Hānpē Penti

Deviņu vīru zābaki

Zābaku pāris karājās uz vadža noliktavas klusajā idille. Jauni zābaki: dzīve un dēkas 1iem bija vēl sveši, tāpat kā kareivju brašās un pacietīgās kājas. Likās, zābaku melnais spīdums nicīgi novēršas no pārējiem stulme-ņiem, kas nobružļāti, saskrambāti un izļodzīti kvernēja uz blakus vadžiem. Ne kājas, ne dzīve nelikās tos lutinājusi. Nevienam neienāca ne prātā, ka arī šiem nožēlojamiem apaviem reiz bijusi sava jaunība, ka oficieris ar tiem kājās ir stāvējis uz paugura un vadījis kauju, ka zaldāts niknā ložu krusā ir traucies uz priekšu, skrējis, kamēr pakritis, un no viņa sastingušajām kājām novilkti zābaki, lai tos apautu cits. Varbūt zābaki ir laimīgāki par cilvēkiem, jo nākotne tiem nav zināma un pagātne tumsā tīta ...

Penti Hānpē

Deviņu vīru zābaki

Kādreiz šie zābaki bija dzīva āda, kas apsedza dzimtenes vai aizjūras ganībās klīstošu lopiņu, audzēja sprogainu vai gludu spalvu un juta dunduru sāpīgos dūrienus. Bet tad pie darba stājās miesnieks, kurš kāva un dīrāja, nāca kurpnieks ar nazi rokā, līdz visbeidzot iedārdējās apavu fabrikas mašīnas.

āda pārvērtās par zābakiem, un tie bija ļoti iecienīta prece gan karojošajās valstīs, gan visā pārējā pasaulē.

Tātad zābaki nu karājas uz vadža, līdz kādu dienu noliktavā pie seržanta Pensasa ieradās feldfēbelis Soro. Vecie biedri sasveicinājās, jautri lamādamies, atcerējās laikus, kad bija kopā dienējuši vienā vienībā. Feldfēbelis bija palaists atvaļinājumā no frontes un sūdzējās, ka esot ģērbies vienās lupatās. Pēc seržanta domām, vecā drauga apģērbs izskatījās gluži kā parādes uniforma. Un frontiniekam jau nemaz nepiestāv īpaša greznība. Bet feldfēbelim Soro bija sava vājība: ja vien iespējams, apģērbam jābut kārtīgam. Viņš negribēja tēlot frontes skrandaini, kas lepojas ar saviem kankariem, netīrību un pa pusei izbirušajām pogām ...

Protams, viss beidzas ar to, ka feldfēbelis uzģērba gluži jaunu mundieri, kaut arī noliktavas seržanta sirds gandrīz vai sažņaudzās aiz sāpēm. Te feldfēbeļa Soro veiklie pirksti iedrebējās un badīgais skatiens pamanīja zābaku pāri, kas karājās uz vadža. Kā pats lielais radītājs viņš teica: «Lai top!» — noņēma zābakus no vadža, atmodināja tos dzīvei un kļuva par zābaku pirmo īpašnieku.

Feldfēbelis Soro un seržants Pensass izgāja no noliktavas un soļoja pa pilsētas ielām. Feldfēbelis ieelpoja pilsētas uzbudinošo dvesmu un juta, cik stingri, tomēr arī tīkami viņa augumu ieskauj jaunais mundieris. Feldfēbeļa pašapziņa auga. Viņš jutās kā no jauna piedzimis. Kaut kur tālu, tālu kuploja biezs mežs, slēpās piedūmota zemnīca un dunēja jau mazliet apnikušais karš. Bet tagad viņš atradās pilsētā un uz katra soļa pavērās jaunas iespējas, jo pa gludo ietvi klaudzēja jaunie zābaki. Apavi gan vēl īsti neklausīja un čīkstēja, kā jau neieraduši, brīžiem šķita pat mazliet kautrīgi. Drīz vien tiem sāksies īstā soļošana. Feldfēbelim Soro, tādus zābakus valkājot, katrā ziņā vajadzētu izskatīties pēc diezgan iespaidīga karotāja ...

Viņi gāja pa pilsētas galveno ielu. Bija vakars, un kara laika pilsētas tumsā nemitīgi klabēja koka zoles, sieviešu vieglo kurpīšu soļi un svešzemju karavīru smagie un dzelžainie papēži. Tie bija neierasti un dīvaini kara laika trokšņi, kas ietekmēja un satrauca feldfēbeli apmēram tāpat kā bungu rīboņa.

Tomēr tas nepiespieda viņu soļot ātrāk. Soro pārliecināja draugu, ka neesot labi vienā ņēmienā noiet tik garu gabalu, sevišķi ad, ja kājās jauni zābaki. Tā varot uzberzt ulznas. Viņi iegriezās restorāna un pieprasīja dzeramos. Feldfēbelis jau kopš seniem laikiem cienīja šķidrumus, kas sakāpj galvā. Bez tam šoreiz bija īpašs iemesls: viņš tikko bija ieradies no meža bunkura pilsētā

dienesta atvaļinājumā. Un bija taču jāpacienā seržants, ar kura piekrišanu feldfēbelis kļuvis par brašu un cienīgu karavīru.

Prātā atausa atmiņu ainas no kopā aizvadītajām jaunības dienām, mēles pamazām atraisījās, un jaunais zābaku pāris zem galda jau piesita takti magnetofona mūzikai.

Zābaki jutās kā senāk — iepriekšējā dzīvē Dienvidamerikas prērijās, kur tie kāda vērša mugurā bija izbaudījuši sāpīgos dunduru dūrienus.

Bet nu tie bija karavīra zābaki, daļa no šīs vēsturiskās armijas, kurai vajadzēja izcīnīt jaunu ēru, jaunu Eiropu. Feldfēbelis Soro skaidri apzinājās, cik nepieciešama viņam ir jaunā Eiropa un jo sevišķi jaunā dzīve. Vai tā nebutu likteņa ironija, ja viņam, brašajam feldfēbelim, jaunās ēras radītājam, būtu jātup būdā tāla ezera krastā, kur dzīve ir vienmuļa un garlaicīga, pat apnicīga. Arī jauna Katarīna lieti noderētu, tas būtu pat svarīgāk par šo jauno Eiropu — vecā kļuvusi pārāk uzstājīga un pat neganta ... Viņam jau bija jauna Katarīna, ar vēstulēm iemīļotā draudzene, taisnību sakot, pagaidām gan pastāvēja tikai garīga tuvība, tomēr reāla. Ši bija katrā vēstulē apjautājusies, kad feldfēbelis tiks atvaļinājumā ...

