laiku apmetušies viņa tēva mājā; viņš nezināja, kādēļ sāka karu un kā to veda, viņš tikai zināja, ka kara tuvuma cēlās labības cenas, bet ja karš attālinājās, cenas atkal krita. Nekad vēl karš viņam nebija bijis tik tuvu — viņa paša mliesīgs brālis gribēja sākt jaunu karu!

Viņa plānās lūpas pavērās, šaurās acis iepletās, un viņš čukstot atbildēja:

"„Bet ko es tev varu palīdzēt, es taču esmu miermīlīgs cilvēks?"

„Lūk to!" Vangs Tīģeris čukstot atbildēja, un viņa čuksti skanēja tā, it kā dzelzi berztu pret dzelzi. „Man vajag daudz sidraba, visu sidrabu, kas man pieder, un tu arī aizdosi man uz augļiem, un es tev atdošu parādu, kad būšu panācis savu."

„Bet kādu drošību tu man dosi?“ Vangs Vidējais elpu aizturējis jautāja.

„Lūk tādu!“ Vangs Tīģeris atkal atbildēja. „Tu man dosi cik vajadzēs, no tās naudas, ko tu dabūsi par pārdoto zemi, kamēr būšu savācis varenu karaspēku, un tad es no* cietināšos kaut kur ziemeļos no mūsu provinces un būšu visa apgabala kungs. Tad es sākšu paplašināt savas va* rats robežas un ar katru jaunu karu, ko sākšu, es kļūšu arvien stiprāks un stiprāks, kamēr...“

Viņš apklusa, un skatijās tālumā, it kā redzētu savā priekšā kādu tālu zemi, tālu nākotni, un Vangs Vidējais gaidija, kādiem vārdiem viņš nobeigs teikumu, bet neva* rēja sagaidīt.

,,Kamēr?“ viņš iejautājās.

Vangs Tīģeris pēkšņi piecēlās no vietas.

„Kamēr visā valstī vairs nebūs neviena augstāka par mani!“ viņš teica, un viņa čuksti tagad atgādināja klie* dzienu.

„Kas tu tad būsi?“ Vangs Vidējais pārsteigts jautāja.

„Būšu tas, kas gribēšu!w Vangs Tīģeris iesaucās, un tūliņ viņa melnās uzacis nikni savilkās, un viņš tik stipri uzsita ar delnu uz galda, ka Vangs Vidējais krēslā sale* cās. Acis nenolaiduši, viņi skatijās viens otrā.

Vangam Vidējam tās visas bija nedzirdētas lietas. Viņš nespēja lolot pārdrošus nodomus, un viņa pārdrošā* kais sapnis bija tas, kā viņš vakarā apsēdīsies pie savām veikala grāmatām un savedīs rēķinus, par cik tas šogad pārdevis un par cik var nākamā gadā veikalu paplašināt, nekā neriskējot. Tādēļ viņš acis nenolaizdams uzlūkoja brāli un redzēja, ka šis cilvēks nebija tāds kā visi citi: liela auguma, tumšu seju, acis viņam mirdzēja kā tīģerim, un taisnās melnās uzacis, platas kā karogi, virs deguna gandrīz saplūda kopā. Vangs Vidējais aizmirsies raudzi* jās brālī, un tas viņam iedvesa bailes, viņš neiedrošinājās tam pretī runāt, jo šā cilvēka skatienā bija neprāts un tāda vara, ka pat viņš, aukstasinīgs cilvēks ar skaidru galvu, savā sausajā sirdī sajuta visu viņa spēku. Taču Vangs Vidējais vienmēr bij uzmanīgs un arī tagad viņš, parasto piesardzību neaizmirsis, sausi ieklepojās un paklusā, balsī teica:

„Bet kāds mums no tā visa būs labums, un kādu drošību tu man dosi pretī, ja tev aizdošu savu naudu?"

Un Vangs Tīģeris atbildēja svinīgi, attapies no pār-domām un paskatīdamies brālim acīs:

„Vai tu domā, ka es aizmirsīšu savus tuviniekus, kad sasniegšu augstu stāvokli? Vai jūs neesat mani brāļi, un vai jūsu bērni nav mani brāļu dēli? Vai tu kādreiz esi dzirdējis par kādu kara vadoni, kas būtu ieguvis varu un nebūtu sev līdzi pacēlis visu savu dzimtu? Vai tas tev nekā nenozīmē, ka tavs brālis būs... ķeizars?"

Un viņš no augšas uz leju paskatijās brālim acīs un Vangs Vidējais tam gandrīz noticēja, kaut arī pret savu gribu, jo tas viss viņam bija nedzirdēta lieta, un viņš pēc sava paraduma apdomīgi atbildēja:

„Katrā ziņā es tev atdošu visu tavu daļu un aizdošu no savas naudas cik varēšu, ja tu tiešām ceri tikt uz augšu, jo visi taču nesasniedz mērķi, ko tie sev sprauduši. Savu daļu tu katrā ziņā vari dabūt."

Vanga Tīģera acis, kas bija degušas kā ugunī, pēkšņi nodzisa, viņš apsēdās un zobus cieši sakodis teica:

„Es redzu, ka tu esi uzmanīgs!"

Viņa balss skanēja tik skarbi un salti, ka Vangs Vidējais drusku satrūkās un taisnodamies sarija:

„Esmu ģimenes cilvēks, man daudz bērnu, bet manu dēlu māte vēl nav veca un šad tad dzemdē. Man jādomā un jārūpējas par visiem. Tu vēl neesi precējies un nezini, ko tas nozīmē, kad tev tik daudzas dzīvības uz kakla un kad to uzturs un apģērbs izmaksā ar katru gadu dārgāk un dārgāk!"

Vangs Tīģeris paraustija plecus un novērsās, bet tad viņš liekuļotā nevērībā teica:

„Tiesa, es nezinu, ko tas nozīmē, bet klausies, ko es teikšu! Katru mēnesi es pie tevis sūtīšu uzticamu cilvēku — tu viņu pazīsi pēc zaķa lūpas. Tu viņam dosi tik-daudz sidraba, cik viņš varēs panest. Pārdod manu zemi, cik ātri vien vari, jo man vajag ne mazāk kā tūkstoš sid-raba gabalu mēnesi/'

„Ne mazāk par tūkstoti!" Vangs Vidējais iesaucās un viņa balss sāka drebēt, bet skatiens kļuva truls aiz pārsteiguma. „Ko tu darīsi ar tādu naudu?"

„Man jābaro simts kareivju un jāpērk šautenes un drēbes. Pirms kareivju pieņemšanas man jāiegādā ieroči, ja nepagūšu tos laikā nolaupīt," Vangs Tīģeris ātri teica. Tad viņš pēkšņi noskaitās: „Ko tu man jautā par tādām lietām!" viņš iekliedzās un atkal uzsita delnu uz galda. „Es pats zinu, kas man jādara, man vajag sidraba, kamēr nebūšu dabūjis kādu apgabalu savās rokās un nebūšu ticis par tā valdnieku! Tikai tad varēšu iedzīvotājiem uzlikt nodokļus, un to es arī darīšu! Bet tagad man vajag sidraba. Ja tu man palīdzēsi, es tev to atlīdzināšu. Ja nē, es varu aizmirst, ka tu esi mans brālis un īstenieks!"

Viņš pieliecās tuvu brāļa sejai un Vangs Vidējais paskatījies viņa niknajās acīs, kas raudzijās no kuplo melno uzacu apakšas, ātri atrāvās, ieklepojās un teica:

„Jā, jā, protamš, es palīdzēšu. Tu taču esi mans brālis. Un kad tu sāksi?"

„Kad pārdosi manu zemi?" Vangs Tīģeris jautāja.

„Kviešu pļauja sāksies pēc dažiem mēnešiem," Vangs Vidējais gausi atbildēja, domādams un vilcinādamies, jo viss dzirdētais viņu bij apstulbojis.

„Tad zemniekiem būs nauda. Un bez tam tu, protams, varēsi kādu daļu pārdot pirms rīsu sējas," Vangs Tīģeris teica.

Tas bija tiesa, un Vangs Vidējais neiedrošinājās runāt pretī savam neparastajam brālim, jo baidījās viņa un saprata, ka šī lieta kaut kā bij jānokārto. Viņš piecēlās no vietas un teica:

„Ja tas tik steidzami, tad man nekavējoties jābrauc mājā un jādara, kas iespējams. Ražu viegli pārdot, un tad ļaudīm atkal liksies, ka tie nabadzīgi un ka grūti apstrādāt jau to pašu zemi, kas tiem jau ir, un ja pirktu vēl, tad varbūt nespētu to apstādīt."

Viņam nepatika ilgāk palikt, viņam gribējās ātrāk aizbraukt no šejienes, kur uz katra soja bija tik daudz ne* ganta izskata kareivju un tikdaudz ieroču. Viņš uz īsu brīdi iegāja blakus istabā, kur bij izsūtīti zēni un kur tie sēdēja pie maza nekrāsota galda. Viņu priekšā stāvēja to ēdienu atliekas, kuriem Vangs Tīģeris bija pacienājis brāli. Zēniem tie bija labi diezgan, un Vanga Vidējā dēls ar patiku bāza mutē visu, ko dabūja. Bet brāļadēls bij izvēlīgāks, viņš nebija pieradis ēst citu atliekas un tikai lasīja ar irbuļiem rīsus, bet gaļai neskārās klāt. Vangs Vidējais sajuta, ka viņam negribējās zēnus te at* stāt, īpaši savu, un vienu brīdi viņam radās, šaubas, vai bija gudri dēlu sūtīt tik bīstamā pasākumā. Bet pirmais solis bija sperts, viņš vairs nekā nevarēja grozīt, tādēļ viņš teica:

„Man nu laiks mājās braukt, un mana vienīgā pavēle — klausiet tēvocim visās lietās un vietās, jo tagad viņš jūsu kungs, un viņš ir bargas un straujas dabas vīrs; kas necietīs nepaklausību. Bet ja jūs darīsiet visu, ko viņš liks, tad viņš jūs pacels augstāk nekā varat iedomāties. Jūsu tēvocim rakstīts slavens liktenis/*

Viņš ātri pagriezās un izgāja ārā, juzdams, ka sirds tam kļuva smaga un ka šķirties no dēla bija daudz grūtāk nekā viņš bij iedomājies, un sevi mierinādams, viņš nomurmināja:

„Nu, ne katram gadas tāda izdevība. Tā ir liela laime. Ja pasākums izdosies, viņš nebūs vienkāršs kareivis, bet kāds ievērojams virsnieks.4*

Un viņš nolēma darīt visu, lai brāļa nodoms izdotos; ja ne citādi, tad sava dēla dēļ viņš gribēja darīt visu, kas bija viņa spēkos.

Vanga Vecākā dēls sāka skaļā balsī raudāt, redzēdams, ka tēvocis aiziet, un Vangs Vidējais ātrāk steidzās projām. Šīs raudas viņu visu laiku pavadija, un viņš steidzās ātrāk tikt līdz vārtiem ar akmens lauvām, lai nekā vairs nedzirdētu.

IT

Tā sākās šī neparastā lieta, kas būtu piecēlusi Vang-Lungu no kapa, ja viņa dvēsele nebūtu bijusi tik tālu; dzīvs būdams viņš par visu vairāk bij ienīdis karu un kareivjus, un te nu kara un kareivju dēļ pārdeva viņa zemi, viņa labo zemi. Bet viņš gulēja cietā miegā, neviens viņa dēlus nevarēja atturēt, neviens, atskaitot Firziķa Ziedu, bet viņa tik drīz nedabūja zināt, ko tie bija nodomājuši. Abi vecākie dēli baidijās Firziķa Zieda, tādēļ ka viņa bija tik padevīga tēvam, un. tādēļ viņi tai slēpa savus nodomus,

Mājās pārbraucis, Vangs Vidējais pasauca vecāko brāli tējas namā, kur varēja mierīgi parunāties, un viņi visu pārrunāja pie tējas tases, šoreiz Vangs Vidējais izvēlējās klusu stūrīti, pēc iespējas tālāk no logiem un durvīm, un viņi sačukstējās pār galdu noliekušies, īsiem vārdiem apmainīdamies. Tā Vangs Vidējais izstāstija brālim, kas Vangam Tīģerim bija padomā, un tagad, kad Vangs Vidējais bij atgriezies mājās, savā ierastā ikdienas darbā un dzīvē, šis nodoms viņam arvien vairāk atgādināja sapni, dīvainu, neparastu sapni; bet vecākajam brālim tā likās gan neparasta, savāda, bet viegli izvedama lieta. Patiesībā šai plānā klausoties resnais vīrs ar bērna prātu arvien vairāk sajūsminājās, viņš sevi redzēja vispārdrošāko sapņu kalngalā, — kā ķeizara brāli! Viņš nebija sevišķi izglītots, un viņa prāts nebija sevišķi gaišs, viņš bieži gāja teātrī un bija redzējis daudz vecu lugu, kur bija tēloti brīnišķīgi varoņdarbi un teiksmaini senlaiku varoņi, kas sākumā bija vienkārši ļaudis, bet tad ar ieroču spēku, veiklību, viltību un gudrību pacēlās augstā stāvoklī un dibināja dinastijas. Viņš sevi redzēja kā tāda varoņa brāli, vēl vairāk — vecāko brāli, un mirdzošām acīm čukstēja aizsmakušā balsī:

„Vienmēr esmu teicis, ka mūsu brālis nav tāds kā citi! Es pierunāju tēvu, lai viņš tam neliek laukā strādāt, es izlūdzos, lai tam pieņem skolotāju un māca tam visu, kas jāzina kunga dēlam! Protams, viņš neaizmirsīs, ko

vecākais brālis viņa labā darijis, un ka bez manām pūlēm viņš būtu tikai vienkāršs strādnieks tēva laukos!"

Un viņš nolaida acis, apmierināts ar saviem vārdiem, un sarkanā atlasa mēteli uz resnā vēdera kārtodams sāka domāt par savu otro dēlu un par to, kādā godā celsies visa dzimta, par to, ka viņš pats droši vien kļūs par dižciltīgo; jādomā taču, ka viņu iecels augstā kārtā, ja viņa brālis būs ķeizars- Par tādiem gadi jumiem viņš bija lasījis nostāstus grāmatās, un arī teātrī viņam bija gadijies redzēt tādas lugas. Bet Vangs Vidējais pamazām atjēgdamies kļuva arvien nedrošāks. Un tiešām — šis kareiviskais plans bija tik tāļš un svešs pilsētiņas mierīgajai dzīvei! Bet kad viņš redzēja, ka vecākais brālis domās bij aizklīdis nākotnē, viņā modās skaudība un tas savā parastajā piesardzībā nodomāja:

„Kaut tik es nemaldītos] Varbūt tomēr no jaunākā brāļa nodomiem kaut kas var iznākt. Varbūt viņam tiešām izdodas izvest kaut vai desmito daļu no tā, ko viņš nodomājis. Ja viņam veiksies, tad tas arī man nāks par labu, tādēļ nedrīkstu palikt pārāk tālu iepakaļ,"

Bet skaļi, viņš teica:

„Nu, mums vajadzēs viņam apgādāt sidrabu, bez manas palīdzības viņš neiztiks. Kamēr viņš nebūs sasniedzis mērķi, būs jādod, cik viņš prasa; es tikai nezinu, kur lai ņemu tik lielu naudu. Jo es nemaz neesmu tik bagāts, un īstie bagātnieki diezin vai tur mani par turīgu cilvēku. Pirmajos mēnešos pārdošu viņa zemi, pēc tam mēs abi varam pārdot daļu savas zemes. Bet ko darīsim, ja viņš līdz tam laikam vēl nekā nebūs sasniedzis?"

„Es viņam palīdzēšu, palīdzēšu," steidzīgi atbildēja vecākais brālis, — viņam nepatika domāt, ka kāds cits jaunākā brāļa labā varēja izdarīt vairāk nekā viņš.

Mantkārība viņiem neļāva miera, un viņi abi steidzīgi piecēlās, bet Vangs Vidējais teica:

„Jāsim atkal zemi apskatīt, un šoreiz pārdosim dažus gabalus!"

Taču arī šoreiz laukus apskatīdami, brāļi tāpat kā iepriekšējo- reizi neaizmirsa Firziķa Ziedu un meta lielu līkumu ap veco mālu māju. Pie pilsētas vārtiem stāvēja daudz ēzeļu, ko varēja īrēt, un brāļi, izvēlējās divus no tiem, kāpa seglos un aizjāja pa šauru teku starp laukiem, turēdamies uz ziemeļu gabalu pusi, pēc iespējas tālāk no vecās mājas un tā zemes gabala. Un ēzeļu dzinēji, jauni puiši, skrēja tiem līdzi, sita ēzeļiem pa sāniem un kliedza, tos skubinādami. Vanga Vidējā ēzelis gāja diezgan viegli, bet otram tievās kājas liecās zem smagās nastas, jo Vangs Vecākais palika ar katru mēnesi tuklāks, un varēja re* dzēt, ka pēc gadiem desmit visa pilsēta un visa apkārtne brīnīsies par viņa resnumu, un jau tagad, četrdesmit piek-tā gadā, vēders viņam bija liels un apaļš, vaigi gaļīgi un nokārušies kā šķiņķi. Reižu reizēm bij jāaptur un jāpa-gaida iepakaļ palikušais ēzelis, bet viņi tomēr diezgan ātri tika uz priekšu, un tai dienā paspēja pabūt pie visiem zemniekiem, kas nomāja pārdošanai nolemto zemi. Un katram no tiem Vangs Vidējais jautāja, vai tas nevēloties pirkt zemi, ko tafei apstrādāja, un ja gribot* kad varēšot par to samaksāt.

Vangs Vidējais gribēja savu daļu saņemt sidrabā, — tā iznāca, ka brāļi nolēma atdalīt vislielāko gabalu, kas bija tālāk par citiem no pilsētas. Šis gabals atradās vie* nās rokās, tas bij iznomāts turīgam zemniekam, kas iesākumā bija strādājis par vienkāršu algadzi Vang-Lunga laukos un apprecējis pilsētas nama verdzeni, godīgu, veselīgu un runīgu sievieti, kas strādāja muguru neatliekusi, dzemdēja bērnus un lika vīram strādāt daudz vairāk nekā tam patika. Viņiem veicās, un viņi nomāja no Vang-Lunga ar katru gadu vairāk zemes, un beidzot viņu gabals bija kļuvis tik liels, ka viņiem bij jāpieņem algadzi. Bet viņi arī paši strādāja, jo tie bija taupīgi un apdomīgi ļaudis. Tai pašā dienā brāļi iegriezās pie šā zemnieka, un Vangs Vecākais teica:

„Zemes mums vairāk nekā vajag, bet trūkst sidraba, ko ieguldīt citā pasākumā; ja tu gribi pirkt gabalus, ko tu apstrādā, tad mēs varam tev tos pārdot.“

Tad zemnieks iepleta acis, lielas un apaļas kā vērša acis, un muti pavēris, rādija uz priekšu izliekušos lielos

zobus un teica, aizraudamies un siekalas caur zobiem sprauslādams, jo tā viņš runāja un citādi neprata:

„Man ne prātā nenāca, ka jūs tik ātri sāksiet pārdot zemi, jūsu tēvs taču to nebūtu atdevis ne par kādu naudu! “

Vangs Vecākais saknieba biezās lūpas un cienīgā izskatā sacija:

„Lai viņš to mīlēja kā mīlēdams, mums viņš atstājis smagu nastu. Mums jārūpējas par divām viņa blakussie-vām, neviena no tām nav mūsu māte, bet vecākā mīl labu vīnu un gardu ēdienu un ikdienas spēlē kauliņus, bet tik gudra viņa na,v, lai katru dienu vinnēta Ienākumi no zemes nāk lēni,, un arī tie atkarājas no debesu gribas. Tādā ģimenē kā mūsējā nedrīkst skopoties — tais būtu nepieklājīgi un mūsu tēva dēlu necienīgi, ja mūsu dzimta dzīvotu nabadzīgi, nabadzīgāk nekā viņa laikā. Tā tad jāpārdod zeme, lai mēs varētu iztikt.“

Bet Vangs Vidējais nemierīgi grozijās uz vietas, klepoja un cilāja uzacis šai neskaidrajā valodā klausīdamies, un domāja, ka viņa brālis nebija visai gudrs, jo jpar tādu preci, no kuras pārdevējs pats grib tikt vaļā, pircējs nemēdz daudz maksāt Kad pienāca viņa kārta, viņš steidzīgi teica:

„Daudzi mums jau jautājuši, vai mēs nepārdošot zemi, jo šai apgabalā visiem zināms, ka tēvs pirka labu zemi, vislabāko šai apvidū. . Ja tev šī zeme nav vajadzīga, saki mums to tūliņ, jo ir citi, kas to gaida.“

Šis garzobis zemnieks mīlēja zemi, ko tas apstrādāja, pazina katru tās pēdu, zināja katra lauka stāvokli un kurā pusē nogāze, kur jārok grāvji, lai raža būtu labāka Daudz labu mēslu viņš bija ielicis šai zemē, un nevien no savas sētas, viņš nebija slinks pat uz pilsētu iet un tālu ceļu nest spaiņus ar pilsētas netīrumiem. Tādēļ viņš nereti bija cēlies ar mazu gaismu. Tagad viņš atcerējās, cik smirdošu spaiņu viņš nebija nesis un cik grūtu pūļu viņš nebij ielicis šai zemē, un tas viņam bija kā pliķis sejā, ka tā visa nu varēja pāriet svešās rokās. Un viņš nedroši teica:

Dēli.

„Neesmu gatavojies pats pirkt šo zemi. Domāju, ka tā varbūt nāks pārdošanā» kad pieaugs mans dēls. Bet ja tā jau tagad pārdodama, es apdomāšos un rīt teikšu jums, ko esmu sadomājis. Bet kāda ir jūsu cena?“

Brāļi saskatījās, un Vangs Vidējais pasteidzās pirmais atbildēt, baidīdamies ka Vangs Vecākais varētu noteikt pārāk zemu cenu:

„Taisnīga cena — piecdesmit sidraba gabali par katru lauku akra sestās' daļas lielumā."

Tā bij augsta cena, pārāk augsta par zemes gabalu, kais atradās tik tālu no pilsētas; zeme nebija šīs naudas vērts,, un viņi visi to saprata, bet ar kaut ko taču vaja-dzēja sākt. Zemnieks teica:

„Tādu cenu es nevaru maksāt, tas nav manos spēkos, bet es apdomāšos un rīt došu jums atbildi."

Tad Vangs Vecākais sabijās, ka nauda neaiziet garām, un teica:

„Drusku šurp vai turp, tas neko negrozīs!"

Bet Vangs Vidējais uzmeta brālim niknu skatienu un paraustīja to aiz piedurknes, lai tas neizteiktu vēl kādu muļķību, un veda to ārā. Bet zemnieks sauca tiem pakaļ:

„Rīt aiziešu, kad būšu pārdomājis!"

Tā viņš teica, un tas nozīmēja, ka viņam jārunā ar sievu, bet nevarēja izrādīt, ka viņš ievēroja sievas domas, tāda vājība nebūtu vīrieša cienīga, un lai nezaudētu savu cieņu, viņš to nostādija tā.

Nakti ar sievu aprunājies» viņš citu rītu gāja pilsētā, kur dzīvoja brāļi, un kaulējās un: tirgotājs ar tiem, kā senlaikos tai pašā namā Vang-Lungs bija kaulējies par zemi, kas bija piederējusi šim namam, no kura tai vietā tikai sienas bija palikušas, bet dzimta, kas tur dzīvoja, bija izklīdusi pa visu pasauli. Galu galā noteica cenu — trešo tiesu mazāku par to, ko Vangs Vidējais bija minējis; cena bija pareiza, un zemnieks piekrita, jo sieva viņam bija teikusi, ka par tādu cenu vēl varētu zemi pirkt, ja to lētāk neatdotu. Zeme bija nopirkta, un zemnieks jautāja:

„Kā jūs gribat saņemt maksu: sidrabā vai graudā?"

Un Vang's Vidējais pasteidzās atbildēt:

„Pusi. sidrabā, uin pusi graudā. “

Tā teikdams viņš domāja, ka graudus viņš varēs pār» dot tālāk un daudz nopelnīt, un tā nekādā ziņā nebūs brāļa apzagšana, nevienam tur nebija nekādas daļas, ja viņš paspēja labību laist apgrozībā un pelņu paņemt par savām pūlēm.

Bet zemnieks teica:

„Kur lai ņemu tik daudz sidraba? Tagad es jums do* šu vienu trešdaļu sidrabā, otru graudā, bet pēdējo treš* daļu es jums atdošu nākamgad pēc pļaujas." .

Tad Vangs Vecākais augstprātīgi paskatijās viņā, pa* bīdija krēslu un. spēra ar kāju uz zemes:

„Kā tu vari iepriekš zināt, ko debess nākamgad sūtīs, vai daudz būs lietus? Kā lai zinām, cik dabūsim?"

Bet zemnieks mierīgi stāvēja šo bagāto pilsētnieku, viņa zemes saimnieku priekšā* un tad, caur zobiem elpu ievilcisi, pacietīgi atbildēja:

„Mēs zemnieki vienmēr esam atkarīgi no debess žē* lastības, bet ja negribat riskēt* tad ņemiet zemi ķīlā."

Galu galā tā arī nolēma, un trešajā dienā zemnieks atnesa sidrabu, ne visu reizē, bet pa trim lāgiem, un ik reiz viņš to nesa azotē, zilā lupatā ietītu. Ikreiz viņš sidrabu izvilka Joti lēni, seju grumbās savilcis, it kā sāpēs, un negribot lika to galdā, it kā tam grūti būtu šķirties no naudas, un tā tas^1 arī bij, jo šai sidrabā bija ielikti tik daudz viņa mūža gadu, tik daudz sviedru un asiņu, tik daudz viņa spēku! Viņš izrakņāja visas vietas, kur tas bija paslēpis savus iedzīvotos grašus, aizņēmis, kur va= rēja, un šos grašus viņš bija dabūjis par cenu, kas tam bij jāsamaksā ar dzīves grūtībām.

Bet brāļi redzēja tikai sidrabu, un kad tie bija pieli-kusi kvītei savu zīmogu un zemnieks nopūzdamies bij aizgājis, Vangs Vecākais ar nicināšanu teica,:

„Un šie zemnieki vēl cel tādu brēku, ka viņiem grūta dzīve un sūdzas, ka tiem nekā neesot! Mēs visi labprāt pel» nītu tik daudz sidraba* cik šim te izdevies sakrāt, un dro* ši vien bez kādām lielām pūlēm! Tagad es stingrāk pie* spiedīšu savus rentniekus, ja viņiem tik viegli nāk nauda."

Viņš atlocija garās zīda aproces, saberzēja mīkstās baltās rokas un pagrāba sauju sidraba, laizdams naudas gabalus caur tuklajiem pirkstiem ar bedrītēm locītavās, kā sievietēm. Bet Vangs Vidējais viņam atņēma naudu, un Vangs Vecākais negribot to atdeva viņam un neap* mierināts noskatījās, kā tas ātri un veikli pārskaitija nau* du, likdams to kaudzītēs pa desmit gabaliem katrā, kaut gan tie jau bija saskaitīti. Viņš tos rūpīgi ietina papīrā pa desmit gabaliem kopā, kā tirgoņi mēdz darīt.

Vangs Vecākais nespēja atraut acis no sidraba un beidzot skumīgi teica:

„Vai mums viņam jāsūta visa nauda?"

„Jāsūta," Vangs Vidējais vēsi atbildēja, brāļa kāri redzēdams. „Jāsūta bez kavēšanās, citādi viņa nodoms ne* izdosies. Un man jāpārdod labība, lai nauda būtu sagata* vota tai dienā, kad viņš atsūtīs uzticamu cilvēku."

Bet viņš neteica brālim, ka labību pārdos ar peļņu, un Vangs Vecākais nezināja tirgotāju paņēmienus, viņš ti* kai sēdēja un nopūtās, redzēdams kā nauda izslīdēja vi* ņam no rokām. Kad brālis aizgāja, viņš ilgi sēdēja īgnu seju, un jutās tik nabadzīgs, it kā būtu apzagts.

Firziķa Zieds varbūt nekad nedabūtu zināt notikušo, jo Vangs Vidējais bija viltīgs kā reti kāds un ne pušplēsta vārda neteica par savām darīšanām, kad atnesa sidrabu, kas tai pienācās. Ik mēneša viņš tai atnesa divdesmit piecus sidraba gabalus, kā Vangs Tīģeris tam bija pavēlē* jis, un jau pirmoreiz viņa tam jautāja savā klusajā balsī:

„Bet no kurienes šie pieci sidraba gabali? Zinu, ka man piešķīra tikai divdesmit, bet ari tas jau būtu par daudz, ja man nebūtu jāgādā par mana kunga meitu. Bet par šiem pieciem es nekā neesmu dzirdējusi."

Vangs Vidējais atbildēja:

„Ņem tos, jaunākais brālis atļāva tev tos pielikt no savas daļas."

Bet tiklīdz Firziķa Zieds to izdzirda* viņa ātri atskaitīja piecus naudas gabalus un drebošām rokām atgrūda tos sānis, it kā baidīdamās apdedzināties; un teica:

„Nē, es tos neņemšu, ņemšu tikai to, kas man pie* nākas!"

Sākumā Vangs Vidējais bija gribējis viņu pierunāt, tad atcerējās, kādu risku viņš uzņēmās, aizņemdamies naudu jaunākajam brālim un tik bīstamam pasākumam, atcerējās visas rūpes, par kurām tam neviens nemaksāja, atcerējās beidzot, ka brāļa nodoms varēja arī neizdoties. To visu apdomājis, viņš sagrāba naudu, ko tā bij atgrūdusi, rūpīgi noglabāja to azotē un savā paklusajā mierīgajā balsī teica:

„Nu, varbūt tā arī labāk, jo vecākā sieva saņem tikpat cik tu, un tev, protams, pieklājas saņemt ma^āk. Tā es arī pateikšu brālim."

Un redzēdams, kā viņa sašutusi, Vangs Vidējais sargājās tai teikt, ka arī māja, kur tā dzīvoja, pieder jaunākajam brālim, jo visiem tā bij ērtāk, ka viņa ar muļķīti dzīvoja šeit. Tad viņš aizgāja un par to nekad vairs nerunāja ar Firziķa Ziedu, bet ar citiem ģimenes locekļiem, kas dzīvoja pilsētas namā, viņa ļoti reti satikās, patiesībā tikai tais gadījumos, kad kāda sevišķa iemesla dēļ visa dzimta sapulcējās kopā. Tiesa, dažreiz pavasara sākumā viņa redzēja Vangu Vecāko, kad tas atnāca atmērīt rentniekiem labību sēklai, kā zemes īpašniekam pienācās, lai gan viņš vairāk nekā nedarīja, kā augstprātīgu un cienīgu seju stāvēja nomaļus, kamēr viņa pieņemtais pārvaldnieks atbēra graudus. Dažreiz viņš ieradās pirms pļaujas, paskatīties, kāda laukos būs raža, lai vēlāk zinātu, vai rentnieki runāja taisnību, pēc paraduma žēlodamies, ka gads bijis neizdevīgs, ka lietus bijis par daudz vai par maz.

Viņš atnāca dažas reizes gadā, sviedros izmircis, ejot aizkusis, un vienmēr bija nelabā omā tādēļ ka tam bij jāstrādā. Firziķa Ziedu ieraudzījis, viņš īgni ar to sasveicinājās un viņa tam gan paklanījās, kā pieklājība prasija, bet vairījās sākt ar to sarunu, jo pēdējā laikā viņš

bija kļuvis tik izlaidīgs, un slepšus uzmeta sievietēm mie= saskārīgus skatienus.

Taču redzot, ka viņš ierodas pie rentnieka, Firziķa Zieds domāja, ka zeme vēl joprojām veco īpašnieku rokās un ka Vangs Vidējais uzrauga savus un jaunākā brāļa laukus, bet kā īstenībā bija, to viņai neviens neteica. Fir* ziķa Zieds nebija no tām sievietēm, ar kurām viegli ten* kot, viņa bija atturīga un vēsa pret visiem, atskaitot bēr* nus, un kaut arī viņa bija vienkāršas dabas, ļaudis no tās nezin, kādēļ baidijās. Viņai nebija draudzeņu, un tikai pēdējā laikā viņa bija sākusi saieties ar mūķenēm, kas netālu dzīvoja klosterī — klusā pelēku ķieģeļu namā aiz zaļa vītolu žoga. Šīs mūķenes viņa ar prieku uzņēma, kad tās atnāca sludināt viņai savu pieticīgo mācību, noklausījās viņu vārdus, bet pēc tam ilgu laiku domāja par tiem, kaislīgi ilgodamās iemācīties kaut jel tik daudz, lai pati varētu lūgt Dievu par Vang^Lunga dvēseli.

Firziķa Zieds nekā nebūtu dabūjusi zināt par zemes pārdevumu, ja to pašu gadu, kad zemnieks bija nopircis pirmo gabalu, mazais kuprītis^ Vanga Vecākā dēls, ne* būtu tēvam līdzi iznācis laukā, sekodams tam par gabalu, lai tas viņu nemanītu.

Šis kuprītis bija ļoti savāds zēns un nemaz nelīdzinā* jās citiem bērniem lielā nama pagalmos. Nezin kādēļ māte viņu jau no dzimšanas neieredzēja, varbūt tādēļ, ka viņš nebija tik sārts un, skaists kā citi bērni, bet varbūt tādēļ, ka biežās dzemdības tai bij apnikušas; bet šo bērnu viņa bij ienīdusi jau pirms tā dzimšanas. Šā naida dēļ viņa to tūliņ atdeva zīdīt kādai verdzenei* bet arī šī ver* dzene viņu nemīlēja, jo šā bērna dēļ tai bij atņemts pašas dēls. Viņa teica, ka tam esot pārāk gudras acis viņa ve* cumam, un tas neesot labi, ka bērnam tādas acis. Vēl viņa teica, ka viņš esot ļoti ļauns un aiz spītības kožot tai, kad viņa tam dodot krūti. Un kādreiz, zēnu zīdīdama, viņa iekliedzās un nometa to tieši uz pagalma akmens plāksnēm, kur tā bija sēdējusi koka paēnā, un kad visi saskrēja un sāka taujāt, kas noticis, viņa atbildēja, ka bērns to sakodis līdz asinīm, un rādija krūti, un patiesi krūts bij asinīs.

No tā laika zēns auga kuprains, un likās, ka viss aug* sanas spēks būtu iegājis lielajā kuprī, kas nospieda viņa plecus; visi viņu sauca Kupri, pat vecāki. Neviens par viņu nerūpējās, tādēļ ka viņš bija gaudens, un bez viņa bija citi dēli; neviens Kuprim nelika mācīties grāmatu vai darīt kādu darbu, un viņš ātri iemācijās slēpties no cilvē* kiem, it sevišķi no citiem bērniem, kas cietsirdīgi zobojās par viņa kupri. Viņš slepšus zagās pa ielām un viens iz* gāja tālu no pilsētas, klibodams un liekdamies zem kup* ra svara.

Tai dienā viņš nemanot gāja tēvam līdzi un centās tam nerādīties acīs, zinādams, ka tanīs dienās, kad bij jā* iet laukos, tēvs nekad nebija labā omā; tā viņš tam zagšus sekoja līdz, pat vecajai māla mājai. Vangs Vecākais aizgāja tālāk laukos, bet Kupris apstājās paskatīties, kas tur eēdēja uz mājas sliegšņa.

Tā bija muļķīte, Vang=Lunga meita, kas tur sēdēja un gozējās saulē kā vienmēr, bet tagad viņa vairs nebij jauna, viņai jau bija gandrīz četrdesmit gadi un matos parādijās pirmie sirmie pavedieni. Bet prāts viņai vēl arvien bija tikpat bērnišķīgs, viņa sēdēja, šķobija seju un locija lu= patiņu. Kupris ar izbrīnu noskatijās viņā, jo pirmo reiz to redzēja, bet tad sāka to ļauni zobot un mēdīt, valbī* dams seju un tik skaļi sizdams knipjus viņai zem deguna, ka nabadzīte aiz bailēm sāka raudāt.

Firziķa Zieds iznāca paskatīties; kas noticis, un viņu ieraudzījis, zēns klibodams un palekdamies aizbēga smail* lapainās bambuka birzes ēnā un paslēpās tur, skatīdamies atpakaļ, kā zvērēns. Bet Firziķa Zieds viņu pazina, sir* snīgi un skumji pasmaidija, izvilka no azotes saldu ce* pumu, kādus tā vienmēr nēsāja līdzi, lai pielabinātu muļķīti, kad tā nezin kādas savādas kaprizes dēļ iespītējās un negribēja klausīt. Šo cepumu viņa pasniedza Kuprītim; viņš sākumā neuzticīgi skatījās, bet tad iznāca no slēptu* ves, paķēra cepumu un visu uzreiz iebāza mutē. Pama* zām viņa bērnu pierunāja nākt tuvāk un apsēsties viņai blakus soliņā pie durvīm, un redzēdama, cik neveikli tas sēdās solā, cik sīka un izbrīnījusies smagā kupra dēļ iz? skatijās viņa seja un cik neuzticīgas un skumjas tam acis, viņa nesaprata;, vai tas bija pieaudzis cilvēks vai bērns, — tik nožēlojams viņš bija; roku izstiepusi, tā apskāva viņa kroplo ķermeni un maigi un līdzjūtīgi teica:

„Saki man, kas ir tavs tēvs, vai tu neesi mana kunga dēls? Esmu dzirdējusi, ka viņam esot tāds kā tu.“

Bērns drūmi pamāja ar galvu un atmeta viņas roku it kā gribēdams aiziet. Bet viņa to pielabināja, deva tam vēl cepumu un smaidīdama teica,:

„Man liekas, tu esi līdzīgs manam mirušajam kungam, tev tāda pati mute kā viņam, — viņš paglabāts zem da* teļu palmas tur kalnā. Man ļoti grūti bez viņa, un man patiktu, ja tu atnāktu biežāk — tu man atgādini viņu.“ Neviens cilvēks kuprim līdz šim nebija teicis, ka vē* las to redzēt, viņš bija pieradis, ka brāļi atgrūda to sānis un kalpotāji tam nepiegrieza vērību, kaut arī viņš bija bagātnieka dēls; kalpi viņu apkalpoja pašu pēdējo, ziņā* dami, ka māte viņu nemīlēja. Viņš žēli paskati jās Firziķa Ziedā, lūpas viņam drebēja, un pēkšņi viņš nezin kādēļ sā* ka raudāt un raudādams izteica:

„Pats nezinu, kādēļ raudu, labāk būtu, ja tu mani ne-rūdinātu...“

Tad Firziķa Zieds viņu apmierināja, glāstot kupraino muguru, un zēns viņas pieskārienā sajuta maigumu, un tas viņam bija patīkami, lai gan viņš nebūtu varējis pa* teikt kādēļ, un viņš apmierinājās, pats to nemanīdams. Bet viņa drīz beidza to mierināt, Firziķa Zieds uz viņu skatijās tā, kā kad viņam būtu tikpat taisna un stipra mugura kā citiem, un pēc tam kupris sāka bieži nākt pie viņas, jo neviens nerūpējās, ko viņš darija un kur gāja. Zēns nāca katru dienu un beidzot ar visu sirdi pieķērās Firziķa Ziedam. Viņa prata ar to apieties, izlikās, ka ne* var bez viņa palīdzības tikt galā ar muļķīti, ka viņa pa^ līdzība tai vajadzīga, kamēr līdz šim viņš nevienam ne* bija bijis vajadzīgs, un jau pēc dažiem mēnešiem viņš pār* vērtās, kļuva mierīgāks, maigāks un gandrīz zaudēja agrāko niknumu.

Ja nebūtu bijis šā zēna, Firziķa Zieds varbūt nekad nedabūtu zināt, ka brāļi pārdeva zemi. Zēns viņai to pa-stāstija, bez kāda nolūka, jo bija radis tai teikt visu, kas vien tam ienāca prātā, un tā .viņš kādreiz teica:

„Man ir brālis, kas reiz būs liels karavadonis. Mans tēvocis drīz būs slavens ģenerālis, bet mans brālis dzīvo pie viņa un mācas kara amatu. Un kad mans tēvocis reiz būs ķeizars, viņš brāli iecels par galveno ģenerāli, es dzirdēju, ka māte tā teica.“

Firziķa Zieds sēdēja solā pie durvīm, ar zēnu sarunādamās; sānis laukos skatīdamās, viņa mierīgi teica:

„Vai tavs tēvocis tik liels vīrs?44 Tad viņa brīdi klusēja un piebilda: „Labāk būtu, ja viņš nebūtu karavīrs, tas ir cietsirdīgs amats.44

Bet zēns lielīdamies iesaucās:

„Jā, viņš būs visslavenākais ģenerālis, un man liekas, drošsirdīgam karavīram, īstam varonim būt ir visburvīgākā lieta pasaulē! Un mēs visi būsim lieli kungi. Tēvs un otrs tēvocis viņam ik mēnesi sūta sidrabu, lai tas varētu tikt par ģenerāli, un pēc sidraba nāk briesmīgs vīrs ar zaķa lūpu. Bet kādreiz mēs visu dabūsim atpakaļ, tā tēvs mātei teica.44

To dzirdot Firziķa Ziedam radās briesmīgas aizdomas. Drusku padomājusi, viņa teica vienkārši, it kā jautājumam nebūtu nekādas nozīmes un viņa jautātu tikai aiz ziņkārības:

„Brīnums gan, kur viņi ņem tik daudz sidraba? Varbūt tavs otrais tēvocis to dod no sava veikala?44

Un zēns atbildēja vaļsirdīgi, lepodamies, ka visu zināja:

„Nē, viņi pārdod vectētiņa zemi; katru dienu redzu, kā nāk zemnieki, izvelk no azotes vīstokļus, atraisa tos, un tur ir sidrabs, tas mirdz kā zvaigznes un skanēdams krīt uz galda. Daudzas reizes esmu to redzējis tēva istabā, mani neviens nedzen projām, kad tur stāvu, es taču nekas neesmu.44

Tad Firziķa Zieds tik ātri uzleca kājās, ka zēns pārsteigts paskatijās viņā, jo parasti viņa mēdza kustēties lēni; attapusies viņa tam teica cik maigi varēdama:

„Nupat atcerējos, ka man vēl kas darams. Vai tu manā vietā nepielūkosi, nabaga muļķīti? Nevienam nevaru tā uzticēties kā tev.“

Zēns lepojās ar to, ka varēja viņai palīdzēt, un aizmirsis teikto, viņš lepni apsēdās muļķītei blakus, turēdams to aiz mēteļa, kamēr Firziķa Zieds gatavojas ceļam,. Tā viņš palika sēdot, tādu viņu redzēja Firziķa Zieds, kad tā ātri tumšo* mēteli uzvilkusi aizsteidzās pār lauku uz pilsētu.

Šais nabaga radijumos bija kaut kas tāds, ka pat šai brīdī viņai bij jāapstājas un jāpaskatas uz tiem; sirds viņai sažņaudzās, lūpas savilkās skumjā un maigā smaidā. Bet viņa steidzās tālāk, — kaut arī viņa ar maigumu ska-tijās uz tiem un neviena cita bez viņiem nemīlēja, sirds tai bija pilna aiz dusmām un šīs dusmas meklēja izeju. Šīs dusmas bija mierīgas, kā visas viņas jūtas, citādu viņa nepazina, bet toties tās bija neatlaidīgas; viņai nebija miera, kamēr tā nebij uzmeklējusi brāļus un noskaidrojusi, ko tie darija ar zemi, ko viņi bija dabūjuši no tēva, ar to pašu zemi, ko viņš tiem bija vēlējis sargāt un glabāt nākamām audzēm.

Viņa steidzīgi gāja pār laukiem, pa šauru celiņu, kur tā neviena nesatika, un tikai šur tur tālumā spīdēja zemnieku stāvi zilās darba drēbēs, pār savu zemi noliekušies. Kādu stāvu redzot viņas acis acumirklī pildijās asarām, kas tai šais dienās reti gadijās; viņa atcerējās kā Vang-Lungs bija staigājis pa šiem celiņiem, cik ļoti viņš bija mīlējis zemi, tik ļoti, ka dažreiz viņš bija pieliecies, pagrābis sauju un berzējis to pirkstos, un neviena gabala viņš nebij iznomājis ilgāk kā uz gadu, tādēļ ka negribēja zemi izlaist no rokām, — bet tagad dēli viņam atņēma šo zemi un to pārdeva!

Vang-Lungs bija miris, bet Firziķa Ziedam viņš vēl arvien bija dzīvs; viņa domāja, ka viņa dvēsele vienmēr lidoja pār šiem laukiem un droši vien zināja, ka tie pār»

doti. Kad viegla vēsma dienu vai nakti negaidot pieskā-rās viņai vai staba veidā aizvirpuļoja pa ceļu — savāda vēsma, kas ļaudīm iedvesa bailes, viņi teica, ka tur dvēsele aizlidojot garām, — kad tāda vēsma pieskārās viņas sejaī, viņa smaidīdama pacēla galvu un domāja, ka tā bija tā cilvēka dvēsele, kas viņai bija bijis kā tēvs, mīļāks par īsto tēvu, jo tēvs viņu bija pārdevis par verdzeni.

Tā viņa tuvumu juzdama, tā ātri gāja pār laukiem, un zeme izpletās viņas priekšā, solīdama bagātu ražu, jo bads nebija bijis jau piecus gadus un arī šogad nebija gai-dams, lauki bij apkopti un solija ražu, tīrumos viļņoja augsti kvieši, kas vēl nebija nobrieduši pļaujai. Viņa gāja garām tādam laukam tieši tai brīdī, kad kviešu vidū sacēlās viegls vējš un kvieši sidraboti mirdzēja un noliecās itin kā kāds tos glāstītu ar roku. Firziķa Zieds pa-smaidija domājot, kas šis vējš varēja būt, un brītiņu pastāvēja, kamēr tas aprima un kvieši atkal pacēlās taisni.

Tikusi līdz pilsētas vārtiem, kur augļu tirgotāji bij izlikuši savas preces, viņa nodūra galvu un nepacēla acis no zemes, baidīdamās sastapt kāda vīrieša skatienu. Neviens viņai nepiegrieza vērību, — maza un neievērojama, vairs ne visai jauna, tumšās drēbēs ģērbusies, nepūderē-jusies un nekrāsojusies; viņa nepiederēja pie tām sievietēm, uz kurām vīrieši skatas. Tā viņa gāja pa ielām. Ja kāds būtu paskatijies viņas mierīgajā bālajā sejā, tas nebūtu varējis iedomāties, ka dvēselē viņai dega apslēpts naids, ka viņa bija gatava izteikt rūgtus pārmetumus un ka tā šai mirklī ne no kā nebaidījās.

Līdz pilsētas^1 nama lielajiem vārtiem tikusi* viņa iegāja pagalmā, neiesaukdamās, ka tā atnākusi. Vecais vārtsargs sēdēja uz sliegšņa un miegaini klanija galvu, atkāris žokli ar trim retajiem zobiem; viņas soļus izdzirdis, tas satrūkās un pamodās; bet tad atkal sāka klanīt galvu, jo viņš to pazina. Viņa gāja taisni Vanga Vecākā mājā, kā bija nodomājusi; kaut arī tas viņai riebās, tomēr bija vairāk cerību atkausēt viņa sirdi nekā Vanga Vidējā mantkārīgo sirdi. Turklāt viņa zināja, ka par spīti muļķībai, Vangs Vecākais nebija Jaunas dabas, ka sirds viņam bija mīksta un līdzjūtīga, un ka viņš varēja reizēm darīt labu, ja tas viņam nesagādāja pārāk lielas neērtības. Bet viņa baidijās vidējā brāļa šauro acu saltā skatiena.

Pirmajā pagalmā iegājusi, viņa tur ieraudzija kalponi, glītu meiteni, kura bija slepšus izskrējusi satikties ar kādu jaunu kalpotāju, kas pagalmā kaut ko gaidija, un Firziķa Zieds laipni kā vienmēr griezās pie tās un teica:

„Bērns, pasaki savai kundzei, ka esmu atnākusi un gribu ar to runāt, ja viņa vēlas mani pieņemt/*

Pēc Vang=Lunga nāves Vanga Vecākā sieva diezgan laipni izturējās pret Firziķa Ziedu, daudz laipnāk nekā pret Lotospuķi, jo tā bija pārāk izlaidīga un mēlnesīga, bet Firziķa Zieds nekad neatļāvās vaļīgas runas. Pēdējā laikā ģimenes svētku dienās Firziķa Ziedu satikusi, viņa pat teica:

„Mēs abas, protams, esam tuvākas viena otrai nekā visiem citiem, jo mūsu dvēseles acis gaišākas un jūtīgākas/*

Un vēl nesen viņa bija teikusi:

„Atnāc kādreiz pie manis parunāties par dieviem, par to, ko māca mūķenes un priesteri. Tikai mēs divas šai mājā esam dievbijīgas/*

Tā viņa runāja, dabūjusi zināt, ka Firziķa Zieds mācas pie mūķenēm, kas dzīvoja klosterī netālu no vecās mājas. Un tagad Firziķa Zieds jautāja pēc kundzes; glītā kalpone drīz iznāca atpakaļ un teica, skatīdamās apkārt, vai jaunais kalpotājs pa to laiku nebij aizgājis:

„Mana kundze tevi lūdz ienākt un pagaidīt lielajā zālē. Viņa iznāks, tiklīdz noskaitīs lūgšanas, kuras tā soli jusi skaitīt ik rītus.**

Firziķa Zieds iegāja lielajā zālē un apsēdās sānu vie-cā pie durvīm.

Gadijās, ka Vangs Vecākais torīt ļoti vēlu piecēlās, jo iepriekšējā vakarā bija bijis dzīrās vienā no pilsētas labākajiem tējas namiem. Dzīrās bija lieliskas, pasniedza vislabāko vīnu, un aiz katra viesa krēsla stāvēja skaista dziedātāja, kuras bija pieņemtas, lai tās visiem ielietu vīnu, pakavētu tiem laiku ar tērzēšanu un visādi izpatiktu viesiem, kas tām bij jāapkalpo. Vangs Vecākais bija daudz ēdis un dzēris vairāk nekā parasti, un viņa dziedātāja bija bijusi glīta atjautīga meitene, ne vecāka par septiņpadsmit gadiem, bet koķetēt viņa bija pratusi tik veikli, kā kad tā jau desmit gadus būtu pieradusi pie vīriešiem. Vangs Vecākais bija tik cītīgi dzēris, ka rītā vairs lāgā neatcerējās, kas īsti vakar bija noticis, un iznāca zālē smaidīdams, žāvādamies un staipīdamies, nemaz nepaskatijies, vai zālē bija kāds bez viņa. Tiesa, viņa acis torīt vāji redzēja, jo viņš domāja par mazo meiteni un smaidīdams atcerējās; kā viņa to bija kaitinājusi, bāzdama tam vēsos pirkstus aiz apkakles un kutinādama tam trekno kaklu. Un to atcerējies, viņš nodomāja pavaicāt draugam, kas bija rīkojis vakarējos svētkus, kur šī meitene dzīvoja un kurai meiteņu mājai tā piederēja, lai varētu to uzmeklēt un ar to tuvāk iepazīties.

Skali žāvādamies, viņš salika rokas aiz galvas un tad iesita sev pa gurniem, lai padzītu miegu; viņš sāka slinki staigāt pa zāli zīda apakšdrēbēs un zīda kurpēs, ko tas bij uzvilcis kailās kājās. Te nu viņa skatiens nejauši ievēroja Firziķa Ziedu. Jā, tur viņa stāvēja, taisna un klusa kā ēna, savā pelēkajā ģērbā. To ieraugot viņš bija tik pārsteigts, ka pēkšņi nolaida rokas un nepaguva līdz galam nožāvāties. Sapratis, ka tā tiešām viņa, Vangs Vecākais apjucis ieklepojās un diezgan laipni teica:

„Man neviens nav teicis, ka te kāds gaida. Vai mana sieva zina, ka tu esi šeit?“

„Jā, es lūdzu viņai to pateikt/* Firziķa_ Zieds atbildēja un paklanijās. Tad viņa neziņā nodomāja: „Vai nebūtu labāk tūliņ izteikt visu, ko es gribēju teikt viņam vienam?“ Un viņa ātri sāka runāt, daudz ātrāk nekā parasti, un vārdi viņai steigā cits pēc cita bira pār lūpām:

„Bet es taču nācu pie vecākā kunga. Esmu izmisusi un nemaz nespēju tam ticēt. Mans kungs teica: zemi nedrīkst pārdot! Bet jūs to pārdodat, es zinu, ka jūs to pārdodat/*

Un Firziķa Zieds juta, ka viņai vaigos lēni sakapa sārtums, un pēkšņi tik ļoti noskaitās, ka tikko spēja vai* dīt asaras. Viņa iekoda lūpā un acis pacēlusi paskati jās uz Vangu Vecāko, lai gan viņa to tik ļoti ienīda, ka tikai Vang*Lunga dēļ varēja sevi piespiest paskatīties tam acīs; un skatīdamās tomēr nevarēja neredzēt riebīgi tuklo как* lu zem viņa vaļējā svārka, nokārušos ādas maisus zem acīm un trulos, platos un baltos zobus. Ievērojis, ka Fir* ziķa Zieds uzmanīgi skatas viņā, Vangs Vecākais samul* sa, jo vienmēr baidijās ar kādu neuzmanību aizkaitināt sievietes; viņš novērsās un pieklājības dēļ drusku ciešāk savilka svārkus. Pagriezdamies viņš steidzīgi teica pār plecu:

„Tu esi dzirdējusi tukšas tenkas, varbūt tu to esi sapņojusi!"

Tad Firziķa Zieds teica tik asi, kā viņa savā mūžā vēl nekad nebija runājusi:

„Nē, es nesapņoju, es to dzirdēju no cilvēka, kas ru* nāja patiesību!" Viņa negribēja teikt, no kā bija dabūjusi zināt par zemes pārdošanu, lai tēvs nesistu nabaga kup-rīti, un zēnu vārdā nesaukdama turpināja: „Brīnos, ka mana kunga dēli nepaklausa viņa gribai. Esmu vāja un neievērojama sieviete, bet es nevaru klusēt, un tādēļ es tev saku, ka mans kungs atriebsies! Viņš ir tuvāk nekā jūs domājat, viņa dvēsele vēl arvien lido pār viņa zemi, un kad viņš redzēs, ka tā pārdota* tad viņš gan pratīs atriebties saviem nepaklausīgajiem dēliem!"

Viņa runāja tik savādi, un acis viņai, bija tik platas un bargas, bet balss skanēja tik vēsi un cieti, ka Vangu Vecāko pārņēma nenoteiktas bailes. Tiesa, par spīti lie* lajam augumam un resnumam, viņš bija viegli iebiedējams cilvēks. Ne par kādu naudu viņš naktī viens nebūtu gājis kapsētā, un klusībā viņš ticēja visam, ko stāstija par gariem; citiem dzirdot skaļi, liekulīgi smējās, bet sirds dziļumos ticēja. Un viņš tai steigšus atbildēja:

„Pārdots ļoti maz, un tas pats no jaunākā brāļa daļas; viņam vajag sidraba, zeme karavīram nav vajadzīga. Vairāk mēs nepārdosim, to es tev apsolu."

Firziķa Zieds atkal gribēja sākt runāt, bet viņa vēl nepaspēja muti attaisīt, kad zālē ienāca Vanga Vecākā sieva. Torīt viņa jutās apvainota un dusmojās uz vīru, jo bija dzirdējusi, ka tas bija pārnācis piedzēries un stāsti* jis kaut ko par iepazīšanos ar kādu meiteni. Tagad, vīru ieraudzījusi, viņa tam uzmeta nicinošu skatienu, un viņš steidzīgi pasmaidija un nevērīgi pamāja tai ar galvu, iz* likdamies, it kā viss būtu kārtībā, bet slepšus vērodams sievu un priecādamies, ka Firziķa Zieds bija šeit, jo ziņā* ja, ka sieva tās klātbūtnē viņam aiz lepnuma nekā nepār* metīs. Viņš palika neparasti runīgs un sāka rīkoties ap galdu, taustīdams, vai tējkanna nebij atdzisusi:

,,Ā, tur jau nāk manu dēlu māte! Vai tikai tēja nebūs atdzisusi? Es vēl nekā neesmu ēdis, un nupat gribēju iet uz tējas namu iedzert tasi tējas; es iešu, es jūs netraucēšu! Jā jā, es jau zinu, ka sievietēm daudz ko pārrunāt savā starpā, un mums vīriešiem tas nav jāklausas —“

Māksloti smiedamies un juzdamies neveikli, tādēļ ka sieva spītīgi klusēja un vēsi noskatījās viņā, Vangs Ve> cākais paklanījās un tik steidzīgi izskrēja ārā, ka viņa treknais ķermenis ļumēja.

Sieva neizteica ne vārda, kamēr viņš bij istabā, — viņa sēdēja taisni saslējusies, ar muguru krēsla atzveltnei nepieskardamās, kā vienmēr mēdza sēdēt, un gaidija viņu aizejam:. Viņa tiešām izskati jās pēc cienīgas kundzes, vi* ņa bija ģērbusies zili pelēka zīda ģērbā, mati bija rūpīgi sasukāti un ieziezti ar eļļu, lai gan vēl nebija pusdiena un ap šo laiku cienijamu. dzimtu sieviešu vairums vēl tikai valstījās no vieniem sāniem uz otriem, stiepdamas roku pēc pirmās tējas tases.

Vīram pakaļ noskatījusies, viņa nomāca nopūtu un cienīgi teica:

„Neviens nezina, kāda man dzīve ar šo cilvēku! Esmu viņam atdevusi savu jaunību un skaistumu un nekad ne* esmu žēlojusies, lai cik man nav bijis jācieš — es nežēlo* jos pat tad, kad biju dzemdējusi trīs dēlus, un kad viņš pieņēma par mīļāko vienkāršu ļaužu meiteni, ko es ne* būtu ņēmusi par kalponi. Nē^ es viņam nekā neesmu pārmetusi, lai viņš darītu ko darīdams, lai gan neesmu radusi, ka ar mani tik rupji apietas."

Viņa atkal nopūtās, un Firziķa Zieds saprata, ka ne* vērojot izlikšanos, kundze bija nopietni apbēdināta, un teica, pūlēdamās to mierināt:

„Mēs visi zinām, cik laba sieva tu esi, un mūķenes saka, ka tu svētās ceremonijas iemācoties daudz ātrāk nekā visas citas neiesvētītās, ko tās mācijušas.“

„Vai tiešām, viņas tā saka?" kundze ļoti iepriecināta iesaucās un sāka stāstīt, kādas lūgšanas tā skaitot un cik reižu dienā, un par to, ka viņa devusi solijumu nemaz vairs neēst gaļu, un ka visi cilvēki mirstīgi un tiem jārū* pējoties par nākamo dzīvi, jo visas dvēseles pēc miesas nāves nokļūstot vai nu paradīzē vai ellē, lai tad atkal sāktu jaunu dzīves loku, lai labie saņemtu algu un Jaunie atmaksu.

Tā viņa pļāpāja vienā laidā, bet Firziķa Zieds gandrīz neklausijās, savā nodabā cieši domādama, vai varēja ticēt Vanga Vecākā vārdiem, kad tas soli ja vairāk zemes nepārdot; viņai nebija viegli ticēt, ka viņš runājis patie* sību. Tikai tagad viņa sajuta, ka bija ļoti nogurusi, un izlietodama mirkli, kad kundze dzēra tēju no tases un ap klusa, viņa piecēlās un vienkārši teica:

„Kundze, es nezinu, vai vīrs tev stāstijis par savām darīšanām, bet ja tu varētu viņam pie gadijuma atgādi* nāt, ka tēvs viņiem priekš nāves aizliedzis pārdot zemi, tad lūdzu tevi, dari to. Mans kungs visu mūžu pūlējās šo zemi pelnīdams, lai viņa pēctečiem uz simt paaudzēm bū* tu drošs atbalsts, un protams, nav labi, ka zemi sāk pār* dot jau pirmajā paaudzē. Es lūdzu tavu palīdzību, kundze!"

Kundze gan nekā nebija dzirdējusi par zemes pārdo* šanu, bet kā gan viņa varēja atzīties, ka viņai kaut kas nebija zināms? Tādēļ viņa ļoti noteikti sacija:

„Nebaidies, es savam vīram neļaušu darīt nekā necie* nīga. Ja kāda daļa zemes arī pārdota, tad tikai tālākie jaunākā brāļa gabali, jo viņš nodomājis kļūt par ģenerāli

un celt mūs visus lielā godā, un sidrabs viņam vairāk va« jadzīgs nekā zeme.“

Otrreiz tos pašus vārdus dzirdot Firziķa Zieds drusku apmierinājās un nodomāja, ka laikam gan tas bija tiesa, ja kundze atkārtoja to pašu, ko bija teicis Vangs Vecā-kais, un projām ejot viņas nemiers bija drusku aprimis. Viņa paklani jās kundzei un atvadījās no tās klusi un vienkārši kā vienmēr, parādīdama tai pienācīgo godu, un tā palika apmierināta, bet Firziķa Zieds atgriezās vecajā mājā.

Vangs Vecākais tējas namā satika brāli, kas viens pats sēdēja pie galdiņa un ēda. Smagi apsēdies krēslā tam blakus, Vangs Vecākais īgni sacija:

„Liekas, vīrietis nekad neizbēgs no sieviešu uzmāci» bas: nepietiek ar to, kas man savā mājā jācieš, ari tēva otrā sieva nāk pie manis un ceļ brēku, lai es tai apsolot vairs nepārdot zemi.“

Vangs Vidējais paskatijās uz brāli, un viņa vājā skūtā seja saviebās smīnā.

„Vai tev jāklausas, ko šī sieviete runā? Lai runā cik grib! Tēva mājā viņa visneievērojamākā, un viņai nav nekādas varas. Neklausies viņā, un ja viņa grib runāt par zemi, runā par visu citu, tikai ne par zemi. Runā par šo un to, liec noprast, ka tu neklausies viņā, un viņa nekā nevarēs padarīt. Lai viņa priecājas, ka to baro un atļauj tai dzīvot vecajā mājā.“

Tieši tai brīdī ienāca kalpotājs ar rēķinu, un Vangs Vidējais uzmanīgi to izskati ja, galvā pārskaiti ja un redzēja, ka rēķins pareizs. Viņš izvilka dažus naudas gabalus, ne vairāk kā vajadzēja, un lēni samaksāja, it kā nožēlodams, ka rēķins tiešām bija pareizs: Tad viņš viegli pamāja brālim ar galvu un aizgāja, un Vangs Vecākais palika viens.

Nevērojot brāļa vārdus, viņš nejutās omulīgi un slepenās bailēs domāja par to, ko Firziķa Zieds gribēja teikt ar vārdiem, ka tēvs, lai gan miris, tomēr neesot tālu. Tā domājot viņam palika vēl neomulīgāk, un lai izklaidētos un aizmirstu visu nepatīkamo, viņš pasauca kalpotāju un , pasūtija retu un izmeklētu vēžu ēdienu.

IX

Trīs reizes v angs Tīģeris sūtija pie saviem brāļiem uzticamo vīru ar zaķa lūpu, un tas trīs reizes atgriezās pie sava priekšnieka ar sidrabu. Viņš nesa naudu uz mu> guras, zilā drēbē ietītu, it kā tur būtu viņa nabadzīgās mantas, bet pats viņš bija ģērbies rupjos zilos svārkos un biksēs, vienkāršām salmu vīzēm kailās kājās. Redzot viņu tā soļojam, pa ceļa putekļiem ar aizsaini mugurā, nevienam nevarēja prātā ienākt, ka šai aizsaini bija sidraba nauda un ka šis cilvēks nebija gluži tik vienkāršs kāds iz.-skatijās, lai gan uzmanīgāk ieskatoties būtu licies savādi, ka viņš tik stipri svīda vieglo aizsaini nesot. Bet neviens viņā uzmanīgi nes kāti jās, jo viņš bija vienkārši ģērbies un viņa seja bija rupja un vienkārša, kādas redz simtiem ik dienas, ja neskaitija zaķa lūpu; un ja kāds arī pavirši paskatījās, tad tikai brīnīdamies par viņa šķelto lūpu un diviem priekšējiem zobiem, kas izspiedās turpat zem deguna.

Tā uzticamais vīrs netraucēts nogādāja sidrabu savam priekšniekam, un kad zem Vanga Tīģera telts jau bij ierakts tik daudz naudas, cik tam vajadzēja triju mēnešu laikā, kamēr mērķis nebija sasniegts, Vangs Tīģeris noteica gājiena sākšanas dienu. Viņš deva slepenu zīmi, un ziņa aplidoja visus, kas gribēja tam sekot, un noteiktā dienā pēc rīsu pļaujas un pirms sala uznākšanas no ziemeļiem, noteiktā naktī, kad līdz pat rītausmai nebija mēness, bet tikai gaismai austot debesīs parādijās šaurs sirpis, viņa vīri cēlās no gultām, kur tie gulēja, cēlās un atstāja vecā ģenerāļa karogu, kam tie bija kalpojuši.

Tai tumšajā naktī gatavojās aiziet pavisam simt cilvēki, un katrs no tiem bez trokšņa piecēlās, satina segu, uzsēja to mugurā, paņēma šauteni un centās izvilkt arī kaimiņa šauteni, bet tā, lai to nepamodinātu, kas nebija viegli, jo pēc sena paraduma katrs kareivis gulēja ar šauteni pagalvī, un ja kāds mēģināja šauteni izvilkt, tās īpašnieks pamodās un sāka kliegt. Tā darija tādēļ, ka šautenes bija ļoti dārgas un tās varēja pārdot sidraba svarā, un reizēm kareivji zaga šautenes un pārdeva tās, ja daudz bija zaudējuši kauliņu spēlē vai ari vairākus^1 mēnešus no vietas nebija saņēmuši algu, tādos laikos, kad nebija ne kara, ne laupijuma, un ģenerāļa kasē neieplūda sidrabs. Jā, tā bija kareivim liela nelaime, zaudēt šauteni, jo šautenes ieveda no tālām svešām zemēm. Tādēļ bēgļi tai naktī centās paņemt visu, ko varēja, bet viņiem izdevās dabūt tikai divdesmit liekas šautenes, tik caurs bija visu citu kareivju miegs. Tomēr arī divdesmit šautenes nebija zemē metamas, nu viņi varēja savā pulkā pieņemt vēl divdesmit vīrus.

Visi šie simt kareivji bija drošsirdīgi vīri, labākie no tiem, kas cīnijās zem vecā ģenerāļa karoga, visdrošsirdīgākie, mežonīgākie un izturīgākie jaunie kareivji. Starp viņiem ļoti maz bija dienvidnieku, gandrīz, visi bija nākuši no vidienas provinču mežonīgajiem tuksnešiem, kur ļaudis droši, nepazīst likumus un nebaidās nokaut. Tādus vīrus visvairāk pievilka Vanga Tīģera lepnais izskats un staltais stāvs; viņi cieni ja Vanga Tīģera noslēgto dabu, negaidītos dusmu uzliesmojumus un nežēlību, cienija viņu tādēļ jo vairāk, ka vecajā resnajā ģenerālī vairs nebija ko cienīt, viņš bija tā aptaukojies, ka vairs nespēja tikt zirgam mugurā, ja divi kareivji to nepieturēja un nepalīdzēja tam uzrāpties seglos. Nē, tādā cilvēkā nebija nekā, kas iedvesmotu jaunos kareivjus, un viņi bija gatavi to atstāt un sekot jaunam varonim.

Tumšā naktī, jūtot norunāto zīmi, trīs vieglus sitienus pa labo vaigu, katram kareivim bij jāceļas, jāapliek patronu josta, jāņem šautene un jāsēžas zirgā, bet ja zirga nebija, kājām jādodas uz norunāto vietu nelielā iedobumā kalna virsotnē, jūdzes piecas no vecās nometnes. Tur stāvēja vecs templis, ko visi bija pametuši, atskaitot kādu vecu, prātā jukušu vientuli, kas dzīvoja tempļa drupās;

tas gan bija vājš patvērums, bet tur viņiem bij jāpaslēpjas, kamēr Vangs Tīģeris sapulcināja savu karaspēku, lai to aizvestu savā izraudzītā pilsētā.

Vangs Tīģeris šais drupās bija sagatavojis visu vaja-dzīgo, un jau dažas dienas iepriekš nosūtijis turp uzticamu vīru ar bakurētaino brāļadēlu; viņi templī paslēpa vīna krūkas, dzīvas cūkas un vistas, un pat trīs barotus vēršus, ko tie iedzina kādā no tukšajām istabām, kur agrāk bija dzīvojuši priesteri. Vangs Tīģeris to visu bija pircis no apkārtnes zemniekiem, un godīgs cilvēks būdams, viņš bija maksājis par visu, ko bija ņēmis, negribēdams nabadzīgiem cilvēkiem atņemt pēdējo un nekā nemaksāt, kā citi mēdza darīt. Nē, viņš lika savam uzticības vīram par visu samaksāt pilnu cenu. Lopus uzdzina kalna templī, un Bakurētainais palika pie tiem par sargu.

Uzticamais vīrs vēl nopirka trīs lielus ķeta katlus un citu pēc cita tos uz galvas turēdams, uznesa kalnā, un no veciem ķieģeļiem, ko tas salasija tempļa drupās, viņš sakrāva trīs nelielus pavardus. Un vairāk viņš nekā nepirka, jo Vangs Tīģeris gribēja cik drīz vien iespējams doties uz ziemeļiem, uz kādu drošu vietu, kur ta^ varētu patverties no vecā ģenerāļa. Bet arī ziemeļu galvaspilsētai viņš negribēja iet pārāk tuvu, lai pirms laika nesadurtos ar valdības karaspēku, kas nereti izgāja pret tādiem kara kungiem, kāds viņš gribēja būt. Taču viņš nebaidijās ne ģenerāļa, ne valdības karaspēka, jo vecā ģenerāļa dusmas nebij ilgas, bet valdība pārdzīvoja laiku, kad viena dinastija bija beigusies, bet jauna nebija stājusies tās vietā, vara bija satricināta, banditi laupija, bet ģenerāļi nikni karoja cits ar citu, un nebija neviena, kas tos savaldītu.

Tumšā naktī Vangs Tīģeris devās uz šo templi, pasaucis līdzi vārgo brāļa dēlu, Vanga Vecākā zēnu; viņš bieži lauzija galvu, ko darīt ar šo drūmo un biklo jaunekli. Bakurētainais priecājās par gaidamo dēku, un ar prieku darija visu, ko tam pavēlēja, bet šis tikai slēpās no tēvoča un tagad, kad Vangs Tīģeris uzsauca, lai tas nepaliek pakaļ, viņš drebēdams sekoja tēvocim. Vangs Tīģeris pacēla degošo lāpu un ieraudzija, ka viņš bija nosvīdis, un ar nicināšanu tam uzkliedza:

„Kā tu vari svīst, ja tu nekā nedari?“

Bet viņš negaidija atbildi un neatskatīdamies gāja tālāk, un viņam aiz muguras tumsā skanēja zēna vieglie, nevienādie soli.

Kalna virsotnē pie aizas ieejas, kas veda uz tempļa drupām, Vangs Tīģeris apsēdās uz akmeņa un sūtija brāļadēlu templī, lai palīdz gatavot vakariņas. Viens palicis, viņš sēdēja un gaidija, cik no tiem, kas viņam bija devuši vārdu, šonakt stāsies zem viņa karoga. Beidzot vīri sāka nākt pāriem un pa vienam, pa astoņi un pa desmit, un Vangs Tīģeris priecājās par katru un uzsauca katram:

„А, tu arī atnāci!" Un tad: „Ak jūs, drošsirdīgie, labie jaudis!“

Klausīdamies to vīru solos, kas pulcējās zem viņa karoga, kas plīvoja uz. sagruvušajām akmens kāpnēm tempļa priekšā, viņš uzpūta gruzdošo lāpu, apgaismoja nākošos kareivjus un priecājās, redzēdams viņu rindās gan vienu, gan otru pazīstamu seju. Tā sapulcējās viss simts, un kad Vangs Tīģeris tos saskaitija un izrādījās, ka atnākuši visi, ko tas bija gaidījis, viņš lika kaut vērsi, cūkas, vistas. Vīri jautri ķērās pie darba, jo daudzas dienas jau nebij ēduši svaigu gaļu. Viņi iekūra pavardos uguni, un no tiem pacēlās rūcošas liesmas, citi nesa ūdeni no kalnu strauta, kas tecēja turpat netālu, citi kāva lopus, dīrāja tos un sacirta gabalos. Vistas noplūkuši, viņi tās uzdūra zaļu pušplēstu zaru iesmos, ko tie cirta kokos aiz tempļa, un cepa tās' veselas uz uguns.

Kad viss bija gatavs, viņi apsēdās dzīrot akmens terasē tempļa priekšā, senlaiku celtnes drupās, kur starp akmeņiem auga nezāles. Terases vidū stāvēja liela veca dzelzs urna, augstāka par cilvēka augumu, bet arī tā aiz liela vecuma sabira sarkanos putekļos. Tad ausa rīts, un saule uzlēkdama apžilbināja vīriem acis; svaigajā kalnu gaisā viņiem iegribējās ēst un tie izsalkuši un jautri pulcējās ap kūpošajiem katliem. Un visi ēda cik gribēja, un visur valdija prieks, jo it visiem likās, ka nu sākās jauna labāka dzīve jaunā virsnieka vadībā, visi cerēja, ka šis jaunais un drošsirdīgais vīrs viņus vedīs jaunās zemēs, kur pārpilnām barības un sieviešu un visa tā, kas vajadzīgs ve-selīgām vīram.

Pirmo izsalkumu remdējuši, viņi drusku atpūtās, pirms atkal ķērās pie ēšanas, atlauza vīna krūkām māla zīmogus un ielēja katram pa vīna kausam, un visi dzēra, smējās, kliedza un aicināja cits citu uzdzert šim un tam, bet visbiežāk jaunajam, pulkvedim.

Bambuka audzes ēnā paslēpies, izbiedētais vientulis iztālim noskatījās viņos un nevarēja beigt brīnīties; tūrē-dams tos par nelabiem gariem, viņš skaitija lūgšanas. Acis nenovērsis, viņš skatijās, cik kāri tie ēda un dzēra, un siekalas viņam tecēja pār lūpām redzot, kā tie plēsa ga-balos kūpošo gaļu. Bet viņš neiedrošinājās iznākt no slēptuves, nezinādams, kas bija šie nelabie gari, kas pēk-šņi bij iebrukuši viņa klusajā mītnē, kur tas trīsdesmit gadus bija nodzīvojis vientulībā, pārtikdams no maza ze= mes gabala, ko tas apstrādāja. Viņš ieraudzīja, ka kāds kareivis, līdz acīm pieēdies un no vīna samiegojies; aizmeta gandrīz kailu apgrauztu kaulu un tas nokrita pie pašas audzes. Tad vientulis izstiepa kalseno roku, paķēra kau-lu, ievilka to ēnā, krita tam klāt un drebēdams sāka to grauzt un laizīt — visus šos gadus viņš nebij ēdis gaļu un pat bij aizmirsis tās garšu. Viņš nevarēja atturēties, viņš gremoja un sūkāja kaulu, klusībā sevi lādēdams, jo par spīti visām bailēm zināja, ka tas bija grēks.

Kad visi bija paēduši un izsvaidījuši ēdiena atliekas pa pagalmu, Vangs Tīģeris veikli un ātri piecēlās no vietas un uzlēca uz milzīga akmens bruņrupuča, kas stāvēja terases malā, drusku augstāk par to, pie liela un veca paegļa stumbra. Šis bruņrupucis stāvēja uz kādreiz slavena kapa, un tam uz muguras kādreiz bija pacēlusies akmens plāksne, kur bij aprakstīti aizgājēja tikumi; bet koks auga un spieda plāksni sānis, un beidzot tā bija nokritusi. un saplīsusi, un tagad tā gulēja zemē ar lietū un vējā izdzisušu uzrakstu, bet koks joprojām auga un auga.

Uz šā bruņrupuča nu uzleca Vangs Tīģeris un no šā 10Z

paaugstinājuma noskati jās savos ļaudīs. Viņš stāvēja lepni saslējies un roku uz zobena roktura uzlicis, ar vienu kāju uz bruņrupuča galvas atspiedies; viņš lepni skatijās uz kareivjiem, zibošu un asu skatienu, melnās uzacis sa* vilcis. Un tā skatīdamies uz šiem vīriem, kas tagad vi* ņam piederēja, Vangs Tīģeris juta, ka sirds viņam auga un draudēja pārplēst krūtis, un viņš savā nodabā domāja:

„Tie mani ļaudis, viņi zvērējuši man sekot. Mana stunda situsi!"

Un viņš sauca stiprā balsī un viņa kliedziens lepni iz* skanēja mežu klusumā un atbalsojās tempļa drupās:

„Brāļi! Vai zināt, kas es esmu? Esmu tādu pašu vienkāršu ļaužu kā jūs, mans tēvs ara zemi, es pats biju zemnieks. Bet man nebija lemts laukos strādāt, mani gai* dija cits, augstāks liktenis, un jau zēna gados es aizgāju no mājas un paliku par kareivi zem vecā ģenerāļa karoga. Brāļi! Sākumā es sapņoju par slavenu karu ar negodīgu valdnieku, tādā karā mūs sauca vecais ģenerālis. Bet viņš pārāk viegli uzvarēja, un. mēs zinām, kāds viņš tagad palicis. Zem tāda. cilvēka es ilgāk vairs nevarēju palikt! Redzot, ka revolūcija nenesa agrāk sapņotos augļus, ka sākušies juku laiki un katrs cīnās tikai savā labā, es sa* pratu, ka jāsapulcina visi godīgie ļaudis, kas nemierā ar bezdarbību un kas nesaņem algu no vecā ģenerāļa, jā* stājas viņu priekšgalā un ieročiem rokā jāiekaro jauna zeme, kur korupcijai vairs nebūs vietas. Man nebūs jums jāsaka, ka godīgu valdnieku nav, ka tauta cieš viņu spaidus un varmācības, lai gan viņiem būtu par to jārūpējas kā tēvam par bērniem. Tā jau senlaikos darīts, un vēl priekš piecisimt gadiem droši vīri sadevušies kopā un aizsargājuši nabadzīgos, pārmācīdami bagātniekus. Tā mēs arī darīsim! Godīgie un drošsirdīgie vīri, es jūs aici* nu, sekojiet man! Zvērēsim kopā dzīvot un kopā mirt!"

Augstu stāvēdams, viņš teica šo runu. spēcīgā un ska* nīgā balsī, un viņa acis zibēja, kad tas paskatijās gan uz vienu, gan otru vīru, kas sēdēja viņa priekšā, un viņa uz* acis te savilkās, te pacēlās uz augšu kā attīti karogi, un viņa seja gan apmācās, gan k]uva gaiša, un ikmirkli mainīja izteiksmi.

Viņš apklusa, un visi uzleca kājās, un varens kliedziens izlauzās reizē no simts vīru krūtīm:

„Mēs zvēram! Tūkstoš tūkstoš gadu mūsu vadonim!"

Tad viens kareivis, acīgāks par citiem, iesaucās spalgā, smalkā balsī:

„Redziet, redziet, viņš ir kā tīģeris tumšām uzacīm!"

Jā, viņš tiešām atgādināja tīģeri, viņa ķermenis bija lokans un slaids, viņš kustējās klusi un viegli, viņa seja, pret vaigu kauliem ļoti plata, sašaurinājās pret zodu, acis bija niknas, vērīgas un zibošas, un tām pāri nokarājās kopā saaugušas melnas uzacis, un kad viņš savilka pieri, acis raudzījās kā no alām, bet kad tas pēkšņi pacēla uzacis un meta zibošu skatienu, tad likās, ka tīģeris izlektu no slēptuves.

Sākās neprātīgas gaviles, un kareivji uztvēra šos vārdus un kliedza:

„Jā, jā, Tīģeris! Tīģeris melnām uzacīm!"

Nabaga apjukušais vientulis vairs nezināja ko domāt, kad visā aizā atskanēja šis kliedziens, — te kalnos tiešām klejoja tīģeri, un viņš no tiem baidijās vairāk par visu pasaulē. Apkārt skatīdamies, viņš izskrēja no bambuku audzes un paslēpās pussagruvušā telpā aiz temp]a, kur tas gulēja, — ielīda gultā un savilka saplīsušo segu pār galvu un palika guļot, drebēdams; raudādams un nožēlodams, ka bij ēdis gaļu.

Vangs Tīģeris bij uzmanīgs kā tīģeris, viņš zināja, ka viņa lieta bija tikko sākta un bij jādomā par turpmāko. Viņš atļāva saviem ļaudīm drusku pagulēt, kamēr tiem izsvīda vīna skurbums, un kad visi bij aizmiguši, viņš pasauca pie sevis trīs kareivjus, ko tas pazina kā viltīgus un veiklus vīrus, un lika tiem pārģērbties. Vienam no tiem viņš pavēlēja novilkt visas drēbes, atskaitot saplīsušās apakšbikses, notriepties dubļiem, kā ubagi mēdza darīta un iet lūgties dāvanas ciemos ap pilsētu, kur dzīvoja vecais ģenerālis, klausīties un skatīties, un mēģināt izzināt, vai ģenerālis netaisijās dzīties tiem pakal. Pārējiem diviem viņš pavēlēja iet pilsētā uz tirgu, pie kāda ķīļu ņēmēja dabūt zemnieku drēbes, grozus un nēšus, bet pēc tam nopirkt preces un nēsāt tās pa pilsētu, iegriezties visur un klausīties, ko pilsētnieki runā, vai kāds nestāsta par to» kas noticis un ko ļaudis tagad sagaida, kad vecajam ģenerālim aizbēguši labākie kareivji.

Kad viss bija padarīts un šie vīri aizgāja, bet kareivji bij izgulējuši vīna reiboni, Vangs Tīģeris sāka skaitīt, kas un cik tam bija. Otu un papīru paņēmis, viņš pierak-stija, cik tam bija kareivju, cik šauteņu, cik patronu, kādas kareivjiem drēbes, kādi apavi un vai tie izturēs tālu gājienu. Viņš lika kareivjiem rindā iet garām un sīki apskati ja katru, un izrādi jās, ka viņam bija simt astoņi veselīgi, spēcīgi kareivji, brāļudēlus neskaitot; viņu vidū nebija neviena pārāk veca un tikai nedaudzi bija slimi, ja neskaitija kašķi vai acu nagu, bet tādi sīkumi var gadīties katram, un tās nevar saukt par slimībām. Vangam Tīģerim lēni garām iedami, kareivji uzmanīgi skatijās zīmēs, ko tas vilka uz papīra, jo tikai divi vai trīs no viņiem prata lasīt un rakstīt. Un tagad viņi Vangu Tīģeri cienija vēl vairāk, redzēdami, ka viņš netikvien lieliski prot rīkoties ar ieročiem, bet ir arī mācīts — prot vilkt zīmes uz papīra un vēlāk uz tām paskatijies, saprot šo zīmju valodu.

Vangs Tīģeris saskaitija, ka bez kareivjiem viņam bija simt divdesmit divas šautenes, un katram kareivim bija pilna patronu josta, un vēl bija astoņpadsmit patronu ka^ stes, ko Vangs Tīģeris bija paņēmis no ģenerāļa noliktavas, kur tas drīkstēja ieiet. Viņš nebija tās ņēmis visas reizē, bet pa druskai, un uzticamais vīrs kasti pēc kastes bija nesis kalnos, sakrāvis templī aiz vecās pussagruvušās Būdas statujas, jo šai vietā jumts bija stiprāks un tā netecēja kā citur, bez tam Būdas dēls neļāva lietum sisties iekšā pa vaļējām durvīm.

No drēbēm bija tas» kas kareivjiem mugurā, un ar to pietika līdz ziemas vēju sākumam, un bez tam katram ka-reivim bija sava sega.

Vangs Tīģeris bija apmierināts ar visu, kas tam bija, un pārtikas vēl bija diezgan triju dienu iztikai; viņš no* lēma pēc iespējas ātrāk doties ceļā un meklēt jaunu apmetni ziemeļos. Pat ja dienvidi viņam nebūtu tā apriebušies, viņš tomēr būtu aizgājis no šejienes, jo vecais ģenerālis bija tā palaidies slinkumā, ka desmit gadus nebija kustējies no vietas un dzīvoja no tautas līdzekļiem, uzlik-dams iedzīvotājiem lielus nodokļus un plēsdams no tiem vairāk nekā tie varēja maksāt; viņš ņēma graudā, ja nebija naudas, un tā tas gāja tik ilgi, kamēr tauta grima nabadzībā un no tās nekā vairs nevarēja ņemt, tādēļ Van gam Tīģerim bij jāmeklē svaigs apgabals.

Cīnīties ar veco ģenerāli par šo noplicināto un nodokļu izsūkto zemi viņš arī negribēja, viņš bija nodomājis pāriet kaut kur kaimiņos savai dzimtenei, tādēļ ka tur, ziemeļrietumos, bija kalni, kur varēja paslēpt kareivjus, ja to vajātu; tad viņš varētu atkāpties tālāk, tur, kur kalni bija tuksnesīgi un nepieejami, ļaudis mežonīgi, un kur pat ģenerāļi reti iegriezās, atskaitot gadijumus, kad tie palika par laupītājiem, vai kad tiem bij jāatkāpjas. Viņš gan nedomāja par atkāpšanos, nē, Vangam Tīģerim likās, ka nu tam visi vārti bija vaļā, ka vajadzēja tikai drosmes un neatlaidības, lai sasniegtu mērķi, lai viņa vārds atbalsotos visā zemē un nebūtu robežu viņa slavai.

Drīz vien pārnāca izsūtītie vīri, un viens no tiem teica;

„Visur klīst baumas, ka vecā bišu saime spietojusi un ka izlidojusi jauna saime, un ļaudis visur baidas un runā, ka viss jau tā esot izsūkts sauss un zeme nespēšot uzturēt divas armijas/4

Un tas, kas bija pārģērbies par ubagu, stāstija:

„Es klejoju pa veco nometni, seju dubļiem notriepis, lai mani nepazītu, visur lūdzu žēlastības dāvanas, klausījos un skatījos: nometnē liels juceklis, vecais ģenerālis kliedz un vaimanā un pavēl gan šo, gan to, bet tad atkal atceļ pavēles,* viņš aiz dusmām gluži apjucis, seja viņam pietvīkusi un uztūkusi no kliegšanas. Es biju tik drošs, ka piegāju tam tuvāk paskatīties, un pats dzirdēju, kā viņš kliedza: ,Man ne prātā nenāca, ka šis melnais velns izdarīs tādu nelietību, es viņam tā ticēju un paļāvos visās lietās! Un vēl saka, ka ziemeļnieki esot godīgāki par mums! Kaut es būtu viņu nodūris, jo viņš ir zaglis un zagļa dēls!4 Un pēc katriem pāris vārdiem viņš pavēl, lai ļaudis bruņojoties un dzenoties mums pakaļ.44

Viņš zobgalīgi iesmējās, tas bija tas pats kareivis ar spalgo, smalko balsi, kas arvien mēdza jokot, — bet tad zem dubļu kārtas smīnēdams teica:

' „Tikai neviens kareivis nepakustējās ne no vietas!44

Un Vangs Tīģeris drūmi pasmīnēja un saprata, ka viņam nebija ko baidīties, jo- vecais ģenerālis jau gandrīz gadu nebija maksājis kareivjiem algu, un viņi palika tikai tādēļ, ka tur viņus par velti baroja un nekas nebij jādara. Bet ja gribēja likt tiem cīnīties, tad vispirms bij jāizmaksā alga. Vangs Tīģeris zināja, ka ģenerālis tiem nemaksās, bet viņa dusmas pēc pāris dienām pāries un viņš plecus paraustījis atkal atgriezīsies pie savām sievām, un kareivji tāpat kā līdz šim snaudīs saulē un celsies tikai lai paēstu. Un Vangs Tīģeris pagrieza seju pret ziemeļiem, zinādams, ka tam nebija ko baidīties.

X

Trīs dienas Vangs Tīģeris atļāva saviem vīriem atpūsties, un trīs dienas tie ēda cik līda un tukšoja vīna traukus līdz pat dibenam. Kad viņi bija tā pieēdušies, kā jau kopš mēnešiem nebij ēduši, un kad tiem nemaz vairs negribējās ēst, un kad viņi bija tā izgulējušies, ka nemaz vairs nenāca miegs, tie piecēlās spēcīgi, cīņaspriecīgi un veselīgi. Visus šos gadus Vangs Tīģeris bija dzīvojis starp kareivjiem, labi ar tiem iepazinies un zināja, kā jāvalda šie vienkāršie un nemācītie ļaudis, kā jāseko viņu omas maiņai, un to izmantojot jādod tiem brīvība, bet tai pašā laikā viņiem nemanot tie jātur grožos. Un kad viņš redzēja, ka viņa ļaudis meklēja ķildas un par niekiem draudēja cits citam, piemēram par to, ka viens bija paklupis uz otra izstieptajām kājām, un ka daudzi no tiem bija sākuši domāt par sievietēm un ilgoties pēc tām, viņš saprata, ka bija pienācis laiks ķerties pie jauna un grūta pasākuma.

Tad viņš atkal uzleca uz akmens bruņrupuča un rokas uz krūtīm sakrustojis sauca:

„Šovakar, kad saule norietēs aiz līdzenajiem laukiem kalna piekājē, mums jādodas ceļā uz mūsu pašu zemi. Apdomājiet labi, un ja kāds no jums grib atgriezties pie vecā ģenerāļa, kur var paēst un gulēt cik tīk, tad lai tas tūliņ iet atpakaļ, un es to neaizkāršu. Bet ja tas šodien nāks man līdzi un vēlāk nepildīs doto zvērastu, tad es to noduršu ar šo zobenu!"

Un Vangs Tīģeris izrāva zobenu, kas pazibēja kā zibens mākoņos, un pavicināja to klausītāju priekšā, un viņi bailēs kāpās atpakaļ, uzgrūzdamies cits citam un bailēs saskatīdamies. Vangs Tīģeris gaidās skatijās viņos, un pieci paveci kareivji brīdi nedroši raudzijās viens otrā un uz aso mirdzošo zobenu, ko Vangs Tīģeris pret tiem pacēla, tad ne vārda neteikuši pagriezās un zagšus kāpa leiā pa kalna nogāzi un drīz nozuda viņa skatiem. Vangs Tīģeris noskatijās tiem pakaļ zobenu izstieptā rokā turēdams un tad uzsauca!

„Vai vēl kāds grib aiziet?"

Iestājās nāves klusums un ilgu laiku neviens kareivis nepakustējās. Tad neliels salīcis stāvs atdalijās no pulka, steigdamies nemanot nozust, un tas bija Vanga Vecākā dēls. Bet to ieraudzījis, Vangs Tīģeris ierēcās:

„Nē, tu nē, muļķa kucēn! Tavs tēvs tevi atdeva man, tu neesi brīvs!"

Un viņš iebāza zobenu makstī, nicīgi murminādams:

„Negribu aptraipīt labu asmeni tik šķidrām asinīm! Nē, es tevi tikai nopēršu, kā per mazus bērnus!"

Un viņš gaidija, kamēr tas atgriezās rindās un galvu nodūris, kā vienmēr, apstājās savā vietā.

Tad Vangs Tīģeris teica savā parastajā balsī:

„Lai tā būtu. Apskatiet šautenes, sasieniet stingrāk kurpes un savelciet jostas, jo šonakt mēs dosimies tālā gājienā. Dienu mēs atpūtīsimies, bet nakti iesim, un ne* viens nezinās, ka mēs ejam uz ziemeļiem. Bet ikreiz, kad ieiesim kāda ģenerāļa varas robežās, es jums pateikšu vi* ņa vārdu, un ja kāds jums jautās, jūs atbildēsiet: ,Mēs esam klejotāji kareivji un gribam pievienoties vietējā ģenerāļa armijai^4.4*

Un tiklīdz norietēja saule un dienas gaisma vēl nebi* ja gluži izdzisusi, bet jau parādijās zvaigznes, un mēness vēl nebij uzlecis, ļaudis nevienādā rindā gāja uz aizas izeju, sajozušies, saiņiem mugurā un šautenēm rokās. Bet liekās šautenes Vangs Tīģeris uzticēja tikai tiem vīriem, kurus tas labi pazina un uz kuriem varēja paļauties, jo daudzi viņa kareivji vēl nebija kaujās pārbaudīti, un vi* ņam bija vieglāk zaudēt kareivi nekā šauteni. Tie, kam bija zirgi, veda tos pavadā, un kalna piekājē Vangs Tīģe* ris apstājās un skarbi, kā paradis, teica:

„Bez manas pavēles neviens nedrīkst apstāties, ilgā* kas atpūtas nebūs līdz rīta gaismai, un tad es pateikšu, kādā ciemā. Tur jūs dabūsiet ēst un dzert, un es mak* sāšu par visu.44

Un viņš uzleca savā zirgā; tas bija liels zirgs, sarka^ nu spalvu, platiem kauliem un garām viļņojošām krēpēm, spēcīgs un izturīgs, no Mongolijas stepju zirgiem. Tāds viņam šonakt arī bija vajadzīgs, jo viņa seglos bija daudz sidraba, un to, ko tas pats nebija varējis paņemt, viņš bij izdalijis nelielās daļās savam uzticības vīram un vēl dažiem kareivjiem, tā ka gadījumā, ja kāds no viņiem būtu padevies kārdinājumam, kas var gadīties katram, viņš nebūtu daudz zaudējis. Un lai viņa zirgs bija cik spēcīgs būdams, Vangs Tīģeris tam nejāva auļot pilnā gaitā. Nē, viņam bija laba sirds, viņš nepievilka pavadu un ļāva zirgam iet soļiem, domādams par tiem kareiv* jiem, kam nebija zirgu un kam bij jāiet kājām. Abās pu* sēs viņam blakus jāja brāļadēli; tiem viņš bija nopircis ēzeļus, un ēzeļiem ar īsajām kājām grūti bija tikt līdzi zirga lielajiem soļiem. Viņa pulkā bija kādi trīsdesmit jātnieki, visi pārējie soļoja kājām, un Vangs Tīģeris jātniekus sadalija tā, ka puse no tiem jāja pa priekšu, otra puse aizmugurē, bet kājnieki gāja vidū.

Tā viņi nakts klusumā gāja jūdzi pēc jūdzes, reižu reizēm īsu brīdi apstādamies, kad Vangs Tīģeris uzsauca, ka var drusku atpūsties, un atkal devās uz priekšu, kad tas izkliedza pavēli. Viņa ļaudis bija stipri un modri un nekurnēdami gāja tam līdzi, jo tie no viņa daudz sagaidīja. Un Vangs Tīģeris bija mierā ar tiem, un viņš klusībā zvērēja nekad tos neatstāt, ja tie viņu nenodotu, un varu ieguvis tos visus paaugstināt, jo viņi pirmie tam bija ticējuši un sekojuši. Kad viņš skatijās uz tiem un domāja, ka tie viņam paļāvās un ticēja, kā bērni tic tiem, kas par viņiem, rūpējas, tad viņa sirdī modās maigums pret šiem kareivjiem, jo klusībā viņš varēja just maigumu, bija labs pret saviem ļaudīm un dažkārt atļāva tiem brīdi ilgāk atpūsties, kad tie pēc viņa pavēles atkrita zāļainā pļavā vai zem paegļu krūmiem, kādus mēdz stādīt uz kapiem.

Tā viņi gāja vairāk kā divdesmit naktis, bet dienu atpūtās ciemos, ko Vangs Tīģeris tiem norādi ja. Bet pirms ieiešanas ciemā viņš izzināja, kāds ģenerālis valdīja pār to provinci, un kad tam jautāja, pie kāda pulka tie piederot un uz kurieni ejot, Vangam Tīģerim atbilde vienmēr bija gatava un viņš atbildēja nevilcinādamies.

Un tomēr katrā ciemā ļaudis žēlojās un vaimanāja kareivjus ieraugot, jo neviens nezināja, cik ilgi klejojošie kareivji pie tiem paliks, kādu ēdienu prasīs un kādas sievietes ņems savai izpriecai. Bet tanīs dienās Vangam Tīģerim bij augsti mērķi un viņš stingri turēja grožos savus ļaudis, jo vairāk tādēļ, ka pats bija dīvaini vēss pret sievietēm un tādēļ jo neiecietīgāks pret citiem, kurus mocija iegribas. Viņš teica:

„Mēs neesam laupītāji un banditi, un es neesmu laupītāju virsnieks! Nē, es izlauzīšu citu, labāku ceļu oz slavu, mēs uzvarēsim ar ieročiem un godīgiem līdzekļiem, bet ne ar laupīšanu. Pērciet, ko jums vajag, un es par visu maksāšu. Ik mēnesi es jums izmaksāšu algu. Bet sievietes jūs nedrīkstat aiztikt, atskaitot tās,, kas pašas jūs pieņem un radušas iet pie vīriešiem par naudu, bet arī pie tām ejiet tikai tad, kad citādi vairs nevarat. Sargieties no pārāk lētām sievietēm, tās sevī nes riebīgu nāvi un izsēj to visur. Turieties tālāk no tām. Bet ja dzirdēšu, ka kāds no maniem ļaudīm ar varu ņēmis godīgu sievu vai godīgas ģimenes meitu, tad es to noduršu, iekām tas paspēs vārdu bilst!“

Kad Vangs Tīģeris tā runāja, visi viņa kareivji apstājās un klausijās, jo viņa acis ļauni zibēja zem uzacīm, un visi kareivji labi zināja, ka viņu priekšnieks varēja izpildīt šos draudus, par spīti savai labajai sirdij. Un jaunajiem kareivjiem pārskrēja sajūsmas šalkas, tādēļ ka tanīs dienās Vangs Tīģeris viņiem tiešām bija varonis, un viņi kliedza: „Slava Tīģerim! Slava melnacainajam Tī-ģerim!“

Tā viņi gāja tālāk un apstājās atpūsties, un ikviens bija padevīgs Vangam Tīģerim, bet ja nebija, tad veikli prata to slēpt.

Bija daudz iemeslu, kādēļ Vangs Tīģeris bij izraudzījies apvidu netālu no savas dzimtenes, un viens iemesls bija tas, ka tur viņš būtu tuvu brāļiem un tie varētu viņam palīdzēt ar sidrabu, kamēr viņš vēl nevarēja uzlikt iedzīvotājiem nodokļus, un nebūtu jābaidas, ka viņa sūtņus^1 varētu ceļā aplaupīt. Bez tam, ja sastaptu negaidītu un stipru spēku, kas katram var gadīties, ja debess tam atrauj savu aizsardzību, viņš varētu paslēpties pie radiem, un viņa dzimta bija tik ievērojama un bagāta, ka pie tās viņš būtu drošībā. Tādēļ viņš neatlaidīgi tuvojās tai pilsētai, kur dzīvoja viņa brāļi.

Dienu pirms tam, kad viņi ieraudzija pilsētas mūrus, Vangs Tīģeris noskaitās uz saviem ļaudīm par to, ka tie pārgājienos palika iepakaļ, un vakaros, kad tas pavēlēja tālāk iet, nelabprāt cēlās no vietām; Vangs Tīģeris dzirdēja, kā daži no tiem kurnēja un žēlojās, bet viens kareivis teica:

,*Nu, ir arī labākas lietas par slavu, un es nezinu, vai mēfe. esam gudri darijuši, iedami līdzi tādam trakuli!

lim!“ Un kāds cits piebilda: „Kaut arī mēs nebijām tā paēduši, toties mēs varējām gulēt, cik gribējām, un kājas mums nebija noberztas līdz kaulam."

Tiesa, viņi visi bija loti noguruši un vispār nebija raduši tālu iet, jo pēdējos gados vecais ģenerālis bija pa* laidies slinkumā, radis viegli dzīvot, un viņa izlaidība bi» ja pielipusi visai armijai. Vangs Tīģeris labi zināja* cik nemācītie ļaudis nepastāvīgi, un sirds dzijumos lādēja tos par to, ka tie sāka kurnēt tagad, kad viņa spraustais mēr-ķis jau bija tuvu. Viņš aizmirsa, ja pats priecājās par ziemeļiem un par to, ka atkal varēja pirkt cietos plāce-ņus un ost labo,, stipro sīpolu smaržu, tad ļaudīm tās vi-sas bija svešas lietas. Pusnaktī, kad viņi atpūtās zem pa» egla koka, uzticamais vīrs viņam teica:

„Vajadzētu viņiem dot divu, triju dienu atpūtu, pacienāt tos un izmaksāt tiem drusku lieka sidraba."

Vangs Tīģeris uzleca kājās un iesaucās:

„Parādi man to, kas runā par atpūtu, un es tam ielaidīšu lodi mugurā!"

Bet vīrs ar zaķa lūpu viņu paveda sānis un miermīlīgi čukstēja:

„Nē, nē, kungs* nerunā tā. Beidz dusmoties. Tavi kareivji sirdī ir kā bērni, un tu nezini, kādi spēki tiem ras* tos, ja būtu gaidams kāds^1 mazs prieks, kāds nieka atalgojums, kaut vai krietns gabals gaļas, krūze jauna vīna vai atpūtas diena un kauliņu spēle. Viņu sirdis vienkāršas, viegli tos iepriecināt un tikpat viegli apbēdināt. Viņu dvēseļu acis aizsegtas, bet tavas, kungs, ir vaļā un redz tālāk nekā dienu uz priekšu."

Cilvēks ar zaķa lūpu stāvēja bālā mēness gaismā, jo gājiena laikā bij uzlēcis jauns mēness, un tonakt atkal bija pilns mēness, un šai gaismā vīrs izskatijās sevišķi drausmīgs. Bet Vangs Tīģeris viņu daudzreiz bija pārbau» dijis un zināja* ka tas bija prātīgs cilvēks, uz ķuru varēja paļauties; viņš neredzēja tā šķeltās lūpas, redzēja tikai viņa labo, vienkāršo iedegušo seju un padevīgās acis un — ticēja tam. Jā* Vangs Tīģeris ticēja šim cilvēkam,

kaut arī nezināja, kas viņš bija, jo tas par sevi nekā ne^ mēdza stāstīt, un ja tam ļoti uzmācās, vienkārši atbildēja:

„Efemu no tālas malas, un ja es tev arī pateiktu, kā to vietu sauc, tu tomēr nezinātu, kur tā atrodas, tik tālu tā no šejienes."

Bet runāja, ka viņš izdarijis noziegumu. Runāja, ka viņam bijusi skaista sieva, jauna sieviete, kas nevarējusi paciest viņa izskatu un iegādājusies mīļāko, bet vīrs tos atradis kopā un nogalinājis. Vai nu tā bija vai nebija, neviens nezināja, bet skaidrs bija tas, ka viņš tūliņ pie* ķērās Vangam Tīģerim, un tam nebija nekāda cita iemes* la, atskaitot to, ka šis jaunais cilvēks bija tik dedzīgs un skaists, ka viņa skaistums nabaga neglītajam vīram at* gādināja brīnumu. Vangs Tīģeris juta, ka šis cilvēks vi* ņu mīlēja, un viņš to vērtēja augstāk par visiem citiem, jo tas viņam nenāca līdzi sava labuma un goda dēļ, bet aiz šīs neparastās mīlestības, kas nekā neprasija, tikai būt Vanga Tīģera tuvumā. Vangs Tīģeris paļāvās viņam un vienmēr klausijās tā vārdos. Arī tagad Vangs Tīģeris saprata, ka vīram ar zaķa lūpu atkal taisnība; viņš pie* gāja pie nogurušajiem vīriem, kas izstiepušies klusēdami gulēja paegļu ēnā, un teica daudz laipnāk nekā parasti:

„Brāļi, mēs esam pavisam tuvu manai dzimtenei un tam ciemam, kur esmu dzimis, un šai apvidū man zināmi visi ceļi un krustceļi. Šais grūtajās dienās un naktīs jūs bijāt drošsirdīgi un izturīgi, un tagad es jums gatavoju at* algojumu. Es jūs vedīšu ciemos, kas kaimiņos manam dzimtajam ciematam, bet tik ne uz to, jo tur dzīvo mani radi, un tos es negribu apgrūtināt. Nopirkšu un likšu kaut vēršus un cūkas un cept zosis un pīles, un jūs varēsiet ēst cik gribēsiet. Un vīns jums arī būs; visas zemes \abāko vīnu dara šeit, tas ir stiprs, gaišs vīns, kas ātri reibina. Un katrs no- jums, dabūs balvu — trīs sidraba gabalus."

Tad ļaudis jautri piecēlās un smiedamies uzmeta šautenes plecos, un tai pašā naktī viņi tika līdz pilsētai un pagāja tai garām, un Vangs Tīģeris tos veda ciemos, kas atradās blakus viņa dzimtajam ciematam. Tur viņš ap*

»DēH«

stājās, izraudzija četrus ciemus un novietoja tur savus kareivjus atpūtā. Bet pie tam viņš neizturējās tik patvarīgi kā citi karavadoņi. Nē, rītausmā viņš pats staigāja no ciema uz ciemu, kad ļaudis, azaidu gatavodami, tikai vēl sāka kurt uguni krāsnīs un dūmi zagās ārā pa vaļējām durvīm,, uzmeklēja ciemu vecākos un laipni tiem teica:

„Es jums par visu samaksāšu sidrabā, un neviens no maniem kareivjiem neaiztiks sievietes, kas kādam pieder. Jums jāuzņem savās mājās divdesmit pieci vīri.“

Bet nevērojot viņa laipnību ciemu vecākie bij izmi suši, jo arī agrāk ģenerāli bija solījušies maksāt un tomēr nekā nebija maksājuši. Un iesānis uz Vangu Tīģeri skati damies, viņi glaudija bārdas un sačukstējās savā starpā pie durvīm un beidzot lūdza Vangam Tīģerim iemaksu par zīmi tam, ka viņš tos nemānīs.