Un feldfēbelis Soro sāka perināt pārdrošu plānu: atvaļinājuma laikā derētu satikt jauno

Katarlnu, nevis veco, mūžīgo pretimrunātāju, līdz apnikumam zināmo veceni...

Feldfēbelim šķita, ka viņš jau jūt jaunās pasaules elpu.

Sājā bridi seržants Pensass pēkšņi noteica: — Ko? Tev vēl joprojām uz pleciem" tikai feldfēbeļa zīmotnes!? Cik atceros, pēc ziemas kara tevi paaugstināja par praporščiku ...

Sis izsauciens iegadījās īstajā brīdī, tas bija kā sēkla, kas tūlīt sāks dīgt.

Ak praporščiks? Soro jau ar pamik-stu mēli noprasīja. Tiešām nav gadījies painteresēties . . . Majors gan vairākas reizes it kā izteicās . . .

Patiesībā feldfēbelis šobrīd ļoti labi atcerējās, ko majors bija teicis: nākamā dienesta pakāpe esot pārāk augsta, tādēļ Soro tikšot izvilkts no kara miecētavas kā parastais un mūžīgais feldfēbelis... Bet vai šajā zemē uz ko vispār varēja droši paļauties, kur nu vēl uz tik scnis sacītiem vārdiem? Un var jau runāt, ko grib, bet darīt tieši otrādi... Zvaigznēs taču nav rakstīts, ka kādam būtu piešķirta mūžīga feldfēbeļa pakāpe, it īpaši mūsdienu pasaulē, kur valdnieki gandrīz to vien dara kā atbrīvo valstis un tautas un pie tam paši kļūst par maršaliem.

Tai brīdī feldfēbelis Soro juta, ka tieši viņš personīgi beidzot ir iesoļojis pilnīgi jaunā dzīvē un, domājot par satikšanos ar jauno

Katarlnu, nemaz nebūtu tik ļauni, ja uz apkakles stūrīšiem mirdzētu zvaigznes.

— Zem jaunām zvaigznēm! — viņš dungoja.

— Jā, patiešām, nu es atceros, ka pats savām acīm to izlasīju štāba pavēlē, — teica seržants Pensass.

— Tu lasīji un tikai tagad to pasaki man! Vienalga! Es nežēlotos, ja mans praporščika grāds būtu jau sen ierakts arhīva papīros ...

— Nu, mēs jau nu neļausim tam tur arī palikt! Izraksim tavu praporščiku vienalga no kādiem papīru blāķiem .. .

— Lai paliek! Pasaulē ir milzum daudz gan praporščiku, gan feldfēbeļu. Bet Soro Veino ir tikai viens, viens vienīgs ...

Feldfēbelis nu varēja runāt, ko gribēja, viņa liktenis ar šiem vārdiem bija izlemts. Praporščika lepnums viņa apziņā auga ik brīdi un dzina tikpat spēcīgus asnus kā trekna zeme pavasari. Viņš tiešām bija sevišķa personība, ja turpat dzertuvē uz karstām pēdām varēja sevi paaugstināt un reizē iesvētīt par praporščiku.

Vai tad tepat galda otrā pusē nesēdēja cilvēks, kas atcerējās lasījis visvarenā štāba pavēles par jauna oficiera piedzimšanu? Veino Matiass Soro ... Pasaulē ir fakti, kas balstīti uz vēl daudz nedrošākiem pamatiem ...

Naktsmītnē viņi pārradās vēlu. Feldfēbelis

Soro grīļojās un ļodzījās, ne no šā, ne no tā saklaudzināja jauno zābaku papēžus un pielika roku pie auss.

Un notika tā, ka viens zābaks kā bārenis palika guļam uz grīdas, kamēr otrs bez atelpas turpināja dienestu feldfēbeļa Soro saliektajā kājā.

No rīta pieceļoties, feldfēbelis Soro bija pavisam cits cilvēks — gļēvs un ikdienišķs. Viņš pat neatcerējās savu praporščika pakāpi, jauno dzīvi, savu atdzimšanu. Tas viss bija izgaisis kā sapnis.

Tomēr viņš nebija tāds cilvēks, kas tik vienkārši padodas rīta noskaņām. Veikli uzvilka kājā arī otru zābaku, sameklēja alus pudeli un glāzi pēc glāzes izdzēra to kopā ar atlikušo degvīna lāsi. Viņš atdzīvojās, taču palika tas pats parastais cilvēks, feldfēbelis Soro, kurš dodas atvaļinājumā uz ciematu, kurš atrodas dziļi meža vidū un kur dzīvo viņa sieva un bērni. Drīz aties autobuss. Vajadzēja pasteigties. Viņš atvadījās no senā, labā paziņas seržanta Pensasa un aizsteidzās.

Dodoties gariem soļiem uz autoostas pusi, pēkšņi viņš pamanīja skatlogu, kurā bija izliktas dažādu dienesta pakāpju zīmotnes un ordeņu lentītes. Oficiera zvaigznīte mirdzēja tikpat gaiši kā pirmā rudenīgā zvaigzne virs mežezera, un feldfēbelis Soro pēkšņi apstājās.

Viņam kā uz burvja mājienu ienāca prātā vakara un nakts piedzīvojumi, ienāca prātā un tur arī palika. Viņš vairs nebija mūžīgais feldfēbelis, kurš atgriežas pie savas nabadzīgās zemes, pie klibās sievas, kas neatļauj pat niecīgāko izpriecu, nemaz nerunājot par sānceļiem, jā, atgriežas un mocīsies tur ar saviem trulajiem dēliem, kas dienās diezin vai iznāks labāki par viņu tēvu ... Ja tas tā notiktu, tad viss lielais karš no feldfēbeļa viedokļa liktos tikai tukša ieroču žvadzināšana. Tad viņš neatbrīvotos no vecās pasaules un neiegūtu arī jauno. Par laimi, kāds uzticams cilvēks bija lasījis štāba dokumentos, ka feldfēbelis Veino Matiass Soro tādā un tādā datumā ticis paaugstināts par praporščiku, i:as jau bija pavisam kas cits. Viņam vairs nevajadzēja atgriezties vecajā dzīvē. Soro varēja droši braukt pie savas jaunās Katarinas, viņš būs jauns cilvēks jaunajā pasaulē.

Soro pieelpoja pilnu krūti jaunās ēras gaisa un tūlīt pat nopirka divas oficiera zvaigznes un jaunus uzplečus. Lielīgais Soro neaizmirsa pateikt pārdevējai, ka mazliet jāmaina apkakles fasons. Pārdevēja viņu apsveica.