Vangs Tīģeris neskopodamies dālijā sidrabu, jo tio bija viņa kaimiņi, un katram ciema vecākajam viņš spie da rokā iemaksu, bet aiziedams viņš paklusām teica saviem ļaudīm:

„Neaizmirstiet, ka šie ļaudis mana tēva draugi, ka te mana dzimtene un ka te uz jums skatas tāpat kā uz mani. Esiet laipni, neņemiet nekā par velti, un ja kāds no jums aizskars sievieti, kas nav brīva, tad es to noga-lināšu!“

Redzēdami, ka viņš nejokoja, kareivji solijās darīt kā viņš bija licis, un skaļi piesauca dažādas nelaimes, ja tie nepildītu viņa pavēli. Kad visi kareivji bija novietoti mājās un tiem pagatavots ēdiens, viņš samaksāja tikdaudz sidraba, ka zemnieku īgnie skatieni pārvērtās smaidos, un visas darīšanas beidzis, viņš paskatijās uz brāļadēliem un parupji, labsirdīgi tiem teica, priecādamies, ka atkal bija dzimtenē:

„Nu, brāļadēli, tēviem būs prieks jūs redzēt, un es arī atpūtīšos šīs septiņas dienas, jo tūliņ pēc tam mums būs jākaro.“

Un viņš pagrieza zirgu uz dienvidiem un neapstādamies aizauļoja garām vecajai māla mājai, ar nolūku nerādīdamies tās tuvumā, un brāļadēli jāja tam pakaļ savos ēzeļos. Tā viņi sasniedza pilsētu, iejāja pa vecajiem vārtiem un pa ielu lēkšoja uz māju. Un pirmo reiz visos šais mēnešos Vanga Vecākā dēla sejā parādijās vājšs smaids, un viņš skubināja ēzeli, steigdamies uz māju pusi.

XI

Septiņas dienas un septiņas naktis Vangs Tīģeris pa-lika lielajā pilsētas namā, un brāļi viņu cienāja un uzņēma kā goda viesi. Četras dienas un četras naktis viņš pavadija vecākā brāļa pagalmos, un Vangs Vecākais da-rija visu, ko varēja, lai izpelnītos viņa labvēlību. Bet viņš prata brālim kavēt laiku tikai ar to, kas pašam da-rija prieku, viņš to ikvakara pacienāja, vadāja pa tējas namiem, kur meitenes dzied un spēlē kokles, un viņš to veda spēļu namos. Tomēr likās, ka tas viņam pašam sagādāja lielāku prieku nekā brālim, jo Vangs Tīģeris bija savāds cilvēks. Viņš ēda tikai tādēļ, lai apmierinātu izsalkumu, bet pēc tam sēdēja un klusēja, kamēr citi turpināja ēšanu, un dzert viņš nedzēra vairāk kā slāpa.

Jā, viņš klusēdams sēdēja pie dzīru galda, kur ļaudis priecājās, ēda un dzēra, kamēr sviedri lija aumaļām un bij jānovelk virsdrēbes, bet daži pat gāja ārā un izvēma visu apēsto, lai atkal varētu ēst. Bet Vangu Tīģeri nekārdināja nekas: ne smalkās viras, ne maigā jūras čūsku gaļa, ko pārdod par dārgu cenu, jo šīs čūskas reti sastopamas un grūti noķeramas; viņu nevilināja ne saldumi, ne augļi, ne lotospuķu sēklas cukurā, ne medus, nē, visas šīs lietas, ko ļaudis labprāt ēd pat tad, kad tie līdz kaklam paēduši, viņu nespēja iekārdināt.

Un lai gan viņš gāja vecākajam brālim līdzi tējas namos, kur vīrieši iet spēlēt un pakavēt laiku ar sievietēm, viņš tur sēdēja vēss un vienaldzīgs, svārkus neatpo-gājis un zobenu no jostas nenoņēmis, un vēroja visu sa vām melnajām acīm. Ja viņš neizskatijās neapmierināts, tad apmierināts viņš arī nebija, un likās, ka viņš neievēroja nevienas dziedātājas, lai viņas balss un seja būtu cik skaista būdama, lai gan daudzas no tām skatijās uz viņu; tās saistija viņa skarbais skaistums un spēks, un cenzda mās to savaldzināt, viņas tam uzmeta ilgus un maigus skatienus, un pat gāja tam klāt un apskāva to savām ma zajām rokām. Bet viņš joprojām sēdēja taisni un nekustēdamies un visu vēroja vienaldzīgām acīm, un viņa lūpas bija tikpat sakniebtas kā vienmēr, un ja viņš arī kaut ko teica, tad viņa vārdi nebija tādi, kādus skaistas sievietes radušas dzirdēt;

„Šī dziedāšana man atgādina žagatas ķērkšanu!*4 Un kādreiz, kad kāda dziedātāja, maza un maiga mei* tene pilnīgām krāsotām lūpām visu laiku viņā skatīdamās beidza čivināt savu dziesmiņu, Vangs Tīģeris iesau-cās: „Man tas apnicis!44 Viņš piecēlās un gāja ārā, un Van gam Vecākajam cits nekas neatlika kā iet tam līdzi, lai kā tam negribējās šķirties no jautras sabiedrības.

Tiesa, Vangam Tīģerim tāpat kā viņa mātei, bija skopa un dzedra valoda, viņš nekad nerunāja nekā lieka, un visi viņa vārdi bij asi un patiesi, un tie, kas ar viņu kādreiz bija runājuši, baidijās pat viņa lūpu kustību.

Tā viņš runāja tai dienā, kad Vanga Vecākā sieva iedomājās nākt pie viņa un izvilināt tam kaut dažus vārdus savam otrajam dēlam par uzslavu. Viņa iegāja ista-bā, kur Vangs Tīģeris dzēra tēju, bet Vangs Vecākais sēdēja pie maza galdiņa un dzēra vīnu. Viņa ienāca sīkiem solīšiem, izlikdamās pazemīga un kautrīgi acis nodūrusi klanijās un smaidija un ne reizes nepaskatijās uz vīriešiem, lai gan viņai ienākot Vangs Vecākais steigšus noslaucija sviedrus un ielēja tasē tēju, bet ne karsto vīnu, kas tam stāvēja priekšā alvas bļodā.

Viņa ienāca skumjā izskatā, mazajās kājās grīļodamās, un apsēdās zemākā vietā nekā tai pēc taisnības pienācās, lai gan Vangs Tīģeris piecēlās un lūdza to sēsties citā augstākā vietā. Bet svaine tikai teica vājā un gur denā balsī, kā viņa tagad vienmēr mēdza runāt, ja viņai tas dusmu brīžos neaizmirsās:

„Nē, nē,, es zinu savu vietu, svaini, esmu vāja un ne nozīmīga sieviete. Ja es to arī būtu aizmirsusi, tad vīrs man to atgādinātu, viņam taču tik daudzas sievietes lie kas labākas un vērtīgākas par mani/4

Viņa iesānis paskati jās uz Vangu Vecāko, tā ka tas nosvīda un nedroši nomurmināja:

„Ko tu, sieva, kad es...“

Un viņš sāka apdomāt, vai pēdējā laikā nebij izdari-jis kaut ko viņai nepatīkamu, ko tā būtu dabūjusi zināt. Tiesa, viņš bij uzmeklējis mazo dziedātāju, kas tam kādās viesībās tik ļoti bij iepatikusies, viņš to bieži apciemoja, maksāja tai noteiktu sumu, un pat gribēja tai iekārtot dzīvokli kaut kur pilsētā, kā daudzi vīrieši dara, kad tie negrib pieņemt mājā vēl vienu sievieti, bet kad tiem kāda tomēr tā iepatīkas, ka viņi to grib paturēt sev, kaut arī tikai uz kādu laiku. Bet tas viņam nebij izdevies, tādēļ ka meitenei bija dzīva māte, mantkārīga veca ragana, kas negribēja meitu atdot par Vanga Vecākā piedāvāto maksu. Viņš nodomāja, ka sievai tas vēl nevarēja būt zināms, jo tik tālu viņš nemaz vēl nebija ticis, un sviedrus piedurknē noslaucijis paskatijās sānis un sāka skaļi strēbt tēju.

Bet sievai šoreiz bija prātā pavisam citas lietas, un tā turpināja, neklausīdamās viņa vārdos:

„Es domāju, kaut arī esmu tikai neievērojama sieviete, tomēr esmu sava dēla māte, un man jānāk pateikties svainim par to, ko tas darijis mana necienīgā dēla labā; kaut arī tik ievērojamam vīram kā tev mana pateicība varbūt gluži nevērtīga, man tomēr prieks izpildīt pienākumu, un es to izpildu par spīti visam/4

Viņa vēlreiz paskatijās vīrā, un tas pakasīja pakausi, apjucis paskatijās viņā, un nevarēdams iedomāties, ko tā gribēja teikt, viņš atkal nosvīda; viņš bija tik resns, ka bieži svīda gandrīz bez kāda iemesla.

Sieva, turpināja:

„Tādēļ pieņem manu pateicību, svaini, tā varbūt gan nevērtīga, bet tomēr tā nāk no skaidras sirds. Gribu tev teikt par savu dēlu: ja kāds reiz bijis tavas labvēlības

cienīgs^1, tad tas ir viņš, — viņš tik krietns un pazemīgs zēns, un pie tam tik gudrs! Esmu viņa māte, un lai gan mēdz teikt, ka māte savos bērnos redzot tikai labu, es tomēr atkārtoju, ka mēs ar vīru tev esam atdevuši savu labāko dēlu!“

Visu šo laiku Vangs Tīģeris nenolaida acis no viņas, kā vienmēr, kad kāds ar to runāja, un viņš izskatijās tik savāds, ka nevarēja zināt, vai viņš klausījās vai neklau sijās, kamēr tas rupji un skarbi neatbildēja:

„Jā tā, svaine, tad man žēl brāļa un tevis. Viņš ir visbailīgākais, visvārīgākais jauneklis, kādu man gadijies redzēt, un drosmes viņam nav vairāk kā baltai vistai. La bāk būtu man devuši vecāko dēlu. Tas ir spītīgs, bet es būtu salauzis viņa spītību un darijis to par krietnu cilvē ku; viņš būtu klausijis tikai man un citam nevienam. Bet šis jūsu dēls pastāvīgi raud, un man liekas, ka es vadāju līdzi cauru spaini. Viņā nekā nav ko lauzt, tādēļ no vi ņa nekā nevar izaudzināt. Nē, es neesmu apmierināts ar brāļadēlu, jūsu dēls ir gļēvs un bailīgs, visu prātu viņš izraudājis asarās; bet tas otrs nav peļams puika, stiprs, vesels un diezgan izturīgs kareivja dzīvei, tikai viņš ir pārāk bezrūpīgs, mīl daudz smieties, īsts āksts, un es ne zinu, cik tālu tāds āksts var tikt. Žēl, ka man pašam nav dēla, kad tas man tik ļoti vajadzīgs."

Nav zināms, ko svaine būtu atbildējusi šiem vārdiem, un Vangs Vecākais drebēja bailēs, jo neviens līdz šim arto nebija tik atklāti un rupji runājis, — asinis viņai sa skrēja sejā un viņa jau pavēra muti, lai skarbi atbildētu svainim. Bet viņa vēl nepaspēja ne vārda izteikt, kad pēk šņi vecākais dēls atrāva aizkaru, aiz kura tas bija stāvējis un klausijies sarunā, ieskrēja istabā un dedzīgi iesaucās:

„Māt, laid mani, es gribu iet tēvocim līdzi!"

Vecākais dēls stāvēja viņu priekšā, iekarsis un jau neklīgi skaists un ātri skatījās no vienas sejas otrā. Viņš bija ģērbies spilgti zilā pāva spalvu krāsas zīda mētelī, kādus mēdz valkāt jauni kungi, kājās viņam bij ārzemju ādas zābaki, pirkstā mirdzēja nefrita gredzens un mati bija griezti pēc jaunākās modes un ieziesti ar smaržīgu pomadi. Viņš bija bāls, kādi mēdz būt bagātu namu jau nieši, kuriem nav jāstrādā karstā saulē, un rokas viņam bija maigas kā sievietei. Un tomēr viņš par spīti bālu-mam un izlutinājumam, izskatijās veselīgs, viņa acis bija dzīvas un nepacietīgas. Dažreiz viņš aizmirsa gausi kus-tēties, aizmirsa, ka tāda bij jauno un bagāto pilsētnieku mode — vienmēr kustēties gausi un izturēties nevērīgi. Gurdenumu atmetis, viņš varēja būt tāds, kāds tagad bija, liesmains un straujš.

Bet māte spalgā balsī iekliedzās:

„Nē, tādas aušības savu mūžu vēl nebiju dzirdējusi! Tu taču esi vecākais dēls, un pēc tēva ģimenes galva, kā tu vari iedomāties iet karā un pat piedalīties kaujās? Te vi tur var nogalināt! Mēs tev nekā neesam žēlojuši, tu esi gājis visās šīs pilsētas skolās, mēs tev pieņēmām skolotā jus, un mūsu mīlestība bija tik liela, ka mēs pat nesūti jām tevi uz dienvidiem mācīties, kā tad mēs tevi laistu karā?“

Un redzēdama, ka Vangs Vecākais sēdēja un galvu nodūris klusēja, viņa tam pārmeta:

„Mans kungs, vai tad arī šī nasta man būs jāuzņemas vienai?"

Vangs Vecākais gurdi atsaucās:

„Dēls, tavai mātei taisnība. Viņai vienmēr taisnība, mēs nevaram tevi laist tādās briesmās/*

Bet jauneklis par spīti saviem deviņpadsmit gadiem sāka sist kājas uz grīdas un raudāt kā neprātā: viņš pieskrēja pie durvīm, sita galvu pret palodu un kliedza:

„Tā kā tā es noindēšos, ja jūs mani nelaidīsiet!" Vecāki apjukuši uzleca kājās, un māte sauca, lai sūtot pēc dēla kalpa. Un kad pārbiedētais kalpotājs saucienu dzirdot ieskrēja istabā, viņa tam pavēlēja:

„Aizved bērnu kaut kur izklaidēties, uzjautrini to un pacenties, lai viņam pāriet dusmas."

Bet Vangs Vecākais steigšus izvilka no jostas veselu sauju sidraba un deva to dēlam, teikdams:

„Ņem, dēls, un nopērc sev, ko gribi, vai paspēlē. Liec io naudu kur gribi."

Sākumā jauneklis atgrūda sidrabu, izlikdamies, ka nevēlas tāda mierinājuma, tad kalpotājs viņu pierunāja un pielūdzās, un viņš beidzot it kā negribēdams paņēma naudu un ļāvās aizvesties, lai gan vēl dažas reizes rāvās un kliedza, ka katrā ziņā iešot tēvocim līdzi. Kad viņu aizveda, kundze atkrita krēslā, nopūtās un žēlabaini ie-vaidējās:

„Viņš vienmēr tik patvaļīgs, mēs nemaz nezinām, ko lai daram ar viņu. Viņu daudz grūtāk audzināt nekā brā= li, ko atdevām tev."

Vangs Tīģeris, kas sēdēja klusēdams un visu novēro* dams, viņai atbildēja:

„Vieglāk audzināt tādu, kam ir griba, nekā tādu, kam nekā nav. Ar šo zēnu es tiktu galā, ja man to dotu, — visa viņa spītība ir tikai sliktas audzināšanas sekas."

Ar to viņš galīgi aizkaitināja kundzi — viņa nevarēja un negribēja klausīties, ja kāds teica, ka viņas dēli slikti audzināti. Tādēļ viņa cienīgi piecēlās no vietas, paklanījās un no istabas iziedama teica:

„Bez šaubām, jums daudz kas pārrunājams savā star

pā."

Vangs Tīģeris ar drūmām nožēlām paskatījās uz ve cāko brāli, un viņi ilgu brīdi klusēja. Vangs Vecākais bez redzama prieka beidza dzert vīnu, un viņa tuklā seja iz^ skatījās drūma; beidzot viņš smagi nopūtās un teica daudz nopietnāk nekā parasti mēdza runāt:

„Man tā vienmēr bijusi mīkla, kādēļ sieviete jaunībā tik piekāpīga, maiga un padevīga vīrieša gribai, bet ar gadiem pilnīgi pārvēršas un kļūst tik īgna, neiecietīga un spītīga, ka var pabrīnīties. Reizēm domāju, ka labāk būtu nemaz neielaisties ar sievietēm, jo otrā sieva visu mācas no pirmās, un viņas visas ir vienādas."

Un viņš paskatijās brālī ar skaudību, skumjām acīm, kā liels bērns, un bēdīgi teica:

„Tu esi laimīgs, laimīgāks par mani. Tu esi brīvs, tev nav ne sievu, ne zemes. Es esmu divkārši saistīts. Mani saista šī nolādētā zeme, ko tēvs man atstājis. Ja to neuzraudzītu, tā mūms nekā neienestu; visi zemnieki zagļi, visi viņi krāpj zemes īpašnieku, lai tas būtu cik labs un. taisnīgs būdams. Un pārvaldnieks — kur dziedēts, ka kāds pārvaldnieks būtu godīgs cilvēks?" Viņš skumji savilka tuklās lūpas, atkal nopūtās un uz brāli paskatijies piebilda: „Jā, tu esi laimīgs: Tev nav zemes, un tu neesi eaistijies ar sievietēm."

Un Vangs Tīģeris ar lepnu nicināšanu atbildēja:

„Es sievietes nemaz nepazīstu."

Viņš bija laimīgs, kad četras dienas bija pagājušas un viņš varēja apmesties Vanga Vidējā pagalmos.

Otrā brāļa namā apmeties, Vangs Tīģeris nevarēja vien nobrīnīties, ka te viss bija citādi un namā valdija jautrība, par spīti bērnu ķildām un kautiņiem. Viss troksnis un jautrība nāca no Vanga Vidējā sievas un koncentrējās ap to. Tā bija skaļa, nepagurstoša sieviete, kad viņa runāja, visa māja skanēja, tik veselīga un skaļa viņa bija. Desmitām reižu dienā viņa noskaitās, saķēra bērnus, sasita tiem galvas kopā vai atvēzējusi kailu roku

— aproces viņa vienmēr bij atlocijusi augšpus elkoņiem

— cirta kādam no tiem skaļu pļauku, tādēļ mājā no rīta līdz vakaram skanēja kliedzieni un brēcieni, un arī kalpones bija tikpat mutīgas kā kundze. Un tomēr viņa pēc savas dabas mīlēja bērnus un bieži saķēra garām skrejošu nerātni un piespieda degunu tam pie maigā kakla. Viņa bija ļoti taupīga, bet kad bērns raudāja un lūdzās naudu augļu cukuram vai karstu saldumu tasei, ko pārdeva apkārt staigājoši tirgotāji, cukurotām baltērkšķa ogām vai citiem gardumiem, ko bērni tā mīl, viņa vienmēr parakņājās azotē un izvilka vara grasi. Pa šo priecīgo un trokšņaino namu mierīgi un aukstasinīgi staigāja Vangs Vidējais, savas domas domādams, ar visiem, apmierināts, ar sievu pilnīgā saticībā dzīvodams.

Šais dienās Vangs Tīģeris atbīdija pie malas' visus savus godkārīgos nolūkus un dzīvoja brāļa namā, kamēr viņa ļaudis atpūtās un dzīroja, un daudz kas šai namā viņam ļoti iepatikās. Viņš saprata, kādēļ bakurētainais brāļadēls no šīs mājas pie viņa bij ieradies priecīgs un smaidīgs, un kādēļ otrs brāļadēls vienmēr bija kautrīgs un bailīgs. Viņš redzēja, ka brālis ar sievu dzīvoja drau-dzīgi, un ka bērni dzīvoja pārticībā, kaut arī tos ne visai bieži mazgāja un ne visai stingri uzraudzija, ja daudz, tad dienu pabaroja un vakarā kaut kur apguldija. Bet visi bērni šai namā bija priecīgi, Vangs Tīģeris tos pastāvīgi novēroja un sirds viņam savādi sažņaudzās. Starp tiem bija kāds piecu gadu puisēns, un uz to Vangs Tīģeris ska-tijās biežāk nekā uz citiem, jo šis bija visveselīgākais un glītākais bērnu vidū, un nezin kas Vangu Tīģeri vilka pie tā. Bet kad viņš nedroši izstiepa roku un gribēja bērnam dot vara naudas gabalu, zēns tūliņ beidza smieties, iebāza pirkstu mutē un tēvoča bargajā sejā paskatijies papurināja galvu un aizbēga. Un šī atteikšanās Vangu Tīģeri dziļi aizskāra, it kā zēns zinātu, ko dara, kaut arī Vangs Tīģeris centās smaidīt un izlikties, ka uzskata to par joku.

Tā Vangam Tīģerim pagāja šīs septiņas dienas. Dīkā dzīvodams, viņš daudz ko pārdomāja, un tā kā abas mājas bija. pilnas bērniem, viņš vēl skaidrāk sajuta, cik ļoti tam trūka dēla, ar kuru tam būtu asins saites. Viņš domāja arī par sievietēm — pagalmā bija daudz kalpoņu un jaunu verdzeņu, un reizēm, redzēdams slaidu meiteni, kas viņam muguru pagriezusi darija kādu darbū, viņš sajuta savādu, bet patīkamu satraukumu un atcerējās, ka kādreiz šai pašā pagalmā, kur bija pagājuši viņa jaunība, tāpat strādāja arī Firziķa Zieds. Bet kad meitene pagriezās ar seju pret viņu, viņš samulsa kā arvien, un tas bija tādēļ, ka jaunībā viņš bija pārdzīvojis tik lielu satricinājumu, ka viņa dzīves prieka avoti bij izsīkuši, un tagad katras sievietes seju redzot sirds viņam sažņaudzās un viņš steidzīgi novērsās.

Taču aiz darba trūkuma un iekšēja saviļņojuma viņš nevarēja norimt uz vietas, un kādu dienu Vangs Tīģeris nolēma apciemot Lotospuķi, jo senajās dienās viņas pagalmā tas visbiežāk bija redzējis Firziķa Ziedu, un viņam klusībā gribējās atkal redzēt šīs istabas un pagalmu. Viņš gāja pie Lotospuķes, iepriekš sūtīdams kalpotāju ar pieteikumu, un Lotospuķe piecēlās viņam pretī no galda, pie kura tā spēlēja kauliņus ar savām draudzenēm, citu bagātu namu vecenēm. Bet viņš tur nepalika ilgi. Vangs Tīģeris pārlaida skatu istabai, atcerējās to un nožēloja, ka bija nācis; viņu atkal pārņēma nemiers, un negribē* dams ilgāk palikt, viņš piecēlās no vietas, bet Lotospuķe, nesaprazdama, kas tam noticis, glaimīgi teica:

„Paliec, man ir podiņš ar cukurotu ingveru, saldās lotosa saknes un dažādi saldumi, kas jauniem vīriešiem garšo! Es vēl neesmu aizmirsusi, kādi ir jaunie vīrieši, nē, lai gan veca un resna, es tomēr atceros jūsu vājības!"

Viņa uzlika roku tam uz pleca, iesmējās saviem treknajiem smiekliem un pamirkšķināja tam ar acīm. Viņš tūliņ sajuta riebumu pret šo sievieti, saslējās, atvainojās un ātri izgāja ārā. Bet vēl caur pagalmu ejot viņam ausīs skanēja veceņu ķērcošie smieķli pie spēju galda.

Kaut arī viņš aizgāja, atmiņas viņu vēl arvien mori-ja, un tās atvairīdams viņš pūlējās' sev iestāstīt, ka viņa dzīve tagad nebija šeit, bet tālu no šejienes, un ka laiks doties ceļā, un ka izpildijis savu pienākumu un apmeklējis tēva kapu, kas tagad, pirms lielā pasākuma bija gluži nepieciešami, viņš atkal aizbrauks no šejienes. Un nākamā rītā, sestā dienā, ko tas pavadija pie brāļiem, viņš teica Vangam Vidējam:

„Ilgāk nevar palikt, vēl tikai apmeklēšu tēva kapu, sadedzināšu smaržu zāles un jāšu projām, citādi mani ļau dis palaidīsies slinkumā, bet viņiem vēl tāļš un grūts ceļš priekšā. Man vajag naudas. Cik tu man dosi?"

Vangs Vidējais atbildēja:

„Došu tev katru mēnesi tik, cik norunājām."

Vangs Tīģeris nepacietīgi iesaucās:

„Tici droši, atdošu tev visu, ko no tevis aizņemšos! Tagad iešu pie tēva kapa. Bet tu parūpējies, lai brāļadēli sagatavojas ceļam un lai tie šodien nepiedzeras un nepār ēdas, jo rīt mēs gaismai austot dosimies ceļā!" Un viņš aizgāja; klusībā nožēlodams, ka atkal jāņem, līdzi vecā kā brāļa dēls, jo viņš nezināja, kā atteikties, neapvainojot brāli. Viņš paņēma no mājas krājuma kvēpināmās zāles un gāja uz tēva kapu.

Vang*Lungam dzīvam esot tēvs ar dēlu nebija vārē» juši satikt, un Vangam Tīģerim bija bijusi grūta bērnība, jo tēvs bija nolēmis, ka jaunākajam dēlam jāpaliek pie zemes, un Vangs Tīģeris bij audzis zemi nīzdams. Tuvodamies vecajai māla mājai, kas viņam tagad piederēja, Vangs Tīģeris juta naidu pret to; tur viņš bija pavadījis savu jaunību, bet viņš to nemīlēja, jo šī māja kādreiz bija bijusi Vanga Tīģera cietums, un viņam likās, ka viņš no tās nekad neatbrīvosies. Viņš meta līkumu ap māju un caur nelielu birzi tuvojās kalnam, kur bija dzimtas kapi. Ātriem soļiem kapam tuvodamies, viņš izdzirda klusas raudas un brīnijās: viņš zināja, ka Lotospuķe spēlēja kārtis un ka vispār tā nevarēja būt viņa. Viņš gau sināja soļus un tuvāk piezadzies paskatījās caur krūmiem. Tik savāda skata viņš nekad nebija redzējis: Firziķa

Zieds gulēja zālē, galvu uz Vang-Lunga kapa, un raudā ja, kā sievietes raud, kad domā, ka tuvumā neviena nav un nav jābaidas nelūgtu mierinātāju. Viņai blakus ru dens saulē sēdēja viņa māsa, muļķīte, ko tas jau ilgus ga dus nebija redzējis, un arī tagad, kaut viņas mati jau bija gandrīz pilnīgi sirmi un seja grumbās sarukusi, viņa vēl arvien rotaļājās ar sarkanu lupatiņu, satīdama un atlocīdama to un priecādamās, kā saule atmirdzēja sarkanajā drēbē. Un paklausīgi viņu aiz svārku malas turēdams, kā bērni dara, mīlama cilvēka lūgumam paklausot, sēdēja mazais kroplis — kuprītis. Tas skatijās uz raudošo sievieti un viņam drebēja lūpas, likās, ka viņš tūliņ sāks tai līdzi raudāt.

Vangs Tīģeris pārsteigts apstājās' kā zemē iegrimis, klausijās Firziķa Zieda klusajās gaužajās raudās, kas cēlās it kā no viņas būtnes dziļumiem, un pēkšņi sajuta,_ka vairs nespēja ilgāk klausīties. Viss vecais naids pret tēvu atkal pamodās viņā un to viņš nespēja paciest. Viņš nometa kvēpināmās zāles turpat kur stāvēja, pagriezās un soļoja projām, grūti nopūzdamies un pats nedzirdēdams savas nopūtas. Viņš gandrīz skriešus devās pāri laukam, tikai vienu domu prātā turēdams, ka viņam jāaiziet no šejienes, no šīs zemes, no šīs sievietes, un jāatgriežas savā darbā. Viņš gāja pār laukiem, zem rudens saules skopajiem, spožajiem un vēsajiem stariem, bet nekā nemanija un neredzēja apkārtnes skaistuma.

Gaismai austot Vangs Tīģeris piecēlās un sēdās ru dajā zirgā, un zirgs nevarēja nostāvēt mierā un nepacie tīgi kašņāja bruģi, un pakavu troksnis tālu atbalsojās vēsajā gaisā, un Bakurētainais, azaidā krietni paēdis, arī sēdās sava ēzeja seglos un viņi ap mājas stūri piejāja pie Vanga Vecākā vārtiem pēc viņa dēla. Viņi vēl nebij apstājušies, kad pa vārtiem izskrēja kāds kalps un skrie dams sauca:

„Kāda nelaime, kāds posts nācis pār šo namu!"

Un viņš neapstādamies aizskrēja tālāk.

Vangs Tīģeris juta, ka viņā modās īgnums, un viņš uzkliedza:

„Kāda vēl nelaime? Nelaime tā, ka saule jau uzle kusi, bet es vēl netieku projām!"

Bet kalps pat nepagriezās atpaka].

Vangs Tīģeris sirsnīgi izlamājās un teica Bakurētai-najam:

„Tavs brālēns mani tikai apgrūtina, labuma no viņa nebūs nekāda. Ej, sameklē viņu un saki, ja viņš tūliņ nenāks, es viņu atstāšu mājās."

Bakurētainais tūliņ noleca no vecā ēzeļa un iemetās namā.

Vangs Tīģeris arī nokāpa no zirga, bet nesteigdamies, iegāja vārtos un padeva vārtsargam pavadu. Bet viņš vēl nepaspēja ne soli paspert, kad Bakurētainais atkal iznāca, bāls kā spoks, un tik grūti elpodams, it kā būtu skrējis ap pilsētas mūriem. Viņš aizelsies čukstēja:

„Viņš nenāks, viņš miris— pakāries!"

„Ko tu saki, mazais pērtiķi?" Vangs Tīģeris iesaucās un metās uz priekšu, vecākā brāļa mājā

Tur valdija chaoss, un visi mājas iedzīvotāji, vīrieši un sievietes, kalpi un kalpones drūzmējās pagalmā ap kā? du priekšmetu, kas gulēja zemē, un troksni un kliedzie nus pārspēja sievietes spalgās vaimanas, — tur kliedza jaunekļa māte. Vangs Tīģeris atgrūda ļaudis, un kad drūzma pašķīrās, viņš ieraudzija Vangu Vecāko. Viņa tuklā seja bija dzeltena kā vasks, asarām pārplūdusi, viņš bija nometas ceļos un atbalstija dēla galvu. Jaunekļa ķermenis guioja zemē zem skaidrās rīta debess, un galva tam bij atkārusies tēva rokās. Viņš bija pakāries savā jostā, ko tas bija piesējis pie griestu sijas, tai istabā, kur tas gulēja kopā ar vecāko brāli, bet brālis nekā nebija dzirdējis un līdz rītam nogulējis cietā miegā, jo vakarā bija pārnācis no kādas iedzeršanas. Rītam austot pamo^ dies, viņš bij ieraudzijis nokārušos tievo ķermeni un sā kūmā nodomājis, ka tas brāļa mētelis, un vēl pabrīnijies, kādēļ tas pakārts pie griestiem, bet tad, uzmanīgāk ie skatijies, viņš bija sācis kliegt un sacēlis kājās visu māju.

Vangs Tīģeris, kuram kāds no pūļa pastāstija noti' kušo, bet stāstītājam palīdzēja divdesmit citi, stāvēja un savādām jūtām noskatijās mirušajā; viņš jaunekli tā nožēloja, kā nekad nebija žēlojis viņam dzīvam esot. Та gad viņa nedzīvais ķermenis likās ļoti mazs un viegls. Vangs Vecākais paskati jās apkārt, ieraudzija brāli un rau dādams teica:

„Ne mūžam nevarēju iedomāties, ka viņš labāk vēlas mirt nekā iet tev līdzi! Laikam gan tu biji ļoti ļauns pret viņu, ja viņš tevi tā ienīdis! Vari būt laimīgs, ka esi mans brālis, citādi es —“

„Nē, brāli, es neesmu bijis ļauns pret viņu,“ Vangs Tīģeris atbildēja, daudz maigāk nekā parasti mēdza runāt. „Es pat viņam nopirku ēzeli, kad citi par viņu vecāki gāja kājām. Bet es arī nevarēju iedomāties, ka viņam pietiks drosmes mirt. Es būtu viņu iztaisijis par cilvēku, ja būtu zinājis, ka viņam pietiek spēka mirt.“

Vangs Tīģeris ilgi stāvēja un skatijās. Bet tad atkal sākās juceklis, atgriezās kalpi, kas bija skrējuši pēc zīlnieka, tiem līdzi ieradās priesteri ar bungām un visi tie, kuru pienākums ierasties mājā līdzi nāvei; šai burzmā

Vangs Tīģeris atkapās sānis un viens palicis aizlūdza par mirušo.

Lūgšanas noskaitījis un izpildijis visu, kas viņam kā brālim bij jādara tuvinieku namā, kur notikusi nelaime, Vangs Tīģeris sēdās zirgā un jāja projām. Ce]ā viņam pa-lika vēl skumjāk ap sirdi, bet viņš saņēma drosmi, atkal un atkal atcerēdamies, ka nekad nebij jauneklim sitis, nekad nebija Jauni pret to izturējies, — kas tad varēja zināt, ka viņš izmisumā pieliks sev rokas, — un pūlējās sev iestāstīt, ka debesis tā nolēmušas un zēns nebija va-rējis tam izbēgt, jo ikviena cilvēka dzīve ir debesu varā.

Tā viņš centās aizmirst nabaga jaunekli un to, kā viņa galva bija nokārusies pār tēva roku, un klusībā sev teica:

„Jā, var redzēt, ka arī dēli ne ikreiz sagādā prieku!“

Tā mierinādamies viņš juta, ka tam palika vieglāk, un viņš laipni teica Bakurētainajam;

„Nu, brāļadēls, mums priekšā tāls ceļš, nekavēsimies ilgāk!"

XII

Vangs Tīģeris uzšāva zirgam ar ādas pātagu, ko tas nēsāja līdzi, ļāva tam vaļu un zirgs kā putna spārniem aizdrāzās pār lauku. Diena bij izdevīga tādam lielam pasākumam, kādu Vangs Tīģeris bija nodomājis. Debesis bija skaidras, pūta stiprs un ass, svaigs vējš; tas šūpoja kokus uz visām pusēm, brāzmām iekrizdams birzīs, norāva zariem pēdējās lapas, dzina putekļus pa ceļiem un virpuļoja pār nopļautiem laukiem. Un Vangs Tīģeris juta, ka šis vējš aizpūta no dvēseles visu nemieru, un viņš ar nolūku izraudzijās ceļu, kas veda tālu garām māla mājai, un mezdams lielu līkumu ap to vietu, t kur dzīvoja Firziķa Zieds, viņš sev teica:

„Kas pagājis, pagājis, tagad man jādomā par savu varu un slavu."

Tā sākās diena, un pār laukiem iznira milzīga mirdzoša saule, bet Vangs Tīģeris acis nemirkšķinādams skatījās tanī un domāja, ka šai dienā pati debess tam bij uzspiedusi zīmogu un viņš sasniegs diženumu, jo tāds viņa liktenis.

Agrā rītā Vangs Tīģeris iejāja ciemā, kur mita viņa ļaudis, un vīrs ar zaķa lūpu iznāca viņam pretī un teica:

„Labi, ka atjāji, kungs, jo ļaudis atpūtušies, paēduši un paliek nemierīgi, ilgodamies vēl lielākas brīvības/4

„Tad sapulcini tos un pēc azaida dosimies ceļā!4* Vangs Tīģeris sauca. „Rīt mums jā būt jau pusceļā uz mūsu zemi.44

Tais dienās, kad Vangs Tīģeris dzīvoja Vanga Vidējā namā, viņš daudz bija domājis par to, kādu zemi ņemt savā varā; viņš apspriedās ar brāli, kas bij uzmanīgs un sapratīgs, un viņiem likās, ka apgabals pie kaimiņu provinces robežas šim nolūkam bija vislabāk piemērots un ka grūti bij atrast labāku zemi par to. Šis apgabals bija diezgan tālu no Vanga Tīģera dzimtenes un liela posta gadijumā viņam nebūtu jāatņem pēdējais saviem kaimiņiem, bet tomēr tik tuvu, ka viņš varēja patverties pie savējiem, ja tam būtu lemts karā zaudēt. Bez tam sidrabu, kas viņam bija vajadzīgs pirms varas sagrābšanas, varēja nogādāt daudz nebaidoties no laupītājiem. Tā zeme bij izdaudzināta ar savu auglību, un bads to apgabalu nepiemeklēja bieži; tur bij augstas un zemas vietas, tur bij arī kalni, kur varēja paslēpties atkāpšanās laikā. Un vēl tur cauri gāja lielais ceļš no Ziemeļiem uz Dienvidiem, un arī no ceļiniekiem varēja ņemt nodevas par šā ceļa lietošanu samērā ar viņu peļņu. Tur bij arī divas trīs lielas pilsētas un viena mazāka, un Vangs Tīģeris tur nebūtu bijis atkarīgs vienīgi no zemniekiem. Šī zeme bija vērtīga vēl tādēļ, ka tā ražoja vislabākos graudus vīna dedzināšanai, un ļaudis tur nebija pārāk nabadzīgi.

Blakus visām šīm priekšrocībām bija tikai viens ļaunums — šim apgabalam jau bija savs karakungs, un Van-gan Tīģerim tas vispirms bij jāpadzen, jo neviena zeme iiav tik bagāta, lai uzturētu reizē divus karakungus. Kas viņš tāds bija, kāda rakstura cilvēks un kādi viņa spēki, to Vangs Tīģeris nezināja un no brā]iem nekā noteikti nevarēja izzināt, atskaitot to, ka viņu mēdzot saukt par Leopardu, dīvaini slīpās pieres dēļ, un kā tas esot cietsirdīgs valdnieks un tauta to neieredzot Tādēļ Vangs Tīģeris zināja, ka labāk bija slepeni piezagties šīs zemes robežām nekā iet atklāti un droši. Nē, bij jāiet paslepšus, jāsadala ļaudis mazos pulciņos, lai tie neizskatītos bīstamāki par izbēgušiem kareivjiem, jāatrod slēptuve kaut kur kalnos, un no tās jāizsūta uzticami vīri pa visu zemi, lai izzinātu, kāds bija šis ģenerālis, jo Vangam Tīģerim ar viņu bij jākaro par zemi, kuru Vangs Tīģeris jau uzska-tija par savu, paša likteņa novēlētu.

Viņš darija, kā bija nodomājis. Kad no ciemiem sapulcējās viņa kareivji un viņš pārliecinājās, ka visi paēduši un ka stiprais vīns tiem dos siltumu aukstajā vējā, kas cīnijās ar uzlecošās saules siltumu, kad bija parūpējies, lai par visu būtu pieklājīgi samaksāts, apjautājies zemniekiem: „Vai mani ļaudis jums nedarija pāri?** un noklausījies priecīgu atbildi: „Nē, nekādā ziņā, labi būtu, ja

visi kareivji būtu tādi kā tavi,** — Vangs Tīģeris ļoti apmierināts paveda kareivjus tālāk no ciemiem, un kad tie sastājās apkārt, pastāstija tiem par zemi, uz kurieni bija nodomājis tos vest.

„Labākas zemes par šo nav nekur, bet jākaro būs tikai ar vienu karakungu. Un vīns tur tik stiprs, kādu jūs vēl nekad neesat baudijuši.**

To dzirdot, ļaudis sāka priecīgi kliegt:

„Ved mūs turp, priekšniek, — mēs vienmēr esam ilgojušies pēc tādas zemes!**

Un Vangs Tīģeris smīnēdams viņiem atbildēja:

„Tas nav tik viegli, vispirms jāiet izlūkot, kādi tā karavadoņa spēki, kas valda pār šo apgabalu. Ja viņa karaspēks pārāk liels, lai mēs ar to cīnītos, būs jāpūlas atvilkt viņa ļaudis mūsu pusē. Lai katrs no jums kļūst par spiegu, klausas un izlūko, Neviens nedrīkst zināt, kādēļ esam nākuši šurp, citādi esam pazuduši. Es iešu pa priekšu un uzmeklēšu vietu, kūr ierīkot nometni, un mans uzticības vīrs paliks pie tās zemes robežas, ciemā, ko

•Dēli.

sauc par Miera Ieleju. Viņš paliks tējnīcā, par kuru es-mu dzirdējis, tā ir pēdējā tējnīca ielas galā, un pie durvīm izkārtne, ka dabūjams vīns. Viņš jūs tur gaidīs un pa-teiks jums, kā sauc vietu, kur jums likšu sapulcēties. Tagad jums jāizklīst, jāiet pulciņiem pa trim, pa pieciem vai septiņiem, it kā jūs būtu izbēguši kareivji un klejotu bez mērķa, bet ja kāds jautā, uz kurieni ejat, tad vaicājiet, kur Leopards, it kā jūs gribētu iestāties viņa karaspēkā. Uzturam es jums katram izsniegšu trīs sidraba gabalus. Un es jums visiem saku reizi par visām reizēm, ja dzirdēšu, ka kāds no jums dara pāri mierīgiem iedzīvotājiem un aiztiek nebrīvas sievietes, tad es nejautāšu, kas to darijis, bet viena vietā nokaušu divus, kas man gadīsies ceļā.“

Tad kāds kareivis iesaucās:

„Vai tad mēs nekad nedrīkstēsim darīt to, ko citi kareivji dara?“

Un Vangs Tīģeris viņam bargi atbildēja:

„Kad atļaušu — ne agrāk! Jūs vēl neesat karojuši, bet jau gribat saņemt algu, kāda pienākas tikai uzvarētā-jiem.“

Kareivis izbijās un apklusa, jo Vanga Tīģera straujā daba bija pazīstama, un visi zināja, ka viņš drīz ķērās pie zobena, un viņu nevarēja pielabināt ne ar atjautīgu vārdu, ne jautru joku, pateiktu vietā. Bet daudzināja arī viņa taisno prātu, un šie ļaudis, kas viņam sekoja, bija 6avā ziņā godīgi un saprata, ka viņam taisnība. Tiesa, viņi vēl ne reizes nebija karojuši, tādēļ viņi nolēma gaidīt, kamēr tiem bija pajumte, uzturs un nauda.

Vangs Tīģeris pats noskatijās, kā viņi sadalijās mazos pulciņos,, tad viņš tiem izdalija naudu no sava krājuma un kopā ar Bakurētaincs kas jāja uz ēzeļa, un Za-ķalūpu, kam tas kādā ciemā bija nopircis zirgēzeli, bez sargiem devās uz ziemeļaustrumiem.

Kad Vangs Tīģeris sasniedza tā apgabala robežu, par kuru tam bija stāstīts, viņš palaida rudo zirgu auļos un uzjājis kalna virsotnē, kas bij uzmesta virs kāda bagātnieka kapa, sāka vērot apkārtni. Nekad viņš nebija re-1Я0

dzējis skaistākas zemes par šo, tā izpletās viņa priekšā gan nelieliem pakalniem, gan lēzenām ielejām, kur vāji zaļoja ziemas kviešu jaunie asni. Ziemeļaustrumos pa* kalni izauga kalnos ar smailām virsotnēm, un atsevišķas klintis iezīmējās skaidrajās debesīs. Ļaudis te dzīvoja nelielās sādžās un ciemos, labās māla mājās; starp tām nebija sakritušu būdu, un daudzas mājas bij jumtas ar pēdējās ražas svaigajiem salmiem. Tuvākajās sētās vārē* ja saskatīt salmu kaudzes, iztālim kladzināja vistas, kas tikko bij izdējušas olas, un reižu reizēm vējš atnesa līdz Vangam Tīģerim dziesmas skaņas, ko zemnieks dziedāja laukā strādādams. Tā bija skaista zeme, un viņa sirds priekā drebēja tādu skaistumu redzot. Bet viņš nedomāja jāt pār laukiem kareivja drēbēs savā sarkanajā zirgā, lai pirms laika neizplatītos baumas par karu. Nē, Vangs Tīģeris skatijās un vēroja aplinku ceļu uz kalniem, kur varēja paslēpties ar kareivjiem un izlūkot ienaidnieka spēkus, kamēr neviens vēl nezināja, ka viņš ieradies.

Lēzena pakalna piekājē bija mazs ciems, tas piero-bežas ciems, par kuru viņš bija stāstījis saviem ļaudīm. Tas aizstiepās vienā garā ielā, un Vangs Tīģeris pagrie-za zirgu un iejāja tanī, un abi pavadoņi tam sekoja. Bi-ja tā stunda, kad zemnieki pārnāk no laukiem ciemā, un ciema tējas nams bija pilns zemniekiem, kas dzēra tēju vai strēba no krūzēm kviešu vai griķu miltu putru. Vi-ņiem blakus uz grīdas stāvēja tirgū iztukšotu grozu kaudzes; ielā pakavu troksni izdzirduši, ļaudis izbrīnā pacēla acis un mutes iepletuši noskatijās, kā Vangs Tīģeris aizjāja garām. Viņš arī atskatījās uz tiem, vērodams, kas tie par ļaudīm, un priecājās, ka viņi tik skaisti, stipri un iedeguši, tik labsirdīgi un paēduši, un klusībā domāja, ka bija labi izraudzijies savu zemi, ja te dzīvoja tādi ļaudis. Bet atskaitot šo vienu skatienu, viņš izturējās kā ceļinieks, kas tikai jāj garām, uz tālu vietu dodamies.

Ielas galā bija tējnīca, par kuru tam bija stāstīts, un pavēlējis saviem pavadoņiem pie durvīm pagaidīt, viņš apturēja zirgu, nokāpa un aizkaru no ieejas atvilcis iegāja veikalā. Tur neviena nebija, jo tā bija pavisam maza tējnīca ar vienu vai diviem galdiņiem viesu vajadzībām, un Vangs Tīģeris apsēdās pie galda un uzsita uz tā ar dūri. Izskrēja kāds zēns, bet bargā viesa izbijies ieskrēja atpakaļ pie tēva, veikala īpašnieka, un tas iznāca un ar saplīsušo priekšautu galdu slaucīdams godbijīgi jautāja:

„Kāda vīna vēlies, viesa kungs?“

„Kāds tev ir?" Vangs Tīģeris atjautāja.

Veikalnieks atbildēja:

„Man ir jauns sorgo vīns, ko te audzē. Nav labāka vīna par to; viņu sūta uz visām provincēm un man liekas — pat uz galvaspilsētu ķeizaram/'

Vangs Tīģeris nicīgi pasmīnēja un teica:

„Vai jūs savā ciemā vēl neesat dzirdējuši, ka mums vairs nav ķeizara?"

Veikalnieka seja bailēs pārvērtās, un viņš čukstēja:

„Nē, neesmu dzirdējis. Kad viņš mira? Bet varbūt viņam ar varu atņēma troni? Kas tad ir mūsu jaunais ķeizars?"

Vangs Tīģeris pabrīnījās, ka bija vēl tādi nezinātāji, un nicīgi atbildēja:

„Mums nemaz nav ķeizara."

„Kas tad mūs valda?" veikalnieks apjucis jautāja, it kā šī jaunā nelaime to būtu pārsteigusi.

„Tagad ir juku un cīņu laiks," Vangs Tīģeris atbildēja. „Valdītāju daudz, un nav zināms, kurš no tiem gūs virsroku. Tagad tāds laiks, kad katrs var pacelties slavā."

Tā viņš sacija un slavas kāre, kas viņā bija par visu stiprāka, pēkšņi uzliesmoja viņa sirdī, un viņš sevī nodomāja: „Un kādēļ es nevaru tas būt?" Bet skaļi Vangs Tīģeris nekā neteica; viņš sēdēja pie nekrāsotā galda un gaidija, kad atnesīs vīnu. Veikalnieks ienāca atpakaļ un atnesa kausu ar vīnu, un viņa seja liecināja, ka viņš bija ļoti uztraukts.

„Nav labi dzīvot bez ķeizara," viņš teica Vangam Tīģerim, „tas ir tikpat kā ķermenim zaudēt galvu. Visur sākas nemiers, un neviena nav, kas valda. Ļaunu vesti tu man atnesi, kungs, labāk nekā nebūtu teicis, jo tagad es to vairs nevarēšu aizmirst. Esmu mazs cilvēks, un man tas neizies no prāta, un lai cik mierīga dzīve mūsu ciemā, efc vienmēr baidīšos par rītdienu/*

Viņš nolaida acis un ielēja tasē silto vīnu. Bet Vangs Tīģeris neatbildēja, jo viņa domas bija tālu no šā mazā cilvēka, un pats viņš priecājās, ka tagad bija tādi laiki. Viņš ielēja vīnu un ātri to izdzēra. Tas izlija pa visu ķermeni, stiprs un karsts, iesitās galvā, un viņa vaigi pietvīka sārti. Viņš nedzēra daudz, tikai dažas tases, samaksāja par izdzerto un bez tam vēl par vienu tasi, ko tas iznesa savam uzticības vīram. Tas pateicīgi satvēra tasi abām rokām un nogaršoja vīnu, lakdams to kā suns, tad viņš atlieca galvu un ielēja vīnu mutē, jo no šķeltās augšlūpas tam dzerot nebija nekāda liela labuma.

Vangs Tīģeris iegāja atpakaļ veikalā un jautāja tirgotājam:

„Un kas valda pār šo zemi?**

Tirgonis paskatijās apkārt, bet tuvumā neviena nebija, un viņš klusākā balsī teica:

„Laupītāju virsnieks, ar palamu Leopards. Tas ir cietsirdīgs un ļauns cilvēks. Mums visiem viņam jāmaksā mesli, citādi viņš mums uzbrūk ar saviem neliešiem un tie kā kraukļi apēd visu. Mēs visi ilgojamies no viņa atbrīvoties!**

„Vai tad nav neviena, kas ar viņu cīnītos?** Vangs Tīģeris nevērīgi jautāja, apsēzdamies pie galda, it kā tie nieki vien būtu un viņu neinteresētu. Un lai izliktos vēl nevērīgāks, viņš piebilda: „Atnes man kannu zaļas tējas. Vīns dedzina kaklā kā uguns.**

Saimnieks atnesa tēju un atbildēja Vangam Tīģerim: „Neviena, kungs! Mēs žēlotos augstākai varai, ja tas ko līdzētu. Reiz mēs gājām uz provinces pilsētu, kur dzīvo mūsu provinces pārvaldnieks. Mēs viņam visu izstāstījām un lūdzām sūtīt kareivjus, teicām, lai viņš lūdz papildu spēkus arī no sava priekšnieka; domājām, ka kopīgiem spēkiem tiem varbūt izdosies padzīt mūsu apspiedēju. Bet kad šie kareivji ieradās, tad izrādījās, ka

Ш

tie bija cietsirdīgi ļaudis, viņi ilgi dzīvoja mūsu mājās, ar varu ņēma mūsu meitas, ēda cik gribēja, nekā nemaksāja un beidzot kļuva mums par nepanesamu nastu. Bez tam viņi bija tik gļēvi, ka bēga kur kurais, tiklīdz saoda pulvera smaku, un laupītāji pēc tam palika vēl pārdrošāki. Mēs atkal gājām pie pārvaldnieka un lūdzām, lai tas sauc savus kareivjus atpakaļ. Bet iznāca vēl ļaunāk, jo daudzi no tiem kareivjiem bija piebiedrojušies laupītājiem, aizbildinādamies, ka tiem sen neesot maksāta alga, bet bez ēšanas tie nevarot dzīvot, un mums bija vēl ļaunāk nekā pirms tam, jo kur kareivis iet, tur tas ņem šauteni līdzi. Un tas vēl būtu nieks: pārvaldnieks, kas dzīvo

pilsētā, atsūtija pie mums savus nodokļu ievācējus un tie aplika mūs, zemniekus un tāpat veikalniekus, vēl lielākiem nodokļiem, teikdami, ka valstij mūsu dēļ bijuši lieli izdevumi un mums par to jāmaksājot. Mēs gan labi zinām, ka naudu nedabūja valsts, bet tā aizgāja viņam pa šam par opiju, un no tā laika mēs vairs nelūdzam pālī-dzību, jo domājam, ka labāk uz katriem svētkiem maksāt Leopardam, cik jāmaksā, lai tas mūs pārlieku nežņaugtu. Labi vēl, ka sen nav bijis bada, raža jau vairākus gadus bijusi laba, bet jādomā, ka nu debesis mums drīz sūtīs bada gadu un ka nākotnē mūs gaida grūti laiki. Nezinu, ko mēs tad darīsim."

Vangs Tīģeris tēju dzerdams uzmanīgi noklausijās šo garo stāstu, un tad jautāja:

„Kur šis Leopards dzīvo?"

Tad saimnieks saņēma Vangu Tīģeri aiz piedurknes, pieveda to pie maza loga austrumu pusē un ar līko, vīnā notraipīto pirkstu rādīdams teica:

„Lūk, tur var redzēt kalnu ar divām virsotnēm, to sauc par Divgalvainā Pūķa kalnu. Starp abām virsotnēm ir iedobe, un tai iedobē — laupītāju mītne."

To tikai Vangs Tīģeris gribēja zināt, bet izlikās, ka viņam gar to nebūtu nekādas daļas, un nevērīgi teica, glaudīdams pirkstiem savas cietās lūpas:

„Nu, tad es sargāšos iet šā kalna tuvumā. Un tagad man laiks doties tālāk, es jāju mājās, uz ziemeļiem. Sa ņem naudu, ko esmu tev parādā. Un vīns, kā tu teici, tie* šām labs, stiprs un garšīgs."

Tad Vangs Tīģeris iznāca no veikala, atkal sēdās zir* gā un ar abiem pavadoņiem aizjāja pa nomaļu ceļu, lai vairāk nebūtu jājāj caur ciemiem. Viņš jāja uz augšu, ap* kārtējos kalnos, kur nebija ļaužu, lai gan tālu tie neva* rēja būt, jo zeme visapkārt bij uzarta un visur varēja redzēt sādžas un ciemus. Bet viņš nenovērsa skatienu no divgalvainā kalna un grieza zirgu uz dienvidiem no tā, uz otru kalnu, kas bija zemāks nekā pirmais un vietām priedēm apaudzis,

Visu to dienu viņi jāja klusēdami, jo neviens neiedro* šinājās Vangu Tīģeri uzrunāt, bet ja to darija, tad tikai neatliekamas vajadzības gadijumā. Reiz Bakurētainais gribēja pusbalsī uzdziedāt, jo viņš bija no tiem, kam grūti klusēt, bet Vangs Tīģeris tam nikni uzkliedza, jo nebija tādā omā, lai klausītos dziesmās.

Pievakarē, pirms saules rieta, viņi sasniedza tā prie* dēm apaugušā kalna piekāji, uz kuru tie ilgas stundas bij jājuši, un Vangs Tīģeris nokāpa no pagurušā zirga un pa rupjiem akmens pakāpieniem sāka kāpt kalnā. Pakāpieni veda uz virsotni, un viņš gāja pa priekšu, bet pavadonis tam sekoja, un dzīvnieki klupa pār akmeņiem, bet kalns kļuva a,r katru soli stāvāks, ceļš veda pār klintīm, šur un tur starp akmeņiem un kokiem spīdēja kalnu strauti, un visur auga augsta un bieza zāle. Sūna, kas klāja ak* meņus, bija mīksta, un tanī gandrīz nemanija pēdu, it kā pa šo teku nebūtu staigājuši vairāk kā divi vai trīs cil* vēki. Ap saules rietu viņi sasniedza kalna ceļa galu, tas beidzās pie tempļa, kas bija celts' no neaptēstiem акте* ņiem un piekļāvās klintij, tā ka šī klints tam bija dibena sienas vietā. Koki gandrīz pilnīgi aizsedza templi, bet izbalējušās sarkanās sienas varēja tālu redzēt, jo tās gai ši apspīdēja rietošā saule. Templis bija neliels, vecs un pussagruvis, un vārti bij aizslēgti.

Vangs Tīģeris piegāja pie tempļa un ilgi stāvēja, pie licis ausi pie aizvērtajiem vārtiem. Bet nekā nevarēja dzirdēt, un viņš sāka klauvēt ar ādas pātagas kātu. Ilgu bridi neviens nenāca, tad viņš sāka nikni un sparīgi klau* dzināt. Beidzot vārti drusku pavērās un parādijās skūta garīdznieka seja, ļoti veca, grumbaina seja. Un Vangs Tīģeris teica:

„Mēs meklējam naktsmājas/* un viņa balss skanēja rupji, skarbi un skaidri apkārtnes klusumā.

Bet garīdznieks vēl drusciņ pavēra vārtus un smalkā vārgā balsī piebilda:

„Vai tad ciemos nav traktieru un tējas namu? Mēs te esam tikai daži cilvēki, kas atteikušies no pasaules un ēdam visvienkāršāko barību; ga]u mēs neņemam ne mu^ tē un dzeram tikai ūdeni.** Un uz Vangu Tīģeri raugoties, viņa vecie ceļi drebēja un locijās.

Bet Vangs Tīģeris atgrūda veco priesteri sānis, gāja iekšā pa vārtiem un uzsauca brāļadēlam un vīram ar za ķalūpu:

„Te ir tieši tā vieta, ko meklējam!**

Vangs Tīģeris soļoja tālāk, nelikdamies priesteri re dzot. Viņš iegāja templī caur galveno zāli, kur stāvēja dievi, līdzīgi pašam templim; tie bija tikpat veci, un zeb tijums bij atlupis no viņu māla ķermeņiem. Bet Vangs Tīģeris pat nepaskatijās uz tiem. Viņš pagāja tiem ga rām un devās blakus telpās, kur dzīvoja priesteri; tur viņš sev izraudzija nelielu istabu, labāku par citām un nesen mazgātu. Te viņš atraisija siksnas un noņēma zo benu no jostas, un uzticamais vīrs gāja pārmeklēt templi un atnesa ēdienu, kaut ari vairāk nekā nevarēja dabūt kā rīsus un kāpostus.

Bet tai naktī Vangs Tīģeris savā izmeklētā istabā gultā gulēdams izdzirda klusus žēlabainus vaidus, kas dobji skanēja no zāles, kur stāvēja dievi, un gāja skatīties, kas tur notika. Zālē bija sapulcējušies pieci veci priesteri ar diviem maziem kalpotājiem, kurus templī bij atstājuši zemnieki, viņu vecāki, pateikdamies par to, ka viņu lūgšanas bij uzklausītas. Viņi visi raudāja, ceļos nometušies Būdas priekšā, kas sēdēja zāles vidū, rokas uz resnā vēdera salicis, un raudādami lūdzās, lai dievs tos glābjot. Zālē dega lāpa un tās liesma plīvoja nakts vējā; nemierīgās liesmas gaismā viņi ceļos nometušies skaļi lūdza dievu.

Vangs Tīģeris noskatijās viņos, ieklausījās viņu vār dos, un beidzot saprata, ka tie lūdza aizsardzību pret vb ņu pašu:

„Glāb mūs, glāb mūs no laupītāja!"

Tad Vangs Tīģeris viņiem skaļi uzkliedza, un pries teri pārsteigumā satrūkās, viņa balsi izdzirduši, un tūliņ uzleca kājās, garajos ģērbos klupdami, — visi, atskaitot veco priesteri, tempļa priekšnieku, kas pakrita gar zemi, domādams, ka pienākusi viņa pēdējā stunda. Bet Vangs Tīģeris viņus mierināja:

„Vecie vīri, es jūs neaizskaršu! Redziet, man sidraba diezgan, kam jūs manis baidāties?"

Un viņš atvēra maku, kas tam karājās pie jostas, un parādija sidrabu, ko tas nēsāja līdzi. Un patiesi, sidraba bija tik daudz, cik tie savu mūžu nebija redzējuši, un tad viņš turpināja:

„Man ir sidrabs, un no jums es vairāk nekā neprasu, kā tikai patvērumu templī, kādu tempļos dod katram, kas to lūdz."

Sidrabu redzot priesteri apmierinājās un sarunājās savā starpā:

„Tas būs kāds virsnieks, kas kādu nogalinājis vai sa^ naidojies ar savu ģenerāli, un kam nu jāslēpjas. Par tā diem esam dzirdējuši."

Vangs Tīģeris tiem ļāva domāt, ko tie gribēja, drū* mi smaidīdams iegāja atpakaļ savā istabā un atkal ap gulās.

Nākamā dienā Vangs Tīģeris gaismai austot piecēlās un izgāja pa tempļa vārtiem. Rīts bija miglains, ielejās biezēja mākoņi, kas aizklāja kalna virsotni un šķīra to no citām virsotnēm, un viņš stāvēja viens, visai pasaulei slēpts. Taču vēsums gaisā tam atgādināja, ka ziema ne bija tālu, un ka daudz vēl jāpadara līdz pirmajam snie gam, jo ļaudis paļāvās uz viņu un gaidija, ka viņš tiem apgādās malku, barību un siltas drēbes aukstajam ziemas laikam. Un viņš atgriezās templī un iegāja virtuvē, kur gulēja viņa brāļadēls un uzticamais vīrs. Viņi bij apsegušies salmiem un vēl gulēja. Elpa svilpieniem plūda caur kareivja šķelto lūpu. Viņi gulēja cietā miegā, lai gan kalpotājs salmus jau klēpi pēc klēpja bāza ķieģeļu krāsnī un garaiņu strūkla jau cēlās no katla vāka apakšas. Vangu Tīģeri ieraudzijis, kalpotājs aizbēga un paslēpās.

Bet Vangs Tīģeris viņu nemaz neievēroja. Viņš pamodināja savu uzticamo vīru, lika tam celties; paēst un steigties uz tējnīcu, lai nepalaistu garām kareivjus, kam tur šorīt bij jāierodas. Tas piecēlās^1 kājās un miegaini grīļodamies abām rokām berzēja seju un neglīti žāvājās. Viņš ātri apģērbās, un ar krūzi no verdošā katla pasmēlis, paēda karsto sorgo biezputru, ko tempļa apkalpotājs vā-rija. Tad viņš sāka kāpt lejā pa kalna nogāzi, un ja ska-tijās no mugurpuses, viņš izskati jās stalts vīrs, un Vangs Tīģeris noskatijās tam pakaļ, lepodamies ar viņa padevību.

Tai dienā, gaidīdams, kamēr viņa ļaudis sapulcēsies šai vientuļajā vietā, Vangs Tīģeris apdomāja ko tālāk darīt un ko izraudzīties par saviem palīgiem un padomdevējiem. Viņš sadalija ļaudīm darbu: vienus nozīmēja par izlūkiem, citiem uzdeva apgādāt pārtiku, citiem sameklēt malku, citiem mazgāt un lāpīt drēbes un tīrīt ieročus; katram vīram bij jādara savs darbs kopīgajā dzīvē.

Un viņš domāja, ka tie jāvalda stingru roku, jāapbalvo tikai tad, kad tie pelnijuši atalgojumu, un jāatgādina tiem, ka tie visi pilnīgi viņa varā. Viņu dzīvība un nāve tam bij jātur savās rokās.

Bez tam viņš nolēma ikdienas zināmās stundās apmācīt savus ļaudis kara mākslā un veiklībā, lai tie būtu gatavi tai laikā, kad būs jākaro. Viņš nevarēja apmācībām izšķiest patronas, jo to nebija daudz un krājumi bij jātaupa kaujai, bet viņš domāja ko varēja.

Nemierīgu sirdi viņš tos gaidija klusajā kalna virsotnē, un diena vēl nebija galā, kad atnāca vairāk kā piecdesmit vīri, kas bij atraduši ceļu uz kalnu templi, bet nākamās dienas pievakarē — vēl kādi piecdesmit. Daži vīri nemaz neieradās un laikam bij aizbēguši pie kāda cita karakunga. Vangs Tīģeris gaidi ja vēJ divas dienas, bet tie neieradās, un viņš bēdājās, ne par kareivjiem, bet par to, ka tiem līdzi bija zudušas labas šautenes un pilnas jostas ar patronām.

Redzot šo bandu, kas pulcējās viņu klusajā templī, vecie priesteri galīgi apjuka un nezināja ko darīt. Bet Vangs Tīģeris tos mierināja, vairākkārt sacīdams:

„Jums par visu samaksās, un jums nav ko baidīties/* Bet priekšnieks, kas bija tik vecs, ka miesa tam bij izdēdējusi, sarāvusies un piekaltusi pie kauliem, vārgā balsī atbildēja:

„Mēs nebaidāmies, ka mums nesamaksās, bet ir lietas, ko nevar ar naudu samaksāt. Te bija tik klusu, un pašu templi sauca par Svētā Miera templi. Daudzus gadus mēs te dzīvojām tālu no ļaudīm. Bet tagad sanāca tavi vese līgie, dzīvespriecīgie kareivji, un kopš viņu ierašanās mums vairs nav miera. Viņi drūzmējas zālē, kur stāv dievi, visur spļauj, aplaista zemi kur pagadas, pat paša Būdas priekšā, un visos darbos, ko tie dara, viņi ir mežo nīgi un rupji.**

Tad Vangs Tīģeris teica;

„Jums pašiem vieglāk aiziet un aiznest savus dievus nekā man pārveidot savus ļaudis, jo viņi ir kareivji. Ienesiet savus dievus dibens zālē, un es pavēlēšu saviem vīriem, lai viņi tur neiet. Tad jums atkal būs miers.** Redzēdams, ka citas izejas nebija, vecais priekšnieks tā arī izdarija, un viņi pārvietoja dievus ar visiem pamatiem, atskaitot zeltīto Budu, kas bija pārāk liels, un priesteri baidijās to sasist un tā izpelnīties lielu nelaimi. Būda palika zālē pie kareivjiem, bet priesteri tam aizklāja seju ar drēbi, lai viņš neredzētu grēka, kas notika ap viņu, un nenoskaistos.

Tad Vangs Tīģeris no visiem kareivjiem sev izrau dzija trīs palīgus. Vispirms viņš ņēma vīru ar zaķa lūpu, tad vēl divus, vienu, ko sauca par Vanagu, tādēļ ka vi ņam bija ļoti savāds līks deguns kalsenajā sejā un mute plānām lūpām un noslīdējušiem kaktiņiem, un otru, ko sauca par Miesnieku. Miesnieks bija liels, resns vīrs sar= kanu, platu un gludu seju un tik izplūdušiem vaibstiem, kā kad tie būtu ar roku nobružāti. Tas bija spēcīgs, vese līgs puisis, kas tiešām agrāk bija strādājis miesnieka dar bu, bet viņš bija sakāvies ar kaimiņu un to nogalinājis. To viņš bieži nožēloja, teikdams: „Ja tas būtu noticis ēdie na laikā un es būtu turējis rokā irbuļus, tad es viņu ne būtu nogalinājis. Bet kaimiņš sāka mani lamāt, kad man rokā bija duncis, un tas it kā pats no sevis izspruka man no rokām.“ Ievainotais bija noasiņojis un miris, bet Mies nieks bij aizbēdzis, glābdamies no tiesas. Vienā ziņā viņš bija liels mākslinieks: par spīti tuklumam un neveiklībai, rokas viņam bija tik veiklas un nadzīgas, ka ar diviem ir bulīšiem viņš varēja noķert lidojošu mušu; viņš tās ķēra citu pēc citas, un biedri to bieži lūdza rādīt savu mākslu un skatoties smējās locīdamies. Tikpat veikli viņš varēja nogalināt cilvēku un nolaist tam asinis^1.

Šie trīs kareivji bija ļoti saprātīgi, lai gan tie neviens neprata ne lasīt, ne rakstīt. Tai dzīvē, kādu tie dzīvoja, viņiem grāmatu gudrība arī nebija vajadzīga, un viņi ne domāja, ka šī gudrība tiem varētu kādreiz noderēt. Pa līgus izraudzijies, Vangs Tīģeris tos pasauca savā istabā un teica:

„Tagad jūs trīs būsiet mani palīgi, un es jūs paaugstināšu pār citiem, lai jūs tos uzraudzītu un novērotu, vai starp tiem nav nodevēja vai tādu, kas nepilda manas pavēles. Protams, es jūs apbalvošu, kad pacelšos slavā/* Tad viņš izsūtija no istabas Vanagu un Miesnieku, bet Zaķalūpu paturēja un ļoti stingri teica:

„Tevi es paaugstinu pār šiem abiem, un tev jāraugate, lai arī viņi man nekļūtu neuzticami.**

Viņš pasauca abus pārējos un visiem trim teica:

„Tad ziniet, ka nepaliks dzīvs, kas gribēs mani nodot. Els viņu nogalināšu tik ātri, ka viņš nepaspēs elpu ievilkt un pusceļā pārtrauktā elpa paliks gaisā karājoties.**

Un vīrs ar zaķa lūpu miermīlīgi teica:

„Par mani tev nav jābaidas, kungs! Drīzāk tevi no dos tava labā roka nekā es.**

Arī abi pārējie dedzīgi apzvērēja uzticību, un Vanags kliedza skaļāk par visiem:

„Kā es varētu aizmirst, ka tu mani ņēmi no vienkāršiem kareivjiem un paaugstināji pāri citiem?"

Tā viņš teica, jo arī viņam bija savas slepenas cerības.

Tad visi trīs krita uz vaiga Vanga Tīģera priekšā, apliecinādami paklausību un padevību, un šo lietu beidzis, viņš izraudzijās vēl dažus veiklus un viltīgus vīrus un izsūtīja tos pa visu apgabalu izlūkot* ko runā par pretnieku, pavēlēdams tiem:

„Nekavējieties un cenšieties visu izzināt tik ātri, cik vien iespējams, lai mēs pirms lielā sala tiekam galā ar ienaidnieku. Izdibiniet, cik vīru Leoparda bandā, un ja satiekat kādu no tiem, aprunājieties ar to, pārbaudiet, vai tas uzticīgs Leopardam un vai to nevar uzpirkt. Es uzpirkšu visus, ko vien varēšu, jo jūsu dzīvības man dārgākas par sidrabu, un es labāk uzpirkšu ienaidniekus par naudu nekā ziedošu jūs."

Tad šie vīri novilka kareivju drēbes un palika vecās saplīsušās apakšdrēbēs, un Vangs Tīģeris tiem deva naudu, lai tie nopērk vajadzīgās virsdrēbes. Viņi nokāpa no kalna ciemos un tur nopirka vecas apvalkātas drēbes, kādas vienkāršie ļaudis ieķīlā par dažiem vara gabaliem un savas nabadzības dēļ nekad nespēj izpirkt. Tā apģērbušies, šie vīri sāka klejot pa visu apvidu. Viņi slaistijās pa tējnīcām, kavējās pie galdiem, kur laika kavēkļa dēļ spēlē kauliņus, pie ceļmalas veikaliem, un visur ieklausi-jās ļaužu sarunās. Tad viņi gāja atpakaļ un visu izstāstīja Vangam Tīģerim.

Ļaudis stāstīja to pašu, ko Vangs Tīģeris bija tējnīcā dzirdējis: vietējie iedzīvotāji baidijās laupītāju virsnieka Leoparda un to ienīda, jo viņš no tiem prasija ar katru gadu vairāk un vairāk un draudēja izpostīt viņu mājas un laukus, ja tie atteiktos maksāt. Viņa banda augot ar katru gadu, viņam jābarojot arvien vairāk ļaužu, bez tam viņš sargājot iedzīvotājus no citām laupītāju bandām, un par to viņiem jāmaksājot, — tā teica Leopards. Tiesa, viņa banda bija kļuvusi ļoti liela un auga ar katru gadu, jo visa apgabala sliņķi, kas negribēja strādāt, un visi, kas bij izdarijuši kādu noziegumu, bēga Divgalvainā Pūķa kalnā un stājās zem Leoparda karoga. Ja tie bija vese» līgi, drošsirdīgi vīri, viņš tos ar prieku pieņēma, bet arī vājos un bailīgos atstāja pie sevis, par kalpotājiem. Tur bij arī sievietes, nebēdīgas atraitnes, kas bij aprakušas vīrus un neraizējās par to, kāda bija viņu slava, laba vai ļauna; daži vīri kalnā aizejot ņēma līdzi sievas; starp sie-vietēm bij arī gūsteknes, kuras tur turēja kareivjiem par prieku. Arī tas bija tiesa ka Leopards nelaida citus laupītājus sava apgabala robežās.

Un tomēr zemnieki viņu neieredzēja un nelabprāt deva, ko tas prasija. Taču viņiem bij jādod gribot vai negribot, jo viņiem nebij ieroču. Vecos laikos viņi būtu varējuši sacelties, dakšām, izkaptīm, nažiem un citiem vienkāršiem ieročiem bruņojušies, bet tagad, kad laupītājiem bij ārzemju šautenes, ar tādiem ieročiem nekā nevarēja iesākt: ir drošsirdība, ir dusmas bija bezspēcīgas tik ātras nāves priekšā.

Kad Vangs Tīģeris saviem spiegiem jautāja, cik vīru Leoparda bandā, atbildes bija ļoti dažādas: vieni teica, ka viņam pieci simti vīru, otri — ka divi vai trīs tūkstoši, bet citi bija dzirdējuši, ka viņam esot vairāk par desmit tūkstošiem. Viņš nezināja kam ticēt un saprata tikai to, ka Leopardam bija daudz vairāk kareivju nekā viņa pulkā. Par to viņš daudz domāja un nolēma, ka jārīkojas ar viltību un jātaupa patronas līdz pēdējai niknajai kaujai, bet ja iespējams, vispār jāizvairas no kaujas. Tā viņš sēdēja un domāja, klausijās izlūku stāstos un ļāva tiem stāstīt visu, ko tie gribēja, zinādams, ka vienkārši ļaudis gluži neviļus mēdz izteikt to, ko bieži nemaz negrib teikt. Kareivis joku mīlētājs, tas pats, kas savu priekšnieku bij iesaucis par Tīģeri ar melnām uzacīm, lielīgi, stāstija skaļā balsī, lai visi varētu dzirdēt:

„Es nebaidijos, devos pašā pilsētā, šā apgabala lielākajā pilsētā, un klausijos, ko tur runā. Tur arī baidas Leoparda. Šis Leopards ikgadus uz svētkiem prasa naudu un tirgotāji tam dod lielu kaudzi sidraba, lai viņš ne-iebruktu pilsētā. Man to stāstija cūkgaļas lodīšu tirgo-tājs; labākas par šīm lodītēm nekad neesmu ēdis, cūkas šeit lieliskas, priekšniek, un pie ēdieniem liek sīpolus — labi būtu te palikt —, un es viņam jautāju: ,Kādēļ jūsu apgabala pārvaldnieks nesūta savus kareivjus aizstāvēt tautu pret šo laupītāju?4 Un tirgonis — viņš ir lāga vīrs un piedevām iedeva man vienu sadrupušu lodīti par velti — man atbildēja: ,Mūsu pārvaldnieks kjuvis par vārguli no opija smēķēšanas un baidas pats savas ēnas, bet ģenerālis, ko tas tur armijas priekšgalā, nekad nav bijis karā un pat neprot šauteni turēt, tas ir mazs balamute, kas daudz vairāk interesējas par ēdieniem un dzērieniem nekā par mums! Bet apgabala pārvaldnieks — tev vajadzētu redzēt, cik viņam miesas sargu, un tiem viņš maksā arvien vairāk un vairāk, lai tie nesaceltos pret viņu, un lai kāds cits tos neuzpirktu. Tiem viņš izsviež naudu bez žēlastības, kā nodzertu tēju izlej no atdzisušas kannas. Viņš tik bailīgs, ka pastāvīgi trīc un dreb, tiklīdz kāds viņa klātbūtnē piemin Leopardu. Grib no tā atbrīvoties, bet pats nedrīkst ne pirkstu pakustināt, un maksā Leopardam ar katru gadu vairāk, lai tam liek mieru/ Tā man teica pārdevējs, un kad biju apēdis galu un redzēju, ka vairāk viņš man bez maksas nedos, gāju tālāk un sāku runāt ar ubagu, kas sēdēja saulē pie sienas un meklēja drēbēs utis. Tas bija gudrs vecis, visu mūžu viņš nekā cita nebija da-rijis kā tikai ubagojis pilsētas ielās. Tik gudra veča savu mūžu nebiju redzējis: viņš ķēra utis un lika uz zoba, un utu viņam bija tik daudz, ka man liekas, viņš badu nemira! Mēs ar viņu daudz ko pārrunājām, un viņš teica, ka apgabala pārvaldnieks šogad varbūt arī kaut ko izdarīšot, augstākā priekšniecība dabūjusi zināt, ka viņš padevies laupītājam, bet daudzi citi tīkojot viņa vietu, tie viņu aprunājot valdības iestādēs; kad viņš atkāpsies, būs ķildas viņa vietas dēļ, jo šis apgabals ir bagāts un ienesīgs. Bet tauta labāk grib paturēt viņu un saka: ,Mēs esam pabarojuši veco vilku un tas vairs nav tik rijīgs kā agrāk, bet jaunais būs izsalcis un mums tas būs jābaro no gala‘.“ Tā Vangs Tīģeris ļāva 6aviem ļaudīm runāt visu, kas

Ш

vien tiem nāca prātā, un kā visi vienkārši ļaudis, tie stā-stija visu, ko bija dzirdējuši, šo to pielikdami un skaļi smiedamies, jo nākotnē daudz ko sagaidi ja un ticēja sa= vam virsniekam, bez tam viņi visi bija paēduši un visiem patika jaunā zeme un ciemi, caur kuriem tie bija gājuši. Lai gan iedzīvotājiem bij jābaro divi vilki, Leopards un apgabala pārvaldnieks, viņiem tomēr palika ko pašiem ēst; zeme bij auglīga, un viņiem atlika diezgan daudz. Un Vangs Tīģeris ļāva saviem ļaudīm runāt, un ja visu viņu stāstos nebija vērts klausīties, tad tomēr nereti tie izmeta dažu vārdu, ko Vangam Tīģerim derēja zināt, un viņš viegli atšķīra graudus no pelavām, būdams daudz gudrāks par tiem. —

Kareivja spiedzošā balss apklusa. Vangs Tīģeris ie-klausijās viņa pēdējos vārdos, par to, ka apgabala pārvaldnieks baidoties zaudēt vietu, un ilgi par to domāja. Viņam likās, ka te bija pati lietas būtība, un ka šis vārgais vecis varēja tam palīdzēt sagrābt apgabalu savā varā. Jo vairāk viņš klausijās savu ļaužu stāstos, jo vairāk pārliecinājās, ka Leopards nebija tik stiprs, kā viņam pirmajā laikā bija licies, un brīdi apdomājies, viņš nolēma sūtīt spiegu pašā laupītāju ligzdā, lai izzinātu, kas tur notika un cik lieli bija Leoparda spēki.

Tovakar viņš ilgi noskatijās savos ļaudīs, kas uz sakrustotām kājām sēdot ēda vakariņas, rokās turēdami mazus plāceņus un bļodiņas ar šķidru putru, un nevarēja izšķirties, ko sūtīt izlūkos: neviens nelikās diezgan veikls un apķērīgs. Tad viņa skatiens krita uz brāļadēlu, ko tas turēja pie sevis. Tas kāri ēda un tā bija piebāzis muti, ka vaigi likās piepūsti. Vangs Tīģeris pagriezās un gāja savā istabā, un zēns viņam tūliņ sekoja, jo tāds bija viņa pienākums. Un Vangs Tīģeris tam lika aizvērt durvis un klausīties viņa vārdos:

„Vai tev pietiks drosmes izdarīt to, ko tev pavēlēšu?"

Vēl maizi gremodams, zēns droši atbildēja:

„Pārbaudi mani, tad redzēsi!"

Vangs Tīģeris teica:

„Es tevi pārbaudīšu. Ņem nelielu kaķeni, ar kādām puikas medī putnus, uzkāp tai divgalvainajā kalnā, izliecies, ka esi apmaldijies un baidies meža zvēru, un raudādams tuvojies vārtiem. Kad tevi ielaidīs, saki, ka esi zemnieka dēls no ielejas viņpus kalna, ka nāci kalnā putnus medīt, bet ka nemanot satumsa nakts, tu apmaldijies un lūdz naktsmājas šai templī. Ja tev naktsmājas nedod, tad lūdz vismaz pavadoni caur aizu, un skaties uzmanīgi apkārt un ievēro visu, cik tur cilvēku, cik ieroču, kāds pats Leopards. Tad nāc atpakaļ un izstāsti man visu. Vai tev pietiks drosmes to izdarīt?“

Vangs Tīģeris nenolaida no jaunekļa savas melnās acis un redzēja, ka viņa sārtā seja nobālēja un baku rētas, izspiedās ādā kā skrambas, bet viņš atbildēja diezgan stingri, kaut arī tam aizrāvās elpa:

„Es to izdarīšu/4

„Neesmu tev vēl nekā uzdevis/4 Vangs Tīģeris bargi turpināja, „bet varbūt tava āksta daba šoreiz, noderēs. Ja tu nepratīsi izlikties un iekritīsi, tā būs tava paša vaina. Bet lai gan seja tev jautra un muļķīga, es zinu, ka tu esi daudz gudrāks nekā izskaties, tādēļ arī izvēlējos tevi. Izliecies par muļķi, un tev nekas nenotiks. Bet ja tevi pieķers, vai tev pietiks drosmes mirt un mūs nenodot?44

Tad jaunekļa sejā atkal ieplūda tumšs sārtums, un viņš atbildēja, saslējies taisns un stalts savā rupja zila audekla ģērbā:

„Pārbaudi mani, priekšniek!44 Vangs Tīģeris bij apmierināts un teica:

„Brašs puika! Tas tiešām ir pārbaudijums, un ja tu to izturēsi, tu būsi pelnijis paaugstinājumu/4

Un viņš viegli pasmaidīja, jaunekli vērodams, un sirds, ko tik reti kas aizkustināja, atskaitot dusmu lēkmes, viņam šai brīdī drusku iesila. Bet tas nebij aiz mīlestības uz zēnu, viņš to nemīlēja, tās bija kādas nenoteiktas ilgas, viņam atkal gribējās dēla, ne tāda kā šis zēns, bet pašam sava dēla, stipra, uzticama un drošsirdīga jaunekļa.

Viņš lika zēnam uzvilkt drēbes, kādas valkā zemnieku bērni, apjosties ar dvieli un uzvilkt kailās kājās vecus un noplīsušus zābakus, jo priekšā bija tāls ceļš un bij

•Dēli*

jārāpjas pa kailām klintīm. Tad Bakurētainais no žubu* raina zara pagatavoja mazu kaķeni, kāda ir katram zē-nam, un kad ta bija gatava, viņš vieglām kājām aizskrēja pa kalna nogāzi un nozuda mežā.

Tanīs divās dienās, kamēr Bakurētainais nepārnāca, Vangs Tīģeris ieveda kārtību savā pulkā, kā bij izdomājis, un katram noteica savu darbu, lai neviens nestāvētu dīkā. Viņš sūtija uzticamus vīrus uz ciemiem pārtiku pirkt. Viņš tos nesūtija visus kopā, bet citu pēc cita, un viņi pirka gaļu un maizi pa daļām, lai nevienam nenāktu prātā, ka viņi iepērkas veselam simtam.

Kad pienāca otrās dienās vakars, Vangs Tīģeris izgāja no tempļa un sāka skatīties lejup pār akmens kāpnēm, vai nenāca brāļadēls. Birds dziļumos viņš baidijās par zēnu, un iedomājoties, ka tas varbūt miris moku pilnā nāvē, viņš juta neparastu līdzjūtību un nožēlas, un kad metās tumšs un uzleca jauns mēness, viņš skatijās uz Divgal-vainā Pūķa kalnu un domāja:

„Vajadzēja sūtīt cilvēku, bez kura varu iztikt, bet ne miesīga brāļa dēlu. Ja viņš mirs moku pilnā nāvē, kā tad es varēšu brālim acīs skatīties? Un tomēr — to es varēju uzticēt tikai savam tuviniekam.4*

Viņa ļaudis aizmiga, bet viņš vēl palika nomodā. Mēness pacēlās pār kalniem un kāpa augstāk debesīs, bet zēna vēl arvien nebija. Beidzot sacēlās ass nakts vējš un Vangs Tīģeris grūtu sirdi iegāja atpakaļ templi un tikai tagad saprata, ka viņam trūks šā zēna, ja tas nepārnāks, tik jokains un atjautīgs tas bija un tik labas dabas.

Bet nakts vidū, nomodā gulēdams, viņš izdzirda klusu klauvēšanu pie vārtiem, piecēlās un steigšus izskrēja pagalmā. Zēns stāvēja aiz vārtiem, un koka bultu atvilkdams, Vangs Tīģeris redzēja, ka tas izskatījās ļoti paguris un nomocījies, bet tomēr priecīgs. Ejot viņš kliboja, bikses viņam bija pārplēstas un kāja notecējusi sarecējušām asinīm. Bet viņš jautri smaidija.

„Es pārnācu, tēvoci!44 viņš iesaucās aiz paguruma aizsmakušā balsi, un Vangs Tīģeris negaidot neskanīgā balsī iesmējās, kā vienmēr, kad bij apmierināts, un parupji teica:

„Kas tavai kājai?“

Bet zēns jautri atbildēja:

„Ak, nieki."

Un tā kā Vangs Tīģeris bija ļoti apmierināts, viņam gribējās pajokot, varbūt pirmo reiz mūžā, un viņš teica: „Vai tik tevi nesaplēsa Leopards?"

Zēns iesmējās, jo saprata, ka tēvocis to bija teicis joka dēļ, un uz tempļa kāpnēm apsēdies atbildēja:

„Nē, tas nebija Leopards. Iekritu ērkšķu krūmā, sū= na mitra un slidena no rasas, un krūms man saplosija kāju. Tēvoci, man gribas ēst!"

„Ej un paēd," Vangs Tīģeris teica. „Paēd, padzeries, izgulies un tad nāc un izstāsti man visu."

Viņš lika brāļadēlam iet zālē un skaļi uzsauca kārei* vim, lai tas tūliņ atnes zēnam ēdienu un dzērienu. Sau* ciens pamodināja kareivjus, cits pēc cita tie izskrēja ārā un sapulcējās pagalmā mirdzošā mēness gaismā; visiem gribējās dzirdēt, ko zēns redzējis. Tad Vangs Tīģeris re* dzēja, ka zēns, paēdis un padzēries, aiz satraukuma tā kā tā nevarēs tik drīz aizmigt, domādams par savu veiksmi* go izlūku gājienu un saviem panākumiem lepodamies, — redzēja, ka ausma jau bija tuvu, un teica:

„Nu tad stāsti, pēc tam varēsi gulēt."

Un zēns apsēdās uz altara pie Būdas ar aizklāto seju un iesāka:

„Es kāpu un kāpu, bet tas kalns divreiz augstāks par mūsējo, tēvoci, un laupītāju mītne ir pašā virsotnē, apaļā iedobumā, kā bļodā. Labi mums būtu apmesties tai kal* nā, kad ieņemsim šo apgabalu. Viņiem tur ir mājas, un nometne atgādina mazu pilsētiņu. Es dariju, kā tu teici, tēvoci. Vakarā piegāju pie vārtiem, izlikos, ka kliboju; azotē man bija nošautie putni — un tai kalnā ir reti put* ni visspilgtākās krāsās. Es nošāvu vienu spilgti dzeltenu, kā zelta, tas ir tik skaists, es to glabāju vēl tagad."

Te viņš izvilka no azotes dzeltenu putnu, un tas gu* lēja viņa rokā viegls un sastindzis, kā sauja viegla zelta.

Tāda bērnišķība Vangu Tīģeri kaitināja, viņam gribējās drīzāk dzirdēt stāstu, bet viņš savaldijās un ļāva zēnam stāstīt pēc sava prāta; tas saudzīgi nolika putnu blakus uz altara, paskatījās apkārt stāvošajos kareivjos, kurus apgaismoja degoša lāpa, ko Vangs Tīģeris bija licis aiz* dedzināt un iespraust altara kurtuves pelnos, un turpi* nāja:

„Un kad tie izdzirda sitienus pie vārtiem, viņi nāca un pavēra šauru spraugu, skatīdamies, kas klauvē. Es gauži raudāju un teicu: ,Manas mājas tālu, esmu apmaldījies, nakts mani pārsteidza ceļā, man bailes no plēsīgiem zvēriem — laidiet mani šai templī!4 Tad tas, kas bija pavēris vārtus, atkal tos aizvēra un skrēja kādam jautāt, bet es raudāju un vaidēju kā mācēdams,44 un te viņš sāka vaidēt, rādīdams, kā to bija darijis, un kareivji smējās locīdamies. Un viens otrs no tiem sajūsmā kliedza: „Ak tu mazais pērtiķis, bakurētainais velnēns!44 Zēns aiz prieka smaidīja ar visu bakurētaino seju un turpināja:

„Beidzot mani ielaida un es kā mācēdams izlikos par muļķīti, un kad biju izēdis biezputras bļodu ar kviešu maizi, izlikos, ka nu tikai noprotu, kur esmu iekūlies, un sāku lielās bailēs vaimanāt:,Laidiet mani mājā! Man bailes, jūs esat laupītāji, man bailes no Leoparda!4 Skrēju pie vārtiem un lūdzos, lai mani laiž ārā: ,Labāk iešu pie meža zvēriem!4 Tad viņi smējās par manu vientiesību un mierinādami teica: ,Vai tu domā, ka mēs aiztiksim mazu zēnu? Pagaidi līdz rītam, tad varēsi mierīgi iet savu ceļu.4 Pēc brīža es beidzu drebēt un raudāt un izlikos, ka vairs tā nebaidos, un tad viņi sāka taujāt, no kurienes es nākot, un es teicu, ka no tā ciema aiz kalna. Biju dzirdējis, kā to sauc. Tad viņi man jautāja, ko es par viņiem esot dzirdējis, un es teicu, — esmu dzirdējis, ka viņi ļoti drošsirdīgi un varonīgi vīri, un ka viņu virsnieks nav cilvēks, bet vilkacis ar leoparda galvu, un ka man gribētos to redzēt, tikai baidos, vai viņš nav pārāk briesmīgs. Tad visi sāka smieties, un viens no tiem teica: ,Nāc, es tev viņu parādīšu^4, un pieveda mani pie loga; iekšā dega lāpas, un no āra tumsas skatīdamies es redzēju, ka istabā sēdēja viņu virsnieks. Viņš tiešām izskatijās briesmīgs un dīvains, tēvoci, galva viņam pakausī plata ar slīpu pieri, un tādēļ viņš atgādina leopardu; viņš sēdēja ar kādu jaunu sievieti un dzēra vīnu. Viņa arī izskatijās ļoti jauna, bet tomēr skaista, un viņi dzēra vīnu pēc kārtas abi no vienas tases, vispirms dzēra viņš, tad viņa.“

„Cik tur bija kareivju un kādas tiem šautenes?" Vangs Tīģeris jautāja.

„Ak, kareivju tur daudz," zēns atbildēja un vairs ne* smaidija. „Kareivju trīsreiz vairāk nekā mums, un daudz kalpotāju; ir arī sievietes, visur skraida mazi bērni un arī pusaudži manos gados. Vienam es jautāju, kas viņa tēvs, un viņš atbildēja, ka nezinot, jo viņiem tur neesot atsevišķu tēvu un viņi zinot tikai mātes, bet ne tēvus. Un tas ar’ ir dīvaini. Visiem kareivjiem šautenes, bet kalpotājiem sirpji un naži un citi vienkārši ieroči. Un klinšu virsotnēs visapkārt nometnei sakrauti akmeņi, kurus tie gāžot pretī uzbrucējiem; nometnē ved tikai viens ceļš, jo visapkārt klintis, un pie aizas ieejas vienmēr stāv sardze. Kad es piegāju klāt, sargs gulēja, un es aizlīdu tam garām. Viņš bija-tik cieti aizmidzis, ka es būtu varējis paņemt viņa šauteni, tā bija nomesta blakus uz klints, un viņš tā krāca, ka nebūtu nekā manijis. Bet es neņēmu, kaut arī man gribējās, jo tad viņi būtu manijuši, ka neesmu tas, par ko izliekos."

„Vai viņu kareivji lieli un drošsirdīga izskata?" Vangs Tīģeris atkal jautāja.

„Jā, diezgan drošsirdīgi," zēns atbildēja. „Tur ir gan lieli, gan mazi. Pēc vakariņām viņi sarunājās savā starpā, mani neievērodami, jo es sēdēju pie pusaudžiem, bet es dzirdēju ka viņi sūdzējās par Leopardu un teica, ka viņš taisnīgi nedalot laupijumu un pārāk daudz paturot sev, ka viņš esot kārs uz skaistām sievietēm un ātrāk tās citiem nedodot, kamēr tās viņam neesot apnikušas. Viņš nedaloties brālīgi, tā viņi teica, un esot ļoti iedomīgs, lai gan pats esot zemas kārtas un neprotot ne lasīt, ne rakstīt, un viņa uzpūtība tiem esot apnikusi."

To visu Vangs Tīģeris noklausijās ar prieku un tad iegrima domās, un kamēr zēns stāstīja tālāk šo un to, ko tas ēdis un cik veikli rīkojies, Vangs Tīģeris apsvēra sa* vu plānu un drīz vien atskārta, ka zēnam vairāk nebija ko stāstīt un tas tikai atkārtoja jau agrāk teikto un šo to piedomāja klāt, lai saistītu kareivju uzmanību un liktu tiem sevi apbrīnot. Tad Vangs Tīģeris piecēlās, uzteica brāļadēlu un sūtija to gulēt, bet kareivjiem pavēlēja ķer* ties pie darba, jo gaisma jau ausa, lāpa bij izdegusi un tās plīvojošā liesma bālēja rīta blāzmas gaismā.

Viņš gāja istabā, pasauca savus uzticības vīrus un teica:

„Esmu visu apdomājis, man ir plans, un varbūt mēs mērķi sasniegsim bez cilvēku zaudējumiem, un no kaujas mums jāizvairas, jo viņiem nometnē daudz vairāk vīru ne* kā mums. Ja grib nonāvēt simtkāji, jāsamin tam galva, tad visas simt kājas nezin kur skriet, pinas cita ar citu un nekāda ļaunuma nevar nodarīt. Mēs samīsim šīs lau* pītāju bandas indīgo galvu/*

Vīri skatijās viņā, brīnīdamies par tādu drosmi, un Miesnieks teica skaļi un rupji, kā parasti mēdza runāt:

„Viegli pateikt, priekšniek, bet simtkājis vispirms jā noķer, lai varētu tam nocirst galvu/*

„To es arī darīšu/* Vangs Tīģeris atbildēja, „un mans plans ir tāds. Jūs man palīdzēsiet. Mēs apģērbsimies la* bākajās drēbēs, kā pieklājas varonīgiem karotājiem, iesim pie apgabala pārvaldnieka un teiksim, ka esam klejotāji kara algadži un gribam iestāties viņa dienestā par miesas* sargiem. Un pirmām, kārtām solīsimies nogalināt Leo* pardu. Viņš tagad baidas par savu vietu un mūsu pālī* dzību labprāt pieņems. Tad nu mans plans šāds. Teikšu viņam, ka tam ārēji jāsamierinas ar laupītājiem un jāie* lūdz Leopards un viņa uzticības vīri lielās dzīrās. Kad būs laiks, pārvaldnieks pats dos zīmi, nomezdams vīna kausu uz grīdas, mēs visi izskriesim no slēptuves, uzbruk* sim laupītāju virsniekiem un tos apkausim. Visā pilsētā paslēpšu mūsu ļaudis, un tie uzbruks laupītājiem, ķas at* teiksies pārnākt zem mana karoga. Tā mēs samīsim simtkāja galvu, un to nebūs grūti izdarīt/*

Nu visi redzēja, ka tas bij izdarāms, un sajūsmā pie* krita. Vēl brīdi parunājies par to, kā tas izdarāms, Vangs Tīģeris viņus atlaida un sasauca savus kareivjus tempļa lielajā zālē. Viņš nolika uzticamus^1 vīrus sardzē, lai priesteri nenāktu tuvumā un nenoklausītos, un tad paziņoja kareivjiem savu plānu. Kad viņš bija beidzis, visi skaļi iesaucās:

„Slava Tīģerim! Slava Tīģerim ar melnajām uzacīm!**

ĪJn Vangs Tīģeris klausijās šos kliedzienus, aizsegtajam Rudam blakus stāvēdams, un lai gan viņš nekā neatbildēja, bet lepni klusēja, viņš tik dziji baudīja savu varu, ka nodūra acis un lepni sastindzis stāvēja savu ļaužu vidū. Kad viņi atkal apklusa, klausīdamies, vai viņš vēl ko neteiks, Vangs Tīģeris runāja:

„Dzeriet un ēdiet cik gribat, bet tad apģērbieties pēc iespēias vienkārši, bet tomēr kareiviu drēbēs un izklīstiet pa visu pilsētu, bet neaizejiet pārāk tālu no priekšnieka nama. Kad es svilpšu, jums visiem jābūt klāt. Varbūt jums mans svilpiens būs jāgaida dažas dienas.** Un viņš pagriezās pret uzticības vīru ar zaķa lūpu un teica:

„Dod katram pa pieciem sidraba gabaliem ēdienam, pajumtei un vīnam.**

Zaķalūpata darija, un visi bii apmierināti. Tad Vangs Tīģeris pasauca pie sevis trīs uzticamos vīrus, tie uzvilka labākās drēbes, kā pieklājās varonīgiem karotājiem, paslēpa zem drēbēm īsus zobenus, paņēma šautenes un visi reizē devās ceļā.

Priesteri ļoti priecājās redzot, ka rupjie ļaudis aizgāja, bet Vangs Tīģeris viņu prieku vērodams teica:

„Nepriecājieties pārāk agri, mēs vēl varam atgriezties, bet ja atradīsim labāku vietu par šo, mēs vairs atpakaļ nenāksim.**

Taču viņš tiem labi samaksāja, deva dažus sidraba gabalus vairāk nekā pienācās, un teica tempļa priekšniekam:

„Par šo naudu izlabojiet sienas un jumtu un nopērciet sev jaunus mēteļus.**

Priesteri nezināja kā priecāties tādu devību redzot, un vecais priekšnieks sakaunējies teica:

„Tu tomēr esi labs cilvēks, un es par tevi lūgšu Dievus, jo kā gan citādi es tev to varu atlīdzināt?“

Bet Vangs Tīģeris atbildēja:

„Nē, nepūlies, es neesmu sevišķi dievbijīgs. Bet ja kādreiz dzirdat par cilvēku, kam Tīģeris vārdā, tad runājiet labu par viņu un sakiet, ka neesat no tā ļauna pieredzējuši/'

Vecais priekšnieks apjucis noskatijās viņā un murmināja, ka viņš tā teikšot, viņš tā teikšot! Bet sidrabu viņš abās rokās turēdams cieši spieda pie krūtīm.

XIII

Vangs Tīģeris veda savus uzticamos vīrus uz pilsētu, bet pilsētā viņi gāja taisni uz pārvaldnieka namu. Pie vārtiem piegājis, Vangs Tīģeris valdonīgi uzsauca sargam, kas tur slinki stāvēja atspiedies pie akmens lauvām:

„Laid mani iekšā, man vienatnē jārunā ar pārvaldnieku."

Sargs vilcinājās, jo Vangs Tīģeris tam nebija devis ne mazākā sidraba gabala, bet redzot, ka tas nedomā viņus ielaist, Vangs Tīģeris izkliedza pavēli un viņa vīri paspēra soli uz priekšu, tēmēdami sargam tieši krūtīs. Tas kļuva zaJš, atkāpās sānis, un viņi iegāja pa vārtiem, zābakiem uz bruģa klaudzot. Citi sargi, kas dīkā stāvēja pie vārtiem, redzēja notikušo, bet neviens neiedrošinājās stāties tiem pretī. Tad Vangs Tīģeris rupji un neganti iesaucās, melnās uzacis savilcis:

„Kur pārvaldnieks?"

Bet neviens nepakustējās, un Vangs Tīģeris to redzēdams dusmās sagrāba šauteni, grūda to tuvākajam sargkareivim vēderā, tā ka tas bailēs atlēca sānis un iesaucās:

„Es tevi vedīšu, vedīšu pie viņa!"

Un papēžiem klabot viņš aizskrēja pa priekšu, bet Vangs Tīģeris klusībā smējās, vērodams viņa bailes.

Viņi izgāja, sargam līdzi caur vairākiem pagalmiem. Vangs Tīģeris neskatijās apkārt. Viņa seja bija nekustīga un nikna, un viņa vīri pūlējās izskatīties tam līdzīgi.

Beidzot viņi nonāca iekšējā pagalmā, kas bija ļoti skaists, ar baseinu un terasi., kur ziedēja peoniias, un vecām priedēm visapkārt. Bet istabas logu slēģi bij aizvērti un visur valdi ja klusums. Sargs apstājās uz sliekšņa un ieklepojās. Tad kāds kalpotājs pienāca pie slēģiem un jautāja:

„Ko jūs gribat? Mūsu kungs guļ/'

Bet Vangs Tīģeris kliedza tik skaļi, ka viņa balss nodimdēja pagalma klusumā:

„Tad ej viņu modināt, es viņam nesu ļoti svarīgu ziņu! Lai viņš ceļas, ja negrib zaudēt savu vietu!"

Kalpotājs neziņā paskatijās viņos, bet pēc Vanga Tīģera valdonīgā izskata nosprieda, ka viņi droši vien nāca kāda augsta kunga uzdevumā. Viņš iegāja istabā un sāka purināt gulošo pārvaldnieku. Vecais vīrs pamodās, piecēlās no gultas, nomazgājās, saģērbās, iznāca zālē un tur apsēdies lika kalpotājam ievest atnācējus. Vangs Tīģeris ienāca drošiem un stingriem soļiem un paklanījās vecajam pārvaldniekam, kā pieklājās, bet viņš neklani-jās zemu un neizrādija tam nekādu godbijību.

Vecais pārvaldnieks bailēs drebēdams noskatijās bargajos viesos, ātri piecēlās, lūdza tos sēsties un lika atnest cepumus, vīnu un augļus. Viņš teica visas pieklājības frāzes, kādas parasti mēdz viesiem -teikt, un Vangs Tīģeris atbildēja pieklājīgi, bet ļoti strupi.

Beidzot, kad ceremonijas bija galā, viņš bez aplinku vārdiem iesāka:

„Cienījamais kungs, mēs esam dzirdējuši, ka tevi apspiežot laupītāji. Mēs nācām tev piedāvāt savus ieročus un savu kara mākslu, lai tev palīdzētu no tiem atbrīvoties."

Vecais pārvaldnieks visu laiku bija baiļojies un drebējis neziņā, un tagad, šos vārdus noklausijies, viņš trīcošā, aizlūzušā balsī teica:

„Tas tiesa, tā mums īsta sodība, un es pats neesmu karotais, bet mācīts vīrs, un nezinu, ko darīt. Tiesa, man ir alerots ģenerālis, bet valdība tam maksā vienādu algu, lai viņš dara ko darīdams, vai nedara nekā, un viņam ne* patīk karot, turklāt arī ļaudis šai apgabalā tik spītīgi un stulbi, ka kurn pat par vismazākajiem un taisnīgākajiem nodokļiem, un mēs nezinām, kurā pusē tie nostātos, .ia valdība sāktu cīnu ar laupītājiem. Bet kas jūs esat, kāds jūsu cieniiamais vārds un kurā pusē dzīvojuši jūsu senči?"

Bet Vangs Tīģeris izvairījās no tiešas atbildes un teica:

„Mēs esam kara algadži un piedāvājam savus ieročus, kam tie vajadzīgi. Esam dzirdējuši, ka šai zemei uzbru* kusi sērga — laupītāji, un ja jūs mūs pieņemsiet, mēs jums pastāstīsim savu plānu."

Grūti pateikt, vai vecais pārvaldnieks parastajos ap* stākļos būtu kļausities svešu ļaužu padomus, bet tieši ta* gad viņš baidiiās zaudēt vietu: vipš nevarēia savos gados cerēt dabūt citu vietu, un arī dēla tam nebiia. Viņam bi* ja tikai veca sieva un kāds simts attālu radinieku, un tie visi pārtika no viņa labvēlības, bet kopš viņš biia kļuvis nespēcīgs, viņa ienaidnieki kļuva arvien drošāki un rijīgāki, tādēļ viņš ķērās pie visa, kas vien to varēja paglābt no nelaimes. Viņš lika iziet visiem kalpotājiem, atskaitot dažus sargus, un uzmanīgi klausiiās. un Vangs Tīģeris tam izstāstiia savu plānu. Noklausiiies to. pārvald-‘ nieks tam pieķērās kā slīcējs salmam. Viņš baidijās tikai vienas lietas: ja viņiem neizdotos Leonardu nogalināt, laupītāji tam nežēlīgi atriebtos. Pet Vangs Tīģeris saprata vecā vīra bažas un nevērīgi teica:

„Leopardu nogalināt man tikpat viegli kā nogalināt kaķi. Es viņam nocirtīšu galvu, un mana, roka nedrebēs. To es varu apzvērēt!"

TTn vecais pārvaldnieks iegrima domās un prātoja, ka pats iau bija vecs u'n viņa kareivji vāji un bailīgi, un vina.m likās, ka tāds gadījums otrreiz vairs neatkārtosies. TādēJ viņš teica:

„Man nav citas izejas:"

Tad viņš pasauca kalpotājus un lika. tiem atnest ēdie* nus un vīnu un sarīkot dzīrās, un viņš pacienāja Vangu Tīģeri un viņa pavadoņus kā groda viesus. Vangs Tīģeris palika un kopā ar veco pārvaldnieku visos sīkumos ap» sprieda plānu. Un kā nolēmuši, tā viņi nākamās dienās arī izdari ja.

Vecais pārvaldnieks sūtija vēstnešus uz laupītāju no* metni un lika tiem teikta ka jūtoties vecs un gribot at* kāpties no vietas; un ka viņa vietā nākšot cits. Bet pirms aizbraukšanas viņš gribot pārliecināties, vai pēc viņa ze* mē nepaliek naids, tādēļ viņš lūdzot Leopardu ar saviem tuvākajiem palīgiem pie sevis dzīrās, tad viņš par to aiz* runāšot jaunajam pārvaldniekam. Laupītājiem to dzirdot radās aizdomas, bet Vangs Tīģeris arī par to bija domājis, un ieteicis pārvaldniekam visur izplatīt baumas par savu atkāpšanos. Laupītāji iztaujāja ļaudis, bet visi teica to pašu. Tad viņi noticēja,, jo vairāk tādēļ, ka viņiem bij izdevīgi nodibināt labas attiecības ar jauno pārvaldnieku, lai tas tāpat baidītos no tiem un maksātu, ko tie prasītu; tādā gadijumā nebūtu meslu dēļ jākaro. Viņi apsolijās pieņemt vecā pārvaldnieka ielūgumu un lika teikt, ka atnākšot pirmajā jauna mēness naktī.

Notika tā, kā tanī dienā bija lijis lietus, un nakts bija tumša, miglaina un vējaina, bet laupītāji turēja vār* du un ieradās, savās labākās drēbēs, iztīrītiem un mirdzoši nospodrinātiem ieročiem, un katrs turēia rokā kailu un zibošu zobenu. Pārvaldnieka pils pagalms pildi jās sar* giem, ko laupītāji atveda līdzi un atstāja sardzē, bet daži vīri palika ārā pie vārtiem, nodevības gadi jumam. Bet vecais pārvaldnieks ļoti labi tēloja savu lomu, un ja vi* ņa vecie ceļi arī drebēia, seja tomēr bija laipna un balss skanēja mierīgi: viņš lika visiem saviem sargiem nolikt ieročus,, un redzot, ka tuvumā visi, atskaitot viņus, bija neapbruņoti, laupītāji vairs tā nesargājās.

Vecais pārvaldnieks bija licis saviem pavāriem pagatavot visgardākos ēdienus un klāt laupītāju virsniekiem dzīru galdus iekšējā zālē, bet viņu sargus pacienāt pagal* mā. Kad viss bija sagatavots, vecais pārvaldnieks laupītā-jus veda dzīru zālē un sēdināja Leopardu poda vietā; tas pieklājīgi klanīdamies vairākas reizes atteicās, bet beidzot apsēdās, un vecais pārvaldnieks sēdās namatēva vietā. Bet vipš iepriekš bija parūpējies, lai šī vieta būtu tuvāk durvīm, jo gribēja pazust, tiklīdz būs devis zīmi nometot kausu ar vīnu, un neiznākt zālē agrāk, kamēr viss nebūs beidzies.

Tā sākās dzīrās, un sākumā Leopards dzēra uzmanīgi, uzmezdams niknus skatienus tiem laupītājiem, kas dzēra bez mēra. Bet vīns bija loti labs, labākais vīns visā apvidū, un ēdienus deva tik gardi piparotus, ka tie rādijā slāpes, un tādus ēdienus laupītāji, kas pazina tikai rupju un vienkāršu barību, nekad nebij ēduši. Vipi ne sapnī nebij iedomājušies tik smalkus un gardus ēdienus, jo tie bija vienkārši ļaudis un savā mūžā maz laba bija baudījuši. Beidzot, visu piesardzību aizmirsuši, viņi kāri uzklupa ēdieniem un dzērieniem; sargi pagalmā tiem ne-vien nepalika pakaļ, bet pat ēda un dzēra vēl nesātīgāk, jo nebija tik gudri kā viņu kungi.

Vangs Tīģeris ar saviem uzticības vīriem skati jās caur aizkaru pa logu blakus durvīm, pa kurām tiem bij jāuzbrūk laupītājiem. Katrs turēja rokā kailu zobenu, klausīdamies, vai pārvaldnieks nedos norunāto zīmi, vai porcelānā tase nekritīs uz grīdas. Dzīrās ilga jau trīs stundas un vairāk, pienāca brīdis, kad vīns plūda straumēm, kalpotām skraidīja šurp un turp, un laupītāji bija pieēdušies, piedzērušies un kļuvuši smagi aiz pārēšanās. Pēkšņi vecais pārvaldnieks nodrebēja, viņa seja kļuva pelnu pelēka, un vipš aizelsies čukstēja:

,.Fs jūtu savādu dūrēju sirdī!“

Viņš ātri pacēla pie lūpām kausu ar vīnu, bet viņa roka tā drebēja, ka trauslais trauks izslīdēja no pirkstiem un nokrita uz akmens grīdas, bet viņš pats grīļodamies piecēlās no vietas un izskrēja pa durvīm.

Un neviens nenaspēia atjēgties no pārsteiguma, kad Vangs Tī&eris skaļi iesvilpās; tad uzsauca saviem ļaudīm īsu pavēli un tie, pa durvīm ieskrējuši, metās virsū laupītājiem, un katrs uzbruka tam laupītāju virsniekam, ko

Vangs Tīģeris tam jau agrāk bija norādijis. Bet Leopar* du Vangs Tīģeris gribēja pieveikt pats.

Kliedzienu izazirduši, kalpotāji sāka aizbultēt durvis, kā tiem bija pavēlēts, un to manīdams, Leopards uzleca kājas un metās uz tām durvīm, pa kurām grīļodamies bij izskrējis vecais pārvaldnieks. Bet Vangs Tīģeris to panāca un sagrāba aiz pleciem, un Leopardam bija tikai īss zobens, ko tas bija paķēris no galda uzlecot, svešs, ne viņa paša ierocis, un tādēļ viņš nespēja aizstāvēties. Katrs Vanga Tīģera uzticības vīrs uzbruka savam pret-niekam un zāle pildījās ar kliedzieniem, lāstiem un cīņas troksni, un neviens neskatijās, ko citi darija, kamēr nebija ticis galā ar savu pretnieku. Dažus laupītājus nebija grūti nogalināt, jo tie bija piedzērušies, ieroči tiem krita no rokām zemē; katrs uzticības vīrs, ienaidnieku pieveicis, steidzās pie Vanga Tīģera, lai redzētu, kā viņam klājās, un lai tam palīdzētu.

Leopards nebija vājš pretinieks, un par spīti dzērumam tik veikli spēra Vangam Tīģerim kājām un tik labi cīnijās ar zobenu, atsizdams uzbrukumu, ka Vangs Tīģeris to nevarēja nobeigt ar vienu cirtienu. Bet viņš negribēja neviena palīdzības un viens pats cīnijās ar Leopardu, lai uzvaras slava piederētu viņam vienam. Un tiešām, redzēdams, cik varonīgi un kādiem izmisuma spēkiem tas cīnijās ar ieroci, ko tam bija gadijies paķert, Vangs Tīģeris juta pret viņu cienību, kādu drošsirdīgs karavīrs jūt arī pret ienaidnieku, ja tas tikpat drošsirdīgs, un viņam bija žēl to nogalināt. Taču dzīvu viņš to nevarēja atstāt, un tā viņš ar savu lidojošo zobenu iedzina Leopardu kaktā, bet Leopards bija gauss no ēdieniem un vīna un neprata pilnīgi izlietot savus spēkus. Un arī tādēļ Leoparda stāvoklis bija bez cerībām, kā viņš pats bija mācijies visu, ko zināja, bet Vangs Tīģeris bija māci-jies armijā, un viņam bija zināmā māksla rīkoties ar ieročiem un dažādi uzbrukšanas un aizsardzības paņēmieni. Pienāca brīdis, kad Leopards vairs nespēja diezgan ātri atvairīt cirtienu, un Vangs Tīģeris iedūra tam zobenu viduklī un spēcīgi to pagrieza; iztecēja asinis un ūdens.

Bet krītot Leopards tā paskatījās uz Vangu Tīģeri, ka tas visu mūžu nevarēja aizmirst šo skatienu, tik negants un nikns tas bija. Viņš tiešām atgādināja Leopardu, acis viņam nebija melnas kā visiemr bet gaišas, dzeltenas kā dzintars. Un kad Vangs Tīģeris to redzēja mirušu un nekustīgu, ar sastingušu dzelteno acu skatienu, viņam likās, ka viņa priekšā gulēja īsts leopards, — viņam bija nevien zvēra acis, bet arī galva bija pakausī plata, ar savādi slīpu pieri. Vanga Tīģera palīgi saskrēja klāt un uzslavēja savu priekšnieku, bet Vangs Tīģeris vēl arvien turēja rokās asiņaino zobenu, visu aizmirsis, acis nenovērsis бка-tijās mirušajā ienaidniekā un skumji teica:

„Žēl, ka man viņš bij jānogalina, tas bija spēcīgs un drošsirdīgs vīrs, un skatiens viņam bija bezbailīgs kā varonim/*

Un kāmēr viņš stāvēja un skumji noraudzijās savu roku darbā, miesnieks pēkšņi iekliedzās, ka Leoparda sirds vēl neesot atdzisusi. Iekām citi saprata, ko viņš gribēja darīt, Miesnieks izstiepa roku, paķēra no galda bjodu un ar neparasto veiklību, kas slēpās viņa rokās, vienā paņēmienā pārgrieza Leoparda krūtis, saspieda ribas un uztvēra sirdi bļodā. Un tiešām, sirds vēl nebij atdzisusi un bļodā drebēja; pasniegdams to Vangam Tīģerim, Miesnieks skaļi un jautri teica:

„Ņem un apēd to, priekšniek. Senos laikos runāja, ka tas, kas apēd siltu drošsirdīga ienaidnieka sirdi, kļūst vēl drošs irdīgāks.**

Bet Vangs Tīģeris negribēja. Viņš novērsās un lepni teica:

„Man tas nav vajadzīgs.**

Un acis nolaidis, viņš ieraudzīja uz grīdas, blakus krēslam, kur Leopards bija sēdējis, viņa mirdzošo zobenu. Viņš piegāja tuvāk un to pacēla. Tas bija vislabākā tērauda zobens, kādus mūsu laikos vairs nekaļ, tik ass, ka ar to varēja pārcirst brīvi turētu zīda drēbi, un tā norūdīts, ka ar to varēja pāršķelt mākoni. Vangs Tīģeris gribēja izmēģināt asmeni pret kāda krituša laupītāja mēteli.

bet tas gluži nemanot izskrēja līdz kaulam. Un Vangs Tīģeris teica:

„Es ņemšu tikai šo zobenu. Tāda zobena vēl neesmu redzējis.*'

Tai mirklī viņš izdzirda klusu troksni, it ka kāds rīs* tītos. Tas bija Bakurētainais, kas stāvēja un skatījās uz Miesnieku, un redzot, ko tas darīja, viņam pēkšņi palika nelabi un tas sāka vemt. Tad Vangs Tīģeris laipni teica, zinādams, ka zēns pirmo reiz redzēja kauju un kaujas šausmas:

„Labi, ka tev palika nelabi tagad, bet ne agrāk. Ej ārā, pagalmā, tur vēsāks.**

Bet zēns negribēja iet un ietiepīgi palika stāvot, un Vangam Tīģerim tas patika un viņš teica:

„Ja esmu tīģeris, tad tu nudien vari būt tīģerēns!**

Un zēns plati pasmaidija aiz prieka, un zobi pazibēja viņa bālajā sejā.

Kad nu Vangs Tīģeris tā bij izpildijis apsolīto, viņš aizgāja pagalmā paskatīties, ko viņa kareivji bij izdarīju* ši ar pārējiem laupītājiem. Nakts bij apmākusies un turn* ša, un vīru stāvi bija tikai drusku melnāki par nakts tumsu. Viņi to gaidija, un viņš pavēlēja iededzināt lāpas. Un kad tās uzliesmoja, viņš redzēja, ka kritušo nebija daudz, un priecājās par to, jo bija pavēlējis nenokaut cilvēkus bez vajadzības, bet jautāt, vai tie drošsirdīgi viri un vai tie nevēlas stāties zem viņa karoga.

Bet Vanga Tīģera darbs vēl nebija galā. Viņš nolēma uzbrukt laupītāju nometnei, kamēr tā bija visvājāk aizsargāta un kamēr dzīvi palikušie laupītāji to nebija paspējuši nostiprināt. Viņš pat nesatikās ar veco pārvaldnieku, bet lika tam teikt: „Es neprasīšu atlīdzību, kamēr nebūšu samīdijis visu šo čūsku perēkli.** Vangs Tīģeris sasauca kopā savus ļaudis, un viņi nakts tumsā pāri laukiem devās uz Divgalvainā Pūķa kalnu.

Bet Vanga Tīģera ļaudis viņam sekoja bez sajūsmas, jo šonakt tie jau bija cīnijušies, un priekšā bija vairāk kā triju jūdžu gājiens; viņiem bij jācīnas ar ienaidnieku, bet daudzi no viņiem bija cerējuši, ka tiem, atļaus^1 izlaupīt pilsētu par to, ka viņi tik varonīgi bija cīnijušies. Un viņi žēlojās Vangam Tīģerim:

„Mēs cinijamies par tevi, dzīvību netaupīdami, bet tu mums neļāvi ņemt nekāda laupijuma. Nē, tik stingram prieksnieKam mēs nekad vēl neesam kalpojuši! Kur tas dzirdēts, ka kareivim pēc kaujas jāiet majas bez laupiju-Tu pat neļauj mums aiztikt sievietes, un mēs tik ilgi esam cietušies; tagad mēs cīnījāmies par tevi, bet tu tomēr neļauj mums vaļu.“

Sākumā Vangs Tīģeris negribēja atbildēt, bet tad nenocietās, dzirdēdams, ka kurnēja daudzi, turklāt viņš zināja, ka viņam jābūt bargam un cietsirdīgam, lai viņu nenodotu. Viņš pagriezās pret tiem, pavicināja zobenu tā, ka tas svilpjot grieza gaisu un kliedza:

„Es nogalināju Leopardu un nogalināšu katru no jums, pat jūs visus un nebaidīšos, nekā! Vai jums prāts? Vai tad var izlaupīt pilsētu, kur jādzīvo, un jau pirmajā dienā aizkaitināt iedzīvotājus? Tā ka man vairs nebūtu jādzird tādas runas! Kad tiksim laupītāju perēklī, varēsiet laupīt, cik vien jums patiks. Ņemiet visu, tikai sievietes neaizskariet.44

Kareivji apmierinājās un viens bikli teica: „Priekšniek, mēs tikai jokojām.44 Bet otrs neziņā noteica: „Es neesmu no tiem, kas žēlojas, priekšniek, bet kādēļ mēs laupīsim nometnē, kur turpmāk dzīvosim? Es taču domāju, ka tā tagad būs mūsu.44

Tad Vangs Tīģeris drūmi, vēl dusmodamies atbildēja: „Mēs neesam laupītāji, un es neesmu laupītāju virsnieks. Man ir labāks plans jums visiem, ja nebūsiet muļķi un man klausīsiet. Banditu nometni mēs nodedzināsim līdz pamatiem, un šī sērga — laupītāji — pazudīs no šejienes, un iedzīvotājiem vairs nebūs jābaidas.44

Kareivji bija tik pārsteigti kā vēl nekad, pat uzticības vīri brīnijās un viens no' tiem teica visu vietā:

„Kas tad mēs būsim?44

„Karavīri, bet ne laupītāji,44 Vangs Tīģeris ļoti skarbi atbildēja. „Nometnes mums nevajag. Mēs dzīvosim pilsētā, pārvaldnieka namā, mēs būsim viņa karaspēks, un

mums ne no viena nebūs jābaidas, jo mēs kalposim valstij/4

Ļaudis apklusa, juzdami godbijību pret sava vadoņa gudrību, un viņu ļaunas oomas izgaisa Kā vēja aizpūstas, viņi sKaļi smejas un atKal savam virsniekam paļauuamies sparugi кара pa Kāpieniem, Kas veaa laupītāju регекп, un ap viņiem kārnos veļas mākoņi un lapas Kupeja aukstajā miglā.

JLNegaidot viņi piegāja pie aizas ieejas, un sargs tā pārbijās, Ka nevarēja ne pakustēties, un viens kareivis jautra prāta to pārcirta ar zobenu, ta ka viņš nepaspēja ne varua izteikt. Vangs Tīģeris to redzēja, bet šoreiz kareivi neraja, jo tas bija nogalinājis tikai vienu cilvēku, un bez tam priekšnieks nevar’ parak stingri turēt mežonīgus un neizglītotus kareivjus, citādi tie vai’ sadumpoties un saplosīt viņu pašu. Viņi atstaja kritušo guļot un piegaja pie iaupitaju nometnes vārtiem.

bī nometne tiešām atgādināja ciemu; visapkārt tai bija stipri kalnos izlauztu, māliem un kaļķiem nostiprinātu akmeņu mūri ar lieliem dzelzis kaltiem vārtiem. Vangs Tīģeris sāka klaudzināt pie vārtiem, bet tie bij aizslēgti un klaudzieniem neviens neatsaucas. Kad viņš vairakas reizes bija klauvējis, bet atbildes nebija, Vangs Tīģeris saprata, ka nometne jau zina, kas noticis ar biedriem. Laikam kāds no laupītājiem bij atbēdzis šurp un paspējis pārējos brīdināt, un tie vai nu bij aizbēgusi no ļ nometnes, vai ari paslēpušies mājās, gatavodamies atsist Vanga Tīģera uzbrukumu.

Tad Vangs Tīģeris iika pagatavot jaunas lāpas no sausas rudens zāles, kas auga ap nometni, un kad tās uzliesmoja, kareivji ar tām izdedzināja caurumu koka vārtos, un kad tas bija diezgan liels, viens ielīda iekšā un ātri atrāva aizbīdni. Tad visi drāzās iekšā pa vārtiem, un Vangs Tīģeris skrēja visiem, pa priekšu.

Bet nometnē valdija nāves klusums. Vangs Tīģeris apstājās un uzmanīgi ieklausījās, bet nekur nedzirdēja ne skaņas. Tad viņš pavēlēja uzpust lāpas liesmās un aizdedzināt mājas. Kareivji sparīgi ķērās pie darba, kliegdami

un līksmodami, un kad sāka degt salmu jumti, ļaudis sāka skriet ārā kā skudras no skudru pūja. Vīrieši, sievietes, mazi bērni izskrēja no mājām un bailēs sāka skraidīt šurp un turp, liekdamies pie zemes, bet Vanga Tīģera ļaudis dzinās tiem pakal un skrejot tos nogalināja, kamēr Vangs Tīģeris neuzkliedza, lai liek tiem mieru un labāk lai meklē laupijumu.

Tad Vanga Tīģera ļaudis metās mājās, ko liesmas vēl \tebij apņēmušas, un vilka laukā zīda un vadmalas gabalus, drēbes un visu, ko varēja iznest. Citi atrada zeltu un sidrabu, citi krūkas ar vīnu un ēdienus, un kāri sāka ēst un dzert, un daži tā aizrāvās, ka sadega liesmās, ko paši bij iededzinājuši. Tad, redzēdams, ka kareivji neprātīgi kā bērni, Vangs Tīģeris lika uzticības vīriem tos atturēt, un tādēļ tikai nedaudzi aizgāja bojā.

Vangs Tīģeris pats stāvēja nomaļus, visu vērodams, un neatlaida brāļadēlu no sevis, negribēdams, ka tas pie-daļas laupīšanā. Viņš teica:

„Nē, zēn, mēs neesam laupītāji, mūsu dzīslās rit vienādas asinis, un mēs nelaupīsim. Tie ir vienkārši, neizglītoti ļaudis, reizēm tiem jālauj vaļa, lai tie uzticīgāk kalpotu, un šeit to visdrīzāk var atļaut. Es viņus lietoju kā ieroci, viņi man tikai līdzeklis, lai iegūtu slavu. Bet tu neesi tāds kā viņi.“

Un viņš neatlaida zēnu no sevis un labi darija, jo notika kaut kas tāds, ko neviens nebija gaidijis. Vangs Tīģeris stāvēja uz šautenes atspiedies un skatijās degošās mājās, kas jau pārvērtās kvēlošās oglēs, kad brāļadēls pēkšņi skaļi iekliedzās. Vangs Tīģeris ātri pagriezās un redzēja sev pār galvu paceltu zobenu. Viņš zibeņāt-rumā pacēla zobenu un atvairīja cirtienu: asmens aizslīdēja gar Vanga Tīģera gludo zobenu, mazliet skardams roku, bet tik viegli, ka to nemaz nevarēja saukt par ievainojumu, un nokrita zemē.

Vangs Tīģeris ātrāk nekā tīģeris metās tumsā, saķēra uzbrucēju aiz rokas un ievilka to uguns gaismā. Tā bija sieviete. Viņš apjucis apstājās, neatlaizdams viņas roku, un zēns iesaucās:

|Т

„Tā ir tā pati sieviete, kas bija pie Leoparda, es viņu redzēju!"

Vangs Tīģeris vēl nepaspēja ne vārda izteikt, kad sieviete sāka spārdīties, pūlēdamās: izrauties tam no ro* kām, bet viņš to stipri turēja, un manīdama, ka atbrīvo* ties neizdosies, viņa atmeta galvu un spļāva tam acīs. Neviens viņam vēl nebija spļāvis sejā, tas bija tik riebīgi, ka viņš pacēla roku un cirta tai pliķi kā nepaklausīgam bērnam; viņas vaigā palika sārtas cieto pirkstu pēdas, un viņš iesaucās:

„Še tev, tīģeru mātīte!"

Viņš to teica nemaz neapdomādams vārdu nozīmi, un viņa atbildēja ar niknu kliedzienu:

„Žēl, ka man neizdevās tevi nogalināt, nolādētais, es gribēju tevi nogalināt!"

Un viņš drūmi atsaucās, vēl arvien to stipri turēdams:

„Zinu, ka gribēji, un ja Bakurētainais nebūtu gadijies tuvumā, es tagad gulētu beigts ar pāršķeltu galvu."

Viņš pasauca ļaudis, lika tiem dabūt virvi un sasiet sievieti, un viņi to piesēja pie koka vārtu tuvumā, kamēr viņš izdomās, ko ar to darīt. Viņu piesēja ļoti stingri, viņa raustijās un trakoja, bet atbrīvoties tai neizdevās, un virve arvien dziļāk griezās tai miesā; viņa apbēra lāstiem visus, bet visvairāk Vangu Tīģeri — tādiem lāstiem, kādus reti gadas dzirdēt, tik dažādi un riebīgi tie bija. Vangs Tīģeris stāvēja un noskatijās, kā to sasēja, un kad kareivji to bija stingri piesējuši un atkal aizgāja laupīt, viņš staigāja šurp un turp tai garām un ikreiz paskatijās viņā. Viņa skatiens kļuva ar katru reizi vērīgāks, viņš skatijās un brīnijās, ka viņa bija jauna un ka tai bija dzīva, skaista seja asiem vaibstiem, plānas sarkanas lūpas, augsta gluda piere un mirdzošas, gudras un ļaunas acis. Tā bija šaura un kustīga seja, kas atgādināja lapsas galvu. Jā, tā bija skaista, pat tagad, lai gan viņam garām ejot tā saviebās naidā un viņa to ikreiz lamāja un spļāva uz viņa pusi.

Bet Vangs Tīģeris neklausijās viņas lāstos. Viņš tikai klusēdams raudzijās viņā, iedams tai garām, un pēc

kāda laika, kad tuvojās rītausma, viņa pagura, jo bija Joti cieši sasieta un virves griezās tai miesā un sāpes beidzot kļuva neciešamas. Viņa beidza lādēties un tikai spļāva, bet tad sāpes kļuva tik lielas, ka viņa ari to vairs nevarēja un beidzot lūpas aplaizīdama teica:

„Atlaid virvi drusku vaļīgāk, man ļoti sāp!“

Bet Vangs Tīģeris nemaz neklausījās, viņš tikai īgni pasmīnēja, domādams, ka viņa mānās* Tā viņa lūdzās ikreiz, kad viņš gāja garām, bet viņš neatbildēja. Pēdējo reiz, kad tas gāja garām, viņa klusēja nevarīgi nokārusi galvu. Taču viņš negāja tuvāk, negribēdams, ka to apspļauda, un domādams, ka viņa tikai izliekas aizmigusi vai paģībusi. Bet kad viņš gāja garām vēl vairākas reizes un viņa vēl arvien nekustējās, viņš sūtija zēnu paskatīties kas ar viņu noticis. Zēns saņēma to aiz zoda un pacēla galvu; izrādījās, ka viņa tiešām zaudējusi samaņu.

Tad Vangs Tīģeris piegāja viņai klāt un tuvāk ieskā-tijies redzēja, ka viņa bija skaistāka, nekā tam dziestošā ugunsgrēka nespodrajā un nemierīgajā gaismā bij izlicies. Viņa nebija vecāka par divdesmit pieciem gadiem un neatgādināja zemnieku meitu vai netikli, un viņš lauzija galvu domādams, kas viņa varēja būt, kā viņa te gadiju-sies un kur Leopards atradis tādu sievieti. Viņš pasauca kareivi, lika tam pārcirst saites un sasiet sievieti vaļīgāk, nesienot to vairs pie koka. Viņš lika to apguldīt zemē, un viņa gulēja nemaņā līdz pat rītam, kad metās gaišs un saules stari izspiedās cauri rīta miglai.

Tai stundā Vangs Tīģeris sasauca savus ļaudis un teica tiem:

„Laiks beigt; mums diezgan citu darbu bez tā.“ Kareivji tik drīz nevarēja beigt ķildoties ap laupiju-mu, bet uz viņa saucienu tomēr sapulcējās, jo viņa balss skanēja bargi un skaļi, viņš bija pielādējis šauteni un gatavojās nošaut katru, kas neklausītu pavēlei, un kad tie sapulcējās, viņš tiem teica:

„Savāciet visas šautenes un patronas, ko atrodat, jo tās pieder man. Tās es prasu sev kā savu laupi juma daļu.

Savāca šautenes, un Vangs Tīģeris tās izskaitīja. Pa* visam tur bija simt divdesmit šautenes un labs krājums patronu. Dažas šautenes bija vecas, sarūsējušas un diezgan nevērtīgas, veca parauga; Vangs Tīģeris lika tās novietot atsevišķi, lai aizmestu, tiklīdz dabūtu labākas.

Tad viņa kareivji izdegušo, vēl kūpošo drupu vidū sasēja laupijumu saiņos; citiem tie bija lielāki, citiem mazāki. Šautenes apsargāt Vangs Tīģeris uzdeva saviem visuzticamākajiem vīriem. Beidzot viņš pagriezās pret sasieto sievieti. Viņa bija pamodusies un gulēja vaļējām acīm. Kad Vangs Tīģeris paskatijās viņā, tā atbildēja ar niknu skatienu, un viņš skarbi jautāja:

„Saki, kas tu esi un kur esi dzimusi, lai es tevi varu sūtīt mājās!"

Bet viņa nekā neatbildēja. Atbildes vietā viņa atkal spļāva, un seja viņai bija kā mežonīgai kaķei. Tas Vangu Tīģeri tā aizkaitināja, ka viņš pavēlēja diviem kareivjiem:

„Izbāziet kārti caur virvēm, aiznesiet viņu pārvaldnieka namā un metiet cietumā. Varbūt tad viņai atraisīsies mēle."

Vīri paklausīja, bez žēlastības izbāza kārti caur saitēm, pacēla kārts galus uz pleciem, un viņa palika virvēs karājoties.

Un kad viss bija sagatavots un pār kalnu virsotnēm uzlēca saule, Vangs Tīģeris veda savus ļaudis uz aizas izeju. Pār ugunsgrēka vietu vēl pacēlās viegli dūmu mākoņi, bet Vangs Tīģeris ne reizes neatskatījās.

Tā viņi atkal gāja to pašu ceļu pār laukiem uz pilsētu. Ne viens vien garāmgājējs iesānis noskatījās šai savādajā pūlī, bet visvairāk uz sasieto sievieti ar atmesto galvu un pelnu pelēko lapsas seju: bet neviens neiedrošinājās jautāt, kas noticis, baidīdamies, ka neizceļas kautiņš; katrs gāja savu ceļu un reizi vai pāris reizes slepšus paskatījies kareivjos, novērsa acis. Jau bija liela diena, un saules gaisma straumēm lija pār laukiem, kad Vangs Tīģeris ar saviem ļaudīm beidzot sasniedza pilsētas vārtus.

Tumšajā vārtu ejā, kas veda caur pilsētas mūri, viņam tuvojās uzticamais vīrs ar zaķalūpu, paveda to sānis aiz koka, kas auga pie pilsētas mūra, un satraukumā svepstēdams sāka Vangam Tīģerim čukstēt, — tik svarīga lieta tā bija, ko viņš gribēja teikt:

„Teikšu to, kas man jāsaka, priekšniek! Labāk ne* pinies ar šo sievieti. Viņai lapsas seja un lapsas acis, un tādas sievietes tikai pa pusei cilvēki, pa pusei lapsas — no viņām var sagaidīt visjaunākās viltības. Atļauj man ņemt nazi un viņu nobeigt!“

Vangs Tīģeri bieži bija dzirdējis par vilkatēm, sie-vietēm-lapsām, bet viņš bija tik drošs un bezbailīgs, ka tikai skaji iesmējās un teica:

,Es nebaidos ne cilvēku, ne spoku, bet tā taču tikai sieviete!"

Un Vangs Tīģeris viņu atstūma sānis un atkal nostājās sava pulka priekšgalā.

Bet vīrs ar zaķa lūpu neatlaidīgi viņam sekoja, savā nodabā kaut ko murminādams, un viņš murmināja tā: „Viņa ir sieviete, un viņā vairāk ļaunuma nekā vīrietī, bez tam, viņa ir lapsa, un tādēļ viņā vairāk ļaunuma nekā sievietē."

XIV

Kad Vangs Tīģeris atkal iegāja tais pašos pagalmos, kur iepriekšējā naktī bija padarijis tādu varoņdarbu, reizē ar saviem ļaudīm, kas viņam sekoja gurdiem un nevienādiem soļiem, pagalmi bij iztīrīti un spodri un izska-tijās tādi paši kā pirms cīņas. Līķi bija novākti, asinis noslaucītas un nomazgātas ar ūdeni. Sargi un kalpotāji stāvēja savās vietās un satrūkās, kad Vangs Tīģeris ienāca pa vārtiem, un viņš soļoja lepni kā ķeizars un visi tam steidzīgi klanijās.

Bet viņš saslējies gāja cauri pagalmiem un zālēm, un viņa tumšā seja bij augstprātīga un lepna. Viņš labi zināja, ka viss apgabals tagad bija viņa rokās. Viņš griezās pie sarga, kas stāvēja kādā pagalmā, un uzkliedza tam:

„Ņem šo sasieto sievieti un met to cietumā! Apsargā viņu un pielūko, lai viņu ēdina un nedara tai pāri, jo viņa mana gūstekne, un kad gribēšu, es pats spriedīšu viņai sodu.“

Viņš apstājās, noskatījās pakaļ vīriem, kas aiznesa kārti ar sievieti. Viņa bija zaudējusi spēkus, seja viņai bija bāli dzeltena kā vasks. Pat agrāk tik sarkanās lūpas tagad bija nobālējušas, bet acis bālajā sejā spīdēja melnas kā tušas akmens, un elpa ar pūlēm plūda no krūtīm. Taču viņai pietika spēka vērst šīs melnās un niknās acis uz Vangu Tīģeri, un kad tā ieraudzija, ka viņš to novēro, viņas seja saviebās,, bet mute viņai bij izkaltusi un viņa nevarēja spļaut. Vangs Tīģeris brīnijās, jo viņai līdzīgas sievietes tas nekad nebija redzējis, un lauzi ja galvu nezinādams ko ar to darīt: viņš taču nevarēja to atlaist brīvībā, ja tā viņu tik briesmīgi ienīda un tā alka viņam atriebties. Bet viņš uz kādu laiku atvairija šīs do-ma<s un iegāja pie vecā pārvaldnieka.

Vecais pārvaldnieks viņu gaidiia jau kopš rītausmas, parādes drēbēs ģērbies un pavēlējis sagatavot visgardākos ēdienus. Vangu Tīģeri redzēdams, viņš sāka drebēt un galīgi apjuka. Lai gan viņš bija Vangam Tīģerim pateicīgs, taču viņš saprata, ka tāds vīrs nekalpos par velti, un tagad baidījās jautāt, kādu algu Vangs Tīģeris vēlas — varbūt tā bija tik liela, ka viņam klāsies vēl grūtāk nekā Leoparda laikā.

Viņš neziņā un bailēs gaidija. Un kad paziņoja, ka Vangs Tīģeris atgriezies, un kad viņš redzēja, kā tas ienāca zālē, lieliem, vienādiem soļiem, kā varoņi mēdz iet, vecais pārvaldnieks galīgi apjuka un nezināja, kur likt rokas un kājas. Tās drebēja tik stipri, it kā tām būtu sava īpaša dzīvība bez sakara ar ķermeni. Bet viņš lūdza Vangu Tīģeri apsēsties, un tas, kā pieklājās, atbildēja laipniem vārdiem, un kad sasveicināšanās ceremonija bija galā un Vangs Tīģeris bija beidzis pieklājīgi, bet ne pārāk zemu klanīties, vecais pārvaldnieks lika atnest tēiu. vīnu un ēdienus, un viņi beidzot apsēdās, Ы saktu laipnu sarunu.

Taru beidzot pienāca bridis, kad il^āk vairs nevarē* ja izvairīties un bii jārunā par notikušo, un vecais nār-valdnieks, skatīdamies visapkārt, tikai ne uz Veneru Tī&e-ri. mēģināja sākt šo sarunu. Vangs Tīģeris viņam nena-līdzēja — vara tagad biia viņa pusē. viņš loti labi saprata, kā vera.is pārvaldnieks jutās, un tikai skatienu nenovērsis raudzijās viņā savām nekustīgajām acīm, zinādams, ka ar to viņu biedēja, un juzdams ļaunu prieku. Beidzot vecais pārvaldnieks sāka runāt vājā un drebošā balsī, tik klusi ķā čukstot:

„Vari man ticēt, es nekad neaizmirsīšu, ko šonakt izdarīji, un nekad nevarēšu tev pateikties par to, ka atbrī-voji mani no sēreras. kas mani iau tik ileus gadus mocija, un par to, ka tagad varēšu mierā pavadīt savas vecuma dienas. Ko lai saku tev, savam atbrīvotājam, kā lai atalgoju tevi, kas man tagad esi tuvāks par dēlu? Un kā lai ataleroju tavus drošsirdīgos ļaudis? Lūdz ko gribi, pat manu vietu, un tu to dabūsi."

Viņš drebēdams un rādītā ju pirkstu košļādams gaidi* ja atbildi. Vanes Tīģeris mierīgi sēdēja un gaidija, kad vecais pārvaldnieks beigs runāt, tad viņš cienīgā balsī teica:

,.Es nekā nelūdzu. Kopš jaunekļa gadiem cīnos ar ļaundariem un bezgožiem, un ko es dariju, to dariju tādēļ, lai atbrīvotu tautu no šīs sērgas."

Un viņš atkal apklusa, atbildi gaidīdams. Nu bija pārvaldnieka kārta, un tas teica:

„Tev varoņa sirds, un es nebūtu ticējis, ka mūsu laikos vēl ir tādi vīri kā tu. Bet pat nāves gultā es nevarēšu mierīgi aizvērt acis, ja nebūšu tev pateicies. Tādēļ saki skaidri, ko vēlies no manis."

Tā viņi runāja ilgu laiku: katrs gaidija savu kārtu un tad runāia lainni un ar cienību, taču beidzot viņi sāka runāt skaidrāku valodu, un Vangs Tīģeris aplinkus lika saprast, ka uzņemšot savās rindās tos Leoparda laupītājus, kas vēlēšoties stāties zem viņa karoga.

Veco pārvaldnieku pārņēma tādas šausmas, ka viņš pieķērās nie krēsla iegrieztajām parocēm, piecēlās kājās un iesaucās:

„Tā tad tu gribi kļūt par laupītāju virsnieku Leoparda vietā?"

Klusībā viņš domāja, ja tā, tad viņam tiešām bija gals klāt. jo šis slaidais svešnieks ar melnajām uzacīm, kas te bii ieradies nezin no kurienes, izskatiiās daudz briesmīgāks par Leopardu un bija daudz gudrāks par to. Leopardu vismaz visi pazina un zināja, cik tas prasīs. Tā domājot vecais pārvaldnieks sāka skali vaidēt, lai gan pats nemanīja, ka vaidēja. Bet Vangs Tīģeris skaidri atbildēja:

„Nebaidies, es nedomāju kļūt par laupītāju. Mans tēvs bija cienījams vīrs, viņam piederēja zeme, un viņš man atstāja mantojumu. Neesmu nabags, un man nav jālaupa, bez tam mani vecākie brāļi bagāti un cienījami vīri. Ja es nākotnē iegūšu slavu, tad tikai ar savu kara mākslu, bet ne tādā negodīgā ceļā, kādā laupītāji pēc tās tiecas. Nē, lūk, kāds mans atalgojums un ko es tev lūdzu. Atļauj man un maniem kareivjiem palikt šeit un iecel mani par savas armiias pavēlnieku. Mēs pievienosimies tavai svītai un sargāsim tevi un šīs zemes iedzīvotājus no laupītājiem. Tu mūs uzturēsi, dosi pienācīgo tiesu no ienākumiem, un mēs būsim valsts aizsardzībā."

Vecais pārvaldnieks lielā apjukumā noklausījās viņa vārdus un tad nedroši iebilda:

„Bet ko lai daru ar ģenerāli, kas man jau ir? Kā lai tieku galā ar jums abiem? Viņš taču tik vienkārši negribēs aiziet."

Un Vangs Tīģeris nevilcinādamies atbildēja:

„Mēs šo jautājumu izšķirsim atklātā cīņā, kā godīgi vīri. Ja viņš uzvarēs, es aiziešu un atstāšu viņam savus ļaudis un ieročus, bet ja es uzvarēšu, tad viņam būt jā^3 aiziet."

Tad pārvaldnieks pūzdams un stenēdams — viņš bija mācīts vīrs, seno* filozofu māceklis un mīlēja mieru —>

lika ataicināt ģenerāli. Un pēc kāda laika tas ieradās. Tas bija uzpūtīgs vīrelis resnu vēderu, ārzemju parauga for* mā ģērbies; viņš bij uzaudzējis šķidru bārdiņu un sasukā* jis uz augšu retās uzacis un pūlējās izskatīties varonīgs un bargs. Kājas uz grīdas sizdams un garo zobenu gar zemi vilkdams, viņš ienāca zālē. Klanoties viņš nelocija muguru un izskatijās ļoti bargs.

Vecais pārvaldnieks žagodamies un svīzdams kaut kā izstāstija aicinājuma iemeslu, bet Vangs Tīģeris mierīgi sēdēja un vēsi skatijās sānis, it kā par citām lietām do* mādams.

Beidzot vecais pārvaldnieks apklusa, nokāra galvu un vēlējās mirt, klusībā domādams, ka par abiem viņi to drīz iedzīs kapā. Arī savu ģenerāli viņš turēja par niknu zvēru, jo tas bija straujas, nesavaldīgas dabas cilvēks, bet Vangs Tīģeris bija daudz straujāks un viņa dusmas bija daudz lielākas, to varēja redzēt katrs, kas paskati jās vi* ņa sejā.

Mazais resnais ģenerālis loti noskaitās, ķēra ar tuk* lo roku pie zobena un jau gribēja uzbrukt Vangam Tīģe* rim. Bet Vangs Tīģeris šo kustību pamani ja jau agrāk, lai gan izlikās, ka skatijās peonijās, kas auga terasē, un baltos zobus rādīdams savilka biezās melnās uzacis, sa* krustoja rokas uz krūtīm un tik smagu un niknņ skatienu uzlūkoja mazo ģenerāli, ka tas nobijās, apmainija dusmas ar laipnību un izlikās, ka nemaz nedusmojas. Viņš tie* šām nebija muļķis, viņš saprata, ka viņa laiks pagājis, un negribēja sākt ķildu ar Vangu Tīģeri. Beidzot viņš teica vecajam pārvaldniekam:

,„Jau sen domāju, ka man laiks braukt mājās pie sa* va vecā tēva. Esmu viņa vienīgais dēls. un viņš jau pa* liek vecs. Līdz šim nevarēju braukt mājās, jg mani pie* nākumi šeit, tavā cienijamā pilsētā, bija grūti un prasija daudz laika. Tad vēl, nemaz nerunājot par dēla pienā* kurnu, esmu slims un reižu reizēm mani gauži moca vē* dera slimība. Kungs, tev šī slimība zināmā, tu atcerēsies, ka tās dēļ es nevarēju uzbrukt laupītājiem, lai kā būtu

gribējis, vfsus šos gadus esmu žēlojies par kaitēm, ko debesis man uzsūtijušas. Tagad es ar prieku atgriezīšos savā vecajā lauku mājā, lai izpildītu dēla pienākumu pret tēvu un ārstētu slimību, kas mani arvien vairāk sāk mocīt/1

To teicis, viņš cienīgi paklanījās, bet vecais pārvaldnieks piecēlās no vietas un pretī paklanījies izdvesa:

„Esi drošs, ka saņemsi pienācīgu atalgojumu par ilgajiem uzticīgi nokalpotiem gadiem/1

Un pārvaldnieks ar nožēlām noskatījās pakal mazajam ģenerālim un nopūzdamies nodomāja, ka tas tomēr bija bijis lāga karavadonis, un ja arī nebija padzinis laupītājus. tad toties ar viņu labi varēja sadzīvot; ja viņš arī kādreiz noskaitās ēdiena vai dzērienu dēj, tad tie bija tikai nieki, un viegli bij atkal izlīgt. Pēc tam vecais pārvaldnieks slepšus paskatījās uz Vangu Tīģeri un atkal uztraucās, jo Vangs Tīģeris izskati jās pārāk jauns un skarbs, pārāk bargs un nepiekāpīgs. Bet kad viņš sāka runāt, tas miermīlīgi teica:

„Nu lūk, tu dabūji algu, kādu gribēji. Tagad varēsi ņemt vecā ģenerāļa pagalmus un telpas, tiklīdz viņš aizbrauks, — un ņem arī viņa kareivjus. Tikai vēl viens jautājums: ko lai saku savai priekšniecībai, kad tā dabūs zināt, ka esmu pieņēmis jaunu ģenerāli, un ko lai daru, ja vecais ģenerālis par mani sūdzēsies?1,1

Bet Vangs Tīģeris bija gudrs un zināja ko atbildēt: „Tas tev atnesīs tikai slavu. Saki, ka pieņēmi algotu karavadoni, lai tas padzītu laupītājus, bet pēc tam atstāji to savā sardzē. Lai ģenerālis uzraksta — es tev palīdzēšu viņu pierunāt —,. lai tam ļauj aiziet atpūtā, un lai viņš lūdz savā vietā iecelt mani, un tad visi tevi slavēs par to, ka esi mani iecēlis par karavadoni un ar manu palīdzību sakāvis laupītājus/1

Pret paša gribu vecajam pārvaldniekam bij jāpiekrīt, ka šis plans bija labs, un viņš vieglāk uzelpoja, bet tomēr vēl baidījās Vanga Tīģera, baidijās, kaut pret viņu nevērstos jaunā virsnieka bardzība. Vangs Tīģeris priecājās, ka pārvaldnieks baidijās, jo tas labi saderēja ar viņa nolūkiem,, un viņš vēsi pasmaidija.

Tagad Vangs Tīģeris apmetās telpās, kur agrāk bija dzīvojis vecais ģenerālis, jo no ziemeļiem tuvojās ziema. Viņš bij apmierināts ar visu padarīto, viņa ļaudis bija paēduši un apģērbti, kasē sāka ienākt nauda, varēja nopirkt ziemas drēbes, un viņi visi sēdēja siltumā un bija labi paēduši.

Vangs Tīģeris bija visu nokārtojis, bij uznākusi dziļa ziema un diena pēc dienas pagāja vienmuļā gaitā, kad viņš pēkšņi atcerējās sievieti, ko tas vēl arvien turēja cietumā. To atcerējies, viņš īgni pasmīnēja un uzsauca sargam, kas stāvēja pie durvīm:

„Ej un atved to sievieti, ko es priekš pāris mēnešiem liku mest cietumā! Piemirsu, ka neesmu tai vēl izdomājis sodu, un viņa taču gribēja mani nogalināt/' Viņš neskanīgi iesmējās un piebilda: „Ceru, ka tagad viņa būs rāmāka!" '

Un viņš to gaidija labpatikā un ziņkārībā, gribēdams redzēt, kāda tā izskatijās nomierinājusies. Viņš viens pats sēdēja zālē, un viņam blakus stāvēia liela skārda krāsns ar oglēm. Arā smagām pārslām sniga sniegs, kā daždien dziļā ziemā, un viss pagalms bija piesnidzis, sniegs klāja katru koku un zaru, jo todien nebija vēja, un saltais sastingušai s gaiss biia piesātināts ar sniega valgumu. Vangs Tīģeris sēdēja dīkā, siltumā, pie krāsns ar oglēm, cieši ietinies aunādas kažokā, un pār krēsla atzveltni bija pārmesta tīģera āda, lai nevilktu vējš.

Pagāja gandrīz stunda, kad viņš izdzirda kņadu klusajā pagalmā un paskatiiās durvīs. Sargs vilka gūstekni, un viņam palīdzēja vēl divi kareivji. Un tomēr viņa pretojās, lociiās un raustījās virvēs, kurām tā bija sasieta. Sargi pūlējās iestumt viņu pa durvīm, un viņiem cīnoties istabā sabira sniegs. Kad viņi to beidzot stingri sagrāba un nostādija Vanga Tīģera priekšā, sargs taisnodamies teica:

„Piedod, ģenerāli, ka tik ilgi nevarēju izpildīt tavu pavēli. Mums si ragana ik soli bij javelk ar varu. Cietu* ma viņa gulēja guita kaila un mes kautrējamies ieiet pie viņas, jo esam goaigi, precējušies viri; citam cietumnie* cēm vajadzēja to ar varu apģērbt. Viņa koda, plēsa un spārdijas, taču tām izdevās kaut cik aizsegt viņas kailu* mu, lai mēs varētu ieiet, sasiet viņu un izvilkt ārā. JNlu-dien, viņa sajukusi prātā. Mēs tādas sievietes neesam redzējuši. Cietuma runa, ka viņa neesot sieviete, bet lapsa, kas kada velnišķa noļuka dēļ pārvērtusies sievietē.44

Bet jaunā sieviete to izdzirdusi atmeta izspūrušos matus. Mati viņai bij apgriezti, bet tagad atkal ataugusi gandrīz līdz pleciem. Viņa ieķērcās:

„Neesmu prātā jukusi, bet ja sajukšu, tad tikai aiz naida pret viņu.“

Lamādamās un kaklu izstiepusi, viņa spļāva Vangam Tīģerim un butu tam ķērusi, ja viņš nebūtu steidzīgi novērsies un ja sargs to nebutu pārāvis atpakaļ, bpļaviens krita krāsni un nošvirkstēja karstajās oglēs, bargs pārsteigts paskatījās viņā un pārliecināts atKārtoja:

„Nu tu pats redzi, ka viņa jukusi."

Bet Vangs Tīģeris nekā neatbildēja. Viņš neatrāva skatiena no sīs dīvainās un negantas sievietes, klausijās viņas valodā, jo arī lamāties viņa nelamājās kā vienkāršas sievas. Uzmanīgi paskatījies viņā,, Vangs Tīģeris ievēroja, ka par spīti vājumam viņa tomēr bija skaista, lepna, un nemaz neatgādināja plecīgās zemnieku sievas. Taču kājas viņai bija diezgan lielas, it kā tās nekad nebūtu nosietas, un šai apvidū labu ģimeņu sievietēm tādas nemēdza būt. Viņš nevarēja un nevarēja izprast, kas viņa bija, tik daudz viņā bija pretrunu, un tikai acis nenolaidis skatijās viņā un vēroja, kā cilājās šaurās melnas uzacis virs naida pilnajām acīm, kā viņa rādija balto zobu rindas, un pēkšņi viņš atskārta, ka skaistākas sievietes nekad nebija redzējis. Jā, viņa bija bāla, vāja un nikna, bet tomēr sKaista. Beidzot viņš lēni izteica:

„Es tevi nemaz nepazīstu. Kādēļ tu mani tā ienīsti?"

ш

Un sieviete atbildēja niknā, bet skaidrā un skanīgā balsī:

„Tu nokāvi manu kungu, un es nelikšos mierā, kamēr nebūšu par viņu atriebusies. Tu vari mani nogalināt, bet arī pēc nāves manas acis neaizvērsies, kamēr nebūšu par viņu atriebusies."

Sargs aizvainots pacēla zobenu un uzkliedza:

„Ar ko tu runā, ragana?"

Daudz netrūka, ka viņš tai būtu iesitis ar zobenu pa muti, bet Vangs Tīģeris pamāja, lai tas viņu neaiztiek, un teica mierīgi kā vienmēr:

„Tā tad Leopards bija tavs kungs?"

Un atbildi viņa izkliedza tai pašā skanīgajā un nik-najā balsī:

„Jā!"

Vangs Tīģeris nevērīgi pieliecās uz priekšu un ļoti mierīgi un nicinoši teica:

„Es viņu nogalināju. Tagad tev jauns kungs, un tas esmu es."

Tad jaunā sieviete metās uz priekšu un būtu nogali* nājusi Vangu Tīģeri, ja sargi to nebūtu atturējuši, un Vangs Tīģeris noskatijāk viņu cīņā. Kad tie viņu atkal turēja tik cieši, ka viņa nevarēja pakustēties, viņai deni* ņos izspiedās sviedri, viņa bij aizelsusies un gandrīz rau* dāja, bet arvien vēl nenovērsa no Vanga Tīģera nikno acu skatienu. Viņa sastapa Vanga Tīģera skatienu un nenolaida acis; viņa skatijās tik izaicinoši, it kā nemaz nebaidītos un gribētu to piespiest, lai tas nolaiž acis vi* ņas drošā skatiena priekšā. Bet Vangs Tīģeris tikai lūkojās viņā stingru skatienu, ne ar ko neizrādīdams dusmas, mierīgi un pacietīgi, jo lai cik lielas bija viņa dusmas, viņš prata savaldīties, ja nebija pārāk iekarsis.

Sieviete ilgu brīdi skatijās viņā. Un beidzot, kaut arī viņš to vēroja ar to pašu nekustīgo skatienu, viņas skropstas nodrebēja, viņa iekliedzās un pagriezusies teica sargiem:

„Vediet mani atpakaļ cietumā!" Un viņa vairs ne reizes nepaskatijās uz Vangu Tīģeri,

Tad Vangs Tīģeris vēsi pasmaidi ja un teica:

„Nu tu redzi, ka tev ir jauns kungs.“

Bet viņa tam neatbildēja. Pēkšņi viņa nokāra galvu un stāvēja lūpas pavērusi un grūti elpodama. Beidzot viņš pavēlēja sargiem to aizvest, un šoreiz viņa gāja nepretodamās, laimīga, ka varēja aiziet.

Tad Vangam Tīģerim vēl vairāk iegribējās zināt, kas viņa tāda un kā nokļuvusi pie laupītājiem, un viņš nolēma to katrā ziņā izdibināt. Un kad sargs ienāca atpakaļ, galvu kratīdams un murminādams: „Esmu redzējis tra

kas sievietes, bet tādas kā šī tīģeru mātīte vēl nebiju redzējis" — Vangs Tīģeris viņam teica:

„Saki cietuma priekšniekam, ka es gribu zināt, kas viņa tāda un kā tā nokļuvusi pie laupītājiem."

„Viņa neatbild, kad tai jautā/* sargs atbildēja. „Viņa visu laiku klusē. Vienīgā pārmaiņa tā, ka sākumā viņa atteicās no ēdiena bet tagad kāri ēd, ne tā, kā izsalkušie, bet tā, it kā viņa krātu spēkus kādam sevišķam nolūkam. Un viņa nevienam nekā nestāsta par sevi. Sievietes ir ziņkārīgas, tās ar viltību pūloties izzināt, kas viņa tāda, bet viņa nekā nestāstot. Varbūt atbildi varētu dabūt ar spīdzināšanu, bet arī skaidri nezinu, vai tas līdzētu, tik ļauna un spītīga šī sieviete. Pavēli viņu mocīt, ģenerāļa kungs!"

Tad Vangs Tīģeris iegrima domās un pēc brīža teica caur sakostiem zobiem:

„Ja cita ceļa nav, izmēģināsim spīdzināšanu. Viņai jāpadodas. Tikai nenomociet viņu līdz nāvei." Un brīdi klusējis, viņš piebilda: „Un nelauziet tai kaulus un nesabojājiet ādu."

Pievakarē sargs atkal atnāca un samulsis ziņoja: „Ģenerāļa kungs, mans priekšniek, no šīs sievietes nevar izdabūt ne vārda, ja to spīdzina tik saudzīgi, nelaužot kaulus un nebojājot ādu. Viņa tikai smejas par mums."

Vangs Tīģeris drūmi paskatījās viņā un teica:

„Tad lieciet viņu kādu laiku mierā. Un dodiet tai gaļu un vīnu." Viņš paglabāja domas par šo sievieti sirds dziļumā līdz tam brīdim kad būs izdomājis, ko ar to darīt.

Kamēr viņam nekas neienāca prātā, Vangs Tīģeris nolēma sūtīt uzucioas viru uz dienvidiem, uz savu uzim-teni, un lika tam. izstāstīt brāļiem visu notikušo, cik labi viņam bija veicies, ka viņš bija visu panacis tntai nedaudzus vīrus zaudējot, un kā viņš nostiprinājies sai apgabala. Taču viņš brīdināja uzticioas viru un teica tam:

„Tikai pārāk nedižojies ar to, ko esmu darijis, jo šī pilsēta un si mazā zeme ir tikai ^pirmais pakāpiens manā ceļa uz slavas kalna virsotni, un lai brāļi neuoma, ka esmu jau sasniedzis sprausto mērķi un augstak nepacelšos, citam viņi man uzmaisies lūgumiem, lai apgādāju labas vietas viņu deliem. Viņu deli man vairs nav vajadzīgi, kaut arī man pašam nav dēlu. Taistāsti viņiem par manu uzvaru, bet stāsti ta, lai viņi neskopotos un pasi dotu naudu, kas man vēl arvien vajadzīga, jo man tagad jā-ģērbj un jābaro pieci tūkstoši kareivju, un tie ir rijīgi kā vilki, baķi viņiem, ka esmu sācis un neapstāšos, kamēr visa šī province nebūs manā varā, bet pec tam arī citas provinces. Sai ceļā neviens mani neapturēs/4

Uzticamais vīrs apsolījās to visu izstāstīt brāļiem un devās uz dienvidiem, pārģērbies par nabaga svētceļnieku, kas iet pielūgt Dievu kādā tālā templī.

Tamēr Vangs Tīģeris ieveda kārtību savā karaspēkā, un jāsaka, ka viņš tiešām varēja lepoties ar padarīto. Viņš bija savu stāvokli sasniedzis godīgā ceļā, ne kā vienkārši laupītāji; viņš apmetas pie pārvaldnieka un pats kļuva par apgabala valdnieku, Viņa slava izplatījās visā apgabalā, un ļaudis visur runaja par Tīģeri. Un kad viņš paziņoja, ka pieņemšot visus, kas gribēšot iestāties viņa dienesta, ļaudis saka pulcēties zem viņa karoga; bet viņš izvelējas uzmanīgi un atraidīja vecus un dienestam nederīgus vīrus, tāpat nespēcīgus, pusaklus vai neattīstītus, un atlaida tos valdības armijas kareivjus, kas nelikās diezgan spēcīgi, un tur bija daudz tādu, kas armijā dienēja tikai tādēļ, lai būtu paēduši. Tādā veidā Vangs Tīģeris savāca varenu karaspēku, vairāk kā astoņus tūkstošus vīru, un tie visi bij jauni, spēcīgi un cīņas spējīgi kareivji.

Bet to simtu, kas pie viņa bija no paša sākuma, at= skaitot nedaudzos, kas bija krituši sadursmē ar laupītā* jiem un sadeguši ugunsgrēkā, viņš paaugstināja un iecēla jaunajiem par priekšniekiem. To visu padarijis, Vangs Tīģeris nesalika rokas klēpī un nepiegriezās vīnam un ēdieniem, kā daudzi citi viņa vietā būtu darijuši. Nē, viņš arī ziemā agri cēlās un apmācija kareivjus, vingrinādams tos visos kara mākslas paņēmienos, kādus pats zināja: kā atvairīt cirtienus, kā uzbrukt, slēpties un kā atkāpties bez zaudējumiem. Viņš bija cieši apņēmies iemācīt tiem visu, ko pats zināja, jo viņš nedomāja visu mūžu palikt par maza apgabala ģenerāli. Nē, viņā brieda godkārīgi nodomi, un viņš tiem ļāva brīvi augt un attīstīties.

XV

Abi Vanga Tīģera vecākie brāļi patiesībā nepacietībā gaidija ziņas, vai brāļa nodoms izdevies, bet šī nepacietība katram brālim izpaudās īpatnējā veidā. Vangs Vecākais kopš tā laika, kad bija pakāries viņa dēls, izlikās, ka tam vairs nebūtu nekādas daļas gar jaunāko brāli, un skuma par dēlu, kad vien to atcerējās, Viņa sieva arī sēroja un mierināja bēdas, visu pārmezdama vīram. Nereti viņa tam teica:

„Vai es tev neteicu jau pašā sākumā, ka nevajag vi* ņu laist! Jau pašā sākumā teicu, ka tādai ģimenei kā mūsējā neklājas atdot dēlu — un vēl tik labu dēlu — zal* dātos. Viņu dzīve rupja un vienkārša, tā es tev teicu."

Sākumā Vangs Vecākais bija tik neapdomīgs, ka ie* drošinājās tai atbildēt:

„Nu, kundze, kā es varēju zināt, ka tu to negribēji? Gluži pretēji, man likās, ka tu viņu sūtiji labprāt, jo vai* rāk tādēļ, ka viņš negāja par vienkāršu kareivi, mans brā* lis viņu būtu paaugstinājis, kad pats būtu pacēlies slavā."

•Dēli*

Bet kundze bija pārliecināta, ka viņa jau agrāk bija tā teikusi, un viņa sašutumā iesaucās:

,,,Tu nekad neatceries, ko es saku, jo tev galva pilna domām par citām lietām — droši vien atkal par kādu sie vieti. Bet es skaidri teicu, un ne vienreiz vien, ka viņu nevajadzētu laist, un kas gan ir tavs brālis? Vienkāršs kareivis, vairāk nekas. Ja tu būtu man klausijis, mūsu dēls tagad būtu dzīvs un vesels, un viņš mums bija labā= kais par visiem, viņam bija lemts kļūt par mācītu vīru. Bet man jau šai mājā neviens neklausa!"

Viņa nopūtās un rādija bēdīgu seju, bet Vangs Vecā kais jutās neērti, ka bija sacēlis tādu vētru, viņš nodūra acis un klusēja, cerēdams, ka tā viņas dusmas ātrāk pāries. Patiesību sakot viņa sieva kopš dēla nāves vienmēr raudāja, ka tas bijis labākais par visiem, bet dēlam dzīvam esot viņa to bija bārusi, nopaļājusi un teikusi, ka vecākais dēls nesalīdzināmi labāks. Bet tagad vecākais dēls tai neko vairs neprata izdarīt pa prātam, un tādēļ mirušais likās labāks. Bija vēl trešais dēls, kuprītis, bet par to viņa pēdējā laikā pat neapjautājās, zinādama, ka tam patika dzīvot pie Firziķa Zieda, kur tas tagad bij ap meties, un ja kādreiz gadijās par to runāt, viņa teica:

„Viņam vāja veselība, un lauku gaiss viņam labāks." Reizēm viņa pateikdamās sūtija Firziķa Ziedam dāvanu, kādu nevērtīgu, nekam nevajadzīgu lietu, nelielu ziediem izrakstītu tasi vai lētu drēbes gabalu, ne tīra zī da, bet skaista izskata; bet Firziķa Zieds nekad nevalkāja spilgtas drēbes. Taču viņa tai vienmēr pateicās, lai dāvana bija kāda būdama, un sūtija pretī svaigas olas vai kādas saknes, vienmēr cenzdamās dot kaut ko pretī un nepalikt parādā. Drēbes viņa ņēma un atdeva muļķītei, vai pašuva tai raibu mēteli vai kurpes, lai iepriecinātu nabadzīti, bet izrakstīto tasi atdāvināja Kuprītim, ja viņam tā patika, vai tā zemnieka sievai, kas kopā ar viņām dzīvoja vecajā mājā, ja pilsētas izrakstītie trauki tai la bāk patika nekā vienkāršie zili baltie.

Vangs Vidējais kā parasti gaidija ziņas no jaunākā brāļa, slepšus visur ieklausīdamies ļaužu valodās, un beidzot viņš dzirdēja kādas baumas, ka kāds jauns karavado^ nis nogalinājis tās laupītāju bandas virsnieku, kas uztu* rājusies ziemeļos no viņu pilsētas, bet viņš nezināja, vai tiesa, ka šis karavadonis bija viņa brālis. Un viņš gai= dija, krāja naudu, ko dot brāļa uzticības vīram, uzmanīgi laizdams no rokas Vanga Tīģera zemi, ja gadijās izdevība, bet naudu aizdeva par labiem procentiem, un ja viņam izdevās to .divas, trīs reizes laist apgrozībā, tad to neviens nezināja, un peļņu viņš paturēja sev, kā taisnīgu algu par rūpēm, ko tas uzņēmās brāļa labā; arī brālim tas nebija nekāds apvainojums, jo neviens nebūtu pratis Vanga Tīģera uzdevumā slēgt tik izdevīgus darījumus kā Vangs Vidējais.

Bet tai dienā, kad vīrs ar zaķa lūpu pārkāpa viņa mājas sliegsni, Vangs Vidējais tikko varēja nociesties, gaidīdams viņa stāstu, neparasti laipnu seju veda to savā istabā, pats ielēja tam tēju un kamēr Uzticības vīrs stā* stija, kas tam bij uzdots, Vangs Vidējais klausījās un ne* teica ne vārda.

Vīrs ar zaķa lūpu sīki izstāstija visu, kā bija licis Vangs Tīģeris, un nobeidza tādiem vārdiem:

„Tavs brālis un mans ģenerālis lika tev teikt, lai tu nesteidzoties domāt, ka viņš jau sasniedzis kalna virsotni — tas tikai pirmais pakāpiens, viņš ieņēmis mazu apga* bālu, bet gribot iekarot veselas provinces."

Vangs Vidējais elpu aizturējis jautāja:

„Kā tu domā, vai viņam var uzticēties un vai viņa dēļ •var riskēt ar savu naudu?"

Un uzticamais vīrs atbildēja:

„Tavs brālis ļoti gudrs cilvēks, daudzi viņa vietā bū* tu apmierinājušies ar laupītāju ligzdas ieņemšanu, būtu palikuši par laupītājiem un ne pēc kā vairāk nebūtu cen* tušies. Bet tavs brālis ir gudrāks, viņš zina, ka laupītāju virsniekam vispirms jāiegūst ļaužu cieņa, lai kļūtu par valdnieku, un tādēļ viņš sev nodrošina valdības atbalstu. Lai gan tā ir tikai maza vieta nelielā pilsētā, tomēr tā ir vieta valsts dienestā, viņš tagad ir ģenerālis, kas kalpo valdībai, un kad viņš cīnīsies ar citiem karakungiem un

atradīs iemeslu ķildai ar kādu no tiem — to viņš pavasarī izdarīs —, tad viņš ies cīņā kā valsts varas pārstāvis un ne kā dumpinieks/*

Tāda tālredzība Vangam Vidējam patika, un tā kā tuvojās pusdienas laiks, viņš teica daudz laipnāk nekā parasti:

„Nāc, paēdīsim un iedzersim tēju, ja vēlies piedalīties mūsu vienkāršajās pusdienās/* Un viņš to veda līdzi un sēdināja pie ģimenes galda.

Ieraudzijusi vīru ar zaķa lūpu, Vanga Vidējā sieva skaļi un labsirdīgi ar to sasveicinājās un jautāja:

„Kā klājas manam bakurētainajam dēliņam?**

Tas piecēlās no vietas un atbildēja, ka viņas dēls vesels un tam klājoties labi — ģenerālis droši vien gribot to paaugstināt, jo pastāvīgi turot pie sevis. Viņš vēl nebija paspējis ne vārda izteikt, kad viņa tam jau uzsauca, lai tas nestāvot kājās pieklājības dēļ, bet lai ātrāk sēžo ties. Atkal savā vietā apsēdies, viņš gribēja tiem pastāstīt, kā zēns bija gājis laupītāju ligzdā, cik viņš veikls un cik labi tas bij izpildijis visu, kas tam bij uzdots. Bet viņš vēl laikā atturējās, atcerējies, ka sievietes savādi ra-dijumi ar nepastāvīgu dabu, bet visdīvainākās mātes, kas saviem bērniem redz briesmas tur, kur to nemaz nav. Tādēļ viņš pastāstija tik, cik vajadzēja, lai apmierinātu viņas ziņkārību, un klusēja.

Pēc dažām minūtēm viņa jau bija aizmirsusi savu jautājumu, jo viņai bija daudz darba, viņa rūpējās un kustējās, meklēdama tases un likdama tās galdā un tai pašā laikā dodama bērnam krūti. Bērns mierīgi zīda, bet viņa ar brīvo roku veikli pasniedza ēdienu viesim, vīram un trokšņainajiem, izsalkušajiem bērniem, kas neēda pie galda, bet stāvēdami durvīs vai uz ielas, kur tie izskrēja ar bļodām un irbuļiem rokās un bļodiņas izēduši skrēja atpakaļ un lūdza vēl rīsu, sakņu vai gaļas.

Kad pusdiena bija paēsta un pēc ēšanas visi bija padzēruši tēju, Vangs Vidējais uzticamo vīru aizveda pie vecākā brāļa vārtiem un lika tur pagaidīt, kamēr iznāks brālis, lai tad visi kopā ietu uz tējas namu parunāties. Un viņš lika tam apstāties nomaļus, lai kundze to neredzētu, citādi viņiem būtu jāiet iekšā un jārunā ar to. Tā viņu brīdinājis, Vangs Vidējais nozuda vārtos un pāris pagalmiem cauri izgājis, iegriezās brāļa istabā, kur viņš to at rada cieši aizmigušu gultā pie krāsns ar kvēlošām oglēm; viņš bija paēdis pusdienu un tagad krāca.

Juzdams, ka brālis viegli pieskaras plecam, viņš pa modās, skaļi iekrācās un diezgan ātri saprata, ko no viņa gribēja. Tad, kājās piecēlies, viņš uzvilka blakus nomesto kažoka mēteli un klusiņām sekoja brālim, sargādamies, lai neviens nemanītu. Neviens viņus neredzēja, atskaitot glīto blakussievu, kura pabāza galvu durvīs paskatīties, kas tur staigā, un kad Vangs Vecākais pacēla roku par zīmi, ka jāklusē, viņa to neaizturēja — tā bija labas, viem kāršas dabas sieviete, un lai gan bija bikla un baidijās viņa pirmās sievas, taču ja viņai kas būtu jautāts, viņa savā labsirdībā būtu melojusi un teikusi, ka nekā nav re dzējusi.

Brāļi reizē aizgāja uz tējas namu, un tur vīrs ar zaķa lūpu vēlreiz atkārtoja savu stāstu, un Vangs Vecākais klusībā nožēloja, ka tam nebija dēla, ko tas varētu atdot jaunākajam brālim, un apskauda Vangu Vidējo, kura dē lam tā bija laimējies. Viņš valdijās, laipni tērzēja ar Za^ ķalūpu, piekrita visam, ko brālis teica par naudu, kas bij jāsūta, bet tikai ar pūlēm varēja sagaidīt laiku, kad va rēs iet mājās.

Sirds viņam vai plīsa aiz skaudības, un viņš gāja meklēt vecāko dēlu. Jauneklis gulēja gultā savā istabā un pietvīcis lasi ja tukšu, neķītru grāmatu ar virsrakstu „Trīs skaistules"; tēvam ienākot viņš satrūkās un paslēpa grāmatu zem drēbēm. Bet tēvs grāmatu nemaz nemanija, viņš domāja par to, ko gribēja teikt, un steidzīgi iesāka:

„Saki man, dēls, vai tu vēl arvien gribi braukt pie tēvoča un ar viņa palīdzību tikt augstā vietā?"

Bet laiks, kad dēls to gribēja, bija pagājis, un tagad tas viegli nožāvājās, un viņa pusatvērtā mute bija sārta un skaista kā meitenei, un tēvā paskatijies, viņš laiski pa smaidija un teica:

„Vai tiešām es kādreiz esmu bijis tāds muļķis, ka esmu gribējis iet zaldātos?"

„Bet tev nav jāiet par vienkāršu kareivi," tēvs izbb jies iebilda. „Tu jau no sākuma būsi daudz augstāks, tūliņ pirmais pēc tēvoča." Tad viņš klusināja balsi, dēlu pieru^ nādams: „Tavs tēvocis jau ir ģenerālis, šo vietu viņš iegu vis ļoti veikli, un visgrūtākais jau ir garām."

Bet jauneklis spītīgi kratija galvu, un Vangs Vecā kais skatijās uz dēlu, kas gulēja viņa priekšā, dusmojās un nezināja ko darīt. Šai minūtē it kā zvīņas nokrita no viņa acīm un viņš skaidri redzēja, ka viņa dēls bija slinks, izlutināts jauneklis, kas necentās ne pēc kā cita, kā tikai pēc izpriecām, un rūpējās vienīgi par to, lai būtu tikpat labi un moderni ģērbies kā citi jaunekļi, viņa paziņas. Jā, Vangs Vecākais redzēja, ka viņa dēls gulēja zīda pa lāgos, zīdā ģērbies, pat veļa viņam bija zīda, un kājās tas valkāja atlasa kurpes; āda viņam bij iesmaržota un ie ziezta kā kādai skaistulei, un mati salaistīti smaržām un ietaukoti ar ārzemju pomadi. Viņš visādi rūpējās par sava ķermeņa skaistumu un gandrīz to dievināja, tik skaists un maigs tas bija, un par algu saņēma to draugu uzslavas, ar kuriem tas pavadija vakarus spēļu namos un teātros. Jā, tas bij jauns kungs no bagāta nama, katrs to varēja redzēt, un nevienam nebūtu nācis prātā, ka viņa vectēvs bija kāds Vang=Lungs, zemnieks, kas pats bij aris zemi. Vienu brīdi Vangs Vecākais skaidri redzēja, kas bija viņa vecākais dēls, lai gan citkārt maldijās neziņā un redzēja tikai dažādus sīkumus; izbijies viņš iesaucās spal gā balsī, kas nemaz neatgādināja viņa parasto cienīgo ru nas veidu:

„Es bīstos par tevi, dēls! Bīstos, ka tu neņemsi labu galu!" Viņš kliedza tik skarbi, kā vēl nekad nebija klie dzis uz dēlu: „Es tev saku, tev jālauž ceļš dzīvē, tev nav jāpalaiž gadi dīkā, tukšās izpriecās!"

Un bailēs, kuras pats nesaprata, viņš nožēloja, ka ne bij izmantojis mirkli, kad dēlam bija pamodusies godkā riba. Tagad bija par vēlu, mirklis bija pagājis.

Dzirdot, cik savādi skanēja tēva balss, jauneklis sa

trūkās, piecēlās gultā sēdus, un pusē izbijies, pusē apvai nots atsaucās:

„Kur māte? Iešu un vaicāšu mātei, vai viņa mani laiž, vai viņai tā gribas tikt vaļā no manis?“

Tad Vangs Vecākais atjēdzās un teica ātri un mier mīlīgi:

„Nu, vienalga, dari kā gribi, — tu esi mans vecākais dēls!41

Skaidrības mirklis pagāja, zvīņas atkal aizklāja viņa acis. Viņš nopūtās, klusībā domādams, ka tiesa bija — jaunie kungi nemaz nelīdzinājās vienkāršās tautas jau nekļiem; arī tas bija tiesa, ka viņa brāļa sieva bija vien* kārša zemniece un bakurētainais brāļadēls nebija neko labāks par tēvoča kalpiem. Tā Vangs Vecākais centās mierināties un kājas gar zemi vilkdams izgāja no dēla istabas. Dēls bezrūpīgi smaidīdams atkal atlaidās zīda spilvenā un salika rokas aiz galvas, bet drusku vēlāk pa sniedzās pēc noslēptās grāmatas, izvilka to un atkal de* dzīgi sāka lasīt — tā bij neķītra lubu grāmata, un to vi* ņam bij ieteicis kāds draugs.

Bet Vangs Vecākais netika vaļā no nenoteiktām bai lēm, un tās viņu tā mocija, ka pirmo reiz mūžā dzīve vi ņam vairs nelikās tik jauka kā agrāk. Viņam bija žēl noskatīties, kā aizgāja uzticamais vīrs ar sidrabu somā, ar cieši piebāztu jostu un tik smagu aizsaini, ka viņš tik ko spēja to uzcelt mugurā; tas bija gandrīz apvainojums, un viņš aizmirsa, ka Vangs Tīģeris arī viņam varēja būt derīgs, un dzīve viņam likās grūta, jo nebija dēla, kas varētu gūt slavu, nebija nekā, atskaitot ienīsto zemi, no kuras tas arvien vēl neiedrošinājās atkratīties. Pat sieva ievēroja viņa saīgumu, un viņš gāja tiktālu, ka dālijās ar viņu savās rūpēs un izstāstīja tai savas bēdas; viņa to tik labi pazina, ka sirds dziļumos viņš to turēja par gudrāku nekā pats sevi, lai gan nekad nebūtu atzinies, ja kāds viņam to būtu jautājis. Bet šoreiz viņa tam nepalīdzēja, un kad viņš tai gribēja stāstīt, cik augstu jaunākais brālis bija pacēlies, viņa spalgi un nicīgi iesmējās un teica:

„ģenerālis mazā provinces pilsētā vēl nav nekāds lie

lais vīrs, muļķīgi būtu viņu apskaust! Kad viņš būs vese^ las provinces karakungs, arī tad mums vēl būs laika diezgan pie viņa sūtīt mūsu jaunāko dēlu, bet vēl labāk — ta vu jaunāko dēlu, zīdaini, ko tagad zīda tā otra!“

Un Vangs Vecākais apklusa un pēc tam ar mazāku prieku gāja izklaidēties tējas un spēļu namos, un pat sa^ runas ar neskaitāmajiem draugiem viņa acīs bija zaudē* jušas agrāko vērtību. Nē, viņš sēdēja viens, un tas nemaz nebija viņa dabā, jo viņš mīlēja būt tur, kur ļaudis skrai* dija šurp un turp, bruzmā un kņadā, kaut arī tās būtu tikai mājas rūpes un kalpones kaulētos ar pārdevējiem, bērni kliegtu un ķildotos un visapkārt čalotu ikdienišķās dzīves troksnis. Pat tas viņam patika labāk nekā vienam sēdēt.

Bet tagad viņš sēdēja viens un jutās nelaimīgs, pats nezinādams kādēļ — varbūt tādēļ, ka pirmo reiz viņš bija sapratis, ka vairs nebija tik jauns kā kādreiz, ka vecums bija nemanot piezadzies un ka dzīvē viņš, kā likās, nebij atradis laimi, kādu tas būtu varējis atrast, un nebija sasniedzis stāvokli, kādu būtu varējis sasniegt. Vislielākās rūpes viņam bija par tēva atstāto zemi. Tas bij īsts lāsts, jo no šīs zemes viņam bij jādzīvo, un nevarēja par to nerūpēties, jo citādi nebija ko ēst, nevien viņam, bet arī bērniem, sievām, kalpotājiem, un likās, ka šai zemē slēpās kāda ļauna burvība: te sākās sēja. un bij jāiet lau* kā, te bija laiks zemi mēslot, un darbi bij jāuzrauga, te pienāca ražas ievākšanas laiks, un pašā lielākajā tveicē bij jāstāv un jāmērī graudi, te atkal laiks ievākt nomas naudu, — un viss šis ienīstais burvju loks viņam lika strādāt, lai gan pēc savas dabas viņš bija dīkdienis un kungs. Jā, viņam gan bija pārvaldnieks, bet viņš nebija muļķis un nevarēja samierināties ar domu, ka pārvald* ' nieks iedzīvojās uz viņa rēķina; lai cik nepatīkami un riebīgi tas bija, viņš pret savu gribu ikreiz gāja tveicē un vēroja visu, ko darija laukā.

Tagad viņš sēdēja savā istabā vai pagalmā zem koka, ja ziemas saule sildija, un nopūtās, domādams par to, ka tam gadu pēc gada bij jānopūlas un jāiet laukā, citādi vi

ņa nomnieki, šie laupītāji, viņam nekā nebūtu devuši. Jā, viņi mūžīgi gaudās: „Ak, šogad mums viss apslīka!" —-„Ak, tāds sausums nekad nav pieredzēts!" vai: „Šogad vi-su noēda siseņi"; viņiem un pārvaldniekam bija simtiem viltīgu paņēmienu, kā krāpt zemes īpašnieku, un apnicis ar tiem cīnīties, viņš ienīda un nolādēja zemi. Viņš ne-varēja sagaidīt to dienu, kad Vangs Tīģeris sasniegs augstu stāvokli un vecākajam brālim vairs nebūs karstumā un salā jāiet ārā, nevarēja sagaidīt to dienu, kad viņš va rēs teikt: „Es esmu Vanga Tīģera brālis" — un ar to pietiks. Kādreiz viņš bija lepojies ar to, ka Jaudis viņu bija sākuši saukt par Vangu Zemturi; tā viņu arī tagad sauca, un vēl nesen viņš to bij uzskatijis par lielu godu.

Patiesību sakot Vangam Zemturim klājās diezgan grūti, jo tēvam Vang-Lungam dzīvam esot viņš bija radis no tā saņemt naudu visām vajadzībām un nekad savā mū žā nebija naudas dē] pūlējies. Pēc mantojuma dalīšanas viņš strādāja kā vēl nekad nebija strādājis, un par spīti šīm nepierastajām pūlēm, viņam tomēr nepietika sidraba. Bet viņa dēli un sievas nelikās ne zinis par to, ka nauda viņam nekrita no gaisa.

Viņa dēli gribēja valkāt tikai vislabākās drēbes, un ādas tiem vajadzēja gan šādas, gan tādas, ziemā biezākas, pavasarī un rudenī maigas un vieglas, un katram gada laikam citāda izstrādājuma zīdu, un vislielākais posts un bēdas tiem bija tad, kad bij jāvelk drusku garāks un platāks mētelis nekā tai gadā valkāja, un par visu. vairāk pasaulē viņi baidijās to pilsētas švītu zobgalības, ar kuriem tie draudzējās. Tā tas bij ar vecāko dēlu, un tagad arī ceturtais dēls sāka mācīties to pašu. Viņam bija tikai trīspadsmit gadi, bet viņam vajadzēja gan moderni pašūta mēte]a, gan gredzezna pirkstā, gan smaržu, gan pomades matos, gan īpašas kalpones un sulaiņa, kas to pavadītu pastaigās, un tā kā viņš bija mātes luteklis un viņa baidijās, ka nelabi gari tam nenodara ko Jaunu, viņš ausī valkāja zelta auskaru, lai piemānītu dievus un tie viņu notu rētu par meiteni, kurai nav nekādas vērtības.

Vangs Zemturis nekad nevarēja pārliecināt sievu, ka sidraba mājā daudz mazāk nekā agrāk, un ja viņš kādreiz, kad tā lūdza naudu, tai atteica: „Tādas naudas man nav, varu tev dot tikai piecdesmit sidraba gabalus/4 viņa at= bildēja: „Esmu apsolijusi dāvināt templim jaunu jumtu, ja nedošu, cietīs mana cieņa. Tev taču ir nauda, es to zinu, tev tā tek kā ūdens caur pirkstiem, tā aiziet kauliņu spēlē un par vīnu un visām šīm nekrietnajām sievietēm, bet es šai mājā esmu vienīgais cilvēks, kas rūpējas par dvēseli un par dieviem. Kādreiz tu nokļūsi ellē un man būs jālūdz par tavu dvēseli, tad tu nožēlosi, ka nedevi man sidraba!44

Un Vangam Zemturim bija. kaut kur jādabū sidrabs, lai gan viņam riebās domāt, ka viņa naudu atdos liekulī* gajiem lišķīgajiem priesteriem, kurus tas nevarēja ciest un kam neticēja, jo bija par tiem dzirdējis daudz ļauna. Bet skaidri jau nevarēja zināt, varbūt viņi arī prata burt, un izlikdamies, ka netic dieviem, kas bija vajadzīgi tikai sievietēm, viņš tomēr nebija pilnīgi pārliecināts, ka die* viem par viņu nebija nekādas varas, un pat šai lietā viņš šaubijās un netika skaidrībā.

Patiesību, sakot, viņa sieva tagad bija palikusi ļoti dievbijīga un cita nekā nedarija kā lūdza dievus un gāja tempļos; pastāvīgi viņa apmeklēja gan vienu, gan otru templi un bija laimīga, kad varēja ieiet pa vārtiem, at* balstīdamās uz kalponēm, kā pieklājas augstai kundzei, un redzēt, kā priesteri un pat priekšnieks iztapīgi klanī* damies skrēja tai pretī un teica glaimīgus vārdus, sauk* dami to par dievu mīluli un māsu, Lielā Ceļa tuvinieci.

Klausīdamās viņa acis nolaidusi smaidija un izlikās vientiesīga, un ļoti bieži, pati nezinādama, kā tas notika, apsoli ja dot tiem naudu, pie tam daudz vairāk nekā būtu gribējusi. Priesteri neskopojās uzslavām, un viņas vārds visur tika minēts par piemēru dievbijīgiem ļaudīm, un viens templis tai bija dāvinājis koka dēli spilgti sarkanā krāsā ar zelta burtiem, kas vēstija, cik viņa dievbijīga un kā cienī dievus. Šo dēli pakāra templī, gan blakus noda* lijumā, bet arī tur daudzi to varēja redzēt. Pēc tam viņa palika vēl lepnāka, kļuva vēl dievbijīgāka un iemācijās

vienmēr sēdēt nekustīgi, rokas salikusi, un bieži, kad citas tenkoja vai pļāpāja, viņa neizlaida rožukroni no rokām un skaitija lūgšanas. Bet savā dievbijībā viņa bija loti barga pret vīru un pastāvīgi prasija naudu, lai uzturētu sava vārda labo slavu.

Redzot, ka kundze dabū cik grib, Vanga Zemtura jau nākā sieva arī gribēja savu tiesu, ne dieviem, lai gan kun dzei par prieku bij iemācījusies par tiem runāt, bet viņa tomēr prasija sidrabu. Un Vangs Zemturis nevarēja saprast, kur viņa lika tik daudz naudas: viņa neģērbās dārgos zīdos ar ieaustiem ziedu rakstiem, nepirka dārgakme ņus un zelta rotas drēbēm un matiem. Taču nauda viņai ātri izslīdēja no rokām, un Vangs Vecākais par to nekad nežēlojās, baidīdamies, ka viņa ies sūdzēties kundzei, bet tā viņam pārmetīs un teiks, ja viņš meiteni reiz pieņēmis savā mājā, tad tam jāmaksā. Abas sievietes savā ziņā sapratās, kaut gan tā bija diezgan vēsa draudzība, un viņu saprašanās balstījās uz to, ka viņas vīram uzbruka kopī giem spēkiem, ja tām kaut kā vajadzēja. Galu galā Vangs Zemturis tomēr izzināja patiesību. Kādreiz viņš pamanija, ka jaunākā sieva izzagās pa mazajiem vārtiem, izvilka kaut ko no azotes un atdeva to kādam cilvēkam, kas tur stāvēja, un uzmanīgāk ieskatijies. Vangs Zemturis pazina viņas tēvu. Un Vangam Zemturim bija sāpīgi to redzēt, un viņš klusībā nodomāja:

„Tātad man jābaro arī šis vecais blēdis un viņa ģimene!"

Un Vangs Zemturis iegāja savā istabā un ilgi sēdēja tur, grūti pūzdams; viņš bēdājās un pat klusībā vaidēja. Bet labuma tur nebija nekāda, un darīt viņš nekā nevarēja, — ja viņa atdeva tēvam to, ko dabūja no vira, un ne iztērēja naudu par rotām un saldumiem, tad viņai bijātie-? sība to darīt, kaut arī sievai pirmā kārtā jāpieķeras vīra mājai. Vangam Vecākajam trūka enerģijas ar viņu ķildo ties, un viņš tai lika mieru.

Vangs Zemturis mocijās jo vairāk tādēļ, ka trūka naudas paša iegribām, lai gan tagad, tuvu piecdesmit galdiem, viņš godīgi centās mazāk izdot par sievietēm. Bet

atteikties no šā salduma viņš nevarēja, un negribēja, ka to daudzina par skopuli, ja tām gadijās kāda jauna aiz» raušanās. Bez šīm divām sievietēm mājā viņam vēl bija mījākā, dziedātāja, kas dzīvoja citā pilsētas daļā. Tā vi» ņam bija piesūkusies kā dēle un nelaida to vaļā, draudēdama padarīt galu un teikdama, ka mīlot viņu vairāk par visu pasaulē; viņa raudāja tām pie krūtīm un laida asos nadziņus viņa kakla biezajās tauku kārtās un tā pieķērās viņam, ka viņš nezināja kā no tās atkratīties, lai gan viņa tam bij apnikusi.

Pie viņas dzīvoja vecene māte, īsta ragana, un tā sa vukārt ķērca:

„Kā tu vari pamest manu meitu, kad tā tev atdevusi visu? Kā viņa tagad dzīvos, kad tā visus šos gadus dzīvo» jusi ar tevi un atstājusi teātri un pazaudējusi balsi un ci» tas stājušās viņas vietā? Nē, to es necietīšu, es sūdzēšos tiesnesim, ja tu viņu pametīsi!44

Tas Vangu Zemturi ļoti biedēja, viņš baidi jās, ka visa pilsēta par to smietos, dzirdot tiesā vecenes bezkaunīgo valodu, tādēļ viņš steidzīgi atdeva visu sidrabu, cik tam bija klāt. Redzēdamas, ka viņš baidas, abas sievietes sa runājās savā starpā un katrā izdevīgā gaaijumā cēla brē-ku, zinādamas, ka viņš, asaras ieraudzijis, tūliņ dos tām naudu. Bet visdīvainākais bija tas, ka par spīti visām rū» pērn šis lielais, resnais bezrakstura vīrs nekad netika no tām ārā un pastāvīgi padevās kārdinājumam un kādās dzīrās pieņēma jaunu dziedātāju, lai gan mājās pārnācis un nākamā dienā reiboni izgulējis vaidēja un pats nolādēja savu neprātu un iekāri.

Bet tagad, īgnuma nedēļās, par visu to domādams, viņš pats izbijās, cik vienaldzīgs bija kļuvis pret dzīvi, viņš pat ēda daudz mazāk nekā agrāk, un ēstgribas trūkumu ievērojis izbijās, ka nav jāmirst pirms laika un tei* * ca sev, ka tam jāatkratas vismaz no rūpju lielākās daļas, un viņš nolēma pārdot zemes lielāko tiesu un dzīvot no naudas un tērēt to, kas tam piederēja, lai dēli paši rūpējas par sevi, ja tiem nepietiek mantojuma. Un viņam prātā ienāca doma, ka cilvēkam nav vērts sev kaut ko aizliegt

to dēļ, kas dzīvos pēc viņa. Viņš enerģiski piecēlās, ie-gāja pie vidējā brāļa un teica:

„Nē, zemturim pārāk daudz rūpju, un tāda dzīve nav manā dabā; esmu pilsētnieks un mīlu brīvi dzīvot. Mans stāvoklis un mani gadi vairs nav tādi, es vairs nevaru sē* jas un pļaujas laikā iet laukā, un ja ietu, es katrā ziņā mirtu no karstuma vai aukstuma. Neesmu radis dzīvot ar vienkāršajiem ļaudīm, viņi mani krāpj visās lietās, kas attiecas uz zemi un darbiem, un es nevaru tos nosargāt. Klausies, ko es tev lūgšu. Nāc man pārvaldnieka vietā, pārdod lielo pusi manas zemes, bet pēc tam dod man naudu, cik man vajag, un pārējo aizdod uz augļiem un atbrīvo mani no šīs nolādētās zemes. Atlikušo pusi at* stāšu dēliem par mantojumu. Viņi neviens negrib man palīdzēt, un kad sūtu vecāko dēlu savā vietā laukos, vi* ņam nekad nav vaļas — te viņam jāiet satikties ar kādu draugu, te atkal tam sāp galva. Ja tā turpināsies, mēs nomirsim badā. No zemes iedzīvojas tikai nomnieki/* Vangs Vidējais paskati jās uz brāli un klusībā to ni* , cināja, bet viņam dzirdot glaimīgi teica:

„Esmu tavs brālis un neņemšu no tevis nekā par sa* vām pūlēm, pārdošu zemi tam, kas dos vairāk par citiem. Tikai tev jāsaka katra gabala pēdējā cena/*

Bet Vangam Zemturim gribējās drīzāk atbrīvoties no zemes un viņš steidzīgi atbildēja:

„Tu esi mans brālis, pārdod par tādu cenu, kas tev šķiet taisnīga. Vai tad es nevarēšu uzticēties savam brālim?**

Viņš aizgāja no brāļa ļoti labā omā, jo bija pa pusei atbrīvojies no rūpēm un varēja dzīvot bez raizēm, gaidīdams, kad sidrabs tam tecēs rokās, kā viņš jau sen bija vēlējies. Bet sievai viņš nestāsti ja, ko bij izdarijis, citādi viņa tam būtu uzbrukusi ar pārmetumiem, kādēļ viņš at* devis zemi svešās rokās, būtu teikusi, ka zemi viņš būtu varējis pats pārdot kādam no bagātniekiem, ar kuriem tas pastāvīgi dzīroja, tā tad acīmredzot bija ļoti draudzi* gās attiecībās. Bet to Vangs Zemturis negribēja, jo par spīti savai lielībai vairāk uzticējās brāļa galvai nekā sa*

vai. Un tagad, šo lietu nokārtojis, viņš atkal ielīksmo jās, ēdiens viņam atkal garšoja un dzīve atkal likās skab sta kā agrāk, un viņš mierinājās domādams, ka ir cilvēki, kuriem daudz vairāk rūpju nekā viņam.

Bet Vangs Vidējais nekad nebija bijis tik apmierināts kā tagad, jo nu viss bija viņa rokās. Labāko brāļa zemi viņš nolēma pirkt pats. Tiesa, viņš par to samaksāja pa reižu cenu, jo šai ziņā viņš bija diezgan godīgs, ne slik tāks par citiem, un pat neslēpa brālim, ka bija nopircis vislabāko zemi, lai tā paliktu pašu ģimenei. Bet cik zemes viņš nopirka, to Vangs Zemturis nezināja, jo brālis papī rus deva parakstīt, kad viņš bij jautrā prātā, un viņš pat nepaskatījās, kā sauca pircēju, un tā kā viņš bija ļoti labā omā, Vangs Vidējais viņam likās jauks cilvēks, kuram varēja pilnīgi uzticēties. Ja Vangs Zemturis būtu zinājis, ka tik daudzi zemes gabali pāriet brāļa īpašumā, viņš var būt arī nebūtu tam piekritis, tādēļ Vangs Vidējais centās vērst viņa uzmanību uz sliktākajiem gabaliem, kurus tas pārdeva nomniekiem un visiem, kas gribēja pirkt. Tiesa, Vangs Vidējais daudz zemes pārdeva arī svešiem. Bet Vang*Lungs savā laikā bija bijis tāļredzīgs un pircis vis* labākos zemes gabalus. Un kad viss bija galā, Vanga Vidējā un viņa dēlu īpašumā palika vislabākie, izlasītie tēva zemes gabali, jo tādā pašā veidā viņam bij izdevies iegūt ari jaunākā brāļa mantojuma labāko daļu. Viņš bija no* lēmis, ka lielākai tiesai šo lauku ražas jābirst viņa veikalu apcirkņos un jāvairo viņa zelta un sidraba krājumi, un no tā laika viņš pilsētā bija ievērojams vīrs un ļaudis to sāka saukt par Vangu Tirgoni.

Tiem, kas to nezināja, ne prātā nevarēja ienākt, ka šis sīkais mazais vīrelis tik bagāts, jo Vangs Tirgonis bija tikpat sātīgs kā agrāk un ēda tikai vienkāršus ēdienus un tāpat kā agrāk valkāja to pašu tumši pelēka zīda mēteli ar mežģīnēm. Mantas viņa mājā nevairojās, un pagalmos nebija nevienas puķes un nekā lieka, un pat tas, kas agrāk bij audzis, pamazām nokalta, jo viņa sieva bija la* ba saimniece un pati turēja vistas, un šīs vistas skraidija pa istabām un uzlasija no grīdas bērnu nomestās ēdienu atliekas un pa pagalmiem staigādamas noplūca katru zā= līti un katru lapiņu, tā ka pagalmos nepalika nekāda za* ļuma, atskaitot dažas vecas, priedes, bet zeme bija mīdīta un sacietējusi kā klons.

Arī saviem dēliem Vangs Tirgonis neļāva palaisties slinkumā un viegli izdot naudu. Nē, katram viņš uzdeva savu darbu, katram no tiem bija vairākus gadus jāmācas un jāprot lasīt un rakstīt un veikli skaitīt uz kauliņiem. Bet viņš tiem neļāva vilcināt mācības gadus, lai tie ne= iedomātos par mācītiem vīriem, jo mācīti vīri nemīl ne= kāda darba, bet pēc viņa domām tiem bij jāmācas tirgo^ ties un vēlāk jāstājas uzņēmumā. Bakurētainais neskab tijās līdzi, jo tas bij atdots tēvocim; otru dēlu viņš nolēma darīt par savas zemes pārvaldnieku, bet pārējiem sākot no divpadsmit gadiem bij jāmācas tirgoties.

Firziķa Zieds joprojām dzīvoja vecajā mājā ar muļ ķīti un Kuprīti, un katra viņas mūža diena bija līdzīga iepriekšējai, un viņa lūdza tikai vienu: lai tā būtu viem mēr. Par zemi viņa vairs neskuma, jo redzēja, ka vecākā vietā viņas mirušā kunga vidējais dēls nāca laukos pirms pļaujas skatīties, kā auga labība, uzraudzīt graudu iz* svēršanu un visus citus darbus. Jā, viņa bija dzirdējusi, ka Vangs Tirgonis, kaut arī pilsētnieks būdams, kā zem= turis esot vēl sīkstāks par brāli, jo tas paskatoties uz ne= nobriedušiem kviešiem laukā un varot noteikti pasacīt, cik būs labības, un ka viņa šķībās ačeles tūliņ redzot, vai kāds nomnieks slepeni nepiespiežot ar kāju graudu mai* su, lai tas zemāk novilktu svarus, un vai tas neesot rīsos vai kviešos lējis ūdeni, lai graudi sabriestu. Veikalā pa= vadītajos gados viņš bij iemācijies pazīt visas viltības, kādas zemnieki lietoja, lai krāptu pilsētniekudārgoni, savu iedzimto ienaidnieku. Bet kad Firziķa Zieds jau= tāja, vai viņš nedusmojoties, kad atklājot blēdību, viņai vienmēr atbildēja, ka viņš nekad neļaunojoties, un atbib dēs neviļus izskanēja sajūsma par viņu. Nē, viņš tikai bija nepielūdzams un ciets' un daudz gudrāks par zemnie*

kiem, un visā apkārtnē viņam bija tāda palama: „Tas, kas visur pelna".

Tā bija nicinoša, naida pilna palama, un visi zemnieki sirds dzijumos ienīda Vangu Tirgoni. Bet viņš neapvaino* jās, drīzāk lepojās, ka bija tā iesaukts, un savu palamu viņš dabūja zināt no kādas aizkaitinātas zemnieces, kas viņu sāka lamāt par to, ka viņš to bija pieķēris, kad tā bija laidusi lielu apaļu akmeni graudu grozā uz svariem, domādama, ka viņš to nemanīs, jo viņš tai brīdī bija tai pagriezis muguru.

Zemniece viņu lamāja ne vienreiz vien, jo sieviete ar Jaunu mēli drošāka par katru vīrieti; tas būtu klusē* dams, pēc savas dabas īgni vai bailīgi paskatijies viņā, bet sieviete lamājās un kliedza tam paka):

„Ātri gan esi aizmirsis, ka tavs tēvs un māte ara zemi tāpat kā mēs un mira badā, kamēr mums jāmirst tādēļ, ka tu mums grauz miesu no kauliem!"

Vangs Zemturis baidijās zemnieku, kad tie noskaitās, jo zināja, ka bagātam iemesls baidīties; nabagi izliekas lēni un pacietīgi, bet viņi var saņemt drosmi un bez žēla* stibas saplosīt tos, ko ienīst. Bet Vangs Tirgonis neviena nebaidijās un nepiegrieza nekādu vērību Firziķa Zieda vārdiem, kad tā viņam garām ejot to apturēja, izgāja ārā pie viņa un teica:

„Mana kunga dēla kungs, vai tu nevari būt žēlīgāks pret Jaudīm? Viņu darbs grūts, viņi nabadzīgi un vien* kārši kā bērni. Sirds man lūst, kad dzirdu, kā tie lād mana kunga dēlus."

Bet Vangs Tirgonis tikai pasmīnēja un aizgāja savu ceju. Ne vārdi, ne darbi viņam nekā nenozīmēja, kamēr viņš nebija pilnā mērā saņēmis savus ienākumus. Vara bija viņa pusē, un viņš nebaidijās ne no kā, jo bagātība viņam bija labs sargs.

Ziema tai apgabalā bija gara un auksta, un kamēr pū* ta nikni vēji un plosijās sniegputenis, Vangam Tīģerim bij jāsēd pilsētā, ģenerāļa telpās, kas tagad piederēja viņam, un jāgaida pavasara sākums. Viņš te bija labi nosti-prinājies un neatlaidīgi prasija no pārvaldnieka gan šā-das, gan tādas nodevas savu astoņu tūkstošu kareivju uz-turam. Jā, bija pat īpašs nodoklis, ar ko aplika zemi viņa labā, un to sauca par „valdības armijas nodokli iedzīvotāju apsardzībai", bet patiesībā šī armija bija paša Vanga Tīģera karaspēks un viņš to apmācija un gatavoja, lai tā viņam palīdzētu sagrābt varu, kad pienāks laiks. Katrs zemnieks šai apgabalā maksāja Vangam Tīģerim nodokli par katru zemes gabalu. Un tagad, kad laupītāji bija pazuduši un viņu perēklis izkvēpināts un no Leoparda vairs nebij jābaidas, vienkāršā tauta nevarēja vien beigt Vangu Tīģeri slavēt un labprāt gribēja tam maksāt, cik vajadzēja. Bet cik viņš gribēs, to viņi vēl arvien nezināja.

Bija vēl citi nodokļi, ko Vangs Tīģeris lika ievest savā labā — tos maksāja tirgi un veikali, maksāja katrs ceļinieks, kas gāja caur pilsētu no Ziemeļiem uz Dienvidiem, un katrs Tirgonis maksāja nodevas par precēm, ko ieveda un izveda pārdošanai un maiņai, — un nauda nemitīgi un slepeni plūda Vanga Tīģera kasē. Viņš bij uzmanīgs un gādāja, lai nauda neietu caur daudzām rokām, jo zināja, ka pasaulē nav rokas, kas labprāt izlaistu tikpat daudz sidraba, cik tā bija saņēmusi. Par nodevu ievācēju uzraugiem viņš iecēla savus uzticības vīrus, un lai gan tie, viņa pavēli pildīdami, pret visiem izturējās laipni, viņš tiem deva varu sodīt katru, kas ņem vairāk nekā drīkst, un teica arī uzticības vīriem, ka nodevība tiem būs jāsamaksā ar dzīvību. Bet nodevības viņam nebij jābaidas, jo visi zināja, ka viņš bija nesaudzīgs, un visi no viņa bai-dijās. Bet ļaudis zināja arī, ka viņš bija taisnīgs un neviena nenogalinās bez vainas vai sava prieka dēļ.

Un tomēr, nevērojot lielo veiksmi, Vangs Tīģeris pavasari gaidot pastāvīgi bija nelabā omā, jo viņam nepatika dzīve pārvaldnieka namā un pagalmos. Nē, te nebija neviena, ar ko tas būtu varējis iedraudzēties, un arī viņš pats negribēja nevienam tuvoties, zinādams, ka bija viegli

•Dēli*

paturēt varu pār ļaudīm, kamēr tie no viņa baidijās, bez tam viņš nebija no tiem, kas mīl dzīrot un turēt draugus, un tā viņš dzīvoja viens, ja neskaitija bakurētaino brāļadēlu, ko tas vienmēr turēja pie sevis, gadijumam, ka kaut kā ievajadzētos, un uzticamo vīru ar zaķa lūpu, kas tagad bija kļuvis par viņa gaLveno miesassargu.

Tiesa, pārvaldnieks bija vecs, viņš nekā cita nedarija kā tikai smēķēja opiju, bet visas viņa lietas bija sajukušas, visur valdija ķildas un skaudība* namā drūzmējās sīki ierēdņi un ierēdņu radi, kas tīkoja vieglas dzīves. Viens raka otram bedri, nekad nebeidzās ķildas, atriebība un naids. Bet ja tas nonāca līdz vecā pārvaldnieka ausīm, viņš ķērās pie opija pīpes vai sāka šo un to pārdomāt, labi zinādams, ka viņš nekā nevarēja labot, un tā viņš dzīvoja vidējā pagalmā ar savu veco sievu un bez vajadzības nekad nerādijās ļaudīs. Bet viņš tomēr centās izpildīt savus pārvaldnieka pienākumus un katru pieņemamo dienu uzvilka parādes drēbes, izgāja tiesas zālē, uzkāpa paaugstinājumā un apsēdās krēslā, kur tas noklausījās sūdzības.

Viņš dari ja ko varēja, jo bija lāga cilvēks ar labu sirdi, un domāja, ka sprieda taisnu tiesu tiem, kas nāca pie viņa. Bet viņš nezināja, ka katram lūdzējam bij jāmaksā visiem, sākot ar vārtsargu, lai tiktu līdz tiesas zālei, un tam, kas nepaņēma līdzi sidrabu un nedalija to pa labi un pa kreisi, nebija cerību tikt pie pārvaldnieka, un ka katrs padomnieks, kas bija klāt, kad viņš izsprieda lietas, bija dabūjis savu tiesu. Vecais pārvaldnieds nezināja arī to, ka bij atkarīgs no padomniekiem. Nē, viņš bija vecs, viņam viegli sajuka domas, bieži viņš nesaprata lietas un kaunējās teikt, ka nekā nesaprot; beigās viņš iesnaudās un nemaz nedzirdēja, kas tika runāts, bet jautāt baidijās, lai ļaudis neteiktu, ka viņš nekam neder. Tā viņam gribot negribot bij jāgriežas pie padomniekiem, kas nepalaida garām izdevību viņam paglaimot, un ka tie teica: „Ak, šim cilvēkam taisnība, bet tam nē!“ — vecais pārvaldnieks steidzīgi piekrita un teica: „Tā jau domāju, tā jau pats domāju!" Bet kad tie paziņoja: „Lūk, to vaja-

dzētu nopērt, viņš pārkāpis likumu/* — vecais pārvaldnieks arī šļupstēja: „Ja jā, lai viņu noper!**

Laiku kavēdams, Vangs Tīģeris bieži gāja tiesas zālē skatīties un klausīties, un iegājis apsēdās nomaļus, bet uzticības vīri un bakurētainais brāļa dēls sastājās tam apkārt, kā pieklājas miesassargiem, un viņš dzirdēja un redzēja visas netaisnības, kafe tur notika. Sākumā viņš domāja, ka nav vērts tam piegriezt vērību, ka viņš bija kara-kungs un gar civilām lietām tam. nebija nekādas daļas, ka viņam jārūpējas par kareivjiem, lai tie nenodotos dīkai un izlaidīgai pilsētas dzīvei; un ne vienreiz vien, noskaities par to, ko redzēja pieņemamā zālē, viņš izskrēja ārā, niknumā uzbruka kareivjiem, lika tiem soļot un mācīties kara mākslu, nevērojot salu un vēju, tā atvieglinādams dusmu slogu, kas nospieda viņa sirdi.