Tad Soro devās uz viesnīcu, noīrēja istabu, piestiprināja zvaigznes pie apkakles stūriem, saveda kārtībā atvaļinājuma apliecību — feldfēbeli pārlaboja par praporščiku, papētīja vilcienu sarakstu, aizgāja uz pilsētas komandantūru un satika paziņas ari tur tomēr armijas papīros gandrīz pirms pārdesmit gadiem ierakstīts vīrs — un saņēma vajadzīgos dokumentus.

Soļojot stacijas virzienā, viņš uzmeta draudīgu skatienu pretimnākošam zaldātam, kurš, acīm redzot, pat nedomāja viņu sveicināt, un ar labpatiku nolūkojās, kā spītīgā roka beidzot gausi pacēlās pie cepures atloka.

Nu jaunizceptais praporščiks Soro juta, ka viņš ir svarīga militāra persona, vārdu sakot, oficieris. Tad iekāpa vilcienā, un, kad tas sāka lēni ripot uz dienvidiem, Soro pašpārliecināts iezvēlās otrās klases vagona mīkstajā sēdeklī.

Tā nu feldfēbelis pārsvieda veco stabilo dzīvi pār bortu un kā sapņu dūnās iegrima pašdarinātā praporščika dzīves ērtībās.

Praporščiks Soro izkāpa no vilciena kādā rudenīgi drūmā stacijā. Nakts tumsā mirguļoja viena vienīga nožēlojama laterna. Tomēr viņam izdevās atrast viesnīcu un tajā arī brīvu istabu, kuras baisais tukšums likās pārlieku nomācošs. Viņš sameklēja pudeli, iekampa vienu malku, un tūlīt pat istaba kļuva draudzīgāka, pat tumšā spuldze iespīdējās spožāk.

Turpat bija arī bufete. Viņš aši aizsteidzās uz turieni un ieraudzīja kara laika skumīgo provinces kafejnīcu. Pie galdiņiem nīka daži jaunieši un kāds pēc skata vientiesīgs vīrelis lasīja saburzītu avīzi. Šeit nebija pat alus, varēja dabūt tikai to brūno, rūgto dziru, ko karojošā pasaule sauca par kafiju. Praporščiks Soro paslepus iekampa no līdzpaņemtās pudeles. Tad viņš uzsāka sarunu ar vientiesīgo vīreli. Soro pastāstīja, ka viņš esot oficieris un dodoties atvaļinājumā. Starp citu, vai šeit tuvumā nedzīvojot tāda Puhti kundze, Katarina Puhli, viņa senā paziņa.

Vientiesīgais vīrietis piemiedza aci un ilgi viņā noskatījās. Jā, dzīvojot gan vecā vasarnīcā dažus kilometrus no šejienes. Izstāstīja ceļu. Soro arī savā jaunajā dienesta pakāpē prasmīgi vadīja sarunu un izprašņāja ko varēdams. Nē, vīrietis ar vientiesīgo seju nezinot kundzes mantas stāvokli, taču ubagi gan tādās vasarnīcās nedzīvojot. Vismaz pašlaik viņa nekur nestrādājot. Esot mazliet, nu, tāda dīvaina, tā cilvēki runājot. Pats gan viņu nepazīstot . ..

— Jā, katrs cilvēks ir atsevišķa parādība, — piebilda praporščiks Soro, — katrs mēs esam vienīgais eksemplārs ...

Tas nebija nekas sevišķs. Bet nākamā vēsts viņu mazliet satrauca. Cilvēki runājot, ka kundzi bieži apciemojot zaldāti., .

Te tev nu bija! Jauna Katarīna ir un paliek jauna Katarīna. Ja vien nebūtu tik laipnīga ...

Praporščiks Soro jutās noguris, viņš atgriezās savā istabā, noģērbās un aizmiga.

No rīta pamodās varen mundrs. Plāns šķita skaidrs. Vislabāk būtu pārsteigt jauno Kata-rīnu viņas pašas mājās. Uz priekšu, prapor-ščik! Tu esi izlūks . ..

Viņš rūpīgi saposās. Jaunie zābaki pirmo reizi sajuta uz savas ādas suku.

Atraitnes Puhti kundzes vasarnīcu viņš atrada itin viegli, jo vakardienas vientiesis bija pateicis pareizo adresi.

Praporščiks Soro stāvēja blakus priežu iesārtajiem stumbriem un brīdi vēroja vasarnīcu. Vientiesīgajam vīram bija taisnība, to tiešām varēja nosaukt gandrīz vai par graustu. Māja bija pamesta pilnīgi novārtā, un tās krāsa dabas spēku ietekmē kļuvusi pavisam dīvaina. Bet tas bija liels nams ar neskaitāmiem logiem, ļoti savādu verandu un vairākiem balkoniem. Tomēr viss šeit trūdēja un pamazām gāja uz postu. Un nebija ko brīnīties, jo šeit cilvēki dzīvoja pavisam citādi nekā tur tālā ezera krastā, kur galdā ceļ karstus, nemizotus kartupeļus, skan bērnu raudas un reizēm uztrin cirvjus ... Praporščiks Soro nojauta, ka jaunā Katarīna šādā apkārtnē viņam varētu itin labi noderēt...

Iedomājies, ka ir šis vasarnīcas saimnieks, viņš drosmīgi devās tālāk. Soro izsoļoja cauri verandai un nokļuva tumšā priekšnamā, no kurienes trīs durvis veda, varbūt vilināja vēl lielākā nekārtībā un netīrībā. Tomēr, pēc praporščika domām, te visam bija sava noskaņa. Nu vajadzēja vienīgi noskaidrot, kas tas par putnu, kurš mīt šaja ligzdā.

Oficiera modrā acs jau bija noskārtusi, aiz kurām durvīm slēpjas īstā dzīve, un viņa mezglotie pirksti kā dzeņa knābis pieklauvēja pie koka dēja. Sačākstējušās durvis iedrebējās.

Taču nākamajā brīdī noklaudzēja žirgti soļi un atskanēja pārsteigtas sievietes izsauciens. Tad durvis pavērās un tukšo aili piepildīja sarkani puķotā kleitā tērpta būtne, acīga kā sīlis. Seja gan šķita mazliet apvītusi, toties lielās acis mirdzēja varen moži. Biezie mati bija izspūruši.

«Nav šaubu, jaunā Katarina,» nodomāja praporščiks Soro. Taču pirmajā brīdī viņš pats īsti nesaprata, vai priecājas, ieraugot šādu Katarīnu.

— Mēs laikam esam, tā teikt, nepazīstami paziņas, — viņš ieminējās. — Mans vārds ir Veino. Veino Soro.