Bet pēc dabas viņš bija taisnīgs cilvēks, un dienu pēc dienas netaisnību redzēdams nevarēja to paciest un iedegās naidā pret padomniekiem, kuriem pārvaldnieks klau-sija, bet visvairāk pret vecāko padomnieku. Taču viņš zināja, ka ar nevarīgo veci par to nebija vērts runāt. Un tomēr, kad viņš dzirdēja, kā sprieda tiesu un simtām reižu redzēja, ka sprieda netaisni, Vangs Tīģeris piecēlās un ar pūlēm dusmas valdīdams lieliem soļiem gāja ārā un savā nodabā murmināja:

„Ja drīz nepienāks pavasaris, es kādu nositīšu, pats to negribēdams!**

Arī padomnieki viņu neieredzēja, jo viņam bija lieli ienākumui, un zobojās par viņu kā par rupju, nemācītu cilvēku, zemāku par viņiero.

Un tad viņa dusmas kādreiz pēkšņi izlauzās uz āru, kad viņš pats to negaidija, un tas sākās ar nenozīmīgu sīkumu, tāpat kā liela vētra reizēm sākas ar vieglu vēju, kas nes mazus, saplosītus mākoņus.

Kādreiz pirms Jaungada, kad naudas aizdevēji staigā apkārt un ievāc parādus, bet parādnieki slēpjas no tiem kur varēdami, lai tos neatrastu līdz jauna gada pirmajai dienai, kad parādu nevienam vairs nevar atprasīt līdz nākamam gadam, vecais pārvaldnieks sēdēja savā paaug* stinājumā un togad pēdējo reizi sprieda tiesu.

Todien Vangam Tīģerim nebija ko darīt un viņa sirdi mocija liels nemiers. Kauliņus spēlēt viņam negribējās, lai kareivji to neredzētu un nedomātu, ka tas arī viņiem atļauts; daudz lasīt nevarēja, jo stāsti un teikas cilvēku dara gļēvu — tur pārāk daudz izdomājumu, un mīlas dēku, — bet filozofu rakstus viņš nevarēja lasīt savas trūcīgās izglītības dēļ. Miegs nenāca, tādēļ viņš ar saviem miesas* sargiem izgāja tiesas zālē paskatīties, kas todien atnācis. Bet sirdī viņš tikko valdijās pavasara ilgās un it sevišķi tādēļ, ka pēdējās desmit dienas bija ļoti auksts laiks, nemitīgi lija lietus un ļaudis kurnēja, kad viņš tos veda ap* mācībās.

Izklaidīgs un īgns viņš sēdēja savā parastajā vietā un domāja par to, ka viņa dzīvei laupīti visi prieki un ka ne* vienam nav daļas, vai viņš dzīvs vai miris. Pēc kāda laika zālē ienāca kāds pilsētas bagātnieks, ko tas pēc izskata pazina, jo arī agrāk bieži bija to redzējis tai pašā vietā. Tas bija pilsētas augļotājs, tukls pajauns cilvēks ar ma* zām dzeltenām rokām, kuras tas derdzīgā manierībā mē* tāja runas taktī, šad tad pavicinādams garās zīda pie* durknes. Acis nenovērsis, Vangs Tīģeris vēroja viņa ro* ku kustības, skatijās, cik mazas, tuklas un mīkstas tās bija, kādi tām gari un smaili nagi, un šais rokās skati* damies pavisam aizmirsa klausīties viņa vārdos.

Šodien augļotājs bij ieradies kopā ar kādu nabadzīgu zemnieku, un iebaidītais zemnieks krita uz vaiga pārvald* nieka priekšā un palika guļot, seju pie grīdas piespiedis, mēmi lūgdamies žēlastību. Augļotājs paskaidroja savu lietu: viņš bija aizdevis zemniekam naudu un ķīlām pie* ņēmis viņa zemi. Tas bija noticis priekš diviem gadiem, un tagad parāds ar procentiem pārsniedza zemes vērtību.

„Un tomēr," augļotājs glaimīgi teica pārmetošā un paceltā balsī, atmezdams zīda aproces un ieplezdams smalkās rokas, „neskatoties uz to, viņš negrib aiziet no savas zemes, cienijamais valdnieks!" Un augļotājs bolija acis, nikni raudzīdamies uz parādnieku.

Bet zemnieks^1 neteica ne vārda. Viņš vēl arvien tu* pēja uz ceļiem, seju saliktās rokās atspiedis. Beidzot ve* cais pārvaldnieks tam jautāja:

„Kādēļ tu aizņemies un kādēļ tu nemaksā?"

Tad zemnieks pacēla acis, paskatijās soliņā zem pār* valdnieka kājām un nepieceldamies bikli ierunājās:

„Kungs, es esmu nabadzīgs un vienkāršs cilvēks un nezinu, kā jārunā ar tik augstu vīru, kāds tu esi. Esmu vienkāršs cilvēks un neesmu runājis ar augstākiem par ciema vecāko, un es nezinu, kā te jārunā, un nav neviena, kas runātu manā vietā, jo esmu ļoti nabadzīgs."

Vecais pārvaldnieks diezgan laipni atbildēja: „Nebaidies, runā vien!"

Sākumā zemnieks mēmi plātija muti, tad sāka runāt, bet vēl arvien nepacēla acis, un varēja redzēt, kā drebēja viņa kalsenais augums salāpītajās, noplīsušajās drēbēs, pa kuru caurumiem šķipsnām vien līda ārā vate, kā veca ai* tas vilna. Kailajās kājās bija pītas niedru vīzes, bet ari tās bija nokritušas, un kraupainās, noberztās pēdas gulēja uz mitrā akmens klona. Bet likās, viņš to nemanīja, un viņš tikko dzirdamā balsī sāka stāstīt:

„Kungs, es mantoju no saviem senčiem mazu zemes gabalu. Tā ir ļoti slikta zeme un nekad nav varējusi mūs uzturēt. Bet mani vecāki agri mira, palikām tikai mēs ar sievu, un ja mums reizēm arī bij jābadojas, mēs to pa* cietām. Bet tad viņa dzemdēja dēlu, un pēc dažiem ga* diem meitu. Kamēr tie bija mazi, mēs vēl kaut kā iztikām. Bet tie izauga lieli, dēlam bij jāņem sieva, un viņa sievai piedzima bērns. Apdomā, kungs, jau mums ar sievu zemes bija par maz, bet nu nāca klāt vēl šīs mutes. Meitu nevarēju izdot pie vīra, viņa vēl bij jauna, tādēļ man tā bij jābaro. Tikai priekš diviem gadiem man izdevās to sarunāt kādam kaimiņu ciema vecim — tam bija nomi= rūsi sieva un nebija neviena, kas uzrauga saimniecību. Bij jāšuj viņai kāzu drēbes. Kungs, man nekā nebija, un es tikai drusku aizņēmos, tikai desmit sidraba gabalus; citiem tas nieks, bet man tā liela nauda, nekad nebiju tikdaudz turējis savās rokās. Naudu es aizņēmos no šā augļotāja. Nepagāja ne gads, kad desmit sidraba gabalu vietā paši no sevis radās divdesmit, bet es taču biju izdevis tikai desmit. Un tagad, pēc diviem gadiem, jau esot četrdesmit. Kungs, vai sidrabs dzīvs, ka tas var augt? Man ir tikai zeme, vairāk man nekā nav. Viņš saka, lai es ejot projām, bet kur lai eju? Nu, lai nāk un mani padzen. Vairāk man nekā nav."

Beidzis stāstīt, viņš apklusa un neteica vairāk ne vārda Vangs Tīģeris skatijās zemniekā un savādā kārtā nevarēja atraut skatienu no viņa kājām. Seja tam bija vāja un dzeltena, tā stāstija, ka viņam klājas grūti un ka tas kopš dzimšanas bija dzīvojis pusbadā. Un kājas pateica visu pārējo. Viss kļuva saprotams, vajadzēja tikai paskatīties uz šīm kailajām, sarepējušām kājām ar līkiem pirkstiem un pēdām kā no bifeļu ādas. Vangs Tīģeris skatijās šais kājās un juta, ka viņā vārijās dusmas. Bet viņš gaidija, ko teikt vecais pārvaldnieks.

Šis augļotājs bija pilsonis, ko visi labi pazina; ne vienreiz vien tas bija dzīrojis ar pārvaldnieku, un padomnieki bija viņa pusē, jo viņš dālijā sidrabu pa labi un pa kreisi, kad izsprieda viņa lietas, un tādu lietu viņam bija daudz, Tādēļ pārvaldnieks vilcinājās, lai gan varēja redzēt, ka viņam bija žēl zemnieka. Beidzot viņš griezās pie vecākā padomnieka, vīra viņa gados, bet vēl spēcīga un enerģiska izskata, jauneklīgu un vēl skaistu seju, kaut gan retās ūsas, kas tam trijās rindās krita pār zodu, jau bija sirmas. Pārvaldnieks viņam jautāja:

„Ko tu saki, mans brāli?"

Tas noglaudija retās sirmās ūsas un teica lēni, it kā apdomādams, kā taisnīgāk rīkoties, bet rokā viņš vēl juta sidrabu, ko tas bija dabūjis:

„Nav noliedzams, ka šis zemnieks aizņēmies naudu un nav to atdevis, bet parāds aug ar procentiem, tā tas ir pēc likuma. Augļotājs dzīvo no naudas augļiem tāpat kā zemnieks dzīvo no zemes augļiem. Ja zemnieks būtu iznomājis zemi un nedabūtu nomas naudu, viņš sūdzētos, un viņa sūdzība būtu taisnīga. Tāpat rīkojies augļotājs. Tādēļ taisnība prasa, lai tam atmaksā parādu."

Vecais pārvaldnieks uzmanīgi klausi jās, reižu reizēm pamāja ar galvu, un varēja redzēt, ka viņš tam piekrita. Pēkšņi zemnieks pirmo reiz pacēla acis un izbrīnā raudzi* jās no vienas sejas otrā. Bet Vangs Tīģeris neredzēja ne viņa sejas, ne acu. Viņš redzēja tikai vecā vīra kailās kājas — bēdās zemnieks tās berzēja vienu pret otru, un Vangs Tīģeris to nespēja paciest. Nevaidamās dusmās viņš uzleca kājās, spēcīgi sasita plaukstas un varenā balsī sauca:

„Bet es saku, ka šis nabaga vīrs paturēs savu zemi!“

Vanga Tīģera saucienu izdzirduši, visi pagriezās pret viņu, un uzticamie vīri pieskrēja tuvāk un sastājās tam apkārt, nikni paceldami šautenes, un to redzot visi klusē* dami atkāpās. Bet Vangs Tīģeris juta, ka viņa dusmām nebija robežu, un ka viņš nebūtu, varējis tās valdīt, pat ja būtu gribējis, un uz augļotāju rādīdams un ar dūri gaisu šķeldams, viņš melnās uzacis savilcis skaļi kliedza:

„Katru dienu es te redzu šo trekno mūdzi, un ikreiz viņš nāk ar vienām un tām pašām lietām, līdzinādams sev ceļu ar sidrabu, ko tas dala pa labi un pa kreisi! Man apnicis viņu redzēt! Dzeniet viņu ārā!“ Un viņš pagrie* zās pret saviem miesasargiem un uzkliedza: „Dzeniet viņu ārā ar šautenēm!u

To dzirdot visi domāja, ka Vangs Tīģeris sajucis prā* tā, un skriešus bēga laukā. Un visiem pa priekšu skrēja resnais augļotājs; ātrāk par citiem viņš aizskrēja līdz vār* tiem un spiedzot izskrēja pa tiem, kā žurka, kas izspruku* si no slazda Viņš skrēja tik ātri un tik labi zināja ceļa līkumus, ka izmuka vajātājiem, un uzticības vīri nevarēja to panākt; brīdi skrējuši cik ātri varēdami, tie apstājās, mulsi saskatijās un atvilka elpu. Vēl kādu brīdi pamek* lējuši, viņi gāja atpakaļ, bet ielās tamēr bija sacēlies trok* snis un burzma.

Kad viņi ienāca atpakaļ, pārvaldnieka namā valdija neaprakstāms juceklis, jo Vangs Tīģeris, saprazdams, ko tas bij iesācis, kļuva pārdrošs un kareivjus sasaucis, tiem pavēlēja:

„Dzeniet visus ārā, visus, kas te piesūkušies kā dēles, ar vipu sievām un bērniem!"

Un viņa kareivji ar prieku ķērās pie darba, lai izpib dītu pavēli, un ļaudis bēga no pagalmiem kā žurkas no degošas mājas. Jā, nepagāja ne stunda, kad tur vairs ne* bija nevienas dzīvas dvēseles, atskaitot Vangu Tīģeri ar kareivjiem un veco pārvaldnieku ar sievu un kalpotājiem viņa telpās un pagalmos. Viņus Vangs Tīģeris pavēlēja neaizskart.

Kad viss bija galā — un tas viss biia padarīts dusmu lēkmē, kādas Vann-am Tīģerim reti gadījās, jo viņš centās savas dusmas valdīt, — viņš iegāja savā istabā, apsēdās pie galda un uz elkoņiem atspiedies ilgu laiku nevarēja nomierināties. Tad viņš ielēja tēju un lēni to izdzēra. Vangs Tīģeris saprata, ka tas šodien bija pats sev rādiiis piemēru, un lai tas bija labi vai ļauni, viņš no tā vairs nevarēja atkāpties. Un jo vairāk viņš domāja, jo mazāk viņš to nožēloja* juzdams, ka biia nokratijis īgnumu un šaubu данд un atkal jutās bezrūpīgs, drošsirdīgs un brīvs. Un kad Zaķa lūpa klusi ienāca paskatīties, vai viņam kā nevajadzēja, un kad bakurētainais brāļadēls tam atnesa vīna krūzi, viņš tiem uzkliedza, neskanīgi smiedamies, kā parasti, kad bij apmierināts:

,,Nu, šodien es iztīrīju čūsku perekli!"

Kad ļaudis^1 pilsētā dzirdēja par dumpi pārvaldnieka namā, daudzi par to priecājās, jo zināja, kāda korupcija tur bija valdījusi, kamēr citi baidiiās un p-aidija, ko Vangs Tīģeris tālāk darīs: daudz laužu drūzmējās un trokšņoja pie vārtiem, kliegdami, lai rīko dziras un izlaiž ieslodzī* tos no cietuma un ļauj tiem piedalīties izpriecās.

Bet tā, kam šī sacelšanās bij atnesusi visvairāk labu* ma —■ tas biia nabaga zemnieks — nebija pūļa vidū. Nē, lai gan šoreiz tas bija sveikā ticis cauri, viņš neticēja savai laimei un nesagaidīja nākotnē nekā. laba. Un kad tas dzirdēja, ka augļotājs nozudis, viņš grūti nopūtās un steidzās atpakaļ pie savas zemes, bet mājās viņš likās gub

tā, un ja kāds viņa sievai vai bērniem jautāja, tie atbil* dēja, ka viņš kaut kur aizgājis un tik drīz nepārnāks.

Kad Vangs Tīģeris dzirdēja, ko tauta prasi ja, viņš at= cerējās, ka cietumā bija kādi desmit bez vainas apcietināti cilvēki, un ka tiem nebija cerības tikt brīvībā, jo lielākā tiesa no tiem bija nabagi, kam nebija naudas, ar ko iz= pirkties. Un viņš piekrita, pavēlēja uzticības vīriem iz* laist ieslodzītos no cietuma un apsolija saviem kareivjiem, ka tie varēs trīs dienas dzīrot; pasaucis no vecā pārvald* nieka pagalma pavārus, viņš lika tiem ienākt un pavēlēja:

„Pagatavojiet labākos ēdienus, kādus jūsu dzimtenē ēd, piparotus gaļas ēdienus un zivju ēdienus, pie kuriem dzer vīnu, un visu, kas vajadzīgs svētkiem/'

Un viņš pasūtija arī labāko vīnu, veselus saišķus degļu un raķešu un visu, kas ļaudīm var prieku darīt. Un visi par to priecājās.

Bet iekām viņa uzticības vīri pēc viņa pavēles gāja izlaist ieslodzītos no cietuma, viņš pēkšņi atcerējās sie* vieti un to, ka viņa arī vēl sēdēja cietumā. Ziemu viņš vairākas reizes bija gribējis to atbrīvot, bet nebija varējis izdomāt, ko ar to> darīt, tādēļ viņš tikai bija pavēlējis dot tai labākus ēdienus un neturēt viņu važās kā citus. Та* gad, zinādams, ka ieslodzītie tiks brīvībā, viņš domāja par šo sievieti un prātoja:

„Kā lai viņu atbrīvoju?"

Viņam gribējās to atbrīvot, bet ne tā, lai viņa aizietu, un viņš pats brīnijās par sevi, kad noprata, ka viņam ne* bija vienalga, vai tā aizgāja vai palika, Viņš brīnijās par sevi, apmulsis klusi pasauca savā istabā vīru ar zaķa lūpu un jautāja:

„Bet kur tā sieviete, ko mēs sagūstijām laupītāju ligzdā?"

Un uzticamais vīrs norūpējies atbildēja:

„Jā, viņa ar’ ir tepat, un labāk būtu, ja tu Miesnie* kam pavēlētu to nodurt — viņš to prot izdarīt tā, ka iz= tek maz asiņu."

Bet Vangs Tīģeris paskatījās sānis un pēc brīža atbil* dēja:

„Viņa tikai sieviete!"

Un vēl brīdi klusējis, viņš teica:

„Man viņa vēlreiz jāredz, tad zināšu, ko ar viņu darīt."

Šos vārdus dzirdot uzticamā vīra seja tūliņ apmācās, bet viņš nekā neatbildēja un izgāja ārā, un Vangs Tīģeris tam vēl uzsauca, lai sievieti tūliņ atvedot pie viņa tiesas zālē, kur viņš to gaidīšot.

Viņš iegāja tiesas zālē, uzkāpa paaugstinājumā un sa* vādā godkārē apsēdās vecā pārvaldnieka krēslā; viņam gribējās, lai sieviete to redz lielajā griezumiem rotātā krēslā, kas pacēlās augstāk par visiem citiem, un neviens viņam nevarēja to liegt, jo vecais pārvaldnieks vēl arvien neiznāca no savām istabām, aizbildinādamies, ka slimojot ar caureju. Vangs Tīģeris sēdēja lepni saslējies, vienai* dzīgu un augstprātīgu sejas izteiksmi, kāda piederas va* ronim.

Beidzot viņa ienāca ar diviem sargiem pie sāniem, vienkāršos svārkos un kaut kādas lētas, nespodri zilas drēbes biksēs ģērbusies. Bet šis vienkāršais apģērbs viņas izskatu nepārvērta. Viņa bija labi paēdusi, viņa vairs ne* bija vāja, bet pilnīga, tomēr slaidumu viņa nebija zaudē* jusi. Daila viņa nebija, jo viņas vaibsti bija pārāk asi, bet viņas seja bija droša un skaista. Viņa nāca brīvi, vienādā gaitā, un gaidot mierīgi apstājās Vanga Tīģera priekšā. Viņš to uzlūkoja lielā pārsteigumā, brīnīdamies par šo pārmaiņu, un teica sargiem:

„Kādēļ viņa tagad tik lēna — agrāk viņa plosijās kā neprātīga?"

Un viņi galvas kratīdami un plecus raustīdami at* bildēja:

„Mēs nezinām. Zinām tikai to, ka pēdējo reiz viņa no tevis aizgāja vārga un salauzta, it kā ļauns gars to būtu atstājis, un kopš tā laika viņa vienmēr ir tāda."

„Kādēļ jūs man to agrāk neteicāt?" Vangs Tīģeris jautāja klusākā balsī. „Es būtu licis viņu izlaist no cie* tuma."

Sargi brīnijās un taisnodamies teica:

„Kungs, vai mēs varējām zināt, ka mūsu ģenerālis par viņu interesējas? Mēs gaidijām pavēli."

Un tad daudz netrūka, ka Vangs Tīģeris būtu iesaucies:

„Bet es interesējos!" Viņš tikko paspēja laikā savaldīties, jo tādus vārdus viņš taču nevarēja teikt sargiem uti šai sievietei dzirdot.

„Atraisiet viņas saites!" viņš pēkšņi iesaucās.

Ne vārda neteikuši, sargi viņu atbrīvoja* Nu viņa bija brīva, un visi klusēdami gaidija, ko viņa darīs; arī Vangs Tīģeris gaidija. Bet viņa stāvēja kā stāvējusi saistītām rokām, un nekustējās no vietas. Tad Vangs Tīģeris viņai skarbi uzsauca’

„Tu esi brīva un vari iet kur gribi!"

Bet viņa atbildēja:

„Kur lai eju, ja man nekur nav māju?"

Un tad viņa šķietamā vientiesībā pacēla galvu un paskatījās uz Vangu Tīģeri.

Šis skatiens Vanga Tīģera sirdī atdzīvināja izsīkušo avotu, un kaislība viņā uzliesmoja ar tādu spēku, ka viņš nodrebēja. Šoreiz viņš nolaida acis viņas skatienu jūtot. Tagad viņa bija stiprāka par to. Gaisā bij jūtams šīs kaislības spraigums, kas tik ilgi bija krājusies, un kareivji jutās neērti, viņi saskatijās un mīņājās no vienas kājas uz otru. Tad Vangs Tīģeris atcerējās, ka viņi vēl tur stāvēja, un uzsauca tiem:

„Ejiet visi ārā un nostājieties aiz durvīm!"

Viņi saīguši izgāja no zāles, labi saprazdami, kas bija noticis ar ģenerāli: tas pats, kas varēja notikt ar katru cilvēku, augstu un zemu. Viņi izgāja no zāles un apstājās sardzē aiz durvīm.

Kad viņi bija palikuši zālē vieni, Vangs Tīģeris savā grieztajā krēslā pieliecās uz priekšu un aizsmakušā balsī teica:

„Sieva, tu esi brīva* Izvēlies, kur tu gribi iet, un es tev došu pavadoni."

Un viņa tam atbildēja vienkārši un bez spītības, bet vēl arvien viņam acīs skatīdamās:

„Esmu jau izvēlējusies. Esmu tava verdzene."

xvn

Ja Vangs Tīģeris būtu bijis vienkāršs un rupjš cil* vēks un mazāk būtu ievērojis likumību un pieklājību, viņš būtu varējis ņemt šo sievieti un darīt ar to pēc savas pati* kas, tādēļ ka viņai nebija ne tēva, ne brāļa, neviena, kas to varētu aizstāvēt. Bet jau jaunības gados, no tā brīža, kas tik dziļi bija satriecis viņa sirdi, viņš bija kļuvis izvē* līgs un bauda tam kļuva vēl asāka domājot, ka par snīti kaislības kvēlei viņš varēja pagaidīt, kamēr šī sieviete būs viņa sieva. Vēl vairāk, viņam vajadzēja, lai tā būtu viņa sieva, jo kaislībai, kas auga ar katru stundu, pievie* nojās vēlēšanās, lai viņa tam dod dēlu. pirmdzimto dēlu, un likumīgs dēls var būt tikai no likumīgas sievas. Jā, viņa ilgi slēptās mīlestības prieks slēpās pa daļai domās, kāds dēls viņiem varētu dzimt — no viņa spēka, no viņa staltā un spēcīgā auguma, no visa, ko tas varēja dot sa* viem pēctečiem, un no viņas mežonīgā skaistuma un bez* bailīgā gara. Kad Vangs Tīģeris par to sapņoja, viņam likās, ka šis dēls jau būtu piedzimis. Un ne mirkli nevil* cinadamies, viņš pasauca savu uzticības vīru un deva tam šādu pavēli:

„Ej pie maniem brāļiem un saki tiem, ka man vaja* dzīgs sidrabs, tā daļa> ko viņi glabā manām precībām. Man tas vajadzīgs kāzām, jo es gribu šo sievieti ņemt par sievu. Saki tiem, lai viņi man dod tūkstoš sidraba gaba* lus, jo man jāpērk viņai dāvanas un jārīko maniem ļau* dīm lielas dzīrās savā prieka dienā, un man pašam jāpērk jaunas drēbes, kā tādā gadi jumā piederas. Bet ja viņi tev dod astoņus simtus, nekavējies velti, ņem tos un nāc at* pakaļ. Un ielūdz brāļus kāzās, un nevien viņus, bet visus, ko tie grib ņemt līdzi."

Uzticamais vīrs ļoti samulsis noklausijās viņā, viņa

apakšējais žoklis neglīti atkārās un viņš bēdās valodu raustīdams nomurmināja:

„Ai ģenerāli, ai mans pavēlniek — šo lapsu! Ņem viņu labāk, tāpat, uz kādu dienu, uz kādu laiku — bet nepreci to!“

„Klusu, muļķi!“ Vangs Tīģeris ierēcās, uzleca no krēsla un metās tam virsū. „Vai es tev jautāju padomu? Es likšu tevi sist ar nūjām, kā vienkāršu zagli!“

Vīrs klusēdams nokāra galvu, bet viņam acīs saskrēja asaras, un viņš devās ceļā grūtu sirdi, nojauzdams, ka šī sieviete viņa kungam atnesīs tikai ļaunu, un ceļā viņš bieži savā nodabā murmināja:

„Jā, esmu redzējis šīs lapsas, šīs vilkates! Jā, bet mans ģenerālis netic, ka no viņām var sagaidīt tikai ļaunu! Bet šīs lapsas pazudina vislabākos vīrus, tā vienmēr mēdz būt!“

Tā viņš gāja pa ceļu, saceldams putekļus, kas sausā laikā biezā kārtā klāja ceļu, un garāmgājēji ziņkārīgi no-skatijās viņā, vērodami kā tas sarunājās ar sevi un nemanīja asaras, kas tam ritēja pār vaigiem; tad redzēdami, ka viņš domā tikai par to, kas tam uz sirds, viņi to noturēja par plānprātiņu un grieza tam ceļu.

Kad uzticamais vīrs Vangam Tirgonim atnesa ziņu par brāļa kāzām, brāļa miers bija vējā, viņš pameta kauliņus, ko bija skaitījis, un paskatijās pāri letei, — jo uzticamais vīrs, viņa mājās nesaticis, bija gājis taisni uz labības veikalu, tirgū, kur Vangs Tirgonis sēdēja stūrī aiz letes. Ota sastinga viņa rokā, un acis pacēlis, viņš īgni teica:

„Bet vai es varu uzreiz izņemt tik lielu naudu no dažādajām vietām, kur esmu to ieguldījis? Brālim vajadzēja man ziņot, ka viņš saderinājies, brīdināt mani gadu vai pāris gadus iepriekš. Nemaz nav pieklājīgi tā steidzināt kāzas!“

Vangs Tīģeris pazina brāli un zināja, ka tam grūti šķirties no naudas. Tādēļ viņš uzticamajam vīram pirms aiziešanas bija teicis:

„Ja brālis tev atsaka, tu nepiekāpies un saki skaidri,

ka nauda man vajadzīga un es to dabūšu, kaut ari pašam būtu jāiet pēc tās. Visam jābūt nokārtotam trīs dienas pēc tavas pārnākšanas, un tu nedrīksti palikt ilgāk par piecām dienām. Mums jāsteidzas, jo es nezinu, kad no galvaspilsētas izsūtīs karaspēku pret mani, — provinces gubernators droši vien dabūs zināt, ka esmu padzinis vietējos ierēdņus, un velti cerēt, ka viņš to atstās nesodītu. Viņš sūtīs pret mani savus kareivjus, bet kara laikā vairs nevarēs domāt par svinībām un kāzām.“

Tiesa, varēja sagaidīt, ka augstāk stāvošie dabūs zināt Vanga Tīģera rīcību, tāpat bija tiesa, ka viņu varēja par to sodīt. Bet bija vēl cita patiesība, dziļāka par šo: Vangs Tīģeris tā bij izsalcis pēc šīs sievietes, ka nevarēja izciest ilgāk par noteikto laiku un zināja, ka bija zaudējis kaujas spējas: kamēr viņa tam likumīgi nepiederēja, tamēr viņš ne par ko citu nevarēja domāt. Tādēļ viņš skubināja savu uzticības vīru un noskaities piebilda:

„Zinu, ka mans brālis tirgonis vaimanās, ka tam nav brīvas naudas un viņš to nevar tik īsā laikā sadabūt. To tu nemaz neievēro. Saki viņam, ka man vēl arvien ir zobens, un ka tas ir tas pats vecais, drošais un asais zobens, ko paņēmu pēc tam, kad biju nokāvis Leopardu.“

Bet šos draudus uzticamais virs taupija visļaunākajam gadijumam un neizteica līdz pat tam brīdim, kad Vangs Tirgonis, neprazdams citādi atrunāties, aizbildinājās, ka viņš kaunoties uzņemt ģimenē sievieti bez ģimenes un vārda, varbūt kādu staiguli, kādas mēdz būt visas tādas sievietes. Bet uzticamais vīrs nestāstija, ka viņi šo sievieti bij atraduši laupītāju ligzdā. Nē, lai gan viņš juta lielu kārdinājumu to izstāstīt un mēģināt atbrīvoties no šīs sievietes, viņš tomēr labi pazina Vangu Tīģeri un zināja, ka tas ņems, ko pats gribēs — un viņš laida darbā draudus.

Tad nu Vangs Tirgonis sāka svaidīties un meklēt sidrabu, ļoti nobēdājies, ka tam jāizņem ieguldītā nauda un jazaudē augstie procenti. Viņš saīdzis iegāja pie vecākā brāļa.

„Jaunākais brālis prasa naudu, ko glabājam viņa pre-

čībām, bet precēt viņš grib kādu paklīdušu sievieti, par kuru mēs nekā neesam dzirdējuši! Viņš tomēr vairāk līdzinās tev nekā manu“

Vangs Zemturis atbildi meklēdams kasija pakausi, oet tad nolēma, ka šī lieta jānokārto miermīlīgā garā, un teica:

„Cik savādi. Domāju, ka viņš, savu sprausto mērķi sasniedzis, griezīsies pie mums, lai tam ieprecinām sievu, kā pieklājas, jo viņa tēvs, kam būtu jāizrauga dēlam sieva, jau miris. Un es pat esmu jau noskatijis pāris mei-tenes.“ bavā nodabā viņš domāja, ka labāk par citiem bu-tu pratis izraudzīties līgavu, jo labi pazina sievietes, un visas pilsētas labākās jaunavas viņam vismaz vārda pēc bija zināmās.

Bet Vangs Tirgonis bija ļoti noskaities, ka tam pra-sija naudu, un zobgalīgi atbildēja:

„Ticu gan, ka tu tas esi noskatijis! Tagad tam vairs nav nozīmes. Galvenais, cik tu viņam vari dot no savas puses, jo man tādas naudas nav, es nevaru to vienkārši pagrabt no jostas!“

Vangs Vecākais sēdēja un skatijās tālumā, rokas uz resnajiem ce|iem atspiedis; tad viņš drūmi paskatījās uz brāli un aizsmakušā balsī teica:

„Tu pazīsti manus apstākļus. Skaidras naudas man nekad nav. Pārdod vēl kādu manas zemes gabalu."

Vangs Tirgonis paklusām nopūtās. Jo zemi pirms jauna gada bija neizdevīgi pārdot, turklāt viņš gaidija kviešu ražu no apsētajiem laukiem. Bet kad viņš pārnāca veikalā un sāka uz kauliņiem rēķināt peļņu un zaudējumus, tas redzēja, ka izdevīgāk bija pārdot vēl kādu zemes gabalu, nekā atprasīt naudu, ko tas bij aizdevis uz augstiem procentiem, un nolēma pārdot kādu lielāku gabalu, un kad viņš to bija paziņojis, pie viņa sāka nākt daudzi zemes gribētāji. Viņš pārdeva zemi un ieņēma vairāk kā tūkstoti sidraba gabalu, bet uzticības vīram iedeva tikai deviņus simtus un pārējo paturēja pie sevis.

Zaķalūpa bija vienkāršas dabas cilvēks, un atcerējies, ka viņa kungs tam bija pavēlējis pāris simtu dēļ nekavē-

ties, viņš aizgāja ar to, ko tam iedeva. Bet Vangs Tirgonis pasteidzās atlikušo naudu aizdot uz procentiem un drusku apmierinājās, ka vismaz tikdaudz bij izdevies paglābt.

Visā šai dari jumā bija tikai viena nepatīkama lieta — zemi pārdodot viņš bij pārdevis ari pāris gabalus vecās mājas tuvumā, un gadijās, ka Firziķa Zieds tai brīdī stāvēja piedarbā mājas priekšā. Redzot, ka laukā staigāja ļaužu pulciņš, viņa pacēla roku pie pieres, ieskatījās uzmanīgāk un saprata, kas tur notika. Viņa tūliņ steidzās pie Vanga Tirgoņa, pasauca to sānis un pārmetoši viņā raudzīdamās teica:

„Vai jūs atkal pārdodat zemi?“

Bet Vangam Tirgonim pašam bija rūpju diezgan, viņš negribēja vēl ielaisties ar viņu, tādēļ tas skaidri pateica: „Mans jaunākais brālis precas, un mēs citādi nevaram sadabūt naudu, kas tam pienākas — cits nekas neatliek kā pārdot kādu zemes gabalu.“

Tad Firziķa Zieds savādā mulsumā atkāpās un vairāk neteica ne vārda, Nē, viņa lēni gāja mājās, un no tās dienas dzīvoja vēl klusāk, sevī ieslēgusies, un visu laiku pavadija vai nu rūpējoties par bērniem, kā viņa tos sauca, vai arī uzcītīgi klausīdamās mūķenēs, kas jau agrāk bieži bija to apciemojušas, bet tagad, viņas lūgumam paklausot, sāka nākt katru dienu — jā, pat rītos, kad nav labi mūķenes redzēt:, un daudzi pat nospļaujas, ja kāda no tām priekš pusdienas pāriet pār ceļu, jo tā ir ļoti ļauna zīme, — bet Firziķa Zieds tās pat rītos laipni uzņēma pie sevis.

Viņa ar prieku deva soli jumu visu mūžu vairs neēst gaļu, un tas viņai nebija grūti, jo viņa nekad nespēja atņemt dzīvību kādai dzīvai radībai, lai tā būtu kāda būdama. Jā, viņa bija tāda, ka pat karstās vasaras naktīs aizvēra slēģus, lai naktstauriņi neskrietu sveces liesmā un nesadegtu, un domāja, ka tā viņa tiem glāba dzīvību. Visdedzīgāk viņa lūdzās, kaut muļķīte mirtu pirms viņas un tai nebūtu jālieto baltais indes pulveris, ko Vang-Lungs tai bij atstājis.

Firziķa Zieds mācijās pie mūķenēm, līdz vēlai naktij «kaitija lūgšanas un vienmēr azotē nēsāja mazu smaržīga koka rožukroni. Tā bija visa viņas dzīve.

Kad uzticamais vīrs bij aizgājis, Vangs Tirgonis ar Vangu Zemturi sāka apspriesties, vai braukt brāļa kāzās. Viņiem abiem gribējās redzēt brāļa panākumus, bet uzti^1 čības vīrs bija stāstījis, ka viņiem japasteidzoties, kamēr augstāk stāvošie nesūtija karaspēku, un brāļi nu slepeni baiciijās, nezinādami, cik stiprs bija Vangs Tīģeris, vai to bargi nesodīs, ja tas kaujā zaudēs, un vai viņus nesodīs līdzi kā dumpinieka brāļus. Vangam Zemturim sevišķi gribējās braukt paskatīties, kāda jaunākā brāļa sieva, jo uzticības vīrs bija diezgan pateicis, lai iededzinātu viņa ziņkārību. Bet viņa sieva to dzirdēdama cienīgi teica: „Ļoti dīvaini, ka viņš ievārījis tādu putru, par ko mums stāstija. Nē, ja viņa priekšniecība to sodīs, tad var sodīt mūs visus; bieži esam dzirdējuši, ja kāds vai^1 nigs valsts nodevībā un cēlis dumpi, tad soda visu viņa dzimtu un pat tālākos radniekus.“

'1 iesa, senos laikos, kad valdošie augstmaņi un ķeizari bija pūlējusies nostiprināt savu varu, dumpinieki un node^1 vēji bija ta sodīti, Vangs Zemturis to bija redzējis teātrī vai dzirdējis teiku teicēju teltīs, kur tas agrāk bija kavē^1 jis laiku, un arī tagad, lai gan tādas izpriecas tagad vairs nepiederējās viņa augstajam stāvoklim, viņš ar prieku klausijās klejotājos teicējos, kas reizēm ienāca tējas na^1 mā. To visu atceroties viņš juta, ka viņa seja kļuva dzel^1 tenaaiz bailēm, viņš gāja pie Vanga Tirgoņa un teica: „Labāk būtu, ja mēs parakstītu kādu papīru, kur būtu teikts, ka mūsu brālis bijis necienīgs dēls un mēs to esam padzinuši no mājas. Tas jādara tādēļ, lai mūs un mūsu dēlus neiejauktu šai lietā, ja viņš zaudētu kauju un ja to sodītu.“ Un klusībā viņš ļoti apmierināts nodomāja, cik labi galu galā bija, ka viņa dēls nebija gribējis braukt pie tēvoča, un ļaunā priekā izteica brālim līdzjūtību, sa^1 cīdams:

„Man tevis žēl--tavam dēlam draud lielas bries*

mas!“

Vangs Tirgonis tikai pasmaidi ja atbildes vietā, bet kad viņš par to bija padomājis, tāds drošības solis viņam likās ļoti derīgs. Un viņš sastādija rakstu, kur bija teikts, ka Vangs Jaunākais, saukts Tīģeris, bijis necienīgs dēls, un ka viņi to vairs neturot par brāli. Viņš lika vecāka* jam, brālim pirmajam to parakstīt, tad parakstījās pats, aiznesa papīru tiesnesim, un samaksāja, lai to slepeni ap* zīmogo. Tad viņš paņēma papīru un noglabāja to drošā vietā, kur neviens to nevarēja atrast, līdz tam laikam, kad tas būs noderīgs.

Tagad abi brāļi jutās drošībā, un kādu rītu, tējas namā satikušies, viņi paskatijās viens uz otru, un Vangs Zemturis teica:

„Kādēļ mēs nevaram braukt un nosvinēt kāzas, ja tagad esam nodrošināti pret visu?“

Bet viņi vēl nevarēja izšķirties, jo viņi vairs nebija tanīs gados, kad viegli doties ceļojumā; bet visā apkārt* nē jau izplatijās baumas, ka provinces gubernators ļoti noskaities dzirdot, ka kāds iznirelis, ne gluži laupītājs, ne īsti kareivis, kas aizbēdzis no vecā ģenerāļa armijas Dien* vidos, ieņēmis kādu apriņķa pilsētu un uzkundzējies pār to, — un ka viņš gatavojoties sūtīt savu armiju pret šo pārgalvi.

Gubernatoram par to bij jāatbild citiem, augstākiem par viņu, un tie būtu bijuši nemierā, ja viņš tādu pārkā* pumu būtu atstājis nesodītu.

Kad šīs baumas izplatijās ceļmalas traktieros un tē* jas namos, — protams, atradās ļaudis, kas ar lielu prieku steidzās to pastāstīt abiem brāļiem — Vangs Zemturis un Vangs Tirgonis atmeta domas par braucienu un kādu lai* kn nerādījās ļaudīs; viņi abi priecājās, ka nebija sākuši pāragri lielīties, cik lielā godā ticis viņu brālis, un mieri* nājās domādami par parakstīto un tiesā zīmogoto papīru. Ja kāds ierunājās par viņu jaunāko brāli, Vangs Zemturis visiem dzirdot teica:

„Viņš vienmēr bija patvaļīgs, viņš aizbēga no mājas."

Hot Vangs Tirgonis plānās lūpas sakniebis teica:

„Lai viņš gara ko grib, mums tur nav nekādas daļas, mūs viņu vairs neturam par brāli."

Kāzu svinības bija pilnā gaitā, kad šīs baumas aiz* sniedza arī Vangu Tīģeri; pilnā gaitā bij arī triju dienu dzīrās pagalmos. Viņš bija licis kaut govis, cūkas un vis* tas un pavēlējis par visu samaksāt. Lai gan viņš savā ap= gabalā bija tik varens, ka būtu varējis par velti ņemt vi= su, kas tam ienāca prātā, un neviens tam nebūtu iedroši* nājies pretoties, viņš par visu samaksāja, jo bija taisnīgs cilvēks. Šī taisnīgā rīcība ļoti aizkustināja vienkāršos ļaudis, un tie viņu visur slavēja, teikdami cits citam:

„Varēja būt arī ļaunāk nekā zem šā kunga, kas vab da pār mums. Viņš diezgan stiprs, lai laupītāji no viņa baidītos, un pats viņš mūs nelaupa, tikai ņem nodokļus, un vairāk mēs tiešām šai pasaulē nekā nevaram vēlēties."

Un tomēr viņi pārāk klaji to neaizstāvēja, gribēdami nogaidīt, vai viņš uzvarēs, jo arī viņi bija dzirdējuši bau* mas par draudošām briesmām, un ja viņš būtu zaudējis kauju, neviens tos neslavētu par padevību Vangam Tīģe* rim. Bet ja viņš uzvarētu, viņiem būtu pieticis drosmes atklāti nostāties viņa pusē.

Taču neviens Vangam Tīģerim neliedza ņemt visu, kas dzirām bija vajadzīgs, kaut ari iedzīvotājiem bija grib ti pabarot tik daudz ļaudis, un Vangs Tīģeris ņēma tikai labāko un pat vislabāko sev, savai līgavai, saviem uztici* bas vīriem un sievietēm,, kas apkalpoja līgavu. Tur bija kādas desmit sievietes, no tām, kas dzīvoja pārvaldnieka namā: cietuma priekšnieka sieva un citas vienkāršas sie* vietes, kurām bija vienalga, kas pār tām valdija, un kas pazagšus atgriezās savās vietās otrā dienā pēc apvērsuma, gatavas zvērēt uzticību katram, kas tām deva maizi. Un Vangs Tīģeris gribēja, lai šīs sievietes pēc paraduma paliek pie viņa līgavas, jo viņš rūpējās par tās labo slavu, un pirms kāzām veselām dienām tai netuvojās, lai gan

naktīs bieži negulēja, domādams par viņu, — viņš pūlējās uzminēt, kas viņa bija, un dega kā ugunī. Bet stiprākas par kaislību bij jūtas pret sava nākamā dēla māti, un vi-ņam likās, ka dēla labā viņam jābūt uzmanīgam un apdomīgam visās lietās.

Viņa tiešām nelīdzinājās Firziķa Ziedam, un tā kā tas bija pirmais sievietes tēls, kas bij iespiedies viņa dvēselē, Vangs Tīģeris domāja, ka viņam labāk patika maigās, bālās sievietes, — ja viņš vispār domāja par tādām lietām. Bet tagad viņam bija vienalga un savā neprātā viņš centās sev iestāstīt, ka viņam nebija nekādas daļas gar viņas pagātni, ja tikai tā piederēja viņam, un ja dēls tos vienos uz visiem laikiem.

Šais dienās neviens viņam netuvojās un nekā tam nejautāja, jo ļaudis redzēja, ka viņš bija pilnīgi savas kaislības varā. Bet slepšus viņi apspriedās cits ar citu un visiem spēkiem pūlējās steidzināt kāzas un darīt tam visam galu, lai viņu vadonis, slāpes remdējis, atkal būtu tāds pats kā agrāk un vajadzības gadijumā varētu tos vest kaujā.

Agrāk nekā Vangs Tīģeris varēja sagaidīt viss bija dzirām sagatavots. Cietuma priekšnieka sieva aizgāja pēc līgavas, un vārtus līdz galam atvēra visiem, kas gribēja piedalīties kāzu mielastā.

Taču vīriešu nebija daudz un sieviešu vēl mazāk, jo pilsētnieki baidijās nākt. Atnāca tikai cilvēki, kuriem nebija māju, nebija kur palikt un kas nekā nevarēja zaudēt, jo kāzās varēja nākt visi, un viņi kāri ēda un nekautrēdamies aplūkoja neparasto līgavu. Bet kad pēc Vanga Tīģera pavēles gribēja atvest veco pārvaldnieku, lai svinību gadijumā to sēdinātu goda vietā, viņš lika pateikt, ka diemžēl nevarot ierasties, jo slimojot ar caureju un nevarot piecelties no gultas.

Visu kāzu dienu Vangs Tīģeris staigāja kā pa sapņiem; viņš maz ko saprata, atskaitot to, ka laiks vilkās ļoti lēni, un nezināja, kur palikt, kā to pavadīt. Viņam likās, ka katrs elpas vilciens ilga veselu stundu, ka saule gliemeža gaitā līda augšup debesīs un nekad netiks līdz

pusdienai, bet ja tiks, tad paliks dienvidū. Viņš nevarēja savās kāzās priecāties kā citi, jo nebij jautras dabas, un viņš sēdēja kluss kā vienmēr; neviens neiedrošinājās ar to pajokot. Visu šo dienu viņu mocija slāpes un viņš dzēra daudz vīna, bet nekā nevarēja ēst, jo jutās tik paēdis, it kā nupat būtu piecēlies no galda.

Dzīru pagalmos sapulcējās vīri un sievas, nabagu un skrandainu ubagu pulki, lai paēstu un priecātos, un suņi no ielas saskrēja grauzt nomestos kaulus. Bet Vangs Tīģeris nemaz neiznāca ārā — viņš sēdēja savā istabā un smaidija kā sapnī. Tā pagāja diena un pienāca nakts.

Pēc tam* kad sievietes bija sagatavojušas līgavu kāzu gultai, viņš iegāja tās istabā un palika pie viņas. Viņa bija pirmā sieviete, ko tas pazina. Jā, nedzirdēta un neticama lieta, ka vīrietis pāri trīsdesmit gadiem, jaunībā aizbēdzis no tēva mājas un karavīrs būdams ne reizes nebija pieskāries sievietei, — bet tas bija tādēļ, ka viņa sirds bij aizzīmogota.

Bet tagad avots plūda pāri un neviens nevarēja to apturēt, un redzēdams, ka sieviete sēdēja gultā, Vangs Tīģeris skaļi ievilka elpu, un viņa to dzirdot pacēla galvu un paskatijās tam acīs.

Viņš tuvojās tai, un viņa to pieņēma kāzu gultā, klusēdama, bet droši un kaislīgi. No tā brīža viņš to vēl vairāk iemīlēja, jo citu sieviešu nebija pazinis un neredzēja viņā nekādas vainas.

Nakts vidū viņš pagriezās pret to un aizsmacis čukstēja:

„Es pat nezinu, kas tu esi,“

Viņa mierīgi atbildēja:

„Vai nav vienalga, ja esmu šeit? Kādreiz es tev to pastāstīšu/4

Un viņš atmeta nodomu to iztaujāt un samierinājās ar to, jo viņi abi bija neparasti cilvēki un viņu dzīve nebija tāda kā citu ļaužu dzīve.

Bet uzticības vīri Vangam Tīģerim neļāva ilgāk miera kā šo vienu nakti, un rītam austot jau stāvēja pie durvīm viņu gaidīdami. Viņš iznāca pie tiem no kāzu istabas

apmierināts un spirgts, un vīrs ar zaķa lūpu klanīdamies teica:

„Godājamais kungs, mēs tev nekā neteicām, jo vakar tev bija prieka diena, bet no ziemeļiem klīst baumas, pro* vinces gubernators esot dabūjis zināt, ka tu esi saņēmis varu savās rokās, un viņš nākot pret tevi ar karaspēku."

Un Vanags savukārt teica:

„Es to dzirdēju no kāda nabaga, kas tikko nāca no turienes un kas ceļā redzējis desmit tūkstoš kareivjus, kas soļojot šurp."

Arī Miesnieks steidzās pastāstīt, ko bija dzirdējis, stostīdamies un biezās lūpas' čāpstinādams;

„Un es arī tā dzirdēju — biju izgājis tirgū paskatīties, kā viņi te kauj cūkas, un miesnieks man to pastāstija."

Bet Vanga Tīģera sirds bija kļuvusi mīkstāka, viņam bija viegli, un pirmo reiz mūžā negribējās domāt par karu; viņš tikai pasmaidīja un teica:

„Lai nāk vien, es varu paļauties uz saviem, kareivjiem."

Un gribēdams iedzert tēju pirms ēšanas, viņš apsēdās pie galda blakus logam; nu jau bija liela diena, un viņam nejauši ienāca prātā, ka katrai dienai seko nakts, un viņam bija tā, it kā viņš to agrāk nebūtu zinājis, jo visām citām naktīm viņa mūžā nebija nekādas nozīmes, atskaitot šo vienu.

Bet viņš nebija vienīgais, kas dzirdēja uzticības vīru vārdus — viņa stāvēja aiz priekškara un redzēja, ka ļaudis bij izmisuši, tādēļ ka viņu vadonis kavējās nezin kādās tīkamās domās un neklausījās viņos.

Kad Vangs Tīģeris piecēlās un izgāja ēdamistabā, viņa skanīgā balsī pasauca vīru ar zaķa lūpu un teica:

„Izstāsti man visu, ko esi dzirdējis:"

Viņam nemaz negribējās ar sievieti runāt par tādām lietām, gar kurām tai nebija nekādas daļas, un viņš neskaidri nomurmināja, ka viņam nekā neesot ko stāstīt; bet tad viņa pavēlošā balsī teica:

„Nemāni mani, esmu diezgan redzējusi asiņu un kauju,

uzbrukumu un atkāpšanos šais piecos gados, kopš esmu pieaugusi. Stāsti!"

Zaķalūpu mulsināja viņas drošo acu skatiens, ko tā ne mirkli nenolaida — kā būtu darijusi katra sieviete, it sevišķi jaunlaulātā, kurai piederas kaunīgi izturēties, — un viņš pārsteigts tai izstāstija visu, kā būtu stāstijis vīrietim, par to, no kā viņi visi baidijās, un ka viņiem draudēja briesmas, jo tuvojās karaspēks, kas bija skaitā lielāks par viņu pulkiem, un daudzi Vanga Tīģera kareivji nebija kaujās pārbaudīti un varēja izrādīties par nodēvē* jiem.

Viņa ātri to sūtija ārā un lika pasaukt Vangu Tīģeri.

Neviena cilvēka aicinājumam viņš nebija tik steidzi* gi paklausijis, un uz lūpām: viņam bija tik maigs smaids, kādu tam neviens nebija redzējis. Viņa apsēdās gultā, un viņš apsēdās tai blakus, pirkstiem viņas piedurkni cilā* dams un daudz, kautrīgāks nekā viņa; viņš mulsi smai* dija un bija nolaidis acis.

Bet viņa ātri sāka runāt savā skanīgajā, mazliet skarbajā balsī:

„Es tevi nekavēšu, ja būs jācīnas, es neesmu tāda — un tā runā, ka pret tevi nākot karaspēks?"

„Kas: tev teica?" viņš atbildēja. „Negribu ne par ko raizēties agrāk kā pēc trim dienām. Esmu apņēmies trīs dienas atpūsties."

„Bet ja pēc trim dienām viņi būs pienākuši pie pil* sētas?"

„Karaspēks nevar trijās' dienās noiet divisimt jūdzes."

„Kā tu zini, kad tas iznācis?"

„Tik īsā laikā baumas nevarēja aizsniegt gubernatoru."

„Bet tās ir aizsUiegušas," viņa ātri atbildēja.

Lūk, tas bija savādi. Viņi abi, vīrietis un sieviete, varēja sēdēt un runāt par lietām, kurām nebija nekāda sakara ar mīlestību, un tomēr Vangs Tīģeris juta, ka viņa <;am bija tikpat tuva kā naktī. Viņš brīnijās, ka sieviete varēja runāt par tādām lietām, agrāk viņš ar tām nekad nebija runājis, un sievietes viņam likās skaisti bērni

ar pieauguša cilvēka augumu; viņš no tām baidijās vēl tādē], ka nezināja, ko tās saprata un par ko ar tam varēja runāt. Viņš bija tāds, ka pat ar pērkamu sievieti nebūtu varējis apieties rupji, kā vienkāršs kareivis, un baidijās no sievietēm visvairāk tādē], ka nezināja, kā ar tam runāt. Bet te nu viņš sēdēja un runāja ar šo sievieti gluži kā ar vīrieti un klausījās viņas vārdos, un viņa turpināja:

„Tev mazāk kareivju nekā gubernatora karaspēkā, un kad karavīrs redz, ka viņa spēki vājāki, nekā pretnie-kam, tad tam jālieto viltība."

To dzirdot, viņš neskanīgi pasmējās un teica rupji, kā bija paradis runāt:

„To es labi zinu, citādi jau tu nebūtu mana."

Viņa ātri nolaida acis, it kā slēpdama kaut ko, kas tanīs varēja pazibēt, un apakšlūpā iekodusi atbildēja:

„Cilvēku nogalināt nav liela māksla, vispirms tas jāsagūsta. Tā pati viltība šoreiz neizdosies."

Tad Vangs Tīģeris lepni atbildēja:

„Katrs mans kareivis atsver trīs valdības armijas kareivjus. Esmu tos veselu ziemu apmācijis, esmu licis tiem cīnīties dūrēm, skriet, kauties ar zobeniem, esmu tiem mācijis visus kara mākslas paņēmienus, un neviens no tiem nebaidās mirt. Bez tam visiem zināms, kas ir valdības kareivji — tie vienmēr bēg pie tā, kam vara, un visi taču zina, ka kareivjiem nekur tik labi nemaksā kā šai provincē."

Tad viņa atvilka piedurkni no viņa rokām un nepacietīgi teica:

„Bet plana tev tomēr nav. Klausies, man ir plans. Vecais pārvaldnieks tavu kareivju apsardzībā sēd savās istabās. Izlieto viņu par ķīlnieku."

Viņa runāja tik lietišķi un skaidri, ka.. Vangs Tīģeris klausijās un pats brīnijās, ka klausi jās, jo viņš reti kad apspriedās ar citiem, domādams, ka ar visu varēja pats tikt galā. Taču šoreiz viņš klausijās, un viņa runāja:

„Stājies savu pulku priekšgalā, ņem viņu līdz, pamāci, kas tam sakams, un piespied viņu ar varu, lai tas ru*

nā kā tu viņam pavēli. Lai viņš iet ģenerālim pretī, bet tavi uzticības vīri lai stāv viņam blakus un klausas, ko tas runā, un gadijumā, ja viņš nesaka to, ko tu viņam būsi pavēlējis, lai tie izrauj zobenus un to nodur, tas tad būs signals kaujas sākumam. Žults viņam nav vairāk kā vistai, viņš runās ko tu liksi — nu tad lai saka, ka viss noticis ar viņa piekrišanu, bet ļaudis par dumpi runā tikai tādēļ, ka sadumpojies viņa vecais ģenerālis, un ja tu nebūtu viņu izglābis, valsts zīmogi būtu nozagti un viņš pats būtu zaudējis dzīvību."

Šī viltība Vangam Tīģerim likās lieliska, un viņš klausijās nenolaizdams acis no' viņas sejas. Viss plans viņa.m tagad bija kā uz delnas, un no vietas piecēlies, viņš neskanīgi iesmējās, klusībā domādams: „Lūk, kāda viņa ir" — un izgāja darīt visu pēc viņas vārdiem, un viņa gāja tam līdzi. Viņš pavēlēja uzticības vīram iet pēc vecā pārvaldnieka un atvest to tiesas zālē. Tad sievietei kaut kas ienāca prātā: iet viņam līdzi tiesas zālē un sēsties tam blakus paaugstinājumā, lai tad atved veco pārvaldnieku un stāda to viņiem priekšā, un Vangs Tīģeris tam. piekrita,, jo veci vajadzēja krietni iebaidīt. Un viņi abi apsēdās paaugstinājumā — Vangs Tīģeris grieztajā krēslā, sieviete citā krēslā tam blakus.

Drīz vien ienāca vecais pārvaldnieks, tikko kājās turēdamies, divu kareivju pavadībā; viņš pienāca drebēdams, steigā uzrautā mētelī. Izbrīnā viņš vēroja zāli, neredzēdams nevienas pazīstamas sejas. Pat tie viņa kalpotāji, kas bija stājušies atpakaļ savās vietās, viņam ienākot pagriezās sānis un meklēja iemeslu aiziet, aizbildinādamies darīšanām. Visapkārt gar zāles sienām redzēja tikai kareivju sejas; un katram bija šautene rokās un visi bija padevīgi Vangam Tīģerim. Tad vecais pārvaldnieks pacēla acis, un viņa grumbainās lūpas kļuva zilas un sāka drebēt, bet mute atvērās: paaugstinājumā savilktām uzacīm, nikns un draudošs sēdēja Vangs Tīģeris, un viņam blakus kāda sieviete, ko vecais pārvaldnieks līdz šim nekad nebija redzējis; arī dzirdējis viņš par to nebija, viņš nesaprata, kur tā bija radusies! Viņš stāvēja un drebēja,

sagatavojies nāvei, — lūk, kādas bija viņa dzīves beigas, un viņš taču bija tik miermīlīgs cilvēks un kādreiz bija mācijies Konfuciju!

Tad Vangs Tīģeris skarbi un strupi, gandrīz nelaipni to uzrunāja:

„Tagad tu esi manās rokās un tev jāklausa man, ja gribi te dzīvot kā līdz šim. Rīt mēs iziesim pretī šīs provinces karaspēkam, un tu nāksi mums līdzi; un kad satiksim karaspēku, tu pirmais iesi ģenerālim pretī, un tev līdzi ies divi maini kareivji. Tu viņam teiksi, ka esi mani iecēlis par savu karavadoni, ka esmu tevi glābis no dumpiniekiem un ka esmu palicis pie tevis uz tavu lūgumu. Mani ļaudis klausīsies, ko tu runāsi; ja tu kaut vienu vārdu pateiksi citādi, tad tas būs tavs pēdējais vārds un tev būs beigas. Bet ja tu visu teiksi kā vajag un kā tev pavēlu, tad tu varēsi nākt atpakaļ un atkal sēsties savā vietā šai paaugstinājumā, un tava cieņa nebūs cietusi. Nav jāstridas, kam te pieder vara, jo es nedomāju visu mūžu palikt par maza apgabala karakungu, un ka^ mēr tu visu -darīsi pēc mana prāta, es neļaušu nevienam citam stāties tavā vietā/1

Kas cits nevarīgajam vecim atlika*, ja ne dot savu vārdu? Un viņš nopūzdamies teica:

„Tu mani turi šķēpa galā. Lai notiek tā, kā tu saki. Esmu vecs vīrs, un man nav dēla» kāda nozīme manai dzīvei?"

Viņš pagriezās, izgāja ārā un kājas gar zemi vilkdams un nopūzdamies devās atpakaļ savā pagalmā» pie savas vecās sievas, kas augu dienu sēdēja mājā Dēlu viņam tiešām nebija» jo abi bērni; ko tā viņam bija dzemdējusi, bija mirušķ kamēr tie vēl nebij iemācijušies runāt.

Nav zināms, vai viss būtu izdevies tā, kā Vangs Tīģeris bij izdomājis, bet liktenis viņam atkal palīdzēja. Laukos smaržoja pavasaris, vītolu pumpuri plauka» fir-ziķu koki ātri tērpās krāšņos ziedos. Zemnieki novilka ziemas drēbes un līdz jostas vietai kaili strādāja laukā

un priecājās, ar visu miesu juzdami maigo vēju un siltās saules glāstus. Bet arī karavadoņi pamodās, un visu zemi pārņēma pavasara nemiers. Karakungi pamodās pilni kareiviska spara un lauzās kaujā; atjaunoja visas vecās ķildas, ieročiem notirija rūsu,, meklēja jaunus ķildu iemeslus; katrs karavadonis alka slavas un centās iekarot labāku vietu, kamēr pavasaris vēl nebija galā.

Tai laikā valsts galvaspilsētā vara piederēja kādam vājam un nespējīgam valdniekam, un daudzi ģenerāļi kārām acīm raudzījās uz galvaspilsētu un domāja, ka nebūtu grūti to iekarot. Vieni skaiti ja vīrus, kas stāvēja tiem ceļā, citi slēdza savā starpā savienību un apspriedās kā sagrābt valsts varu, padzīt no galvaspilsētas svešo varas vīru un nosēdināt tur pašu izraudzītu, cilvēku, kas kalpotu viņu mērķiem.

Starp šiem karavadoņiem Vangs Tīģeris bija viens no vismazāk ievērojamiem, un lielākie maz ko zināja par viņu* jia daudz, tad kādā sanāksmē vai dzīrās, kur karavīri apmaiņas dažādām tenkām,, kāds no tiem bija teicis:

„Vai esat dzirdējuši par to virsnieku, kas atstājis savu veco ģenerāli un nostiprinājies tādā un tādā provincē? Runā, ka viņš esot labs karavīrs, viņu saucot par Tīģeri, viņa niknuma lēkmju, negantā rakstura un biezo melno uzacu dēļ.44

Tā par viņu dzirdēja tās provinces galvenais kara-' vadonis, kur Vangs Tīģeris tagad bij apmeties. Viņš dzirdēja arī, kā Vangs Tīģeris bij padzinis Leopardu, un tas viņam patika. Šis karavadonis bija viens no galvenajiem ģenerāļiem valstī, viens no tiem, kas bija nodomājis padzīt nespējīgo valdnieku un pats sēsties viņa vietā, vai vismaz iecelt savu uzticības vīru, lai visas valsts ienākumi ieplūstu viņa rokās.

Un tādēļ tai pavasarī, kad visur modās nemiers, slavas kāre izplauka neredzētos ziedos. Uz pilsētas vārtiem, sienām un visur, kur garām staigā daudz ļaužu, parādijās uzsaukumi, un šos uzsaukumus bija licis izlipināt tās provinces ģenerālis. Tur bija teikts, ka zemei salikts valdnieks, kas apspiež tautu, un ka viņš ilgāk vairs negribot

paciest tādu noziedzību pret debesīm. Lai viņš esot cik nespēcīgs un neapdāvināts būdams, viņam jāejot cīņā aiz* stāvēt tautu. Un šos uzsaukumus izlaidis, viņš sāka ga-tavoties karam.

Bet tauta neprata ne lasīt, ne rakstīt, un pat nekā nezināja par savu glābēju, tikai skaļi vaidēja, jo zemei, ražai un lopiem, bet pilsētās veikaliem un precēm uzlika jaunus nodokļus. Ja ļaudis vaidēja vai skaļi žēlojās, tad ģenerāļa spiegi to noklausijušies kliedza:

„Cik jūs nepateicīga tauta, jūs negribat maksāt pat par to, ka jūs glābj! Kas cits lai maksā kareivjiem, kuri par jums cīnās un jūs apsargā!"

Un ļaudis maksāja cik vajadzēja, kaut arī nelabprāt, —■ viņi baidījās, ka nodokļu nemaksāšanas gadījumā vai nu pašreizējais ģenerālis izgāzīs pār tiem savas dusmas, vai arī uzklīdīs kāds jauns, uzvarēs tagadējo un uzvaras triumfā sāks vēl niknāk laupīt.

Karam gatavodamies, provinces ģenerālis centās piesaistīt sev katru mazāku karakungu un ģenerāli,, un izdzirdīs par Vanga Tīģera sacelto dumpi, viņš teica civilās varas nesējam:

„Nesodi pārāk bargi šo jauno ģenerāli, ko dēvē par Vangu Tīģeri, esmu dzirdējis, ka viņš esot labs, drošsirdīgs un straujš karavīrs, un gribu, lai tādi vīri stājas zem mana karoga. Visa mūsu zeme sašķelsies divās daļās^ varbūt jau šo pavasari, bet ja ne šogad, tad nākamgad, un Ziemeļu karavadoņi pieteiks karu Dienvidu karavadoņiem, Tādēļ mums pret šo vīru jāizturas saudzīgi."

Lai gan runā, ka provinces ģenerāļiem jāpadodas civilajam gubernatoram, taču sen zināms un pierādīts fakts, ka vara mēdz palikt pie tā, kam rokās ieroči, un kā gan neapbruņots cilvēks, lai kādas būtu viņa tiesības, varētu pretoties tā paša apgabala karavadonim, kura rīcībā kareivju pulki?

Tā liktenis tai pavasarī palīdzēja Vangam Tīģerim. Kad valdības armija izgāja pret viņu, Vangs Tīģeris stājās savu ļaužu priekšgalā un veco pārvaldnieku nestuvēs izsūtīja pa priekšu, bet nodevības gadījumam viņš tuvu-

mā paslēpa labu tiesu visstiprāko un labāko kareivju. Satikšanās vietu sasniedzis, vecais pārvaldnieks izkāpa no nestuvēm un grīļodamies sāka iet pa ceļa putekļiem, pa* rādes drēbēs ģērbies un uz diviem Vanga Tīģera uzticības vīriem atspiezdamies. Valdības sūtītais ģenerālis panāca tam pretī, un pēc tam, kad bij izpildīta parastā apsveici* nāšanās ceremonija, vecais vīrs kā parasti stostīdamies teica:

„Kungs, tev nepareizi stāstīts! Šis Vangs Tīģeris ne* maz nav laupītājs, viņš kalpo man, — viņš ir mans jau* nais ģenerālis, kas mani apsargā un kas mani paglāba no dumpja paša mājās.“

Lai gan ģenerālis tam neticēja, zinādams patiesību no saviem spiegiem, un lai gan neviens tam neticēja, vi* ņam bija pavēlēts neaizskart Vangu Tīģeri un neizšķiest kareivjus tik nenozīmīgā sadursmē, jo katra šautene bija vajadzīga lielajā karā. Un tādēļ, vecā pārvaldnieka vār* dus noklausījies, viņš tam tikai pārmeta:

„Par to tev vajadzēja mums agrāk ziņot, jo mēs izdevām daudz naudas, sūtīdami kareivjus sodīt cilvēku, ko mēs turējām par dumpinieku. Tev būs jāsamaksā tas, ko mēs šai gājienā esam veltīgi izdevuši: tu samaksāsi desmit tūkstošus sidraba gabalu.“

To dzirdēdams, Vangs Tīģeris nopriecājās un triumfā veda savus ļaudis atpakaļ. Viņš arī savukārt ieveda jaunu nodokli uz sāli, bez tiem, ko parasti saņēma. Un nebija pagājušas vēl divreiz trīsdesmit dienas, kad viņam jau bija desmittūkstoš sidraba gabalu un pat vairāk, jo tai apvidū bija daudz sāls un to sūtija uz citiem apgabaliem, un runāja pat, ka to izvedot uz ārzemēm.

Kad tas' bija nokārtots, Vangs Tīģeris bija kļuvis vēl stiprāks nekā iepriekš un vēl vairāk nostiprinājies varā, — pie tam viņš nebija zaudējis neviena kareivja. Viņam likās, ka par to viņš varēja pateikties savai sievai, un no tā laika viņš sāka cienīt tās gudro padomu.

Un tomēr viņš līdz šim nezināja, kas un no kurienes viņa bija. Kaislība joprojām to vilka pie viņas, un pie tās būdams viņš ne par ko citu nedomāja, bet bieži tam

gribējās zināt, kāda bija viņas pagātne. Taču ja 'viņš tai jautāja, viņa vienmēr izvairīdamās teica:

„Tas ir garš stāsts, es tev to pastāstīšu kādreiz zie-mu, kad nebūs kara. Bet tagad pavasaris, tev jācīnas un jāpaplašina iespaida loks, — tagad nav laika pļāpāt par niekiem."

Un iviņa steidzīgi sāka runāt par citām lietām, un viņas acīs bija sauss un dzedrs mirdzums.

Tad Vangs Tīģeris saprata, ka sievietei taisnība, jo visai zemei kā ar putna spārniem bija pārlidojusi vēsts, ka pavasarī būšot tāds karš starp karakungiem, kāds jau gadus desmit neesot bijis, un ļaudis baidi jās, nezinādami, no kuras puses karš tiem uzbruks: spriežot pēc baumām, to varēja sagaidīt gandrīz no visām pusēm reizē. Un tomēr palika zeme, kas bij jāapstrādā, un ļaudis to apstrādāja tāpat kā agrāk, bet pilsētā tirgoņiem bija \eikali, un bij jātirgojas, bij jādzīvo un jābaro bērni. Un ļaudis joprojām dzīvoja savu dzīvi, un kaut arī nopūtās par postu, kas tuvojās, taču tie nepameta darbu gaidīdami, kas ar tiem notiks.

Šai apgabalā visas tautas acis vērsās uz Vangu Tīģeri, jo tagad viņš valdija atklāti, un visi zināja, ka nodokļi iet caur viņa rokām. Vecais pārvaldnieks izskata dēļ joprojām palika savā vietā, bet viņš bija pārāk vecs, un visu noteica Vangs Tīģeris. Jā, Vangs Tīģeris tagad tiesas zālē sēdēja pārvaldniekam pie labās rokas, un vecais pārvaldnieks skatijās viņā, kad bij jāizšķir kāda lieta, un nauda, ko agrāk maksāja padomniekiem, tagad palika Vanga Tīģera un viņa uzticības vīru rokās. Bet Vangs Tīģeris bija tāds pats kā agrāk un ņēma tikai no bagātajiem, bet ja atnāca kāds nabadzīgs cilvēks un viņa nabadzība Vangam Tīģerim bija zināmā, tad tam nebij jābaidas. Daudzi nabaga ļaudis viņu slavēja. Bet visi gaidīja, ko viņš darīs pavasarī, zinādami, ka tiem būs jāmaksā viņa kareivjiem un jāpērk tiem ieroči, ja Vangs Tīģeris piedalīsies lielajā karā.

Vangs Tīģeris šai lietā apspriedās ar sievu un saviem uzticības vīriem, bet vēl arvien nevarēja izšķirties, kā la-

bāk darīt. Provinces karakungs izsūtīja pavēli katram ģenerālim un priekšniekam un sīkākam virsniekam, un šai pavēlē bija teikts:

„Stājieties ar saviem kareivjiem zem mana karoga, jo pienācis laiks* kad mēs visi varam pacelties par pāris pakāpieniem augstāk.“

Bet Vangs Tīģeris nezināja, vai paklausīt šim aicinā-jumam vai nē, jo nevarēja izšķirt, kura puse uzvarēs. Ja viņš savu vārdu saistītu ar zaudētāju pusi, tas viņam kai-tētu vai pat viņu pazudinātu, jo viņš tikai nesen bij ie-guvis varu. Un viņš vilcinājās, apdomājās un izsūtīja spiegus, lai tie noklausās, noskatās un izpētī, kura puse stiprāka un kura var uzvarēt. Vangs Tīģeris sevī apņēmās vilcināties un nenostāties nevienā pusē tik ilgi, kamēr tie nebija pārnākuši, cerēdams, ka pa to laiku karš būs gandrīz galā un skaidri varēs redzēt, kas tanī uzvarēs, — tad viņš gribēja pasteigties un piebiedroties stiprākajam, lai pēdējais vilnis viņu paceltu augšā kopā ar citiem, un lai viņš pats nezaudētu neviena vīra un nevienas šautenes. Viņš izsūtīja spiegus un gaidija.

Nakti viņš par to runāja ar sievu, jo viņu mīlestība savādā kārtā saistījās ar viņa godkārību, un ar to sarunājās, kā tas savā mūžā nekad un ne ar vienu nebija sarunājies. Viņš tai izstāstīja visus savus nodomus un ikreiz beidza šādiem vārdiem:

„Tā es darīšu, un. ja tu man dosi dēlu, tad viss tas būs darīts viņa labā.“

Viņa nekā neatbildēja, kad tas izteica šo cerību, bet ja viņš uzstāja, tā palika nemierīga un sāka runāt par kādu ikdienišķu lietu un vairākkārt teica:

„Vai visu esi apdomājis un vai viss sagatavots pēdējai kaujai?" Un bieži viņa teica: „Labākais ierocis ir viltība, un labākā kauja — pēdējā, tā, kas ātri un droši ved pie uzvaras/*

Un Vangs Tīģeris nemaz nejuta vēsuma viņā, jo pats bija karsts.

Viss pavasaris pagāja gaidot, un parastos apstākļos viņš tādu gaidīšanu nemēdza ciest, un arī tagad viņš to

nebūtu pacietis, ja pie viņa nebūtu bijusi šī jaunā sievie* te. Pienāca vasara, nopļāva kviešus, karstās un klusās saulainās dienās visās ielejās no rīta līdz vakaram skanēja spriguļu troksnis. Laukos, kur agrāk bij auguši kvieši, pacēlās augsti un biezi sorgo niedru stiebri un. laida vārpas, un kamēr Vangs Tīģeris gaidija, ģenerāļi dienvidos biedrojās savā starpā, tapat kā ziemeļu ģenerāļi, bet Vangs Tīģeris vēl arvien gaidija. Un viņš ļoti cerēja, ka uzvara nepaliks dienvidnieku pusē, jo viņam derdzas domāt par to, ka tam varbūt būtu jābiedrojas ar šiem sīkajiem, tumšādainajiem un kalsenajiem ļaudīm. Tas viņam tā rieba, ka dažkārt, par to domādams, viņš drūmi dzīrās dienvidu uzvaras gadi jumā aiziet un kādu laiku paslēpties kalnos un pagaidīt, kamēr karš pagriežas citā virzienā.

liet gaidot viņš nesēdēja gluži dīkā. Ar jaunu dedzību viņš apmācija kareivjus, palielināja karaspēku, uzņemdams tanī jaunus un veselus vīrus, kas nāca pie viņa; pār jaunajiem viņš cēla vecos kareivjus, un viņa armija pieauga līdz desmit tūkstoš vīriem, un lai to uzturētu, viņš paaugstināja nodokļus vīnam, sālij un, ceļotāju tirgoņu precēm.

Vienīgās rūpes tai laikā viņam bija tās, ka trūka šauteņu, un viņš redzēja, ka būs jādara viens no diviem: vai nu jādabū šautenes ar kādu viltību, vai jāsakauj kāds karakungs un jāatņem tam ieroči un patronas. Šautenes dabūt bija ļoti grūti, tās ieveda no svešām zemēm, un par to Vangs Tīģeris nebija domājis, kad tas sev bija izraudzi-jies apgabalu zemes vidienā. Viņam nebija nevienas pie,* krastos ostas, un visas ostas apsargāja, velti bija cerēt ieročus ievest kontrabandas ceļā. Bez tam, viņš neprata nevienas svešas valodas, arī ļaudis, kas bij pie viņa, tās neprata, viņam būtu bijis grūti sarunāties ar svešzemju tirgoņiem, un tādēļ viņš domāja, ka galu galā būs jāuzņemas kāda neliela kauja, jo daudziem viņa vīriem trūka šauteņu.

Kādu nakti viņš to pastāstija sievai, un viņa tūliņ atdzīvojās un sāka to apdomāt, lai gan citkārt bieži palika

vienaldzīga un nepiegrieza viņam nekādu vērību. Taču tagad, drusku apdomājusies, viņa teica:

„Vai tu neteici, ka tev esot brālis — tirgotājs?" ^

„Jā, tāds man ir," Vangs Tīģeris brīnīdamies atbildēja, „bet viņš taču netirgojas ieročiem, viņš tirgojas ar labību."

„Jā, bet tu nekā nesaproti!" viņa iesaucās kā parasti, nepacietīgā un valdonīgā balsī. „Ja viņš tirgonis un tirgojas ar piekrasti, tad viņš var nopirkt šautenes un ievest tās kā kontrabandu kopā ar savām precēm. Nezinu kā, bet to taču var izdarīt."

Vangs Tīģeris ilgi par to domāja, un atkal viņam likās, ka viņa ļoti gudra sieviete, un viņš visu darija pēc viņas vārdiem. Nākamā dienā viņš pasauca pie sevis bakurētaino brāļadēlu, kas šai gadā bija stipri pastiepies garumā — jauneklis pastāvīgi bija viņa tuvumā un izpil-dija dažādus uzdevumus, ja vajadzēja, — un teica tam: „Jāj pie tēva un saki, ka esi ieradies paciemoties, un vairāk nekā. Bet kad paliec ar viņu vienatnē, pastāsti tam, ka man vajag trīs tūkstoš šauteņu un ka bez tām man ļoti grūti iztikt. Kareivji aug visur, bet šautenes nē, un kareivji man nederīgi, ja katram nav savas šautenes. Saki tam, ja viņš tirgonis un tam sakari ar piekrasti, tad viņš var izdomāt, kā man palīdzēt. Sūtu tevi, jo šī lieta jātur slepenībā, bet tu man esi tuvinieks."

Jauneklis priecājās, ka varēja doties ceļojumā, labprāt apsolija glabāt noslēpumu un loti lepojās ar šo uzdevumu. Un Vangs Tīģeris atkal gaidija, joprojām pulcinādams kareivjus zem sava karoga, bet viņš tos pieņēma izvēlīgi, pārbaudīdams katru, vai tas nebaidijās mirt.

XVIII

Jauneklis jāja mājās pa aplinku ceļiem, pāri lau kiem. Viņš bija novilcis kareivja drēbes un apģērbies kā zemnieku dēls, un šais zilajās drēbēs, ar iedegušu un ba^ kurētainu seju katrs viņu varēja noturēt par zemnieku

puisi un cienīgu Vang*Lunga mazdēlu. Viņš jāja veca balta ēzeļa mugurā, saplīsušus svārkus seglu vietā paklā» jis, un reižu reizēm ēzeli skubinādams kailiem papēžiem sita tam pa sāniem. Viņš jāja, un bieži tam uznāca miegs karstajā vasaras saulē, un viņu redzot nevienam nebūtu nācis prātā, ka viņš ceļoja ar uzdevumu ievest trīs tūk stošus šauteņu mierīgajā zemē. Pamodies, viņš uzvilka dziesmu par kareivjiem un karu, jo viņam patika dziedāt, un zemnieki, kas strādāja laukā, pacēla galvas, nemierīgi paskatijās viņā un ilgi noraudzijās jauneklim pakaļ, bet reiz kāds zemnieks tam uzsauca;

„Kaut velns tevi parautu ar tavām zaldātu dziesmām! Vai tu atkal gribi atsaukt šos melnos kraukļus?“

Bet jauneklis bij jautrs un bezrūpīgs un spļāva ceļa putekļos, lai rādītu, ka viņam tas nerūpēja un ka viņš varēja dziedāt cik vien gribēja. Patiesību sakot viņš citu dziesmu nezināja, atskaitot kareivju dziesmas, jo ilgi bija dzīvojis starp drošsirdīgiem karavīriem, un nevar gribēt, lai kareivji dzied tās pašas dziesmas ko zemnieki savos mierīgajos laukos.

Trešā dienā ap pusdienu viņš piejāja pie mājas, un nokāpis no ēzeļa tai vietā, kur no galvenās ielas nogrie» žas sāniela, viņš ieraudzīja savu brālēnu, kas tur slab stijās bez darba. Žāvas aizturēdams, tas apskatija Baku» rētaino un sveiciena vietā tam teica:

„Ko, vai tu vēl neesi ģenerālis?"

Un bakurētainais zēns atbildēja ātri un atjautīgi: ^Ģenerālis nē, bet es beidzot esmu ieguvis pirmo grādu!"

Viņš zobojās par brālēnu, jo visiem bija zināms un ari Vangs Vecākais ar sievu par to vien runāja, ka viņu dēls būšot mācīts vīrs, ka nākamā mēnesī tas braukšot uz pār» baudījumiem kādā pilsētā un dabūšot pirmo mācīta vīra grādu. Taču laiks pagāja, viens gads beidzās un otrs sā» kās, bet viņš nekur neaizbrauca. Bakurētainais zināja, ka arī tagad viņa brālēns negāja uz skolu, bet uz kādu tējas namu, un ka tas droši vien nupat tikai bija slinki piecēlies no gultas pēc kaut kur pavadītas nakts. Bet

Vanga Zemtura dēls izlikās nevērīgs, un ironiski brālēnā noskatijies teica:

„Ar visu pirmo grādu ģenerālis tev, kā redzams, nedod zīda svārkus!"

Un viņš aizgāja tālāk, atbildi negaidīdams; ejot viņš šūpojās tā ka viņa zīda mētelis, tikko salapojuša vītola zaļajā krāsā, viļņoja viņa lepnās gaitas taktī. Bet bakurētainais jauneklis tikai pasmējās, parādija brālēnam mēli un gāja pie sava nama durvīm.

Pagalmā ieejot viņš redzēja, ka tur viss bija tāpat kā agrāk. Bija pusdienas laiks, namdurvis stāvēja vaļā, un viņš redzēja, ka tēvs viens pats sēdēja pie galda, bet bērni skraidija pa visu māju un kā viemēr ēda skrejot; māte stāvēja durvīs un bļodiņu pie lūpām pacēlusi ar irbuļiem bāza ēdienu mutē, gremoja un pļāpāja ar kaimiņieni, kas bij ienākusi kaut ko aizņemties, un stāstija, kā kaķis tai nakti aizvilcis sālītu zivi, lai gan tā bijusi pakārta augstu pie sijas. Dēlu ieraudzijusi, viņa tam uzsauca:

„Nu tu esi pārnācis taisni pusdienas laikā, labāk tu nemaz nevarēji izdarīt!" Un viņa pļāpāja tālāk.

Jauneklis pasmaidija, bet nekā neatbildēja, tikai sveicināja to un iegāja mājā; tēvs drusku pārsteigts pamāja tam ar galvu, un dēls godbijīgi sauca viņu vārdā, kā pieklājās, bet tad pameklēja tasi un uzlicis ēdienu no bļodas, kas stāvēja galdā, atkāpās pie malas un iesānis apsēdās savā vietā, kā dēliem vecāku klātbūtnē pieklājas sēdēt.

Kad viņi bija paēduši, tēvs rīsu tasē ielēja tēju, bet nedaudz, jo viņš bija taupīgs visās lietās, ko darija, un sāka dzert maziem skopiem malkiem, un tad jautāja dēlam:

„Vai tu nāc ar kādu uzdevumu?"

Un dēls atbildēja:

„Jā, bet te es par to nevaru runāt**

Viņam visapkārt stāvēja brāļi un māsas, kas nenolaida acis no viņa un kāri uztvēra katru vārdu, ko tas teica, jo viņš tiem bija svešs.

Tad ari māte pienāca pie galda, vēlreiz pildīt tasi, jo

viņai labi garšoja ēdiens un vīrs parasti bija beidzis ēst un aizgājis, kad tā vēl ēda, — un viņa ari noskatijās dēlā, tā teikdama:

„Varu zvērēt, ka tu esi izaudzis pēdu garāks! Bet kā-dēj tev mugurā tik noplīsuši svārki? Vai tēvocis tev la-bāku nedod? Un ar ko viņš tevi barojis, ka tu tā esi audzis? Laikam gan ar labu gaļu un vīnu!“

Jauneklis atkal pasmējās un teica:

,„Man ir labas drēbes, tikai šoreiz es tās nevilku, bet gaļu mēs ēdam ikdienas.44

Vangs Tirgonis bija pārsteigts un neparasti dedzīgi iejautājās:

„Ko, vai tiešām brālis saviem kareivjiem ikdienas dod gāju?44

Dēls pasteidzās atbildēt:

„Nē, tikai tagad, jo viņš tos gatavo karam un grib, lai tie būtu drošsirdīgi un spēcīgi. Bet es vienmēr ēdu gaļu, es nedzīvoju pie vienkāršajiem kareivjiem un varu ēst visu, kas paliek tēvoča un viņa sievas traukos — tāpat kā viņa uzticības vīri.44

Un māte ziņkārīgi iesaucās:

„Pastāsti man par šo sievieti! Savādi gan, ka viņš mūs nelūdza kāzās.44

„Viņš lūdza,44 Vangs Tirgonis pasteidzās atbildēt, re dzēdams, ka citādi sarunai nebūs gala. „Jā, viņš mūs lū dza, bet es teicu, ka mēs nebrauksim. Tas būtu maksājis veselu kaudzi sidraba, un ja tu būtu braukusi, tev vaja dzētu gan jauna ģērba, gan šā un tā, lai rādītos ļaudīs.44

Uz to sieviete atbildēja dedzīgi un skajā balsī:

„Ak tu, vecais sīkstuli! Es jau tā nekur neeju un...“

Bet Vangs Tirgonis ieklepojās un teica dēlam:

„Iesim, te mums nebūs miera.44

Viņš piecēlās, atgrūda bērnus sānis, bet ne rupji, un gāja ārā; dēls tam sekoja*

Ielā izgājis, Vangs Tirgonis dēlam pa priekšu gāja uz tējas namiņu, kur tas bieži nemēdza iet, un tur viņš izraudzījās galdu klusākā stūrī. Bet nams bija gandrīz tukšs, jo šai stundā viesu bija Joti maz: zemnieki bija pār-

devuši preces un aizgājuši mājās, bet pilsētnieki vēl ne* nāca uz pēcpusdienas tērzēšanu.

Te Vanga Tirgoņa dēls mierīgā garā tēvam izstāsti ja savu uzdevumu.

Vangs Tirgonis Joti uzmanīgi klausijās un neizteica ne vārda, kamēr dēls nebija beidzis stāstīt, bet arī līdz galam noklausijiee, viņš nemainija sejas izteiksmi. Nē, kamēr Vangs Zemturis viņa vietā būtu brīnijies, bolijis acis un zvērējis, ka tas nav iespējams, Vangs Tirgonis bija palicis tik bagāts, ka viņam nebija nekā neiespējama, un ja viņš kādreiz vilcinājās, tad tikai tādēļ, ka nebija pārliecināts, vai pasākums tam bij izdevīgs un solija peļ* ņu. Viņa nauda bij ieguldīta dažādos pasākumos, un Jau* dis no viņa aizņēmās cik vien varēja. Viņš bij aizdevis naudu pat budistu tempļiem, ņemdams no priesteriem ķī= lām tempļu zemi, jo ļaudis tagad vairs nebija tik dievbi* jīgi kā agrāk, un tikai sievietes, bet visbiežāk vecenes vēl rūpējās par dieviem, tādēļ daudzi tempļi bija krituši na= badzībā un vairs tā neplauka kā senos laikos. Vanga Tirgoņa nauda bij ieguldīta gan kuģos, kas' peldēja pa upēm un jūrām, gan dzelzceļos, un liela suma bij iegul* dīta kādā tās pašas pilsētas prieka namā, lai gan viņš pats tur nekad nemēdza iet, bet viņa vecākajam brālim, kad tas šai lielajā jaunajā, tikai pirms gada atvērtajā namā spēlēja kauliņus, ne prātā nenāca, ka šis nams piederēja viņa paša brālim. Bet tas bija veikals, kas atmeta labu peļņu, un Vangs Tirgonis prata izmantot cilvēku dabu.

Tā viņa nauda aizplūda pa simt slepeniem kanāliem, un ja viņš to pēkšņi būtu atprasijis, tūkstoši būtu cietuši. Bet viņš neēda vairāk un labāk kā agrākos gados, nespē* lēja kauliņus, kā būtu darijis katrs, kam būtu lieka nauda pāri par to, cik vajag ēdienam un drēbēm; viņš neļāva ari dēliem valkāt zīda mēteļus, un redzot viņu un tā dzīves veidu, nevienam nevarēja ienākt prātā, cik bagāts viņš bija.

Tādēļ viņš varēja domāt par tām trīs tūkstoš ārzemju šautenēm nemaz nebrīnīdamies, kā Vangs Zemturis viņa vietā būtu brīnijies; jā, brāļus ielā satiekot katrs būtu

teicis, ka bagātnieks ir Vangs Zemturis, jo tas svaidija naudu bez skaita, bija resns līdz nejēdzībai, lepojās ar ka žokiem, zīda un atlasa drēbēm, un arī visi viņa dēli bija zīdā ģērbti, atskaitot mazo kuprīti — tas dzīvoja pie Fir ziķa Zieda un nemanot bija sasniedzis pilngadību, un ve cāki sāka to pamazām aizmirst.

Vangs Tirgonis bridi klusēja un domāja, tad viņš teica:

„Bet vai mans brālis neteica, kādu drošību tas man grib dot? Jo šauteņu pirkšanai taču vajadzēs daudz nau das? Man vajadzīga laba drošība, jo likums aizliedz šau tenes pirkt.“

Un jauneklis atbildēja:

„Viņš teica: ,Saki manam brālim, lai viņš ņem ķīlām visu zemi, kas man atlikusi, ja neuztic man tāpat, kamēr ievākšu nodokļus parāda samaksai. Tagad manās rokās visi šā apgabala nodokļi, bet tik lielu naudu es reizē ne varu izdot, jo tad maniem kareivjiem būtu jācieš trū kums‘.“

„Zemes man vairāk nevajag," Vangs Tirgonis domīgi teica, „šogad bija vāja raža, gandrīz bada gads, un zeme ir lēta. Ar to, kas viņam atlicis, man nepietiek. Viņa kāzas apēda daudz zemes."

Tad jauneklis dedzīgi sāka runāt, un viņa šaurās spo žās acis zibēja, tik dedzīgi viņš runāja:

.„Tēv, tas tiesa, ka tēvocis dižens vīrs. Kaut tu redzētu, kā visi viņa baidas! Bet viņš ir labs cilvēks un nevie na nenogalina bez vajadzības. Pat visas provinces guber nators baidas no viņa. Bet pats viņš baiļu nepazīst, nē! Kas gan bez viņa būtu iedrošinājies precēt sievieti, ko visi sauc par lapsu! Un ja tu viņam apgādāsi tās šaute nes, viņš būs vēl varenāks nekā līdzšimj"

Dēla vārdi gan nevar tēvu dziļi aizkustināt, bet to mēr tur bija daļa patiesības, un izšķirties Vangam Tirgo* nim palīdzēja doma, ka viņam būtu izdevīgi, ja viņa brā lis kļūtu par varenu karavadoni. Jā, ja sāktos lielais karš, par ko visus šos gadus runāja, un ja tas pienāktu tuvu — un kas var zināt, uz kuru pusi karš griezīsies? —

viņa bagātības sagrābtu un izlaupītu ja ne ienaidnieka karaspēks, tad likumus aizmirsušie nabagi. Vanga Tirgo* ņa bagātība vairs nebija zemē; viņa zemes īpašumi nebija nekas, salīdzinot ar namiem, veikaliem un naudas aizde* vumiem, bet visu šo bagātību nav grūti atņemt tādā laikā, kad ļaudis var palikt par nabagu, ja negaidītas nelaimes gadījumā, kas vienmēr var uzbrukt, aiz viņa nestāv un to nesargā kāda slepena vara.

Un viņš klusībā domāja, ka šīs šautenes varēja node* rēt arī viņa paša aizsardzībai, un ilgi gudroja, kā tās no* pirkt un kā kontrabandas ceļā nogādāt zemes vidienā. Izdarāms tas bija, jo viņam pašam piederēja divi nelieli kuģi, ar kuriem tas izveda rīsus uz kādu netālu zemi. Li* kūms neatļāva rīsus izvest, un tas bij jadara slepeni, bet tas Vangam Tirgonim atmeta lielu peļņu; atmaksājas pat kukuļi, ko tas deva, jo pārvaldnieki bija pērkami un labu naudu saņēmuši nelikās redzot viņa divus kuģīšus, kurus tas ar nolūku bij iegādājies mazus; bet savas dusmas un likuma bardzību šie ierēdņi izgāza pār ārzemju kuģiem vai tiem, kas viņiem nekā nemaksāja.

Un Vangs Tirgonis apdomāja, ka viņa kuģi reizēm brauca no kaimiņu zemes tukšā, vai tikai pusē piekrauti kokvilnas audumiem vai ārzemju sīkām precēm, apdo* māja arī to, ka nebija grūti starp šīm precēm paslēpt un ievest ārzemju šautenes; bet ja to pieķertu, viņš laistu naudu darbā, kaut ko iegrūztu kapteiņiem un aizbāztu tiem muti, lai tiem būtu iemesls klusēt. Jā, viņš to va rēja izdarīt. Un tad viņš teica dēlam, vispirms paskati* jies, vai tuvumā nebija kāds viesis vai apkalpotājs, un runāja caur zobiem, lūpas nekustinādams, ļoti klusā balsī:

„Es varu atvest šautenes līdz krastam un pat tālāk, līdz tai vietai, kur dzelzceļš vistuvāk pieiet brāļa apga* balam. Bet kā lai ieročus nogādāju zemes vidienā, ja līdz tai divu dienu ceļš un turp var nokļūt tikai kājām vai jāšus?“

Par to Vangs Tīģeris jauneklim nekā nebija teicis, un

viņš tikai muļķīgi pakasija pakausi, tēvā skatīdamies, un noteica:

(„Būs jāiet atpakaļ un jāpajautā/4 Bet Vangs Tirgonis atbildēja:

„Saki viņam, ka paslēpšu šautenes citās precēs, ap-zīmēšu citiem vārdiem un nogādāšu zināmā vietā, bet tur lai viņš tās saņem kā pats zina.“

Ar šo ziņu jauneklim bij jāatgriežas pie tēvoča un jādodas ceļā jau nākamā dienā. Bet to nakti viņš pava-dija mājās, un māte tam pagatavoja viņa mīļāko ēdienu, karstus pīrādziņus ar sīpoliem un cūkgaļu — tas bija ļoti gards ēdiens. Viņš pieēdās līdz kaklam, bet atlikumu ie> bāza azotē, lai apēstu ceļā. Tad viņš sēdās ēzeļa mugurā un jāja atpakaļ pie Vanga Tīģera.

XIX

Nākamā mēnesī notika kaut kas tāds, kam Vangs Tīģeris savā lepnībā nebūtu ticējis, ja kāds viņam to būtu stāstijis. Kad izplatijās ziņa, ka valdnieki karo savā starpā un valsts sašķēlusies divās daļās, visu apgabalu pārņēma kara drudzis. Visur modās cīņas gars un ļaudis, kas bija palikuši bez darba, tāpat tie, kas negribēja strādāt, dēku kārotāji, dēli, kas nesatika ar vecākiem, spēl* māņi, kam nelaimējās spēlē, un visi neapmierinātie izmantoja šo laiku, lai kaut kā tiktu uz augšu.

Tai apgabalā, ko Vangs Tīģeris tagad vecā pārvaldnieka vietā valdija, nemiernieki apvienojās bandā ar nosaukumu Dzeltenie Turbāni — jo viņi ap galvu sēja dzel= tenas lupatas — un. sāka sirot pa visu apkārtni. Pirmajā laikā viņi bija diezgan nedroši un tikai ciemiem garām iedami prasija zemniekiem pārtiku, bet tējnīcā iegājuši maz maksāja vai nemaz nemaksāja par ēdienu un pie tam skatijās tik bargi un tik skaļi lamājās, ka īpašnieks bai* dijās celt troksni un negribot samierinājās' ar zaudējumiem.

Bet šo Dzelteno Turbānu skaits arvien pieauga; viņi palika drošāki un sāka domāt par ieročiem, jo šautenes bija tikai nedaudziem izbēgušiem kareivjiem. Viņi krā-ja drosmi, laupīdami zemniekus; lielākiem ciemiem un pilsētām tie neiedrošinājās tuvoties, bet turējās pie ma-ziem ciematiem un sādžām. Beidzot daži drošāki zemnieki ieradās pie Vanga Tīģera un ziņoja, ka laupītāji, pretestību nesastapdami, paliekot arvien nekaunīgāki, nak tīs uzbrūkot un laupot, bet ja tiem kaut kas neesot pēc prāta, neapdomādamies nogalinot zemniekus veselām ģi menēm. Vangs Tīģeris nezināja, ticēt šiem stāstiem vai neticēt, jo kad viņš izsūtīja savus izlūkus un tie iztaujāja zemniekus, daudzi baidijās stāstīt un visu noliedza. Un Vangs Tīģeris ilgu laiku nekā nedarija, vienmēr domādams, kā nepalaist garām izdevību piedalīties lielajā karā.

Uznāca lielais vasaras karstums, armija pēc armijas devās uz Dienvidiem, un laupītāji atvilināja tām daudz kareivju; bandas auga augumā un palika arvien pārdrošākas; tai gadalaikā sorgo niedras šai apgabalā izaug ļoti garas, un laupītājiem bija viegli tanīs paslēpties, viņi palika tik droši, ka ļaudis baidijās pa vienam iet pa lielceļu un gāja pa to tikai pulkiem.

Grūti pateikt, vai Vangs Tīģeris būtu vai nebūtu ticējis, ka stāvoklis tik ļauns, jo viņš tomēr bij atkarīgs no saviem spiegiem un uzticības vīriem un viņam bij jātic tam, ko tie teica, bet viņi tam glaimoja pār mēru, apgalvodami, ka neviens nevarot iedrošināties tam pretī stāties. Bet kādā jaukā dienā no apgabala rietumu nomales atnāca divi zemnieki, divi brāļi, un atnesa līdzi kaņepāju maisu. Viņi nevienam negribēja rādīt, kas tiem maisā, un visiem jautājumiem ietiepīgi atbildēja:

„Šis maiss mums jānodod ģenerālim."

Domādams, ka viņi nes dāvanu Vangam Tīģerim, sargs tos ielaida pa vārtiem, un viņi iegāja pieņemamā zālē, kur Vangs Tīģeris ap to laiku mēdza sēdēt. Piegājuši tam klāt, brāļi paklanījās, tad ne vārda neteikuši atrai sija maisu un izvilka no tā divus roku pārus — vecas sie vas rokas, sarepējušas grūtā darbā, sausu un tumšu sasprēgājušu ādu, un veca vīra rokas, ar cietām tulznām delnās no arkla turēšanas. Šīs melnām asinīm apkaltu* šās rokas brāļi pacēla uz augšu, turēdami aiz stumbeņiem. Tad runāja vecākais brālis, skarbs un nopietns vīrs pusmūža gados ar platu godīgu seju:

„Tās ir mūsu tagad mirušā tēva un mātes rokas. Pirms divām dienām laupītāji uzbruka mūsu ciemam, un kad tēvs tiem teica, ka nav nekā ko dot, viņi tam no* cirta rokas, un kad māte sāka tos bezbailīgi lādēt, viņi ari tai nocirta rokas. Mēs ar brāli strādājām laukā, kad mūsu sievas no laupītājiem bēgdamas raudot atskrēja pie mums; tad mēs paķērām dakšas un skrējām mājās. Lau* pītāji jau bija pazuduši; viņu nebija daudz, kādi astoņi vai desmit, bet kā gan sirmgalvji varēja tikt ar tiem ga* lā? Un ciemā neviens nepakustināja ne pirksta, neviens neiedrošinājās iet tiem palīgā, baidīdamies, ka laupītāji vēlāk par to neatriebjas. Kungs, mēs tev ļaujam izlietot ienākumus, maksājam tev lielus nodokļus, bez tiem, kas jāmaksā valstij, maksājam nodokļus par zemi, par sāli, ** par visu, ko pērkam un pārdodam, lai tu mūs sargātu no laupītājiem. Ko tu darīsi mūsu labā, kungs?"

Un viņi pacēla uz augšu savu vecāku sastingušās ve* cās rokas.

Vangs Tīģeris nenoskaitās par tik drošu valodu, kā daudzi citi viņa vietā būtu noskaitušies. Nē, šis stāsts vi* ņu pārsteidza, un viņš nenoskaitās uz zemniekiem par viņu valodu, bet par to, ka viņa apgabalā tādas lietas va* rēja notikt. Viņš pasauca savus virsniekus, un tie nāca cits pēc cita, tiklīdz ziņneši tos sameklēja, un drīz zālē sapulcējās kādi piecdesmit vīri. Tad Vangs Tīģeris pats pacēla no grīdas akmens plāksnēm nedzīvās rokas, rādi ja tās visiem sanākušajiem virsniekiem un teica:

„Lūk, mierīgu zemnieku rokas, ko laupītāji tiem no cirtuši gaišā dienas laikā, kamēr viņu dēli strādājuši lau* kā! Kurš pirmais ies pret šiem sirotājiem?"

Vanga Tīģera vīri uzmanīgi skati jās, sašutuši par to, ko tie redzēja, un par to, ka laupītāji iedrošinājās sirot zemē, kas piederēja viņiem un viņu ģenerālim; tad viņi

sāka kurnēt, sačukstējās un teica: „Vai tiešām mēs pacietīsim tādas lietas zemē, kas pēc taisnības pieder mums?“ — „Vai tiešām mēs laupītājiem atļausim nosti= prināties mūsu zemē?“ Un viņi kliedza: „Iesim tos padzīt!44

Tad Vangs Tīģeris griezās pie brāļiem un teica:

„Ejiet mājās ar mieru un paļaujieties man. Rīt mani ļaudis ņems ieročus, un es ātrāk nelikšos mierā, kamēr nebūšu atradis laupītāju barvedi un izdarijies ār to tāpat kā ar Leopardu!44

Tad jaunākais brālis ierunājās:

„Visužēlīgais valdniek, mums liekas, ka viņiem vēl nav barveža, viņi klejo nelielās bandās, un kopējs šīm bandām ir tikai vārds. Viņi meklē stipru cilvēku, kas tos apvienotu.44

„Ja tā, tad vēl vieglāk būs tos padzīt,44 Vangs Tīģeris atbildēja.

„Bet ne iznīcināt,44 vecākais brālis vaļsirdīgi teica.

Brāļi vēl arvien mīņājās uz vietas un negāja projām, it kā gribētu vēl ko teikt, bet nezinātu, kā iesākt. Vangs Tīģeris nepacietīgi gaidija, kad tie aizies, un beidzot, manīdams ka viņi tam negrib uzticēties, noskaitās un teica:

„Vai jūs šaubāties, ka man pietiks spēka, man, kas nogalināju Leopardu, šo briesmīgo laupītāju, kas jūs spaidīja divdesmit gadus?44

Brāļi saskatijās, un vecākais brālis siekalas norijis stomīdamies atbildēja:

„Tā nav, žēlīgais valdniek. Mums jārunā ar tevi vienatnē.44

Vangs Tīģeris pagriezās pret saviem ļaudīm un pavēlēja tiem iziet un gatavoties gājienam. Kad visi izgāja, atskaitot divus vai trīs, kas pastāvīgi palika pie viņa, vecākais brālis krita pie zemes, pieskārās ar pieri grīdai un, teica:

„Nedusmojies, visužēlīgais! Mēs esam nabaga ļaudis, un ja mēs lūdzam palīdzību, tad naudas, ko maksāt par to, mums nav.44

Vangs Tīģeris pārsteigts iesaucās:

„Naudas? Es jums neprasu par to, ko varēšu jūsu labā darīt/*

Zemnieks padevīgi atbildēja:

„Kad mēs šodien nācām pie tevis, mūsu kaimiņi centās mūs atturēt un teica, ka kareivji, ko mēs atvedīšot, būšot ļaunāki par laupītājiem — tiem daudz vajadzēšot, bet mēs esam nabaga ļaudis un dzīvojam no savu roku darba. Laupītāji atnāk un aiziet, bet kareivji paliek pie mums uz dzīvi, met acis uz mūsu meitenēm, apēd visu, ko esam iekrājuši ziemai, un mēs nevaram tiem pretoties, jo viņiem ir ieroči. Visužēlīgais, ja tādi ir arī tavi ka* reivji, tad paturi tos pie sevis, mēs pacietīsim, kas mums lemts/*

Vangs Tīģeris nebija Jauns cilvēks, bet to dzirdot viņš noskaitās.

Viņš uzleca kājās un sauca atpakaļ savus virsniekus, un kad tie pa pāriem un pa trim ienāca atpakaļ, viņš tiem uzkliedza dusmās satumsušu seju un savilktām uzacīm:

„Zeme, pār kuru es valdu, nav liela un kareivji var iziet un atgriezties trešajā dienā, un tā ari notiks! Neviens no jums nedrīkst palikt ilgāk par trim dienām, bet ja kāds apmetīsies uz dzīvi pie zemniekiem, tad es to likšu sodīt. Ja jūs uzvarēsiet un padzīsiet laupītājus, es jums par algu došu sidrabu, ēdienu un vīnu, bet es neesmu laupītāju virsnieks un mani kareivji nav laupītāju banda!**

Un viņa acis tik nikni iezibējās, ka karavīri steidzīgi apsolijās pildīt viņa pavēli.

Tā dari ja Vangs Tīģeris un atlaida brāļus mājā, apsolījies tikt galā ar laupītājiem; viņi pacēla no kūla savu vecāku rokas un rūpīgi salika maisā, lai paglabātu kopā ar ķermeņiem; tad viņi atgriezās savā ciemā, Vanga Tīģera žēlsirdību slavēdami.

Bet kad Vangs Tīģeris bij atlaidis brāļus un mierīgi apdomāja solīto, viņš izbijās, jo saprata, ka labā sirds to bij aizvedusi par tālu, un palika prātīgs, jo viņa nolūks nebija zaudēt labus kareivjus un šautenes sadursmēs ar laupītājiem. Bez tam viņš zināja, ka viņa armijā, tāpat kā visās citās, bija sliņķi, kas meklēja, kur labāk, un tie varēja pārbēgt pie laupītājiem un paņemt līdzi šautenes. Tā viņš sēdēja, gremdējās pārdomās un nožēloja, ka bija pārsteidzies un pārāk ātri padevies jūtām redzot to, ko brāļi tam bij atnesuši.

Viņš vēl sēdēja savā istabā, kad ienāca ziņnesis ar vēstuli, un tā bija no viņa brāļa Vanga Tirgoņa. Vangs Tīģeris atplēsa aploksnes malu, izvilka vēstuli un to izlasīja; brālis tur neskaidri, aplinku vārdiem ziņoja, ka šau-tenes nopirktas un tiks nogādātas tai un tai dienā zināmā vietā, un ka tās paslēptas labības maisos, kurus ved malšanai uz kādām lielām ziemeļu dzirnavām.

Vangs Tīģeris nezināja ko iesākt, jo šautenes katrā ziņā bij jādabū, bet viņa vīri jau bij izklīduši pa visu apgabalu, laupītājiem pakaļ dzīdamies. Ilgu brīdi viņš sēdēja, klusībā lādēdams šo dienu, bet tad istabā ienāca sieviete, ko tas mīlēja. Viņa ienāca neparasti laipna un gurda, jo bija karstas dienas dienvidus, un viņa bija ģērbusies tikai balta zīda blūzē un biksēs, bet blūzes apkakle bija vaļā un varēja redzēt viņas kaklu, kas bija maigs, apaļš un daudz gaišāks nekā seja.

Nevērojot rūpes, Vangs Tīģeris to redzēja, un viņa vērību saistija un valdzināja šis skaistais kakls; viņam gribējās mirkli atmest rūpes un pirkstiem pieskarties šim bālajam kaklam, un viņš to gaidija tuvāk pienākam. Viņa pienāca, atspiedās uz galda un teica, skatīdamās vēstulē, ko tas vēl arvien turēja rokās:

„Kas tev noticis, ka tu tik drūms un dusmīgs?" Viņa mirkli pagaidija atbildi, tad paklusā balsī sausi iesmējās un teica: „Ceru, ka tu nedusmojies uz mani, citādi varētu domāt, ka tu mani gribi nogalināt — tik nikns tu izskaties."

Vangs Tīģeris ne vārda neteicis pasniedza viņai vēstuli, bet viņa acis nespēja atrauties no viņas kailā kakla un tās vietas, kur tas saplūda ar krūtīm. Tik liela bija viņa mīlestība uz šo sievieti, ka pat tagad viņš tai nekā neslēpa. Viņa paņēma vēstuli un to izlasija, bet viņš le pojās, ka tā mācēja lasīt, kamēr viņa noliecās pār vēstuli, lasot viegli kustinādama plānās, asi iezīmētās lūpas, un nodomāja, ka nav skaistākas sievietes par viņu. Mati vi ņai tagad bija gludi sasukāti, ietaukoti un pakausī sasieti mezglā mazā melna zīda diega tīkliņā, bet ausīs tai karā-jās zelta auskari. Viņa izlasija vēstuli, iebāza to atpakaļ aploksnē un nolika uz galda malas. Bet Vangs Tīģeris ska tijās uz viņas mazajām vieglajām rokām, kas bija tik smalkas un tik veikli kustējās, un teica:

„Nezinu, kā lai dabūju šos labības maisus. Bet man tie jādabū, vienalga, ar varu vai viltu."

„Tas nav grūti," sieviete glaimīgi teica. „Nav grūti laist darbā ir varu ir viltību. Kamēr lasiju vēstuli, es jau izdomāju plānu. Tev tikai jāsūta kareivju nodala laupītāju izskatā — to p°«u laupītāju, par kuriem tagad runā, — lai tie nozog lab i it kā uz savu roku. Kas tad zinās, ka tu tur esi iejaukts?"

Vangs Tīģeris iesmējās neskanīgā balsī, jo šis plans tam likās ļoti prātīgs, un viņš to pievilka sev klāt, jo viņi bija vieni; sargi arvien izgāja no istabas, kad viņa ienāca, un kad viņa cietās rokas diezgan bija tīksmināju» šās ar viņas maigo miesu, viņš teica:

„Pasaulē nav bijis gudrākas sievietes par tevi! Tai dienā, kad nokāvu Leopardu, es esmu iekarojis savu laimi."

Un kaislību remdējis, viņš izgāja ārā, pasauca Vanagu un teica:

„Šautenes, kas mums vajadzīgas, ir trīsdesmit jūdzes no šejienes, tai vietā, kur krustojas divas dzelzceļa linijas. Tās paslēptas labības maisos, ko ved uz ziemeļu dzirnavām. Ņem pieci simt kareivjus un ieročus, liec vīriem pārģērbties par laupītājiem un dodies turp, nolaupi šos maisus itin kā laupītāju bandas vajadzībām. Bet tuvumā turi gatavus ēzeļus un ratus, un ved šurp maisus ar šau= tenēm un labību."

Vanags bija veikls vīrs un paļāvās uz savu prātu un

apķērību, kamēr viņa biedrs Miesnieks paļāvās uz savām dūrēm, kas bija milzīgas kā māla bļodas; šis viltīgais pasākums bija viņa gaumē, un viņš paklanijās. Vangs Tīģeris turpināja:

„Kad visas šautenes būs šeit, es tevi atalgošu, un katrs kareivis saņems algu pēc nopelniem."

To padarījis, Vangs Tīģeris iegāja atpakaļ savā istabā. Sieviete bija aizgājusi, un viņš atkal apsēdās grieztajā krēslā ar niedru pinuma sēdekli, vēsuma dēļ atlaida jostu un atpogāja apkakli, jo diena kļuva neciešami karsta, un sāka domāt par to, kāds viņai kakls un cik jauki tas saplūda ar krūtīm, un brīnijās, ka miesa varēja būt tik maiga un āda tik gluda kā viņai. Viņš tobrīd nemaz ncmanija, ka vēstule, ko brālis tam bij atrakstijis, bija pazudusi no galda, jo sieviete to bija paņēmusi un paslēpusi dziļi azotē, un pat Vanga Tīģera rokas to nebija sa* taustījušas.

Pus diena jau bija pagājusi kopš tā brīža, kad Vanags ar saviem vīriem bij aizgājis, un Vangs Tīģeris viens paslaigajas vakara vēsumā, pirms devās pie miera; viņš staigāja pa pagalmu, netālu no vaļējiem sānu vārtiem, kas izveda mazā ieliņā, kur ļaudis pat dienu reti gāja garām. Staigājot viņš izdzirda sienāža čirkstēšanu. Sākumā viņš neieklausījās, jo bija dziļi iegrimis domās. Bet sienāzis joprojām čirkstēja, Vangs Tīģeris to dzirdot nodomāja, ka šai laikā sienāži nemēdza čirkstēt, un dīkā ziņkārībā sāka klausīties, no kuras puses nāca šīs skaņas. Tās skanēja aiz vārtiņiem, un paskatijies ielā, kur jau biezēja krēsla, Vangs Tīģeris pamanija kādu stāvu, kas slēpās aiz vārtiņiem. Roku uz zobena uzlicis, viņš pagāja uz priekšu un vakara krēslā pazina brāļadēla bakurē taino seju. Jauneklis aizelsies čukstēja:

„Klusu, tēvoci! Nesaki kundzei, ka esmu šeit. Kad varēsi, iznāc uz ielas, es tevi gaidīšu pirmajā krustojumā. Man tev kas steidzīgi sakams."

Jauneklis pazuda kā ēna, un Vangs Tīģeris nemaz negaidīja, jo bija viens: viņš sekoja šai ēnai un pirmais iera-

dās norunātā vietā. Tad viņš ieraudzija brāļadēlu, kas tumsā zagās gar sienām, un lielā izbrīnā teica:

„Kam tu ložņā kā nopērts suns?“

Jauneklis čukstēja:

„Cst — mani sūtija citur, tālu no šejienes; ja kundze dabūtu zināt, ka esmu šeit, — viņa tik gudra, ka nezinu, kam tā uzdevusi mani novērot, — viņa teica, ka nogalināšot mani, ja es kaut ko izpļāpāšot, un tā vav pirmā reize, kad viņa man tā draud!"

To dzirdot Vangam Tīģerim pārsteigumā pietrūka vārdu. Viņš ar varu rāva jaunekli līdzi, ievilka to tumšā ieliņā un pavēlēja tam runāt. Tad jauneklis pielika lūpas Vangam Tīģerim pie auss un čukstēja:

„Tava sieva mani sūtija ar šo vēstuli pie kāda cilvē* ka, tikai nezinu, pie kā, — es neatplēsu aploksni. Viņa man jautāja, vai es protot lasīt, bet es teicu ka nē, kā gan es to prastu, es taču esmu laukos audzis, — un tad viņa man iedeva vēstuli un lika to aiznest kādam cilvē* kam, kas mani šovakar gaidīšot tējas namā pilsētas ziemeļu nomalē, un par to viņa man iedeva sidraba gabalu."

Viņš iebāza roku azotē un izvilka vēstuli; Vangs Tīģeris ne vārda neteicis to paķēra. Tāpat klusēdams viņš soļoja pa šķērsieliņu uz kādu vientuļu, mazu ielu, kur kāds vecs vīrs turēja nabadzīgu veikalu un pārdeva kar* stu tējas ūdeni, un tur drebošā gaismā, zem pupu e|ļas spuldzītes, kas bija pākārta naglā, Vangs Tīģeris atplēsa vēstuli un to izlasija. Lasot viņš skaidri saprata, ka pret viņu gatavojās sazvērestība. Viņa sieva kādam bija рая stāstījusi par šautenēm! Jā, varēja redzēt, ka viņa ar kā* du bija satikusies un sniegusi tam šīs ziņas, un šai vēstulē bija viņas pēdējā pavēle. Viņa rakstīja:

„Kad šautenes būs jūsu rokās un būsiet sapulcējušies, es iešu pie jums."

Šo vēstuli izlasijis, Vangs Tīģeris juta, ka debesis sa* bruka pār viņu un zeme grīļojās zem viņa kājām. Viņš patiesi mīlēja šo sievieti, un viņam ne prātā nenāca, ka tā varētu viņu nodot. Viņš aizmirsa, ka vīrs ar zaķa lūpu viņu visu laiku vairākas reizes bija brīdinājis, viņš nema=

nija viņa nodurtās acis, un tā kā viņš mīlēja šo sieveti, viņam trūka tikai vienas lietas: dēla, ko tā viņam vārē^3 ja dāvināt. Jā, viņš tai vairākas reizes — un ikreiz vienādā satraukumā — bij jautājis, vai viņa to jau negaidot. Viņš to tik ļoti mīlēja, ka nemanija, kā viņa savā sirdī tam pretojās. Vēl šai pašā stundā viņš bija gaidijis, kad pienāks laiks iet pie viņas, — bija gaidijis nakti.

Tagad viņš saprata, ka viņa to nekad nebija mīlējusi. Viņa varēja rīkot tam slazdus tai pašā laikā, kad viņš gaidija lūzumu kara gaitā, lai spertu soli tālu uz priekšu. Viņa varēja rakt tam bedri, visu nakti viņa gultā gulēdama, un izlikties noskumusi, kad viņš tai jautāja par dēlu. Pēkšņi viņu pārņēma tāds niknums, ka viņam aiz-rāvās elpa. Agrākās lielās dusmas cēlās viņā, un tādas tās vēl nekad nebija bijušas. Viņa sirds klauvēja, ausīs zvanija, acis aptumšojās un uzacis savilkās līdz mocošām sāpēm.

Brāļadēls bija viņam sekojis un apstājies ēnā pie dur^3 vīm. Bet Vangs Tīģeris ne vārda neteikdams pagrūda to sānis un nemaz nemanija, ka dusmu lēkmē pagrūda jau» nekli tik stipri, ka tas eāpīgi sasitās uz asajiem ielas akmeņiem.

Niknuma dzīts, viņš traucās savas mājas pagalmā, skrejot izrāva no maksts savu zobenu, Leoparda aso tērauda asmeni, un noslaucija to pie sāniem.

Viņš gāja taisni tai istabā, kur sieviete gulēja gultā, neaizvilktiem aizkariem, jo bija karsts. Viņa gulēja gul* tā, un ap to laiku pilns mēness pacēlās pār pagalma sienu un gaisma krita uz gulošo sievieti. Viņa gulēja kaila, lai būtu vēsāk, rokas izpletusi, un viena roka nokārās pār gultas malu.

Bet Vangs Tīģeris nevilcinājās. Viņš redzēja, ka viņa bija skaista,—skaista kā alabastra statuja mēness gaismā, un zināja, ka aiz viņa negantajām dusmām slēpās mokas, ļaunākas par nāvi, un tomēr viņš neapstājās. Tai mirklī viņš ar nolūku domāja par to, kā viņa to bija krāpusi un gribējusi to nodot, un tas viņam atdeva spēkus. Viņš pa* cēla zobenu un mierīgi un nedrebēdams iegremdēja to vi*

•Dēli.

ņas kaklā, kas bij izliekts uz augšu, jo viņa gulēja galvu atpakaļ atmetusi. Viņš strauji pagrieza asmeni, tad izrāva to un noslaucija zīda segā.

No viņas lūpām atraisijās kāda skaņa, bet tad izplūda asinis un to noslāpēja, un Vangs Tīģeris nekad nedabūja zināt, ko viņa bija gribējusi teikt, — viņa tikai vienreiz sakustējās, tai mirklī, kad zobens iegrima viņas kaklā, viņai nodrebēja rokas un kājas un atvērās acis. Tad viņa mira.

Bet Vangs Tīģeris nedomāja par to, ko bij izdarijis. Lieliem soļiem viņš izgāja pagalmā un sauca, viņa ļaudis saskrēja saucienu dzirdot, un viņš dusmās skarbi un no teikti deva tiem pavēles. Ne mirkli nekavējoties bij jā steidzās Vanagam palīgā un jāmēģina dabūt šautenes, kamēr laupītāji nebij ieradušies. Viņš ņēma līdzi gandrīz visus kareivjus, atstādams tikai divus simtus Zaķalūpas vadībā, un pats stājās karaspēka priekšgalā. v Pa vārtiem izjādams, Vangs Tīģeris redzēja, ka vecais vārtsargs žāvādamies piecēlās no gultas, brīnīdamies par pēkšņo burzmu, un viņš, no zirga nenokāpis, tam uzsauca:

„Tu kaut ko atradīsi istabā, kur es guļu! Ej un iznes to ārā un iemet kādā kanalā vai dīķī! Lai tas būtu pada= rīts, kamēr būšu projām."

Un Vangs Tīģeris aizjāja tālāk, lepns un augstprā-tīgs, savu niknumu lolodams. Bet sirds viņa krūtīs slepeni asiņoja sāpēs, un lai kā viņš pūlējās uzpūst liesmās savas dusmas, viņa sirds slepeni un nemitīgi asiņoja. Un viņš negaidot mokās ievaidējās, lai gan neviens šā vaida nedzirdēja dobjā zirgu pakavu troksnī uz putekļainā ceļa. Pats to nemanīdams, Vangs Tīģeris tā vaidēja ilgu laiku.

Visu nakti un visu nākamo dienu Vangs Tīģeris ar saviem ļaudīm siroja pa visu apgabalu, meklēdams Vanagu, un saule viņus dedzināja, jo diena bija bez vēja. Bet Vangs Tīģeris nedeva ļaudīm atpūtas, jo tas, kas tam bij uz sirds, arī viņam nedeva miera, un tikai vakara pusē, uz lielā ceļa, kas ved no ziemeļiem uz dienvidiem, viņš satika Vanagu kājnieku pulka priekšgalā. Sākumā viņš ne* zināja, vai tie bija viņa ļaudis, jo Vanags bij izdarijis, kā tam bija pavēlēts, un bija licis saviem vīriem iziet noplī-sušās apakšdrēbēs un apsiet galvu ar dvieli; lai pazītu, kas tie tādi, Vangam Tīģerim bij jāpagaida, kamēr tie pienāca tuvāk.

Beidzot viņš redzēja, ka tie tiešām bija viņa ļaudis. Tad viņš nokāpa no sava sarkanā zirga un apsēdās zem dateļu palmas, kas auga ceļmalā, jo bija pārlieku noguris dvēseles mokās, un gaidija Vanagu tuvāk pienākam. Jo ilgāk viņš gaidija, jo vairāk baidijās, ka viņa dusmas norims, un negantās mokās pastāvīgi sev atkārtoja, kā bija piekrāpts. Bet ir mokas, ir dusmas viņa sirdī bija tādēļ, ka viņš vēl arvien mīlēja šo sievieti, lai gan tā bija mirusi; viņš priecājās, ka bija to nogalinājis, un tomēr kaislīgi sēroja pēc viņas.

Aiz šīm mokām un dusmām viņš kļuva drūms, un kad Vanags pienāca klāt, Vangs Tīģeris uzmeta tam skatienu caur savilktām uzacīm un iekliedzās:

„Varu zvērēt, ka tev nav šauteņu!"

Bet Vanagam bez sejas ar aso degunu bij arī veikla un lokana mēle un strauja un lepna daba. Šī daba viņu darija drošsirdīgu. Un viņš atbildēja dzedri un bez glai-miem:

„Kā es varēju zināt, ka laupītāji saoduši šautenes? Kāds spiegs tiem bija ziņojis par tām, un viņi tur bij ie radušies agrāk nekā mēs. Ko es varēju darīt, ja viņi to bija dabūjuši zināt agrāk nekā tu man to pateici?"

To teicis, viņš nometa savu šauteni zemē un rokas uz krūtīm salicis spītīgu skatienu vēroja savu ģenerāli, gribēdams rādīt, ka viņš nebija no tiem,, kas padodas.

Tad Vangs Tīģeris, taisnību atcerēdamies, gurdi piecēlās no zāles, kur tas bija sēdējis, un pie grumbuļainā palmas stumbra atspiedies atlaida jostu un savilka to ciešāk, iekām sāka runāt. Viņš teica gurdi un ar lielām skumjām:

„Tā tad manas labās šautenes pagalam. Būs viņu dēļ jācīnas ar laupītājiem. Nu, ja tā, mēs cīnīsimies!" Viņš nepacietīgi paraustija plecus, nospļāvās un sparīgāk tur* pināja: „Iesim, uzmeklēsim tos un dzīsimies tiem pakaļ. Un ja puse no mums kritīs šai sadursmē — lai krīt, tā nav mana vaina! Man vajag šauteņu, kaut arī katra no tām būtu jāsamaksā ar desmit vīru dzīvību: katrai šautenei atradīsies desmit vīru — un šautene ir to vērts!“

Tad viņš atkal sēdās zirgā un to valdīdams stingri savilka pavadu; zirgs negribēja stāvēt uz vietas, neap* mierināts, ka to atrāva no sulīgās zāles, bet Vanags drūmi noskatijās un beidzot teica:

„Es labi zinu, uz kurieni laupītāji aizgājuši. Viņi pub cējas vecajā ligzdā, un varu zvērēt, ka šautenes ir pie vb ņiem. Nezinu, kas viņu vadonis, bet viņi nu jau vairakas dienas atstājuši zemniekus mierā, tie pulcējas kopā un, kā liekas, gatavojas vēlēt vadoni/4

Vangs Tīģeris labi zināja, kas būtu bijis šis vadonis, bet nekā neteica un tikai deva pavēli steigties uz laupb tāju nometni:

„Mēs iesim turp, un jums būs jāšauj uz viņiem. Bet pēc apšaudīšanās es sākšu sarunas, un katrs laupītājs, kas man atnesīs šauteni, varēs stāties manu pulku rindās. Par katru šauteni, ko jūs atradīsiet un atnesīsiet man, jūs da būsiet sidraba gabalu/4

To teicis, viņš atkal sēdās zirgā.

Atkal Vangs Tīģeris auļoja pa līkumainiem ceļiem caur ieleju un pār lēzeniem pakalniem, kamēr sasniedza divgalvaino kalnu, un viņa ļaudis nekārtīgā pulkā tam sekoja. Zemnieki laukos noskatijās tiem pakaļ un brīni* jās, bet kareivji sauca:

„Mēs ejam pret laupītājiem!44 Dažreiz zemnieki labsirdīgi atbildēja:

„Laba lieta!44

Bet vairāk bija tādu, kas klusēja un drūmi noskatijās kareivjos, kas gāja pāri kviešu, kāpostu un meloņu lau= kiem, tos sabradājot, jo kareivji viņiem bija tā apnikuši, ka viņi no tiem nekā laba nesagaidija.

Vangs Tīģeris atkal kāpa divgalvainā kalna virsotnē, kur sākās aiza starp klintīm; viņš steidzās un veda zirgu pavadā; tāpat darija viņa kareivji, zirgos sēdēdami. Bet viņš tos nemaz neievēroja. Salīcis, viņš gāja uz priekšu, it kā būtu viens, un domāja par sievieti, par to, cik savādos apstākļos bija dzimusi viņa mīlestība, un pat ta. gad viņš to vēl tā mīlēja, ka klusībā raudāja, un tikko varēja redzēt sūnu, kas klāja akmens pakāpienus. Bet viņš nenožēloja, ka bija to nogalinājis. Nevērojot mīlestību, viņš neskaidri nojauta, ka sieviete, kas tik veikli bija varējusi viņu krāpt, ar smaidiem un patiesu kaislību atbildēdama viņa mīlestībai, — tāda sieviete uzticīga varēja būt tikai nāvē. Un viņš savā nodabā čukstēja:

„Viņa tomēr bija lapsa!"

Viņš neatlaidīgi veda savus Jaudis kalnā un, līdz aizas ieejai ticis, sūtija Vanagu ar piecdesmit vīriem pa priekšu izlūkot, kas notika nometnē, bet pats patvērās priežu ēnā, jo saule neciešami dedzināja. Nepagāja ne stunda, kad Vanags ieradās atpakaļ ar ziņojumu, ka esot apgājis apkārt visai nometnei, un piebilda:

„Mēs viņus pārsteigsim negaidot, jo viņi ceļ jaunas ēkas."

„Vai neredzēji, vai viņiem ir virsnieks?" Vangs Tī ģeris jautāja.

„Nē, neredzēju," Vanags atbildēja. „Biju piezadzies tik tuvu, ka varēju dzirdēt katru vārdu. Viņi ir neprašas un nekā nejēdz savā darbā: aizā nav nolikti sargi, un viņi ķildojas savā starpā par mājām, kas palikušas veselas."

Tā bija laba ziņa, un Vangs Tīģeris sasaucasavus ļaudis un ātri devās aizā, pa ceļam skaļā balsī pavēlēdams vīriem ielauzties nometnē un katram nošaut vienu laupītāju, bet tad pārtraukt apšaudi, lai viņš varētu sākt sarunas.

Tā viņi arī izdarija. Vangs Tīģeris atkāpās sānis, bet viņa kareivji ielauzās nometnē un reizē izšāva, un laupītāji visapkārt krita zemē un karpijās un kliedza nāves mokās. Tiesa, viņi nebija gaidijuši uzbrukumu un bija domājuši tikai par savām mājām un par to, kā labāk iekārtoties; likās, ka nometnē bija sapulcējušies kādi trīs vai pieci tūkstoši, un visi kustējās kā skudras pūlī, celdami māla sienas, vilkdami baļķus un salmus jumtiem un pa ļaudamies nākotnes panākumiem. Negaidot pārsteigti, viņi pameta darbu un izklīda uz visām pusēm, un Vangs Tīģeris redzēja, ka nebija neviena, kas tiem pavēlētu, un ka tiem nebija virsnieka. Vanga Tīģera sirdī pirmo reiz iespīdēja vājš mierinājuma stars, jo viņš labi zināja, kas būtu viņus vadījis, un nodomāja, ka agri vai vēlu tam bū tu jācīnas ar sievieti, ko tas mīlēja, un labāk bija to no galināt tā, kā viņš bija darijis.

Tā domājot viņā atkal modās ticība savam liktenim un viņš pavēloši uzsauca saviem ļaudīm, lika tiem pār traukt apšaudi un uzrunāja tos laupītājus, kas bija pali kuši dzīvi:

„Es esmu Vangs Tīģeris, šā apgabala karakungs, un es necietīšu laupītājus! Es nebaidos nokaut un nebaidos mirt. Es jūs apkaušu visus līdz pēdējam, ja jūs nostā sieties kāda cita pusē pret mani! Bet es esmu žēlsirdīgs, un tiem, kas godīgi, vēl ir izeja. Es atgriezīšos pilsētā, savā nometnē. Triju dienu laikā es uzņemšu savā kara spēkā katru no jums, kas nāks ar šauteni, bet ja kāds atnesīs divas šautenes, es tam došu sidrabu par lieko šau teni.“

Runu beidzis, Vangs Tīģeris deva skarbu pavēli sa viem ļaudīm., un tie dunošiem soļiem sāka kāpt lejā pa aizu. Bet Vangs Tīģeris parūpējās, lai daži kareivji at' pakaļ kāpdamies neizlaistu nometni no acīm un turētu šautenes pret aizu, jo baidijās, ka kāds drošāks laupītājs nesāk šaut. Patiesību sakot šie laupītāji bija lieli ne prašas. Viņi bija piedalijušies sazvērestībā ar sievieti, kas bija piederējusi Leopardam, un labprāt bija gājuši pēc šautenēm; taču tikai nedaudzi no viņiem prata ar ieročiem rīkoties, un neviens neiedrošinājās šaut uz Vangu Tīģeri, lai neaizkaitinātu tīģeri, raustot to aiz ūsām, bailēs, ka tas neuzbrūk un tos visus nenogalina.

Kūlnā valdija klusums, nometnē nedzirdēja nevienas skaņas, un ceļā Vangs Tīģeris dzirdēja tikai klusās vēja šalkas priedēs, kas cēlās un aprima, un putna kliedzienus koka zaros. Un viņš veda savus ļaudis lejā pa aizu. Viņš

veda tos atpaka] pār laukiem, un ceļā kareivji visur lepni stāstija zemniekiem:

„Vēl trīs dienas, un mēs zvēram, ka laupītāju te vairs nebūs!“

Daži priecājās un pateicās, bet zemnieku lielākā tiesa skatijās greizi un atbildēja izvairīgi, nogaidīdami, ko Vangs Tīģeris par to prasīs, jo nebija dzirdēts, ka kara-kungs kaut ko darītu iedzīvotāju labā, neprasīdams atlīdzību.

Tad Vangs Tīģeris atgriezās savā namā, izdali ja kareivjiem par algu sidrabu un lika katram dot laba vīna, cik vajag, lai cilvēku darītu jautru, bet nepiedzirdītu, un sagatavot tiem dažādus ēdienus. Tad viņš gaidija noteiktās trīs dienas.

Cits pēc cita, vai pa diviem, pa pieciem, pa astoņiem, un pa desmit no visām pusēm pilsētā ieradās laupītāji, nesdami līdzi šautenes. Tikai retais atnesa divas šautenes, jo tādi, kam gadijās lieka šautene, ņēma līdzi draugu, jaunāko brāli vai kādu citu; daudziem viņu starpā tiešām nebija ko ēst, viņi cieta trūkumu un ar prieku gribēja kalpot, un viņiem bija vienalga, kam tie kalpoja. Vangs Tīģeris pavēlēja uzņemt savā pulkā visus veselos un ne pārāk vecos vīrus, un tiem, kas viņam nebija vajadzīgi, viņš atņēma šautenes un par tām atlīdzināja. Bet pieņemtos viņš pabaroja un izdeva tiem labas drēbes.

Kad trīs dienas bija pagājušas, Vangs Tīģeris deva vēl liekas trīs dienas laika, un pēc tam vēl trīs, un ļaudis nāca ikdienas, kamēr māja un kareivju nometne bija ļaudīm pārpildīta un Vangam Tīģerim tie bij jānovieto pilsētas namos. Reizēm kāds pilsētnieks, ģimenes tēvs, nāca žēloties, ka viņa nams pārpildīts un ka visai ģimenei jādzīvojot vienā vai divās istabās. Bet ja nācējs bij jauns vai sūdzēdamies izturējās uzpūtīgi, Vangs Tīģeris tam draudēja un teica:

„Varbūt tu labāk vēlies, lai laupītāji tevi aplaupa? Tu taču nekā nevari tiem padarīt? Nu tad paciet!"

Bet ja nācējs bija vecs vīrs, ja tas izturējās godbijīgi

un runāja pieklājīgi, tad arī Vangs Tīģeris bija laipns un deva tam sidrabu vai kādu citu dāvanu un atbildēja:

„Tas nebūs ilgi, jo drīz es došos karā. Es nevaru ilgi palikt tik mazā pilsētā.“

Tagad viņam nebija sievietes, un viņš teica visiem un katram, runādams savādā niknumā, jo slepeni viņu mo-cija doma, ka visiem vīriešiem bija sievas:

„Ja kāds kareivis metīs acis uz svešu sievieti, tad sa kiet to man, un viņš mirs!"

Un viņš novietoja jaunos kareivjus namos nometnes tuvumā un stingri aizliedza tiem pat paskatīties uz godī gām sievietēm.

Katram kareivim Vangs Tīģeris samaksāja, cik bij apsolijis. Jā, kaut arī viņam trūka sidraba, jo no laupītā* jiem pie viņa bija pārnākuši kādi četri tūkstoši, bet no trīs tūkstoš šautenēm, ko brālis tam bija pircis, viņš da* būja nedaudz vairāk par diviem tūkstošiem, viņš tomēr samaksāja katram kareivim, un visi bij apmierināti. Bet viņš zināja, ka ilgi, tā nevarēja rīkoties, ja nevarēja izdo> māt kādu jaunu nodokli, jo tagad viņš izdeva naudu no saviem slepenajiem krājumiem, bet karavadonim bīstami tos aiztikt, jo var gadīties, ka to sakauj un tam jāslēpjas un tad tam var pietrūkt līdzekļu kareivju uzturam. Un Vangs Tīģeris pūlējās izdomāt kādu jaunu nodokli.

Izlūki, ko Vangs Tīģeris bij izsūtijis, cits pēc cita at* griezās, jo vasara jau gāja uz beigām, un tie visi atnesa vienādas ziņas — ka dienvidu ģenerāli atkal sakauti un ziemeļnieki atkal uzvarējuši. Vangs Tīģeris tam ticēja, jo vairāk tādēļ, ka ģenerālis, kas pārvaldi ja provinci, pē* dējās nedējās tik neatlaidīgi vairs neuzstāja, lai Vangs Tīģeris tam sūta savu kareivjus palīgā.

Tad Vangs Tīģeris steidzās rakstīt vēstuli un sūtija brāļa dēlu un Zaķalūpu ar to uz provinces galvaspilsētu, un šai vēstulē viņš laipni izteica nožēlas, ka bijis tik ilgi aizkavēts savā apgabalā laupītājus apkarojot, bet tagad tas labprāt gribot pievienoties ziemeļu spēkiem cīņā ar dienvidiem, un sūtot dāvanas.

Bet arī te liktenis viņam palīdzēja, jo tai pašā dienā,

kad sūtņi ar šo vēstuli sasniedza galvaspilsētu, pasludi* nāja pamieru, un dumpinieki spēkus krādami atkāpās uz dienvidiem, bet ziemeļu armijai bij atļauts trīs dienas lau* pīt, un tā bij uzvarētāju alga. Un kad provinces ģenerālis saņēma Vanga Tīģera vēstuli, viņš tam sūtija laipnu atbildi, kur bija teikts, ka šis karš jau beidzies un pienā* cis rudens. Bet nebija šaubu, ka būs citi kari — nākamā pavasarī, un uz to laiku Vangam Tīģerim bij jābūt ga* tavam.

Lūk, kādu atbildi vēstneši atnesa Vangam Tīģerim, un viņš to pieņēma un bij apmierināts, jo viņa vārds tagad bija minēts starp citu ģeneraju*uzvarētāju vārdiem, un viņš to bija panācis nezaudējot neviena vīra, un viss viņa lielais karaspēks bija neskarts.

No rietumiem atkal sāka pūst zeltainie rudens vēji, mākoņus klīdinādami. Zemnieki ievāca ražu, pilns mēness atkal peldēja debesīs, un ļaudis līksmi gatavojās pļaujas svētkiem, lai pateiktos dieviem par viņu žēlastību, jo ze mē nebija liela bada un tikai dažās vietās bija padevusies vāja raža, un laupītāji atkal bija padzīti, un karš bija gā^ jis garām šim apgabalam.

XX

Vangs Tīģeris saveda rēķinus, lai zinātu, ko bija pa nācis, un redzēja, ko šai gadā viņa stāvoklis bija labāks nekā pērn. Jā, tagad zem viņa bija divdesmit tūkstoši ka= reivju, kas bija novietoti pilsētā un nomalēs, bet šauteņu viņam bij ap divpadsmit tūkstošiem. Bez tam viņa vārds bija kļuvis pazīstams un to varēja lasīt ģenerāļu sarakstā, jo vājais un nespējīgais valdnieks, kas arī pēc kara bija palicis savā vietā, izsūtija pateicības rakstus visiem ka rakungiem, kas to bij atbalstijuši, kad dienvidu ģenerāļi bija gribējuši darīt viņa valdīšanai galu, un Vangs Tīģe ris bija starp tiem, kam valdnieks izteica atzinību un pie^ šķīra titulus. Tiesa, tituls, ko Vangs Tīģeris_ dabūjis, ne= bija nekāds ievērojamais un izklausijās lepnāks nekā pa

tiesībā bija, bet tas tomēr bija tituls, un Vangs Tīģeris to bij ieguvis bez piedalīšanās kaujās un bez zaudējumiem.

Atlika vēl viena liela grūtība: svētku laikā, kad visi, kas aizņēmās vai aizdeva naudu, mēdza savest rēķinus, Vangs Tirgonis atsūtija ziņu, ka gaidot naudu par šautenēm, jo citi to prasot no viņa. Vangs Tīģeris noskaitās un sūtija pie brāļa vēstnesi, teikdams, ka šoreiz viņš nemaksāšot par nozaudētajām šautenēm, un caur vēstnesi tā sacija brālim:

„Tev vajadzēja uzraudzīt savus ļaudis, lai tie neatdod šautenes katram, kas pirmais pēc tām ierodas."

Uz to Vangs Tirgonis ne bez pamata atbildēja:

„Kā es to varēju zināt, ka tie, kas man rādija mana paša vēstuli un teicās nākuši tavā vārdā, nebija tavi ļaudis?"

Vangam Tīģerim tur nebija ko atbildēt, bet aiz viņa stāvēja karaspēks, un tas pārliecināja labāk par visiem argumentiem, un viņš lielās dusmās atbildēja:

„Es maksāšu tikai pusi, bet ja tu neesi tā ar mieru, es nemaksāšu nemaz, — tagad man vairs nav jādara tas, ko nevēlos."

Tad Vangs Tirgonis, prātīgs cilvēks būdams, raudzi-jās kā filozofs uz to, ko nevarēja grozīt, un acis nepamirkšķinājis pacieta zaudējumu, jo viņš varēja paaugstināt nomas un pielikt procentus tur, kur tam bija vara, — tā viņš viegli varēja atgūt zaudēto.

Bet Vangs Tīģeris sākumā nezināja, kur ņemt pat to naudu, kas bij jāmaksā, tik daudz vajadzēja viņa lielajam karaspēkam. Un kaut arī sidraba strauts ikmēnesi un gan drīz ikdienas plūda viņa rokās, tas tūliņ atkal aiztecēja. Viņš pasauca pie sevis uzticamos vīrus un teica tiem:

„Vai nevarētu izdomāt kādu jaunu nodokli?"

Un uzticamie vīri kasija pakausi, lai ierosinātu do mas, skatijās cits uz citu un uz visām pusēm, bet tomēr nekā nevarēja izdomāt. Bet vīrs ar zaķa lūpu teica:

„Ja mēs pārāk sacelsim nodokļus uz pārtiku un tām precēm, kas ļaudīm ikdienas vajadzīgas, iedzīvotāji sacel sies pret mums."

Vangs Tīģeri zināja, ka tas bija tiesa un ka tā vien-mēr notika, ja tautu pār mēru apspieda: tad tai cits nekas neatlika, kā sacelties vai mirt badā. Un kaut arī Vangs Tīģeris bija pamatīgi nostiprinājies šai apgabalā, tik spē-cīgs viņš tomēr nebija, ka tam nemaz nebūtu jāievēro tautas domas. Bij jāizdomā kaut kas jauns, un beidzot viņš atcerējās galveno rūpniecību, kas pilsētā darbojās, — ka varēja aplikt ar pāris grašiem katru vīna krūku, ko te izgatavoja.

Šā apgabala vīna krūkas bija visur izdaudzinātas, tās gatavoja no labākā podnieku māla un pārklāja ar zilu glazūru; kad bij iepildīts vīns, uzlika tā paša māla vāku ar zīmogu; un visiem bija zināms, ka šo zīmogu lika uz labām krūkām ar labu vīnu. To atcerējies, Vangs Tīģeris uzsita uz ceļa un iesaucās:

„Podnieki paliek ar katru gadu bagātāki, kādēļ tie nevar maksāt nodokļus kā visi citi?*4

Un uzticamie vīri piekrita, ka tā laba doma, un Vangs Tīģeris tai pašā dienā ieveda jaunu nodokli. Paziņojis to podnieku amata vecākajiem, viņš griezās pie tiem ar laipnu runu un teica, ka viņš apsargājot laukus, kur augot sorgo niedras, no kurām spiež vīnu, un ka bez viņa apsardzības nebūtu vīna, ko pildīt krūkās, un ka lauku apsardzībai viņam vajadzīga nauda, lai uzturētu un apbruņotu kareivjus un maksātu tiem algu. Bet aiz visiem šiem laipnajiem vārdiem zibēja viņa tūkstošu ieroči, un kaut arī podnieki pēc tam slepeni sapulcējās un sašutumā apsprieda simtiem ieganstu, — pat par sacelšanos un citām lietām, — viņi tomēr zināja, ka atteikties nevarēja, jo Vangam Tīģerim bija vara darīt visu, ko tas gribēja. Bez tam, citi karakungi bija vēl daudz ļaunāki par Van gu Tīģeri, un to viņi arī zināja.

Viņi piekrita, jo citādi nevarēja, un Vangs Tīģeris sū tija savus uzticības vīrus skaitīt, cik krūku katrā darbnīcā pagatavoja; ikmēneša viņš saņēma labu naudu, un pēc trim mēnešiem bija Vangam Tirgonim visu samaksājis. Tā kā podnieki pa to laiku bij apraduši ar nodokli, Vangs Tīģeris to ņēma arī uz priekšu un neteica, ka nau-

das trūkums vairs nebija tik liels kā agrāk. Un viņam tie* šām vajadzēja daudz naudas, jo viņam priekšā vēl bija tāls ce]š līdz spraustajam mērķim, slavas kāre tam nelika mieru un viņš nekad nesēdēja dīkā.

Tad, apdomājies, viņš saprata, ka no iedzīvotājiem vi* ņa apgabalā nekā vairs nevarēja izspiest, nesaceļot ne* mieru, un redzēja, ka telpa bija palikusi par šauru un ka nākamā pavasarī jāpaplašina varas robežas tālu pāri ta* gadējam apgabalam. Jo tas bija pārāk mazs, un ja uz* nāktu liels bads, kas katru gadu varēja gadīties, ja debesis nevēlēja labu, viņš būtu pazudis. Līdzšim viņu bija vadi* jusi laimīga zvaigzne, liela bada nebija bijis kopš tā laika, kad viņš te bij ieradies, tikai mazāki bada gadijumi vienā vai otrā vietā.

Tuvojās ziema, kad nevar karot, un Vangs Tīģeris cēla nocietinājumus. Viņš raudzijās, lai viņa ļaudis ik* dienas ietu apmācībās, kamēr vēl neuznāca aukstais lie* tus, vēji un dziļš sniegs. Viņš apmāci ja vislabākos un ap* ķērīgākos, bet tie savukārt apmācija pārējos. Bet visvai* rāk viņš rūpējās par šautenēm. Ikmēneša viņš lika tās savu acu priekšā pārskaitīt, salīdzināja ar saviem sarak* stiem kā ieroču skaitu, tā veidu, un pastāvīgi atkārtoja saviem ļaudīm, ja pārbaudē trūkšot kaut vienas šautenes, viņš likšot nošaut vienu, divus vai trīs vīrus, lai skaits būtu līdzīgs. Neviens neiedrošinājās viņam pretoties. Та* gad ļaudis no viņa baidijās vēl vairāk nekā līdzšim, jo visi zināja, ka viņš bija nogalinājis pat sievieti, ko tas mīlēja — tik tālu varēja iet viņa dusmas, un viņi drebēja un trū kās kājās, tiklīdz tas savilka melnās uzacis.

Tad no skarbajiem ziemeļiem uznāca ziema, un tai lī= dzi tumšas dienas, kad Vangs Tīģeris nevarēja iet laukā un apmācīt savus ļaudis, un beidzot viņam neatvairāmi uzmācās viss tas, no kā viņš bija pūlējies bēgt, darbu meklēdams. Viņam vairs nebija ko darīt, un viņš bija vientuļš. Viņam gribējās būt tādam pašam kā citi, kas viņa vietā ar prieku būtu piegriezušies kauliņu spēlei,

vīnam, dzirām, vai arī būtu pameklējuši kādu sievieti, kas izklaidētu viņu rūpēs. Bet Vangs Tīģeris tāds nebija. Viņš ēda vienkāršu ēdienu, un tas viņam garšoja labāk nekā dzīru mielasti, bet domas par sievietēm viņam iedvesa riebumu. Pāris reizes viņš mēģināja spēlēt kauliņus, bet spēle viņam nepatika. Viņš neprata veikli mest kauliņus, neprata izmantot gadijumus, bet ja zaudēja, noskaitās un ķērās pie zobena, bet tiem, kas ar viņu spēlēja, sametās bailes redzot, kā savilkās viņa melnās uzacis un grumbas ap muti; un redzēdami, ka viņa lielā dūre tvēra zobenu, viņi steidzās piekāpties un Jāva tam ikreiz vinnēt. Bet tas Vangu Tīģeri kaitināja, un viņš kādreiz iesaucās:

„Vienmēr esmu teicis, ka tā muļķīga spēle!“ Un viņš niknumā skrēja projām, jo spēle nespēja viņu ne izklaidēt, ne mierināt.

Vēl Jaunāka par dienu bija nakts, kas tai neatvai rāmi sekoja, jo tad viņam vienam bij jāiet istabā un vienam jāguj. Un šīs vientuļās dienas un naktis grūti nospieda Vangu Tīģeri, jo viņam bija skarba un Jaunuma pilna sirds, kas nepazina prieka, kādu pazina pat tie, kam klājās daudz Jaunāk, un viņam bija grūti vienam gulēt, jo viņa miesa bija veselīga un kvēles pilna. Bez tam, nebija neviena, ar ko tas varētu draudzēties.

Tiesa, vecais pārvaldnieks vēl arvien dzīvoja blakus pagalma telpās ar savu veco sievu, kas mira ar diloni, un viņš savā ziņā bija lāga cilvēks un mācīts vīrs. Bet viņš nebija pieradis pie tādiem cilvēkiem kā Vangs Tīģeris un tā baidijās no viņa, ka Vangam Tīģerim tikai vajadzēja to uzrunāt un viņš jau salika rokas un atbildēja:

„Jā, cienijamais, jā, ģeneraja kungs!“

Vangam Tīģerim tas drīz apnika, un viņš tik bargi savilka uzacis veco vīru uzrunājot, ka tas nodzeltēja kā māls un drosmi saņēmis bēga ārā no istabas, un viņa izbālējušais mētelis kulstijās ap viņa augumu kā maiss.

Taču Vangs Tīģeris valdija dusmas, jo viņš bija taisnīgs cilvēks un zināja, ka vecais pārvaldnieks darija ko varēja, un nereti pats sūtija to projām, kad juta, ka viņa

krūtīs vārījās dusmas un viņš gluži neviļus varēja dusmu uzplūdumā iesist vecajam vīram.

Atlika vēl viņa uzticības vīri, trīs labie un padevīgie kareivji. Vanags tiešām bija labs karavīrs, kura apķēri* gais prāts atsvēra tūkstoš vienkāršu kareivju. Bet viņš bija neizglītots cilvēks un prata runāt tikai par to, kā jātur ieroči, kā jācīnas dūrēm un jāsper ar kājām uz vi sām pusēm, kamēr pretinieks nepaspēja atjēgties, un par citiem uzbrukuma un cīņas veidiem, un to visu viņš at kārtoja vairākas reizes, bet tad, pastāstījis, kā tas rīko jies vienā vai otrā kaujā, viņš apklusa, jo vairāk nekā ne* zināja, an Vangam Tīģerim ar viņu bija garlaicīgi, kaut ari tas viņu augsti vērtēja.

Vēl bija Miesnieks: tas prata veikli rīkoties ar savām milzīgajām dūrēm un ar savu vareno stāvu varēja izgāzt vārtus, bet ziemas vakaros nebija nekāda prieka klausī ties viņa murmināšanu.

Vēl bija vīrs ar zaķa lūpu, pati padevīgākā un uzticī* gākā dvēsele, kaut arī tikai vidējs karotājs, un vislabāk bija to sūtīt ar kādu uzdevumu, bet maz prieka bija klau* sities, kā viņš šļupstēja un runājot sprauslāja siekalas. Vangs Tīģeris nevarēja pazemoties līdz sarunai ar brāļa* dēlu, kas bija paaudzi jaunāks par viņu; nevarēja pazemo* ties un piedalīties kareivju izpriecās un mielastos, jo viņš zināja, ja vadonis sāktu dzīrot un priecāties ar saviem ļaudīm un rādītos tiem dzērumā, tad kaujas laikā viņi to necienītu un neklausītu viņa pavēlēm. Vangs Tīģeris sa= viem kareivjiem centās vienmēr rādīties pilnā kaujas tēr* pā ar aso zobenu, kam viņa dzīvē bija tāda loma, ka viņš tagad to reizē mīlēja un ienīda. Un tomēr asmenis bija tik ass, ka tam līdzīga visā pasaulē nevarēja atrast, un viens palicis viņš to bieži izvilka un apskatīja, domādams, ka ar tādu zobenu varēja pārcirst pat mākoni. Viņas kakls bija maigs kā mākonis, un šis zobens to bija pār* cirtis.

Bet ja Vangs Tīģeris dienu vēl satika biedrus, tad kat* ras dienas galā neizbēgami pienāca nakts un viņam gri*

bot negribot bij jāpaliek vienam un vientuļam jāiet gu= lēt, bet ziemas naktis ir garas un tumšas.

Tādās garās tumšās naktīs Vangs Tīģeris viens gāja gulēt un reizēm aizdedza vaska sveci un lasija vecas grā= matas, ko tas jaunībā bija mīlējis un kas tam bija likušas domāt par kariem, stāstus par trim valstīm un par laupītājiem, kas dzīvojuši liela ezera malā, un daudz viņš izla* sija tādu stāstu. Bet vienmēr viņš nevarēja lasīt. Svece izdega līdz niedras luktura galam, viņam palika vēsi, un beidzot bij jāgujas gultā vienam, tumšā un saltā naktī.

Un lai gan Vangs Tīģeris iknakts pūlējās novilcināt šo stundu, tā tomēr tuvojās, — stunda, kad tas atcerējās sievieti, ko bija mīlējis, un skuma pēc tās. Bet lai viņš par to skuma kā skumdams, dzīvu viņš tomēr to vairs negribēja redzēt; viņš zināja un neatlaidīgi sev atgādināja, ka tas viņai nekad nebūtu varējis ticēt, bet viņa mīlestī-bas jaukums bija tas, ka viņš tai bija varējis atvērt visu savu sirdi. Nē, mirušai viņš varēja ticēt, bet ja tā būtu palikusi dzīva un viņš tai būtu piedevis, viņš tomēr pa* stāvīgi būtu no tās baidijies. Šīs bailes būtu pāršķēlušas viņa sirdi divās dalās, un viņam būtu piederējusi tikai puse, un viņš nekad nebūtu varējis aizsniegt slavu. Tā viņš naktī runāja ar sevi. Un tomēr viņš skumji domāja par to, ka Leopards, kas bija rupjš cilvēks, nedaudz labāks par savu bandu, tā bija varējis savaldzināt šo sievieti, šo ne* parasto sievieti, ka vēl pēc viņa nāves tā bija palikusi tam uzticīga, — par spīti jaunajai mīlestībai palikusi uzticīga mirušajam.

Jo Vangs Tīģeris tomēr nevarēja ticēt, ka viņa to nebija mīlējusi, nē, viņš ilgu slāpēs atkal atcerējās, cik patiesa un kaislīga viņa bija bijusi tai pašā gultā, kur viņš tagad gulēja. Viņš nevarēja ticēt, ka tāda kaislība varētu rasties tur, kur nebija mīlestības. Un viņš jutās nelaimīgs un vājš un domāja, ka par spīti savam lepnu* mam un augstajam stāvoklim kā cilvēks viņš bija sīkāks par Leopardu, ko tas bija nokāvis, jo viņa dzīvā vara pār sievieti bijusi vājāka nekā viņas atmiņas par mirušo. Un viņš cieta.

Un Vangs Tīģeris juta, ka viņš nebija tas, par ko tas sevi turēja, un dzīve turpmāk viņam tēlojās kā tāļš gā-jiens bez mērķa, viņš šaubijās, vai maz kādreiz sasniegs varenību, bet ja arī sasniegtu, ko tā viņam līdzētu, ja nebija dēla, neviena cilvēka, kura labā censties pēc varas: tā mirtu reizē ar viņu, un viss, kas tam būtu, paliktu svešiem ļaudīm. Savus brāļus un brāļadēlus viņš tā nemīlēja, lai viņu dēļ sāktu karus un mestos dēkās. Un viņš savā nodabā nopūtās klusajā, tumšajā istabā un nespēja valdīt skaļu vaidu:

„Viņu nokaudams, es nenokāvu vienu, bet divus, un otrs bija dēls, ko viņa man būtu devusi!"

Un atkal viņš to atcerējās. Tagad viņš to vienmēr redzēja tādu, kāda tā bija gulējusi nāvē, redzēja skaisto, spēcīgo, zobena caururbto kaklu un sārtās asinis, kas no tā plūda. Atkal un atkal tā rādijās viņa gara acīm. Viņš nespēja to paciest un vairs nevarēja gulēt šai gultā, nē, kaut arī tā bija nomazgāta un par jaunu krāsota, kaut arī asins traipi bija nozuduši un spilvens bij jauns un neviens ne ar vārdu nepieminēja notikušo un viņš pat nezināja, kur bija liktas viņas miesas. Viņš cēlās no gultas un segā ietinies, drebošs un nožēlojams, sēdēja krēslā, kamēr aiz logu slēģiem neatspīdēja salta un blāva ausma.

Visas ziemas naktis pagāja vienādi cita aiz citas, un beidzot Vangs Tīģeris sev teica, ka ilgāk tā vairs nedrīkstēja būt, jo šīs vientuļās, drūmās naktis viņam laupija vīrišķību un vājināja viņa godkāri. Viņš sāka_ baidīties par sevi, jo nekur vairs neredzēja laba un skaitās par visiem, kas tam tuvojās, bet visvairāk viņš skaitās uz brāļadēlu un īgni domāja:

„Tas ir labākais, kas man atlicis, šis bakurētainais, ņirdzīgais pērtiķis, mantrauša dēls, — tuvāka man neviena nav, un man viņš jātur dēla vietā!"

Beidzot, kad viņam jau likās, ka tas drīz zaudēs prātu, nāca lūzums, un kādreiz naktī viņš iedomājās, ka šī sieviete arī pēc nāves viņu pazudinās tikpat droši, kā kad tā būtu palikusi dzīva un izvedusi savu nodomu. Un viņš tūliņ saņēmās un teica savā nodabā, it kā ar viņas ēnu runādams:

„Vai tad katrai sievietei nevar būt dēli, un vai es ne* gribu dēlu vairāk kā sievieti, lai tā būtu kāda būdama? Man būs dēls. Es ņemšu sievieti, ņemšu divas, trīs, kamēr man būs dēls. Muļķis esmu bijis tā pieķerdamies vienai sievietei, sākumā verdzenei, kuras pat nepazinu un ar ku* ru biju runājis tikai pāris vārdus, kādus dēls var teikt verdzenei sava tēva mājā, un šīs sievietes dēļ es mocijos gandrīz desmit gadus, un tad tās dēļ, kura man bij jāno* kauj. Vai tiešām es arī no tās nespēšu atkratīties un mo* cīšos vēl desmit gadus, un tad būšu par vecu, lai radītu dēlu? Nē, es būšu tāds pats, kā citi vīrieši, būšu brīvs kā visi un ņemšu sievietes un pametīšu tās, kā pašam iepa* tiksies!

Tai pašā dienā viņš pasauca vīru ar zaķa lūpu, ieveda to savā istabā un teica:

„Man vajadzīga sieviete, vienalga kāda, kaut kura pieklājīga sieviete; ej pie brāļiem un saki tiem, ka mana sieva mirusi, un lai tie man atrod citu, jo man pašam jā* gatavojas karam, kas pavasarī sāksies, un es negribu at* raut domas no kara darbiem."

Zaķalūpa ļoti priecājās par šo uzdevumu un devās ceļā, jo viņš vērīgām acīm bija vērojis sava ģenerāļa mo kas, un klusībā nojauzdams šo moku cēloni, viņš domāja, ka tās būs labas zāles.

Kas attiecas uz Vangu Tīģeri, viņam atlika tikai gai* dīt, ko nesīs laiks un ko brāļi izdarīs viņa labā, un gaidot viņš piespiedās gatavoties karam un domāt par to, kā pa= plašināt savu varas loku. Un viņš centās dienu nogurt, lai nakti varētu gulēt.

XXI

Pa aplinku ceļu, lai ļaudis neievērotu viņa zaķa lūpu un nesāktu brīnīties, ka viņš tik bieži iet garām, uztica* mais virs sasniedza pilsētu un pēc tam lielo namu, kur

•Dēli«

dzīvoja brāļi Vangi. Apjautājies, viņš dzirdēja, ka Vangs Tirgonis šai stundā — bija pusdienas laiks — mēdzot būt savā kantorī, un nekavējoties devās turp, lai tam paziņo-tb brāļa gribu. Vangs Tirgonis sēdēja kantora nodal iju-mā, mazā tumšā aizgaldā aiz veikala telpas, un klabināja kauliņus, skaitīdams peļņu, ko tam bij atmetis kuģis ar kviešu kravu. Viņš pacēla acis un noklausijās uzticības vīra vārdus, un kad tas bija beidzis, viņš ar izbrīnu teica, cieši raudzīdamies viņā un plānās lūpas sakniebis:

„Nu, tad jau sidrabu man vēl būtu vieglāk sadabūt nekā sievieti. Kā lai zinu, kur to lai ņem? Slikti, ka viņš zaudējis to, kas viņam bija/4

Uzticamais vīrs, iesānis piemeties^1 uz zema sola, lai rādītu, ka zina savu vietu, pazemīgi atbildēja:

„Mana kunga brāli, es tevi tikai lūdzu, meklē viņam tādu sievieti, kas nekaitina mūsu ģenerāli un māk tam patikt. Viņam savāda un slēpta sirds, un viņš tā mēdz pieķerties vienai pašai lietai, ka viņa pieķeršanās līdzinās neprātam. Tā viņš mīlēja to sievieti, kas tagad mirusi; viņš vēl līdz šim nav to aizmirsis, un lai gan mēneši pagājuši pēc viņas nāves, viņš to vēl arvien tur prātā, bet tāda pastāvība vīrietim nav laba un kaitē veselībai/4

„Ar ko viņa mira?44 Vangs Tirgonis ziņkārīgi jautāja. Bet uzticamais vīrs bija padevīgs savam kungam un uzmanīgs vārdos, viņš jau gribēja atbildēt, bet tad aprāvās, atcerēdamies, ka cilvēki, kas paši nekalpo armijā un kuriem svešs viss, kam sakars ar karu, mēdz būt jūte-līgi un citādi skatas uz nokaušanu un miršanu nekā kareivji, kuru amats nokaut vai mirt, ja neizdodas glābties ar viltu. Un tādēļ viņš atbildēja:

„Viņa mira no pēkšņa asins izplūduma.44 Vangs Tirgonis ar to apmierinājās un vairāk nejautāja.

Tad viņš atlaida uzticamo vīru, bet vispirms lika kādam no pārdevējiem to aizvest mazā ēdienu veikalā un pacienāt ar rīsiem un cūkgaļu, un kad tie bij aizgājuši, Vangs Tirgonis ilgi sēdēja un domāja:

„Nu, šo lietu vecākais brālis pratīs nokārtot labāk

nekā es, — ja viņš vispār ko sajēdz, tad tās ir sieviešu lietas, bet es nepazīstu nevienas, atskaitot savu sievu/4 Te Vangs Tirgonis piecēlās, lai ietu pie brāļa, Vanga Zemtura, un paņēma no naglas pelēko zīda mēteli, ko tas vilka ļaudīs ejot, bet kantorī nevalkāja, lai tik drīz nenovalkātu, un pie brāļa vārtiem piegājis pajautāja vārtsargam, vai viņa kungs šodien mājās. Vārtsargs dzīrās viņu vest iekšā, bet Vangs Tirgonis labāk gribēja pagaidīt, un vārtsargs gāja pavaicāt verdzenei, un tā atbildēja, ka kungs esot spēļu namā. To dzirdot Vangs Tirgonis devās turp, uzmanīgi kā kaķis likdams kājas pār akmeņu bruģi, jo nakti bija snidzis un diena bija tik auksta, ka sniegs vēl nebija nokusis, un tikai ielas vidū bija šaurs celiņš, ko bij iestaigājuši tie, kas izgāja no mājas darīšanu vai — kā viņa brālis — izpriecu dēļ.

Spēļu namā viņš apjautājās apkalpotājam par brāli; tas atbildēja, ka viņš tepat esot, un parādija kādas durvis. Vangs Tirgonis piegāja pie šīm durvīm un tās pavēris redzēja, ka brālis mazā istabā, skārda krāsniņas siltumā spēlēja kauliņus ar saviem draugiem.

Ieraudzijis brāli pie durvīm, Vangs Zemturis klusībā nopriecājās, ka to traucēja spēlē, — viņš nebija visai veikls spēlmanis, jo viņš to diezgan vēlu bija mācijies. Viņa tēvs Vang-Lungs būtu dēlam aizliedzis apmeklēt spēļu namus, ja būtu dabūjis zināt, ka dēls tur mēdz iet. Bet Vanga Zemtura dēls spēlēja veikli un izveicīgi, jo visu dzīvi to vien bija darijis, un arī viņa otrais dēls prata katrā spēlē vinnēt sauju sidraba.

Un tādēļ, redzēdams, ka brālis pabāzis galvu pavērtās durvīs, Vangs Zemturis tūliņ piecēlās un steidzīgi teica saviem biedriem:

„Man jābeidz spēle, jo brālis mani meklē.44 Un uzvilcis kažoku, ko tas sakurinātajā istabā bija novilcis, viņš iznāca pa durvīm pie brāļa. Bet viņš netei = ca, ka priecājas par tā ierašanos; lepnums viņam neatļāva atzīties, ka viņš zaudēja, jo gudram cilvēkam pieklājas vienmēr vinnēt. Viņš tikai apjautājās:

„Vai tu man gribi ko teikt?44

Vangs Tirgonis atbildēja īsi, kā arvien:

„Iesim citur, kur varam parunāties, ja šai namā ir tāda vieta, “

Tad Vangs Zemturis viņu ieveda istabā, kur bija gal di tējas dzeršanai; viņi izvēlējās atsevišķu galdiņu tālāk no citiem un apsēdās. Vangs Tirgonis pagaidija, kamēr Vangs Zemturis pasūtija tēju un vīnu, un tad, atcerējies, cik vēls jau bija, pasūtija arī sev ko ēdamu. Beidzot kal potājs aizgāja, un Vangs Tirgonis tūliņ iesāka:

„Mūsu jaunākais brālis grib precēties, jo viņa sieva mirusi. Un šoreiz viņš sūta pie mums. Domāju, ka tu ar šo lietu labāk tiksi galā nekā es.“

Vanga Tirgoņa lūpas savilkās smīnā, bet Vangs Zem* turis to nemanija, Viņš skaļi iesmējās, tā ka nodrebēja viņa tuklie vaigi, un teica:

,,Nu, tev taisnība — ja es kaut ko jēdzu, tad tādās lietās, — bet manai sievai tas nav jāsaka!“

Un viņš atkal iesmējās, viltīgi iesānis uzlūkodams brāli, kā vīrieši parasti mēdz saskatīties par tādām lie tām runājot. Bet Vangs Tirgonis negribēja jokot un tikai klusēja. Tad Vangs Zemturis cienīgāk turpināja:

„Tas gadas tieši īstajā laikā, jo esmu daudz domājis par pilsētas jaunavām, meklēdams savam dēlam sievu, un pazīstu visas, kas varētu noderēt. Esmu nodomājis saderināt vecāko dēlu ar mūsu apgabala pārvaldnieka meitu, tā ir deviņpadsmit gadus veca meitene, ļoti pieklājīga, labi audzināta, un manu dēlu māte redzējusi viņas izšuvu mus un rokdarbus. Skaista viņa nav, bet godīga un labi audzināta. Tikai nelaime, ka manam dēlam muļķības galvā — viņš iedomājies pats sev izraudzīt sievu: viņš

dzirdējis, ka dienvidos tagad esot tāda jauna mode. Bet es viņam saku, ka te tādas lietas' nav dzirdētas, un bez tam pārējās sievas viņš taču var izmeklēt pēc savas gau= mes. Drīz būs jādomā arī par otro dēlu. Kas attiecas uz Kuprīti, viņa māte vēlas, lai mūsu ģimenē būtu kāds garīdznieks, un žēl būtu tādam nolūkam izniekot veselu dēlu ar taisnu muguru —•“

Bet Vangs Tirgonis nemaz neinteresējās par brāļa ģimenes lietām — visiem taču zināms, ka dēliem agri vai vēlu jāprecas — to pašu varēja teikt arī par viņa dēliem; bet viņš ar tādām, lietām nekavēja laiku, turēdams tās par sieviešu pienākumu, tādēļ viņš bij uzdevis sievai izraudzīt līgavas, piekodinādams tikai, ka viņa mājā uz ņemamām meitenēm jābūt tikumīgām, veselīgām un strā dīgām. TādēJ viņš nepacietīgi pārtrauca brāļa stāstu: „Bet vai tās meitenes, ko tu redzēji, būs piemērotas mūsu brālim, un vai tēvi tās gribēs atdot vīram, kam vie na sieva jau bijusi?“

Bet Vangs Zemturis nemīlēja steigu tik patīkamā lie tā un sāka domās pārcilāt meitenes citu pēc citas, atcerē damies visu, ko bija par tām dzirdējis, un viņš teica:

„Ir viena ļoti laba meitene, ne pārāk jauna; viņas tēvs ir mācīts vīrs, un viņa tāda kā mācīta sieviete, jo dēla viņam nav, bet kāds taču viņam bij jāmāca. Viņa ir viena no tā saucamajām jaunajām sievietēm, kas mācas un nenosien kājas, un tādēļ, ka viņa tāda neparasta, viņa vēl nav izgājusi pie vīra — tēvi baidas ņemt tādu sievu saviem dēliem, lai neiedzīvotos nepatikšanās. Bet esmu dzirdējis, ka dienvidos esot daudz tādu kā viņa, un tikai tādēļ, ka mūsu pilsēta tik maza un veca, ļaudis te nezina ko domāt par viņu. Viņa iziet pat ielā, un kādreiz esmu to redzējis: viņa gāja kautrīgi un neskatijās apkārt. Lai gan mācīta būdama, viņa nav tik neglīta, kā varētu iedomāties, un kaut arī viņa nav gluži jauna, tomēr viņai nav vairāk par divdesmit pieciem vai divdesmit sešiem gadiem.. Kā tu domā, vai brālim patiks tāda drusku neparasta sievietē?**

Te Vangs Tirgonis uzmanīgi iebilda:

„Bet kā tu domā, vai viņa būs laba saimniece un tam derēs? Viņš pats prot rakstīt un lasīt ne vājāk par dažu labu, un ja neprastu, viņš varētu pieņemt kādu, kas to prot. Nezinu, kādēļ viņam būtu vajadzīga mācīta sieva?* Tad Vangs Zemturis, kas rosīgi lika šķīvī ēdienus, jo apkalpotājs vairākas reizes atnesa un aiznesa dažādas bļodas, pusceļā apturēja porcelānā karoti ar virumu un iesaucās:

„Varu zvērēt, ka arī kalponi nav grūti atrast, un mī ļāko tāpat, un tā, kas prot saimniekot, vēl nav laba sieva. Svarīgi, lai tā vīram patiktu, sevišķi, ja viņš tāds cilvēks kā mūsu brālis, kas neies meklēt citas sievietes. Reizēm domāju, ka vīram būtu patīkami, ja. sieva tam vakarā varētu palasīt dzejas vai kādu mīlas stāstu/4

Bet Vangam Tirgonim nepatika tādas lietas klausi ties, un viņš rūpīgi lika sev šķīvī kastaņos vārītus balo žus, ar irbuļiem uzmanīgi šķirdams kaulus un meklēdams gardākos kumosus, un pēc brīža viņš teica:

„Man drīzāk patiktu tāda sieva, kas rūpējas par mā ju, dzemdē bērnus un neizdod pārāk daudz naudas.44

Te Vangs Zemturis pēkšņi noskaitās — tādas dusmu lēkmes viņam bija gadijušās jau bērnībā — un viņa lielā tuklā seja pietvīka koši sarkana. Un Vangs Tirgonis no prata, ka te viņi nekad nesarunāsies, un šī lieta arī ne bija tāda, lai tai ziedotu veselu dienu, jo sievietes ir ti kai sievietes, lai kādas būdamas, un precībām der tiklab viena kā otra, un tādēļ viņš steidzīgi teica:

„Nu, mūsu brālis ir turīgs vīrs — izmeklēsim viņam divas sievas. Meklē tu, kādu gribi, un lai viņš to prec pirmo, bet drusku vēlāk mēs viņam aizsūtīsim to, ko es izmeklēšu, un ja viena viņam patiks labāk nekā otra, tad tā viņa darīšana, bet arī divas sievas nav par daudz vī ram ar tik ievērojamu stāvokli.44

Tā viņi arī nolēma. Un Vangs Zemturis bija apmie rināts, ka viņa nolūkotā būs pirmā sieva, lai gan, brīdi padomājis, viņš nāca pie slēdziena, ka tāds gods viņam kā vecākajam, gluži dabiski pienācās. Tā nolēmuši, viņi šķī rās, un Vangs Zemturis aizsteidzās kārtot līgavas lietu, bet Vangs Tirgonis gāja mājās satikt sievu un parunāties ar to.

Kad viņš tuvojās mājai, viņa stāvēja pie vārtiem, aiz putinātā ielā, rokas zem priekšauta salikusi, lai tās ne-saltu, bet reižu reizēm viņa pastiepa roku un taustija gu zas vistām, ko tirgotājs bij atnesis. Vistas tagad bija lētas, tādēļ ka bij uzsnidzis sniegs un tās nevarēja pašas sev atrast barību; viņa gribēja piepirkt pāris vistas savai sa.i mei, un kad Vangs Tirgonis pienāca tuvāk, viņa pat ne paskatijās uz to, bet turpināja izvēlēties vistas. Bet Vangs Tirgonis viņai garām ejot teica:

„Beidz, sieva, un ienāc pie manis.“

Tad viņa izmeklēja divas vistas un brīdi pastrīdējusies ar pārdevēju par svaru — vistas pakāra bezmenā aiz sa sietām kājām — un norunājusi cenu, iegāja istabā, pame ta vistas zem krēsla un uz malas apsēdusies sagatavojās klausīties, ko vīns teiks. Bet viņš runāja īsi un skaidri: „Mans jaunākais brālis grib precēties, jo viņam ne gaidot mirusi sieva. Es tādās lietās nekā nesaprotu, bet tu jau divus gadus lūkojies līgavas mūsu dēliem. Vai nezini kādu, ko varētu sūtīt viņam?“

Sieva atbildēja labprāt, jo viņa ļoti interesējās par tādām lietām kā dzimšana, nāve un precības un par tām vien runāja:

„Ir viena loti laba meitene, viņa dzīvo manā ciemā, mums kaimiņos; tik laba, ka man bieži žēl, ka viņa nav tik jauna, lai to varētu ņemt mūsu vecākajam dēlam. Viņa ir vienkāršas dabas, ļoti taupīga, un viņai nav nekādas vainas, tikai zobi tai jau no bērnības melni, runā, ka tos sagrauzis kāds tārps, un tagad tie viņai cits pēc cita izkrīt. Bet viņa kaunas par to un tur muti cieti, lai citi neredzētu viņas zobus, tā ka tas nemaz neduras acīs, un runāt viņa runā ļoti maz un loti klusu. Viņas tēvs nav nabags, viņam ir zeme, un es zinu, ka viņš labprāt gribēs to tik izdevīgi izprecināt, jo vairāk tādēļ, ka viņa jau drusku pāri precību gadiem.“

Vangs Tirgonis sausi atbildēja:

„Ja viņa daudz nerunā, tad tas vien jau kaut ko vērts. Nu tad parūpējies, lai mēs viņu varam sūtīt brā lim.“

Viņš pastāstija sievai, ka viņi nolēmuši izmeklēt di vas līgavas, un viņa skaļi sāka runāt*.

„Žēl, ka viņam jāņem sieva, ko izvēlēsies vecākais brālis: vai tad viņš kādu godīgu sievieti pazīst? Bet ja tai lietā piedalīsies viņa sieva, tad varu zvērēt, ka tā iz meklēs kādu pusmūķeni; esmu dzirdējusi, ka viņa tagad esot pilnīgi priesteru un svētuļu varā un visai saimei lie kot skaitīt lūgšanas un klanīties. Nu, var jau kādreiz aiziet templī, ja kāds saslimis ar drudzi vai ja kāda sie viete neauglīga, vai gadijusies kāda cita nelaime, bet man gan liekas, ka dievi ir tādi paši kā mēs, un vai mums pa tīk, ja mums pastāvīgi uzmācas un ikdienas lūdz-gan šo. gan to?“

Viņa nospļāvās uz grīdas, izberzēja spļaudekli ar kā ju, un pavisam aizmirsusi, ka vistas zem krēsla, pavilka kājas zem tā un nejauši tās pagrūda; vistas sāka spalgi kladzināt, un Vangs Tirgonis uzleca kājās, īgni iesaukda mies:

„Savu mūžu neesmu redzējis tādas mājas! Vai te visur jābūt vistām?44

Bet kad viņa pieliecās un steidzīgi izvilka vistas no krēsla apakšas, skaidrodama, ka tagad tās lēti dabūjamas, viņš to pārtrauca jau pašā sākumā un teica:

„Labi, labi, man jāiet uz veikalu. Parūpējies par šo lietu, un pēc pāris mēnešiem līgava varēs atstāt vecāku māju. Tikai neaizmirsti paturēt prātā visus izdevumus, likums neprasa, lai mēs arī otrreiz rīkojam brālim kāzas uz sava rēķina/4

Tā šo lietu nokārtoja — sarunāja abas jaunavas, sa stādija precību līgumus, Vangs Tirgonis rūpīgi pieraksti ja savās rēķinu grāmatās visus izdevumus, un kāzu dienu nolika tieši pēc mēneša.

Tā diena iekrita veca gada beigās, un Vangs Tīģeris, ziņu saņēmis, sāka gatavoties braucienam uz brāļa māju, kur tam bij jāsvin otrās kāzas. Viņam nebija nekādas pa tikās precēties, bet viņš to bija nolēmis, un reizi par visām reizēm šaubas atmetis, viņš uzdeva saviem trim uzticības vīriem raudzīties, lai viss būtu kārtībā, bet brāļa dēlam — steidzīgi ziņot, ja viņa prombūtnes laikā nomet nē kaut kas notiktu.

Beidzis ievākt nodokļus, viņš pieklājības dēļ lūdza vecajam pārvaldniekam atļauju uz piecām dienām aiz

braukt, aizrādīdams, ka bez tam vēl sešas dienas paies ceļā turp un atpakaļ, un vecais pārvaldnieks tam labprāt piekrita. Vangs Tīģeris pārvaldnieku brīdināja, ka at stāšot pilsētā karaspēku un savus uzticības vīrus, lai tam nerastos cerības, kaut kā no viņa atbrīvoties, tad viņš uz vilka labas drēbes, bet vislabākās piesēja pie segliem, un izjāja uz dienvidiem, uz savu dzimteni, līdzi ņemdams ti kai piecdesmit miesassargus, jo viņš bija drošsirdīgs vīrs un nevadāja līdzi lielus pulkus iekšēju un ārēju sargu, kā citi ģenerāļi.

Vangs Tīģeris jāja pa kailiem ziemas laukiem, pārgu lēja ciemu viesnīcās, un rītos atkal devās tāļāk pa sasalu šo, nebruģēto ceļu. Pavasaris vēl bija tālu, zeme gulēja sausa un pelēka, un pelēkās māla mājas ar pelēku salmu jumtiem gandrīz nevarēja atšķirt no zemes. Pat ļaudis, vēju appūsti un putekļiem klāti, kurus atnes līdzi ziemas vēji, likās tikpat pelēki, un Vangs Tīģeris visas trīs dienas ceļā uz tēva māju ne reizes nesajuta sirdī prieka.

•Pilsētā iejājis, viņš devās uz vecākā brāļa māju, jo tur bij jāsvin kāzas, un īsi ar visiem sasveicinājies skarbi teica* ka pirms kāzām gribot izpildīt savu pienākumu un apmeklēt tēva kapu. Tas visiem likās labi darīts, it īpaši Vanga Zemtura sievai, jo tā pieklājās: Vangs Tīģeris ilgu laiku bija bijis projām un nebija noteiktā laikā gājis ar visu dzimtu uz kapiem pieminēt mirušo.

Bet kaut arī Vangs Tīģeris atcerējās savu pienākumu un pildi ja to, kad vien varēja, šoreiz viņš to atcerējās pa daļai tādēļ, ka viņu bija pārņēmušas skumjas un nemiers, un viņš pats nezināja, kādēļ tas tā bija. Viņš nevarēja dīkā nosēdēt brāļa mājā, nevarēja noskatīties, kā tas priecājās par gaidāmām kāzām; viņam bija grūta sirds, un viņš meklēja iemeslu aiziet no mājas, lai būtu tālāk no visiem, jo šai mājā viņš jutās visiem svešs.

Viņš aizsūtija kareivjus nopirkt papīra mirušo naudu, kvēpināmās zāles un visu, kas mirušiem vajadzīgs, un to visu līdzi paņēmis izjāja no pilsētas, un kareivji šautenēm plecos uz pēdām sekoja viņa zirgam. Tas viņam bija mazs mierinājums, ka ļaudis ielās noskatijās viņā, un lai gan viņa seja bija nekustīga un skatiens uz priekšu vērsts, likās, ka viņš nekā neredzēja un nedzirdēja, — viņš tomēr dzirdēja, kā viņa kareivji pavēloši kliedza:

„Ceļu ģenerālim, ceļu mūsu kungami“

Un redzēdams, kā vienkāršie ļaudis kāpās atpakaļ un spiedās pie sienām un vārtos, Vangs Tīģeris mierinājās apziņā, ka viņš tiem bij ievērojama persona* un viņš saslējās un jāja cēli un lepni.

Tā viņš piejāja pie kapiem zem dateļu palmas, kas tagad bija kļuvusi mezglaina un līka, lai gan toreiz, kad Vang=Lungs bij izraudzijis vietu mirušo glabāšanai, tas bija bijis jauns un stalts koks. Apkārt bija sākušas augt jaunas dateļu palmas, un Vangs Tīģeris, pie kapa nepie-jājis, aiz cienības pret mirušajiem noleca no zirga un lēni soļodams tuvojās šīm palmām, bet viens kareivis palika turot sarkano zirgu, kamēr Vangs Tīģeris aiz godbijības gāja lēni un svinīgi un pie tēva kapa apstājās. Tur viņš trīs reizes paklanijās līdz zemei, un kareivji, kas nesa papīra naudu un kvēpināmās zāles, pienāca klāt un nolika tās uz kapiem: visvairāk Vang-Lungam, tad Vang Lun-ga dēlam, tad Vang-Lunga brālim un atlikumu — Olanei, Vanga Tīģera mātei, ko tas tikai neskaidri atcerējās.

Tad Vangs Tīģeris lēni un svinīgi paspēra dažus soļus uz priekšu, aizdedzināja papīru un kvēpināmās zāles un ceļos nometies paklanijās tikdaudz reizes, cik vajadzēja, pret katru kapu, bet tad mierīgi stāvēja, gremdēdamies domās un skatīdamies, kā dega un pārvērtās pelnos zeltītais un sidrabotais papīrs un kā izplēnēja smaržu zāles, izplatīdamas asu smaržu vēsajā gaisā. Todien nebija ne saules, ne vēja, diena bija pelēka un auksta, kā parasti, kad snieg, un kvēpināmo zāļu vieglie siltie dūmi zilā strūklā pacēlās saltajā gaisā. Kareivji klusēdami gaidija, kad ģenerālis beigs sarunāties ar tēvu, un beidzot Vangs Tīģeris pagriezās, piegāja pie zirga, kāpa seglos un jāja pa to pašu ceļu atpakaļ.

Taču pārdomās gremdējoties viņš nemaz nedomāja par savu tēvu Vang-Lungu. Viņš domāja par sevi, par to, ka pēc viņa nāves neviens nenāks pie viņa kapa un neparādīs tam godu, kādu dēli parāda tēvam, un viņam likās, ka viņš labi darija, ņemdams sievu, un cerība sagaidīt dēlu viņam palīdzēja vieglāk paciest skumjas, kas nomāca viņa sirdi.

Ceļš, pa kuru Vangs Tīģeris^1 jāja, veda garām vecās mājas slieksnim un piedarbam, kas mājai bija pagalma vietā, un pakavu troksni dzirdot no mājas klibodams izskrēja kuprainais jauneklis, kas tur dzīvoja kopā ar Fir-ziķa Ziedu — izskrēja, cik ātri varēja, un apstājās, lai no skatītos kareivjos. Viņš nepazina Vanga Tīģera, pat nezināja, ka Vangs Tīģeris bija viņa tēvocis, un ceļmalā stā-vēdams noskatijās viņā. Lai gan viņam jau bija sešpad-smit gadi un viņš bija gandrīz pieaudzis, augumā viņš nebija lielāks par sešu vai septiņu gadu bērnu, un kupris pa cēlās pār viņa pleciem kā kapuce. Vangs Tīģeris bija pārsteigts viņu redzot un zirgu apturējis jautāja:

„Kas tu esi, un kādēļ tu dzīvo šeit, manā mājā?44

Tad zēns viņu pazina, jo agrāk bija dzirdējis, ka viņam esot tēvocis — ģenerālis, un bieži bija par to domājis, pūlēdamies iztēloties, kāds tas izskati jās, un tagad viņš ķērcošā balsī iesaucās:

„Tad tu esi mans tēvocis?44

Un Vangs Tīģeris, atcerējies, lēni teica, vēl arvien skatīdamies lejup, zēna sejā, kas bijīgi noraudzijās viņā:

„Jā, esmu dzirdējis, ka brālim esot tāds puika kā tu. Savādi, mēs visi esam stipri un taisni, un mans tēvs līdz pat nāvei bija stiprs un taisns^1 vīrs.44

Tad zēns atbildēja vienkārši, it kā sen jau būtu pie tā pieradis, — visu laiku nenovērsdams skatiena no tēvoča un viņa staltā sarkanā zirga:

„Bet mani izmeta no rokām.“

Un viņš sniedzās pēc Vanga Tīģera šautenes, un skum jās iekritušās acis pētoši raudzijās no viņa dīvainās, vecīgās sejas:

„Nekad neesmu turējis rokās ārzemju šauteni — man tā gribētos to mazu brīdi paturēt.44

Kad viņš izstiepa roku, mazu kalsenu un savītušu veca vīra roku, Vangs Tīģeris pēkšņi sajuta žēlumu pret na baga kropli un pasniedza tam šauteni, lai viņš varētu to aptaustīt un apskatīt. Un kamēr viņš gaidija, kad zēns būs apskatijis šauteni, kāds pienāca pie durvīm. Nācēja bija Firziķa Zieds. Vangs Tīģeris viņu tūliņ pazina, jo viņa maz vien bija pārvērtusies, tikai palikusi vēl tievāka nekā agrāk, un viņas seja, vienmēr tik bāla, bija klājusies ar sīku grumbu tīklu, ko tikko varēja manīt bālajā ādā. Bet mati viņai bija tikpat melni un gludi sasukāti kā agrāk. Tad Vangs Tīģeris ļoti pieklājīgi un zemu viņai paklanījās, nenokāpdams no zirga, un Firziķa Zieds tam atbildēja ar vieglu galvas pamājienu un jau gribēja pagriezties un aiziet, kad viņš to uzrunāja:

„Vai muļķīte vēl dzīva, un vai viņa vesela?"

Un Firziķa Zieds atbildēja savā klusajā un maigajā balsī:

„Viņa ir vesela,"

Vangs Tīģeris viņai atkal jautāja:

„Vai tu ikmēneša dabū visu, kas tev pienākas?"

Un viņa atkal atbildēja tai pašā balsī:

„Pateicos, es dabūju visu, kas man pienākas."

Viņa tam atbildēja galvu nodūrusi un zemē skatīda> mās, un atbildējusi tūliņ pagriezās un aizgāja, bet viņš vēl arvien nevarēja novērst acis no tukšā sliegšņa.

Tad viņš negaidot jautāja zēnam:

„Kādēļ viņa valkā tādas drēbes — kā mūķene?" Viņš nevijus bij ievērojis, ka Firziķa Zieda pelēkais ģērbs ap kaklu bija savilkts pēc mūķeņu ģērba parauga.

Zēns atbildēja izklaidīgi, nedomādams, ko runāja, jo visas viņa domas bija pie šautenes, ko tas grozija rokās, maigi to glāstīdams pirkstiem:

„Kad mujķīte mirs, viņa ies klosterī, kas tepat tuvumā, un paliks par mūķeni. Viņa jau tagad nemaz neēd gaļas un zina daudz lūgšanu no galvas, viņa jau tagad ir tikpat kā mūķene. Bet viņa neaizies no pasaulīgās dzīves un nenogriezīs matus, kamēr muļķīte dzīvos, jo vectētiņš viņai licis par to rūpēties."

Vangs Tīģeris brīdi klusēja, juzdams nenoteiktas sāpes, un tad ar nožēlām teica:

„Un ko tu tad darīsi, nabaga kuprainais pērtiķēn?** Un zēns atbildēja:

„Kad viņa aizies klosterī, es iestāšos templī par prie steri; es taču vēl esmu jauns un ilgi dzīvošu, viņa nevar gaidīt tik ilgi, kamēr miršu. Kad palikšu par priesteri, būšu paēdis, bet ja saslimšu — un es bieži slimoju, ar šo nastu, kas man jānes, — viņa varēs mani kopt, jo mēs esam rada/*

To visu zēns teica vienaldzīga balsī, tad viņa balss pārvērtās, un uztraukumā gandrīz raudādams, viņš paska-tijās uz Vangu Tīģeri un iesaucās:

„Jā, man jāpaliek par garīdznieku! Bet man tā gribētos, kaut man būtu taisna mugura — tad es ietu zaldā-tos! Vai tu mani ņemtu, tēvoci?**

Viņa tumšajās iekritušajās acīs uzliesmoja tāda uguns, ka Vangs Tīģeris jutās aizkustināts, un viņš atbildēja līdzjūtīgi, jo viņam bija līdzjūtīga sirds:

„Nabaga zēn, es tevi labprāt pieņemtu, bet kas cits tu vari būt savā tagadējā izskatā, ja ne garīdznieks?"

Un zēns galvu nokāris atbildēja klusā un vājā balsī: „To es zinu.**

Viņš klusēdams pasniedza Vangam Tīģerim šauteni, pagriezās un klibodams aizgāja pāri pagalmam. Un Vangs Tīģeris jāja atpakaļ uz savu kāzu namu.

Vangam Tīģerim bija savādas kāzas. Šoreiz viņš nedega nepacietībā, un nakts un diena viņam bija vienādas. Viņš klusēdams padevās visam un izpildija ceremonijas, izturēdamies cienīgi, kā vienmēr, kamēr tam neuznāca dusmas. Bet tagad mīlestība un dusmas bija vienādi tā ļas viņa mirušai sirdij, un sarkanajā tērpā ģērbtā līgava viņam šķita kā tāla "un neskaidra ēna, gar kuru tam ne bija nekādas daļas. Tādi viņam likās arī viesi, brāļi ar sievām un bērniem, un briesmīgi resnā Lotospuķe, kas balstijās uz Dzeguzes. Bet viņš uz to paskatijās, jo viņa elsa zem savu tauku svara, un Vangs Tīģeris nevarēja nedzirdēt šo skaļo, sēcošo elpu, kad tas piecēlās, lai paklanītos vecākajiem brāļiem un tiem, kas izprecināja līgavu, viesiem un visiem, kuriem tam pieklājības dēj bij jā^ klanas.

, Beidzot ienesa kāzu mielastu, bet viņš tikko varēja pieskarties ēdieniem un visu laiku sēdēja tik bargu seju, ka tad, kad Vangs Zemturis gribēja drusku pajokot, jo kāzās jābūt jautrībai, pat ja vīrietis otrreiz precas, viņa un viesu smiekli ātri apklusa un nogrima klusumā. Viņš neizteica neviena vārda sava kāzu mielasta laikā, un tikai vēlāk, kad pasniedza vīnu, viņš ātri pacēla tasi pie lūpām, it kā būtu izslāpis. Bet vīnu nogaršojis, viņš nolika tasi uz galda un skarbi teica:

„Ja būtu zinājis, ka te nebūs labāka vīna par šo, es būtu atvedis kādu krūku no savas zemes.“

Kad kāzu dienas pagāja, viņš sēdās savā sarkanajā zirgā un jāja atpakaļ, ne reizes neatskatīdamies uz jauno sievu ar kalponi, kas viņam sekoja mūļa pajūgā ar nolab stiem aizkariem. Nē, arī atceļā viņš izturējās tā, kā kad jātu viens, — kareivji sekoja viņa pēdās, un aiz tiem dārdēja rati. Tā Vangs Tīģeris savu jauno sievu pārveda savā apgabalā, un pēc pāris mēnešiem, kad tēva apsardzībā atbrauca otra sieva, viņš pieņēma arī to, jo viņam bija vienalga, cik tam bija sievu, viena vai divas.

Pienāca Jaunais gads un tam līdzi svētki; tad tie pa gāja, un tuvojās laiks, kad zemē var just pirmo pavasara nemieru, kaut arī vēl neredz pavasara zīmju un lapas vēl neplaukst koku zaros. Un tomēr tādas zīmes bija, jo sniegs, kas pelēkās un vēsās’ dienās uzsniga, ilgi neturējās un kusa siltajā vējā, kas brāzmām pūta no dienvidiem, un ziemāji laukos metās zaļāki, kaut arī vēl nelaida jaunus asnus, un zemnieki visur palika rosīgi pēc ziemas bezdarbības un sāka labot kapļus un grābekļus un labāk barot vēršus, gatavojoties lauku darbiem. Ceļmalās dīga nezāles, un visur klejoja bērni, nažiem, vai ja to nebija, smai* liem skārda vai koka gabaliem izrakdami svaigos dzinu* mus ēdienam.

Arī ģenerāļu ziemas nometnē modās rosība, un kareivji staipijās, ielocīdami locekļus, apnikuši kauliņu spēli, ķildas un dīko klejošanu pa pilsētām, kur tie bija novie toti, un gudroja, ko tiem solija jaunais karš pavasarī, un visi cerēja, ka tuvākais priekšnieks kritīs un varēs tikt tā vietā.

Arī Vangs Tīģeris sapņoja par turpmākajiem darbiem. Jā, viņam bija savs plans, kas nebija peļams, un tagad viņš varēja par to domāt, jo mīlestība, kas to bija moci jusi un plosījusi, bija mirusi. Un ja arī ne mirusi, tad kaut kur dziļi paglabāta, un ja tam uzmācās atmiņas, viņš gāja pie kādas no savām sievām, un ja viņa miesu pārņēma gurdenums, viņš dzēra daudz vīna, lai tanī mostos spars.

Taisnīgs cilvēks būdams, viņš neizrādi ja vienai sievai vairāk labvēlības kā otrai, lai gan tās bija tik dažādas — viena mācīta, smalka, kas varēja patikt ar savu vienkāršo un lēno izturēšanos, otra drusku neveikla, bet tomēr kriet na sieviete ar labu sirdi. Vislielākais trūkums viņai bija melnie zobi un smirdošā elpa, ko juta, tiklīdz tai tuvojās. Bet Vangs Tīģeris priecājās; ka viņa sievas neķildojās sa vā starpā. Bez šaubām, tas bij arī viņa paša nopelns, jo viņš bija taisnīgs un gāja pie tām pēc kārtas, un patiesību sakot viņa acīs tās abas bija vienādas un abas gluži vienaldzīgas.

Bet viņam vairs nebij jāguļ vienam, ja viņš to negribēja. Tuva viņam nebija ne viena, ne otra; viņš gāja pie tām augstprātīgi un tikai vienā nolūkā, un nekad ar tām nerunāja: vairs nebija tās sirsnības, kāda to bija saisti-jusi ar mirēju, un nekad viņš tām neatdeva sevi visu.

Reizēm viņš domāja par to, kādēļ nevarēja pret visām sievietēm just vienu un to pašu, un ar skumjām sev teica, ka mirēja nekad nebija bijusi īsti sirsnīga pret viņu, pat tad, kad tā bija kaislīga, kā pērkama sieviete, jo arī tai laikā viņa sirdī bija glabājusi ļaunus nolūkus pret viņu. Tā domādams, Vangs Tīģeris atkal ieslēdzās sevī un aizzīmogoja sirdi, un sievas viņam bija tikai miesas nemiera remdēšanai. Viņa godkārību uzturēja jauna cerība, un šī cerība tam rādija jaunu gaismu: ka viena no abām sievām tam dos dēlu. Un cerībās uz dēlu Vangs Tīģeris atkal sā= ka sapņot par slavu un apņēmās vēl šai pavasari iet karā, lai tas būtu kur būdams, iegūt varu un jaunus plašus ap* gabalus, un viņam likās, ka uzvara jau bija viņa pusē.

XXII

Kad pienāca pavasaris un baltie ķiršu koki un bāli sārtie ziedošie firziķu koki gulēja zaļajā zemē kā viegli mākoņi, Vangs Tīģeris sasauca savus uzticamos vīrus ka* ra apspriedē, un viņi nolēma gaidīt laiku. Pirmkārt, bij jāgaida, kad sāksies ziemeļu un dienvidu ģenerāļu karš, jo rudenī līgtais miers bija nepastāvīgs un tikko turējās — tas bija tikai pamiers ziemas laikam, kad sniega, vēja un dubļu dēļ nevienam negribējās karot. Bez tam, ziemeļu un dienvidu karavadoņi bija tik dažādi — vieni liela au* guma, neveikli un nikni, otri mazi un viltīgi, ļauni, blēdīgi, — ka ar tādu rakstura starpību un valodas dažādību tiem nebija viegli līgt mieru uz ilgu laiku. Otra lieta bija tā, ka Vangs Tīģeris un viņa uzticības vīri gaidija atpa* kaļ spiegus, ko tas bij izsūtijis jau gada sākumā. Un gaidot Vangs Tīģeris apspriedās ar saviem uzticības vīriem, kādus apgabalus varētu pievienot tiem, kas viņiem jau bija, lai tā paplašinātu savas varas robežas.

Viņi noturēja apspriedi lielajā istabā, ko Vangs Tīģeris bija paņēmis savām vajadzībām, un tur viņi sēdēja pēc vecākuma, un Vanags teica:

„Uz ziemeļiem nevaram iet, jo mēs esam ziemeļu sa* biedrotie.**

Arī Miesnieks sāka skaļi runāt, jo viņam bija para* dūms runāt vienmēr, kad runāja Vanags, viņš atsaucās tā vārdiem kā atbalss, jo negribēja, ka Vanagu uzskata par gudrāku nekā viņu, lai gan viņam nebija viegli pa* teikt kaut ko jaunu, ko Vanags vēl nebija pateicis.

„Jā, un bez tam zeme tur ļoti nabadzīga un neauglīga, cūkas tik vājas un panīkušas, ka tās nemaz nav vērts kaut. Esmu šīs cūkas redzējis un varu zvērēt, muguras, tām tik asas, kā līkas izkaptis, un sivēnus tām var izskai*

tīt jau pirms atnešanās. Tā nav tāda zeme, kuras dēļ vērts karot."

Bet Vangs Tīģeris domīgi teica:

„Bet uz dienvidiem mēs arī nevaram iet, jo tur man būtu jākaro ar savējiem, tur mana tēva radi, un nav viegli savējiem uzlikt nodokļus."

Vīrs ar zaķa lūpu maz runāja, un vienmēr tikai pēc tam, kad citi bij izteikuši savas domas, un arī tagad viņš pagaidīja savu kārtu un teica:

„Ir vēl kāds apgabals — kādreiz tā bija mana dzimtene, bet tagad man tā vienaldzīga; tā ir dienvidaustru-mos, starp jūru un šo apgabalu; tā ir ļoti bagāta zeme, un ar vienu malu piekļaujas jūrai. Tas ir plašs apgabals gar upi, kas ietek jūrā, un zeme tur laba, daudz lauku, lēzenu kalnu grēda un zivīm bagāta upe. Tur ir tikai viena liela pilsēta, galvenā tai apgabalā, bet toties daudz ciemu un tirgus vietu, un ļaudis tur ir taupīgi un dzīvo bagāti."

Vangs Tīģeris noklausījās un tad teica:

„Jā, bet tādai bagātai zemei droši vien jau būs savs karakungs. Kas viņš ir?"

Tad uzticamais vīrs minēja kādu, kas agrāk bija bijis laupītāju virsnieks un tikai pērn pievienojies dienvidu armijai. Viņa vārdu dzirdot Vangs tūliņ nolēma iet cīņā ar šo laupītāju; viņš vēl līdz šai dienai nebij aizmirsis naidu pret dienvidniekiem, nebij aizmirsis, cik negaršīgi bija viņu mīksti vārītie rīsi un piparotie ēdieni: cilvēkam ar stipriem zobiem tur nebija ko ēst, un savas jaunības ienīstos gadus atcerēdamies, viņš iesaucās:

„Taisni tāda vieta un tāds vīrs, kādu mums vajag! Šis karagājiens paplašinās manas varas robežas, un bez tam tas labi saderas ar lielā kara mērķiem!"

Tik ātri viņi izlēma šo lietu, un Vangs Tīģeris uzsauca apkalpotājam, lai atnes vīnu, un kad visi bij iedzēruši, viņš pavēlēja, lai kareivji gatavojas gājienam un dodas ceļā, tiklīdz būs pārnākuši pirmie izlūki ar ziņām, kāds karš šogad gatavojas. Tad uzticamie vīri piecēlās, pakla-nijās un gāja izpildīt viņa pavēli. Kad citi bij aizgājuši, Vanags vēl palika; Vangam Tīģerim pie auss pieliecies, viņš čukstēja, un viņa balss skanēja skarbi un karstā elpa dedzināja Vanga Tīģera vaigu:

„Pēc kaujas kareivjiem jāļauj dažas dienas laupīt, kā visur parasts, jo viņi kurn un žēlojas, ka tu viņus turot pārāk stingri un neļaujot darīt to, ko ļaujot visi citi kara-kungi. Viņi necīnīsies, ja tu viņiem neļausi laupīt/4

Vangs Tīģeris iekoda cietajās melnajās ūsās, ko tas bij uzaudzējis, un zinādams^ ka Vanagam taisnība, negribot noteica:

„Nu, ko lai dara, saki, ka pēc uzvaras došu trīs dienas, bet ne vairāk/4

Vanags aizgāja ļoti apmierināts, bet Vangs Tīģeris ilgi sēdēja saīdzis, jo nevarēja ciest, ka aplaupija vienkāršos iedzīvotājus, bet ko viņš varēja darīt, ja kareivji bez šīs algas negribēja riskēt ar savu dzīvību? Un kaut arī viņš tam bija piekritis, viņš ilgi nejutās omulīgi, jo viņa acu priekšā tēlojās tautas ciešanu ainas un viņš sevi no lādēja par to, ka viņa sirds bija par mīkstu amatam, ko tas bij izvēlējies. Viņš gribēja būt ciets un pūlējās sev iestāstīt, ka visvairāk cietīs bagātnieki, jo nabagiem nav ko zaudēt, bet bagātnieki tādēļ neizputēs. Viņš kaunējās sava vājuma un ne par ko pasaulē nebūtu to izrādijis ka reivjiem, jo tad viņi to nicinātu.

Tad cits pēc cita pārnāca spiegi, un visi pēc kārtas ģenerālim ziņoja, ka karš gan vēl neesot pieteikts, bet ziemeļu un dienvidu ģenerāļi ārzemēs iepērkot ieročus, un karš katrā ziņā būšot, jo visur pulcinot un papildinot karaspēku. To dzirdot Vangs Tīģeris nolēma ilgāk vairs neatlikt nodomāto karagājienu un tai pašā dienā pavēlēja saviem ļaudīm sapulcēties laukā aiz pilsētas vārtiem, jo kareivju bija tik daudz, ka pilsētā tiem visiem nebija vietas, un izjāja pie tiem savā staltajā sarkanajā zirgā ar miesassargu aizmugurē, bet viņam pa labi jāja bakurē-tainais brāļa dēls, ne vairs ar ēzeli, bet labā zirgā, jo Vangs Tīģeris viņu bija paaugstinājis. Vangs Tīģeris pats sēdēja taisni un ļoti lepni, un visi kareivji klusēdami noskatījās viņā, jo tik skaistu karavīru reti gadijās redzēt, bet ar kuplajām bargajām uzacīm un ūsām, kas tam ta=

gad nokārās pār virslūpu, viņš izskatijās vecāks par saviem četrdesmit gadiem. Brīdi viņš kā sastindzis stāvēja kareivju priekšā, Jaudams tiem sevi apskatīt, tad pērkona balsī sāka runāt, griezdamies pie visiem saviem ļaudīm:

„Kareivji un varoņi! Pēc sešām dienām mēs iesim uz dienvidaustrumiem un ieņemsim to apgabalu. Tur bagāta un auglīga zeme upes un jūras krastā, un ko es tur iegūšu, to es dalīšu ar jums. Jums jāsadalas divās nodaļās manu palīgu vadībā, un Vanags jūs vedīs no austrumiem, bet Miesnieks no rietumiem. Es pats ar pieciem tūkstošiem labāko kareivju gaidīšu ziemeļos, un kad jūs no divām pusēm uzbruksiet un ielenksiet pilsētu, kas tā apgabala vidū, es ielauzīšos un sadragāšu pēdējo pretestību. Tur ir karakungs, bet tas ir vienkāršs laupītāju virsnieks, un jūs jau man esat pierādijuši, kā protat tikt galā ar laupītājiem, mani krietnie karavīri!"

Tad viņš vēl piebilda, ļoti nelabprāt, lai gan jau agrāk bija tam gatavojies un pūlējies nocietināt sirdi:

„Ja jūs uzvarēsiet, pilsēta trīs dienas būs jūsu varā. Bet ceturtās dienas rītā jūsu varai būs beigas. Kas neieradīsies taures signālu dzirdot — es likšu pūst taures, lai jūs visi dzirdētu, — to es nokaušu. Es nebaidos mirt un nebaidos nokaut. Tāda mana pavēle. Jūs to dzirdējāt!"

Tad ļaudis sāka kliegt un nemierīgi sakustējās, un tiklīdz Vangs Tīģeris aizjāja, viņi steigā un nepacietībā sāka gatavoties kara gājienam; katrs apskatija savus ieročus, tīrija un spodrināja tos un skaitija lodes. Tolaik daudzi kareivji piekopa maiņas tirdzniecību ar lodēm, un kas bija kārs uz vīnu vai pērkamām sievietēm, tas maksāja ar lodēm par to, ko gribēja dabūt.

Sestās dienas rītā Vangs Tīģeris izveda savu vareno karaspēku no pilsētas. Taču mazāko daļu viņš atstāja pilsētā, un iegājis pie vecā pārvaldnieka, kas tagad bija tik vājš, ka vairs nevarēja piecelties no gultas, Vangs Tīģeris vecajam vīram teica, ka atstāšot karaspēku, kas to sargāšot. Pārvaldnieks nedroši un laipni pateicās, labi zinādams, ka īstenībā karaspēks atstāts viņa paša apsardzībai. Bet šā karaspēka priekšgalā bija vīrs ar zaķa lūpu,

un viņa uzdevums nebija viegls, jo kareivji bija neapmierināti, ka tos atstāja mājās, un Vangam Tīģerim bij jaap sola tiem izmaksāt vairāk sidraba nekā tiem parasti pie nācās, un bez tam nākamreiz viņus vest karā. Tā viņi pa daļai apmierinājās, vai vismaz izlikās apmierinājušies.

Tad Vangs Tīģeris savas armijas priekšgalā izjāja no pilsētas, pavēlēdams pilsoņiem paziņot, ka aiziet karot ar ienaidnieku, kas ielauzies no dienvidiem viņu apgabalā, un pilsētnieki izbijās un gribēja tam izpatikt, tirgoņu ģilde atnesa naudas balvu un daudzi no tiem pilsoņiem, kas bij iznākuši izvadīt no pilsētas aizejošo karaspēku, pa lika noskatīties, kā pacēla Vanga Tīģera karogu un tā priekšā ziedoja kautu cūku un kvēpināmās zāles, lai smai dītu kara laime.

Beidzis, Vangs Tīģeris nopietni devās ceļā; lai karotu, viņam vajadzēja nevien kareivju un ieroču, bez tiem viņš veda līdzi arī daudz sidraba, jo viņš bija pārāk gudrs un piedzīvojis karavadonis, lai tūliņ sāktu kara darbību, viņš gribēja vest sarunas un nogaidīt, vai nevar ko pa nākt ar sidrabu. Un ja sidrabs sākumā būtu nederīgs, tas varēja noderēt beigās, par to varēja uzpirkt cilvēku, kas viņiem atvērtu pilsētas vārtus.

Bija pavasara vidus, un kvieši, kas jau bija paauguši divu pēdu garumā un laida vārpas, veselām jūdzēm klāja laukus, un Vangs Tīģeris laukiem garām jādams ļāva ska tienam klīst zaļajā tālē. Viņš lepojās ar šīs zemes skai stumu un auglību, jo viņš to valdija un mīlēja, kā ķēniņš var mīlēt savu valsti. Bet viņš bija gudrs un tās skaistu mu vērodams apdomāja, vai nevarēja ievest kādu jaunu nodokli, kas palīdzētu uzturēt lielo armiju un papildinātu viņa paša līdzekļus.

Tā viņš izjāja pāri sava apgabala robežām, un kad bija pagājis tik tālu uz dienvidiem, ka jau sastapa granat koku birzis, kur pelēkos līkos zaros jau plauka sīki lies maini ziedi un lapas, kas plaukst vēlu, kad visi citi koki jau salapojuši, viņš noprata, ka bij iegājis jaunā zemē. Viņš vēroja apkārtni un gribēja zināt, kas tā par zemi, un viņš redzēja visapkārt auglīgus labi iekoptus laukus, trek-mis lopus un tuklus bērnus, un par to visu viņam bija prieks. Bet kad viņš ar saviem ļaudīm jāja garām, zem nieki, kas strādāja laukā, viņus pavadija drūmiem skatie niem, un sievietes, kas tikko bija tērzējušas un smējušās, savā starpā tenkodamas, pēkšņi apklusa, nobālēja un no skatijās viņos, un daža laba māte ar roku aizklāja bērnam acis. Un ja kareivji uzvilka kādu dziesmu, ko tie gājiena laikā bieži darija, zemnieki laukos tos skaļi lamāja, ka tie traucējot viņu zemes mieru. Pat suņi izskrēja no ciemiem, lai nikni uzbruktu svešniekiem, bet tik milzīgu pulku re dzot, bailīgi astes ierāvuši kāpās atpakaļ. Reizēm vērsis atrāvās no saites, karaspēka soļu dunoņu dzirdot, un aiz skrēja ko kājas nesa, bet arklā iejūgti vērši dažreiz aizrā-va līdzi arklu un arāju. Kareivji skaļi smējās, bet ja Vangs Tīģeris to redzēja, viņš apstājās un pagaidi ja, ka mēr zemnieks noķēra vērsi.

Pilsētās un ciemos iedzīvotāji drūmi klusēja, kad ka reivji ar troksni un smiekliem ielauzās pa vārtiem, pra* sīdami tēju, vīnu, gaļu un maizi, un veikalnieki drūmi no’ skatijās viņos aiz letes stāvēdami, jo baidi jās, ka tie izva= zās preces un nemaksās, bet daži aizvēra veikalu koka slē* ģus, it kā jau būtu vakars. Bet Vangs Tīģeris jau ie= priekš bija pavēlējis ļaudīm nekā neņemt par velti un izsniedzis tiem naudu gadījumam, ja tiem būtu jāpērk pārtika. Taču viņš zināja, ka pat vislabākajam karavadonim grūti tikt galā ar daudziem tūkstošiem nevaidamu vīru, un lai gan viņš uzlika virsniekiem atbildību par visu, kas notika, viņš tomēr paredzēja, ka kareivji nodarTs ne mazumu ļauna* un viņam atlika tikai piedraudēt: „Ja es ko dzirdēšu, es jūs nogalināšu!" Viņš cerēja, ka ļaudis viņam paši paklausīs, un centās nedzirdēt gluži visu, kas dažkārt sasniedza viņa ausis.