— Ak šitā! — iečivinājās sievišķis. — Kāds pārsteigums! Nāc iekšā, mīļais draugs! Man te gan ir maza nekārtība. Vakar tā pavēlāk aizgāju gulēt, un es taču dzīvoju pavisam viena. Vientuļam cilvēkam pat grūti dabūt kalponi. Labi vēl, ka pašu nedzen darbā. Bet jūs, frontes vīri, jau esat pieraduši pie visa kā...

Viņas kuplais pakaļgals šūpojās zem sarkani puķota rīta svārka. «Zirneklis,» kāpdams pāri slieksnim, nodomāja Soro.

Istaba, kurā viņi iegāja, bija pamaza, mēbeles stipri apbružjātas. Tā nelikās arī pārāk tīra. Uz galda rēgojās tukšas glāzes un sviestmaizes, kas, pēc Soro domām, pietiekami skaidri liecināja par nakts uzdzīvi...

Bet Puhti kundze nedeva viņam iespēju apskatīt istabu.

— Vai, tu taču esi praporščiks! Un es rakstīju feldfēbelim. Vai paaugstināja? Apsveicu!

Ar šiem vārdiem jaunā Katarīna viņa acis bija krietni cēlusies.

«Redzi!» viņš nodomāja. «Šai sievietei ir vērīga acs un sava saprašana arī.»

Soro teica, ka tā, taisnību sakot, jau osol veca liela, bet viņš patiesībā esot palaidis to gar ausīm un turklāt uzzinājis nesen, nejauši.

— Tas nu gan ir joks! — kundze čivināja. — Tu nemaz neizskaties pēc tāda miegamices . . . Atvaino! Bet, lūdzu, apsēdies taču. Tur ne! Tas otrs krēsls varbūt ir ērtāks. Te būs arī cigaretes un vācu tabaka, ja tu cienī pīpi.. .

Viņa vēlreiz atvainojās par apģērbu un, pašķīrusi izbalējušos aizkarus, rīta kleitai noplīvojot, iegāja blakus telpā, kas, liekas, bija guļamistaba.

Praporščiks nu sēdēja viens un smēķēja. Viņš vēl joprojām nesaprata, ko lai par to visu domā. Sī jaunā Katarina gan nebija tik svaiga, kā viņš cerējis, tomēr diezgan satraucoša. Bez tam daudz kas bija atkarīgs no šis pasaules laicīgajiem apstākļiem... Arī visnevainīgākā jaunava nav nekā vērta, ja tā ir plika kā baznīcas žurka ...

Viņš sadzirdēja aiz aizkariem soļus un apģērba šalkoņu, un tad Soro pētījošais skats ieraudzīja kaut ko tādu, kas uzreiz viņu ieinteresēja. Durvju aizkars bija mazliet pavēries, un pa aili varēja pamanīt it kā zaldāta zābaku. Soro piecēlās, klusiem mednieka soļiem piezagās pie durvīm un uzmanīgi ieskatījās guļamistabā. Nekādu šaubu: liels, milzīgi liels, izvalkāts un ne pārāk tīrs zaldāta zābaks, pat divi zābaki stāvēja aiz aizkara un bija pavisam tukši. И ka kāds būtu tos tur aizmirsis. Tomēr cilu vīrišķīgu vai kareivīgu apģērba gabalu istabā nevarēja saskatīt. Taisnība gan, logu aizkari bija nolaisti, un telpa valdīja pilnīga tumsa. Tikai sieviete, uzvilkusi kleitu pār galvu kā maisu, turpināja ģērbties . .. Tad viņš izdzirdēja tādu kā steidzīgu sačukstēšanos. Šī zirnekļa madāma taču nečūkstētu vienatnē. Jeb auss vīla šajā pussagruvušajā vasarnīcā?

Soro, jau krietni kritiski noskaņots pret jauno Katarīnu, aizlīda atpakaļ uz savu vietu.

Vai pretīgie zaldātu zābaki katru nakti stāv pie guļamistabas durvīm? Derētu pajautāt...

Drīz no aizkariem izslīdēja Katarīnas kundze: varenā pakaļpuse un kuplās krūtis šķita vēl uzmācīgākas, jo viņa bija iespīlējusies mirdzošā tērpā. Sievietes mute nepārtraukti kustējās, un tajā pašā laikā viņa veikli kārtoja istabu, neaizmirsdama ciemiņa ērtības.

Tad kāds pieklauvēja pie durvīm, un Soro jau nodomāja, ka uz skatuves uzkāpj jauns karavīrs. Tomēr klauvētāja bija sieviete, kas, < istabā neienākusi, paziņoja, ka kundzi lūdzot kādam piezvanīt. Kam, to sieviete Soro ausīm nepateica. Aicinātāja aizgāja, un Katarīnas kundze, dziļi nožēlodama un atvainodamās, pagriezās pret Soro. Tā tas nu reiz esot. Viņa pat neļaujot ievilkt telefonu, jo miers viņai dārgāks par visu.

Tomēr reizēm gadās ārkārtīgi steidza mās sarunas. .Jūties nu kā savās mājās! Es tūlīt būšu atpakaļ ...

Viņa iemuka guļamistabā, un atkal Soro izdzirdēja ātrus un klusinātus čukstus. Tad Katarina vēlreiz parādījās, šoreiz jau ar lietus mēteli mugurā, jo ārā bija sācis līt, garām ejot, viņa rotaļīgi paplikšķināja praporščikam pa vaigu un nozuda.

«Ļoti jauki,» nodomāja Soro. «Tagad man

ir brīnišķīga iespēja izdibināt vasarnīcas un tās saimnieces guļamistabas noslēpumus.»

Viņš strauji ierāva dūmu un spējā, skaļā solī sāka staigāt pa istabu. Bet patiesībā viņš mazliet baidījās: ej nu sazini, kādi uzpleči ir tam otram ...

Uz brīdi apstājies, viņš pašķīra durvju aizkarus. Zābaku vairs pie sliekšņa nebija. Vai tiešām tie viņam spokojušies? Varbūt kundze, kas neapšaubāmi bija pieredzējusi sieviete, tos nogādājusi tālāk prom no acīm. ..

— Ak kungs! — pēkšņi atskanēja izmisīgi apņēmīga balss. — Es vairs nevaru te izturēt. Es nākšu laukā ...

Balss atskanēja no guļamistabas tumsas, un praporščiks mirklī sastinga kā sālsstabs. Bet tad saņēmās, izstiepa roku, sataustīja slēdzi un iededza gaismu.

Viņš 1o paspēja izdarīt tieši īstajā brīdī, lai redzētu, ka no gultas apakšas, kas, starp citu, bija kārirgi nosegta ar baltu pārklāju, vienā apakšveļā izmeties, izlīda kāds vīrišķis, garš slīmests, tomēr samērā jauns, apmēram divdesmit gadu vecs zaļoksnis, kurš briesmīgi nobijās, ieraudzīdams, ka spuldze deg un uz sliekšņa stāv brašs oficieris.