Bet Vangs Tīģeris tomēr kaut ko izdomāja, lai kaut cik varētu savaldīt savus ļaudis. Kādā pilsētā ieejot, viņš tos atstāja nomalēs un tikai dažu simtu pavadībā gāja meklēt visbagātāko pilsētas tirgoni. To uzmeklējis, viņš lika pasaukt pārējos tirgoņus un gaidija tos pirmā bagāt nieka veikalā. Kad visi izbijušies, bet tomēr laipni, iera* dās pie viņa, Vangs Tīģeris tikpat laipni griezās pie tiem un sacija:

„Nebaidieties, ka es jūs spaidīšu vai ņemšu to, kas man nepienākas. Tiesa, pilsētas nomalēs man ir daudzi tūkstoši kareivju, bet ja jūs man taisnīgi atlīdzināsiet šā karagājiena izdevumus, es savus ļaudis vedīšu tālāk, un mēs te nepaliksim ilgāk kā vienu nakti.“

Tad tirgotāji, bāli un bailēs drebēdami, izbīdija savu uzticības vīru un tas stomīdamies minēja kādu summu un Vangs Tīģeris zināja, ka tā bija vismazākā, ko varēja pie dāvāt, un vēsi pasmīnēja, bet smīnēdams savilka uzacis un teica:

„Redzu, ka jums bagāti veikali, jūs tirgojaties ar eļļu, labību, zīdu un vadmalu, un ļaudis te paēduši un labi ģēr bušies, un ielas jums skaistas. Vai jūsu pilsēta tik maza un nabadzīga? Jums pašiem būtu kauns maksāt tik maz!*4

Tā viņš laipniem vārdiem lika summu paaugstināt, un nekad rupji nedraudēja, kā citi karavadoņi mēdza da rīt, un nekliedza, ka atļaus kareivjiem izlaupīt pilsētu, ja viņam nemaksās tik un tik. Nē, Vangs Tīģeris ne kad nelietoja varu un vienmēr teica, ka ar šiem ļaudīm jādzīvo saticīgi un nav jāprasa vairāk nekā tie var dot. Un beigās viņa laipnība nesa augļus: viņš dabūja prasīto, un tirgotāji priecājās, ka tik viegli bija tikuši vaļā no viņa bandām.

Tā Vangs Tīģeris veda savus ļaudis uz dienvidaustru miem, uz jūras piekrasti, un kādā pilsētā apstājoties ik reiz saņēma no tirgotājiem naudu, bet nākamā rītā aiz gāja tālāk, un iedzīvotāji par to priecājās. Bet nabadzi gos ciemos un mazās sādžās Vangs Tīģeris neņēma nekā, ja daudz, tad drusku pārtikas, bet arī ne vairāk kā vaja dzēja.

Septiņas dienas un septiņas naktis Vangs Tīģeris ve da savus ļaudis, un tai laikā palika vēl bagātāks nekā ie priekš, jo visur saņēma naudu, un viņa kareivji bija prie cīgi, labi paēduši un cerību pilni. Septītā dienā viņam vēl atlika nepilnas dienas gājiens līdz pilsētai, ko tas bija nolēmis ieņemt, jo šī pilsēta bija visa apgabala sirds, un

Vangs Tīģēris uzjāja nelielā kalnā, no kura to varēja pār redzēt. Mūriem apjozta, tā gulēja kā dārgakmens līdzenu zaļu lauku vidū, un Vanga Tīģera sirds iepukstējās straujāk, redzot, cik skaisti pilsēta gulēja zem skaidrās debess. Tur tecēja arī upe, par kuru tam bija stāstīts; dienvidu pilsētas vārti izgāja uz upi, un pati pilsēta bija kā pērle, kas karājas sidraba saitē. Tad Vangs Tīģeris lielā steigā sūtija vēstnešus uz pilsētu un lika pilsētas pārvaldītājam karavadonim ziņot, ka viņš, Vangs Tīģeris, ieradies no ziemeļiem, lai atbrīvotu pilsētu no laupītāja, un ja tas ne vēlas saņemt zināmu atkāpšanos naudu un labprātīgi aiziet, tad viņš, Vangs Tīģeris, uzbrukšot pilsētai ar tūkstoš tūkstošiem varonīgu un labi bruņotu vīru.

Bet tās pilsētas karakungs bija vecs drošsirdīgs laupītājs, tik melns un neglīts, ka ļaudis to bij iesaukuši par Liu Vārtudievu, pēc tā briesmīgā melnā dieva, kas vien* mēr stāv uz tempļu pirmajiem vārtiem un apsargā ieeju. Dzirdēdams Vanga Tīģera sūtņu pārdrošo valodu, viņš no» skaitās un dusmās pat neatrada vārdus atbildei un tikai rēca, bet tad, savaldījies, atbildēja tā:

„Ejiet un sakiet savam kungam, lai karo, ja patīk. Kas no viņa baidas, es nekad neesmu dzirdējis par šo suni, kas saucas Vanga Tīģera vārdā!“

Sūtņi atgriezās un paklausīgi atkārtoja Vangam Tīģerim šos vārdus; tad viņš savukārt ļoti noskaitās un klusībā jutās apvainots, ka šis karavadonis pat nebija dzirdējis Vanga Tīģera vārdu, un raizējās, vai tik nebija neievērojamāks kā tam likās. Bet to viņš neizrādija, viņš grieza zobus, kožļāja melnās ūsas, un vēl tai pašā dienā kareivji pēc Vanga Tīģera pavēles tuvojās pilsētai un apmetās ap to nometnē. Bet vārti viņiem bija slēgti un pilsētā ieiet viņi nevarēja, tādēļ Vangs Tīģeris lika saviem ļaudīm iekārtot nometni līdz rītausmai un celt teltis gar pilsētas valni, lai tie varētu novērot, ko ienaidnieki darija, un visu tam paziņot.

Citu rītu Vangs Tīģeris piecēlās agrāk par citiem un pamodināja savu miesassargu. Un drīz tauru un bungu skaņas sasauca kopā visus viņa ļaudis. Bet kad tie bija sapulcējušies, Vangs Tīģeris pavēlēja sagatavoties ikbrīdi pēc viņa sauciena doties kaujā, kaut arī šis sauciens būtu jāgaida pāris mēnešus. Tad viņš ar saviem miesassar» giem uzkāpa kalnā, ko varēja redzēt pilsētas austrumos; tur stāvēja veca pagoda, un viņš uzkāpa tanī, atstājis vī rus lejā par sargiem un par biedinājumu vecajiem prieste* riem, kas templī dzīvoja; viņš redzēja, ka pilsētā, lai gan tā nebija liela un iedzīvotāju tanī nevarēja būt vairāk par piecdesmit tūkstošiem, bija glīti celtas mājas ar kārniņu jumtiem, kas atgādināja zivs zvīņas. Viņš nokāpa lejā pie saviem vīriem un veda tos pāri grāvim, bet no augsta jiem pilsētas mūriem sāka birt ložu krusa, un Vangs Tī ģeris steidzīgi atkāpās.

Vangam Tīģerim cits nekas neatlika kā gaidīt, un viņš sasauca apspriedē savus virsniekus, un tie viņam ie teica pilsētu aplenkt; aplenkšanas bija drošāka par kauju, jo bez ēšanas ļaudis nevar dzīvot.

Vangam Tīģerim tas likās prātīgi, jo tagad uzbrūkot daudzi viņa kareivji kristu, arī vārti bija ļoti stipri un baļķi tik cieši apkalti dzelzīm, ka Vangs Tīģeris nezināja, ko ar tiem iesākt. Bez tam, ja vārtus dienu pēc dienas ap^ sargātu tā ka pilsētā nevarētu ievest pārtiku, tad pretnie kam pēc mēneša vai pāris mēnešiem bij jāpadodas; tur pretī, ja kauju sāktu tagad, kad ienaidnieka kareivji bija spēcīgi un labi paēduši, nevarēja skaidri zināt, kas uzva rētu. Tā sprieda Vangs Tīģeris, un viņam likās labāk no gaidīt un sākt kauju tad, kad uzvara būs droša.

Tādēļ viņš pavēlēja saviem kareivjiem apsargāt pilsē tas mūrus, bet pašiem turēties tālāk, lai lodes tos neķertu, bet nekāda ļaunuma nenodarijušas kristu pilsētas grāvī.

Kareivji ielenca mūrus, un neviens nevarēja pilsētā ne ieiet, ne iziet, bet Vanga Tīģera karaspēks pārtika no zemes ražojumiem; viņi ēda vistas, saknes, augļus un graudus, kas zemniekiem bija, un tā kā viņi maksāja par visu, ko tie ņēma, zemnieki nesacēlās pret tiem un Vanga Tīģera kareivji bija ļoti labi paēduši. Drīz pienāca vasa* ra, zeme bij auglīga un vasara padevās ražīga, jo gads tai apvidū nebija ne pārāk sauss, ne pārāk lietains, lai gan runāja, ka rietumos, aiz kalniem, lietus nemaz neesot lijis un tur būšot bads. To dzirdot Vangs Tīģeris nodomāja, ka liktenis atkal viņam palīdzēja, jo šeit visa bija diezgan.

Tā pagāja mēnesis un vairāk, un Vangs Tīģeris dienu pēc dienas gaidija savā teltī, bet neviens neiznāca no ie lenktās pilsētas. Viņš gaidija vēl divdesmit dienas, un viņa pacietība bija galā, un kareivjiem arī bij apnicis gaidīt, bet ienaidnieks bija tikpat stūrgalvīgs kā agrāk, un ja viņi gāja pāri grāvim, no pilsētas mūriem tūliņ sāka šaut. Vangs Tīģeris ļoti brīni jās par to un dusmās teica:

„Ko viņi tur ēd? Un kā viņiem vēl pietiek spēka no turēt ieročus!"

Bet Vanags, kas stāvēja blakus, nospļāvās sajūsmā par ienaidnieka varonību un muti ar delnu slaucīdams teica:

„Tagad viņi droši vien apēduši suņus, kaķus un visus dzīvniekus, pat žurkas, kas dzīvo viņu mājās."

Tā pagāja diena pēc dienas un aplenktā pilsēta nerā-dija nekādas dzīvības zīmes līdz pat tam laikam, kad otrs vasaras mēnesis tuvojās beigām. Un tad kādu rītu Vangs Tīģeris izgāja no telts, kā katru rītu mēdza iziet, lai pa-skatītos, vai kas nebija mainījies, un viņš ieraudzija, ka virs ziemeļu vārtiem, pret kuriem bij uzcelta viņa nomet ne, plīvoja balts karogs. Nepacietībā degdams, viņš pa vēlēja kādam no saviem kareivjiem arī pacelt baltu ka rogu un līksmoja domādams, ka aplenkuma laikam pienācis gals.

Tad ziemeļu vārti drusku pavērās, tikai tikdaudz, lai izlaistu vienu cilvēku, un atkal aizvērās, un varēja dzirdēt, kā čīkstēja dzelzs bultas. Vangs Tīģeris elpu aiztu rējis skatijās no grāvja otras malas, kur atradās viņa nometne, un redzēja, ka pie viņa, bambuka kārts galā baltu karogu nesdams, lēni nāca kāds cilvēks- Tad Vangs Tīģeris lika kareivjiem nostāties rindā, pats nostājās savā vietā aiz tiem un gaidija vēstnesi, un tas pienāca tik tuvu, ka viņa balsi varēja dzirdēt, un sauca:

„Es nāku runāt par mieru, mēs tev dosim naudu, at= dosim visu, kas mums ir, ja tu aiziesi no šejienes ar mieru/4

Tad Vangs Tīģeris neskanīgi iesmējās un zobgalīgi teica:

„Vai tu domā, ka es nācu tik tālu ceļu tikai naudas dēj? Naudu varu dabūt arī savā zemē! Nē, jūsu priekš* niekam jāpadodas, jo man vajadzīga šī pilsēta un šis ap* gabals! Es to gribu iegūt/4

Tad vēstnesis atspiedās uz bambuka nūjas, dzijās bē* dās paskatijās uz Vangu Tīģeri un lūgdamies teica:

„Apžēlojies un ved projām savus Jaudis!44

Un viņš krita pie zemes Vanga Tīģera priekšā.

Bet Vangs Tīģeris juta, ka viņā modās dusmas, kā vienmēr, kad tam spītēja, un viņš iekarsis kliedza:

„Es neiešu projām, kamēr šī zeme nebūs mana!44

Tad vēstnesis piecēlās un lepni galvu pacēlis atbil* dēja:

„Nu, tad paliec te visu mūžu, mēs izturēsim aplen* kurnu!44 Un vairāk ne vārda neteicis, viņš pagriezās uz pilsētas vārtu pusi.

Tad Vangs Tīģeris juta, ka viņā kā senāk modās lie* las dusmas, un brīnijās, kā viņa nekaunīgais ienaidnieks varēja sūtīt tik nepieklājīgu vēstnesi, kas pat neievēroja parastās laipnības formas, un klusībā nodomāja, ka tik nekaunīga jaunekļa nekad nebija redzējis; un jo vairāk viņš domāja, jo vairāk noskaitās, un gandrīz bez nolūka lielā niknumā pavēlēja kādam kareivim:

„Ņem šauteni un nošauj viņu!44

Kareivis tūliņ paklausija, un šāviens ķēra mērķi, jau neklis pakrita uz šaurā tilta, pārvēlās pār grāvi, karogs iekrita ūdenī, un kad kārts lēni uzpeldēja virspusē, baltais karogs bija samircis stāvošajā ūdenī.

Vangs Tīģeris pavēlēja saviem vīriem skriet un at nest kritušo. Un viņi skrēja ātri, baidīdamies, ka no mūriem nesāk šaut; bet neatskanēja neviens šāviens, un Vangs brīnijās domādams, ko tas varēja nozīmēt. Bet kad atnesa nošauto un tas gulēja viņa priekšā, sārtums ātri pazuda viņa sejā un Vangs Tīģeris vēl vairāk izbrīnijās par to, ka jauneklis nebija badā panīcis. Vangs Tīģeris gribēja viņu labāk apskatīt un lika novilkt drēbes; izrādi* jās, ka kritušais nebija resns, bet ari ne vājš, un varēja redzēt, ka viņš bija samērā labi paēdis.

Tas Vangu Tīģeri tā pārsteidza, ka viņš apjucis ie* saucās:

„Bet šis cilvēks ir labās miesās! Ko viņi tur ēd, ja var tik ilgi turēties un nepadoties?" Un viņš lādēdamies teica:

„Nu, es arī varu te sēdēt visu mūžu, tāpat kā viņi!"

Un viņš niknumā pavēlēja, lai kareivji no šīs dienas sev nekā neliedz, un redzot, ka tie ņēma preces no priekš* pilsētas iedzīvotājiem vai no ciema zemniekiem, viņš tos neatturēja kā agrāk, un kad zemnieks nāca žēloties vai kāds sūdzējās par kareivjiem, ka tie ejot svešās mājās un darot neatļautas lietas, Vangs Tīģeris drūmi_ teica:

„Jūs paši esat labi — jūs slepeni sūtat pārtiku pilsētā, jo ko gan viņi citādi tur ēstu tik ilgu laiku?"

Bet zemnieki zvērēja, ka tie nekā nesūtot, un viens žēlabaini piebilda:

„Vai mums nav vienalga, kas pār mums valda, un vai tu domā, ka mēs mīlam šo veco laupītāju, kas mūs žņau dza ar nodokļiem un gandrīz lika mums mirt badu? Kungs, ja tu būsi mums žēlīgs un atturēsi savus ļaudis no jauniem darbiem, mēs tikai priecāsimies, ja tu stāsies viņa vietā."

Bet Vangs Tīģeris tomēr palika arvien drūmāks, jo vasara tuvojās beigām, lādēja mušu miriadus, kas lidoja ap kareivju netīrumiem nometnes apkārtnē, un moskitus, kas cēlās no kanala sastāvējušā ūdens, un sapīcis atcerē* jās to pilsētu, kur tas dzīvoja un kur viņu. gaidija abas sievas, un savā pastāvīgajā sašutumā vairs nebija tik žēl* sirdīgs kā agrāk; viņa kareivji palaidās, un viņš tos vairs tā neturēja grožos.

Karstajā gada laikā nakts bija ļoti spiedīga un mēness gaiši spīdēja, un Vangs Tīģeris vēsumu meklēdams un nevarēdams aizmigt pastaigājās savas telts priekšā. Viņš staigāja viens, ja neskaitija miesassargu, kas žāvādamies soļoja tam pakaļ. Kā vienmēr, Vangs Tīģeris nenolaida acis no pilsētas mūriem, un tie pacēlās melni mēness gai* smā un likās nesagraujami. Un šais mūros skatīdamies, viņš atkal noskaitās — tiesa, dusmas viņā nekad nenori* ma šais dienās, — niknumā zvērēja, ka katrs cilvēks un pat katrs bērns šai pilsētā cietīs par grūtībām, ko šis karš viņam sagādāja. Tai brīdī viņš pamanija kustīgu planku* mu uz tumšā mūra, kas bija melnāks par mūri un lēni slīdēja uz leju. Viņš apstājās un ieskati jās. Sākumā viņš neticēja savām acīm, bet jo ilgāk skatijās, jo skaidrāk re* dzēja, kaut ko mazu un tumšu, kas kā vēzis līda starp ma zajiem pusnokaltušajiem kokiem, kas bija laiduši saknes vecajos mūros un valnī. Beidzot, viņš ieraudzija, ka tas bija cilvēks. Jā, cilvēks laidās lejā, noleca zemē un iz nāca mēness gaismā, un Vangs Tīģeris redzēja, ka tas māja ar baltu lupatu.

Tad Vangs Tīģeris pavēlēja kādam kareivim iet tam pretī ar baltu karogu un atvest pie viņa šo vīru, bet pats stāvēja un gaidija, piepūlēdams acis un cenzdamies izpētīt, kas šis cilvēks bija. Kad to atveda, viņš krita Vangam Tīģerim pie kājām un sita saivu pret zemi, žēlastības lūg damies. Bet Vangs Tīģeris uzsauca:

„Paceliet viņu kājās un ļaujiet man viņu apskatīt!"

Divi kareivji pagāja uz priekšu un pacēla vīru no ze mes, un Vangs Tīģeris to apskatija, un skatoties tā noskai tās, ka kaklā tam iespiedās kamols, jo šis cilvēks arī ne bija badā panīcis. Jā, viņš bija kalsens, tumšādains un sauss, bet ne badā pamiris, un Vangs Tīģeris ierēcās:

„Vai tu nāci man teikt, ka pilsēta padodas?"

Un vīrs atbildēja:

„Nē, priekšnieks vēl negrib padoties, viņam vēl ir pārtika, un mums, saviem tuvākajiem palīgiem, ikdienas dod ēst. Tiesa, tauta mirst badā, bet kas par to! Mēs vēl noturēsimies, kamēr no dienvidiem ieradīsies palīgspēki, jo mēs slepeni aizsūtījām ziņnesi pār pilsētas mūri."

Vangs Tīģeris nojauta briesmas un uztraukts teica, pūlēdamies savaldīties:

„Kādēļ tu nāc, ja negribat padoties?"

Un viņš drūmi atbildēja:

„Es nācu uz savu galvu. Ģenerālis, kam es kalpoju, pret mani izturējās ļoti ļauni. Jā, viņš ir nekrietns cib vēks, rupjš, mežonīgs un neizglītots vīrs, bet es esmu no labas dzimtas. Mans tēvs bija mācīts vīrs, un es esmu pieradis pie laipnas izturēšanās. Bet priekšnieks mani lika kaunā manu kareivju priekšā. Daudz ko var piedot, bet apkaunojumu nevar piedot, tas apvaino nevien mani, bet reizē arī manus senčus, un viņa senči, ja viņš tos vispār zina, ir tikai vergi pret maniem."

„Bet kā viņš varēja tevi apkaunot?" Vangs Tīģeris jautāja, klusībā brīnīdamies par tādu iznākumu.

Un vīrs drūmā niknumā atbildēja;

„Viņš apsmēja manu prasmi rīkoties ar ieročiem, bet es protu labi šaut un vienmēr ķeru mērķī."

Tad Vangam Tīģerim viss bija skaidrs: viņš labi zināja, ka tāds apsmiekls un pazemojums varēja iededzināt vislielāko naidu karavīra sirdī, pat pret biedriem, un apkaunotais varēja izdarīt visu, lai atriebtos, sevišķi, ja tas bij augstprātīgs un lepns, kāds šis vīrs arī izskatijās. Un Vangs Tīģeris strupi teica:

„Saki skaidri, cik tu gribi?"

Tad vīrs paskatījās apkārt — tur stāvēja Vanga Tī ģera miesassargi un vaļēju muti klausījās — un viņš tu vāk pieliecies čukstēja:

„Ļauj man ieiet tavā teltī, tur es tev visu pateikšu."

Vangs Tīģeris pagriezās, iegāja teltī un lika ievest vīru, atstājis pie sevis ne vairāk kā piecus vai sešus kareivjus, nodevības gadījumam. Bet šai vīrā nebija viltus, tikai atriebības kāre, un Vangs Tīģeris to saprata, kad tas teica:

„Manā sirdī ir tikdaudz naida un niknuma, ka esmu ar mieru pārkāpt sienu un atvērt jums vārtus, un es lūdzu tikai vienu — lai tu mani uzņem savos pulkos un tāpat dažus kareivjus, pret kuriem nejūtu naida, un lai tu mūs aizsargā, jo ja laupītājs paliks dzīvs, viņš mani uzmeklēs un nogalinās: viņš ir cietsirdīgs ienaidnieks!"

Bet Vangs negribēja tik augstsirdīgu palīdzību pie* ņemt bez atalgojuma, atskaitot minēto, un viņš vērīgi pa skatijās vīrā, kamēr tas stāvēja viņa priekšā starp diviem kareivjiem, kas to turēja, un teica:

„Tu esi krietns vīrs, ja tu nepiedod apvainojumu, ko neviens godīgs kareivis nepiedotu. Priecājos, ka tik ap^ zinīgs un drošsirdīgs karavīrs grib man kalpot. Ej un saki saviem biedriem un visiem kareivjiem, ka es uzņemšu savos pulkos visus, kas man padosies ar ieročiem, un ka nevienu no tiem nenošaus. Bet tevi es iecelšu par virs nieku savā armijā, došu tev divisimt sidraba gabalus, un pa pieci katram kareivim, ko tu pie manis atvedīsi ar šauteni/4

Tad vīra drūmā seja noskaidrojās, un viņš dedzīgi ie saucās:

„Visu mūžu esmu meklējis tādu ģenerāli kā tu, un protams, es tev atvēršu vārtus tai brīdī, kad saule būs dienvidū — šai pašā dienā, kuras blāzma jau aust!“

Un vīrs tūliņ pagriezās un gāja projām. Bet Vangs Tīģeris piecēlās un no telts izgājis noskatijās, kā tas veikli kā pērtiķis pie mezglainajām koka saknēm tūrē* damies rāpās augšā gar mūri un beidzot sasniedza augšu un nozuda aiz sienas.

Drīz saule kā vara ripa pacēlās pār laukiem, un Vangs Tīģeris lika modināt kareivjus, bet uzmanīgi un bez trokšņa, lai ienaidnieks nepamanītu rosību un tam nera-stos aizdomas. Taču daudzi jau zināja, ka bij ieradies cilvēks no pilsētas, tie jau nakti bija piecēlušies un sagatavojušies kaujai, nevienas lāpas neaizdeguši. Tiesa, mēness spīdēja tik gaiši, ka atgādināja bālu sauli, un vīri skaidri varēja redzēt pat šauteņu gai|u stāvokli un saišu caurumus kurpēs. Saulei lecot visi kareivji bija savās vietās, un Vangs Tīģeris pavēlēja visiem izsniegt gaļu un tikdaudz vīna, lai iesildītu un uzmudinātu viņu sirdis, un tad, paēduši un apmierināti, kareivji gaidija bungu rīboņu, kas tos aicinās kaujā.

Un kad saule bija pacēlusies augstu, izliedama neciešamu karstumu pār ieleju, kur gulēja pilsēta, Vangs Ti-ģeris no savas vietas izkliedza kara saucienu, un kareivji nostājās sešās garās rindās, kā tiem bija pavēlēts, un visi jūsmīgi atbildēja sava ģenerāļa saucienam, un kliedzieni it kā atbalss aizvēlās pa rindām. Un katrs kliegdams kratija ieročus — visiem bija šautenes un naži — un visi reizē traucās uz priekšu. Daži pārskrēja pār šauro tiltu, bet pārējie brida pa seklo kanalu, izmirkuši uzrāpās otrā krastā un saskrēja cieši pie pilsētas mūra, pulcēdamies ap ziemeļu vārtiem. Taču virsnieki Vangam Tīģerim neļāva stāties priekšgalā, jo līdz pat pēdējai minūtei nezi-nāja, vai tas vīrs izpildīs solijumu un vai aiz visa neslē-pās kāda nodevība. Bet Vangs Tīģeris viņam ticēja, zinādams, ka atriebības kāre ir jūtas, uz kurām droši var paļauties.

Tā viņi gaidija, un pilsētā nedzirdēja ne skaņas, un no mūra neatskanēja neviens šāviens. Un kad saule augšup kāpdama sasniedza dienvidu, Vangs Tīģeris sastinga uz vietas, vērodams lielos dzelzs vārtus un pamanija, ka tie mazliet nodrebēja, un kad viens kareivis pieliecās un pa* skatijās, tas augšpusē ieraudzija šauru gaismas svītru. Viņš iekliedzās un visi drāzās uz priekšu, un Vangs Tīģeris tiem līdzi; viņi spiedās pret vārtiem, atgrūda tos vaļā un ielauzās pilsētas ielās kā pali, kas salauzuši dambi, un aplenkumam bija beigas.

Tad Vangs Tīģeris ne mirkli neapstājiies lika, lai to ved uz pili, kur dzīvoja laupītāju virsnieks, un nikniem kliedzieniem atgādināja saviem ļaudīm, ka vēl tie nav brīvi un ka brīvību tiem nedos, kamēr nebūs atrasts vecais laupītājs. Un kareivji steigā veda viņu uz pili, jo laupīšanas kāre tiem nedeva miera, ceļā izjautādami un bez žēlastības sagūstīdami dažus pārbiedētus vīrus, ko tie satika. Bet kad Vangs Tīģeris taurēm un bungām skanot iegāja pilī, viņš to atrada tukšu, jo laupītājs bija paspējis aizbēgt. Tiklīdz tas bij izzinājis nodevību — grūti pateikt, kā tas bija noticis, bet tai brīdī, kad Vanga Tīģera kareivji bij ienākuši pa ziemeļu vārtiem, vecais laupītājs ar savu piekritēju pulku bij atvēris dienvidu vārtus un aizbēdzis pār laukiem. Dzirdēdams to no kareivjiem, kas nebija sekojuši savam priekšniekam — laupītāju virsnie-kam, Vangs Tīģeris skrēja uz dienvidu vārtiem un tālē lūkodamies redzēja tikai lidojošu putekju mākoni. Viņš brīdi vilcinājās neziņā, vai sekot bēgļiem vai nesekot, bet tad viņš apdomāja, ka bija dabūjis, ko bija gribējis: visa apgabala atslēga bija viņa rokās, un ko laupītājs ar saviem nedaudzajiem piekritējiem viņam varēja padarīt?

Viņš nokāpa no mūra un atgriezās tukšajā pilī, un daudzi ienaidnieka kareivji, kas bija palikuši pilsētā, nāca zemoties viņa priekšā un lūgt viņa aizsardzību. Viņš sēdēja lielajā sālē un priecājās, ka to bija tik daudz; tie nāca pa desmit un pa divdesmit reizē, un tik vājus un novārgušus cilvēkus viņš nekad nebija redzējis, ja neskai-tija bada gadus. Bet viņiem bij ieroči, un kad tie metās ceļos un izstiepa rokas tam pretī, par zīmi, ka padodas, Vangs Tīģeris tos uzņēma savā armijā un lika katru paēdināt un katram izsniegt piecus sidraba gabalus; bet kad savas nodaļas priekšgalā ienāca tas vīrs, kas bija nodevis laupītāju virsnieku, Vangs Tīģeris tam deva solītos divi-simt sidraba gabalus, deva tos pats savām rokām, un bez tam lika tam izsniegt apģērbu, kādu valkāja viņa virsnieki. Tā Vangs Tīģeris neaizmirsa, ka šis vīrs tam bija palīdzējis un viņš to atalgoja un uzņēma savā pulkā.

Pilsēta bij ieņemta, un Vangs Tīģeris zināja, ka nu bija laiks pildīt kareivjiem doto solijumu. Jo viņš tos bij atturējis, cik bija varējis, un ilgāk tos vairs nebij iespējams valdīt. Un Vangs Tīģeris pavēlēja dot tiem brīvību, sirdī nožēlodams, ka viņam tas bij jādara. Tas bija savādi, tagad, savu panācis, viņš vairs nejuta naida pret pilsētas iedzīvotājiem un negribēja tiem sagādāt ciešanas. Taču bij jātur kareivjiem dotais vārds, un atvēlējis tiem trijdienu brīvību, viņš ieslēdzās pilī, aizvēra vārtus un palika viens ar saviem miesassargiem. Bet arī šis simts kurnēja un lūdzās savu kārtu, un beidzot Vangam Tīģerim tie bij jāatlaiž un jāsauc citi viņu vietā; un kad sauktie atnāca, asinīm pierietējušām un iekārē degošām acīm, satumsušām un pietvīkušām sejām, un nespēja slēpt savu mežonību, Vangs Tīģeris novērsa acis un negribēja domāt par to, kas notika pilsētā. Kad brāļadēls, ko tas neatlaida no sevis, gribēja iziet ielās un paskatīties, kas tur notika, Vangs Tīģeris uzbruka tam, priecādamies, ka varēja izgāzt dusmas, un ierēcās:

„Mēs esam asinsradnieki, vai tu ari gribi laupīt kā šie rupjie un vienkāršie ļaudis?**

Un viņš nenolaida acis no jaunekļa un turēja to pie sevis, likdams padot gan ēdienu, gan dzērienu, gan kādu apģērba gabalu. Un kad līdz viņiem pat caur slēgtajiem pils vārtiem un durvīm atskanēja vājas kliedzienu atbalsis, Vangs Tīģeris bija vēl bargāks un niknāks pret savu gūstekni, tā ka jauneklis viņa dusmu uzliesmojumus dzirdot svīda bailēs un nedrīkstēja ne vārda iebilst.

Vangs Tīģeris bija cietsirdīgs tikai dusmās, un vājš ir tas karavadonis, kas var nogalināt tikai niknumā, jo ceļš uz slavu iet pār līķiem, un Vangs Tīģeris zināja, ka viņa vājā puse bija tā, ka viņš nevarēja aukstasinīgi un vienaldzīgi nokaut, kad tas bija vajadzīgs lietas labā. Tā viņam likās vājība, ka viņa dusmas pret pilsētas iedzīvotājiem bij izgaisušas, un viņš sev teica, ka vajadzētu ienīst zemos ļaudis par viņu stulbumu un spītību, par to, ka viņi paši nebij iedomājušies tam atvērt vārtus. Un tomēr, kad kareivji nāca pie viņa un bikli prasija ēst, viņš niknuma un sāpju lēkmē tiem uzkliedza:

„Kā tā, jūs laupat, un man vēl vajadzēs jūs barot?** Tad viņi atbildēja:

„Visā pilsētā nav ne saujas graudu, bet zeltu, sidrabu un zīdu mēs nevaram ēst. To mēs atradām diezgan, bet pārtikas te nav, un zemnieki vēl baidas to ievest pilsētā.** Un Vangs Tīģeris cieta un bija drūms, jo saprata, ka viņiem taisnība, un viņam bij jādod pavēle, lai tos paēdina, kaut arī viņš šo pavēli izteica visniknākajā balsī. Un tad viņš dzirdēja, ka kāds drukns kareivis rupji iesaucās: „Jā, un tās raganas te ir tik vājas kā noplūktas vistas, un no viņām nav nekāda prieka!**

Tad Vanga Tīģera sirdī pēkšņi modās naids pret dzīvi, viņš aizgāja un apsēdās viens savā istabā un ilgi vaidēja, kamēr atguva varu pār sevi. Viņš atcerējās skaisto zemi

■Dēli*

un to, ka bija šai karā palielinājis savu varu un vairāk kā divreiz paplašinājis savu apgabalu; viņš sev teica, ka tas bija viņa amats un vienīgais līdzeklis, kā sasniegt slavu, bet visvairāk viņš domāja par savām abām sievām un par to, ka viena no viņām tam droši vien dos dēlu, un klusībā teica:

„Vai tādēļ es nevarēšu paciest, ka citiem trīs īsas dienas klājas grūti?“

Tā viņš trīs dienas valdijās un turēja doto vārdu.

Bet ceturtās dienas rītausmā viņš agri piecēlās no gultas, kur tas bija nomodā vārtijies. un lika visā pil* sētā pūst taures, un tā bija zīme visiem kareivjiem, ka jābeidz laupīt un jāatgriežas pie Vanga Tīģera, Un tā kā viņš torīt izskatijās bargāks un ļaunāks nekā parasti un melnās uzacis gan savilkās, gan pašķīrās viņa pierē, neviens neiedrošinājās tam pretoties.

Jā, neviens, atskaitot vienu vīru. Izgājis pa vārtiem, kas visas trīs dienas bija palikuši slēgti, Vangs Tīģeris iz dzirda paklusu kliedzienu tuvākajā šķērsielā, un tā kā viņš bija kļuvis slimīgi jūtīgs pret šādiem kliedzieniem, tas pagriezās un lieliem soļiem gāja skatīties, kas tur no tika. Ielā viņš ieraudzija kādu savu kareivi. Tas atgrie* zās savā daļā, bet pa ceļam viņš kādas garāmgājējas, ve= cas sievas pirkstā bij ieraudzijis tievu zelta gredzenu — nožēlojamu, mazvērtīgu, lētu gredzenu, jo vecene bija kāda amatnieka sieva, un nekādu labu dārgu rotu tai ne-varēja būt. Bet kareivis nevarēja atturēties pretī kārdi* nājumam iegūt vēl drusku zelta un parāva veceni aiz ro kas, un tā žēlabaini iesaucās:

„Valkāju šo gredzenu jau trīsdesmit gadus, kā lai to tagad novelku?**

Un kareivis ļoti steidzās, jo taures nemitīgi skanēja, un viņš turpat Vanga Tīģera acu priekšā izrāva nazi un nevērīgi nocirta vecenei pirkstu, un no brūces vājā strūkliņā sāka plūst viņas bālās, šķidrās asinis. Kareivis steigā nebija pamanijis Vangu Tīģeri, un tas ar negantu lā stu skrejot izrāva savu aso zobenu, metās kareivim virsū un to uz vietas nodūra. Jā, tā viņš izdarija, lai gan tas bija viņa paša kareivis; viņu bija pārņēmušas nevaidamas dusmas redzot, kā viņa acu priekšā sakropļoja nelaimīgu, badā panīkušu sirmgalvi. Kareivis pakrita bez kliedzie^ na, un viņa asinis izplūda platā sārtā straumē. Bet vecā sieva pārbijās tādu niknumu redzot, un kaut arī Vangs Tīģeris viņai bija nācis palīgā, viņa ietina ievainoto roku priekšautā un aizskrēja paslēpties, un Vangs Tīģeris to vairs neredzēja.

Viņš noslauci ja zobenu kareivja drēbēs un steigšus novērsās, lai nenožēlotu padarīto, — nožēlot nebija vērts, jo kareivis jau bija miris. Viņš tikai apstājās un pavēlēja kādam no miesassargiem paņemt kritušā šauteni.

Tad Vangs Tīģeris apstaigāja visu pilsētu un brīnijās bez gala, redzēdams, cik maz tur bija palicis iedzīvotāju un cik nožēlojami tie izskatijās. Viņi bij izlīduši pie dur-vīm un vienaldzīgi sēdēja uz sliegšņa, tik nespēcīgi, ka pat nevarēja galvu pacelt un paskatīties uz Vangu Tīģeri, kas rudens saules spilgtajā gaismā soļoja pa ielām, un miesassargos, kas ieročiem žvadzot un mirdzot to pava-dija. Pilsētas iedzīvotāji sēdēja klusi, nekustēdamies, kā miruši, un Vangs Tīģeris sirdī sajuta tādu kā kaunu un mulsumu, un viņš nevarēja nevienu no tiem uzrunāt. Viņš cēla galvu augstu, nelikās cilvēkus redzot un skatijās ti-kai veikalos. Šais veikalos bija daudz preču, kādas tas agrāk nebija redzējis, jo pilsēta bija pie dienvidu upes, bet upe ietecēja jūrā, un šīs preces bij atvestas no aizjūras. Jā,Vangs Tīģeris redzēja daudz retu ārzemju preču, kādas agrāk nebija redzējis* bet tagad tās mētājās no* vārtā, noputējušas, it kā tām sen vairs nebūtu pircēju.

Bet divu lietu viņš neredzēja šai pilsētā: neredzēja, ka kāds pārdotu pārtiku, — tirgus bija tukšs un kluss, un ielās nebija ne pārdevēju, ne pircēju, kas rada dzīvību katrā pilsētā un ciemā, — un neredzēja mazu bērnu. Sākumā viņš nemanija klusumu, kas valdija ielās, bet tad to ievēroja un brīnijās, kādēļ viss tik klusu; te viņš iedomājās, ka nekur nedzirdēja bērnu balsis un bērnu smieklus, kas parasti skan katrā namā, un ka trūka viņu jautrās ķņadas ielās. Un viņam grūti bija uzlūkot to vīru un sievu vienaldzīgās un drūmās sejas, kas bija palikuši dzīvi. Viņš bija darijis tikai to pašu, ko ikviens cits karavadonis viņa vietā būtu darijis, un viņam to nevarēja pārmest, jo cita ceļa uz slavu un varu nebija.

Bet Vangam Tīģerim bija pārāk mīksta sirds savā amatā, un viņš pagriezās un iegāja pagalmā, jo viņam bija grūti redzēt šo pilsētu, kas tam tagad piederēja; viņš bija nomākts un saīdzis, lamāja kareivjus un bargi kliedza, lai tie pazūd no viņa acīm, jo nevarēja paciest viņu skaļos apmierinātos smieklus un kārās acis; viņš trakā niknumā vēroja zelta gredzenus viņu pirkstos, ārzemju pulksteņus un daudzas citas lietas, ko tie bija salaupījuši. Jā, gredzenus viņš redzēja pat savu uzticības vīru rokās; Vanaga rupjajā rokā bija zelta gredzens, un nefrita gre dzens spīdēja Miesnieka lielajā pirkstā, un viņa pirksts bija tik liels un resns, ka gredzens gāja tikai līdz pirmajai locītavai un augstāk to nevarēja uzvilkt, bet viņš tomēr to valkāja. To redzot Vangs Tīģeris sajuta, ka visi šie ļaudis viņam bija sveši un tāļi, un savā nodabā teica, ka tie visi bija truli cilvēki un līdzīgi zvēriem, un viņš savā vientulības sajūtā aizgāja un īgni apsēdās viens savā istabā, bargi uzkliegdams katram, kas pie viņa ienāca.

Bet kad viņš tā bija pāris dienas sēdējis un kareivji viņa dusmas redzot izbijās un palika domīgi, Vangs Tīģeris atkal saņēmās un klusībā noteica, ka tāds bija karš un ka viņš pats tādu dzīvi bij izvēlējies, ka debesis viņu bija tādu radījušas un ka viņam bij jāiet sāktais ceļš līdz galam, Tad viņš cēlās un nomazgājās, jo visas šīs dienas bija sēdējis nemazgājies un neskuvies, tik liels bija bijis viņa niknums, un citās drēbēs pārģērbies sūtija vēstnesi pie pilsētas pārvaldnieka, lai tas nāktu apliecināt pade* vību. Tad Vangs Tīģeris izgāja pieņemamā zālē, apsēdās un sāka to gaidīt.

Pārvaldnieks atnāca pēc pāris stundām, tiklīdz bija sagatavojies; viņš nāca uz diviem kalpotājiem balstīda^ mies un bija vājš un bāls kā spoks. Taču viņš paklanijās Vangam Tīģerim un gaidot apstājās, un Vangs Tīģeris pēc viņa cienīgā izskata sprieda, ka tas bija mācīts vīrs un cēlies no labas dzimtas. Tādēļ viņš piecēlās, paklanījās pretī un lūdza to apsēsties. Tad viņš arī pats apsēdās, bet pārsteigumā pirmajā brīdī nekā nevarēja izteikt, jo pār= vāldnieka seja un rokas bija neparastā un briesmīgā krā* sā — tās atgādināja žāvētas aknas, un viņš bija tik vājš, ka āda likās piekaltusi pie kauliem. Un Vangs Tīģeris pārsteigumā negaidot iesaucās;

„Kā, vai tu arī cieti badu?“

Un viņš vienkārši atbildēja:

„Jā, tāpat kā mana tauta, un tā mums nav pirmā reize."

„Bet vīrs, ko pie manis sūtija mieru līgt, neizskatijās pēc tāda, kas cietis badu," Vangs Tīģeris teica.

„Jā, bet viņu jau no paša sākuma baroja šim nolū» kam," pārvaldnieks atbildēja, „lai tu domātu, ka mums vēl diezgan pārtikas un ka mēs vēl ilgi varam turēties, ja nesalīgsim mieru."

Vangs Tīģeris neviļus juta cienību pret tik gudru rl* čību un pārsteigumā un sajūsmā iesaucās:

„Bet virsnieks, kas pēc tam ieradās pie manis, arī ne* bija badā panīcis!"

Pārvaldnieks vienkārši ātbildēja:

„Kareivjus no paša sākuma baroja labāk, un kaut ko tie dabūja līdz pat beigām. Bet tauta cieta badu, un dau* dzi mira. Nomira visi vājie, vecie un pavisam jaunie."

Un Vangs Tīģeris nomāca nopūtu un teica:

„Tas tiesa, es te nekur neredzēju bērnu."

Un viņš ilgi noskatijās pārvaldniekā, bet tad saņēmās un izteica to, kas bij jāsaka:

„Tev tagad jāpadodas man, jo esmu iekarojis kara» kunga vietu un valdu pār tevi un visu šo zemi. Tagad es te esmu kungs un pievienoju šo apgabalu savai zemei zie= mejos. Nodokļiem tagad jāiet caur manām rokām, un es noteikšu sumu, ko tev vajadzēs man maksāt, un bez tam es ikmēneša saņemšu daļu ienākumu."

To teicis, Vangs Tīģeris piebilda dažus laipnus vārdus, jo tāda laipnība bija viņa dabā. Pārvaldnieks viņam at= bildēja vājā un dobjā balsī, tikko kustinādams sausās lū-pas, un zobi aiz šīm savilktajām lūpām likās nedabiski lieli un balti.

„Mēs esam tavā varā, ļauj tikai mums pāris mēnešus laika, lai mēs varētu atvilkt elpu.44 Un mirkli klusējis, viņš lielās bēdās turpināja: „Kāda mums daļa, kas pār mums valda, ja tikai varam dzīvot mierā, strādāt savu darbu un sagādāt uzturu sev un bērniem! Zvēru, ka es un mana tauta labprāt maksāsim tev cik pienākas, ja vien tu būsi diezgan stiprs, lai mūs pasargātu no citiem karo tājiem un ļausi mums mierā nodzīvot savu mūžu/4

To tikai Vangs Tīģeris bija gribējis zināt, un viņa līdzjūtīgā sirds sāpēja klausoties vājo un drebošo balsi, un viņš uzsauca kareivjiem:

„Atnesiet ēdienu un vīnu un paēdiniet viņu un viņa ļaudis!44

Un kad tas bija padarīts, viņš pasauca savus uztici bas vīrus un atkal tiem pavēlēja:

„Izejiet no pilsētas, ņemiet kareivjus līdzi un lieciet zemniekiem vest šurp labību un pārtiku, lai pilsētnieki varētu pirkt un paēst un atspirgt pēc šā grūtā kara.44

Tā Vangs Tīģeris izrādija līdzjūtību visai tautai un pārvaldnieks viņam pateicās, viņa augstsirdības aizkusti nāts. Un tad Vangs Tīģeris redzēja, cik smalks un cik labi audzināts bija šis pārvaldnieks; viņš mira badā, un viņa acis iekvēlojās, kad viņa priekšā uz galda lika ēdie nu, bet viņš vilcinājās un drebošās rokas sažņaudzis gai dija, kamēr nebij izteicis visus pieklājības vārdus, kādi viesim jāsaka namatēvam, un kamēr Vangs Tīģeris nebij apsēdies saimnieka vietā. Tikai tad nelaimīgais ķērās pie ēdiena, bet arī vēl pūlējās valdīties, un Vangs Tīģeris aiz līdzjūtības izgāja no istabas, aizbildinādamies ar kā dām darīšanām. Viņš izgāja ārā, lai pārvaldnieks varētu paēst viens, jo viņa kalpotāji ēda atsevišķi, un vēlāk Vangs Tīģeris dzirdēja kareivjus izbrīnā runājam, ka bļo das un tases nevajadzējis mazgāt, tik tīras tās nolaizijuši šie badā pamirušie vīri.

Pēc tam Vangam Tīģerim bija, liels prieks redzēt, kā pilsētas tirgus un veikali atkal pildijās ļaudīm, kā ielās atkal parādijās pārtika grozos un. uz galdiem, un viņam likās, ka ļaudis uzbarojās acīm redzot, un tumšās, līķiem līdzīgās sejas kļuva gaišākas un atguva veselīgo zeltaino krāsu.

Vangs Tīģeris visu ziemu nodzīvoja tai pilsētā, iekārtodams visu pēc sava prāta, ievākdams nodokļus un prie-kā vērodams, ka atkal sāka dzimt bērni un sievietes tos atkal zīdija ar krūti, un tas dziļi aizkustināja viņa sirdi, saviļņoja kaut ko, ko tas nesaprata; bet viņš ilgojās pēc mājām un pirmo reiz atcerējās savas sievas. Un viņš no-lēma gada beigās atgriezties mājās.

Kad aplenkšana beidzās, ieradās Vanga Tīģera spiegi, kurus tas turēja citās pilsētās, un ziņoja, ka atkal iede-dzies liels karš starp ziemeļiem un dienvidiem; tad viņš tos atkal sūtija projām un viņi pārnāca un ziņoja, ka ziemeļnieki arī šai karā uzvarējuši, Un Vangs Tīģeris steidzās sūtīt kareivjus ar zīda un sidraba dāvanām un vēstuli ģenerālim, kas pārvaldija provinci. Vēstuli viņš rakstija pats, lepodamies savām zināšanām, jo nebija daudz tādu karavadoņu, kas prata rakstīt, un apstiprināja to ar lielu sarkanu zīmogu, ko tas bija ievedis kopš stāšanās ievērojamajā vietā. Vēstulē viņš ziņoja, ka karojis ar kādu dienvidu ģenerāli, uzvarējis to un ieņēmis visu apgabalu uz ziemeļiem no upes.

Ģenerālis atbildēja ar laipnību, uzslavēdams Vanga Tīģera veiksmi, un piešķīra tam ļoti skanīgu jaunu titulu; viņš tikai lūdza ikgadus sūtīt sidrabu provinces armijas vajadzībām. Un Vangs Tīģeris, apzinādamies, ka vēl ne bija tik stiprs, lai vienkārši atteiktos, apsolija naudu sū tīt un tā nostiprināja savu stāvokli valsts dienestā.

Gads tuvojās beigām, un Vangs Tīģeris savilka sava karagājiena rēķinus, un izrādijās, ka viņš bija vairāk nekā divkāršojis savus īpašumus, un neskaitot neauglīgo kalnaino apgabalu, visa zeme bija laba un auglīga, tur audzēja rīsus un kviešus, un bez tam tur ražoja sāli un riekstu, sēžama un pupu eļļu. Turklāt viņam tagad bij izeja pie jūras, un viņš varēja ievest dažādās preces, kas

tam bija vajadzīgas, un nebij vairs jāgriežas pie Vanga Tirgoņa, ja vajadzēja ieročus.

Vangam Tīģerim ļoti gribējās iegūt ārzemju lielgabalus, jo vairāk tādēļ, ka starp vecā laupītāja atstātām mantām atrada divus varenus dižgabalus, kādus Vangs Tīģeris nekad nebija redzējis. Tie bija ļoti laba metālā, bez grumbuļiem un dobēm, tik gludi, ka to lējējam vaja* dzēja būt ļoti veiklam meistaram. Šie lielgabali bija ļoti smagi, — tik smagi, ka divdesmit vīri visus spēkus saņe> mot tos tikko varēja pacelt.

Vangs Tīģeris bija ziņkārīgs un ļoti gribēja redzēt, kā šauj ar tādiem lielgabaliem, bet neviens nezināja, kā to dara, un arī ložu šiem stobriem nebija. Beidzot kādā vecā noliktavā atrada divas apaļas dzelzslodes, un Vangs Tīģeris iedomājās, vai tās nederētu lielgabaliem, un sa jūsmā lika izvilkt vienu no tiem laukumā pie vecā tempļa, aiz kura bija tukšs klajums. Sākumā nebija neviena, kas gribētu mēģināt šaut ar lielgabalu, bet Vangs Tīģeris pa solija labu algu sidrabā, un beidzot tas virsnieks, kas bija nodevis pilsētu, panāca uz priekšu, cerēdams saņemt ap-solīto godalgu un izpelnīties Vanga Tīģera labvēlību. Viņš kādreiz bija redzējis, kā šauj ar lielgabaliem, un pa darijis visu, ko vajadzēja, viņš ļoti veikli piesēja lāpu ga ras kārts galā un pa gabalu- pielika lielgabalam uguni. Kad parādijās dūmi, visi metās bēgt un atkāpušies gaidija, kas notiks, un lielgabals uzreiz izspļāva visu lielo lādiņu, izšāvās dūmi un uguns, un zeme un debess nodrebēja, tā kā pat Vangs Tīģeris sagrīļojās un sirds tam bailēs uz mirkli apstājās. Kad dūmi izklīda, viņi vecā tempļa vie-tā ieraudzija putekļainu drupu kaudzi. Un Vangs Tīģe- • ris neskanīgi iesmējās, viņam bija prieks redzēt tik lielisku rotaļļietu un tik varenu kara ieroci, un viņš iesaucās:

„Ja man agrāk būtu bijis tāds lielgabals, pilsētas aplenkšana nemaz nebūtu bijusi vajadzīga, jo tad es ar vienu šāvienu būtu sašāvis pilsētas vārtus!" Un brīdi apdomājies, viņš jautāja virsniekam: „Kādēļ tavs bijušais priekšnieks ar tiem nešāva uz mums?"

Un tas atbildēja:

„Mums tas neienāca prātā. Šos lielgabalus viņš at= ņēma citam ģenerālim, kuram agrāk kalpoju, bet ar tiem ne reizes netika šauts, un mēs tos paši neturējām par ie-ročiem — viņi te visu laiku stāvēja pie vārtiem."

Bet Vangs Tīģeris ļoti augstu vērtēja šos lielgabalus, domāja tiem pirkt vairāk ložu un lika tos atvilkt un no stādīt tādā vietā, kur viņš tos vienmēr varēja redzēt.

Apskatijis visu padarīto, Vangs Tīģeris bija ļoti ap mierināts saviem panākumiem un sāka gatavoties ceļo-jumam. Pilsētā viņš atstāja lielu karaspēku savu veco kareivju vadībā, bet jaunos kareivjus un jauno virsnieku veda līdzi. Brīdi padomājis, viņš pilsētā par priekšniekiem atstāja divus cilvēkus, kuriem tas varēja paļauties.

Viņš atstāja Vanagu un brāļadēlu, kas tagad bij izaudzis par izskatīgu jaunekli; viņš nebija liela auguma, bet plecīgs un spēcīgs, un viņa izskatu bojāja tikai baku-rētainā seja, kurai arī vecumā un pat pēc nāves bij jāpa liek tādai pašai. Vangam Tīģerim likās labāk atstāt abus, jo brāļadēls bija par jaunu, lai komandētu viens, bet Vanagam nevarēja pilnīgi uzticēties.

Tā Vangs Tīģeris atstāja viņus abus, un brāļadēlam vienatnē teica:

„Ja tev liekas, ka viņš gatavo nodevību, sūti pie manis ziņnesi, un lai tas steidzas kā putna spārniem, dienu un nakti."

Jauneklis to apsolija, un acis viņam mirdzēja priekā, ka to atstāja tik augstā un atbildīgā vietā, un tagad Vangs Tīģeris varēja mierīgi aizbraukt, jo cilvēks var paļauties savam asinsradniekam. Tā visu padarijis un nokārtojis, Vangs Tīģeris kā uzvarētājs atgriezās dzimtenē.

Bet ļaudis viņa iekarotā pilsētā čakli sāka atjaunot visu, kas bija nopostīts, atkal piepildija veikalus ar precēm, sēdās pie austuvēm, kur auda zīdu un kokvilnu, atkal pirka un pārdeva un runāja tikai par atjaunoto dzīvi, jo kas bijis, tas bija pagājis, un viss pasaulē notiek pēc debesu lēmuma.

Vangs Tīģeris atceļā ļoti steidzās un pūlējās sev ie* stāstīt, ka dega nepacietībā redzēt, vai viņa karaspēks mierīgs un vai viss vēl tāpat, kā viņš aizejot bij atstājis. Un viņš tiešām domāja, ka tas bija galvenais iemesls, un pats nenojauta, ka ne tādēļ steidzās, ka bija cits iemesls, dziļāks par pirmo: viņam gribējās zināt* vai viņam nebija piedzimis dēls. Vangs Tīģeris desmit mēnešus nebija bb jis mājās, un lai gan šai laikā viņš divas reizes bija sa^ ņēmis vēstules no savas mācītās sievas, taču tās bija tik pieklājīgas vēstules un tur bija tik daudz godbijīgu izteb cienu, ka tie aizņēma visu lapu, un no tiem. varēja saprast tikai to, ka mājā viss kārtībā.

Bet tai mirklī, kad viņš kā uzvarētājs iegāja savos pagalmos, viņš tūliņ redzēja, ka debesis tam vēl arvien bija labvēlīgas un laime uzticīga, jo saulainajā pagalmā, piesaulē, kur nebija vēja, sēdēja abas viņa sievas un katrai bija bērns klēpī, un katrs bērns bija ģērbts sarkanās drēbēs, un drebošajās galviņās bija sarkanas cepurītes. Nemācītā sieva sava bērna cepurītē bij izšuvusi mazu zel tītu Būdas tēlu rindu, bet mācītā neticēja, ka tas atnes laimi, un bij izšuvusi cepurītē ziedus.

Citādi bērni ne ar ko neatšķīrās viens no otra, un Vangs Tīģeris mirkšķināja acis, izbrīnā tos vērodams, jo nebija gaidi jis, ka būs divi. Viņš stomīdamies iesāka: „Kas — kā--“

Tad mācītā sieva* kurai bija veikla mēle. un kas pra ta runāt un vienmēr runāja veikli un gludi, iepīdama gan kādu gudru izteicienu, gan kādu klasiķu dzeju pantu, pie cēlās, mirdzoši baltos zobus rādīdama pasmaidīja un teica: „Te ir bērni, ko esam tev dzemdējušas, kamēr tu biji projām; viņi ir stipri un veseli no galvas līdz kājām.“ Un viņa pacēla savu bērnu, rādīdama to Vangam Tīģerim.

Bet otra sieva, negribēja noklusēt, ka viņa bija dzem dējusi dēlu, jo mācītai sievai bija meita, un viņa arī piecēlās un steigšus ierunājās, kaut arī parasti mēdza klusēt, jo viņai bija melni un vietām izlūzuši zobi; bet tagad viņa sakniebtām lūpām teica:

„Kungs, man ir dēls, bet viņai meita!"

Bet Vangs Tīģeris neteica ne vārda. Brīdi viņš stā* vēja un klusēdams noskatijās šais sīkajos cilvēciņos, kas, kā likās, viņu nemaz nemanija. Nē, tie bezrūpīgi skati* jās viņā, it kā viņš še vienmēr būtu bijis, kā koks vai siena. Viņi saulē mirkšķināja acis, zēns neparasti skaļi nošķaudi jās, un Vangs Tīģeris vēl vairāk izbrīni jās, dzir* dēdams, cik skaļi tik mazs radijums varēja šķaudīt. Bet meitene žāvājās, plati iepletusi mutīti, kā kaķēns, un tēvs noskatijās kā tā žāvājās. Vangs Tīģeris nekad nebija turējis bērnu savās rokās, un arī šoreiz viņš nepieskārās saviem bērniem. Tāpat viņš nezināja, ko teikt abām sievietēm, jo bija radis runāt tikai par kara lietām. Tādēļ viņš tikai neveikli pasmaidīja, kamēr vīri, kas bija tam ienākuši līdzi, skaļi kliedza, priecādamies par ģeneraļe dēlu. Šos kliedzienus dzirdot viņš prieka pārplūdumā no murmināja:

„Nu, man liekas, tas jau sieviešu pienākums — dzem dēt bērnus!" — un ātri iegāja savā istabā, un viņa sirds bija prieka pilna un satraukta.

Tur viņš nomazgājās, paēda un neērtās kara formas vietā uzvilka tumši zilu mēteli, un pa to laiku pienāca va karš. Tad viņš apsēdās pie krāsniņas ar oglēm; nemanot satumsa klusa un auksta nakts, bet Vangs Tīģeris sēdēja viens un domāja par notikušo.

Viņam likās, ka liktenis tam visur palīdzēja,, un ka viņam nebija nekā neaizsniedzama. Nu, kad viņam bija dēls, viņa godkārīgie centieni ieguva jaunu jēgu, un visu, ko tas darija, viņš darija dēla labā. Un šīs domas piepil dija viņa sirdi, viņš aizmirsa savas bēdas, aizmirsa savu vientulību un istabas klusumā pēkšņi iesaucās:

„Izaudzināšu savu dēlu par īstu karavīru!" — un pie cēlies no krēsla, viņš priekā sita sev pa gurnu.

Tad viņš ilgi soļoja pa istabu, savā nodabā smaidija un domāja, kāds mierinājums bija paša dēls, domāja, ka nu viņam vairs nebūs jāpaļaujas brāļu dēliem, jo nu vi

ņam bija pašam savs dēls, kurā tas dzīvos tālāk un kas karodams paplašinās viņa varas robežas. Tad viņam prātā ienāca cita doma — ka viņam bij arī meita. Brīdi viņš domāja, ko darīt ar to, un pie slēģotā loga stāvēdams plū kāja ūsas, bet par meitu viņš domāja mierīgi, bez satrau kūma, jo tā bija tikai meitene, un beidzot viņš nedroši noteica:

„Ceru, ka varēšu to izdot par sievu kādam drošsirdīgam karavīram, — tas viss, ko ar viņu varu darīt!"

No tās dienas Vangs Tīģeris sāka citādi skatīties uz savām sievām, paturēdams prātā, ka no tām varēja dzimt vēl citi dēli, uzticīgi un padevīgi dēli, kas to nekad nepievils, kā var pievilt citi cilvēki, kuros nerit paša asinis. Viņš vairs negāja pie sievām tikai miesas nemiera dēj, viņa sirds bij atbrīvojusies pirmoreiz uzlūkojot dēlu, bet viņa miesai bij jārada citi dēli, uzticīgi kareivji, kas tam būtu par palīgu un atbalstu vecuma nevarībā. Un viņš kārtīgi gāja pie savām sievām, nevienai neizrādīdams lielāku labvēlību kā otrai, lai kā viņas klusībā nesacentās šīs labvēlības dēj; katra viņam patika citādi, un ar abām viņš bija mierā, jo no abām tam vajadzēja vienu un to pašu, un viņš nesagaidija no vienas vairāk kā no otras. Tagad viņš vairs neuztraucās, ka viņā nebija mīlestības pret sievieti, jo tagad viņam bija dēls.

Tā šī ziema pagāja mierā. Pienāca un pagāja Jaun gada svētki, un Vangs Tīģeris priecājās vairāk kā parasti, jo šis gads bija veiksmīgs, un visus kareivjus viņš apdāvināja ar ēdienu un vīnu un naudas balvām. Visiem kareivjiem viņš izdalija sīkas lietas, ko tie sevišķi kāroja: tabaku, dvieļus, zeķes un citus sīkumus. Savām sievām viņš arī pasniedza dāvanas, un visa saime svētkos ļoti priecājās. Bija tikai viena nepatīkama lieta, bet arī tā nāca tikai pēc svētkiem un svētku prieku neaptumšoja. Nakti guļot bija miris vecais pārvaldnieks. Vai viņš bij iebaudijis par daudz opija, ar bezmiegu cīnīdamies, vai arī tas opija reibonī bija nosalis, — to nevarēja zināt. No tikušo ziņoja Vangam Tīģerim, un viņš pavēlēja pirkt labu šķirstu un darīt visu šā labsirdīgā vecīša labā, un nākamā dienā pēc tam, kad viss bija sagatavots, lai šķirstu sūtītu uz pārvaldnieka dzimteni kaimiņu provincē, Vangs Tīģeris dabūja zināt, ka pārvaldnieka vecā sieva iedzē rūsi visu opiju, ko vīrs atstājis, un labprātīgi tam seko jusi nāvē. Neviens par viņu neskuma, jo tā bija veca un slimīga sieva, kas nekad neiznāca no savām telpām, un Vangs Tīģeris to nekad nebija redzējis. Viņš pasūtija otru šķirstu un triju kalpotāju pavadībā sūtija abus mirušos uz pārvaldnieka dzimto pilsētu kaimiņu provincē. Tad Vangs Tīģeris nosūtija ziņojumu priekšniekiem, kam tas bij jāzina, un vēstuli aiznesa vīrs ar zaķa lūpu, paņēmis līdzi dažus kareivjus, un Vangs Tīģeris tam vienatnē teica:

„Ir lietas, par kurām var runāt tikai zem četrām acīm, un tādēļ es par to vēstulē nekā nerakstiju. Bet ja tā iznāk, liec noprast, ka es pats gribu runāt līdzi jaunā pārvaldnieka iecelšanā/*

Uzticamais vīrs atbildes vietā pamāja ar galvu, un Vangs Tīģeris bij apmierināts. Šais juku laikos nebij jā-baidas, ka drīz varētu ierasties jauns pārvaldnieks, un Vangs Tīģeris gluži labi varēja bez tā iztikt. Viņš par to daudz nedomāja, novietoja sievas tanīs telpās, kur bija dzīvojis vecais pārvaldnieks, un drīz pavisam aizmirsa, ka tur bija dzīvojis kāds cits bez viņa un viņa ļaudīm.

Gads atkal gāja uz pavasara pusi. Togad Vangam Tīģerim bija veiksme visās lietās, no jaunajiem apgabaliem pienāca labas vēstis, visi nodokļi ienāca laikā, un kareivji saņēma algu, bij apmierināti un skaļi slavēja Vangu Tīģeri. Un viņš nolēma pavasara svētkos pasērst tēva mājā un pavadīt svētkus pie brāļiem, kā pieklājās ievērojamas dzimtas locekļiem, it sevišķi tai laikā, kad dēliem pieklājas apmeklēt tēva kapu. Bez tam, Vangam Tīģerim bij jānokārto rēķini ar vidējo brāli, un tagad viņš vairs negribēja tam palikt parādā. Tādēļ Vangs Tīģeris sūtija kareivjus pie vecākajiem brāļiem, ar visām ceremonijām ziņot tiem, ka nodomājis svētkos tos apcie* mot ar sievām, bērniem un kalpotājiem. Uz to abi brāļi, Vangs Zemturis un Vangs Tirgonis, atbildēja ar laipnu ielūgumu.

Un kad viss bija sagatavots, Vangs Tīģeris sēdās savā lielajā sarkanajā zirgā un miesas sargu pulka priekšgalā devās ceļā. Bet šoreiz viņiem visu ceļu bij jājāj lēni, jo līdzi brauca mūļu pajūgi, kuros sēdēja abas sievietes, un vēl citi pajūgi ar kalponēm. Un Vangs Tīģeris jāja lēni, lepodamies, ka tam tāda iemesla dēļ bij jāgausina soļi. Tā jādams savu pavadoņu, sievu un bērnu priekšgalā, viņš ieņēma savu vietu starp senču un pēcteču paaudzēm. Ne* kad vēl viņa zeme tam nebija likusies tik skaista un tik bagāta kā tagad, kad pavasaris bija pilnos ziedos, kad brieda vītolu pumpuri un plauka firziku ziedi. Un redzē* dams ielejas un kalnu nogāzes zaļās un firziķu krāsas dū* mākās, redzēdams tumšo un mitro zemi pavasara saulē, viņš pēkšņi atcerējās savu tēvu un kā tas pavasarī bija plūcis vītola un ziedoša firziķa zariņu un nēsājis tos ro* kās vai piespraudis pie savas mālu mājas durvīm, un par savu tēvu un dēlu domādams, viņš juta, ka stāvēja savā vietā garajā paaudžu virknē un ka tagad viņš vairs ne* bija vientuļš kā agrāk. Viņš tēvam visu piedeva, un pir* mo reiz viņā norima dziļais naids, ko tas pret tēvu bij jutis kopš bērna dienām. Bet viņš pats nezināja, ka bija tam piedevis. Viņš tikai zināja, ka naids, kas viņā bija kvēlojis kopš jaunekļa gadiem, nu bija pazudis, un beb dzot viņš varēja dzīvot mierā ar sevi, itin kā kad spirg* tais vējš būtu aiznesis visas ļaunās domas.

Tā Vangs Tīģeris pārjāja tēva mājā, pārjāja triumfējot, ne vairs kā jaunākais dēls un jaunākais brālis, bet kā cilvēks ar varu un lepnumu, ko tam deva viņa iekarojumi un dēla dzimšana. Un visi juta šo varu, un brāļi to saņēma un apsveica kā cienijamu viesi, un brāļu sievas sacentās daiļrunībā un laipnībā Vangu Tīģeri uzņemot.

Patiesību sakot, Vanga Zemtura un Vanga Tirgoņa sievas bija ķildojušās par to, kurā mājā viesosies Vangs Tīģeris ar savu dzimtu. Kundze domāja, ka viņai neap šaubamas tiesības tos uzņemt sava vīra mājā, jo tagad, kad Vangs Tīģeris jau bij iekarojis slavu, viņa saprata,, ka tāds viesis mājai darija godu, un tādēj viņa teica:

„Tā būs pieklājīgāk, jo mēs viņam izmeklējām sievu, mācītu un patīkamu sievieti; viņa taču nevar dzīvot pie tava brāļa sievas, vienkāršas zemnieces. Lai viņa uzņem otru sievu, ja grib, bet brālim ar pirmo sievu jādzīvo pie mums. Varbūt viņam iepatiksies kāds no mūsu dēliem, un varbūt viņš arī mums atnesīs kādu labumu. Vismaz svaine viņu neapgrūtinās ar saviem mājieniem un lūgumiem."

Bet Vanga Tirgoņa sieva nedomāja padoties un pa stāvīgi uzmācās vīram:

„Vai svaine pratīs pabarot tikdaudz laužu, viņa ra dusi barot savas mūķenes un priesterus ar saknēm, bet vai tas kāds ēdiens?"

Savās ķildās abas sievietes gāja tik tālu, ka atklāti lamājās savā starpā, un redzēdami, ka ķildas kļūst ar katru dienu skaļākas, ka svētki pie durvīm un nekas vēl nav norunāts, un ka ne viena, ne otra sieviete aiz pašmīlības ne par matu nepiekāpsies, vīri satikās savā vecajā apspriežu vietā tējas namā, — jo sievu naids viņus tā tuvināja, kā nekas cits nebūtu varējis tuvināt. Tur viņi apspriedās savā starpā, un Vangs Tirgonis, kuram jau bija savs plans, brālim teica:

„Lai notiek tā, kā tu gribi, bet vai mēs nevarētu brāli ar visiem viņa ļaudīm novietot tais pagalmos, kas stāv tukši kopš tēva nāves? Tiesa, pagalms gan pieder viņa sievai Lotospuķei, bet viņa tagad tik veca un nemaz tur vairs neiet, kopš atmetusi kauliņu spēli, un ja mēs brāli novietosim tur, mēs varēsim izdevumus dalīt uz pusēm, bet sievām teiksim, ka to daram taupības nolūkā, un viņas mūs liks mierā."

Agrākos laikos Vangs Zemturis būtu ietiepies un iz darijis tā, kā pats būtu nodomājis, bet tagad viņš aiz vecuma un nesamērīgā tukluma bija palicis neparasti miegains, viņš snauda gandrīz visu dienu un bija visādi ar mieru, lai tik atbrīvotos no rūpēm. Šis plans viņam likās ļoti labs; tiesa, viņam gribējās izpelnīties varenā jaunākā brāļa labvēlību, bet viņš varēja iztikt arī bez tās, ja tā netika arī vidējam brālim. Viņš palika arvien slinkāks, un pienāca laiks, kad tam vairs nepatika mājā uzņemt viesus; tagad viņš jau priecājās, ja nevajadzēja pūlēties un vietā un nevietā teikt dažādas laipnības. Tādēļ viņš labprāt piekrita, un viņi abi gāja pie savām sievām un iz* stāstija, ko bija nolēmuši. Tāda izeja visiem bija ļoti ērta: neviena svaine nekā nezaudēja, un katra klusībā nolēma viena pati rūpēties par viesiem, bet katra priecā-jās, ka lielos izdevumus par vīnu un ēdieniem, par dāvanām kalpotājiem un kalponēm varēs dalīt uz pusēm, un tas visiem likās diezgan svarīgs iemesls.

Vecās telpas, kur Vang-Lungs vecumā bija dzīvojis, izslaucija, iztīrija un saveda kārtībā. Tiesa, Lotospuķe tur nekad neiegāja, ja daudz, tad kalpones tur kādreiz pasēdēja, bet tas arī bija viss. Lotospuķe tagad bija ļoti smaga un veca, un nekādu draudzeņu tai nebija, ja neskaitīja Dzeguzi un verdzenes, jo vecumā Lotospuķes acis bija pārklājušās ar nagu, un viņa tik vāji redzēja, ka nevarēja uzmest kauliņus un saskaitīt acis savās iemīļotās naudas spēlēs. Vecenes, kas pie tās bija nākušas viesos, cita pēc citas nomira vai ari vairs nevarēja piecelties no gultas, un tikai Lotospuķe vēl arvien dzīvoja, viena ar savām kalponēm.

Pret verdzenēm Lotospuķe izturējās ļoti bargi, īpaši kopš tai acis palika tumšas, viņa bija sākusi nekrietni lamāties, un brāļiem bij jāmaksā kalponēm liela alga, citādi tās negribēja ciest viņas ļaunos vārdus un rupjības. No verdzenēm, kas bija pirktas un nevarēja aiziet, divas padarija sev galu: viena norija savus lētos stikla auskarus, otra pakārās pie sijas virtuvē, kur bija strādājusi — vieglāk bija mirt nekā paciest Lotospuķes ļaunumu. Jo Lotospuķe nevien rupji lamājās, izkliegdama vārdus, kādus meiteņu ausis nespēja klausīties, bet arī sāpīgi tām knieba, Izlutinātie vecenes pirksti, kas nekam vairs nederēja, bet nebija zaudējuši savu neparasto skaistumu un vēl bija gludi un glīti, kad viss pārējais ķermeņa skai stums bija novītis, — šie vecenes pirksti prata tik nežēlīgi kniebt meiteņu rokās, ka zem ādas parādijās sarkani plankumi, un reizēm, kad Lotospuķei ar to vēl nepietika, viņa ņēma ogles no pīpes un spieda tās meiteņu maigajā miesā. Viņa nežēloja nevienas, atskaitot Dzeguzi, jo no Dzeguzes viņa baidijās un visās lietās tai paļāvās.

Dzeguze bija tāda pati kā agrāk. Vecumā — Dzeguze tagad bija ļoti veca — viņa kļuva vēl kalsenāka, izkalta un saruka grumbās, taču viņas vecajā ģindenī bija tikpat daudz spēka kā jaunībā. Acis viņai bija gaišas, mēle veikla, un seja, kaut arī visnotuļ grumbām klāta* vēl arvien bija sārta. Viņa bija tikpat mantkārīga kā agrāk, un ja sargāja kundzi no citu kalpoņu zaglības, tad pati to ap-zaga bez kautrēšanās. Kopš Lotospuķes acis bija kļuvu šas aklas, Dzeguze zaga visu, ko varēja, un pildija savas lādes, bet Lotospuķe vecenes prātā aizmirsa, kādas tai bija dārglietas, kādi zvērādu mēteļi un kādi atlasa vai zīda ģērbi, un viņa nevarēja tos nosargāt. Ja viņa nejauši kaut ko atcerējās un negaidot prasija kādu lietu, Dzeguze centās novērst viņas uzmanību uz citu pusi, bet ja Lotos* puķe ietiepās un nepiekāpās, Dzeguze paņēma nozagto lietu no savām lādēm un atnesa to Lotospuķei. Un kad Lotospuķe, brīdi rokās paturējusi, to aizmirsa, Dzeguze to paņēma un atkal paslēpa pie sevis.

Neviena verdzene vai kalpone nedrīkstēja sūdzēties, jo īstā saimniece bija Dzeguze, un pat brāļi rēķinājās ar viņu, zinādami, ka citas viņas vietā neatradīs, un baidijās to aizkaitināt. Un tā kā Dzeguze teica, ka Lotospuķe tai dāvinot šo un to, kalpones klusēja, labi zinādamas, ka Dzeguze bija ļauna un nežēlīga, un ka tā viegli varēja iebērt indi ēdiena traukā, bet reizēm, kalpones iebaidīda-ma, viņa pati lielijās ar savu noindēšanas mākslu. Bet Lotospuķe visās lietās paļāvās Dzeguzei kopš tā laika, kad viņas acis bija palikušas tumšas, un kopš viņa aiz pārmērīga resnuma gandrīz nemaz vairs nekustējās. Tikai pusdienā viņa pārvietojās no gultas izgrieztajā melnkoka krēslā un brīdi tur pasēdējusi, atkal gāja gulēt. Pat to viņa nevarēja izdarīt bez četru vai piecu verdzeņu palīdzības, jo skaistās kājiņas, kādreiz Vang=Lunga lielākais lepnums un prieks, tagad vairs nespēja noturēt smago ķermeni, kas agrāk bija bijis lokans kā niedra un ko Vang’Lungs tik kaislīgi bija mīlējis.

Kādu dienu Lotospuķe izdzirda kņadu blakus pagab mos, un kad tā no Dzeguzes dabūja zināt, ka Vangs Tīģeris ar savām sievām un bērniem atbrauks pavadīt svētkus pie brāļiem un apmeklēt tēva kapu, viņa sāka gražoties un teica:

„Negribu, ka te nāk bērni! Nekad neesmu varējusi bērnus ciest!"

Tas bija tiesa, viņai nebija bērnu, un viņa pret tiem juta savādu naidu, sevišķi kopš tā jau bija par vecu, lai dzemdētu. Tad Vangs Zemturis, kas bij ienācis reizē ar brāli, viņu mierinādams teica:

„Nē, nē, mēs atvērsim otrus vārtus, un viņš nemaz te nestaigās!"

Un Lotospuķe žēlabaini iesaucās:

„Neatceros, kurš veča dēls tas ir! Vai tas nav tas pats, kas bij ieskatījies manā bālajā verdzenē un aizbēga no mājas, kad vecais muļķis to paņēma sev?"

Brāļi apjukuši saskatijās, jo viņi par to nekā nebija dzirdējuši un brīnijās par viņas vārdiem, un Vangs Zem-turis steidzīgi iejaucās, jo Lotospuķe vecumā bija palikusi bezkaunīga un izlaidīga valodā un par savu agrāko dzīvi runāja tā, ka brāļi neatļāva bērniem iet tās tuvumā. Viņa vairs neatšķīra pieklājīgo no nepieklājīgā, un visa viņas izlaidīgā dzīve tai reizēm burbuļodama nāca pār lūpām, un tādēļ viņš teica:

„Par to mēs nekā nezinām. Mūsu brālis tagad ir sla= vens karavadonis, un viņš necietīs tādas valodas, kas aiz-kar viņa godu."

Bet Lotospuķe to dzirdot iesmējās, nospļāvās uz akmens klona un iesaucās:

„Ak jūs vīrieši, jūs visi dižojaties ar savu godu, bet mēs, sievietes, gan zinām, kādas nožēlojamas lietas aiz tā slēpjas!"

Un viņa klausijās, vai Dzeguze smējās, un pasauca to: „Klau, Dzeguze?" un Dzeguze, kas vienmēr bija kundzes зов tuvumā, tai piebalsoja sīkiem un ķērcošiem smiekliem, priecādamās, ka kundze bija tā samulsinājusi šos padzīvo* jušos un savās aprindās cienijamos vīrus. Bet brāļi stei* dzās projām, rīkot kalpotājus un atgādināt tiem visu, kas darams.

Kad viss bija sagatavots, atbrauca Vangs Tīģeris ar saviem ļaudīm un apmetās pagalmā, kur bija dzīvojis vi* ņa tēvs. Tagad viņam šis pagalms likās tukšs, un viņš tur neviena nemanija, atskaitot sevi un dēlu; tagad viņš varēja aizmirst, ka agrāk te kāds bija dzīvojis bez viņa un viņa dēla.

Tad pienāca svētki visam namam, pavasara svētki, un visi uz laiku atlika ķildas; pat svaines, vecāko brāļu sievas* izturējās viena pret otru cienīgi un pieklājīgi, kad satikās ģimenes sanāksmēs. Viss notika pēc ierastās kār-tības, kā tam bija jānorit, un dēliem šai laikā bij jāizpilda dažas ceremonijas tēva piemiņai.

Vang-Lunga dzimšanas diena iekrita pāris dienas priekš svētkiem,. Lai viņš bija kur būdams, todien viņam palika pilni deviņdesmit gadi, un dēli nolēma izpildīt dēlu pienākumu līdz galam, ja reiz bija sapulcējušies, un Vangs Tīģeris labprāt tam piekrita, jo tagad, kad tam bija dēls, viņa dusmas uz tēvu bij izgaisušas, un viņš lab-prāt, pat ar prieku stājās savā vietā paaudžu rindā starp tēviem un dēliem.

Tādēļ Vang-Lunga dzimšanas dienā viņa dēli ielūdza daudz viesu un rīkoja lielas dzīrās, kādas tie būtu rīkojuši, ja tēvs vēl būtu dzīvs; bija liela jautrība un daudz apsveikumu, un galdā cēla visus ēdienus, kādi jādod dzimšanas dienā. Vang-Lunga piemiņas plāksnīti arī atnesa, un visi tai klanīdamies godināja Vang-Lungu viņa dzimšanas dienā.

Tai pašā dienā Vangs Zemturis atsauca priesterus, viņš nežēloja naudu un katrs dēls deva savu daļu, un priesteri dziedāja lūgšanas un izlūdzās Vang^Lunga garam mieru un prieku tais laimīgajos pagalmos, kur viņš tagad mita, zāli izrotāja svētiem attēliem un zīmēm, un pagalmos veseliem cēlieniem gan augstāk, gan zemāk skanēja viņu gari vilktās dziesmas un koka vālīšu dobjie, sīkie sitieni pa koka bungām.

To visu Vang*Lunga dēli darija viņam par piemiņu. Bez tam viņi visi ar savām sievām un bērniem gāja uz senču kapiem, un Vang--Lunga dēli bija parūpējušies, lai visi kapi būtu uzkopti un nolīdzināti un lai visiem būtu uzmesta augsta svaigas zemes kaudze. Katra kapu uzkal niņa virsotnē lika velenu, un ar šo velenu piespieda baltu mākslīgi sīkās strēmelēs sagrieztu papīru, kas plīvoja mai gajā pavasara vējā. Un Vang=Lunga dēli pie kapa nostā jušies paklani jās līdz zemei, aizdedzināja kvēpināmās zā Ies un lika arī dēliem klanīties, un vislepnākais bija Vangs Tīģeris, kad tas paņēma rokās dēlu ar gaišo seju un pielieca bērna galviņu; tagad viņš bija saistīts ar sen čiem un brāļiem caur šo bērnu, caur savu dēlu.

Mājās nākot viņi redzēja, ka visur, kur bija tēvu un vectēvu kapi, dēli darija to pašu, ko viņi bija darijuši pie Vang-Lunga kapa, jo tā bija mirušo piemiņas diena. Tad Vangs Zemturis neparasti aizkustināts teica:

„Nāksim biežāk šurp nekā pagājušos gados: vēl tikai desmit gadi, un tad mūsu tēvs būs simts gadus vecs, un tad viņam būs jāatgriežas pasaulē jaunā iemiesojumā, un mēs vairs nevarēsim svinēt viņa dzimšanas dienu, jo par šo jauno dzimšanu mēs nekā nezināsim/4 Un Vangs Tīģeris tēva lepnumā sacija:

„Jā, mums tas jādara, jo mūsu dēli mums darīs tāpat, kad aiziesim turp, kur viņš aizgājis/4

Mājās viņi gāja svinīgā klusmā, un visi skaidrāk nekā parasti sajuta radniecības saites, kas tos vienoja.

Kad visas ceremonijas bij izpildītas, sākās svētku jautrība; tās dienas pievakarē gaiss negaidot kļuva silts un maigs, un debesīs iznira šaurs jauna mēness sirpis, dzidrs un gaišs kā dzintars. Tovakar viņi visi sapulcējās tai pagalmā, kur dzīvoja Lotospuķe, jo dienu tā pēkšņi bija sākusi gausties:

„Viņi mani vecumā aizmirsuši, neviens pie manis ne nāk un pat netur mani par ģimenes locekli!44

Un viņa vaidēja, un asaras tai ritēja no vecajām ak lajam acīm. Tad Dzeguze gāja to pateikt brāļiem, un viņi iežēlojās par to un piekrita, jo todien viņiem sirds pēkšņi bija kļuvusi mīksta pret tēvu un visu, kam ar to bija sakars. Un tai vietā, kur vajadzēja dzīrot Vanga Zemtura pagalmos, kur viņa sieva gribēja pulcināt visu dzimtu, viņi gāja tai pagalmā, kur dzīvoja Lotospuķe. Tas arī bija liels un skaists pagalms, un vienā stūrī auga gra natu koki, kas bij atvesti no dienvidiem, un vidū bij astoņstūrains baseins, kur vizēja jaunā mēness atspīdums. Viņi visi ēda pīrādziņus un dzēra vīnu, un bērni rotaļājās mēness gaismā un skraidija apkārt, slēpdamies ēnās un atkal izskriedami no tām, lai paķertu pīrādziņu vai iedzertu malku vīna. Viņi visi pieēdās dažādu vārītu un suti nātu ēdienu un pīrādziņu, kādi šais svētkos bij jāēd; vieni bija pildīti ar sīki sakapātu cūkgaļu, citi apkaisīti ar cu kuru un ļoti gardi. Ēdienu bija tik daudz, ka pat verdzenes ēda cik gribēja, un kalpotāji slepšus ņēma un ēda aiz durvīm, izlikdamies, ka iet pēc vīna. Neviens nemani ja, ko tie paņēma, bet ja saimnieču vērīgās acis kaut ko arī mānijā, tomēr arī tās šoreiz ne vārda neteica, lai neaptumšotu saimei šā vakara prieku.

Un kamēr viņi ēda un dzēra, Vanga Zemtura vecā* kais dēls, kas bija teicams mūziķis, spēlēja fleitu, un viņa brālis, jauneklis ar skaistiem lokaniem pirkstiem, spēlēja harfu, viegli skandinādams stīgas ar divām tievām bam» buka vālītēm; viņi spēlēja senas dziesmas par pavasari un dziedāja par žēlabām, ko mirusi meitene sūta mēnesim. Klausīdamās, cik saskanīga bija viņu spēle, māte lepojās ar tiem un reižu reizēm tos uzslavēja, skaļi iesaukdamās, tiklīdz tie bija beiguši spēlēt kādu dziesmu:

„Spēlējiet vēl ko, mani dēli, tik jauki ir klausīties jūsu spēli jauna mēness gaismā!" Un viņa lepojās ar vi= ņu glezno skaistumu.

Bet Vanga Tirgoņa sieva, kuras dēli bija vienkārši audzināti un neprata uzjautrināt viesus ar muziķu, tikai žāvājās^1 un skaļi sarunājās gan ar vienu, gan ar otru rad-nieku, bet visbiežāk ar Vanga Tīģera sievu, ko viņa tam bij izraudzījusi. Viņu tā ļoti ievēroja, bet mācīto sievu

ar nolūku nelikās redzot; viņa tikko paskatijās uz Vanga Tīģera meitu, bet nebeidza apošņāt zēnu, pieglauzdama tam degunu, un izturējās tā, it kā tas būtu viņas nopelns, ka viņas izraudzītai sievai piedzimis dēls.

Bet skali viņa nekā neteica, lai gan kundze uzmeta svainei neapmierinātus skatienus, par kuriem tā slepeni priecājās, nelikdamās tos redzot. Pārējie laikam nekā nemanīja, un Vangs Zemturis, pamodies no snaudiena, lika kalpotājiem ienest galdus vakara mielastam, un tos ienesa. Tad visi sāka īsto ēšanu, un kalpotāji nesa vienu ēdienu pēc otra, jo šīs dzīrās rīkoja Vangs Zemturis, un ēdienus pasūtot viņš bija pārspējis pats sevi. Tur bija daudz tādu ēdienu, par kuriem Vangs Tirgonis un Vangs Tīģeris nekā nebija dzirdējuši, piemēram pīļu mēles pi kantā mērcē, pīju kājas, kurām bija novilkta plānā āda, un daudz tādu retu un smalku ēdienu, kas tīkami kairināja mēli.

Tovakar visi ēda un dzēra ar gardu muti, bet neviens neēda ar tādu prieku kā Lotospuķe, un jo vairāk tā ēda, jo jautrāka tā palika. Viņa sēdēja savā lielajā izgrieztajā krēslā, un kalpone blakus stāvēdama lika tai tasē katru ēdienu, bet reizēm viņa pati ņēma no bļodas, tad kalpone vadija. viņas roku, un viņa smēla no bļodas ar porcelānā karoti, kāri cēla to pie mutes un skaļi strēba. Viņa ēda gaļu un visu, ko pasniedza, jo zobi viņai vēl arvien bija stipri un veseli.

īsti jautrā omā būdama, viņa brīžiem pārtrauca ēšanu, lai pastāstītu kādu nepieklājīgu un bezkaunīgu stāstu, un jaunie vīrieši paklusām smējās, jo vecāku klātbūtnē tomēr nedrīkstēja skaļi smieties. Bet viņa klausījās šais apslāpētos smieklos, un tie viņu uzmudināja stāstīt vēl vairāk. Vangam Zemturim bija grūti palikt nopietnam, bet sieva sēdēja tam blakus īgna un klusa, un viņā paska tijies, tas savaldījās. Bet Vanga Tirgoņa sārtvaidze sieva skaļi smējās^1, un pamanījusi, ka svaine nemaz nesmējās, centās smieties vēl skaļāk. Pat Vanga Zemtura otrā sie va iekoda lūpā, un kaut ari atturējās no smiekliem, redzē dama, ka viņas kundze nesmējās, viņai tomēr bij jāaizklāj seja ar piedurkni, lai slēptu smaidu.

Bet Lotospuķe vīriešu smieklus dzirdot tā izlaidās, ka pieklājības dēļ tā bij jāsavalda, un vecākie brāļi pūlējās to piedzirdīt ar vīnu, lai viņa ātrāk aizmigtu, baidīdamies, ka tā nepasaka kaut ko nepieklājīgu par Vangu Tīģeri un to neaizkaitina, jo viņi baidijās brāļa dusmu. Pazīda-mi Lotospuķes izlaidīgo mēli, viņi nebija sevišķi pūlējušies lūgt Firziķa Ziedu ģimenes svētkos, un kad tā ziņnesim bij atbildējusi, ka tai neesot neviena, ko atstāt pie saviem bērniem, viņi to arī nebija centušies pierunāt, domādami, ka labāk Lotospuķei neatgādināt pagātni.

Tā šis vakars pagāja laimīgi, pienāca pusnakts, un mēness pacēlās augstu debesīs; uzklīda viegli mākonīši, un mēness it kā šūpodamies peldēja pa tiem. Bērni bij aizmiguši, un jaunākie jau sen dusēja mātēm pie krūts; negulēja tikai Vanga Zemtura jaunākā meita, iedomīga un tieva trīspadsmit gadus veca meitene, kas lepojās ar to, ka nesen bija saderēta. Bet Vanga Zemtura otrā sieva bija laba māte, un tai uz rokām gulēja divi bērni, viens gada, otrs nesen piedzimis, tikai kādu mēnesi vecs, jo Vangs Zemturis viņu vēl arvien mīlēja. Un abas Vanga Tīģera sievas turēja rokās savus bērnus: viņa mazais dēls gulēja, galvu mātes plecam pieglaudis, mēness spīdēja tam taisni sejā, un Vangs Tīģeris bieži skatijās uz gulošo bērnu.

Bet pēc pusnakts jautrība sāka norimt. Vanga Zemtura dēli viens pēc otra paklusām izzagās ārā, jo viņus gai-dija citas izpriecas un viņiem bija garlaicīgi sēdēt pie večiem. Arī kalpotāji bija noguruši, tiem gribējās atpūsties, viņi izgāja ārā un pie durvīm atspiedušies skaļi žāvājās un sačukstējās:

„Bērni cēlās ar gaismu, tie bij jāapkalpo, un tagad veči dzīro līdz pusnaktij, un tie arī jāapkalpo. Vai mēs nemaz netiksim gulēt?“

Beidzot visi izklīda, bet ne agrāk, kamēr Vangs Zemturis nebija galīgi piedzēries, un kamēr viņa sieva nepasauca kalpotājus, lai tie viņu ņem, zem rokām un ved gu= lēt. Pat Vangs Tīģeris bija vairāk iereibis nekā citām reizēm, bet viņš tomēr pats aizgāja līdz savam pagalmam. Tikai Vangs Tirgonis līdz beigām palika tikpat laipns un skaidrs, un viņa grumbainā dzeltenā seja gandrīz nemaz nepārvērtās, pat nepietvīka, jo viņš piederēja pie tiem, kas dzerot paliek arvien bālāki un mierīgāki.

Bet neviens nebija tikdaudz dzēris un ēdis kā Lotos puķe, un tiešām savā vecumā — viņai bij jau septiņdesmit astoņi gadi — viņa bija pārāk daudz ēdusi un dzērusi. Starp pusnakti un rītausmu viņa vaidēja un svaidijās gultā, jo izdzertais vīns tai bija sakāpis galvā un radijis stipru drudzi, bet apēstie gaļas un eļļas ēdieni spieda kā akmens. Viņa grozija galvu spilvenā šurp un turp, viņai bija nelabi, un viņa prasija gan šo, gan to, bet nekas to nevarēja apmierināt. Pēkšņi viņa iekliedzās savādā aiz smakušā balsī, Dzeguze piesteidzās tai klāt un sauca viņas vārdu, un Dzeguzei atbildot Lotospuķe vēl kaut ko no murmināja, aklām acīm viņā raudzīdamās, viņas rokas un kājas sarāvās, un tad viņa pēkšņi apklusa. Tuklā vecenes seja pietvīka tumši sārta, ķermenis raustijās krampjos, elpa kļuva ātra, asa kā žagi un tik skaļa, ka to varēja dzirdēt blakus pagalmā. Vangs Tīģeris būtu to dzirdējis, ja dzēruma dēļ nebūtu gulējis cietākā miegā nekā pa rasti.

Bet viņa mācītai sievai vienmēr bija caurs miegs; vi ņa dzirdēja kliedzienu, piecēlās un iegāja pie Lotospuķes. Viņa šo to zināja par veclaiku zālēm, jo bija to mācijusies no tēva, kas bij ārsts, un tagad viņa atvilka aizkaru un rītausmas gaisma krita Lotospuķes briesmīgajā sejā. Tad mācītā sieva izbailēs iekliedzās:

„Vecā kundze mirs, ja neizdosies iztīrīt viņas iekšas!“

Viņa lika atnest karstu ūdeni, ingveru un visas zāles, kādas tā zināja, un mēģināja Lotospuķi ārstēt. Bet tās bija veltīgas pūles, jo Lotospuķe tagad bija kurla pret visiem saucieniem un lūgumiem, un viņas zobi bija tik cieši sakosti, ka neatlaidās pat tad, kad pavēra viņas zi lās lūpas. Brīnums, ka tik vecai sievai vēl bija veseli, balti un stipri zobi, un tagad tie viņai maksāja dzīvību, jo ja tai būtu trūcis kāda zoba, tad viņai mutē būtu ielietas zāles. Dzeguze pat varēja paņemt zāles mutē un ie dot tās viņai savām lūpām. Bet stiprie, veselie zobi pa lika cieši sakosti.

Tā Lotospuķe krāca un elsa līdz pusdienai un tad pēkšņi nomira, pati nezinādama, ka tai pienācis gals. Sārtums pazuda no viņas sejas, un tā kļuva bāla un dzel tena kā vasks. Tā svētki beidzās ar viņas nāvi.

Tad abi vecākie brāļi parūpējās, lai viņai pagatavo šķirstu, bet pāris dienas viņa nogulēja gultā, jo šķirsts bij jātaisa divreiz platāks par parasto mēru, un gatava tik plata nekur nevarēja atrast.

Kamēr viņi gaidija šķirstu, Dzeguze patiesi sēroja par Lotospuķi, kurai tā visus šos gadus bija kalpojusi. Jā, Dzeguze patiesi sēroja par viņu, lai gan steidzās nozagt visu, kas bij atlicis no Lotospuķes vērtīgākām mantām, viņa staigāja pa istabām un atvēra gan vienu, gan otru lādi un ņēma visu, kam bija kāda vērtība, bet pēc tam aizvilka visas mantas pa sētas vārtiem; un kad pienāca laiks Lotospuķi guldīt šķirstā, kalpones brīnijās, ka gan drīz nebija drēbju, kurās kundzi paglabāt. Viņas brīnijās arī par to, kur Lotospuķe bija likusi sidrabu, ko tā bija saņēmusi kā Vang-Lunga atraitne, jo pēdējos gados viņa to kauliņu spēlē nebija varējusi pazaudēt. Un tomēr, par spīti zaglībai, Dzeguze sēroja par Lotospuķi, slauci ja re tās, skopās asaras, un lai cik maz to bija, tās bija vienb gās, ko Dzeguze savā mūžā par kādu bija raudājusi, un kad šķirstu aizlēja kaļķiem, jo līķis ļoti drīz bija sācis izplatīt smaku, kad aizzīmogoja vāku un pa vārtiem aiz nesa templī, kur šķirstam bij jāstāv līdz bēru dienai, Dze guze gāja tam līdzi, ātri tipinādama vecajām kājām un pūlēdamās nepalikt pakaļ, kamēr šķirstu nenovietoja templī pie daudziem citiem šķirstiem, kas tur jau bij ie nesti. Tad viņa pagriezās un gāja uz savu kaktu, kas tai kaut kur bija, un vairs neatgriezās Vangu namā un sēroja par Lotospuķi tik sirsnīgi, cik vispār varēja.

Vēl nebija pagājušas paredzētās desmit dienas, kad brāļi ar saviem dēliem Vangam Tīģerim jau bij apnikuši, un sen bija zudusi tā stunda, kad viņi bij jutuši savas dzi* ]ās radniecības saites. Bet viņš palika visas šīs dienas līdz beigām un pārmaiņus vienu un otru brāli apciemo* dams novēroja to dēlus, un viņam likās, ka šie dēli bija nevērtīgi un vāji cilvēki, un ka no tiem nekas labs neiz* nāks. Vanga Tirgoņa abi jaunākie dēli strādāja veikalā un ne pēc kā cita necentās; viņiem nebija godkārības, un kad tēva nebija tuvumā, viņi stāvēja dīkā aiz letes, 6mē* jās un pļāpāja ar citiem pārdevējiem; pat visjaunākais, divpadsmit gadu vecs puika, mācijās veikalā un katru brī* vu mirkli skrēja sist zekserus ar puikām, kas to gaidija pie veikala durvīm. Un tā kā viņš bija saimnieka dēls, neviens tam nedrīkstēja ne vārda teikt vai liegt tam no kases vara gabalu sauju, kad tas prasija naudu; pārdevēji tikai skatijās, vai nenāca Vangs Tirgonis, lai puika pirms tēva ierašanās paspētu laikā atgriezties savā vietā. Un Vangs Tīģeris redzēja, ka viņa brālis bija tā iegrimis nau das raušanā, ka nemaz neredzēja, ko dēli darija, un nedo* māja par to, ka kādreiz tie viņa mantu putinās ar tādu pašu dedzību, ar kādu viņš to krāja, un ka viņi strādāja veikalā pret savu gribu, gaidīdami tikai viņa nāvi, lai vairs nebūtu jāstrādā.

Vangs Tīģeris redzēja arī vecākā brāļa dēlus, redzēja, ka tie bij izlutināti un švītīgi, ka tie gribēja valkāt tikai vismīkstākās un smalkākās drēbes, vēsu zīdu vasarā un mīkstas ādas ziemā. Arī ēst viņi neēda kā jaunekļiem jāēd, kāri un ar prieku, bet izvēlīgi rakņājās ēdienā, žēlodamies, ka viens par saldu, otrs par skābu vai sāļu, un atgrūda vienu bļodu pēc otras, un verdzenes nevarēja vien spēt tos apkalpot.

To visu Vangs Tīģeris redzēja, un tas viss viņu kaiti nāja. Kādreiz vakarā, viens pastaigādamies pa pagalmu, kas agrāk bija piederējis tēvam, viņš izdzirda sievietes smieklus. Pēkšņi maza meitene, kādas kalpones meita, ieskrēja pa viņa pagalma liektajiem vārtiem un Vangu Tīģeri ieraugot, aizelsusies apstājās un mēģināja pazagšus tikt tam garām. Bet viņš to saķēra aiz pleca un tai uz* sauca:

„Kas tur smējās?"

Meitene kāpās atpakaļ, izbijusies no viņa zibošajām acīm, bet viņš to turēja stingri un viņa nevarēja izrau» ties; tad viņa acis nolaidusi klusā balsī čukstēja: „Jaunais kungs aizveda manu māsu,"

Tad Vangs Tīģeris bargi jautāja:

„Kur?"

Meitene rādija tukšo istabu blakus pagalma galā, kur Lotospuķe bija glabājusi savas mantas, bet kas tagad stā= vēja tukša, vaļīgi aizbultētām durvīm. Tad Vangs Tīģe= ris palaida meitenes plecu, un tā aizskrēja kā trusis, bet viņš gāja turp, kur tā bija rādijusi, un redzēja, ka aizbīd* nis bija tik vaļīgs, ka durvis varēja pavērt pēdas platumā un lokans jaunieša stāvs viegli varēja ielīst pa spraugu. Viņš stāvēja tumsā, klausijās un dzirdēja klusus un kaut* rīgus sievietes smieklus, dzirdēja kādu balsi čukstot vārdus, ko tas nesaprata; viņš tikai dzirdēja, ka aizelsusies vīrieša balss kaut ko dedzīgi čukstēja. Viņā atkal cēlās senais riebums pret mīlestību, un viņš jau gribēja sist pa durvīm, bet savaldījās un tikai nicinoši nodomāja:

„Kāda man daļa, ka tādas lietas vēl notiek šai namā?" Un viņš atgriezās savā pagalmā noguris un ar riebu* mu sirdī. Kāds savāds spēks šai riebumā tam neļāva aiz iet, un viņš staigāja pa pagalmu, un kamēr viņš tos sar* gāja, uzleca mēness. Drīz viņš ieraudzīja, ka no tukšās istabas pa vaļīgi aizvērtajām durvīm izslīdēja jauna ver dzene, matus glauzdama, un mēness gaismā viņš redzēja tās smaidu; apkārt paskatijusies, viņa ātri gāja tālāk, klusi soļodama drēbes kurpēm pa akmens plāksnēm izlikto pagalmu, kas agrāk bija piederējis Lotospuķei; tikai reiz viņa apstājās zem granatu koka, lai savilktu atrisušo jostu.

Pēc kāda brīža — visu šo laiku Vangs Tīģeris nostā* vēja nekustēdamies, un viņa sirds sāpīgi un saldi puk* stēja savādā riebumā — viņš redzēja, ka garām pagāja jauneklis, — nevērīgā gaitā, it kā būtu iznācis ieelpot svaigu gaisu. Tad Vangs Tīģeris iesaucās:

„Kas tur nāk?"

Viņam atbildēja ļoti patīkama, gurda un nevērīga balss.

„Es, tēvoci!"

Vangs Tīģeris redzēja, ka tas tiešām bija viņa vecā-4ā brāļa vecākais dēls, un viņa sirdī modās niknums; viņš būtu jauneklim uzbrucis, jo pats domāja, ka ienīda izlai dību, un visniknāk, ja to novēroja savos tuviniekos. Bet viņš cieši piespieda rokas pie sāniem, labi zinādams, ka nedrīkstēja nogalināt brāļa dēlu, un sajuzdams, ka neva-rēs vairs savaldīties, ja paļaus dusmām vaļu. Viņš tikai skarbi iešņācās un nekā ap sevi neredzēdams iegāja at pakaļ istabā, savā nodabā murminādams:

„Viens brālis mantrausis, otrs izvirtulis — man laiks pazust no šīs mājas! Man te slāpst, esmu pieradis pie brīvības un kaujām un neprotu turēt savas dusmas aizbāztā pudelē, kā jādara visiem vīriešiem, kas dzīvo pagalmos kopā ar sievietēm!"

Un pēkšņi viņā modās savāda vēlēšanās: viņam gri

bējās kādu nogalināt, izliet asinis, ne par velti, bet kāda mērķa labā, lai atbrīvotu sirdi no nesaprotamā sloga, kas to nospieda.

Un tad, cerēdams nomierināties, viņš centās domāt par dēlu un iezagās istabā, kur bērns gulēja mātes gultā, un pieliecies paskatijās uz to. Sieva gulēja cietā miegā, kā guļ zemnieces, mute tai bija vaļā un elpa tik nelabi oda, ka Vangam Tīģerim pār mazo dēlu noliecoties bij jāaizspiež deguns. Bet bērns klusi un mierīgi gulēja,, un viņa maigajā un miegainajā sejiņā lūkodamies, Vangs Tīģeris zvērēja, ka viņa dēls nebūs līdzīgs saviem brālēniem. Nē, viņš zēnu norūdīs jau no mazotnes, audzinās viņu par diženu karavadoni, mācīs tam visus kara mākslas veidus un iztaisīs no tā cilvēku.

Jau nākamā dienā Vangs Tīģeris sauca abas sievas un bērnus un visus, kas bij atbraukuši tam līdzi, un viņi sāka atvadīties, iebaudijuši atvadu mielastu kopā ar radiem. Un nevērojot atvadu mielastu, Vangam Tīģerim likās, ka nekad viņš nebija bijis tik tāļš saviem brāļiem kā pēc šā mielasta, un kad tas skatijās uz vecāko brāli, miegainu un miermīlīgu, aptaukojušos cilvēku ar trulām acīm, kas atdzīvojās tikai kādu bezkaunību dzirdot, un uz vidējo brāli, kura seja ar gadiem palika arvien šaurāka un acis arvien glūnīgākas, viņam likās, ka tie kurli, mēmi un akli, jo neredz, kas viņi ir un ko tie izdarijuši ar saviem dēliem.

Bet viņš nekā neteica. Viņš 'gni sēdēja un klusēja, un viņa domas lepnumā kavējās pie dēla un pie tā, kādu cilvēku viņš no tā iztaisīs.

Tā viņi šķīrās, un ārēji viss noritēja gludi un pieklā jīgi; viņi zemu klani jās cits citam, un vecākie brāļi ar sievām, kalpiem un kalpotājiem iznāca ielā, sūtīdami tam pakaļ simtiem labu novēlējumu. Bet Vangs Tīģeris domāja, ka tik drīz vairs neatgriezīsies tēva mājā.

Vangs Tīģeris ar lielu prieku atgriezās savā zemē, un šī zeme tam likās vislabākā, kādu tas bija redzējis, un ļaudis —■ visstiprākie un krietnākie, un māja tam bija gluži kā dzimtā sēta, visi kareivji viņu apsveica un laida raķetes par godu viņa pārbraukšanai, un visur varēja re dzēt priecīgus smaidus, un kad viņš noleca no sarkanā zirga, pārdesmit kareivji, kas dīkā slaistījās pagalmā, steidzās satvert nomesto pavadu, un Vangs Tīģeris par to priecājās...

Pavasaris gāja uz beigām, un pienāca vasaras sākums. Vangs Tīģeris atkal pulcināja kareivjus un tos ikdienas apmācīja. Atkal viņš izsūtija, spiegus un uzdeva saviem ļaudīm izzināt, kas notika viņa jaunajā zemē, sūtija uztb camos vīrus visur ievākt nodokļus un tiem līdzi sargus pilnā apbruņojumā, lai pārvestu kasi, jo tagad viens vīrs to vairs nespēja atnest uz pleciem, kā agrāk.

Bet vakaros, kad diena beidzās un Vangs Tīģeris viens sēdēja pagalmā, siltos pavasara vakaros, tādos brī žos, kad cilvēka sirds paliek nepaklausīga un ilgojas mī lestības, citas mīlestības bez jau zināmās, Vangs Tīģeris ilgojās pēc sava dēla. Viņš pastāvīgi lika nest bērnu pie sevis, lai gan neprata rotaļāties ar bērniem, pat ar savu dēlu nē. Viņš lika auklei apsēsties tā, lai varētu bērnu redzēt, un ilgi sēdēja, vērodams katru viņa kustību, katru paviršu pārmaiņu viņa sejā. Kad zēns sāka staigāt, Vangs Tīģeris tikko spēja valdīt prieku, un vakaros, kad palika viens un pagalmos neviens to nevarēja redzēt, viņš ņēma jostu, ko aukle sēja bērnam ap vidu, un vadāja to apkārt, un bērns klupdams un pūzdams gāja tam līdzi šai saitē.

Ja kāds Vangam Tīģerim būtu jautājis, ko tas domā-ja dēlu uzlūkodams, viņš būtu apmulsis, jo viņš to pats nezināja. Viņš tikai juta, ka viņā brieda godkārīgi sapņi par varu un slavu, un reizēm, kad sirds bija pilna, viņš prātoja par to, ka tagad katrs cilvēks varēja nodibināt stāvokli un iegūt varu, ja vien bija diezgan stiprs un ja ļaudis no tā baidijās, jo tagad nebija ne ķeizara, ne dinas* tijas, un katrs varēja piedalīties cīņā un veidot notikumu gaitu, ja gribēja. Un juzdams, ka tas viss viņam bija, Vangs Tīģeris čukstēja bārdā:

„Es esmu tieši tāds vīrsJ“

Un lūk, kas no tā iznāca, ka Vangs Tīģeris mīlēja sa» vu dēlu: dabūjusi zināt, ka viņš ikdienas liek vest dēlu pie sevis, mācītā sieva apģērba meiteni košās jaunās drē* bēs, un kādu dienu greznu un sārtu atveda pie tēva; viņa bija meitenei rokās uzvilkusi sidraba aproces un sasējusi viņas melnos matus sārtām saitēm, pūlēdamās tā pievērst bērnam tēva uzmanību. Kad Vangs Tīģeris samulsa un novērsa acis, nezinādams ko teikt, māte savā tīkamajā balsī sacija:

„Šī tava meitiņa ari grib, lai tu viņu ievēro, viņa ne= maz nav vājāka un sliktāka par tavu dēlu.“

Šīs sievietes drosme Vangu Tīģeri pārsteidza, jo viņš to nemaz nepazina, atskaitot naktis, kad tas gāja pie vi= ņas, un tādēļ viņš laipni nomurmināja:

„Kā meitene — diezgan glīta."

Bet bērna mātei ar to nepietika, jo viņš gandrīz ne» paskatijās uz meitu, un viņa neatlaidās:

„Nē, vīrs, paskaties uz viņu, viņa nav tāda kā citi bērni. Viņa sāka kājām staigāt trīs mēnešus agrāk nekā zēns, un viņa runā tā, kā kad tai būtu četri gadi un nevis nepilni divi. Nācu izlūgties tavu laipnību — lai tu viņu atļautu mācīt un būtu pret viņu tikpat uzmanīgs kā pret dēlu.“

Vangs Tīģeris izbrīnijies atbildēja;

„Kā tad es varu no meitenes iztaisīt kareivi?"

Tad māte teica savā jaukajā un stingrajā balsī:

„Ja ne kareivi, tad skolā viņa tomēr kaut ko var mācīties, un tagad tādu skolu ir daudz, vīrs.“

Te Vangs Tīģeris ievēroja, ka viņa to sauca tā, kā to neviena sieviete, viņa to nesauca par „kungu", kā kat* ra cita to būtu saukusi; viņš apjucis un samulsis paskati* jās meitenē un nezināja ko atbildēt. Viņš redzēja, ka meitene tiešām bija ļoti jauka, patukla un apaļa, ka vi* ņai bija maza sārta mutīte, kas pastāvīgi kustējās un smai* dija, lielas melnas acis un mīkstas rociņas ar glītiem apa* Jiem nadziņiem. Tos viņš ievēroja tādēļ, ka māte tos bi= ja nokrāsojusi sarkanus, kā mātes saviem mīluļiem mēdz darīt. Kājās bērnam bija sārtas zīda kurpītes, un māte tās paņēma vienā rokā, ar otru pieturēdama bērnu, kas lēkāja viņas rokās. Redzēdama, ka Vangs Tīģeris skati* jās meitenē, māte laipni teica:

„Es viņai nenosiešu kājas, mēs viņu sūtīsim skolā un audzināsim par tādu sievieti, kādu tagad vēl nav daudz."

„Bet kas tad precēs tādu meiteni?" Vangs Tīģeris iz* brīnā iesaucās.

Māte mierīgi atbildēja:

„Es domāju, ka tāda meitene pati sev izmeklēs vīru." Vangs Tīģeris brīdi padomāja par to un paskatijās sievā. Viņš uz to agrāk nekad nebija paskatījies un do= māja, ka ar to pietika, ja viņa derēja viņa nolūkiem, bet tagad viņš pirmo reiz ieraudzija, ka viņai bija gudra un laipna seja, ka viņa izturējās prātīgi un prata aizstāvēt savas domas un arī pati nebaidijās skatīties tam acīs, pie tam viņa nesmējās un nešķobīja lūpas, kā otra sieva tādā reizē būtu darijusi. Un viņš pārsteigts nodomāja:

„Šī sieviete ir gudrāka nekā domāju, un līdzšim es to nemaz nebiju lāgā apskatijis." Bet skaļi viņš teica laipni un pieceldamies: „Kad pienāks laiks, es tev to

neliegšu, ja redzēšu, ka ir prātīgi tā darīt."

Un cik savādi: šī sieviete, kas vienmēr bija tik mierīga un apmierināta ar savu dzīvi, cik nu Vangs Tīģeris par to varēja spriest, nezin kādēļ bija ļoti aizkustināta vīra laipnību redzot. Viņai vaigos iesitās viegls sārtums, vi-ņa nopietni un klusi paskatījās vīrā, un viņas acīs atspī-dēja klusas ilgas. Vērodams šo pārmaiņu, Vangs Tīģeris juta, ka viņā modās senais riebums pret sievietēm, viņa mēle kļuva stīva, viņš novērsās un nomurmināja, ka at-cerējies kādu piemirstu darīšanu, un ātri izgāja ārā, dziļi satraukts un drusku sašutis par to, ka viņa to bija tā uzlūkojusi.

Bet šai stundai bija savi augļi, un ja māte citreiz at-sūtija verdzeni ar meiteni tai laikā, kad Vangs Tīģeris lika atnest dēlu pie sevis, viņš to nesūtija projām. Sākumā viņš baidijās, ka māte arī nāks un vienmēr gribēs ar to runāt, bet viņa nenāca, un viņš atļāva meitenei brīdi palikt pie brāļa, un iešķībi skatijās viņā, jo viņas dzimums to mulsināja, kaut arī viņa bija tikai bērns, kas tikko prata kājām iet. Bet viņa bija valdzinoša meitene, viņš to bieži novēroja un savā nodabā smējās par viņas kustībām un jauko čivināšanu. Dēls bija liels, nopietns un reti smē jās, bet šī meitene bija maza, ņipra un ļoti jautra. Viņa pastāvīgi atskatijās uz tēvu, un kad to neuzraudzija, viņa darija brālim pāri, atņēma tam rotaļlietas, — tik droša tā bija. Gluži neviļus Vangs Tīģeris sāka to ievērot, un pazina to starp citiem bērniem, kad redzēja, ka verdzene to turēja rokās, stāvēdama pie vārtiem un skatīdamās, kas notika ielā; dažreiz viņš pat apstājās, noglāstija viņai rociņu un skatijās, kā viņa tam mirdzošām acīm uz smaidi ja.

Un viņas smaidu redzējis, tas iegāja mājā apmierināts un vairs nejutās vientuļš — viņam bija sava ģimene: sievas un bērni.

XXIV

Vangs Tīģeris nekad neaizmirsa, ka viņam dēla dēļ bij jāpaplašina robežas un jānostiprina vara; viņš to bie ži sev atkārtoja un apdomāja, kā to izdarīt: vai piedalieties kādā lielā karā, kad tas tuvojās beigām, un izcīnīt uzvaru, vai iet tālāk uz dienvidiem no savas upes un ieņemt vienu vai divus kaimiņu apgabalus, vislabāk bada gadā, kad plūdu vai sausuma dēj Jaudīm klātos grūti. Bet ga= dijās tā, ka liela kara jau vairākus gadus nebija, valsts galvaspilsētā viens vājš un nespējīgs valdnieks mainijās ar otru tādu pašu, un ja nebija droša miera, tad nebij arī plašāka kara uzliesmojuma, un laiks nebija tāds, lai kādi karavadoņi varētu rīkoties pārāk droši un atklāti.

Otrkārt, Vangam Tīģerim likās, ka viņš vairs neva-rēja visu sirdi ziedot godkārīgiem centieniem pēc varas, viņam bij jādomā par dēla nākotni un tas jāaudzina, bez tam bij arī citas lietas — karaspēks un zemes pārvalde, jo vecā pārvaldnieka vieta vēl arvien bija brīva. Pāris reizes Vangam Tīģerim minēja kandidātu vārdus, bet viņš vienmēr tos noraidija, jo viņam labāk patika palikt vienam, un tagad, kad viņa dēls bij izkūņojies no autiņiem, Vangs Tīģeris reizēm domāja, ka labi būtu, ja valsts varētu vēl dažus gadus pagaidīt, jo kad viņš pats būtu vecs un nevarētu karaspēku vadīt, viņš varētu palikt par apgabala pārvaldnieku, bet dēls varētu stāties viņa vietā armijas priekšgalā. Taču šo plānu viņš glabāja sevī, jo par to vēl nebija laiks runāt; tiešām, zēnam bija tikai seši gadi. Bet Vangam Tīģerim tā gribējās viņu redzēt pieaugušu, ka gadi reizēm gan skrēja ātri, bet bij arī reizes, kad tam likās, ka laiks stāvēja uz vietas; un dēlu uzlūkojot viņš redzēja nevis mazu zēnu, kāds tas bija, bet jaunekli, jaunu karavīru, kādu viņš to gribēja redzēt, un, pats to nemanīdams, viņš dažādiem līdzekļiem centās paātrināt zēna augšanu.

Kad dēlam bija seši gadi, Vangs Tīģeris to atņēma mātei un pārveda no sieviešu telpām savos pagalmos, lai dēls dzīvotu pie viņa. To viņš darija tādēļ, lai sieviešu glāsti, tērzēšana un ierašas puisēnu neizlutinātu, bet pa daļai arī tādēļ, ka viņam pašam gribējās vienmēr būt zēna tuvumā. Sākumā zēns bija bikls, mulsa tēva tuvumā un klejoja pa pagalmiem baiļu pilnām acīm, bet kad

»Dēli«

Vangs Tīģeris saņēmās un izstiepa roku, lai pievilktu to tuvāk, bērns sarāvās, kāpās atpakaļ un tikko pacieta tē= va pieskaršanos. Juzdams viņa bailes, Vangs Tīģeris sirdī tiecās bērnam pretī, bet klusēja, nezinādams, ko tam teikt, un tā viņam nekas cits neatlika kā palaist zēnu ak kal vaļā. Sākumā Vangs Tīģeris gribēja zēnu reiz par visām reizēm šķirt no mātes un no visām citām sievietēm, jo viņu apkalpoja tikai kareivji, bet drīz noskaidrojās, ka tik pēkšņu pārmaiņu bērna sirds nespēja panest. Zēns nemaz nežēlojās, tas bija kluss un nopietns bērns un pa-cietīgi pacieta visu, ko vajadzēja. Bet viņš nekad nepriecājās. Kad tēvs lika, viņš sēdās tam blakus, un paklausīgi piecēlās, tiklīdz tēvs ienāca istabā, lasija grāmatas ar skolotāju, kas pie tā nāca ikdienas, bet nekad nerunāja vairāk kā vajadzēja.

Kādu vakaru Vangs Tīģeris vērīgi noskatijās, kā tas ēda vakariņas, un tēva stingro skatienu juzdams, zēns zemu noliecās pār bļodu un izlikās, ka ēd, bet nevarēja norīt ne kumosa. Tad Vangs Tīģeris noskaitās, jo viņš patiesi šā sava bērna labā bija darijis visu, ko vien bija varējis izdomāt, un vēl tai pašā dienā bija ņēmis zēnu līdzi karaspēka skatē un sēdinājis to sev priekšā seglos; Vanga Tīģera sirds bija prieka pilna, kad kareivji skaļiem kliedzieniem apsveica mazo ģenerāli, kā viņi to mēdza saukt. Bet zēns bikli smaidīdams tūliņ pagriezās sānis, un Vangs Tīģeris tam teica:

„Turi galvu augstāk, tie tavi ļaudis, tavi kareivji, mans dēls! Kādreiz tu viņus vedīsi karā!"

Tad zēns drusku pacēla galvu, bet viņa vaigi bija pietvīkuši, un pieliecies, Vangs Tīģeris redzēja, ka viņš nemaz neskatijās uz kareivjiem, bet kaut kur tālu, otrā malā tam laukumam, kur maršēja karaspēks, un kad Vangs Tīģeris tam jautāja, ko viņš tur redz, bērns pacēla pirkstu, rādija tuvākajā laukā saulē iedegušu, kailu zēnu, kas sēdēja vērša mugurā, kareivju soļošanā noskatīdamies, un teica:

„Es gribētu būt tāds zēns un sēdēt vērša mugurā."

Vangam Tīģerim tik vienkārša un zema vēlēšanās ne* patika, un viņš stingri atbildēja:

„Nu, es gan domāju, ka mans dels varētu vēlēties kaut ko labāku nekā būt par ganu!"

Viņš skarbi pavēlēja zēnam skatīties, kā karaspēks soļoja un izdarija pagriezienus, kā kareivji uzbrukumā skriedami pacēla šautenes, un zēns paklausīgi darija, kā tēvs lika, un vairs neskati jās uz mazo ganāmpulku. — Bet Vangs Tīģeris visu dienu nebija varējis apmierināties par dēla vēlēšanos domājot, un tagad, paskatījies uz bērnu, viņš redzēja, ka tas lieca galvu arvien zemāk un nevarēja ne kumosa norīt; viņš raudāja. Tad Vangu Tīģeri pārņēma bailes, vai dēls nav saslimis, viņš piecē-lās, pieskrēja bērnam klāt, saķēra viņa rociņu un iesaucās:

„Kas tev kait? Vai tev nav drudzis?"

Bet bērna rociņa bija vēsa un valga; viņš purināja galvu un ilgi neatbildēja ne vārda, lai gan Vangs Tīģeris to tirdija un beidzot sauca palīgā vīru ar zaķa lūpu. Tai brīdī, kad uzticamais vīrs ienāca istabā, Vangs Tīģeris tā bij uztraucies, izbijies, un pat noskaities par bērna spītību, ka viņš iesaucās:

„Ved ārā šo muļķi un paskaties, kas viņam kait!" Tagad zēns, galvu uz rokām noliecis un seju paslēpis, gauži raudāja, bet Vangs Tīģeris drūmi sēdēja un pats nebija tālu no asarām; viņa seja raustijās, un viņš plūkāja ūsas. Uzticamais vīrs paņēma zēnu rokās un kaut kur aiznesa, un Vangs Tīģeris gaidija, klusībā mocīdamies un skatīdamies zēna neskartajā šķīvī; tad Zaķalūpa ienāca bez bērna, un Vangs Tīģeris tam uzkliedza:

„Runā, neslēp man nekā!"

Un vīrs ar zaķa lūpu nedroši atbildēja:

„Viņš nav slims, viņš tikai viens nevar ēst. Viņš līdz* šim nekad nav dzīvojis viens, bez citiem bērniem, viņš skumst pēc mātes un māsas."

„Bet zēns viņa gados nevar visu laiku rotaļāties un kavēt laiku ar sievietēm," Vangs Tīģeris teica, un viņā modās dusmas, viņš plūkāja ūsas un strauji grozijās krēslā.

„Jā/* vīrs mierīgi atbildēja, pazīdams sava kunga dabu, „bet labi būtu, ja viņš reizēm varētu paciemoties pie mātes vai ja māsa varētu atnākt pie viņa parotaļāties — viņi abi vēl bērni; tā zēns labāk paciestu šķiršanos, citādi viņš tiešām var saslimt/*

Vangs Tīģeris ilgi sēdēja klusēdams un mocīdamies, un tik nežēlīgu greizsirdību viņš nebij jutis kopš tā laika, kad sieviete, ko tas bija nogalinājis, bij atgriezusies pie viņa un likusi tam sajust, ka mirušo laupītāju tā bija mb lējusi vairāk nekā viņu.

Bet tagad viņš bija greizsirdīgs tādēļ,, ka viņa dēls nemīlēja tikai tēvu vien, bet ilgojās arī pēc citiem, un Vangs Tīģeris mocijās tādēļ, ka viss viņa prieks un lep^ nums bija dēlā, bet dēlam nepietika ar šo lielo mīlestību un tā viņam bija vienaldzīga; lai gan tēvs viņam veltija tādu rūpību un uzmanību, viņš tomēr ilgojās pēc mātes, sievietes. Un Vangs Tīģeris nevaidamās dusmās gribēja ienīst visas sievietes un, strauji piecēlies, uzsauca uzticb bas vīram:

„Lai viņš iet pie mātes, ja viņš tāds vārgulis! Kāda man daļa, ko viņš dara, ja tam lemts izaugt tādam kā mani brāļu dēli!**

Bet uzticamais vīrs laipni atbildēja;

„Ģenerāli, tu aizmirsti, ka viņš vēl bērns!4*

Un Vangs Tīģeris apsēdās un atkal ievaidējās, bet tad iesaucās:

„Nu, vai tad es tev liedzu viņu laist?**

Pēc tam zēns pēc katrām piecām dienām gāja mātes pagalmā, un Vangs Tīģeris ikreiz sēdēja un kožļāja ūsas, gaidīdams to atpakaļ, bet tad sāka to dažādi iztaujāt, ko viņš tur redzējis un dzirdējis:

„Ko viņas tur darija?**

Un zēns, brīnīdamies, kādēļ tēva acis raudzijās tik dusmīgi, vienmēr atbildēja:

„Nekā, tēv.“

Bet Vangs Tīģeris neatlaidās:

,,Nē, saki, ko viņas darija — spēlēja kauliņus, šuva? Sievietes taču nekad nesēd bez darba, atskaitot brīžus, kad tās tenko, bet tā jau ar’ir nodarbošanās!"

Zēns apdomājās, un uzacis savilcis nopietni un lēni atbildēja:

„Māte šuva jaunākai māsai ģērbu no sarkanas puķainas drēbes, un vecākā māsa, tā, kurai cita māte, sēdēja un lasija grāmatu, lai rādītu, cik labi tā prot lasīt. Es viņu mīlu vārāk nekā citas māsas, jo viņa saprot visu, ko tai saku, un nesmejas bez iemesla, kā tās. Viņai ļoti lielas acis, bet mati, kad tos sapin, sniedzas zemāk par jostu. Bet viņa nekad ilgi nelasa. Viņa ir nemierīga un mīl daudz runāt."

Tas Vangam Tīģerim patika, un viņš ar prieku piekrita:

„Tādas ir visas sievietes, viņas visas mīl pļāpāt par niekiem!"

Savāda bija šī greizsirdība Vanga Tīģera sirdī, jo tā viņu vēl vairāk attālināja no savējiem, un viņš arvien re* tāk un retāk gāja pie abām sievām. Un tiešām, laiks pa» gāja, un varēja redzēt, ka zēns būs Vanga Tīģera vienīgais dēls, jo mācītai sievai vairāk bērnu nebija, atskaitot vienīgo meitu, bet nemācītai piedzima vēl divas meitas — viena, un tad dažus gadus vēlāk otra. Un varbūt tādēļ, ka Vangam Tīģerim bij aukstas asinis un viņš nemīlēja sievietes, vai arī tādēļ, ka bez mīlestības uz dēlu viņam, nekā vairāk nevajadzēja, — beidzot viņš nemaz vairs negāja savu sievu istabās. Pa daļai viņu atturēja savāds kauns: pēc tam, kad dēls sāka gulēt viņa istabā, viņam bija kauns nakti celties un iet pie sievām. Nē, laiks pagāja, bet Vanga Tīģera pagalmos nebija ne jautrības, ne sieviešu pulka, kā citiem karavadoņiem, kas bija ieguvuši varu un bagātību. Savu naudu viņš izdeva par ieročiem, ieročiem un kareivjiem, atskaitot zināmu daļu, ko tas ikgadus nolika un pastāvīgi vairoja, taupīdams ga= dijumam, ja tam uzbruktu kāda nelaime; un viņš dzīvoja vienkārši un askētiski, vienīgi savam dēlam:

Dažreiz Vangs Tīģeris atļāva vecākai meitai ienākt un parotaļāties ar brāli, viņa dēlu, un tā bija vienīgā sie* viete, kas drīkstēja ienākt viņa pagalmos. Pirmoreiz to atveda māte un pasēdēja kādu brīdi kopā ar viņu. Bet Vangs Tīģeris viņas klātbūtnē jutās ļoti neveikli, it sevišķi tādēļ, ka viņa tam kaut ko mēmi pārmeta, kaut ko gribēja un cieta, it kā būtu ko zaudējusi, bet viņš nesa-prata, kas tas bija; tad viņš piecēlās, dažiem laipniem vārdiem aizbildinājās un izgāja ārā. Galu galā viņa lab kam beidza gaidīt un nekā vairs necerēja, un viņš to vairs neredzēja, bet meiteni šad un tad atveda verdzene.

Bet pēc pāris gadiem arī meitene vairs nenāca, un māte lika tam teikt, ka atdevusi to skolā mācīties. Un Vangs Tīģeris par to priecājās, jo meitene viņu bija satraukusi, nākdama viņa istabu vienkāršībā — viņa bija ģērbusies tik košās drēbēs, matos tā nēsāja granatu ziedu vai smaržīgu baltu jasmīnu zariņu, — visbiežāk tā mēdza bizē iespraust kasijas ziediņu, bet Vangs Tīģeris necieta kasijas ziedus, jo tie tik saldi un kairi smaržoja un viņš necieta tādas smaržas. Turklāt viņa bija pārāk jautra, patvaļīga un valdonīga, viņā bija viss, ko tas sievietēs neieredzēja, bet visvairāk viņš ienīda prieka dzirksteli, kas tad iedegās viņa dēla acīs, un smaidu, ar kādu tas sagaidīja māsu. Viņa vienīgā to prata iepriecināt un likt tam skraidīt pa pagalmu un rotaļāties.

Tad Vangs Tīģers saprata, ka viņa sirdī nebija vietas nekam, atskaitot dēlu, nebija vietas arī meitai, un tas niecīgais maigums, ko tas viņas bērnībā pret to bija jutis, tagad pazuda, jo viņa bij izaugusi par slaidu meiteni, kurā jau varēja saskatīt sievieti; viņš priecājās, ka māte gatavojās to sūtīt skolā, labprāt un neskopodamies deva sidrabu un nemaz to nenožēloja, jo tagad dēls piederēja vienīgi viņam.

Un lai dēls atkal nejustos vientuļš, viņš pasteidzās līdz malām piepildīt tā dzīvi dažādiem pienākumiem un teica tam:

„Dēls, mēs esam vīrieši, neej vairs mātes pagalmos, atskaitot tās reizes, kad tev jāparāda mātei gods, — jo tas ļoti viegls un slidens ceļš, ir veltīgi izšķiest dzīvi un laiku ar sievietēm, pat ar māti un māsu: viņas tomēr ir sievietes un tikpat aušīgas un neprātīgas kā citas. Es gri= bu, lai tu mācies visas kara zinības, vecas un jaunas. Ma= ni uzticāmie vīri tev mācīs visu, kas jāzina no vecajiem kara paņēmieniem: Miesnieks — kā rīkojas ar dūri un kājām, bet tas otrs, ar zaķa lūpu — kā jārīkojas ar zobenu un šķēpu. Jaunajiem paņēmieniem, par kuriem esmu tikai dzirdējis, bet kurus pats neesmu redzējis, es tev pieņemšu jaunu skolotāju. Es jau aizsūtiju pēc tā uz piekrasti, viņš ir mācijies karot svešās zemēs, pazīst visus cīņas veidus un prot rīkoties ar visādiem ārzemju ieročiem. Pirmā kārtā viņš mācīs tevi, bet ja tam atliks laiks, viņš apmācīs arī mūsu karaspēku/*

Zēns nekā neatbildēja, viņš piecēlās, kā vienmēr, kad tēvs to uzrunāja, un klusēdams noklausijās viņa vārdos. Un Vangs Tīģeris maigi zēna sejā raudzīdamies nenojauta nekā, ko zēns juta: viņš vēl drusku pagaidija, un kad zēns ierunājās, tikai tādēļ, lai teiktu: „Vai tagad varu

aiziet, ja tāda tava griba?" — Vangs Tīģeris nopūzdamies pamāja ar galvu, nezinādams, kādēļ nopūtās, un pat to nemanīdams.

Tā Vangs Tīģeris mācija savu dēlu un raudzijās, lai katra viņa dzīves stunda, atskaitot ēšanas un gulēšanas laiku, būtu aizņemta mācībām vai kādā citā darbā. Viņš lika zēnam agri celties un vingrināties kara mākslā ar uzticības vīriem, bet kad tas bija beidzis un paēdis azaidu, viņš visu rītu pavadija pie grāmatām, tad paēda pusdienu, bet pēc pusdienas atnāca jaunais skolotājs un mācija tam dažādas zinības.

Jaunais skolotājs bij jauns cilvēks, kādus Vangs Tīģeris agrāk nebija redzējis. Viņš valkāja karavīra formu, kādas valkā rietumos, viņam bija brilles uz deguna, un viņš bija ļoti taisns un veikls kustībās. Viņš veikli skrēja, leca un cīnijās ar zobenu un prata rīkoties ar visādiem ārzemju ieročiem. Vienu viņš paņēma rokā un svieda projām, un tas sprāga, izspļaudams uguni, bet ar otru šāva kā ar šauteni, pielicis roku pie gaiļa, un tur bija daudz dažādu citu ieroču. Bet Vangs Tīģeris sēdēja tur-т

pat klāt, kad viņa dēls mācijās visas šīs gudrības, un lai gan viņš to nekad nebūtu atzinis, arī pats iemācījās daudz ko tādu, ko tas agrāk nebija zinājis un par ko tas pat nebija dzirdējis; un viņš saprata, ka tam nebija iemesla lepoties ar diviem vecajiem ārzemju lielgabaliem, vienī-gajiem, kas tam bija. Jā, viņš saprata, ka pats kara lietās ļoti maz zināja, un daudz bija tādu lietu, par ku rām tas nebija ne sapņojis; tagad viņš bieži nosēdēja līdz vēlai naktij, tērzēdams ar dēla jauno skolotāju, un da būja zināt, kādi tagad bija gudri un viltīgi nāvēšanas veidi: nāve no gaisa, nāve, kas krīt uz ļaudīm no augšas,

un nāve, kas slēpjas jūras dzelmē un uzpeld, lai iznīcinām tu, un nāve, kas var aizlidot daudz tālāk nekā sniedz cilvēka acs, un tur nokrist un iznīcināt ienaidnieku. Vangs Tīģeris lielā izbrīnā klausījās un tad teica:

„Redzu, ka ļaudis ārzemēs ļoti veikli prot nogalināt, to es nemaz nezināju/*

Tad viņš sāka to visu apdomāt un kādreiz teica jaunajam skolotājam:

„Es valdu pār bagātu, auglīgu zemi, īsts bads te neuznāk biežāk kā pēc desmit vai piecpadsmit gadiem, un man ir izdevies iekrāt drusku sidraba. Tagad es saprotu, ka velti esmu bijis tik apmierināts ar saviem ļaudīm, un ja mans dēls iemācīsies visus šos jaunos kara veidus, tad tie jāiemāca arī karaspēkam. Es nopirkšu tās mašīnas, ko tagad svešās zemēs lieto karā, bet tu apmācīsi manus ļaudis un izveidosi armiju, kas būs derīga manam dēlam, kad viņš to pieņems/*

Jaunais vīrietis ātri un ziboši pasmaidīja un labprāt tam piekrizdams teica;

„Esmu mēģinājis apmācīt jūsu ļaudis, bet tas ir pūlis, kas nepazīst disciplīnu un tīko tikai labi paēst un iedzert — tā ir nepatīkama patiesība. Ja jūs nopirksiet jaunās mašinas un noteiksiet apmācības stundas, es palūkošu, vai ar viņiem varēs ko iesākt.**

Klusībā Vangam Tīģerim šī nelaipnā patiesība nepatika, jo viņš savā mūžā daudz dienu bija ziedojis kareivju apmācībām, un tādēļ viņš vēsi teica:

„Tev vispirms jāapmāca mans dēls,"

„Mācīšu viņu līdz piecpadsmit gadu vecumam,“ jau nais skolotājs atbildēja, „bet pēc tam, ja drīkstu dot pa* domu tik augstai personai, viņu vajadzētu sūtīt dienvidos karaskolā."

„Kā, vai tad skolā var mācīties karot?" Vangs Tīģe* ris pārsteigts jautāja:

„Ir tāda skola," jaunais skolotājs atbildēja, „un tie, kas to izgājuši, tiek par virsniekiem valdības armijā."

Bet Vangs Tīģeris saslējās un augstprātīgi teica.:

„Manam dēlam nav jameklē vieta valdības armijā, viņam pašam savs karaspēks." Un brīdi klusējis, viņš pie* bilda: „Bez tam, šaubos, vai dienvidos var būt kas labs. Jaunībā pats kalpoju kādam dienvidu ģenerālim, un tas bija slinks un izlaidīgs cilvēks, bet viņa kareivji tikai tādi pērtiķi."

Redzēdams, ka Vangs Tīģeris neapmierināts, skolo* tājs smaidīdams paklanijās un aizgāja, bet Vangs Tīģeris palika viens un domāja par dēlu, un viņam likās, ka tas bez šaubām bija dēla labā darijis visu, ko vien varēja da* rīt. Un pūlēdamies atcerēties savu jaunību, viņš ar skum* jām rakņājās atmiņā un beidzot atcerējās, ka tas kādreiz bija vēlējies zirgu. Nākamā dienā viņš jau nopirka dē= lam mazu melnu zirdziņu* labu, izturīgu Mongolijas stepju zirgu; viņš to dabūja no kāda pazīstama zirgu tirgotāja.

Bet kad viņš to dāvināja zēnam, saukdams to paskati* ties, kas te viņu gaida, un melnais zirgs stāvēja pagalmā, ar jauniem sarkanas ādas segliem un sarkaniem varā kal* tiem iemauktiem, un blakus stāvēja zirgu puisis, kas tu* rēja zirgu un kam turpmāk bij uzdots to vien kopt, ar jaunu sarkanas ādas pātagu rokā, — Vangs Tīģeris savā nodabā lepni nodomāja, ka savā jaunībā viņš par tādu zirgu bija varējis tikai sapņot un nebūtu ticējis, ka tādi vispār ir, — un viņš ziņkārīgi skatijās dēlā, gaidīdams prieku, kuram bij jāatmirdz zēna acīs un smaidā.

Bet zēns palika tikpat nopietns. Viņš paskatijās uz zirgu un teica mierīgi, kā vienmēr:

„Paldies, tēv."

Un Vangs Tīģeris gaidija, bet zēna acis neiemirdzējās, viņš neskrēja pie zirga, neķēra pavadu, nemēģināja lekt seglos, viņš stāvēja it kā gaidīdams, kad tam atļaus aiziet.

Vangs Tīģeris vilšanās sajūtā novērsās, iegāja savā istabā, ieslēdzās un palika sēdot, galvu rokās iespiedis, at= raidītas mīlestības dusmās un sāpēs par dēlu domādams. Viņš ilgi skuma, bet tad saņēmās un spītīgi teica:

„Ko viņam vēl vajag? Viņam ir viss, par ko es viņa gados varēju sapņot, un pat vairāk. Jā, ko gan es nebūtu devis par tādu skolotāju, kāds viņam ir, par to skaisto ārzemju šauteni, kāda viņam ir, par spožo melno zirgu, par sarkanajiem segliem un iemauktiem, un par sarkano pātagu ar sidraba kātu!“

Tā viņš mierinājās un lika skolotājam zēnu mācīt, nežēlojot to un neievērot vājības zīmes, jo tādas vājības mēdz būt visiem zēniem viņa gados un tās nav vērts ievērot.

Bet naktīs, kad Vangs Tīģeris pamodās un tam nenāca miegs, viņš klausijās dēla mierīgajos elpas vilcienos, un mocošs maigums auga viņa krūtīs, un viņš nemitīgi domāja:

„Man jādara viņa labā vēl vairāk, man jāizdomā, ko vēl varu viņa labā darīt!"

Tā Vanga Tīģera gadi pagāja rūpēs par dēlu, un tā viņš gluži nemanot būtu palicis vecs, tik iekarsis viņš bija, — ja nebūtu nācis kāds notikums, kas to uzpurināja un lika tam domāt par karu un likteni, ko debesis tam bija lēmušas.

Tas notika kādā pavasara dienā, kad viņa dēlam bij jau ap desmit gadiem — bet laiku Vangs Tīģeris tagad skaitija tikai pēc dēla gadiem, — kad viņš ar zēnu sēdēja zem plaukstoša granatu koka. Zēns jūsmoja par mazajām, liesmiņām līdzīgajām koka lapām un negaidot ie* saucās:

„Nudien, pēc manām domām, šīs liesmainās lapas daudz skaistākas par pašu ziedu!“

Vangs Tīģeris uzmanīgi paskatijās lapās, pūlēdamies tanīs saskatīt to pašu, ko redzēja dēls, kad pie vārtiem atskanēja troksnis, un kareivis Vangam Tīģerim ziņoja, ka to kāds meklējot. Kalpotājs vēl nepaguva izrunāt līdz galam, kad grīļodamies ienāca Vanga Tīģera bakurē-tainais brāļadēls, nomocijies un paguris dienām un naktīm jājot, viņa dziļās baku rētas klāja putekļi, un viņš izskati jās ļoti. dīvains. Vangam Tīģerim bija grūti atrast vārdus, ja tas nebija noskaities, tādēļ viņš klusēdams uzlūkoja jauno vīrieti, un tas aizelsies iesāka:

„ Es lidoju tā, kā kad manam zirgam būtu izauguši spārni, es jāju dienu un nakti, lai tev pastāstītu, ka Vanags iecerējis nodevību: viņš uzdod tavu karaspēku par savu un nostiprinās tai pašā pilsētā, ko tu iekaroji; viņš tagad sabiedrojies ar veco laupītāju, bet tas visus šos ga= gus par to vien domājis, kā tev atriebties. Es zināju, ka viņš pēdējos mēnešos tev nenodeva visu nodokļu naudu, un baidijos kaut kā ļauna, bet vēl gaidiju, gribēdams pār-' liecināties un necelt veltīgu troksni, jo citādi Vanags būtu noskaities un slepeni uzsūtijis man slepkavas."

Juceklīgi vārdi bira pār jaunā vīrieša lūpām, bet Vangs Tīģeris nenovērsa no viņa savas iegrimušās acis, un likās, ka šīs acis grimtu arvien dziļāk pierē, jo melnās uzacis savilkās arvien ciešāk kopā, un juzdams, ka senais niknums tam nāca palīgā, viņš ierēcās:

„Nolādētais suns un zaglis! Un es viņu vēl paaugstināju no vienkāršiem kareivjiem! Par visu viņš var pateikties man, bet nu viņš man kož kā traks suns!"

Un juzdams, ka labās vecās karavīra dusmas mostas un kļūst arvien niknākas, Vangs Tīģeris aizmirsa dēlu un izgāja priekšējā pagalmā, kur dzīvoja viņa virsnieki, uzticamie vīri un daži kareivji, un skaļi pavēlēja, lai pieci tūkstoši vīru vēl līdz pusdienai būtu gatavi tam sekot, bet sev lika atvest zirgu un pasniegt šauro un garo zobenu. Un pagalmi, kur visu ziemu bija valdijis miers un klusums, pēkšņi atgādināja saduļķotu dīķi, no sieviešu pagalmiem raudzijās izbiedētās bērnu un kalpotāju sejas, visus uztrauca šie kliedzieni par ieročiem un karu, un pat zirgi izbailēs^1 dīdijās pa pagalma akmens klonu un slējās stāvus.

Tad, redzēdams, ka karaspēks pēc viņa pavēles sāk kustēties, Vangs Tīģeris griezās pie nogurušā brāļadēla un teica:

„Ej paēst, padzerties un atpūsties. Tu esi izdarijis la bu darbu, un par to es tevi paaugstināšu. Es zinu, ka dažs labs jauneklis būtu piebiedrojies dumpiniekiem, jo visi jaunekļi klusībā domā par sacelšanos, bet tu neesi aizmir* sis, ka mūsu dzīslās rit vienas asinis, un esi palicis pie manis. Tici droši, ka es tevi paaugstināšu!"

Tad jaunais vīrietis paskatijās apkārt un čukstēja:

„Jā, tēvoci! Bet vai tu nogalināsi Vanagu? Viņš turēs mani aizdomās, kad tu ieradīsies — jo es viņam tei» cu, ka jūtos nevesels un gribu kādu laiku pavadīt pie mātes."

Vangs Tīģeris solijās un teica skaļā, niknā balsī:

„Tev nekas nav jālūdz, es noslaucīšu savu zobenu pie viņa līķa!"

Un jaunais vīrietis aizgāja ļoti apmierināts.

Tad Vangs Tīģeris ātrā gājienā trijās dienās aizveda savu karaspēku līdz jaunajai zemei; viņš veda tikai vecos un uzticamos kareivjus, atstādams mājās tos, kas viņa pulku rindās bija stājušies no ielenktās pilsētas, atstāja arī to virsnieku, kas bija nodevis laupītāju, lai tas tagad nenodotu pašu Vangu Tīģeri. Viņš apsolija saviem pub kiem atļauju izlaupīt pilsētu, ja tie drošsirdīgi cīnīsies par viņu, bez tam solija tiem balvu — mēneša algu sidra* bā* un tādēļ viņi gāja jautru sirdi, droši un paklausīgi.

Viņi gāja tik ātri, ka Vanags vēl nebija ne iedomājies par tādu nelaimi, kad Vangs Tīģeris tam jau uzbruka. Tiesa, Vanags nedomāja, ka Vanga Tīģera jaunais brāļa* dēls tik viltīgs un gudrs, jo tas bij jautrs un pļāpīgs jau* neklis un viņa bakurētainā seja likās vientiesīga, — ja daudz, viņš prata pateikt kādu asu vārdu vai rupji pajokoties ar kareivjiem, un Vanagam šķita, ka jauneklis ne* mana viņa tumšos nolūkus. Viņš ļoti priecājās, kad jau* neklis aizbildinājās aknu sāpēm un dzirās uz kādu laiku jāt mājās pie mātes, un jau kala plānu, kā izkārt paziņo* jumus par sacelšanos un noskaidrot, kuri kareivji tam pa* devīgi, lai pārējos sodītu. Turpretī tiem kareivjiem, kas gribēja piedalīties dumpī, viņš solija laupīšanas brīvību pilsētā. Un tādēļ Vanags visas šīs dienas nocietināja pil* sētu un pavēlēja ievest pārtikas krājumus, — viņš pārāk labi pazina Vanga Tīģera dabu, lai sēdētu rokas salicis, un neaizsargātie iedzīvotāji lielās bailēs atkal gatavojās aplenkumam. Vēl tai dienā, kad Vangs Tīģeris ienāca pa pilsētas vārtiem, viņš redzēja zemniekus, kas nesa kuri* namā nastas, redzēja ēzeļus un mūļus ar labības maisiem mugurā un ļaudis, kas stiepa grozus ar ķērcošām vistām, dzina lopu pulkus un nesa cūkas, kas bija piesietas kār* tīs un neganti kvieca, karādamās ar galvu uz leju. Un Vangs Tīģeris to visu redzot grieza zobus, jo zināja, ja tam nebūtu laikā ziņots par sazvērestību, pilsētas aplenk* šana, ievērojot tik lielus pārtikas krājumus, būtu grūta lieta, un Vanags būtu bijis bīstamāks ienaidnieks nekā vecais prātu izdzīvojušais laupītājs. Viņš bija ļoti veikls un negants vīrs, un bez tam viņam bija palikuši abi ār* zemju lielgabali, tos viņš varēja nostādīt uz pilsētas vaļ* ņa un vērst pret aplencējiem. Domājot par visu, ko viņš tik viegli būtu varējis zaudēt, Vangs Tīģeris juta sevī tādu niknumu, ka viņa acis pieplūda asinīm un viņš grau* za un kožļāja ūsas. Viņš ļāva dusmām brīvi trakot, un iespiedis zirgam piešus sānos, uzsauca saviem vīriem, lai tie jāj taisni uz tiem pagalmiem, kur dzīvoja Vanags.

Atradās ļaudis, kas skrēja Vanagam pateikt, ka viņa cerības vējā, jo Vangs Tīģeris ieradies ar karaspēku, un Vanagu tas pārsteidza kā pērkona spēriens. Vienu mirkli viņš vilcinājās un apdomāja, vai mēģināt kādu viltību, vai arī bēgt pa slepenu izeju. Viņš vairs necerēja, ka ka* reivji to iedrošināsies aizstāvēt arī tagad, kad Vangs Tī* ģeris bij atvedis tik varenu karaspēku Viņš zināja, ka visi to atstās. Bet šis vilcināšanās mirklis viņu pazudinā* ja, jo Vangs Tīģeris kā viesulis iedrāzās pa vārtiem un nolēca no zirga, pērkona balsī pavēlēdams, lai saķer Va* nagu un katrā ziņā atved to pie viņa sodīšanai, un viņa kareivji piepludināja visus pagalmus.

Tad, redzēdams, ka gals klāt, Vanags bēga un paslē-pās. Viņš bija drošsirdīgs vīrs, bet viņš bēga un paslēpās siena kaudzē kādā no virtuvēm. Bet ko viņš varēja ce* rēt, kad viņu meklējot pagalmos iebruka veseli pulki niknu kareivju, kuri nepacietīgi gaidija atļauju sākt laupīšanu, kas tiem bij apsolīta. Vanags nepaļāvās arī sa-viem piekritējiem, ja daudz, tad cerēja, ka tie viņu neno-dotu, ja redzētu, kur tas paslēpies. Tā viņš slēpās siena kaudzē un gaidija, bet kaut arī bija paslēpies, viņš nodre-bēja, jo viņš bija drošsirdīgs vīrs.

Bet viņu nevarēja neatrast, jo kareivji skraidīja pa visām telpām, cenzdamies to katrā ziņā uzmeklēt, lai varētu pieprasīt atalgojumu; pie vārtiem un mazajiem sle-penajiem vārtiņiem stāvēja sargi, bet pagalmu sienas bij augstas. Daži kareivji beidzot atrada Vanagu; viņi pama* nija sienā zila mēteļa stūri un durvis aizcirtuši izskrēja ārā pasaukt citus, un kad bija sapulcējušies kādi piecdesmit, viņi uzmanīgi gāja iekšā, jo nezināja, kādi Vanagam ieroči — bet Vanags bija neapbruņots, viņam bija klāt tikai īss duncis, ar kuru nevarēja pretoties tādam uzbrucēju pulkam, jo viņš bija pārsteigts pie galda. Viņi lielā pulkā metās tam virsū, sasēja to un veda pie ģene-raja; Vanags gāja drūmi, viņa acis dega tumšās liesmās, un matos un drēbēs tam bij ieķērušies salmi. Tā viņi to veda pie Vanga Tīģera, kas gaidīdams sēdēja lielajā zālē un turēja uz ceļiem kailu zobenu, kas zibēja kā tieva sidraba čūska. Viņš nikni paskatijās Vanagā no tumšo uzacu apakšas un bargi to uzrunāja:

„Tā tad tu mani nodevi, mani, kas tevi paaugstināju no vienkāršiem kareivjiem un dariju par to, kas tu biji?4* Vanags atbildēja drūmi, nenolaizdams acis no mirdzošā zobena Vanga Tīģera klēpī:

„Tu pats mani māciji, kā sacelties pret ģenerāli. Kas tu cits biji, ja ne pazudušais dēls, un kas tevi paaugstināja, ja ne vecais ģenerālis?44

Tik rupju atbildi dzirdot Vangs Tīģeris neizturēja un uzkliedza kareivjiem, kas drūzmējās visapkārt un staipi ja kaklus, lai labāk varētu redzēt:

„Es viņu gribēju nogalināt ar savu zobenu, bet redzu, ka viņš nav pelnijis tik cienīgu nāvi! Ņemiet un sagrieziet viņu sīkos gabalos, kā mēdz darīt ar noziedzniekiem un cilvēkiem, kas pārāk Jauni un samaitāti, lai tos atstātu dzīvus, — ar necienīgiem dēliem un valsts nodēvē jiem!“

Bet Vanags saprata, ka nu viņam bija beigas, un ie= kām to paspēja atturēt, viņš izrāva no azotes mazo, īso dunci, iegrūda to sev pakrūtē un. strauji pagriezis, atstāja asmeni brūcē; tad viņš sagrīļojās, mirstot paskatijās uz Vangu Tīģeri un teica stingri un droši, kā vienmēr:

„Es nebaidos mirt! Vēl divdesmit gadi, un es atkal piedzimšu citā izskatā, bet atkal kā varonis!

Un viņš pakrita ar nazi vēderā.

Un redzēdams, kas šai mirklī bija noticis, Vangs Tīģeris juta, ka viņa dusmas norima. Viņam bija liegta atriebība. Un par spīti dusmām to mocija apziņa, ka viņš bija zaudējis tādu varoni kā šo dumpinieku. Viņš ilgi klusēja un beidzot klusā balsī teica:

„Jūs, kas stāvat man pa labi un pa kreisi, ņemiet viņa miesas un paglabājiet kaut kur, jo viņš bija vientuļš cilvēks. Nezinu, vai viņam bija tēvs, dēls un dzimtās mājas.“ Tad, brīdi klusējis, viņš piebilda:

„Zināju, ka viņš drošsirdīgs, bet nezināju, ka viņa drošsirdība tik liela. Lieciet viņu labā šķirstā."

Vangs Tīģeris ilgi sēdēja dziļās skumjās, un šīs skumjas atskanēja viņa sirdī, un viņš neatļāva saviem ļaudīm izlaupīt pilsētu, kā bija solijis. Un tai laikā, kamēr viņš ļāvās bēdām, atnāca pilsētas tirgotāji; viņi lūdza, lai tos pieņem, un kad viņš lika tos ielaist un pajautāt, ko tie vēlas,, viņi ienāca un godbijīgi klanīdamies lūdza, lai neļaujot pilsētu izlaupīt, un piedāvāja daudz sidraba, teikdami, ka pilsētas iedzīvotāji esot lielās bailēs. Un šoreiz iežēlojies, Vangs Tīģeris pieņēma sidrabu un dzīrās to atdot kareivjiem laupijuma vietā, un tirgotāji pateicās un aizgāja, karavadoņa žēlsirdību slavēdami.

Bet Vangam Tīģerim nebija viegli nomierināt kareivjus, bij jādod katram laba nauda, jāpasūta tiem ēdieni un vīns, kamēr tie pārvarēja saīgumu, un Vangam Tīģerim bij jāapsola atļaut tiem laupīt citreiz, citā karā, un tikai tad tie apmierinājās un beidza vilšanās niknumā lādēties. Jā, Vangam Tīģerim divreiz bij jāsūta pie tirgotājiem pēc naudas, tikai tad viss nokārtojās un ļaudis apmierinājās.

Tad Vangs Tīģeris sāka gatavoties atceļam, viņš dega nepacietībā redzēt dēlu, jo bij aizjājis lielā steigā un nebija paspējis izdomāt dēlam uzdevumus tām dienām, ka* mēr pats nebūs mājās. Šoreiz Vangs Tīģeris līdz brāļadēla pārnākšanai pilsētā par pavēlnieku atstāja vīru ar zaķa lūpu, bet Vanaga ļaudis aizveda līdzi, atstādams to vietā pārbaudītus un vecus kareivjus, kas bij atnākuši tam līdzi. Un piesardzības dēļ Vangs Tīģeris paņēma līdzi abus ārzemju lielgabalus, jo bija dabūjis zināt, ka Vanags pilsētas kalējam pasūtijis apaļas lodes un apgādājis pulveri, lai varētu ar tiem šaut; tagad Vangs Tīģeris tos paņēma pie sevis, un viņam vairs nebij jābaidas, ka šie lielgabali varētu vērsties pret viņu.

Kad Vangs Tīģeris atkal jāja pa pilsētas ielām, ļaudis to uzlūkoja naidīgām acīm, jo katra māja bij aplikta nodokļiem, lai savāktu tikdaudz naudas, cik Vangam Tīģerim vajadzēja izdalīšanai kareivjiem un šā gājiena izdevumu segšanai. Bet Vangs Tīģeris negribēja ievērot šos skatienus un mierinājās, klusībā domādams, ka šiem ļaudīm patiesībā vajadzēja maksāt ar prieku, jo ja viņš nebūtu ieradies tos atbrīvot, viņiem zem Vanaga un viņa ļaužu varas būtu klājies vēl grūtāk. Vanags bija cietsirdīgs vīrs, un civilie iedzīvotāji tam nebija nekas, viņš no bērnības bija pieradis pie kareivjiem. Tiešām, Vangs Tīģeris juta, ka šie ļaudis pret viņu bija netaisni; viņš bija nācis tālu, grūtu ceļu, bet viņi pat nesaprata, ka viņš tos bija glābis, un viņš drūmi domāja:

„Viņi visi nepateicīgi, un man pārāk mīksta sirds/4

Un šīs domas nocietināja viņa sirdi, un viņš vairs ne bija tik labs pret vienkāršo tautu, kāds agrāk bija bijis. Viņa sirds vēl vairāk noslēdzās, un viņš nevienu neizrau-dzija Vanaga vietā, drūmi domādams, ka nevarēja uzticē-ties nevienam, atskaitot īsteniekus, un savā neuzticībā viņš lika vēl vairāk cerību uz savu mīļo dēlu un klusībā mierinājās:

„Man ir dēls, un viņš vienīgais mani nekad nepametīs un nenodos/*

Viņš spieda zirgam piešus sānos un auļoja ātrāk, steigdamies pie dēla.

Vanga Tīģera brāļadēls gaidija Vanaga nāves ziņu un to saņēmis jautrā un priecīgā prātā devās uz dažām dienām mājās un tur visiem izstāstija, cik viņš bijis veikls un drošsirdīgs un kā pārspējis viltībā Vanagu, lai gan Vanags bijis gudrs un viltīgs karavīrs un pēc gadiem va-rējis būt viņa tēvs. Tā viņš lielijās vienā laidā, bet brāļi un māsas drūzmējās ap to un klausijās lielā sajūsmā, un māte sauca:

„Kad viņš vēl bija zīdainis, es jau zināju, ka viņš neparasts bērns, tik sparīgi un kāri viņš man zīda krūti!** Bet Vangs Tirgonis sēdēja un klausijās, un viņa sejā nenozuda skops smaids, un ja viņš arī lepojās ar dēlu, tad viņš to nelieli ja, bet teica:

„Un to nedrīkst aizmirst, ka grūtībās no visām trīsdesmit sešām izejām vislabākā ir bēgšana/* Un viņš piebilda: „Laba viltība labāka par ieročiem/*

Un vislielāko prieku viņam darija dēla viltība.

Bet kad Bakurētainais iegāja tēvoča pagalmā, parādīt godu Vangam Zemturim un viņa kundzei, un tur pastāstīja savu varoņa stāstu, Vangs Zemturis sajuta savādu skaudību. Viņš apskauda brāļadēlu, domādams par savu mirušo dēlu un diviem jaunākajiem, kurus tam bija prieks redzēt, jo viņi izskatijās pēc lepniem kungiem un izturējās kā ievērojami vīri, bet priecādamies tomēr neskaidri nojauta, ka ar tiem kaut kas nebija kārtībā. Tādēļ, pieklājības dēļ klausīdamies bakurētainā brāļadēla stāstā, viņš tomēr klausijās tikai ar vienu ausi, un kamēr jauneklis jūsmīgi runāja, tēvocis viņu visu laiku pārtrauca, prasī-

»Dēli«

dams gan tēju, gan pīpi, gan pavasara mēteli ar vieglām ādām, jo viņam metās vēsi pēc saules rieta. Bet kundze sveicināja brāļadēlu tik nevērīgi, cik vien pieklājība at* Java, tad paņēma šuvekli un izlikās ļoti aizņemta; viņa izmeklēja gan vienu, gan otru zīdu mežģinēm, skaļi žā-vājās un bieži jautāja vīram kaut ko par mājas dzīvi, par to zemes gabalu rentniekiem, kas tiem vēl bij atlikuši. Beidzot jauneklis noprata, ka viņa garlaikojās, beidza stāstīt un drusku samulsis gāja projām. Bet viņš vēl nebija ticis līdz durvīm, kad tas dzirdēja kundzes balsi:

„Priecājos, ka neviens mūsu dēls neaizgāja zaldātos! Viņu dzīve tik zema, jaunekļi no tās kļūst rupji un vientiesīgi/'

Un Vangs Zemturis labsirdīgi atbildēja:

„Jā, jā, tas tiesa. Bet tagad es drusku aiziešu uz tējas namu."

Jauneklis nevarēja zināt, ka viņi abi domāja par savu mirušo dēlu, un uz vārtiem iedams jutās apbēdināts. Bet pie vārtiem stāvēja Vanga Zemtura otrā sieva ar pēdējo bērnu uz rokas. Viņa arī bija dzirdējusi jaunekļa stāstu un agrāk par viņu iznākusi no istabas, un tagad viņa tam laipni teica:

„Pēc manām domām tu stāstiji ļoti jauki, kā īsts varonis."

Un jauneklis apmierināts atgriezās' pie mātes.

Trīsreiz desmit dienas Vanga Tīģera bakurētainais brāļa dēls palika mājās, jo viņa māte izmantoja šo gadi-jumu, lai dēlu apprecinātu ar viņa līgavu, meiteni, ko viņa tam jau priekš dažiem gadiem bij izraudzijusi. Šī meitene bija kaimiņa audēja meita, bet viņas tēvs nebija vienkāršs nabadzīgs audējs, kas iet darbā pie citiem. Nē, meitenes tēvs auda zīdu ar savām austuvēm, viņam bija divdesmit mācekļi, un viņš auda spilgtu zīdu un košu atlasu, bet pilsētā nebija daudz tādu amatnieku, un viņa veikals plauka. Veiklā meitene viņam arī palīdzēja, un vēsos pavasaros viņa pati izperināja zīda tārpiņu kūnas, likdama tās pie siltas miesas; viņa zināja, kā tārpi jābaro, lai tie labi augtu, un viņa tos baroja ar lapām, kuras mācekļi salasija; bez tam viņa prata veikli attīt zīda kūniņas. To visu viņa prata, un tai pilsētā tā bija reta lie-ta, jo šī dzimta iepriekšējā paaudzē bij ieradusies no cita apgabala. Tiesa, viņas līgavainim tāda māka nemaz nebija vajadzīga, taču Vanga Tirgoņa sievai likās, ka tādas zināšanas meitenei derīgas un ka tās viņai ieaudzināja taupību un strādību.

Jaunajam vīrietim nebija nekādas daļas gar līgavas zināšanām, bet viņš priecājās par precībām, jo viņam jau bija divdesmit četri gadi un viņu mocija ilgas; viņam patika, ka meitene bija tīrīga un diezgan glīta un nelikās iedomīga, un ar to viņam pietika.

Un kad kāzas bija nosvinētas — tās nosvinēja kā pie» klājas, bet ne pārāk grezni, — viņš atgriezās tai pilsētā, kur Vangs Tīģeris tam bija devis vietu, un ņēma sievu līdzi.

XXV

Katru pavasari, kas izplauka pēc ilgas ziemas, Vangs Tīģeris juta, ka viņā atkal pamodās godkāre, katru pavasari viņš domāja par lieliem kariem un par to, ka jāapska-tas un jāizšķiras, kā labāk paplašināt savas varas robežas.

Viņš sūti ja spiegus izzināt, vai šogad ģenerāļi gatavojās karot un kā labāk saskaņot savu personīgo karu ar vispārējā kara mērķiem, un gaidija tikai spiegus, siltu laiku un brīdi, kad atskanēs likteņa aicinājums. Lieta tā, ka Vanga Tīģera jaunība bija pagājusi un tagad, kad tam bija dēls, viņš bija kļuvis apdomīgāks, viņā vairs nebij agrākā nemiera, kas to dzina no mājas kaujas laukā. Katru pavasari viņš sev atgādināja, ka jāiet un jāveic uzdevumi, ko liktenis tam bija lēmis, kaut vai dēla labā, un katru pavasari atradās kāds svarīgs iemesls, kādēļ karagājiens bij jāatliek uz nākamo gadu. Bez tam, viņa dēla jaunības gados nebija ne mazu, ne lielu karu. Visā zemē bija daudz sīku karavadoņu, katrs no tiem pārvaldija sa» vu mazu apgabalu, un nebija neviena liela karavadoņa, kas paceltos tiem pāri. Tādēļ Vangs Tīģeris domāja, ka drošāk un labāk bija vēl gadu pagaidīt, un kad pavasaris pagāja, — vēl vienu gadu, un viņš bija pārliecināts, ka reiz pienāks laiks un sitīs viņa stunda, un tad viņš izies karā un pārnāks kā uzvarētājs. Bet pienāca pavasaris, kad viņa dēlam palika trīspadsmit gadi un no Vanga Tīģera brāļiem ieradās ziņnesis ar bēdīgo vēsti, ka Vanga Zemtura dēls smokot pilsētas cietumā. Brāļi sūtija ziņu, lai Vangs Tīģeris aizrunātu provinces pārvaldniekam un palīdzētu jauneklim izkļūt no cietuma. Vangs Tīģeris noklausijās lūgumu un nodomāja, ka tā bija ļoti laba izdevība pārbaudīt savu varu provinces galvaspilsētā un savu iespaidu uz provinces karakungu. Tādēļ viņš atlika iecerēto karagājienu vēl uz vienu gadu, lai izpildītu brāļu lūgumu, lepodamies, ka vecākie brāļi ar to bija griezu šies pie viņa, jaunākā, un ar nicināšanu domādams par to, ka viņu dēlu varēja ielikt cietumā, kas ar viņa paša dēlu nekad nevarēja notikt.

Bet tā lieta, kuras dēļ Vanga Zemtura dēls sēdēja cie tumā, bija šāda.

Šim dēlam jau bija divdesmit astotais gads, bet viņš vēl nebija ne precējies, ne saderinājies. Tas bija tādēļ, ka jaunībā viņš pāris gadus bija gājis jaunlaiku skolā un tur daudz ko iemācijies, starp citu arī to, ka precēt vecāku izraudzītu meiteni nozīmēja verdziski padoties senlaiku ierašām, un ka visiem jaunekļiem pašiem jāizraugas sievas no tām meitenēm, kuras tie satikuši, ar kurām tie runājuši un kuras tie var mīlēt Un kad Vangs Zemturis sāka domāt par visām meitenēm, kas bij izdodamas pie vīra, lai izmeklētu līgavu vecākajam dēlam, šis dēls iespītē* jās, uzmeta lūpu un teica, ka pats sev izmeklēšot sievu.

Sākumā tāds nolūks Vangu Zemturi un viņa sievu apvainoja, un šo vienu reizi viņi bija vienprātīgi, un kundze iekarsusi uzkliedza dēlam:

„Kur tu redzēsi labas ģimenes jaunavu tik tuvu, lai varētu ar to runāt, un kā tu zināsi, vai viņa tev patīk vai nepatīk? Kas gan labāk pratīs izvēlēties, ja ne vecāki, kas tevi audzinājuši un pazīst tava prāta un rakstura īpa-šības?“

Bet jauneklis iekarsa un gatavojās ķildai, viņš atme-ta garās zīda piedurknes, atglauda ar balto skaisto roku melnos matus no bālās pieres un kliedza pretī:

„Jūs ar tēvu zināt tikai vecās parašas, kas sen pār* dzīvotas, jūs nezināt, ka dienvidos visas bagātās un izglītotās ģimenes atjauj dēliem pašiem izvēlēties sievas!“

Un redzēdams, ka tēvs saskatas ar māti um ka tēvs slauka piedurknē pieri, bet māte sakniebj lūpas, viņš kliedza tālāk:

„Nu, mēģiniet mani saderināt, tad es aiziešu no mājas un jūs mani nekad vairs neredzēsiet!"

Vecāki izbijās, un Vangs Zemturis steidzīgi teica:

„Nu, saki mums, kuru meiteni tu mīli, tad mēs redzē* sim, vai to nevarēs nokārtot!"

Patiesību sakot, jauneklis vēl nebija redzējis tādas meitenes, ko tam gribētos precēt, jo viņš pazina tikai tādas sievietes, kas bija lēti pērkamas, bet viņam negribējās teikt, ka tam nebija savas izredzētās, un viņš tikai uzmeta sārtās lūpas, skatīdamies glīti koptajos nagos. Bet viņš skatijās tik nikni un spītīgi, ka šoreiz un tāpat ikreiz, kad tie sāka par šo lietu runāt, viņiem beigās vajadzēja to mierināt: „Nu, nu, lai tas paliek!" Un tiešām, Vangam Zemturim divreiz bij jāatsaka līgavām, kad sarunas jau bija sāktas, jo jauneklis to dzirdēdams zvērēja pakārties pie tās pašas sijas, kur viņa brālis bija pakāries, un ar to viņš māti un tēvu tā izbiedēja, ka viņi tam abas reizes padevās.

Bet laiks pagāja, un Vangam Zemturim ar sievu arvien vairāk gribējās redzēt dēlu precējušos, jo viņš bija vecākais dēls un pirmais mantnieks, un viņa dēli būtu bijuši pirmie mazdēli. Bez tam, Vangs Zemturis labi zināja, ka viņa dēls gāja tējas namos un tur izšķieda savu jaunību, un kaut arī viņš zināja, ka tā darija visi jaunieši, kuriem nebij jāstrādā, lai pelnītu maizi un apģērbu, — viņš tomēr raizējās par dēlu un tāpat kā sieva baidi-jās, ka dēls, ja tas drīz neapprecēsies, pārvedīs kādu vieglu meiteni no tējas nama, ko vēl varēja ņemt par blakus sievu, bet tādu precēt bija negods. Bet kad viņi ierunā jās par savām bažām, jauneklis bez žēlastības sāka stās tīt, ka jaunekļi un jaunavas tagad esot atbrīvojušies no vecāku varas, ka vīrieši un sievietes esot brīvi un līdzīgi, viņš runāja tādu aušīgu valodu, un vecākiem atlika tikai klusēt, jo dēlam bija tik veikla mēle, ka tam bija diez gan grūti atbildēt, un viņi drīz iemācījās nerunāt tam pretī, kamēr tas dedzīgi izteica savu nemieru, zibošām acīm uzlūkodams vecākus un ik mirkli atmezdams garos matus un pieglauzdams tos ar mīksto un balto roku. Bet kad viņš izrunājās un aizgāja, jo viņš bija nemierīgas da bas un nevija ilgi nosēdēt mājās, sieva pārmetoši pa skatijās vīra un teica:

„Tu viņam to visu esi iemācījis ar savu izlaidību, pats no sava tēva viņš mācijies iet pie tējas namu mei tām, kur tam vajadzētu apmierināties ar vienu godīgu sie vieti."

Viņa pacēla piedurkni pie acīm un noslaucija vispirms vienu, tad otru aci, juzdamās ļoti apvainota. Bet Vangs Zemturis bija lielās bailēs, zinādams, ka tāds maigs pār metums viegli varēja izvērsties lielā vētrā, jo viņa sieva vecumā palika arvien neiecietīgāka un nesaticīgāka. Viņš steidzīgi piecēlās un ļoti padevīgi teica:

„ Tu zini, ka tagad es vairs neesmu tāds kā agrāk un vienmēr klausu taviem padomiem, un ja tu atradīsi izeju no šīs likstas, es darīšu pēc tava prāta, to es tev apsolu!"

Patiesību sakot, arī sieva nevarēja izdomāt, kā no mierināt iespītīgo dēlu, un Vangs Zemturis redzēja, ka vi ņā modās sašutums un ka tai pašai jāapmierinas, tādēļ viņš steidzās projām no mājas. Pagalmā izgājis, viņš ie raudzija savu otro sievu, kas sēdēja pesaulē ar bērnu klē pī, un steidzīgi tai teica;

„Ej un padod kundzei kaut ko, jo viņai uznākušas dusmas. Padod viņai tēju vai lūgšanu grāmatu, vai ko citu, papūlies tai iztapt, saki, ka kāds garīdznieks viņu uzslavējis, vai ko tamlīdzīgu!"

Sieva piecēlās un paklausīgi aizgāja ar bērnu uz ro kas, bet Vangs Zemturis, iziedams uz ielas un apdomā* dams kur iet, svētija to stundu, kad bija saticis savu otro sievu, jo zināja, ka viņam būtu klājies ļauni, ja tas būtu palicis viens ar kundzi. Bet otrā sieva ar gadiem palika arvien mierīgāka un pieticīgāka, un šai ziņā Vangam Zem* turim bija laimējies, jo ja divām sievietēm viens vīrs, tās bieži ceļ brēku un ķildojas savā starpā, it īpaši, ja viena vai pat abas mīl savu kungu.

Šī otrā sieva Vangu Zemturi mierināja, nemanot pali* dzēja tam dažādās sīkās lietās un darija viņa labā to, ko kalpotāji negribēja darīt. Jo kalpotāji zināja, kam Van* ga Zemtura mājā bija noteikšana, un kad viņš skaļi sau* ca kādu kalpu vai kalponi, tie atbildēja: „Jā, eju, eju!“ — bet ilgi vilcinājās vai nemaz nenāca, un ja Vangs Zem* turis sāka uztraukties, kalpotāji taisnojās: „Kundze man lika darīt to un to“ — un kungam bij jāpaliek klusu.

Bet otrā sieva viņam slepeni pakalpoja un centās to mierināt. Kad viņš nelabā omā pārnāca no saviem atlikušajiem zemes gabaliem un bija noguris, viņa parūpējās, lai būtu karsta tēja, bet ja tas bija vasarā, lai tam būtu akā atvēsināta melone, un kad viņš sēdās pie galda, viņa sēdās tam līdzās un ar vēdekli vēdināja tam svaigu gaisu, atnesa ūdeni, kur nomazgāt kājas, dabūja tīras zeķes un kurpes. Viņš tai izsūdzēja visas savas bēdas un nepatik* sanas, un vislielākās raizes viņam bija par nomniekiem; viņš rūgti žēlodamies tai teica:

„Jā, un šodien tā vecene ar līkajiem zobiem, rietumu gabala rentnieka māte, ielēja ūdeni graudu grozā, kad pārvaldnieks to svēra, bet viņš tāds muļķis — vai arī blēdis, un viņi to uzpērk, lai tas skatas caur pirkstiem, — ka nekā nemanija, bet es gan redzēju, kā svari nokrita uz leju!“

Un viņa atbildēja, to mierinādama:

„Nedomāju vis, ka viņi tevi māna: tu esi tik gudrs, neesmu redzējusi neviena cilvēka, gudrāka par tevi.“ Tāpat viņš tai sūdzējās par nepaklausīgo dēlu, un arī te viņa to mierināja; un tagad, pa ielu ejot, viņš domāja tai pastāstīt, cik nelaipni kundze pret viņu bij izturēju*

sies, un jau iepriekš zināja, cik laipni viņa tam atbildēs un teiks kā jau daudzkārt bija teikusi:

„Es gan nezinu neviena cilvēka, labāka par tevi. Es nemaz nevēlos labāka vīra, varu zvērēt, ka kundze nezi* na, kādi citi vīrieši, un ka tu esi daudz labāks par vi ņiem visiem!“

Jā, paguris raizēs par dēlu un sievu un tiem zemes gabaliem, kurus tas vēl neiedrošinājās pārdot, Vangs Zem* turis arvien vairāk pieķērās savai otrai sievai un domāja, ka no visām sievietēm, kas tam bija bijušas, tikai šī vie nīgā tam bija laba, un teica sev:

„No visiem, ko es baroju, tikai viņa vienīgā mani sa prot!“

Bet todien viņa sirds bija sevišķi pilna dusmām par dēlu, jo dēls viņu atkal bij apbēdinājis.

Tai pašā laikā, kad Vangs Zemturis domās gremdē jies gāja pa ielu, viņa dēls devās pie kāda drauga un tur brīnišķīgā kārtā satika meiteni, kas tam iepatikās. Šis draugs, pie kura jauneklis gāja, bija tās pilsētas policijas priekšnieka dēls, un Vanga Zemtura dēls pastāvīgi spēlē* ja ar to kauliņus, biežāk nekā ar citiem, jo tagad jaunais likums aizliedza spēlēt uz naudu, un nelaimes gadijumā policijas priekšnieka dēlam bija viegli tikt cauri bez soda un viņa biedriem tāpat, jo viņa tēvam bija liela vara.

Todien Vanga Zemtura dēls bija nodomājis drusku spēlēt, lai atvieglinātu sirdi, ko nomāca dusmas, un aiz* mirstu vecākus, kas to kaitināja, un tādēļ viņš gāja uz drauga māju.

Kad viņam atrvēra durvis, viņš pateica kalpotājam sa* vu vārdu un saīdzis, savās domās nogrimis apsēdās priekš* istabā pagaidīt. Pēkšņi pavērās dibenistabas durvis un iz* nāca ļoti glīta jauna meitene. Ja tā būtu bijusi parasta meitene, viņa jaunekli vienu redzot būtu aizklājusi seju ar piedurkni un ātri iegājusi atpakaļ istabā. Bet viņa to nedarija. Viņa ļoti mierīgi paskatijās jauneklī, viņa ska tijās taisni un nemaz nekautrējās, bet arī nekoķetēja, un šo mierīgo, drošo skatienu sastapis, viņš pirmais nolaida acis. Kā katrs viņa vietā būtu varējis vērot, viņš redzē-ja, ka par spīti drosmei tā bija pieklājīga un godīga mei-tene, tikai no tām, kas turējās pie jaunajām ierašām. Mel nie mati viņai bij īsi apgriezti, kājas nebija nosietas, un viņa bija ģērbusies taisnās garās drēbēs, kādas valkāja jaunās sievietes, un tā kā jau bija vēls pavasaris, viņas drēbes bija mīksta zīda, zoslēnu pūku krāsā.

Patiesību sakot, Vanga Zemtura dēls par spīti savām pārgalvīgajām runām līdzšim vēl nebija saticis tādu mei= teni, ko tas būtu vēlējies precēt. Ja viņš nespēlēja kār* tis, nedzēra vai kaut kur nepriecājās, visa viņa diena pa* gāja grāmatas lasot. Senlaiku stāstus viņš necienīja, bet kāri lasija jaunos romānus, kas stāstija par jaunekļu un jaunavu brīvo mīlestību, un sapņoja par augstas kārtas meitenēm, ne palaidnēm, bet brīvām sievietēm, kas ne-kautrējās un nebaidijās vīriešu klātbūtnē; tieši tādu viņš meklēja. Bet viņš nevienas tādas meitenes nepazina, jo tāda brīvība bija biežāk sastopama grāmatās nekā dzīvē. Bet nu viņam šķita, ka šī meitene bija tieši tā, ko viņš meklēja, un viņa straujā sirds tūliņ iedegās viņas mierīgo un drošo skatienu redzot, jo viņa sirds bija līdzīga sakrau* tam sārtam un vajadzēja tikai pielikt uguni, lai tā iedeg-tos gaišās liesmās.

Vienā mirklī viņu pārņēma tik stipra mīlestība uz šo meiteni, ka viņš sēdēja kā zibeņa ķerts; viņš tai nepateica ne vārda, un viņa aizgāja garām, bet viņš vēl arvien sēdēja, un kad ienāca draugs, sirds viņam tā pukstēja, it kā draudētu pārsprāgt, un viņš čukstēja izkaltušām lūpām:

„Kas bija šī dāma?“

Viņa draugs nevērīgi atbildēja:

„Tā bija mana māsa; viņa mācas piekrastē, ārzemju skolā, un tagad pārbraukusi pavasara brīvdienās."

Tad Vanga Zemtura dēls neizcieta un vilcinādamies iejautājās:

„Vai viņa vēl nav precējusies?"

Viņas brālis iesmējās un teica:

„Nē, viņa ļoti spītīga un pastāvīgi ķildojas ar vecā-kiem, jo negrib iet pie vīra, ko tie viņai izmeklējuši."

Vanga Zemtura dēls klausijās šo atbildi, un tā bija kā vīna kauss viņa izslāpušām lūpām: viņš vairāk nekā neteica un sāka spēlēt kauliņus. Bet spēlējot viņš bija Joti izklaidīgs, jo liesmas bij apņēmušas viņa sirdi un tā dega viņa krūtīs. Viņš drīz aizbildinājās un steidzīgi gā= ja mājās, bet tur ieslēdzās savā istabā un viens palicis juta, ka nesaraujamas saites to saistija ar šo meiteni. Un viņš klusībā čukstēja, kāds kauns tas bija, ka arī viņai bij jācieš vecāku patvaļība, un teica, ka iegūs to tikai tā» dā ceļā, kas bija jauno brīvo laiku cienīgs. Nē, viņš negribēja nekādu starpnieku, ne preciniekus, ne vecākus, pat ne savu draugu, viņas brāli. Un viņš kā drudzī paķē-ra grāmatas, ko agrāk bija lasijis, un sāka tās šķirstīt, meklēdams vēstules, kādas jaunie varoņi rakstija savām izredzētām, un pats noraksti ja tādu vēstuli.

Jā, viņš rakstija meitenei, sākdams vēstuli pieklājī-bas vārdiem, kādiem katra vēstule jāsāk, un beigās pa rakstija savu vārdu. Vēstulē bija teikts, ka viņš esot cil* vēks ar brīvu garu, viņš esot nopratis, ka arī viņa brīva, un tādēļ viņa tam esot kā saules stars, kā peonijas ziedlapu krāsa, kā fleitas mūzika, un ka tā vienā mirklī iz* rāvusi viņam sirdi ,no krūtīm.

To visu uzrakstijis, viņš nosūtija vēstuli ar savu sulaini un atbildi gaidīdams dega tādā drudzī, ka vecāki ne* saprata, kas tam noticis. Kad sulainis pārnāca un teica, ka atbilde būšot vēlāk, jauneklim cits nekas neatlika kā gaidīt, bet pati gaidīšana viņam bija neciešama; viņš ienīda visus cilvēkus mājā, pļaukāja jaunākos brāļus un māsas, tiklīdz tie pienāca tuvumā, un lamāja kalpotājus, tā ka pat tēva labsirdīgā sieva nenocietās un teica:

„Tu izturies kā traks suns!" Un viņa veda savus bēr* nus tālāk no tā.

Pēc trim dienām ziņnesis atnesa atbildi, un jauneklis, kas caurām dienām slaistijās pie vārtiem, paķēra to, ieskrēja istabā un steigā pārplēsa vēstuli pušu. Tad viņš salika gabalus kopā un izlasija rakstīto. Rokraksts viņai bija ļoti drošs un skaists, un pēc pieklājīga ievada un aiz* bildināšanās viņa rakstija tā: „Es arī esmu brīva un nevēlos, ka vecāki mani spiež darīt to, ko es negribu."

Ar to viņa smalkjūtīgi lika noprast, ka bija tam labvēlīga, un jauneklis aiz prieka nezināja ko darīt.

Tā tas sākās, bet drīz nepietika pat ar garām vēstu* iēm, viņiem bij jāsatiekas, un pāris reizes viņi satikās meitenes mājā pie mazajiem vārtiem. Abi bija bailīgi, lai gan neviens ne otrs to negribēja izrādīt, un no šīs slepenās satikšanās un daudzajām vēstulēm, kurām tie apmainījās, un arī tādēļ, ka bij jāuzpērk kalpotāji un vēstules nevarēja parakstīt ar īsto vārdu, viņu mīlestība iedegās arvien karstāka, un tā kā ne jauneklis, ne jaunava nebija raduši atteikties no tā, ko tie ļoti gribēja, viņi to nedarija arī tagad. Trešoreiz satiekoties jauneklis dedzīgi teica: „Es gribu tevi precēt un ilgāk vairs nevaru gaidīt, tā es teikšu tēvam!"

Un meitene viņam ļoti droši atbildēja:

„Es arī teikšu tēvam, ka noindēšos, ja man neļaus iet pie tevis."

Tā viņi arī pateica saviem tēviem, un ja Vangs Zemturis pat priecājās, ka dēls bij izraudzijies meiteni no tik cienījama nama un tūliņ sāka rūpēties par precībām, tad meitenes tēvs iespītējās un negribēja tādu vīru savai meitai. Nē, viņš bija policijas priekšnieks, viņam visur bija spiegi, un zinādams par jaunekli daudz ko tādu, ko citi nezināja, viņš uzsauca meitai:

„Ko, tu gribi iet pie tā slaista un švīta, kas visu laiku pavada tējas un spēļu namos?"

Un viņš pavēlēja kalpotājiem turēt meiteni aiz atslēgas viņas pagalmos, kamēr pienāks laiks braukt atpakaļ uz skolu, un kad tā dusmās skrēja pie viņa izrunāties, cerēdama pielūgties, viņš ar to nemaz nerunāja, un kamēr viņa pūlējās to pārliecināt, viņš kaut ko svilpoja vai šķirstīja grāmatu, un kad viņa pazaudēja pacietību un izteica tādus vārdus, kādus meitenei neklājas runāt, tēvs pagriezās pret viņu un teica:

„Es jau zināju, ka man vajadzēja tevi paturēt mājās un nesūtīt skolā. Tāda mācīšanās meitenei atnes tikai Jau nu; ja es varētu sākt visu no gala, tu man būtu tikpat pieticīga un nemācīta kā tava māte, un es tevi sen būtu atdevis labam vīram par sievu, — un to es izdarīšu vēl tagad!“

Un viņš tā sāka kliegt, ka meitenei sametās bailes.

Tad jaunieši sāka viens otram rakstīt daiļrunīgas un izmisušas vēstules, un kalpotāji palika bagāti no dzeram* naudām, nesdami tās no vienas mājas uz otru. Bet jau* neklis skuma mājā un negāja spēlēt kauliņus, un vecāki redzēja, kā viņš mocijās, bet nezināja kā tam palīdzēt. Vangs Zemturis slepeni caur starpniekiem sūtija policijas priekšniekam kukuli, bet tas, kaut arī parasti labprāt ņē* ma kukuļus, šoreiz atteicās to pieņemt, un visi bij izmi* suši. Bet jauneklis pazaudēja ēstgribu un dzīrās pakār* ties, tā ka Vangs Zemturis pavisam apjuka.

Kādu vakaru, pastaigādamies gar māju, kur dzīvoja viņa iecerētā, jauneklis ieraudzija, ka mazie vārtiņi bija vajā, un kalpone, kas bija nesusi vēstules, paskatijās un viņu pasauca. Viņš gāja nedroši, bet sirds viņu neattu* rāmi vilka uz priekšu, un iegājis, viņš redzēja, ka aiz vār* tiem mazajā pagalmā stāvēja viņa izredzētā. Viņa bija Joti neatlaidīga un enerģiska, un viņai bija daudz dažā du plānu. Bet tagad, kad viņi bija kopā, vārdi tiem tik viegli neraisijās un runāt bija daudz grūtāk nekā rakstīt, un patiesību sakot, jauneklis baidijās, ka viņu te neierauga, jo te viņš nekādā ziņā nedrīkstēja būt. Bet meitene bija ietiepīga un savā patvaļībā negribēja pie^ kāpties, tādēļ viņa teica:

„Es nebaidos no večiem. Aizbēgsim abi kaut kur, tad viņi no kauna baidīdamies Jaus mums precēties. Zinu, ka tēvs mani mīl, es viņam esmu vienīgā meita, un māte mirusi, bet tu esi sava tēva vecākais dēls.“

Jauneklis vēl nepaspēja attapties un tikpat enerģiski atbildēt, kad namdurvīs pagalma dibenā negaidot parā-dijās policijas priekšnieks; kāds kalpotājs, kas nesatika ar meitenes kalponi, atriebdamies bija tos nodevis, un policijas priekšnieks uzsauca saviem kalpiem:

„Sasieniet viņu un metiet to cietumā, jo viņš laupijis manas meitas godu!"

Jauneklim nelaimējās: viņa iecerētās tēvs bija policijas priekšnieks un varēja mest cietumā ko gribēja, ka* mēr citam nebūtu tādas varas un būtu jāmaksā laba nau* da, lai jaunekli apcietina. Priekšnieka pavēli izpildot jaunekli veda uz cietumu, bet meitene kliedza, ķērās tam pie rokas un zvērēja ne pie viena cita neiet un labāk no* rīt auskarus. Bet vecais tēvs mierīgi pagriezās pret kal* potājām un teica:

„Uzraugiet viņu, un ja viņa kaut mirkli paliks viena un izdarīs to, ko saka, tad jūs man par to atbildēsiet."

Un viņš aizgāja, nelikdamies dzirdot viņas vaidus un kliedzienus, bet kalpones par savu dzīvību drebēdamas neiedrošinājās to atstāt vienu, un tā jaunavai neizdevās padarīt sev galu.

Bet policijas priekšnieks paziņoja Vangam Zemturim, ka viņa dēls ielikts cietumā par mēģinājumu laupīt godu paša priekšnieka meitai, un šo ziņu nosūtijis, viņš apsēdās savā zālē un sāka gaidīt. Vanga Zemtura mājā sākās ju* ceklis, Vangs Zemturis galīgi apjuka un nezināja ko da* rīt. Viņš tūliņ aizsūtija kukuli, savācis visu sidrabu, cik tam bija, tad ar pūlēm uzvilka labāko mēteli un pats gāja pie policijas priekšnieka atvainoties, bet tas vis negribēja tik viegli piekāpties un lika vārtsargam pateikt, ka esot aiz bēdām saslimis un nevarot neviena pieņemt, bet kad atnesa kukuli, viņš to sūtija atpakaļ un lika teikt, ka Vangs Zemturis esot pārskatijies un ka viņš neesot uzpēr* kams.

Tad Vangs Zemturis aizelsies pārnāca mājās, viņš saprata, ka viņa kukulis bija par mazu, un tā kā tas bija noticis pirms kviešu pļaujas, viņam gandrīz nemaz nebija naudas un viņš zināja, ka tam būs jālūdz brāļa palīdzība. Bet dēls sēdēja cietumā, un tam bij jāsūta ēdiens un gultas drēbes, lai atvieglinātu viņa ciešanas. Uzdevis to kalpo* tājiem un aizsūtijis pēc Vanga Tirgoņa, Vangs Zemturis apsēdās savā istabā, atspieda galvu rokās un gaidija, bet viņa sieva pieklājību aizmirsusi ieskrēja pie viņa un iz* misumā piesauca šādus tādus dievus par lieciniekiem, kas tai jāciešot šai mājā.

Bet šoreiz Vangs Zemturis par spīti viņas vaimanām un pārmetumiem pat nepakustējās, jo viņš bija dziļi satriekts par to, ka viņa dēls tagad bija policijas priekšnieka varā. Bet Vangs Tirgonis atnāca ļoti mierīgi, rādīdams vienaldzīgu seju, it kā nekā nezinātu, lai gan baumas jau bij aplidojušas visu pilsētu, un tā kā šī lieta bija tik interesanta un kutelīga, to jau zināja katra kalpone, arī viņa sieva to zināja un bija tam pastāstijusi, šo to pielikdama klāt un vislielākajā sajūsmā atkārtodama: „Es jau zināju, ka no šīs sievietes dēliem nekas labs neiznāks, un tēvs viņiem ari izvirtulis."

Tagad Vangs Tirgonis sēdēja un klausijās notikumu tādā veidā, kā to atstāstija jaunekļa tēvs un māte, bet viņi centās lietu nostādīt tā, ka jaunekļa pārkāpums bija tīrais nieks, un Vangs Tirgonis izlikās, ka tic viņa ne* vainībai un tikai domā, kā to labāk atbrīvot. Viņš ļoti labi zināja, ka brālis grib aizņemties naudu un pūlējās izdomāt, kā varētu no tā atkratīties. Kad viss bij izstāstīts un jaunekļa māte sāka raudāt, viņš teica:

„Tiesa, nauda ļoti noderīga visādās darīšanās ar ierēdņiem, bet ir kaut kas vēl noderīgāks, un tā ir ieroču vara. Mēs vēl paspēsim izdot visu, cik mums ir, bet vispirms palūgsim jaunāko brāli, kas tagad ģenerālis un augstā vietā? lai tas izlieto savu iespaidu un iebilst kādu vārdu provinces pārvaldniekam. Tas lai sūta pavēli mūsu pārvaldniekam, un tad mūsu pārvaldnieks liks policijas priekšniekam atbrīvot tavu dēlu. Tad varēsim vienam otram iedot drusku sidraba, un lieta būs nokārtota."

Šis plans visiem likās ļoti labs, un Vangs Zemturis brīnijās, kā tas viņam jau agrāk nebij ienācis prātā, un vēl tai pašā dienā un stundā viņš sūtija vēstnesi pie Van* ga Tīģera, un tā Vangs Tīģeris to visu dabūja zināt.

Vangs Tīģeris šai lietā redzēja labu izdevību pārbaudīt savu iespaidu un varu, nemaz nerunājot par to, ka viņam bija pienākums brāļiem palīdzēt. Viņš norakstija laipnu un godbijīgu vēstuli provinces ģenerālim, sagatavoja dāvanas un nosūtija tās ar uzticamu vīru, dodams tam līdzi bruņotus pavadoņus, lai banditi nenolaupītu dā= vanas. Saņēmis dāvanas un izlasijis vēstuli, ģenerālis ap* domājās un nolēma, ka šo gadijumu derēja izmantot, lai nostiprinātu draudzības saites ar Vangu Tīģeri kara gadi* jumam; ja viņš tam pakalpotu, Vangs Tīģeris tam būtu pateicību parādā, bet jaunekli no cietuma atbrīvot ģene* ralim bija viegla lieta, jo ar tādiem knišļiem kā mazas pilsētas policijas priekšniekiem viņš nemaz nerēķinājās. Un viņš paziņoja Vangam Tīģerim, ka izpildīšot viņa lū* gumu, un pateica to civilajam pārvaldniekam, bet tas no* sūtija rīkojumu apgabala pārvaldniekam un apgabala pārvaldnieks rīkojumu nodeva tālāk tās pilsētas pārvald* niekam, kur dzīvoja Vangu dzimta.

Nu Vangs Tirgonis palika vēl glaimīgāks un viltīgāks, viņš uz katra soļa deva sidrabu visiem, kam tas pienācās, un visi, kas šai lietā bij iejaukti, jutās atalgoti pēc nopel» niem, bet ne tik bagāti, lai tiem savā naudas kārē rastos, patika vēlreiz izmantot to pašu avotu. Policijas priekš* nieks saņēma rīkojumu, bet Vangs Zemturis un Vangs Tirgonis uzmanīgi vēroja, kad tas pienāks, zinādami, ka nevienam nepatika palikt kaunā visas pilsētas priekšā, un tiklīdz priekšnieks bija saņēmis rīkojumu, brāļi gāja pie tā ar labu kukuli, laipni atvainojās un lūdza policijas priekšnieku no savas puses, it kā tie nekā nezinātu par priekšniecības pavēli. Nē, viņi klanijās un lūdzās, lai tas jauneklim piedodot, un beidzot tas nevērīgi un augstsir* dīgi pieņēma naudu, kā cilvēks, kas ļaujas pielūgties. Tad viņš lika jaunekli atbrīvot un krietni norājis, atlaida ta mājās.

Bet brāļi policijas priekšniekam rīkoja lielas dzīrās, un tā šī lieta beidzās, jo jauneklis atkal bija brīvībā, un viņa mīlestība cietumā bija drusku atdzisusi.

Bet meitene bija vēl neatlaidīgāka nekā pirms tam un atkal uzmācās tēvam. Šoreiz tas bija piekāpīgāks, jo saprata, cik varena bija šī Vangu dzimta, kāds ievērojams karavadonis bija viņu jaunākais brālis un cik Vangam

Tirgonim daudz naudas, un viņš sūtīja precinieci pie Vanga Zemtura un lika teikt;

„Laidīsim jauniešus kopā un tā nostiprināsim savu jauno draudzību."

Tā viss beidzās labi: jauniešus saderināja, un kāzas nolika pirmajā laimīgajā dienā. Un Vangs Zemturis ar sievu atvieglināti atvilka elpu un bija ļoti laimīgi. Bet līgavainis, lai gan tāds iznākums viņu mazliet pārsteidza, atkal sajuta sevī mostamies kaut ko no agrākās kaislības un bij apmierināts, bet līgava triumfēja.

Vanga Tīģera acīs visai šai lietai nebija nekādas nozīmes, atskaitot vienu— viņš tagad zināja, ka viņam provincē bija vara un ka provinces ģenerālis gribēja tam iztapt, un viņa sirdi pildija lepnums. Kad viss bija nokārtots, pienāca vasara, un Vangs Tīģeris apsvēra, ka agrāk tam nebija bijis laika, bet tagad jau bija par vēlu, un tādēļ viņš atlika iecerēto karu uz nākamo gadu. Tas viņam bija viegli izdarāms, jo vairāk tādēj, ka tagad viņš ticēja sev un savam iespaidam, un tādēļ, ka vasaras sākumā cits pēc cita pārnāca spiegi un ziņoja, ka dienvidos klīstot baumas par karu, bet viņi nezinot, kas tas par karu un kas tur karojot. To dzirdot Vangs Tīģeris saprata, kādēļ provinces ģenerālis viņam tā pūlējās iztapt un kādēļ tam bija vajadzīgs Vanga Tīģera karaspēks. Un viņš gaidija nākamo pavasari un notikumus, ko tas atnesīs.

Un kā vienmēr, Vangs Tīģeris dzīvoja kopā ar dēlu. Zēns mierīgi un nopietni darija visu, ko tam lika, un Vangs Tīģeris kā vienmēr klusā priekā to novēroja. Bieži viņš vērīgi noskatijās dēlā un viņam patika ilgi noskatīties viņa pusē bērnišķīgajā, pusē jauneklīgajā sejā. Bieži vien, kad tas vēroja pār grāmatu vai kādu darbu noliekto dēla seju, Vangu Tēģeri pārsteidza kaut kas savādi pazīstams plato vaigu kaulu un cieši sakniebto lūpu līnijās. Mute bija neglīta, bet cieši sakniebta un asi iezīmēta tik jaunam zēnam.

Un kādreiz naktī Vangam Tīģerim ienāca prātā, ka šī pazīstamā sejas izteiksme zēnam bija no vecmāmiņas, Vanga Tīģera mātes. Jā, Vangs Tīģeris atcerējās šo izteiksmi mātes sejā, lai gan skaidri to atcerējās tikai tādu, kāda tā mirstot bij izskatījusies, un zēna sārtā seja nemaz neatgādināja mirējas bālo seju. Bet stiprāka par visām atmiņām bija kāda sajūta, kas Vangam Tīģerim teica, ka visas dēla kustības tikpat lēnas un klusas, kā viņa nelaiķei mātei Olanei, un ka viņa dēla lūpām un acīm tā pati nopietnā izteiksme. Reizēm Vangs Tīģeris neskaidri juta kaut ko pazīstamu visā dēla izskatā, un sirds viņam iesila, un tad viņš vēl vairāk mīlēja dēlu un jutās vēl ciešāk saistīts ar to, lai gan nezināja, kādēļ tā bija.

XXVI

Lūk, kāds bija Vanga Tīģera dēls: viņš paklausīgi iz-pildija visus savus pienākumus un darija visu, ko tam lika. Viņš mācijās visus kara mākslas paņēmienus, kādus skolotāji tam rādija, un diezgan labi jāja, kaut arī ne tik viegli kā Vangs Tīģeris. Bet zēns visu darija tā, it kā tas viņam nesagādātu nekāda prieka, it kā viņš to visu darītu pret savu gribu, kā nepatīkamu uzdevumu. Kad Vangs Tīģeris apjautājās audzinātājam par dēla sekmēm, tas nedroši atbildēja:

„Nevaru teikt, ka viņš vāji mācītos, jo viņš visu padara diezgan labi un taisni tā, kā tam liek, bet tālāk par to viņš nekad neiet. Liekas, ka viņa sirds ir citur/[2]

Šī atbilde Vangu Tīģeri ļoti uztrauca, jo viņam jau agrāk bija licies, ka dēls nespēja just dziļas un patiesas dusmas, — viņš nekad nenoskaitās, viņā nebija ne naida, ne kādu citu spēcīgu jūtu: viņš tikai nopietni un pacietīgi darija visu, kas tam bij jādara. Bet Vangs Tīģeris zināja, ka karavīrs tāds nevar būt; nē, karavīram jābūt straujam un niknam, uzņēmīgam un dedzīgam, un Vangs Tīģeris skumji'domāja, kā pārvērst dēla dabu. Kādu dienu viņš sēdēja pagalmā un skatijās, kā dēls skolotāja uzraudzībā šāva mērķī, un lai gan zēns stāvēja mierīgi, ātri pacēla roku un nevilcinādamies nospieda gaili, kad atskanēja pavēle, Vangam Tīģerim tomēr likās, ka dēls to da^2

rija pret savu gribu, un puisēnam maigajā sejā bija tāda izteiksme, kā kad tas sevi piespiestu darīt, ko tam lika, bet ka īstenībā viņam tas riebtu. Tad Vangs Tīģeris pasauca zēnu un tam teica:

„Dēls, ieliec savu sirdi visā, ko dari, ja gribi man patikt!"

Tad zēns ātri paskatijās tēvā un nolaida roku ar kūpošo pistoli; viņa acīs parādijās savāda izteiksme, un viņš pavēra muti, it kā gribētu ko teikt. Bet viņa priekšā sēdēja Vangs Tīģeris, kas nekad nevarēja izskatīties sir snīgs, pat ja būtu gribējis — uzacis viņam bija melnas un biezas, mute ar aso melno bārdu pret viņa gribu izskatijās drūma, un zēns novērsās, viegli nopūtās un paklausīgi teica:

„Jā, tēv."

Tad Vangs Tīģeris klusās sāpēs paskatijās dēlā, un lai gan viņa āriene bija skarba un barga, bet sirds mīksta, taču viņš neprata sirsnīgi runāt. Brīdi klusējis, viņš nopūtās un klusēdams noskatijās līdz stundas beigām. Tad zēns nedroši paskatijās tēvā un jautāja:

„Tēvs, vai tagad drīkstu iet?"

Un Vangs Tīģeris atcerējās, ka viņa dēls bieži aizgāja viens, un nereti gadijās, ka tas paklusām aizbēga, Vangs Tīģeris nezināja kurp — viņš tikai zināja, ka miesassargs, kuram tas bij uzdevis dēlu sargāt, tam katrā ziņā sekoja uz katra soļa. Bet tai dienā Vangs Tīģeris noskatijās dēlā un klusībā sev jautāja, vai zēns negāja tādās vietās, kur tam neklājās iet. Viņš redzēja, ka dēls vairs nebija bērns, un pēkšņā greizsirdībā Vangs Tīģeris vismaigākajā balsī jautāja:

„Kur tu ej, mans dēls?"

Zēns neziņā nokāra galvu un beidzot bikli atbildēja:

„Nekur, tēvs, man tikai patīk iziet aiz pilsētas vārtiem un pastaigāties laukos."

Ja zēns būtu atzinies, ka iet uz kādu nepieklājīgu vietu, Vangs Tīģeris nebūtu bijis tik pārsteigts, un tādēļ viņš izbrīnā jautāja:

„Kas karavīram tur ko redzēt?"

Zēns nodūra acis un pirkstiem plāno ādas jostu taustīdams atbildēja klusā balsī un paklausīgi kā vienmēr: „Nekas. Tikai tur ir tik klusi un jauki, tagad zied augļu koki, un man reizēm patīk parunāties ar kādu zemnieku un skatīties, kā tas apstrādā zemi/'

Vangs Tīģeris bija ļoti pārsteigts un nezināja, ko darīt ar dēlu; savā nodabā viņš prātoja, ka tas gan bija savāds dēls karavadonim, kas no mazām dienām bij ienīdis lauku darbu, un pēkšņi viņš iekliedzās niknāk nekā gribēja, jo nezin kādēļ jutās apbēdināts:

„Dari ko gribi, kāda man tur daļa?"

Un viņš drūmi palika sēdot, jo viņa dēls aizskrēja ātri kā putns, kas izlaists no sprosta.

Vangs Tīģeris sēdēja un gremdējās skumjās domās, pats nezinādams, kādēļ viņam tā sāpēja sirds. Beidzot viņš saņēmās un mierinādamies noteica, ka varēja būt apmierināts ar tādu dēlu, jo viņa dēls nebija palaidnis un darija, ko tam lika, un šoreiz Vangam Tīģerim izdevās padzīt visas drūmās domas.

Pēdējos gados klīda baumas, ka visur augot liels nemiers un gatavojoties karš, un Vanga Tīģera spiegi atnesa ziņas, ka jaunekļi un jaunavas dienvidu skolās gatavojoties karam, un ka karam gatavojoties arī vienkārši zemnieki ciemos; tā bija nedzirdēta lieta, jo karot taču varēja tikai karavadoņi, bet vienkāršiem ļaudīm tur nebija nekādas daļas. Bet kad Vangs Tīģeris pārsteigts jautāja, kādēļ tie grib karot un ko grib iekarot, spiegi viņam neprata atbildēt, un Vangs Tīģeris nodomāja, ka laikam kādā skolā audzēkņi bija nemierā ar savu skolotāju, bet kas attiecās uz vienkāršo tautu, tad varbūt kāds valdnieks bija pārāk slikts un iedzīvotāji to vairs negribēja ciest un sacēlās, lai to nogalinātu un tā darītu savām mokām galu.

Bet kamēr viņš nezināja, kāds būs jaunais karš un kurā pusē izdevīgāk nostāties, Vangs Tīģeris ar savu karaspēku negāja karā. Nē, viņš taupija naudu jaunajiem kara ieročiem, kādus tas gribēja iegūt. Brāļa Vanga Tirgoņa palīdzību viņš nelūdza, jo tagad Vangam Tīģerim bija pašam sava osta tās upes grīvā, kas tam piederēja, tagad viņš pats īrēja kuģus un samērā viegli varēja ievest ieročus no svešām zemēm. Ja priekšniecība to arī zināja, tā klusēja, jo viņš bija tās piekritējs, un katra šautene, kas tam piederēja, varēja noderēt nākamājā karā, un karš bija neizbēgams, jo miers taču nevar būt mūžīgs.

Tādā veidā Vangs Tīģeris stiprināja savus spēkus, gaidīdams laiku, bet viņa dēls auga un beidzot sasniedza četrpadsmit gadu vecumu.

Un visus šos piecpadsmit gadus un pat ilgāk Vangs Tīģeris bij ievērojams karavadonis, un viņam dažādā ziņā laimējās, bet galvenais bija tas, ka viņa zemē nebija piedzīvots liels bads. Mazāki bada gadijumi gan bija vienā otrā vietā, citādi zem šīs bargās debess nemaz nevarēja būt, bet bads ne reizes nepārņēma visu viņa apgabalu, un ja vienā apriņķī ļaudis cieta badu, viņam tie nebij jāspiež, vajadzēja tikai paaugstināt nodokļus citā apriņķī, kur ļaudis bija paēduši vai vismaz bads nebija tik jūtams. Un par to viņam bija prieks, jo viņš bija taisnīgs cilvēks un negribēja bada cietējiem atņemt pēdējo, kā darija citi karakungi, un par to ļaudis viņam bija pateicīgi un to slavēja, un visā apgabalā par viņu runāja:

„Nu, ir redzēti arī ļaunāki karakungi par Tīģeri, un ja bez tiem nevar iztikt, tad varam būt laimīgi, ka mums gadijies karakungs, kas ņem nodokļus tikai armijas uz turēšanai un neizdod naudu dzīrām un sievietēm, kā citi viņam līdzīgi/4

Un tiešām, Vangs Tīģeris centās būt pēc iespējas taisnīgs pret vienkāršajiem ļaudīm. Līdzšim vēl nebij jauna civilā pārvaldnieka, un vecā pārvaldnieka vieta bija brīva. Vienu gan iecēla, bet tas, padzirdējis par Vanga Tīģera neganto dabu, nemaz nebrauca šurp, aizbildinādamies, ka tam esot vecs tēvs, viņam jāgaidot, kamēr tas mirst, lai to paglabātu, un agrāk tas nevarot ierasties. Viņa iera-sanos gaidot, Vangs Tīģeris nereti pats sprieda tiesu, uz-klausija ļaudis, kas nāca pie viņa, un dažu labu nabaga vīru paglāba no bagātniekiem un augļotājiem. Patiesību sakot, Vangam Tīģerim nebij jābaidas no bagātniekiem, viņš kuru katru varēja vienkārši ielikt cietumā, ja tas nemaksāja, ko Vangs Tīģeris prasija, un tādēļ visi pilsētas lielie zemturi un augļotāji sirds dzijumos ienīda Vangu Tīģeri un darija visu, lai tikai lieta nenonāktu līdz viņam. Bet Vangs Tīģeris nelikās redzot viņu naidu, jo vara bija viņa pusē un viņam ne no kā nebij jābaidas. Viņš labi maksāja saviem kareivjiem, un ja kādreiz bija bargs pret tiem, kas pārāk izlaidās, toties viņš tiem ikmēneša kārtīgi maksāja algu, ko citi karavadoņi vis nevarēja atļauties, jo tiem kara laikā bij jālaupa, lai varētu algot savus ka* reivjus. Bet Vangam Tīģerim nebij jākaro tādēļ vien, lai varētu samaksāt saviem kareivjiem, viņš varēja ne* steigties un viņa stāvoklis tautā un karaspēkā tagad bija nostiprināts un drošs.

Bet lai cilvēka stāvoklis cik drošs būdams, tas vien* mēr atkarīgs no mainīgās debesu gribas, kas vienmēr jā* patur prātā, — un tā bij arī ar Vangu Tīģeri. Kad viņa dēlam palika četrpadsmit gadi un Vangs Tīģeris jau gata* vojās to nākamā gadā sūtīt kara skolā, viņa zemei uzbru* ka nežēlīgs bads, kas pārņēma vienu apgabalu pēc otra kā lipīga sērga.

Tas notika tā: pavasara lietus sākās laikā, bet kad tam bij jābeidzas, ūdens vēl arvien straumēm lija no gai* sa; lietus lija dienu pēc dienas un nedēju pēc nedēļas un nebeidzās pat vasarai sākoties, tā ka kviešu asni sapuva laukos un noslīka ūdenī, un zaļu lauku vietā izpletās duļķaina ūdens ezeri. Nelielā upe, kas parasti tecēja rā* mi, tagad pārplūda un nikni krācot traucās uz priekšu, izskalodama mālainos krastus un izkāpdama no tiem, sa* lauza un izpostija dambjus, izskaloja visu savā ceļā un aizrāva duļķus jūrā, tā ka dzidrais zaļais ūdens bija sa* duļķots daudzu jūdžu lokā. Ļaudis sākumā dzīvoja mā* jās, kraudami dēļus zem galdiem un gultām, lai tās ne* peldētu ūdenī, bet kad ūdens pacēlās līdz jumtiem un māla sienas sabruka, tie dzīvoja laivās un uz plostiem, drūzmējās uz dambjiem un pakalniem, kas vēl pacēlās virs ūdens, vai kāpa kokos un sēdēja tur, zaros turēda mies. Tā darija nevien cilvēki, bet arī zvēri un čūskas laukos, un šīs čūskas rāpās kokos, tinās ap zariem un, aizmirsušas bailes no cilvēkiem, līda tiem klāt, un cilvēki nezināja, no kā vairāk baidīties, no ūdens vai no čūskām, kas mudžēja visur, bet kad laiks pagāja un ūdens vēl ar vien nekritās, radās jaunas bailes, un tās bija bailes no bada nāves.

Viena lieta Vangam Tīģerim sagādāja raizes, kādas tas agrāk nekad nebij jutis: viņam bij ļaunāk nekā dau dziem citiem, jo tiem bij jābaro tikai sava saime, bet vi ņam bija liels karaspēks, kas dzīvoja uz viņa rēķina; un tie visi bija vienkārši ļaudis, kas viegli varēja sākt kurnēt un apmierināti bija tikai tik ilgi, kamēr tos labi baroja un labi algoja, un uzticīgi tikai tik ilgi, kamēr dabūja visu, kas tiem pienācās. Vanga Tīģera apgabali cits pēc cita pārtrauca maksājumus, ūdens nekritās visu vasaru, un kad beidzot pienāca rudens, bet ražas nebija, ienākumi pilnīgi izsīka, atskaitot ienākumus no opija, ko ieveda kontrabandas ceļā, bet arī šie ienākumi bija stipri saru kusi, jo ļaudīm nebija naudas, par ko pirkt opiju, un kon trabandisti aizveda preci citur. Neienāca pat sāls no dokļi, jo ūdens izskaloja sāls bedres, bet podnieki vairs netaisija vīna krūkas, jo togad neražoja jaunu vīnu.