Otra vīrieša gadi, apģērbs un poza deva praporščikarn Soro visas priekšrocības.

— Es nākšu laukā, — apakšveļā ģērbtais spītīgi atkārtoja.

lu

— Nezinu gan, — praporščiks mierīgi noteica, — vai tas ir atļauts. Acīm redzot, tas ir sods par jūsu grēkiem, un sodu nedrīkst mīkstināt ...

Bet jauneklis nelaimīgs un nokaunējies jau stiepa mugurā kroņa mundieri, ko viņš, kaudzē samestu, sagramstīja gultas kājgalī... Uzvilcis bikses, spriežot pēc turpmākās sarunas, viņš atkal sadūšojās.

— Jālaižas prom, pirms vecene vēl nav atgriezusies ...

— Jaunais cilvēk, — Soro stingri noteica, — ja jūs ar šiem vārdiem iedomājaties šīs mājas saimnieci un manu tanti, tad jūs vēl varēsiet pārliecināties, vai viņa ir vecene, kad jums nāksies atbildēt par saviem vārdiem ...

- Es vairs negribu redzēt šo kundzi! No viņas nekādi nevar tikt vaļā, un man jāpaspēj uz. vilcienu . . .

Kā jūs vispār nokļuvāt šeit?

— Viss sākās ar sarakstīšanos. Atbraucu satikt, es taču domāju, ka viņa ir jaunāka un pavisam citāda . ..

Tas praporščikam Soro bija tikpat kā belziens: tātad viņu un šo gandrīz vai nepilngadīgo knauķi piemeklējis viens liktenis! Un viņš, dzīves vētrās rūdīts vīrs, bija iekritis tajā pašā slazdā ... Praporščiks vēl spēja saglabāt mieru un pat otru pamācīt:

— Tātad jau grēkojāt sarakstoties. Un nu jūs redzējāt, ka pa pēdām seko pats grēks!

Jaunais zaldāts klusēdams uzmauca kājās tos pašus novalkātos, milzīgi lielos zābakus, kurus praporščiks jau bija apskatījis.

— Ir nu gan laivas! — Soro indīgi noteica.

— Praporščika kungs, ļaujiet man iet! — zaldāts pazemīgi lūdzās. — Man jātiek uz vilcienu ...

— Manis dēļ, ejiet, dēliņ! — praporščiks atļāva.

Zaldāts tūdaļ bija gatavs gājējs. Viņš žigli atdeva godu, paķēra šineli, pakampa gandrīz tukšo mugursomu padusē un izmetās pa durvīm, kā bēgdams no degošas mājas.

Praporščiks Soro rupji nolamājās, reizē ap sveikdams sevi ar gudrību, kas tik negaidīti bija viņu apskaidrojusi. Varbūt varētu spēli turpināt, tā teikt, izlūkošanu pirms kaujas.

Viņš steidzīgi izošņāja visus kaktus, atrada uz skapja aizmirstu atslēgu saišķi, daudz nedomādams, atvēra skapi un apstulba, pamanījis, ka tas ir pilns sainīšos sasietu un skaisti sakārtotu vēstuļu.

— Šeit taču ir vēstuļu muzejs! — praporščiks iesaucās.

Tad turpināja apskati. Skapī atradās arī rēķinu grāmata, liela kā bībele, un kancelejas darbinieka pieredzējušais skatiens tūdaļ noprata, kāds tajā saturs. Tas bija pilnīgs

pārskats par Katarinas Puhli kundzes saraksti un sakariem, kas ar to sākušies. Katram vēstuļu draugam bija atvēlēta atsevišķa lapas puse, un to bija veseli divi simti septiņi.

— Pasarg dievs! — Soro apjuka. — Gandrīz divas rotas ...

Tie visi bija karavīri, ierindnieki un apakšvirsnieki, starp tiem varbūt kādi pāris desmit virsnieku, un kroni uzlika kāds cienījams pulkvedis visā savā godībā. Katram bija savs nodalījums sīkākām ziņām, kas papildinātas un labotas tādā secībā, kādā pienākušas jaunākās izziņas: vecums un augums, matu un acu krāsa un citas pazīmes, dažiem klāt arī fotogrāfijas. Bija atsevišķas iedaļas par izcelsmi, amatu, ģimenes stāvokli un pat īpašumu. Šeit varēja noskaidrot izsūtīto un saņemto vēstuļu skaitu, attiecību pakāpenisko izvēršanos, satikšanos, to raksturu un tuvības pakāpi.

Sava lapas puse bija atvēlēta arī Veino Soro. Anketas ziņu trūka. Bija tikai viena piezīme «izziņās»: «Dēvē sevi par vecpuisi, acīm redzot, melo . ..» Soro ļoti brīnījās, ka arī viņš, slinkais rakstītājs, atsūtījis tādu kaudzi vēstuļu, sākot ar to auksto ziemas dienu, kad viņš saņēma jaunās Katarīnas saini nezināmajam karavīram ...

Droši vien kaut kur bija vieta arī jaunek-

iim, kurš nupat aizlavījās. Kāda cita draudzība beidzās tā: «Aizbēga neatvadījies...»

Likās, daudzas sarakstes jau no paša sākuma bijušas kūtras, līdz maz pamazām pārtrūkušas ...

Lai cik dziļi praporščiks Soro iegrima šajos pētījumos, zemapziņā viņš tomēr bija un palika tas pats brašais izlūks. Pēkšņi viņš saslēja ausis: uz grantētā ceļa nočirkstēja soļi... Tajā pašā brīdī milzīgā rēķinu grāmata tika iecelta skapī, skapis aizslēgts un atslēgu saišķis nolikts savā vietā.

Atvērās durvis, un uz sliekšņa nostājās lielā vēstuļniece — Katarinas kundze, veikli kā sīlis izlīzdama no spožā lietus mēteļa. Ciemiņš ar vienaldzīgu seju sēdēja atzveltnes krēslā, turēdams lūpās neaizdegtu cigareti.

— Tev taču nebija pārāk garlaicīgi, sirsniņ? Man gribot negribot vajadzēja pagaidīt. Līnija bija pārslogota ...

— Protams, man bija mazliet garlaicīgi. Bet es šo laiku pavadīju pārdomās par dzīvi! ...