Vangs Tīģeris bija lielās rūpēs, un pirmo reiz šais ga dos, kamēr tas bija karavadonis un pārvaldnieks, viņš nevarēja saviem ļaudīm izmaksāt algu par pēdējo mēnesi gadā. To redzēdams, viņš saprata, ka to varēja glābt ti kai bargi soļi, un ka viņš nedrīkstēja izrādīt žēlsirdību, lai to nenoturētu par vājumu. Viņš sasauca savus virs niekus un kliedza uz tiem, it kā tie būtu izdarijuši kādu pārkāpumu un viņš uz tiem dusmotos:

„Visus šos mēnešus jūs esat labi ēduši, un kamēr citi ļaudis mira badā, jūs vēl saņēmāt algu! Tagad jūs algas vietā saņemsiet tikai uzturu, jo esmu izdevis visu sidrabu un nodokļi neienāks, kamēr bads nebūs beidzies. Bet pēc pāris mēnešiem man nebūs naudas arī jūsu uzturam, un man būs kaut kur jāaizņemas, lai jūs nemirtu badā un lai man un manam dēlam nebūtu jāmirst ar jums/*

Vangs Tīģeris to visu teica ar bargu seju, nikni uz* lūkodams karavīrus no savilkto uzacu apakšas un nikni plūkādams bārdu, bet klusībā viņš novēroja savus virs* niekus. Starp viņiem bij arī neapmierinātie, un kad kara* vīri bija klusēdami aizgājuši, tad tas, ko viņš turēja par spiegu, ienāca atpakaļ un teica:

„Viņi runā, ka neiešot karot, kamēr tiem neizmaksā* šot algu/*

Kad spiegs viņam to iečukstēja ausī, Vangs Tīģeris ilgi sēdēja drūmi savā istabā un domāja par to, cik пера* teicīgas bija cilvēku sirdis, domāja, ka visus šos mēnešus, kamēr tauta bija mirusi badā, viņš bija barojis savus ka* reivjus ne vājāk kā parasti, bet viņi to neprata cienīt. Agrāk viņš bija sev teicis, ka varētu ņemt naudu no sle* penā krājuma, ko tas glabāja savām vajadzībām, gadiju* mam, ja karā zaudētu un būtu jāatkāpjas, bet tagad viņš zvērēja neaplaupīt sevi un dēlu šo nepateicīgo neliešu dēļ — lai tie mirst badā. Bet bads vēl arvien nebeidzās. Viss apgabals bij applūdis, un ļaudis mira, un tā kā sausuma nekur nebija un tos nevarēja paglabāt, līķus meta ūdenī un tie peldēja apkārt. Visvairāk ūdenī peldēja bērnu līķu, jo ļaudis dzina izmisumā nebeidzamie izsalkušo bēr* nu kliedzieni, bērni nesaprata, kādēļ tiem nedeva ēst, un vecāki nakts tumsā un izmisumā meta bērnus ūdenī: daži to darija bērnus žēlodami, jo tāda nāve tiem likās ātrāka un vieglāka, bet citi tādēļ, ka pārtikas bija ļoti maz un viņi ne ar vienu negribēja dalīties, un kad ģimenē palika tikai divi, arī šie divi naidīgi vēroja viens otru, kurš būs stiprāks un ilgāk izturēs.

Ap Jaunu gadu — visi bij aizmirsuši, ka tie bija svētki — Vangs Tīģeris ļaudīm izdeva pusi mazāk ēdiena nekā agrāk, un viņa mājā neviens vairs neēda gaļas, bet tikai graudu putru un citus nesātīgus ēdienus. Kādreiz, kad viņš sēdēja savā istabā, pārdomādams stāvokli, kādā bija nokļuvis, un brīnijās, kādēļ labvēlīgais liktenis to pēkšņi bija pametis, pienāca viens viņa miesassargs, kas dienu un nakti stāvēja pie durvīm, un teica:

„Atnākuši seši kareivji no tava karaspēka, citu izvē* lēti runātāji. Viņi grib ar tevi runāt/*

Tad Vangs Tīģeris pamodās no drūmajām pārdomām, asi paskatijās viņā un jautāja:

,„Vai viņi apbruņoti?**

Miesassargs atbildēja:

„Ieroču neredzēju, bet ko var zināt, kas viņiem prātā?**

Vanga Tīģera dēls sēdēja turpat pie sava galdiņa un galvu pār grāmatu noliecis cītīgi lasi ja. Vangs Tīģeris paskatijās viņā un jau gribēja sūtīt to ārā. Tai mirklī zēns pats piecēlās, it kā gribēdams aiziet. Bet kad Vangs Tīģeris redzēja tādu padevību, viņa sirds pēkšņi nocietinājās, viņš nodomāja, ka dēlam laiks mācīties, kā jārīkojas ar dumpiniekiem un mežoņiem, un viņš tam uzkliedza:

„Paliec!**

Un zēns lēni apsēdās, it kā nesaprazdams, kādēļ tam jāpaliek.

Bet Vangs Tīģeris pagriezās pret miesassargiem, un teica:

„Pasauciet šurp visus sargus, un lai tie nostājas ap mani ar pielādētām šautenēm, uzbrukumam sagatavojušies, un tad ielaidiet tos sešus!**

Un Vangs Tīģeris apsēdās vecajā lielajā krēslā, kas kādreiz bija piederējis pārvaldniekam un kura atzveltne siltuma dēļ bija pārklāta ar tīģera ādu. Vangs Tīģeris apsēdās šai krēslā, miesassargi ienāca un nostājās tam pa labi un pa kreisi, un viņš sēdēja, plūkādams bārdu.

Ienāca seši kareivji, tie bija jauni cilvēki, dedzīgi jaunekļi, kas viegli padevās jūtām, un pārdroši kā visi jaunieši. Ieraudzijuši ģenerāli miesassargu vidū un virs viņa galvas zibošos durkļus, viņi pieklājīgi tuvojās, un tas, ko tie bij izraudzijuši par runas vīru, paklanijās un teica:

„Visužēlīgais, biedri mūs izvēlēja, lai nākam un lū« dzam drusku vairāk ēdiena. Mēs mirstam badā. Mēs nerunājam par algu, jo tagad grūti laiki, un mēs nelūdzam, lai mums samaksā par pagājušiem mēnešiem. Bet mēs esam izsalkuši un ar katru dienu vairāk zaudējam spēkus, bet mēs taču esam kareivji un miesas spēks ir visa mūsu manta. Mēs dabūjam tikai nožēlojamu maizes riecienu dienā. Tādēļ mēs nācām pie tevis, lai tu varētu taisnīgi spriest/*

Vangs Tīģeris zināja, kādi bija vienkāršie kareivji, zināja, ka tie bij jātur bijāšanā, citādi tie neklausīja. Tā* dēļ viņš nikni plūkāja bārdu, pūlēdamies sevī modināt dusmas. Viņš domāja, cik labs viņš bija saviem ļaudīm, kā viņš tos karā bija taupijis un pret savu gribu ļāvis tiem pēc aplenkuma izlaupīt pilsētu, kā viņš tiem vien* mēr bija maksājis algu un rūpējies, lai tie būtu labi ģērbti; domāja, ka pats bija krietns cilvēks, nepadevās izlaidība.! un iegribām, un no visām šīm domām viņā sāka cel* ties lielas dusmas par to, ka viņa ļaudis negribēja ciest nelaimi kopā ar viņu, kad tāda bija debesu griba un kad viņš tur nebija vainīgs. Un jo ilgāk viņš par to domāja, jo vairāk centās uzpūst liesmās dusmas, lai tās izlauztos uz āru. Juzdams, ka viņā modās kaut kas līdzīgs niknu mam, viņš pasteidzās to izgāzt, kamēr tas vēl nebija no* rimis, un kliedza:

„Jūs nācāt šurp kaitināt tīģeri, raustīdami tam aiz ūsām? Vai domājat, ka es jums ļaušu mirt badā? Vai agrāk esat badu cietuši? Man ir savi plāni, katru brīdi gaidu pārtikas sūtijumus no citām provincēm. Nē, jūs esat dumpinieki, jūs negribat man uzticēties!"

Un viņš saņēma visas dusmas un skaļi uzkliedza sa* viem miesassargiem:

„Šaujiet nost šos dumpiniekus!"

Seši jaunie kareivi krita ceļos viņa priekšā un lūdza taupīt viņu dzīvību, bet Vangs Tīģeris neiedrošinājās tos apžēlot. Nē, domādams par dēlu un par sevi, savu saimi un visa apgabala iedzīvotājiem, kurus kareivji sāktu ap* laupīt, ja viņš pazaudētu varu pār tiem, Vangs Tīģeris ne* varēja tos žēlot un ļauties žēlsirdībai. Viņš kliedza:

„Šaujiet tos visus nost!**

Miesassargi izšāva un lielā zāle pildijās ar troksni un dūmiem, un kad dūmi izklīda, visi seši gulēja bez dzb vības.

Vangs Tīģeris piecēlās un pavēlēja:

„Aiznesiet viņus tiem, kas tos sūtijuši, un sakiet, ka tā mana atbilde.“

Bet miesassargi vēl nepaspēja pieliekties un pacelt sešu kareivju līķus, kad notika kaut kas negaidīts.

Vanga tīģera dēls, kas vienmēr bija tik nopietns un nemaz neievēroja, kas ap to notika, tagad gluži kā neprā-tā metās uz priekšu, un tik satracinātu tēvs viņu nekad nebija redzējis, — viņš noliecās pār kādu no jaunajiem kareivjiem, vērīgi paskatijās viņā, tad sāka staigāt no viena pie otra, skatīdamies plaši ieplestām, mežonīgām acīm; viņš apskatija kritušo nedzīvos, atmestos locekļus, saslējās un, pats nezinādams ko dara, uzsauca tēvam:

„Tu viņus nokāvi, viņi visi beigti! Lūk, to es pazinu, tas bija mans draugs!"

Un viņš tādā izmisumā paskatijās tēvam acīs, ka šis skatiens Vangam Tīģerim nezin kādēļ iedvesa bailes, un tas nodūra acis un taisnodamies teica:

„Man tas bij jādara, citādi viņi būtu stājušies karaspēka priekšgalā, cēluši dumpi un nogalinājuši mūs visus!"

Bet zēns elsodams čukstēja:

„Viņš lūdza tikai maizi--"

Un pēkšņi viņa seja savilkās raudās, un viņš izskrēja no istabas, bet tēvs apstulbis noskatijās tam pakaļ.

Miesassargi aizgāja atpakaļ savās vietās, un Vangs Tīģeris, viens palicis, izsūtija no istabas pat tos divus, kuriem vienmēr, dienu un nakti, bij jāstāv pie viņa, un pāris stundas nosēdēja viens, galvu rokās atspiedis, vaidēja un nožēloja, ka bija licis nošaut jaunos kareivjus. Un kad tas ilgāk vairs nevarēja izciest, viņš lika pasaukt dēlu pie sevis, un zēns drīz ienāca, lēnā gaitā, galvu nodūris un tēvam acīs neskatīdamies. Vangs Tīģeris pasauca viņu tuvāk, un kad tas pienāca, ko agrāk nekad nebija darijis, klusā balsī teica:

„То es dariju tevis dē]!“

Bet zēns nekā neatbildēja, viņš valdijās un klusēdams pacieta tēva glāstu, un Vangs Tīģeris nopūtās un atlai* da dēlu, nezinādams, ko teikt un ko darīt, lai dēls sa= prastu viņa mīlestību. Vangam Tīģerim sāpēja sirds, viņš jutās kā visvientuļākais cilvēks pasaulē, un pāris dienas viņš nekur neatrada miera. Tad viņš sev aizliedza par to domāt, jo nezināja, ko darīt, un nolēma dēlam kaut ko dāvināt, lai to apmierinātu. Jā, viņš gribēja zēnam pirkt ārzemju pulksteni, jaunu šauteni vai ko citu, lai dēls at* grieztos pie viņa.

Tā Vangs Tīģeris pārvarēja bēdas, un tā viņš sevi mierināja.

Taču notikums ar šiem sešiem kareivjiem Vangam Tīģerim parādija, kādā postā viņu bija novedis šis laiks; viņš saprata, ka jāatrod pārtika, ja tas negribēja zaudēt armiju; viņš bija melojis teikdams, ka gaidot pārtiku no citām provincēm, bet tagad saprata, ka bija kaut kur jābrauc un jāmeklē pārtika. Tad viņš atkal atcerē* jās Brāli, Vangu Tirgoni; viņš domāja, ka tik grūtos lai* kos brāļiem, jāturas kopā, un dzīrās braukt paskatīties, kas notika tēva mājā un kādu palīdzību tas varēja cerēt no brāļiem.

Tādēļ viņš paziņoja saviem ļaudīm, ka braukšot tiem pēc pārtikas un naudas, un pasolija tiem visu pārpilnībā. Un kad tie ielīksmojās un atdzīvojās, un viņos atkal au* ga ticība un padevība ģenerālim, viņš izvēlējās uztica* mus sargus un atstāja tos savā mājā, bet miesassargiem pavēlēja sagatavot laivas ceļojumam, un šais laivās viņš ar dēlu, kareivjiem un zirgiem pārcēlās pār applūduša* jiem laukiem līdz tai ceļa daļai, kur dambis vēl turējās, un tur viņi atkal sēdās zirgos un jāja uz to pilsētu, kur dzīvoja Vanga Tīģera brāļi.

Pa šaurajiem dambjiem zirgiem bij jāiet soļiem, jo abās pusēs bangoja palu jūra, bet uz dambjiem drūzmējās ļaudis. Un nevien cilvēki, arī žurkas, čūskas un dažādi zvēri cilvēkiem līdzi rāpās uz dambja un bailes aizmirsu* ši saviem vājiem spēkiem cīnijās dēļ vietas, pūlēdamies noturēties uz dambja. Bet dzīvība cilvēkos izpaudās ti« kai īsās dusmu lēkmēs, kad žurkas un čūskas bariem līda tiem klāt, un tad viņi nikni spēra tām ar kājām. Bet parasti ļaudis ilgu laiku sēdēja kā sastinguši un nekā ne darija, un tad čūskas locīdamās mudžēja tiem apkārt.

Vangs Tīģeris jāja cauri šim pūlim, un bruņotā sardze ar ieročiem viņam bija vajadzīga, jo citādi šie ļaudis tam būtu uzbrukuši. Arī tagad šur tur piecēlās kāds vīrietis vai sieviete un ķērās viņa zirgam pie kājām klusā izmisumā un pēdējā cerībā. Un Vangam Tīģerim sirds dziļumā bija to žēl, un viņš apturēja zirgu, lai tos nesamītu. Nē, viņš gaidija, kamēr pienāca sargs, atrāva nelaimīgo un pagrūda to sānis, un tad Vangs Tīģeris neatskatīdamies jāja tālāk. Atgrūstais cilvēks reizēm palika guļot, kur tas bija pakritis, bet reizēm tas mežonīgi iekliedzās un metās ūdenī, un tā beidzās viņa dzīve un ciešanas.

Visu ceļu zēns jāja tēvam blakus un visu ceļu neteica ne vārda, arī Vangs Tīģeris nerunāja ar to, jo starp viņiem bija seši nošautie kareivji, un Vangs Tīģeris baidi* jās dēlam ko jautāt. Bet zēns nepacēla galvu un tikai reizēm slepšus paskatījās uz bada cietējiem, un viņa sejā atspulgojās tādas šausmas, ka Vangs Tīģeris to nespēja paciest un beidzot teica:

„Tie ir vienkārši ļaudis, viņi pieraduši badu ciest. Tādu kā viņi ir desmitiem tūkstošu, un ja tie arī mirs, jau pēc dažiem gadiem neviens nemanīs viņu trūkuma. Viņi aug ātri kā rīsi laukā."

Tad zēns pēkšņi ierunājās, balss viņam bij aizsma kusi kā jaunam gailēnam, un tā kā viņš bij uztraukts un baidijās tēvam redzot raudāt, tā skanēja ķērcoši:

„Bet es domāju, ka viņiem tikpat grūti mirt, kā kad tie būtu valdnieki vai tādi ļaudis kā mēs."

Un to teikdams, viņš cieši saknieba lūpas, bet ainas bija tiešām bēdīgas, un viņa lūpas drebēja par spīti visām pūlēm savaldīties.

Vangam Tīģerim gribējās dēlam teikt kādu mierinājumu, bet viņa vārdi to bija pārsteiguši: viņam nekad nebij ienācis prātā, ka šie vienkāršie ļaudis cieta tāpat, kā viņš būtu to vietā cietis. Viņš zināja, ka katrs cilvēks dzimst savā kārtā un vietā un neviens nevar stāties otra vietā. Dēla vārdi viņam diezin kā nepatika, jo karavado-nis nedrīkst būt pārāk žēlsirdīgs un just līdzi katram, kas cieš postu. Un Vangs Tīģeris nevarēja izdomāt nekā» da mierinājuma, jo šais dienās paēduši bija tikai kraukļi, kas lidoja virs ūdens, lēni mezdami lielus lokus, un viņš tikai noteica:

„Mēs visi esam vienādi debesu bardzības priekšā."

Pēc tam Vangs Tīģeris dēlam lika mieru; viņš saprata, par ko zēns domāja, un vairāk nekā nejautāja.

XX vir

Ceļojuma laikā Vangs Tīģeris vairākkārt nožēloja, ka nebija varējis dēlu atstāt mājā. Bet to viņš neiedrošinājās, nezinādams, vai kareivjos nerūga nemiers kopš tās dienas, kad tas bija licis nošaut viņu sešus biedrus. Taču ņemt to līdzi uz tēvoča māju viņam likās gandrīz tikpat bīstami kā atstāt savā mājā, kur tam draudēja nāve. Viņš baidijās brāļadēlu izlaidības, baidijās rupjās mantkārības, kas piemīt tirgoņiem. Tādēļ viņš dēla audzinātājam, kas arī jāja līdzi, un vīram ar zaķa lūpu pavēlēja ne mirkli neatstāt jauno kungu vienu, un bez tam viņš izraudzija desmit vecus pārbaudītus vīrus, kas dienu un nakti uz= rauga viņa dēlu; un dēlam viņš brāļu namā lika sēdēt pie grāmatām tāpat kā mājās. Bet viņš neiedrošinājās tam teikt: „Dēls, tu nedrīksti iet tur, kur ir sievietes", jo nezināja, vai zēns par to domāja. Visus šos gadus, kamēr dēls dzīvoja kopā ar Vangu Tīģeri viņa pagalmos, tur nebija sieviešu — ne kalpoņu, ne verdzeņu vai netikļu, zēns nepazina nevienas sievietes, atskaitot māti un māsas, un pēdējos gados Vangs viņu pat pie mātes nelaida vienu, kad tas dēla pienākumu izpildot retumis gāja to apciemot, — arī tad viņš sūtija sargu tam līdzi.

Tik greizsirdīgi Vangs Tīģeris sargāja savu dēlu, vēl greizsirdīgāk nekā citi vīrieši sarga savas mīļākās.

Un tomēr, ar visām slepenajām bažām tas bija salds mirklis, kad Vangs Tīģeris iejāja pa brāļu mājas vārtiem un dēls jāja tam blakus. Nezin kādēļ Vangs Tīģeris bi-ja gribējis, lai viņa drēbnieki dēlam pašuj tieši tādas pašas drēbes, kādas pats valkāja, un zēnam bija tieši tādi paši ārzemju vadmalas svārki ar tādām pašām zeltītām pogām un uzplečiem un tāda pati cepure ar zīmotni kā Vangam Tīģerim; uz dzimšanas dienu, kad zēnam palika četrpadsmit gadi, Vangs Tīģeris bija sūtījis cilvēku uz Mongoliju, un tas bija sameklējis divus gluži vienādus zir* gus, — tikai viens bija mazāks, otrs lielāks, bet citādi abi bija spēcīgi un rudi, — un tagad pat zirgi tiem bija vie* nādi. Vanga Tīģera ausī tā bija vissaldākā mūzika, kad ļaudis ielās kliedza, noskatīdamies, kā kareivji aizjāja garām:

„Redziet, redziet — vecais ģenerālis ar mazo ģenerāli! Viņi tik līdzīgi viens otram kā divi priekšzobi mutē!“

Tā viņi piejāja pie Vanga Zemtura vārtiem, un zēns izleca no segliem tāpat kā tēvs, un tāpat kā tēvs, roku pie zobena turēdams, cienīgi gāja tam blakus, pat neap* zinādamies, ka visu darija tāpat kā tēvs. Brāļi ar dēliem cits pēc cita iznāca tiem pretī, kad dzirdēja, kas ieradies, un Vangs Tīģeris apskatīja visus pēc kārtas un ar lepnu* mu vēroja, kādā sajūsmā tie uzlūkoja viņa dēlu — šo prie* ku viņš baudija kā izslāpušais bauda vīnu. Un tās die* nas, kamēr Vangs Tīģeris palika brāļu namā, viņš gan* drīz neapzinīgi, bet kāri un nemitīgi vēroja brāļu dēlus, jo gribēja pārliecināties, ka viņa dēls bija labāks par tiem, lai zinātu, ka nebija vīlies savā vienīgajā dēlā.

Un Vangs Tīģeris redzēja daudz tādu lietu,, kas viņu varēja mierināt. Vanga Zemtura vecākais dēls tagad sen bija precējies, bet bērnu viņam vēl nebij, un viņš ar sie* vu dzīvoja tai pašā mājā, kur Vangs Zemturis ar savu kundzi. Šis vecākais dēls arvien vairāk sāka līdzināties tēvam; vēders viņam jau palika apaļš, un skaistais au* gums izplūda biezā tauku kārtā. Bet skatiens viņam bija nemierīgs, un šim nemieram ari bij iemesls: viņa sieva nesatika ar māti, mājas kundzi, un vispār bij iedomīga. jo turēja sevi par jaunlaiku sievieti un gudrāku par vi-sām citām; viņa kliedza uz vīru, kad tas, ai* viņu vienat> nē palicis, pūlējās to vest pie prāta:

„Ko? Vai man vajadzēs apkalpot šo uzpūtīgo veceni? Vai viņa nezin, ka mūsu laikos jaunās sievietes brīvas, un ka tagad neviena vedekla vairs nav vīramātes kalpone!44

Turklāt jaunā sieviete nemaz nebaidijās kundzes, un ja tā savā parastajā cienībā teica: „Kad es biju jauna, es izpildiju savu pienākumu un kalpoju vīramātei, pasniedzu tai rītos tēju, un padevos tai visās vietās, kā biju mācīta, un tas bija mans pienākums,“ tad vedekla papurināja īsos matus, spēra glīto nenosieto kāju uz grīdas un Joti ne* kaunīgi atbildēja:

„Bet mēs, jaunās sievietes, nevienam neklanamies!44 Un tādās ķildās klausoties jaunajam vīram bieži pa-lika garlaicīgi, bet izklaidēties, kā tas agrāk bij izklaidējies, viņš nevarēja, jo jaunā sieva tam sekoja un būtu izzinājusi visas vietas, kur tas gāja spēlēt; turklāt viņa bija tik droša, ka nebaidijās nākt tam līdzi uz ielas un kliedza, ka iešot visur tam līdzi, ka tagad sievietes vairs nevarot turēt aiz atslēgas un ka tām tagad esot tādas pašas tiesības kā vīriešiem; un tādu valodu dzirdot garāmgājēji ielās apstājās un klausijās, un lai viņa tam nedarītu kaunu, vīrs atmeta savas vecās izpriecas, jo bija pārliecināts, ka viņai tešām būtu pieticis drosmes tam visur sekot. Jaunā sieva bija tik greizsirdīga, ka atradināja vīru no visām agrākajām parašām un gluži dabiskajām iegribām: viņš nedrīkstēja ne paskatīties uz glītu verdzeni, bet ja tas kādreiz iedrošinājās tuvoties atklātam namam, tad viņam mājās pārnākot sieva cēla tādu brēku un troksni, ka visa māja skanēja. Kāds draugs, kuram viņš sūdzējās, reiz tam deva šādu padomu:

„Piedraudi viņai, ka ņemsi blakussievu, no tā baidās katra sieviete!44

Bet kad jaunais vīrs mēģināja tā darīt, sieva nemaz nebaidijās un apaļajām acīm zibot sāka kliegt:

.„Tagad vairs nav tādi laiki, un neviena sieviete to vairs neciestu!44

Viņš vēl nenojauta, ko tā gribēja darīt, kad viņa tam jau metās virsū izstieptām rokām un saskrāpēja tam abus vaigus, un katrā vaigā parādijās četras dziļas spilgti sar* kanas svītras, tā ka katram tūliņ bija redzams, kā tās cē» lušās, un viņš vairāk kā piecas dienas nekur nevarēja rā* dīties. Bet sodīt viņš to arī nedrīkstēja, jo viņas brālis tam bija draugs,, bet tēvs — pilsētas policijas priekšnieks un vīrs ar varu.

Taču nakti viņš tomēr to mīlēja, jo viņa prata tam pieglausties, izlikties, ka nožēlo teikto, un tam pieglai* moties; tad viņš juta, ka viņš to sirsnīgi mīlēja, un vi* ņas vārdos klausoties tam atkusa sirds.

Tādās stundās viņa par to vien runāja* lai viņš palu* dzot tēvam naudu, tad viņi varēšot aizbraukt no šīs mā* jas, apmesties kādā ostas pilsētā pie jūras un tur dzīvot citādu, jaunu dzīvi, starp citiem tādiem pašiem jaunlaiku cilvēkiem kā viņi. Un viņa ķērās tam ap kaklu, apskāva to savām glītajām rociņām, glaudās tam klāt, vai ari dusmojās un raudāja, likās gultā un liedzās piecelties un ēst, kamēr viņš nebij apsolijis izpildīt tās vēlēšanos. Un tā viņa tūkstoš dažādos veidos uzmācās vīram, kamēr tas beidzot apsolijās runāt ar tēvu. Bet kad tas doto vārdu pildot gāja pie tēva, Vangs Zemturis noklausijās, paska» tijās viņā savām miegainajām veca vīra acīm un teica:

„Kur lai ņemu tādu naudu? Man tās nav.“ Un viņš atkal iegrima slinkā snaudā, kādā pagāja visa viņa dzī» ve, un brīdi klusējis teica:

„Vīrietim jāsamierinas ar sievietēm, jo pat vislabākās starp tām ir kašķīgas un ķildīgas. Tādas viņas visas, kā mācītās, tā nemācītās — tikai mācītās ir ļaunākas, jo tās ne no kā nebaidās. Es vienmēr esmu teicis: lai sieva saimnieko mājās, es sev meklēšu mieru citā vietā. Un tev derētu darīt tāpat/*

Bet ar jauno sievu tik viegli nevarēja tikt galā, un viņa atkal un atkal lika vīram iet pie tēva, un sava mīļā miera dēļ Vangs Zemturis beidzot piekāpās un dzīrās par to padomāt, lai gan zināja, ka vienīgais līdzeklis bija — pārdot tās zemes lielāko daļu, kas tam vēl bij atlikusi.

Bet jaunā sieva to dzirdēdama tūliņ sāka runāt par brau» cienņ, kala planus un par to vien runāja, kādas piekrastes pilsētā izpriecas, cik labi sievietes tur ģērbjoties, un ka viņa pirkšot jaunu ģērbu un zvērādu kažoku, un ka tās, ko viņa tagad valkājot, neesot drēbes, bet lupatas, kas derot tikai tādā nomalē kā šeit, un ar šīm valodām viņa ieinteresēja arī vīru, tā ka tam arī iegribējās braukt un paskatīties visus tos brīnumus, par ko sieva stāstija.

Vanga Zemtura jaunākais dēls arī bija pieaudzis un droši gāja brāļa pēdās; viņš greizsirdīgi skatijās, vai brālis nedabūja kaut ko vairāk nekā viņš. Klusībā viņš bija lielā sajūsmā par glīto svaini un nolēma celt lielu vētru pēc tam, kad vecākais brālis aizbrauks no mājas, lai viņš arī tiktu uz pilsētu, kur bija daudz tādu skaistu un gudru sieviešu kā viņa svaine. Taču viņš bija tik prā» tīgs un pirms brāļa aizbraukšanas nekā neminēja par sa-vu plānu, tikai gaidīdams dīkā slaistijās pa māju un pilsēta un ar nicināšaņu noskatijās uz visu, kas bij ap viņu, jo tagad zināja, cik brīnišķīga lieta bija piekrastes pilsēta, cik tur bij jauna un neredzēta, cik brīnišķīgu jaunlaiku cilvēku, kas zināja visu par svešām zemēm. Un pat uz Vanga Tīģera dēlu viņš skatijās tā, it kā to turētu par zemāku radijumu, un Vangs Tīģeris redzēja šo skatienu un par to ienīda šo jaunekli.

Vanga Tirgoņa namā jaunie ļaudis izskatā bija daudz vienkāršāki, un vakaros no veikala pārnākuši, tie iesānis sēdās savās vietās un skatijās uz tēvoci un brālēnu, un Vangam Tīģerim šie skatieni, ko jaunie tirgoņi uzmeta viņa dēlam, sagādāja slepenu prieku; viņš ievēroja, kā tie apskatija zēnu un pat mazo zeltīto zobenu, ko tas reizēm noņēma un uzlika uz ceļiem, lai jaunākie bērni varētu to apskatīt un aptaustīt.

Tai laikā Vangs Tīģeris sirds dziļumos priecājās par dēlu un piemirsa, ka zēns pret viņu bija vēss. Viņš priecājās skatīdamies, kā dēls ātri un veikli piecēlās tēvam vai tēvocim ienākot un kareiviski sveicināja kā audzinā-I us tam bija mācijis, un apsēdās tikai tad, kad vecākie Inj apsēdušies; Un Vangs Tīģeris glaudija ūsas, juzdams

•Dēli.

neparastu maigumu, un priecājās kā vēl nekad savā mūžā nebija priecājies, vērodams, cik liels viņa dēls bija savos gados — daudz lielāks par šiem pārdevējiem, kurus viņa brālis bij izaudzinājis, cik daudz spēcīgāks bija viņa augums, cik daudz taisnāks un lokanāks viņš bija, salīdzinot ar bālajiem, izlutinātajiem un gurdenajiem brālēniem.

Un visu laiku, kamēr Vangs Tīģeris palika brā]u namā, viņš acis nenolaidis novēroja dēlu. Kad dēls dzīrās sēdēja tam blakus, Vangs Tīģeris pats skatijās, cik dēls dzēra vīna, un kad apkalpotāji tam bij ielējuši trešo tasi, viņš tam vairāk neļāva dzert. Bet kad brālēni to sauca kaut kur pie sevis rotaļāties, Vangs Tīģeris sūtija tam līdzi audzinātāju, vīru ar zaķa lūpu un desmit uzticamus kareivjus, lai tas gāja kur iedams. Nevienu nakti Van-gam Tīģerim nebija miera, kamēr tas ar kaut kādu ieganstu nebija iegājis pie dēla ua pārliecinājies, ka tas bija viens savā istabā un savā gultā, un tikai miesassargs stāvēja sardzē pie durvīm.

Šai tēva mājā, kur abiem brāļiem vēl tik labi klājās, varēja domāt, ka zemē nemaz nebija bada, lauki nebija pārplūduši un ļaudis nekur nemira badā. Taču Vangs Zemturis labi zināja, kas notika ārpus mierīgās mājas, un Vangs Tirgonis to zināja tikpat labi, un kad Vangs Tīģeris izstāstija tiem savas likstas un pateica sava nāciena iemeslu, beigdams stāstu šādiem vārdiem: „Jūsu pašu interesēs paglābt mani no nelaimes, jo mana vara sargā arī jūs/* — tie saprata, ka viņš runāja patiesību.

Jo aiz šīs pilsētas mūriem ļaudis tāpat cieta badu, un daudzi no tiem nikni ienīda abus brāļus. Viņi ienīda Vangu Zemturi par to, ka tam vēl arvien piederēja zeme, un tiem, kas to apstrādāja, bij jādala ar viņu tie rūgtie zemes augļi, ko viņi ar tādām pūlēm izaudzēja. Un kad viņi lieca muguru laukos, salā un karstumā, lietū un saulē, tad viņiem likās, ka zeme un tās augļi piederēja viņiem. Nebija taisnīgi, ka ražas laikā tiem lielā puse bij jāatdod cilvēkam, kas sēdēja savā pilsētas namā un tikai gaidija, kad tam atnesīs viņa daļu, un ka viņš savu dalu prasija arī bada gadā.

Tiesa, šais gados, kamēr Vangs Vecākais bija zemtu-ris un pamazām pārdeva zemi, viņš vairs nebija tik piekāpīgs saimnieks. Nē, kaut arī viņš citādi bija mīkstas dabas cilvēks bez gribas, viņš tomēr labi prata lamāties un ķildoties, un viņa naids pret zemi vērsās pret Jaudīm, kas to apstrādāja, un viņš tos ienīda nevien zemes dēj, bet arī tāpēc, ka tam bieži trūka naudas ģimenes un paša vajadzībām, un viņš noskaitās vēl vairāk, kad tam likās, ka nomnieki ar nolūku slēpa to, kas viņam pienācās.

Nonāca tik tālu, ka nomnieki, Vangu Zemturi laukā ieraudzījuši, paskatijās uz to un murmināja:

„Laikam būs lietus, velni jau izlīduši no alas!4

Un bieži viņi tam pārmeta:

„Slikts dēls tu esi savam tēvam — viņš bija žēlsirdīgs cilvēks, pat vecumā, kad palika bagāts, viņš neaizmirsa, ka kādreiz bija strādājis tāpat kā mēs, neskubināja mūs maksāt nomas naudu un neprasija labību bada gados. Bet tu posta neesi redzējis un tava sirds nepazīst žēlastības!4

Tik liels bija viņu naids, ka tai grūtajā gadā tas iz-lauzās uz āru, un naktīs, kad lielie vārti bija slēgti, ļaudis nāca un dauzijās pie tiem, bet tad krita uz pakāpieniem un vaidēja:

„Mēs mirstam badā, bet viņiem vēl ir risi ēšanai un vīna dedzināšanai.4

Bet citi, pa ielu vārtiem garām iedami, gaišā dienas laika kliedza.:

„Ak, vajadzētu nosist šos bagātniekus un atņemt viņiem to, ko tie mums nolaupījuši!4

Sākumā brāļi tam nepiegrieza vērību, bet beigās pieņēma pilsētas kareivjus par sargiem, nolika tos pie vārtiem un pavēlēja dzīt projām visus, kas bez vajadzības tuvojās viņu namam. Un tiešām, daudzi bagātnieki tai pilsētā un visā apkārtnē bij aplaupīti un apzagti, jo gada beigās parādijās liels pulks bezbailīgu un nekaunīgu lau pītāju, kā vienmēr bada gados.

Taču Vang-Lunga dēliem pagaidām nekas vēl ne* draudēja, jo policijas priekšnieks,, kas pavēlēja arī pilsētas kareivjiem, bija saradojies ar tiem, atdodams viņu mājā savu meitu, un bez tam nebija tālu arī Vangs Tīģeris un apgabala ģenerālis. Tādēļ ļaudis, Vangu nama priekšā apstājušies, tikai vaidēdami tos nolādēja, bet vai rāk nekā nedrīkstēja darīt.

Viņi neizlaupija arī mālu māju, kas piederēja šai ienīstai dzimtai. Tā stāvēja augstā kalnā, neaizsniedzama plūdiem, kas pamazām sāka kristies, un Firziķa Zieds ar abiem saviem bērniem tur mierīgi nodzīvoja visu šo grūto ziemu. Tas bija tādēļ, ka tagad visi labi pazina Firziķa Zieda līdzjūtīgo sirdi, zināja, ka tā viņu labā izlūdzās pārtiku Vangu namā, un daudzi laivās piebrauca pie viņas namdurvīm un viņa tos baroja. Kādreiz Vangs Tirgonis iegāja pie tās un teica:

„Tik bīstamos laikos tev vajadzētu nākt pilsētā un dzīvot lielajā namā."

Bet Firziķa Zieds atbildēja mierīgi kā vienmēr:

„Nē, to es nevaru, es nebaidos, un bez tam te ir tie, kuriem es esmu vajadzīga."

Bet kad uznāca ziemas sals, viņai reizēm metās baigi, jo ļaudis zaudēja jēgu badā un saltajā vējā uz ledainā ūdens, kur tie līdzšim dzīvoja laivās, piesējuši tās pie ko ku galotnēm, un viņi dusmojās uz Firziķa Ziedu par to, ka tā vēl arvien baroja muļķīti un kupraino jaunekli, un pieņemdami tās dāvanas, viņai dzirdot murmināja:

„Kādēļ jābaro šie kropļi, kad stipriem un veseliem cilvēkiem, kam veselīgi bērni, jāmirst badā?"

Tiešām, šīs balsis atskanēja arvien sķaļāk un biežāk, un Firziķa Zieds jau domāja, vai nebūtu labāk pārvest savus bērnus pilsētā, lai ļaudis tos nenogalina tādēļ, ka viņa tos baroja, jo viņa tos nebūtu varējusi aizsargāt; bet tad nabaga muļķīte, kas bija piecdesmit divus gadus veca, bet vēl tikpat bērnišķīga, negaidot un ātri nomira, kā mirst viņai līdzīgi cilvēki. Kādreiz viņa paēda un kā pa radusi rotaļājās lupatiņām, bet tad izgāja pa vārtiem un iekrita ūdenī, nevarēdama aptvert, ka tagad tur bij ūdens, bet ne tas sausas zemes stūrītis, kur viņa vienmēr bija sēdējusi. Firziķa Zieds izskrēja tai pakaļ, bet muļķīte jau bija samirkusi un drebēja ledainajā ūdenī. Tā viņa saaukstējās un par spīti Firziķa Zieda maigai un rūpīgai kopšanai pēc dažām stundām nomira, un viņa mira tikpat viegli kā bija dzīvojusi.

Tad Firziķa Zieds sūtija pilsētā pie Vanga Zemtura pēc šķirsta, un tā kā tur bij arī Vangs Tīģeris, visi trīs brāļi atjāja reizē, un Vangs Tīģeris paņēma līdz arī savu dēlu. Viņi palika un noskatījās, kā muļķīti guldija šķir* stā, un pirmo reiz viņas seja izskatījās nopietna un prā* tīga un ieguva cieņu, kādu tikai nāve tai bija varējusi dot. Un Firziķa Zieds par spīti bēdām drusku apmierinājās re* dzot, kā nāve pārvērta viņas bērnu, un teica tikko dzir* dāmā balsī, kā vienmēr mēdza runāt;

„Nāve viņu dziedināja un deva tai gudrību. Tagad viņa tāda pati kā mēs visi."

Bet brāļi mirējai nerīkoja bēres, jo viņa taču bija muļķīte, un Vangs Tīģeris, atstājis dēlu vecajā mājā kopā ar brāļiem, Firziķa Ziedu, vecā rentnieka sievu un strād* niekiem laivā aizbrauca līdz otram kalnam, kur bija dzim* tas kapi, izraudzija vietu zemāk par citiem, bet tomēr žo= ga iekšpusē, un tur muļķīti apraka.

Kad tas bija padarīts un viņi atgriezās mālu mājā un gatavojās braukt atpakaļ uz pilsētu, Vangs Tīģeris pa* skatijās uz Firziķa Ziedu, pirmoreiz to uzrunāja un jau* tāja savā parastajā mierīgajā un vēsajā balsī:

„Ko tu tagad darīsi, kundze?"

Un viņa pacēla seju, tagad viņa to nebaidijās darīt, jo zināja, ka viņas mati jau metās sirmi un seja, jaunību zaudējusi, klājās grumbām, un viņa atbildēja:

„Jau sen esmu teikusi, ka pēc šā bērna nāves iešu klosterī, kas tepat tuvumā, — mūķenes mani jau gaida. Esmu visus šos gadus dzīvojusi kopā ar tām un devusi jau vairākus zvērestus. Mūķenes mani pazīst, un pie viņām es būšu laimīgāka kā citur."

Un pret Vangu Zemturi pagriezusies, viņa piebilda:

,„Jūs ar sievu jau esat izlēmuši sava dēla likteni, un templis, kur viņš iestāsies, ir tuvu manējam, un es rūpē šos par viņu tāpat kā līdzšim, jo tagad esmu veca, tik veca, ka viņš varētu būtu mans dēls, un ja viņš saslims, kas tam bieži gadas, tad es varēšu iet pie viņa. Rītos un vakaros priesteri un mūķenes kopā lūdz dievus, un es viņu redzēšu divreiz dienā, kaut arī mēs nevarēsim runāt.4

Tad brāļi paskatijās uz Kuprīti, kas ne soli neatkāpās no Firziķa Zieda, viņas bēdās par muļķītes nāvi, par ku ru viņš nereti bija kopā ar to rūpējies. Tagad viņš bija pieaudzis cilvēks, un brāļu skatieniem viņš atbildēja ar skumju smaidu. Vangs Tīģeris iežēlojās redzot, ka viņa dēls tik stalts un spēcīgs stāvēja un a.r izbrīnu klausījās viņu sarunā, jo viņš par to visu nekā nebija zinājis, un redzēdams smaidu Kuprīša sejā, Vangs Tīģeris ļoti laipni teica:

„,Nabaga puisi, ja tu būtu vesels, es tevi ņemtu līdzi, kā paņēmu tavu brālēnu, un palīdzētu tev tāpat kā viņam. Bet tagad nekā nevar darīt, un es tikai došu tev pabalstu templī iestājoties un tev, kundze, tāpat, jo nauda noder visās vietās, un man liekas, tempļos ir tāpat kā citur.4 Bet Firziķa Zieds klusi un stingri atbildēja:

„Sev es nekā neņemšu, man nekā nevajag, — mūķenes mani pazīst tāpat kā es viņas, un viss. kas man ir, piede rēs viņām, kad es ar tām dalīšos savā dzīvē. Bet zēnam es labprāt kaut ko pieņemtu, jo viņam tas var palīdzēt*4 Tas bija maigs pārmetums Vangam Zemturim, jo summa, ko tas ar sievu bija nolēmis dot dēlam jauno dzī vi sākot* bija pārāk maza. Bet ja Vangs Zemturis pārme tumu arī saprata, viņš to neizrādija, tikai apsēdās un gai dija, kad brāļi beigs, jo viņš bija ļoti smags un nevarēja ilgi kājās nostāvēt. Bet Vangs Tīģeris vēl arvien noska tijās Kuprītī un atkal to uzrunāja:

vVai tev tiešām gribas iestāties templī, un cita tu ne kā nevēlies?4

Tad jauneklis novērsa acis no staltā brālēna, ko tas tik uzmanīgi bija vērojis, nodūra galvu, paskatijās uz sa vu kroplo augumu un lēni teica:

„Tu jau redzi, kāds esmu.4 Tad, brīdi klusējis, viņš rūgti piebilda: „Varbūt priestera ģērbs noslēps manu kupri.“

Un viņš atkal paskatijās uz brālēnu, bet tad, it kā nespēdams ilgāk skatīties viņā un viņa zeltītajā zobenā, viņš pēkšņi nodūra acis, pagriezās un klibodams ātri iz-gāja no istabas.

Tai vakarā, kad Vangs Tīģeris, brāļu mājā pārnācis, pirms gulēt iešanas iegāja pie dēla, zēns vēl nebij aizmi-dzis un ziņkārīgi jautāja tēvam:

(„Tēv, vai tā māja arī piederēja vectēvam?44 Un Vangs Tīģeris izbrīnijies atbildēja:

„Jā, un es tur bērnībā dzīvoju, kamēr viņš nenopirka šo namu un neatveda mūs visus šurp.“

Tad zēns pacēla galvu no gultas, atspieda to sakru-stotās rokās, mirdzošām acīm paskatijās tēvā un dedzīgi teica:

„Man šī māja patīk. Es gribētu dzīvot tādā mājā, lauku vidū, kur tāds klusums un koki un vērši.44

Bet Vangs Tīģeris atbildēja ar īgnumu, ko pats nesaprata* jo zēns taču nekā ļauna nebija teicis:

„Tu pats nezini, ko runā! Els to zinu, es tur bērnībā dzīvoju, nav nekā riebīgāka un tumšāka par tādu dzīvi, es ik stundas ilgojos aizbēgt no tās.“

Bet zēns nesaprotamā ietiepībā atkārtoja:

„Bet man patiktu, es zinu, ka man patiktu!44 Šos vārdus dēls atkārtoja dedzīgi, tik dedzīgi, ka Van-gam Tīģerim uznāca dusmas, lai gan viņš nezināja par ko, un viņš piecēlās un izgāja ārā. Bet viņa dēls tonakt sapņoja, ka mālu māja esot viņa māja un viņš tur dzīvojot lauku vidū.

Firziķa Zieds aizgāja klosterī, bet Vangs Zemtura dēls templī, vecā māja palika tukša, un tur vairs nebija to triju, kas tik ilgus gadus tur bija dzīvojuši. No visas Vang-Lunga dzimtas neviens vairs nedzīvoja uz viņa zemes, tur palika tikai vecais rentnieks ar sievu, un viņi tur dzīvoja vieni. Reizēm vecā sieva sameklēja savītušu kāpostgalvu, ko tā bij ierakuši zemē, vai miltu sauju, ko tā vēl taupija, iesēja to lakatā un aizveda klosterī Firziķa Ziedam, jo kalpošanas gados bij iemīlējusi šo vienkāršo, kluso sievieti. Jā, pat šais grūtajos laikos vecā sieva ņē* ma pēdējo, kas tai bija, aiznesa līdz klostera vārtiem un gaidija, kamēr Firziķa Zieds pelēkajās mūķenes drēbēs iz* nāca ārā, un tad čukstēja:

„Es tev atnesu, svaigu olu, to izdēja tā vista, kas man ir — še, ņem to!"

Viņa parakņājās azotē, izvilka mazu olu, ar roku slēpdama sniedza to Firziķa Ziedam un pūlējās to pie^ runāt:

„Apēd to, kundze! Varu zvērēt, ka daudzas mūķenes ēstu olu, lai gan tās zvērējušas, un es pati esmu redzējusi priesterus, kas ēd gaļu un dzer vīnu. Paej sānis, lai neviens neredz, un izdzer to svaigu — tu esi tik bāla!"

Bet Firziķa Zieds nepadevās. Nē, viņa jau bija devusi zvērestu, viņa tikai papurināja galvu pelēkajā kapucē, lē= ni atstūma vecās sievas roku un teica: ,

„Nē, ēd to pati, tev tā vairāk vajadzīga, jo es esmu diezgan labi paēdusi, bet ja arī nebūtu, es tomēr to neva rētu, jo es esmu devusi zvērestu!"

Bet vecā sieva ar to neapmierinājās un iespieda olu Firziķa Zieda drēbju krokās tai uz krūtīm, steigšus iekāpa laivā un atgrūda to no krasta, lai Firziķa Zieds to neva rētu panākt, un aizbrauca apmierināta un smaidīdama. Bet Firziķa Zieds jau pēc īsa brīža olu atdeva badā mir* stošai sievietei, kas izkāpa no ūdens un pienāca pie term p]a vārtiem. Tā bija māte, kas turēja panīkušu bērnu pie izkaltušām ādas lēverēm, kas kādreiz bija bijušas apaļas un pilnas krūtis, un tās rādīdama lūdza žēlastības dāvanu, kad Firziķa Zieds viņas kluso saucienu dzirdot panāca tai pretī:

„Paskaties uz manām krūtīm! Agrāk tās bij apaļas un pilnas, un šis bērns bija tukls kā dieviņš."

Acis nodūrusi, viņa paskatījās mirstošajā bērnā, kas vēl arvien sniedzās pēc tukšā barības avota.

Tad Firziķa Zieds izvilka no azotes olu un atdeva to sievai, priecādamās, ka varēja tai dot tik labu mantu.

Un tā Firziķa Zieds mierīgi nodzīvoja sava mūža at likumu, un Vangs Tīģeris to nekad vairs neredzēja.

Vangs Tirgonis gluži labi būtu varējis Vangam Tīģe rim palīdzēt šai grūtajā gadā, jo patiesībā bija tā, ka vi-ņam bija loti lieli labības krājumi, un ja bads citiem at nesa nabadzību, tad Vangam Tirgonim un citiem viņam līdzīgiem tas atnesa vēl lielāku bagātību. Redzēdams, kā’ di laiki gaidami, viņš bija sācis krāt savās noliktavās la bību, un lai gan viņš to šad tad pārdeva bagātniekiem, kas varēja maksāt viņa noteiktās augstās cenas, viņš tomēr nebeidza iepirkt rīsus un miltus citos apgabalos un sūti* ja savus pārstāvjus pat uz tuvākām svešām zemēm, un viņa noliktavas bija pilnas ar labību.

Sidraba viņam tagad bija vairāk kā jebkad, jo kamēr viņa labība tecēja tirgū un bagātnieku mājās, nauda tecēja atpakaļ, un togad Vangs Tirgonis pat raizējās par savu sidrabu un nezināja, ko ar to darīt un kur to glabāt.

Zemes viņam vairāk nevajadzēja, jo viņš bija tirgo nis, bet ļaudis naudu aizņemoties tam citas drošības neva^ rēja dot kā vien applūdušo zemi. Un tādēļ viņš pasāka riskantu lietu un aizdeva naudu pret nākamo gadu ražu. Un procenti bija tik augsti, ka likās, ka tad, kad zeme ap žūs un dos jaunu ražu, visa šā apgabala raža satecēs Vam ga Tirgoņa apcirkņos. Bet neviens nezināja, cik bagāts viņš bija, jo pat saviem dēliem viņš žēloja sidrabu un kat* ram dēlam sūdzējās par naudas trūkumu un turēja tos par pārdevējiem savos veikalos, tā ka starp tiem nebija neviena, atskaitot vecāko, Vangam Tīģerim atdoto dēlu, kas nepacietīgi negaidītu to dienu, kad tēvs mirs un kad varēs pamest veikalu un tirgu un izdot naudu spēlēm un labām drēbēm, kādas Vangs Tirgonis tiem tagad nejāva valkāt.

Un nevien viņa dēli ienīda šo verdzību, — tāpat viņu ienīda ari tā apgabala zemnieki. Bet viens no tiem bija tas zemnieks ar lielajiem zobiem, kas pēc Vang-Lunga nāves bija nopircis lielo zemes gabalu, un tagad, kad gandrīz visa viņa zeme gulēja zem ūdens, viņš cieta trūkumu un badu, bet drīzāk būtu ļāvis saviem bērniem mirt badā nekā aizņēmies naudu no Vanga Tirgoņa; un lai sagaidītu laiku, kad ūdens noskries, viņš ar visu savu ģimeni aizbrauca uz kādu dienvidu pilsētu, labāk dzīvodams tā, nekā ļaudams Vangam Tirgonim iegūt varu pār viņa zemi.

Bet savās acīs Vangs Tirgonis palika taisnīgs un teica sev un tiem, kas nāca pie viņa aizņemties, ka nevarot taču prasīt, lai bada laikā naudu aizdod par tiem pašiem parastajiem procentiem un nepaaugstinot labības cenu, jo kāds tad tirgotājam no tā būtu labums? Viņš darija tikai to, kas pēc viņa domām bija taisnīgi.

Taču viņš bija diezgan gudrs un zināja, ka tādos laikos ļaudis nedomā par taisnību, zināja, ka viņu ienīda, un arī, ka Vangs Tīģeris tam varēja būt noderīgs ar to vien, ka viņš bija ģenerālis. Viņš pārvarēja sevi un solija Vangam Tīģerim dot lielu daudzumu labības un aizdeva tam lielu naudas sumu par mēreniem procentiem, перга-sīdams vairāk kā divdesmit procentus par katru sidraba gabalu. Kad viņi kādā no nākamām dienām tējas namā noslēdza šo dari jumu, Vangs Zemturis, kas turpat sēdēja, grūti nopūzdamies teica:

„„Es gribētu būt tik bagāts kā šis mūsu brālis tirgonis. Bet patiesību sakot, es palieku ar katru gadu nabagāks. Viņa veikals plaukst^ bet man nav nekā, atskaitot zemes gabalu, kas man atlicis no visiem tēva īpašumiem, un nelielu uz augļiem aizdotu kapitālu. Cik labi, ka starp mums ir tāds bagātnieks!**

Vangs Tirgonis nevarēja atturēties skābi nepasmaidījis un teica skaidri, jo neprata glaimot un nevarēja lepoties ne ar daiļrunību, ne ar sevišķu laipnību:

„Ja man kas iekrāts, tad tikai tādēļ, ka pats strādāju un mani dēli stāv veikalā un nevalkā zīda drēbes, un ka man tikai viena sieva.**

Bet tāda vaļsirdība Vangam Zemturim lāgā nepatika, kaut arī viņš pēdējos gados bija kļuvis daudz pacietīgāks; viņš saprata, brālis tam pārmeta, ka tas bija pārdevis gan* drīz visu atlikušo zemi, lai viņa dēli varētu braukt uz piekrastes pilsētu, kā tie vēlējās, un viņš ilgi sēdēja aiz* vainotā izskatā, bet tad apdomājās un skaļi teica:

„Nu, man liekas, tēvam taču jāuztur dēli, un es savus dēlus pārāk augsti cienu, lai liktu tiem labākajos jaunī* bas gados stāvēt aiz letes. Es cienu sava tēva mazdēlus, kā lai lieku tiem trūkumu ciest? Domāju, ka man jābaro bērni, bet varbūt es nepareizi saprotu savu pienākumu, ja turu savus dēlus tā, kā jātur lielzemnieka dēli?"

Vairāk viņš nekā nevarēja izteikt, viņam uznāca garš dobjš klepus, kas to pēdējos gados mocija. Nevarēdams ne vārda izteikt, viņš sēdēja uzpūties un dusmīgs, un asi* nis lēni saplūda viņa tuklajā kaklā. Bet Vangs Tirgonis atļāvās viegli pasmīnēt, un viņa grumbainie un iekritušie vaigi viegli nodrebēja; viņš redzēja, ka brālis bija sapratis pārmetumu, un ar to viņam pietika.

Kad līgums bija noslēgts, Vangs Tirgonis vēlējās to uzrakstīt, un Vangs Tīģeris neviļus iesaucās:

„Kā, vai tad mēs neesam brāļi?"

Un Vangs Tirgonis it kā taisnodamies teica:

„Tas tikai atmiņai, jo man tagad ļoti vāja atmiņa!" Bet viņš pasniedza sareni Vangam Tīģerim, un tam gribot negribot tā bij jāsaņem un jāparaksta savs vārds. Tad Vangs Tirgonis jautāja, vēl arvien smaidīdams:

„Vai tev zīmogs līdzi?"

Un Vangam Tīģerim bij jāizvelk no jostas zīmogs ar akmenī grebtu vārdu un jāpieliek papīram, un tikai tad Vangs Tirgonis to paņēma, glīti salocija un iebāza makā, kas tam karājās pie jostas. Un to vērodams, Vangs Tīģe* ris noskaitās, kaut arī bija dabūjis, ko bija gribējis; viņš sevī apņēmās par katru cenu paplašināt savas varas robe* žas un nožēloja, ka bija veltīgi palaidis tik daudzus gadus un ka tagad tam atkal bij jālūdzas brāļa palīdzība.

Bet šoreiz Vanga Tīģera ļaudis bija glābti, un viņš pavēlēja dēlam un saviem miesassargiem gatavoties ce= ļam, un drīz tie bija sagatavojušies aizceļot. Tuvojās pa* vasaris, zeme ātri apžuva, Jaudis visur nepacietīgi gaidi* ja, kad varēs kaisīt zemē jaunu sēklu, un jau sāka aizmirst ziemu un mirušos tuviniekus un pavasari gaidīdami ar cerībām raudzijās nākotnē.

No brāļiem atvadīdamies, Vangs Tīģeris nepacietīgi gaidija jaunus notikumus. Brāļi viņam rīkoja atvadu mielastu, un kad dziras beidzās, Vangs Tīģeris iegāja istabiņā, kur stāvēja viņa senču piemiņas plāksnītes, un aizdedzināja to priekšā kvēpināmās zāles. Arī viņa dēls pieda-lijās šai ceremonijā, un kad biezie un smaržīgie dūmi mutuļiem pacēlās augšup, Vangs Tīģeris krita uz vaiga sava tēva un senču priekšā un lika arī dēlam tiem klanīties. Un vērodams, kā viņa skaistulis dēls klanijās, Vangs Tīģeris juta lielu lepnumu sirdī; viņam likās, ka senču gari pulcējās un noskati jās, kāds skaistulis no tiem bija cēlies, un viņš juta, ka bij izpildijis pienākumu pret savu cilti.

Kad tas bija padarīts un vīrāks izplēnēja kvēpināmos traukos, Vangs Tīģeris ar dēlu sēdās zirgos un miesassargu pavadībā pa sausu zemi atgriezās savā apgabalā.

XXVIII

Tā gada pavasarī Vanga Tīģera dēlam palika piec padsmit gadi. Audzinātājs, ko viņš tam bija pieņēmis, tuvojās Vangam Tīģerim, kad tas pagalmā pastaigājās, un teica tam:

„Ģenerāļa kungs, esmu jūsu dēlam mācijis visu, ko viens pats varu tam iemācīt, un tagad viņam jāiet kara skolā, kur tam būs biedri, un kopā ar tiem jāmācas kara māksla."

Un lai gan Vangs Tīģeris zināja, ka šī diena reiz pienāks, viņam tomēr likās, ka ilgie gadi būtu pagājuši kā viens acumirklis. Viņš sūtija pēc dēla, lai to pasauc pagalmā, un pēkšņi jutās vecs un noguris; viņš apsēdās akmens solā zem lielā paegļa un gaidija. Kad zēns savā vienādajā, mazliet gausajā gaitā ienāca pa liektajiem vārtiem, kas vienoja blakus pagalmus, Vangs Tīģeris paskatījās viņā

jaunām acim. Tiešām, zēns bija slaida auguma, gandrīz pieauguša vīrieša garumā, un viņa vaibsti jau bija kļuvuši rupjāki, un lūpas tas turēja cieši sakniebtas. Un tā savā vienīgajā dēlā raudzīdamies, Vangs Tīģeris ar izbrīnu atcerējās, ka nebija varējis sagaidīt, kad dēls pieaugs, un ka bija bijis laiks, kad viņam bija licies, ka tas ne mūžam neizaugs liels. Bet tagad likās otrādi — ka puisēns pēkšņi pārvērties pieaugušā cilvēkā, un tad Vangs Tīģeris nopūtās un klusībā nodomāja:

„Man patiktu, ja tā skola nebūtu dienvidos. Man pa-tiktu, ja viņam nebūtu jābrauc mācīties pie šiem sīkajiem dienvidniekiem!"

Bet skaļi viņš teica audzinātājam, kas stāvēja un plū-kāja īsā§ retās spalvas uz virslūpas:

„Vai tu noteikti domā, ka viņam jāiet tai skolā?" Skolotājs piekrītot pamāja ar galvu, un Vangs Tīģeris skumju sirdi noskatijās dēlā un beidzot tam jautāja: „Un tu pats, mans dēls, vai tu gribi braukt?"

Vangs Tīģeris pats skaidri zināja, ko gribēja ar dēlu darīt, tādēļ viņš ļoti reti jautāja viņa domas, bet nu viņam atlika vāja cerība, ka tas atteiksies un viņš varēs izmantot šo ieganstu. Bet zēns ātri novērsa acis no baltajām lilijām, kas auga zem paegļa, paskatijās tēvā un teica:

„Ja tas būtu iespējams, es vēlētos iet citā skolā!" Bet tāda atbilde Vangam Tīģerim nemaz nepatika, un viņš uzacis savilcis plūkāja bārdu un īgni teica:

„Kādā citā skolā tu vari iet, ja ne kara skolā, un kādēļ tev jāpiebāž galva grāmatu gudrībām, ja tu būsi karavadonis?" e '

Zēns nedroši un klusi atbildēja:

„Esmu dzirdējis, ka tagad esot tādas skolas, kur mācot zemi kopt un visu, kas jāzina par zemi."

Bet Vangs Tīģeris pabrinijās par tādām muļķībām, viņš par tādām skolām nekad nebija dzirdējis, un pēkšņi viņš sāka kliegt:

„Tās nu gan ir muļķības, ja tiesa, ka ir tādas skolas. Tad jau katram zemniekam tagad būs jāmācas art, sēt un pļaut? Nu, es vēl ļoti labi atceros tēva vārdus, un viņš teica, ka art neesot jāmācas, pietiekot paskatīties, kā kaimiņi ar!“ Un viņš ļoti skarbi un vēsi piebilda: „Bet kāda mums daļa gar tādām lietām? Mēs abi esam karavadoņi, un tu iesi karaskolā, vai arī neiesi nekur un pēc manas nāves stāsies karaspēka priekšgalā!"

Dēls nopūtās un drusku atkāpies, kā parasti, kad Vangs Tīģeris sāka kliegt, ļoti klusi un mierīgi teica:

„Tad es iešu karaskolā."

Bet šai apvaldītajā mierā bija kaut kas tāds, kas Vangu Tīģeri kaitināja, un viņš ūsas plūkādams skatijās dēlā — viņam gribējās, lai tas runātu skaidri, bet viņš baidijās, ka dēla domas dzirdot noskaistos, un tādēļ viņš tam uzsauca:

„Sāc gatavoties, tev jābrauc jau rīt!"

Zēns atdeva godu, kā audzinātājs tam bija mācijis, pagriezās uz papēžiem un ne vārda neteicis aizgāja.

' Bet nakti, savā istabā viens palicis. Vangs Tīģeris do-māja par to, ka dēls aizbrauks tālu no viņa, un to pār* ņēma bailes: kas zina, kas ar to varēja notikt svešajā malā, kur ļaudis bija tik viltīgi un lišķīgi, un viņš uzsauca miesassargam, lai tas pasauc vīru ar zaķa lūpu. Kad tas ienāca, Vangs Tīģeris pagriezās, stingri paskatijās viņa neglītajā, padevīgajā sejā un teica, gandrīz lūgdamies, ne kā kungs savam kalpam:

„Man dēls, mans vienīgais dēls, rīt aizbrauks uz dienvidiem, lai iestātos karaskolā, un kaut arī audzinātājs brauks tam līdzi, kā es varu zināt, kas tādam cilvēkam prātā, kas tik ilgus gadus dzīvojis svešās zemēs? Viņa acis slēpjas aiz brillēm un mute zem ūsām, un kad iedomājos, ka tādam man jāuztic dēls, man liekas, ka es viņu nemaz nepazīstu. Tev jābrauc viņam līdzi, jo tevi es pazīstu, un nav neviena, ko es pazītu tik labi kā tevi — tu biji pie manis, kad biju nabags un vientuļš, un tagad, kad esmu bagāts un stiprs, tu esi tāds pats. Dēls man dārgāks par visu, un tev tas jāsargā."

Un tas bija savādi, kad Vangs Tīģeris beidza, vīrs ar zaķa lūpu sāka runāt tik noteikti un dedzīgi, ka vārdi tam svilpdami šķīda pār lūpām:

„Ģenerāli, šai vienīgajā lietā es tev neklausīšu, jo es gribu palikt pie tevis. Ja jaunajam ģenerālim jābrauc, es izmeklēšu piecdesmit visuzticamākos vīrus no vecāka* jiem un mācīšu tiem visu, kas jādara, bet es pats palikšu pie tevis. Tu pats zini, ka tev vajadzīgs uzticams cilvēks, jo tik lielā karaspēkā kā tavā vienmēr atrodas neapmie* rinātie un nemierīgie: viens pukojas, otrs saka, ka ir citi ģenerāļi, labāki par tevi, un bez tam tagad klīst ļaunas baumas par kādu jaunu, nedzirdētu karu, kas gatavojoties dienvidos/*

Vangs Tīģeris nepiekāpīgi atbildēja:

„Tu esi pārāk iedomīgs! Man vēl ir Miesnieks/*

Vīrs ar zaķa lūpu paskatijās uz Vangu Tīģeri, un viņa seja uztraukumā saviebās, un viņš nicinoši teica:

„Tas — tas muļķis! Jā, viņš ir labs, kad tas ar irbu= ļiem ķer mušas, un kad es tam pasaku, kam un kā jāsit, tad viņš vēl prot rīkoties savām milzīgajām dūrēm, bet viņam nav tikdaudz sajēgas, lai redzētu to, ko tam ar pirkstu neparāda!**

Viņš vēl arvien nepadevās, un Vangs Tīģeris lūdzās un pavēlēja un cieta viņa spītību, lai gan ne no viena cita to nebūtu cietis, — bet vīrs ar zaķa lūpu ietiepīgi atkār* to ja:

„Nu, tad es metīšos uz zobena un darīšu sev galu! Te ir mans zobens, un te ir mans kakls!**

Galu galā Vangam Tīģerim bij jāpiekāpjas, cits nekas tam neatlika. Un kad Zaķalūpa redzēja, ka Vangs Tīģe= ris padodas, viņš tūliņ kļuva līksms, lai gan mirkli ie= priekš bija bēdājies un runājis par nāvi. Vēl tai pašā naktī viņš skrēja izmeklēt piecdesmit vīrus, čukstēdams tos pamodināja, un kad tie samiegojušies, žāvādamies un vēsajā pavasara gaisā drebēdami sapulcējās pagalmā, viņš tos sāka nikni lamāt un kliedza uz tiem, sprauslādams siekalas caur šķelto lūpu:

„Jūs būsiet vainīgi, ja mazajam ģenerālim iesāpēsies kaut vai zobs! Jums vajadzētu iet karā un mirt, bet tagad jums nekas cits nebūs jādara, kā jāseko tam, lai viņš ie= tu kur iedams, vienmēr jāstāv tam klāt un tas jāsargā!

Nakti jums jāguļ ap viņa gultu, bet ari dienu jūs nevienam nedrīkstat uzticēties, nedrīkstat klausīt nevienam, arī viņam pašam nē. Ja viņš iespītējas un negrib staigāt ar jums un saka, ka jūs to apgrūtināt, tad jums jāatbild: ,Mēs kalpojam vecajam ģenerālim, tavam tēvam, viņš mums maksā algu, un mēs klausīsim tikai viņam!* Jā, jums jāsarga jaunais ģenerālis pat no viņa paša."

Un viņš tos izlamāja kā pienācās, visstiprākajiem lāstiem, lai tie justu bailes un saprastu, cik svarīgs viņu uzdevums, un tad viņš nobeidza:

„Bet ja pildīsiet savu pienākumu, jūs dabūsiet bagātu algu, jo nevienam nav tik laba sirds kā mūsu vecajam ģenerālim, un es pats par jums aizrunāšu."

Un viņi skaļi kliegdami apsolījās visu izpildīt, jo zināja, ka šis vīrs ģenerālim bija tuvāks par visiem, atskaitot paša dēlu, un patiesībā bij apmierināti, ka varēja braukt uz dienvidiem un redzēt vietas un lietas, ko tie nebija redzējuši.

Bet kad pienāca rīts, Vangs Tīģeris piecēlās no gultas, kur tas bija bez miega vārtijies, un laida dēlu ceļā un pats izjāja to pavadīt, jo viņam nebija viegli no tā šķirties. Bet tā viņš tikai neilgu bridi varēja novilcināt to, kam bij jānotiek, un kādu gabalu dēlam blakus jājis, viņš pievilka pavadu un teica:

„Dēls, jau vecos laikos teikts, ka draugu var pavadīt trīs tūkstoš jūdzes, bet beidzot tomēr jāšķiras — un tā tam jābūt arī ar mums. Laimīgu ceļu!"

Viņš nekustēdamies sēdēja zirgā, kamēr dēls atvadoties zemojās viņa priekšā, un nepakustējās, kamēr dēls atkal nebij iekāpis seglos un piecdesmit kareivju un audzinātāja pavadībā aizjājis. Tad Vangs Tīģeris pagrieza zirgu un jāja atpakaļ uz tukšo māju un vairs neatskatījās uz dēlu.

Trīs dienas Vangs Tīģeris ļāva bēdām vaļu, un viņa roka nepacēlās nekādam darbam, un viņa gars netiecās uz agrākajiem nodomiem, kamēr neatgriezās pēdējais no ziņnešiem, ko tas bija sūtijis dēlam līdzi. Viņi atgriezās cits pēc cita, ik pēc dažām stundām no dažādām ceļa vietām, un katrs nesa savu ziņojumu. Viens no tiem teica:

„Viņš ir vesels un pat jautrāks nekā parasti. Divas reizes viņš nokāpa no zirga un sarunājās ar kādu zemnieku, kas strādāja laukā."

„Ko viņš ar to varēja runāt?" Vangs Tīģeris brīnīdamies jautāja,

Un ziņnesis atbildēja, atcerēdamies visu vārdu pa vārdam:

„Viņš jautāja zemniekam, kādas sēklas tas stādot, un apskatija sēklas; tad viņš skatijās, kā vērsi iejūdz arklā; _ mūsu ļaudis smējās par viņu, bet viņš nelikās to redzot un visu laiku skatijās uz vērsi un aizjūgu."

Tad Vangs Tīģeris norūpējies sacija:

„Nesaprotu, kādēļ karavadonim jāskatas, kā aizjūdz vērsi un kādu sēklu stāda zemē?"

Un brīdi klusējis, viņš īgni jautāja:

„Vai tas viss, ko vari pastāstīt?"

Vīrs apdomājās un atbildēja:

„Viņš palika pa nakti ceļmalas traktieri un ar patiku ēda maizi, gaļu un vārītus rīsus ar zivīm, un izdzēra mazu tasīti vīna. Tur es viņu atstāju un atgriezos pie tevis ar šo ziņojumu."

Tā atjāja otrs un trešais ziņnesis ar ziņojumu par dēla veselību, par to, ko tas ēda un dzēra, un tā tas gāja līdz tam brīdim, kad zēns bija sasniedzis vietu, kur tam bij jāsēžas kuģī un pa upi jābrauc uz jūru. Tad Vangs Tīģeris varēja tikai gaidīt vēstules, jo viņa ļaudis dēlam tālāk vairs nevarēja sekot.

Vangs Tīģeris pats nezināja, kā tas būtu pārcietis rūpes par dēlu, ja nebūtu gadijušies divi notikumi, kas viņu izklaidēja un lika tam domāt par citām lietām. Pirmkārt, spiegi pārnāca no dienvidiem un atnesa neparastas ziņas. Viņi teica:

„Mēs dzirdējām, ka no dienvidiem tuvojoties tāds karš, kāds līdz šim nav bijis; tas neesot parastais karš ģe-

»DēIi«

nerāju starpā, bet kaut kas līdzīgs apvērsumam un revolūcijai."

Vangs Tīģeris atbildēja nevērīgi, jo šais dienās viņš nebija labā omā:

„Tas nav nekas jauns. Arī jaunībā tiku dzirdējis par tādu karu un pats gāju cīnīties un domāju, ka tā nezin kāda varonība. Bet tas bija tāds pats karš kā citi, — tiesa, toreiz ģenerāļi uz kādu laiku apvienojās pret valdnieku dinastiju, bet kad uzvarēja un gāza dinastiju no troņa, tie atkal sāka karot savā starpā."

Bet visi izlūki atnesa vienādas ziņas un stāstija:

„Nē, tas ir jauna veida karš, un to sauc par tautas karu, — karu par tautu "

„Bet kā tad vienkāršā tauta var karot?" Vangs Tīģeris bargi jautāja un izbrīnā savilka biezās melnās uzacis, savus aušīgos izlūkus vērodams. „Kur ļaudis ņems šautenes, vai viņi karos ar rungām, dakšām un izkaptīm?"

Viņš nikni noskatijās izlūkos, un tie ieklepojās, samulsumā saskatijās cits ar citu, un beidzot viens no tiem padevīgi teica:

„Bet mēs sakam tikai to, ko esam dzirdējuši."

Tad Vangs Tīģeris savā augstsirdībā tiem piedeva un sacija:

„Tiesa, tas jūsu pienākums, bet jūs esat saklausijušies muļķības."

Un viņš tos atlaida. Taču viņš neaizmirsa, ko tie bija stāstijuši, un klusībā apņēmās novērot šo karu un noskatīties, kāds tas būs.

Bet daudz par to nebij jādomā, jo viņa paša apgabalā notika lietas, kas necieta vilcināšanās un neļāva domāt ne par ko citu.

Tuvojās vasara, un tā kā nav nekā mainīgāka par debesīm, šī vasara bija skaista: lietus mainijās ar sauli, ūdens kritās, atstādams auglīgo zemi, kas kūpēja saules siltumā, un ļaudīm tikai bija kaut kur jāsameklē sauja sēklas un jāmet tā siltajā kūpošajā zemē, lai tūliņ sazeltu spēcīgi asni, kas solija bagātu ražu.

Bet ražu gaidot daudz ļaužu vēl cieta badu, un Vanga Tīģera zemē lielā daudzumā parādijās laupītāji, un tie bi-ja drošāki kā jebkad. Jā, arī viņa zemē, kur tas turēja, baroja un algoja lielu karaspēku, atradās tik neprātīgi cilvēki, kas pulcējās bandās, nemaz nebaidīdamies no Vanga Tīģera, un kad viņš pret tiem izsūtija kareivjus, laupītājus nevarēja atrast. Viņi bija netverami kā spoki, un Vanga Tīģera izlūki atgriezušies stāstija: „Vakar laupītāji bijuši ziemeļos un nodedzinājuši Čingu dzimtas mā jas.“ Vai arī tie ziņoja: „Priekš trim dienām laupītāji uzbrukuši tirgoņiem, visus apkāvuši un nolaupijuši opiju un zīdu.“

Dzirdēdams par tādu pretlikumīgu rīcību, Vangs Tī ģeris iedegās dusmās, un visvairāk viņš dusmojās tādēļ, ka tas viņam laupija ienākumus, kas tam tik ļoti bija vajadzīgi, lai atbrīvotos no Vanga Tirgoņa, un viņa dusmas gāja tik tālu, ka viņam gribējās kādu nogalināt. Tad viņš sacēla kājās visu savu karaspēku un pavēlēja virsniekiem ar kareivjiem izklīst pa visu apgabalu, un par katru lau-pītāja galvu, ko tie viņam atnestu, viņš pavēlēja tiem izmaksāt sidraba gabalu.

Taču kad kareivji šīs algas iekārdināti dzinās pakaļ laupītājiem, viņi neviena neatrada. Patiesību sakot, daudzi no šiem laupītājiem bija vienkārši zemnieki un laupija tikai tai laikā, kad tos nevajāja.. Bet kad tie redzēja, ka pret tiem izsūtīti kareivji, viņi cītīgi raka un kaplēja savus laukus un žēlojās kareivjiem, ka cietuši no tādas un tādas bandas, un stāstija par visām bandām, tik ne par savu, par to viņi neteica ne pušplēsta vārda, bet ja kāds cits to pieminēja, viņi muļķīgi skatijās apkārt un teica, ka par tādu bandu nekā nezinot un pat nekā neesot dzirdējuši. Bet daudzi Vanga Tīģera kareivji tīkoja atalgojumu un solītās atlīdzības dēļ nokāva katru, kas gadijās pie rokas, un galvu pārnesuši stāstija, ka tā esot laupītāja galva, un tā kā pretējo neviens nevarēja pierādīt, viņi saņēma atlīdzību. Tā apkāva daudz nevainīgu cilvēku, bet neviens nedrīkstēja žēloties, jo visi zināja, ka Vangs Tīģeris bij izsūtijis kareivjus taisnā un likumīgā lietā, un sūdzības tikai varēja aizkaitināt kareivjus un atgādināt tiem, ka sūdzētājam arī bija galva.

Bet vasaras vidū, kad sorgo niedras izauga ļoti garas, daudz augstākas par cilvēka augumu, laupi:anas kā ugunsgrēka liesmas pārņēma visu apgabalu, un Vangs Tīģeris tā noskaitās, ka pats gāja pret banditiem, lai gan jau daudzus gadus nebija gājis karot. Viņam ziņoja, ka kādā ma= zā ciemā esot laupītāju banda, un spiegi tai bij izsekojuši un ziņoja, ka ciema iedzīvotāji dienu strādājot zemes darbu, bet pa naktīm ejot laupīt. Šo zemnieku zeme atradās ieplakā, un arī pats ciems bija dziļā ielejā, tādēļ viņi laukus bij apsējuši vēlāk par citiem un tiem — tas ir tiem, kas ziemā nebija miruši badā — līdzšim nebija ko ēst. —

Un lūk, kad Vangs Tīģeris dabūja zināt, cik ļauni bija šie ļaudis un kā tie naktīs staigāja pa citiem ciemiem, lau-pija pārtiku un nogalināja visus, kas tiem pretojās, viņā iedegās niknums, un viņš ar saviem kareivjiem cēlās pret šo ciemu un pavēlēja kareivjiem to ielenkt un nogriezt visus ceļus, pa kuriem varētu aizbēgt. Tad viņš uzbruka zemniekiem ar atlikušo karaspēka daļu, un viņi saķēra visus līdz pēdējam, bet pavisam tur bija simt septiņdesmit trīs vīri, veci un jauni. Kad tos saķēra un sasēja virvēm, Vangs Tīģeris lika visus sadzīt lielā piedarbā ciema vecākā mājas priekšā, un zirgā sēdēdams uzmeta niknu skatienu nelaimīgajiem banditiem. Daži no tiem raudāja un drebēja, citi bija nobālējuši mālu krāsā, bet bij arī tādi, kas savā izmisumā vairs nekā nebaidijās un stāvēja drūmi un bezbailīgi Tikai veči palika mierīgi, gatavi visam, jo viņi bija veci un sen gaidija nāvi.

Bet redzēdams, ka tie visi bija viņa rokās, Vangs Tīģeris juta, ka viņa nokaušanas kāre un dusmas aprima. Viņam vairs nebija tik viegli nokaut kā agrāk; nē, viņa sirds bija kļuvusi vājāka kopš tās reizes, kad viņš bija licis nogalināt tos sešus kareivjus un redzējis dēla skatienu. Un lai slēptu vājumu, viņš saknieba lūpas, savilka uzacis un ierēcās:

„Jūs visi esat pelnijuši nāvi, visi līdz pēdējam! Vai jūs šais gados vēl neesat mācījušies, ka es savā zemē ne* cietīšu laupītājus? Bet es esmu žēlsirdīgs, es zinu, ka jums ir sirmgalvji vecāki un mazi bērni, un šoreiz es jūs nenogalināšu! Nē, nāvi es pataupīšu tam gadijumam, ja jūs iedrošināsieties vēlreiz, man neklausīt un atkal sāksiet laupīt."

Un pasaucis tuvāk savus kareivjus, kas stāvēja ķēdē ap zemnieku baru, viņš tiem teica:

„Ņemiet savus asos nažus un nogriežiet tiem ausis, lai viņi atceras, ko es tiem šodien teica’"

Tad Vanga Tīģera kareivji izgāja uz priekšu, un na* žus uz pazolēm uztrinuši, nocirta laupītājiem ausis un meta tās zemē Vanga Tīģera priekšā. Bet Vangs Tīģeris paskatijās laupītājos, un redzēdams, ka katram gar abiem vaigiem tecēja asins straumītes, viņš teica:

„Lai šīs ausis jums būtu par brīdinājumu!44 Un zirgu pagriezis, viņš aizauļoja Sirds viņam pār* meta: varbūt viņam vajadzēja laupītājus apkaut, izrēķi* nāties ar tiem līdz galam un iztīrīt zemi, — tāda izrēķina* šanās būtu citiem par brīdinājumu, un sirds viņam pār* meta, ka laikam viņš ar gadiem palika vājš un žēlīgs. Bet viņš mierinājās tā teikdams:

„Viņu dzīvību es taupīju dēla dēļ, un kādreiz es vi* ņam pastāstīšu, ka viņa dēļ atstāju dzīvus simt septiņdes* mit trīs cilvēkus — tas viņam droši vien patiks.44

XXIX

Tā Vangs Tīģeris aizpildija to mēnešu tukšumu, ku* rus tas pavadija bez dēla, vientuļš savā tukšajā mājā Kad viņš vēlreiz bija savā apgabalā savaldijis laupītājus un kad ievāca ražu un ļaudis atkal bija paēduši, viņš ņēma sava karaspēka mazāko pusi un vēlā rudenī, kad nebija ne saltu vēju, ne karstas saules, apstaigāja visu savu zemi, atgādinādams sev, ka jāskatas, lai viss būtu kārtībā tai laikā, kad dēls atgriezīsies no dienvidiem. Vangs Tīģeris bija nodomājis tūliņ pēc dēla pārnākšanas nodot tam karavadoņa. varu savā apgabalā un visu savu lielo karaspēku, un sev atstāt tikai sardzi. Ap to laiku viņam paliktu piecdesmit pieci gadi, bet dēlam divdesmit, un viņš būtu pieaudzis vīrietis. Tā sapņodams, Vangs Tīģeris jāja pa savām zemēm un ar iekšēju skatienu redzēja savus dēladēlus, bet ar acīm — ļaudis un zemi, un kā tie saimnie koja, un kāda būs raža.

Nu, kad bads bija beidzies, zeme atkal deva labu ra žu, lai gan ļaudīs un zemē vēl bija manamas divu bada gadu pēdas: laukos vēl visur neredzēja sējumu, cilvēkiem vēl arvien bija vāji, iekrituši vaigi, un pārāk maz bija sirmgalvju un bērnu. Bet dzīve atkal atdzima, un Van gam Tīģerim bija prieks visur redzēt grūtas sievietes, un viņš pārdomās sev teica:

„Ļoti iespējams, ka debesis sūtijušas badu, lai man atgādinātu manu likteņa aicinājumu, jo es pēdējos gados pārāk ilgi atpūtos un biju pārāk apmierināts ar to, kas man bija. Varbūt bads bija sūtīts tādēļ, lai mani modi nātu, lai es paceltos vēl augstāk un atdotu dēlam visu, kas man ir un visu, ko esmu iekarojis.*4

Un lai gan Vangs Tīģeris bija gudrāks par savu veco tēvu un neticēja zemes dievam, viņš tomēr ticēja likte nim un debesīm un teica, ka likteņa lēmumā nav nejauši bu: nejauša nav ne dzīvība, ne nāve, un katru dzīvību un katru nāvi iepriekš nolēmušas un sūtijušas debesis.

Gads tuvojās beigām, jau bija devītais mēnesis, kad Vangs Tīģeris apstaigāja savas zemes, bet kareivji spirgti un jautri tam sekoja, un ļaudis to visur apsveica, zinādami, ka tas bija cienījams priekšnieks, kas ilgi un taisnīgi bija pār tiem valdijis; viņi tam laipni uzsmaidija, un ja viņš kādā pilsētā apstājās, pilsētas vai ciema vecākie vi ņam par godu rīkoja dzīrās. Tikai vienkāršie zemnieki pret viņu bija nelaipni, un dažs labs, kareivjus ieraudzijis, pagrieza muguru pret ceļu un nikni turpināja darbu savā laukā, bet kad karaspēks bija pagājis garām, ilgi spļāva tam pakaļ, lai atvieglinātu naida pilno sirdi. Bet ja kāds kareivis nikni jautāja zemniekam, ko tas nozīmē un кā* dēļ tas spjauj, zemnieks muļķīgi un nevainīgi paskatijās viņā un atbildēja:

„Tādēļ, ka jūsu zirgi sacēluši putekjus, un tie man lien mutē!“

Bet Vangs Tīģeris neskatijās ne uz vienu, ne pilsētā, ne ciemos. Savā ceļā viņš sasniedza to pilsētu, kuru kād* reiz bij ielencis un kur visus šos gadus dzīvoja viņa baku* rētainais brāļadēls. Un Vangs Tīģeris izsūtija pa priekšu ziņnešus, ziņodams par savu ierašanos, un pats vērīgi ska* tijās pa labi un pa kreisi, gribēdams zināt, kas ar pilsētu noticis viņa brāļa dēla pārvaldības laikā.

Viņa brāļadēls vairs nebij jauns. Viņš bija vīra gados, un audēja meita, ko tas bij apprecējis, jau bija paspējusi tam dzemdēt divus dēlus; izdzirdis, ka tēvocis atjājis un jau stāv pie pilsētas vārtiem, viņš pavisam apjuka. Lieta tā, ka viņš te bija nodzīvojis ilgus gadus, nodzīvojis tos mierā un gandrīz jau aizmirsis, ka kādreiz bija bijis kara* vīrs. Viņš vienmēr bija bijis jautrs un saticīgs, bija mīlējis izpriecas un visu jauno, un viņam patika te dzīvot; viņam bija vara, un ļaudis pret viņu bija laipni; darba ne* bija daudz, atlika tikai saņemt ienākumus, un viņš bija sācis aptaukoties. Pēdējos gados viņš vairs nevalkāja ka* ravīra ģērbu, viņš staigāja platos mēteļos un izskatijās pēc bagāta tirgoņa. Un viņš tiešām draudzējās ar pilsētas tirgoņiem, un kad tie viņam iemaksāja Vanga Tīģera uz* liktos nodokļus, viņš pie tam drusku iedzīvojās, kā dara visi starpnieki, un reizēm izlietoja tēvoča vārdu, lai ie* vestu kādu mazu jaunu nodoklīti. Bet ja tirgoņi to arī zināja, viņi to nenosodija, jo katrs no tiem viņa vietā bū= tu darijis tāpat, un viņi mīlēja Bakurētaino un reizēm tam pasniedza dāvanas, zinādami, ka viņš varēja iestāstīt tēvocim visu, ko gribēja, un piesaukt nelaimi.

Vanga Tīģera brāļadēls dzīvoja jautri un arī ar sievu bij apmierināts: viņš nebija kārībnieks un reti kad palika neuzticīgs laulībai, ja daudz, tad tikai tādās reizēs, kad kāds draugs rīkoja sevišķi krāšņas dzīrās un naktij pie* ņēma skaistas meitenes kā sevišķu iepriecinājumu viesiem. Ievērojot viņa stāvokli pilsētā, viņu vienmēr ielūdza tādās dzīrās, bet arī tādēļ, ka viņš bija joku mīlētājs un jautrs cilvēks, un mēle tam bija tik asa, ka ļaudis klausīdamies smējās līdz asarām, sevišķi ja viņš bij iedzēries.

Izdzirdis, ka tēvocis ieradies, viņš steigā sāka skraidīt apkārt un lika sievai izvilkt karavīra formu no lādes, kur viņa to bija nolikusi, sasauca kareivjus, kas vieglajā dzīvē arī bija palaidušies slinkumā un bikses resnajās kājās vilkdams brīnijās, kā bija varējis valkāt tik rupjas un neērtas drēbes. Vēders viņam arī bija daudz apaļāks nekā jaunībā, bikses nevarēja aizpogāt, un lai to slēptu, viņam bij jāapsien plata josta. Kā nebūt apģērbies un kā nebūt nostādijis kareivjus, viņš gaidija Vangu Tīģeri.

Vangs Tīģeris drīz redzēja visu, kas te bija noticis, un saprata, kādēļ tirgoņi un civilais pārvaldnieks rīkoja krāšņas dzīrās; viņš labi redzēja, ka brāļadēls svīda karavīra formā, un kādreiz, kad nebija vēja un saule stipri karsēja, brāļadēls neizcieta un novilka svārkus, un varēja redzēt, ka viņa bikses nebij aizpogātas zem vaļīgās jostas, un Vangs Tīģeris to ievērojis vēsi pasmīnēja un klusībā nodomāja:

„Priecājos, ka mans dēls ir īsts kungs un ne tāds kā šis tirgonis brāļa dēls, kas visu mūžu paliks tirgonis!"

Un viņš izturējās pret brāļadēlu augstprātīgi, neslavēja to un pat vēsi noteica:

„Mani kareivji tavā vadībā aizmirsuši, kā jātur šautene. Bez šaubām, viņiem jāiet karā. Kādēļ gan tu nevarētu nākamā pavasarī vest tos karā, lai viņi gluži neaizmirst savu amatu?"

Brāļadēls žagojās, un svīda, jo kaut gan viņš nebija gļēvulis un būtu varējis kļūt par karavīru, ja viņa dzīve būtu iekārtojusies citādi, viņš tomēr nebija vīrs, kam klausa, un nevarēja vest kareivjus karā, bez tam mierīga dzīve viņam daudz labāk patika. Šo apjukumu redzot Vangs Tīģeris neskanīgi iesmējās un pēkšņi zobenu sagrābis iekliedzās:

„Nu, brāļadēl, mēs bez šaubām varam paaugstināt nodokļus, ja tev tik labi klājas un šī pilsēta tik bagāta! Esmu izdevis daudz naudas, sūtīdams dēlu uz dienvidiem, un gribu paplašināt savas varas robežas, kamēr viņš mācas skolā — tādēļ drusku papūlies un divkāršo nodokļus.44

Bet brāļadēls bija slepeni sarunājies ar tirgoņiem un bija tiem apsolijies žēloties par nabadzību un grūtiem laikiem, ja tēvocis gribētu paaugstināt nodokļus, — un ja viņam būtu izdevies Vangu Tīģeri pierunāt, viņš no tiem būtu par algu dabūjis labu naudu. Nu viņš nedroši sāka par to runāt, bet Vangs Tīģeris nemaz neklausijās viņa žēlabās un tikai bargi uzsauca:

,,Es redzu, kas te notiek. Visi nerīkojas tā, kā Vanags, pret mani var iet arī pa citu ceļu, bet man ir tikai viens līdzeklis visiem!44

Tad brāļadēla seja izstiepās gara, viņš saprata, ka apsolītais sidrabs bija pagalam. Viņš to paziņoja tirgotājiem, un tie nāca Vangu Tīģeri lūgties un teica:

„Mēs nodokļus nemaksājam tev vien. Ir vēl pilsētas nodokļi un valsts nodokļi, un tavi jau tā smagāki par visiem citiem, un tagad tirdzniecība gandrīz vairs neatmaksājas!44

Bet Vangs Tīģeris redzēja, ka bija laiks tiem parādīt zobenu, un viņš ātri beidza apmainīties pieklājības vār diem un skarbi teica:

„Jā, bet spēks ir manā pusē, un ja man nedos to, ko godīgi prasu, tad es to ņemšu ar varu.'4

Tā Vangs Tīģeris pārmācija savu brāļa dēlu, nostatija to uz kājām un nostiprināja savu varu pār pilsētu un visām savām zemēm.

Kad viss bija nokārtots, viņš atgriezās mājās un gaidija ziemas beigas, izsūtīdams spiegus un domādams par nākotni; viņš sapņoja par lieliem iekarojumiem, ko gribēja veikt nākamā pavasarī, sapņoja, ka varbūt vēl tagad, vecumā, tam izdosies iekarot veselu provinci, lai to atstātu dēlam.

Jā, Vangs Tīģeris visu šo garo ziemu neaizmirsa sa vus sapņus. Tā bija vientuļa ziema, tik vientuļa, ka reb zēm viņš, nezinādams kur palikt, pat iegāja sieviešu pa-galmos, Bet arī tur viņam nebija ko darīt: nemācītā sie* va tagad bija palikusi viena ar savām meitām, un Van* gam Tīģerim nebij ar tām ko runāt, viņš sēdēja vientuļš un drūms un juta, ka tās viņam bija gandrīz svešas. Rei* zēm viņš atcerējās mācīto sievu, bet tā jau ilgus gadus nebrauca mājās un dzīvoja pie meitas, kas mācijās kādā skolā. Kādreiz viņa Vangam Tīģerim atsūtija savu ģī* metni, kur tā bij attēlota kopā ar meitu, un Vangs ТЬ ģeris ilgi skatijās šai ģīmetnē. Meitene bija glīta. Viņai bija maza dzīva seja, viņa droši skatijās no ģīmetnes sa* vām melnajām un drošajām acīm zem īsiem apgrieztiem matiem, un Vangs Tīģeris juta, ka viņa tam bija sveša. Viņš zināja, ka tā būs viena no tām jautrajām runīgajām meitenēm, kādu tagad bija daudz un ar kurām tas ner-prata runāt. Tad viņš paskatijās uz savu mācīto sievu — viņš to nekad nebija pazinis, arī tai laikā nē, kad viņš naktīs bija gājis pie tās. Viņš to uzlūkoja ilgāk nekā meitu, bet viņa no ģīmetnes tam ar skatienu atbildēja, un viņš juta tādu pašu neveiklību kā kādreiz viņas klāt* būtnē, it kā viņa tam gribētu kaut ko teikt, ko tas negri* bētu dzirdēt, it kā viņa gribētu tam kaut ko lūgt, ko tas nevarētu viņai dot. Un viņš ģīmetni atstumjot nomur* mināja:

„Cilvēkam dzīvē pietrūkst laika daudzām lietām: man bija pārāk daudz darba, man nebija laika sievietēm/*

Viņš nocietināja sirdi un uzskatija to par tikumu, ka jau tik ilgus gadus nebija gājis pie savām sievām. Viņš tās nekad nebija mīlējis.

Bet visvientuļākās bija nakts stundas, kad viņš sēdē= ja pie savas krāsniņas. Dienu viņš atrada darbu, bet tad atkal uznāca nakts un gulās pār viņu tumša un drūma, kā senlaikos. Tādās naktīs viņš neticēja sev un juta, ka bija vecs; viņš vairs neticēja, ka pavasarī izcīnīs jaunu lielu uzvaru. Tādās naktīs viņš bez prieka smaidija, oglēs ska= tīdamies košļāja ūsas un skumji domāja: „Varbūt nevie-

nam cilvēkam neizdodas padarīt visu, ko tas iecerējis." Un pēc kāda laika viņš atkal nodomāja: „Man liekas, ka cilvēkam pēc dēla dzimšanas rodas tik daudz nodomu, ka pat trīs paaudzes tos nevarētu piepildīt."

Bet uzticamais vīrs palika pie Vanga Tīģera; viņš no vēroja veco kungu, un redzēdams, ka tas naktī domīgi sēd pie krāsniņas, bet dienu rpiegriež vērību saviem ka* reivjiem un atļauj tiem dzīvot dīkā, uzticamais vīrs bez liekas runāšanas atnesa tam krūzi ar karstu, stipru vīnu un sāļus uzkožamos slāpju radīšanai un pierunāja to likt sevi mierā. Un pēc īsa brīža Vangs Tīģeris pamodās no sapņiem un drusku iedzēra, tad iedzēra vēl, un viņam pārlika vieglāk un uznāca miegs. Un vīnu izdzēris, viņš pirms iemigšanas domāja:

.„Nu, man taču ir dēls, un ko es savā mūžā nepaspēšu, to viņš izdarīs."

Toziem Vangs Tīģeris gluži nemanot ierada dzert vī* nu, un viņš to dzēra vairāk kā jelkad, un uzticamais vīrs, kas to mīlēja, bija ļoti apmierināts. Ja Vangs Tīģeris kād* reiz atgrūda krūzi, vecais vīrs to laipni pierunāja:

„Dzer, mans ģenerāli, katram cilvēkam vecumā ir kāds mierinājums un kāds mazs prieks, bet tu esi pārāk bargs pret sevi."

Un Vangs Tīģeris dzēra, lai tam izpatiktu, gribēdams rādīt, ka viņš to cienija. Pēc tam viņš varēja gulēt pat šai vientuļajā ziemā, jo tad viņam palika vieglāk, un vīnu iedzēris, viņš atkal karsti ticēja dēlam un aizmirsa nesa* skaņas, kādas tiem bija bijušas. Tanīs dienās Vangam Tīģerim neienāca prātā, ka dēlam varēja būt citādi no* domi nekā viņam, un tā viņš dzīvoja pavasara gaidās.

Bet tad pienāca kāda nakts neilgi pirms pavasara sā= kūma, un tai naktī Vangs Tīģeris sēdēja savā istabā, ie* silis un drusku miegains; vīns krūzē atdzisa uz galdiņa tam blakus, un pat zobenu viņš bija noņēmis un nolicis uz galda blakus krūzei.

Pēkšņi viņš dziļā ziemas nakts klusumā izdzirda pa* galmā zirgu pakavu troksni un dunošus kareivju soļus, bet tad viss apklusa. Viņš mazliet piecēlās, atspiezdamies uz krēsla parocēm, neziņā, kā kareivji tie varēja būt, un pat šaubīdamies, vai nebija to dzirdējis pa sapņiem. Viņš vēl nepaspēja piecelties, kad ieskrēja miesassargs un priecīgi iesaucās:

„Tavs dēls, mazais ģenerālis ir šeit!"

Vangs Tīģeris tonakt bija daudz dzēris, jo viņam sa* la, un viņš nevarēja tūliņ atjēgties; ar roku lūpas berzē* dams, viņš nomurmināja:

„Es sapņoju, ka uzbrūkot ienaidnieki!"

Viņš nokratīja snaudu, piecēlās un pa lielajiem vār> tiem izgāja pagalmā, tur bija gaišs no daudzajām lāpām kareivju rokās, un šai gaišajā laukumā viņš ieraudzija sa* vu dēlu. Jauneklis bija nokāpis no zirga, stāvēja un gai* dija; tēvu ieraudzījis, viņš paklanijās, uzmezdams tam sa* vādu, gandrīz naidīgu skatienu. Vangs Tīģeris vēsumā nodrebēja un ciešāk ietinies ar izbrīnu jautāja dēlam:

„Kur tavs audzinātājs, un kādēļ tu esi šeit* mans dēls?"

Jauneklis atbildēja, tikko' lūpas kustinādams:

„Mēs izšķīrāmies. Es aizgāju no viņa."

Tad Vangs Tīģeris attapās no pārsteiguma un nopra ta, ka te kaut kas nebija kārtībā, bet par to nevarēja ru* nāt vienkāršo kareivju klātbūtnē, jo tie drūzmējās apkārt, gribēdami dzirdēt viņu ķildu, un viņš pagriezās un lika dēlam nākt līdzi. Viņi iegāja Vanga Tīģera istabā, un Vangs Tīģeris visus izsūtija ārā un palika viens ar dēlu. Bet viņš neapsēdās, un dēls stāvēja viņa priekšā. Vangs Tīģeris to apskatija no galvas līdz kājām, it kā nekad ne* būtu redzējis šo jaunekli, kas bija viņa dēls. Beidzot viņš vilcinādamies teica:

„Kādu savādu ģērbu tu valkā?"

Un dēls, galvu pacēlis, mierīgi un spītīgi atbildēja:

„Tas ir jaunās revolucionārās armijas ģērbs."

Viņš aplaizi ja lūpas un gaidīdams stāvēja tēva priekšā.

Tai mirklī Vangs Tīģeris saprata, ko viņa dēls bij izdari jis un kas viņš tagad bija, saprata, ka tā bija dienvidu armijas forma tai jaunajā karā, par kuru tas bija dzirdējis, un iesaucās:

„Tā ir manu ienaidnieku armija!**

Viņš atkrita krēslā, jo viņam aizrāvās elpa, viņam likās, ka tas noslāps. Viņš apsēdās, juzdams, ka viņā modās vecās dusmas, kas nebija noticis kopš tā laika, kad viņš bija nogalinājijs tos sešus kareivjus. Viņš paķēra no galda savu aso, šauro zobenu un pērkoņa balsī iekliedzās: „Mans dēls, tu esi mans ienaidnieks, es tevi nogali» nāšu!**

Viņš smagi elpoja, jo dusmas viņu bija pārņēmušas ar nejaustu spēku, piezagdamās tam ātri un negaidot; viņam palika nelabi, un viņš elsa, pats nezinādams, ka tam trūka elpas.

Bet jauneklis neatkāpās, kā bērnībā bija darijis. Nē, viņš stāvēja mierīgi un spītīgi, tad viņš abām rokām saķēra apkakli, atrāva svārkus un atklāja tēvam krūtis. Tad viņš teica ar dziļām skumjām balsī:

,,,Es zināju, ka tu gribēsi mani nogalināt — tas tavs vecais un vienīgais līdzeklis.**

Tēvā skatīdamies, viņš mierīgi un bez dusmām teica: „Nu labi, tad nogalini mani.** Un viņš stāvēja un gaidi ja, un viņa seja bija stingra un mierīga sveces gaismā.

Bet Vangs Tīģeris nevarēja dēlu nogalināt. Nē, kaut arī viņš zināja, ka tam bija tiesība to darīt, ka katrs varēja nogalināt dēlu, kas bija nodevis tēvu, un ka tas visiem liktos taisnīgi, tomēr viņš to nevarēja izdarīt. Viņš juta, ka viņa dusmas norima un pamazām saplaka. Viņš nosvieda zobenu uz akmens klona, ar roku aizklāja muti, lai slēptu drebošās lūpas, un čukstēja*

„Esmu par vāju, vienmēr esmu bijis par vāju karavadoņa amatam.**

Tad, redzēdams, ka tēvs bija nometis zobenu un sē» dēja muti aizklājis, jauneklis aizpogāja krūtis un sāka runāt mierīgi un prātīgi, it kā gribēdams veco vīru pār liecināt:

„Tēvs, man liekas, tu nesaproti. Jūs vecie neviens ne saprotat. Tu neredzi visu mūsu tautu, un cik vāji un ienīsti --"

Bet Vangs Tīģeris smējās. Viņš smējās piespiesti, klusi, lai gan centās skali smieties, un tad viņš teica, ne atņemdams roku no mutes:

„Vai tu domā, ka senāk nerunāja tāpat? Kad es biju

jauns--bet jūs, jaunieši, domājat, ka jūs esat vie

nīgie--“

Un Vangs Tīģeris māksloti iesmējās savādiem, ne parastiem smiekliem, un dēls nekad nebija dzirdējis viņu tik ska]i smejamies. Tas viņu ievainoja kā ieroča asmens un modināja viņā dusmas, ko tēvs līdzšim nepazina, un viņš negaidot iesaucās:

,„Mēs tādi neesam! Vai tu zini, kā mēs jūs saucam? Tu esi dumpinieks, laupītāju virsnieks! Ja mani biedri tevi pazītu, viņi tevi sauktu par nodevēju — bet viņi pat nezina tava vārda — tu esi tikai sīks karakungs provinces pilsētiņā!"

Tā runāja Vanga Tīģera dēls, kas vienmēr bija bijis tik pacietīgs. Tad viņš paskatijās tēvā un tai pašā mirklī sakaunējās. Viņš apklusa, viņa kakls tumši pietvīka, viņš nolaida acis, lēni atraisija patronu jostu, ar skaļu troksni nometa to zemē un vairāk nekā neteica.

Bet Vangs Tīģeris neatbildēja. Viņš nekustēdamies sēdēja savā krēslā, un kāds spēks viņā zuda un atstāja to uz visiem laikiem. Dēla vārdi dziļi atbalsojās viņa sirdī. Jā, viņš bija tikai sīks karakungs, jā, mazs karavadonis provinces pilsētiņā. Un viņš nedroši un it kā aiz veca paraduma čukstēja:

„Bet es nekad neesmu bijis laupītāju virsnieks."

Dēlam bija kauns, un viņš ātri atbildēja:

„Nē — nē — nē--" un tad, it kā savu kaunu slēp

dams, viņš teica: „Tēvs, man tev jāsaka, ka man būs jā» m

slēpjas, ja mūsu armija savā uzvaras gājienā ienāks zie* meļos. Mans audzinātājs mani labi mācija šos gadus un paļāvās uz mani. Viņš bija mans priekšnieks — viņš man

nepiedos, ka esmu izvēlējies tevi, tēvs--“

Jaunekļa balss apklusa, viņš ātri paskati jās tēvā, un šai skatienā bij apslēpts maigums.

Bet Vangs Tīģeris neatbildēja, viņš sēdēja, it kā ne-būtu dzirdējis dēla vārdus. Jauneklis runāja tālāk un reizēm it kā lūgdamies paskatijās tēvā.

„Tev ir vecā mālu māja, tur es varētu paslēpties. Es iešu turp, un ja viņi mani meklēs un atradīs, viņi redzēs, ka es esmu vienkārša zemnieka, ne karavadoņa dēls!“ Jauneklis pasmaidija, it kā gribēdams to pielabināt ar vāji izdevušos joku.

Bet Vangs Tīģeris neatbildēja. Viņš -nevarēja saprast, ko nozīmēja dēla vārdi: „Esmu izvēlējies tevi, tēvs.“ Nē, Vangs Tīģeris nekustēdamies sēdēja, un viņa sirdi pildija visa mūža bēdas. Tai mirklī izkūpēja viņa sapņi, kā izklīst migla, pa kuru cilvēks ilgu laiku gājis, un dēlā pa-skatijies, viņš saprata, ka viņš to nepazina. Jā, Vangs Tīģeris sev bij izdomājis dēlu, savos sapņos radijis viņa tēlu, bet tagad šis dēls stāvēja viņa priekšā un Vangs Tīģeris redzēja, ka viņš to nepazina. Vienkāršs zemnieks! Vangs Tīģeris skatijās dēlā un juta, ka viņu atkal pārņēma savādā, pazīstamā nevarība. Tā bija tā pati nevarība, ko tas bija sajutis jaunībā, kad mālu māja bija bijusi viņa cietums. Vēlreiz viņa tēvs, zemē apraktais sirmgalvis, bija to panācis un uzlicis dēlam savu smago roku. Un Vangs Tīģeris iesānis paskatijās dēlā un čukstēja delnā, it kā pats ar sevi runādams:

„Ne karavadoņa dēls!“

Un tagad Vangam Tīģerim likās, ka pat viņa roka vairs nespēja slēpt viņa lūpu drebēšanu Tūliņ viņš sāks raudāt. Tā arī būtu noticis, ja tai pašā mirklī nebūtu atvērušās durvis un nebūtu ienācis uzticamais vīrs ar zaķa lūpu, nesdams vīna krūzi, un vīns bija tikko uzkarsēts, kūpošs un smaržīgs.

Uzticamais vīrs paskati jās kungā, kā vienmēr mēdza skatīties istabā ienākot, un tas, ko viņš redzēja, lika tam traukties uz priekšu tik ātri, cik vien tas varēja paskriet* un ieliet karstvīnu tasē, kas tukša stāvēja uz, galda-

Un tikai tad Vangs Tīģeris atņēma roku no dreboša» jām lūpām, kāri satvēra tasi, pacēla to pie lūpām un iz» dzēra līdz dibenam, neatņemdams no mutes. Vīns bija labs — karsts un ļoti labs. Viņš pasniedza tasi un čukstēja:

„Vēl."

Un viņš neraudāja.

В e i g as.

1

Dēli.

2

Dēli«

Content

Baka Pērla Dēli

I

II

III

IV

V

VI

VII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIV

XXV

XXVI

XXVIII

XXIX

1