Soro vēroja kundzi ar lielu interesi, kā jau vienmēr, ja par citu cilvēku uzzināts kas jauns, līdz šim slēpts. Soro jau pirmajā brīdi bija trāpīgi salīdzinājis šo sievieti ar zirnekli. Viņa taču bija īstais izlūks, vēstuļu tīkls izmests uz visām debess pusēm. Uzķērās zaldātiņš, praporščiks, pat pulkvedis spirinājās kā

kareivīgs ods... Ko viņa gribēja panākt? Varbūt vēlējās gūt arī ienākumus un laupījumu, ja palaimējās, ne velti bija paredzēta aile mantas stāvoklim. Tomēr vispirms viņa laikam bija cilvēks, kurā krājēja un vācēja dziņas izvērsušās pavisam neprātīgos apveidos. Viņa atver rēķinu grāmatu un priecājas par savām uzvarām, par savu lepno rotu, tāpat kā filatēlists gust gandarījumu, šķirstot mārku albumu.

— Jā, ja, ko domāt tev ir, — kundze čivināja, — ar pārdomām pilnas visas tavas vēstules.

Viņa iespurdza gar aizkariem guļamistabā. Varēja manīt, ka Katarina ir mazliet satraukta. Soro juta ļaunu prieku: nez kādu ģirni tu, mīļā kundzīt, nu taisīsi, pamanījusi, ka kaut kas tomēr ir atgadījies ...

Katarina Puhti kundze lieliski izlocījās.

Bet kur tad pazudis Everts? — viņa sauca no buduāra. — Vai tas nabaga zēns tik ļoti steidzās?

Katarina stāvēja durvis un draiskulīgi un priecīgi vērās praporščikā.

— Brīnums, kā jūs gan varējāt sarunāties! Nabaga Everts ir jaunkareivis, viņš tik ļoti baidījās no tevis — virsnieka, ka neparko negribēja līst ārā no pagultes .. . Vai tu viņu redzēji? Ko viņš teica? Everts ir mans jaunākais māsasdēls...

Soro vilka dūmu un apbrīnoja kundzes bezkaunību. Likās, šai brīnumainai būtnei šāds stāvoklis sagādā baudu. Varbūt viņa ļaunā priekā pagrūda apakšveļā izmetušos jaunekli zem gultas uz aukstas grīdas aiz tīras ziņkāres — kas notiks tālāk... Viens nu bija skaidrs: šī sieviete nevarēja būt jaunā Katarina, tā, kuru viņš meklēja. Šī rotas vai bataljona komandiere, kurai viņš bija tikai viens numurs no divi simti septiņiem un kura viņu bija pievilinājusi kā nakts tauriņu. Un biezās kolekcijas grāmatas lappuse ... Nebija vērts pat dusmoties. Lai nu šī zirnekļa madāma būtu kas būdama. Praporščikam Soro neatlika laika viņu pāraudzināt. Un nebija arī pamata bojāt attiecības, šķirties, visu izbeigt. Vajadzēja jautājumu atstāt atklātu. Soro princips bija tāds: jo cilvēkam vairāk paziņu un daždažādu attiecību, jo labāk. Pieredze rāda, ka tie savā reizē noder ...

Viņš paskaidroja, ka sākumā ļoti nobijies, izdzirdēdams blakus istabā aizdomīgas skaņas, jo zinājis, ka ir vienīgā dzīvā dvēsele visā mājā. Bet drīz vien saņēmies un nodomājis, ka spoki mūsdienu motorizētajā pasaulē ir payisam kusli darboņi. Tad no pagultes izlīdis Everts tāds kā nokaunējies, lūdzis pasveicināt tanti un pateikt, ka steidzoties uz vilcienu.

Katarinas kundze nemitīgi un nopietni vē-

roja runātāju, un Soro bija pārliecināts, ka viņa visu nojauš.

Tad praporščiks apņēmīgi piecēlās. Diemžēl drīz pienākšot ari viņa vilciens. Tātad jāiet...

Katarinas kundze bija pārsteigta.

— Nekādā gadījumā! Parunāsimies mazliet, iepazīsimies tuvāk. Vilciens nekur nepazudīs, tas iet katru dienu.

Bet praporščiks bija nelokāms. Esot pavisam maz laika. Viņš tomēr neparko nav gribējis braukt garām neapciemojis kundzi un neparādījies. Gan jau vēlāk pienākšot laiks, kad cilvēki nebūšot tik nevaļīgi. Tad varēšot turpināt visas pārtrauktās sarunas.

Bija vien jāatvadās. Abi saskatījās, mēģinot uzminēt, ko otrs domā.

Praporščiks Soro soļoja taisni pa grantēto taku, kurai gar malām priežu sarkanie stumbri locījās rudens vējā. Lietus lāses grabēdamas krita uz viņa pelēkā šineļa.

Un lielā Vēstuļu Katarina noskatījās viņam pakaļ tik ilgi, kamēr gājēja stāvs nozuda starp kokiem. Varbūt viņa neskaidri nojauta, ka tur aiziet viens no visinteresantākajiem vīriešiem viņas sarakstā.

Vilciens atkal traucās tālāk, šoreiz uz ziemeļiem, praporščiks Soro sēdēja uz mīksta sola, bet viņš bija kluss, sadrūmis un sarucis.

Jauno Katarīnu viņš nebija atradis, izlūkgājiens bija beidzies neveiksmīgi, un Soro saprata, ka zem kājām tam ir skumjais atkāpšanās cejs . . . Ari nauda iztērēta, un tā ir droša zīme, ka pienācis pats īstākais laiks atgriezties sen zināmajās ganībās . . .

Tomēr Soro nepiederēja pie tiem vīriešiem, kas ļauj sevi sagraut nieka bēdām. Arī ne pie tiem, kas uzskata, ka laimējuši tikai tādā gadījumā, ja ieguvuši naudu vai ko tamlīdzīgu. Pat šobrīd viņš bija pieredzējis daudz kā interesanta, saticis pavisam dīvainu grāmatvedi un kolekcionāri ...

Un nu viņam beidzot vajadzēja atgriezties klusā mežezera krastos, pazīstamajā un apnicīgajā vidē pie vecās Katarinas, jo Mājas Katarīna tomēr bija sieviete, kas pratīs priecāties kaut vai par nule piešūtajiem prapor-ščika uzplečiem. Būtu patīkami parādīt arī kaimiņiem, ka viņam paveicies. Šo notikumu katrs uztvers citādi. Dažs varbūt nokārs pat degunu ... Un atvasītes tipinās tētim pretī — arī tas būs gluži patīkams pārdzīvojums pēc tik ilgas prombūtnes. Vispār tīri jauki būtu pierādīt drūmajam ezeram, ka saimnieks vēl dzīvs, kaut arī laikmets tik vētrains un bango vienā bangošanā...

Tie, protams, būs īsi prieki, jo karš vēl nepavisam nav beidzies, bet, gluži otrādi, turpinās un taisa jaunus negaidītus pavērsienus,

notiek dzīves vietas maiņas, mainās Katarinas pielūdzēji un daži no tiem jau kuro reizi liek paaugstināti. Nav jāiedomājas, ka tu esi pirmais un pēdējais, kas paliek bešā...

Ar šīm domām Soro iesnaudās mīkstajā sēdekļa stūrī, apmierināts kā bērns.

Un tā pašieceltā praporščika paša spēkiem gūtie zābaki pirmo reizi sajuta meža ceļa grumbuļainās saknes un akmeņus, purva laipu slidenumu un paša purva sūceklīgo mīkstumu. Zābaki sajuta gan krasta akmeņus, gan laivas dibenu, bradāja un gludināja meža kakla māju satrunējušos grīdas dēļus.

Drīz vien tos atkal notīrīja un iezieda ar zābaku smēru, jo praporščika Soro atvaļinājums bija beidzies, un viņš devās atpakaļ uz fronti.

Praporščiks Soro bija vīrs ar samērā skaidru galvu, ja vien dzērumā nenonāca pie varenās atziņas, ka visā pasaulē un reizē an viņa dzīvē notiek milzīgas pārvērtības. Uz to fona viņa pacelšanās praporščika pakāpē šķita tik siks notikums, kam neviens pat nepievērstu uzmanību. Bez tam jau savā jaunībā, aiziedams dienestā, viņš bija dzirdējis, ka jebkuru agri vai vēlu paaugstinot, tā vismaz noticis iepriekšējā karā. Paaugstinājums toreiz bija prasījis daudz mazāku piepūli nekā šai ieilgušajā karadienesta periodā,

kamēr palaimējās izkalpoties līdz praporščika zvaigznītei. Cilvēks gluži vienkārši uzšuva sev lādas zīmotnes, kādas bija iepatikušās, un saskaņā ar šo tradīciju viņš bija oficiāli kļuvis par praporščiku.

Bet tajos brīžos, kad Soro nebija pacilātā garastāvokli un neredzēja, cik strauji pārveidojas pasaule, un nebēdāja par to, vai viņš paliks tikai par skatītāju, kas atgrūsts malā, kur nekad nekas nenotiek, — jā, tādos apskaidrības brīžos Soro atskārta, ka viņa praporščika pakāpei nav visai stingra pamata. Brīžiem viņam uznāca vēlēšanās noraut zvaigznītes un uzšūt tās pašas platās un drošās feldfēbeļa lentas. Tomēr šobrīd arī tas sagādāja zināmas grūtības. Pārāk daudzi bija redzējuši viņu kā praporščiku un apsveikuši sakarā ar paaugstinājumu. Nu arī sieva un dzimtais novads bija redzējuši, ka viņš ir uzdienējis līdz praporščika zvaigznītēm ... Atpakaļceļa vairs nebija. Tās dažas praporščika zīmotnes bija sīkums lielajā katlā, kurā pašlaik vārījās visas zemes un tautas.

Tomēr Soro nejutās pārāk drošs. Nemiers un satrauktās domas padarīja viņu par vēl lielāku stipro dzērienu cienītāju nekā jebkad agrāk.

Vieglā reibuli Soro pašsajūta bija lieliska. Oficiera pakāpe šķita kā likteņa lēmums, un katram pretimnākošam paziņam viņš skaid-

mja, kā Karhu Esko štābā esot viņam uzbļāvis: «Saki, ko tu, cilvēk, īsti iedomājies! Tev nav tiesību staigāt ar feldfēbeļa lentītēm!» Tad parakņājies par dokumentiem un parādījis ... Tādā brīdī Soro savās iedomās dzirdēja papīru čaboņu, redzēja savu vārdu mašīnrakstā un kapteiņa Karhu resno, spalvām apaugušo rādītāja pirkstu ...

Tā nu mazliet iesilušais praporščiks brauca uz savu apakšvienību, un viņa portfelī un lielajā mugursomā bija sakrauts tik daudz reibinošā šķidruma, ka pēc atgriešanās viņš varēja sarīkot mazus svētkus saviem priekšniekiem un jaunajiem biedriem — oficieriem. Viss izdevās godam. Neviens nelikās sevišķi izbrīnījies par pārvērtībām, kas skārušas feldfēbeli Soro. Visi uzņēma viņa paaugstināšanu praporščika pakāpē kā likumsakarīgu un neizbēgamu.

Svinības bija lieliskas, jaunie biedri varen draudzīgi un pacilāti. Soro mierīgi devās atpūsties un pats brīnījās vienīgi par to, ka tik ilgi bija samierinājies ar pazemojošo feldfēbeļa dzīvi...

Viņam kā oficierim, protams, neklājās vairs pildīt, feldfēbeļa pienākumus. Apakšvienībā bija brīva rezerves oficiera vieta, kura uzdevumi Soro laiku pa laikam bija uzticēti jau agrāk. Sī pieredze nu brīnišķīgi noderēja. Par feldfēbeli iecēla kādu jaunu seržantu.

Tūlīt pat izrādījās, ka Soro paaugstinājums aplaimo ar iespējām un izredzēm arī citus...

Gāja dienas, un Soro oficiera pakāpe dzina saknes aizvien dziļāk un drīz vien kļuva par parastu un ikdienišķu parādību. Viņš saņēma oficiera dienas naudu, bija izrakstīta arī jauna oficiera dienesta apliecība. Neradās nekādu sarežģījumu.

Turpinājās vienmuļais pozīciju karš, tuvojās ziema, reizēm iedārdējās lielgabali; pra-porščiks Soro sēdēja un šķirstīja papīrus. Viņš izjuta dīvainu nemieru un vēlēšanos darboties, tādēļ nespēja nodzīvot uz vietas un visu laiku izkārtoja sev braucienus un komandējumus.

Reiz ceļā pēc apakšvienības dienas naudas viņš aizdrāzās uz pilsētu, kārtīgi piesūcās, un tad tikai sākās dzīve. Viņš lepns sēdēja pie restorānu galdiem, pār krūtīm pārlieku gara lenta un citas zīmotnes. Dienas naudu Soro glabāja lauka somā un, maksājot rēķinus, bezrūpīgi plēsa vaļā naudas pakas bībeles biezumā. Soro jutās pacelts bezgalīgos augstumos, oficiera grāds šķita sīkums, par kura formālo pusi nevajadzēja uztraukties. Tieši otrādi, tādam vīram kā viņam jau sen pienācās būt vismaz pulkvedim, pat tādā gadījumā neviens nedrīkstētu ne iepīkstēties.

Praporščilcs beidzot sāka kustēties, viņš zināja, ka no ši brauciena ar veselu ādu neat-griezīsies, ja neaizrakstīs Mājas Katarīnai.

Iīir valdīja mežs un saimnieces gars, tāpēc viņai naudas bija diezgan ... Cits jautājums, protams, vai viņa būs ar mieru šo naudu likt lietā. Ja arī Kalarīnu beidzot piespiestu padoties, izceltos asi strīdi... Par laimi, karš vēl turpinājās, pavērdams ceļu lielām pārmaiņām.

Atgriežoties praporščikam bija neiedomājami slikts garastāvoklis, un viņš tūlīt sāka ecēties ar jauno feldfēbeli. Par brīnumu, feldfēbelis sadeva Soro pretim, kā pienākas. Skat, kādu ķēmu viņš bija uzstutējis uz kājām. Tas bieži vien piedzēries sēdēja pie feldfēbeļa galda, rokas un ģīmis nošmurgāti ar kopējamo papīru un tinti, uz galda vesels papīru kalns, bet pats lielās, ka milzum daudz strādājot ... Tas savā nekaunībā aizgāja pat tik tālu, ka solījās aizrakstīt uz tādu vietu, kur zinot, kādā kārtā Soro ticis paaugstināts par praporščiku.

Tā arī izdarīja. Viss nāca gaismā pēc dažām dienām, un praporščiku Soro izsauca uz. pārrunām pie priekšnieka. Priekšnieks, kalsens vecis, nikni rēca — kaut gan Soro esot plaši pazīstams vējagrābslis, viņš nespētu iedomāties, ka šis būšot tik traks, ka iecelšot sevi par praporščiku un mēnešiem ilgi staigāšot apkārt ar oficiera zvaigznītēm kā nevainīga avs. Tas esot kas nedzirdēts! Viņam

m

rokā bija papīrs, kas apliecināja, ka Veino Matiass Soro nekad nav licis paaugstināts par praporščiku.

Soro bija nokaunējies un sašļucis. Beidzot ir ķēris likteņa trieciens, ko viņš sirds dziļumos bija nojautis labi sen. Soro gan vēl murmināja, ka esot arī citi papīri, ko viņš redzējis pats savām acīm.

— Jūs nodos kara tiesai! — priekšnieks nodārdināja.

Pamazām tomēr noskaidrojās, ka tā bijusi tikai iebiedēšana. Notikušo gribēja, 1ā teikt, noklusēt. Soro vajadzēja tikai savilkt galus kopā apakšvienībā, atmaksāt algas starpību, ko viņš bija saņēmis kā praporščiks, un tad viņu pārvietošot uz cilu karaspēka daļu, kur agrākais feldfēbelis varēšot uzsākt jaunu dzīvi.

Viņš tika cauri ar tik niecīgu sodu. Līdzjūtība nogalināja taisnību.

— Gan jau jūs pats to saprotat, vecā lapsa, — teica priekšnieks, — ka tas netiek darīts jūsu labad, bet tāpēc, lai nevainīgiem nevajadzētu ciest jūsu muļķīgās iedomas dēļ.

Soro oficiera karjera bija beigusies. Pra-porščika zvaigznes vajadzēja noņemt no apkakles stūriem. Kāds stulbums gan bija apsēdis viņa prātu, kāds velns bija viņu dīdījis un padarījis tik dullu, ka viņš tās bija tur piešuvis ... Droši vien tā tam vajadzēja nolikt.

Tas bija viņa krusts, kam viņš nevarēja tikt ne apkārt, ne pāri...

Vairākas dienas Soro staigāja bez zīmotnēm. Viņš nikni blenza uz jauno feldfēbeli-seržantu. Tas kā iepriekš tupēja aiz galda ar kopējamo papīru un tintes zīmuli noķēpātu ģīmi, galds pilns papīru ... Šis stulbenis iedomājās, ka ir liels cīnītājs par taisnību ...

Tad beidzot pienāca Mājas Katarīnas naudas sūtījums un Soro atviegloti uzelpoja. Kaut arī skopa, Katarīna bija nopratusi, ka virs iekūlies nelaimē. Nu viņai atkal būs labu labais iegansts pārmetumiem. Bet karš, par laimi, vēl nebija beidzies... Ar oficiera zvaigznēm vai bez tām — tomēr labāk nekā mājās...

Nu Soro varēja atmaksāt iztrūkumu un nodot posteni kopā ar pasi nākamajam dienesta biedram. Pēc tam viņš saņēma dokumentus, atvadījās no rotas un devās ceļā uz nākamo karaspēka daļu, kas atradās pavisam citā pusē, citā frontes iecirknī.

Sadudzis, vientuļš un kluss viņš tupēja kravas kastes aukstās būdas kaktā. Autokolonna veda atvaļinātos karavīrus. Viens viņa dzīves posms nu nostaigāts, otrs vēl nebija sācies. Viņa apkakles atlokus rotāja mūžīgās feldfēbeļa lentītes. Bet karš turpinājās, pasaule mainīja savu seju... Šī spēlīte vēl nebija izspēlēta. Pagaidām tu vari laimīgi

33

3 — Pent! Ilānpe

turēties savā feldfēbeļa pakāpē kā kaķis! uz četrām ķepām ...

Pieturā, dzerot kafijas surogātu, viņš pama-J nlja kādu paziņu. Leitnants, kura brūno seju! bija apstrādājis vējš un saule, vispirms ilgiļ viņu vēroja. Beidzot atskanēja priecīgs lāsts:! — Jupis parāvis, tas taču ir Soro!

Tad ari feldfēbelis pazina runātāju. Tas! bija Jopers, viens no viņa pirmajiem jaunkareivjiem tajā laikā, kad instruktors Soro dresēja jauniesauktos. Trīs mēnešus «celties» un «gulties», pēc tam puisis bija pazudis un aizsūtīts uz karaskolu. Nu viņš atkal stāvēja šeit. Šis pēc skata mazliet nevīžīgais frontes leitnants tomēr vēl pazina Soro, toreizējo seržantu. Soro jutās gandarīts — tātad viņš tomēr ir virs, ko atceras...

— Savā laikā visas tās muļķības es neņēmu pārāk nopietni, — teica Jopers. — Dienests armijā likās kā daļa no pasaules balagāna. Bet tagad redzu, ka prāta vīriem bijusi taisnība, — nu tā ir vienīgā drošā vieta ... Un tu vēl joprojām esi feldfēbelis, kaut arī norāvis savā amatā daudz ilgāk nekā mēs, tā saucamie oficieri. Jau tajā laikā, kad mēs to uzņēmām par joku ... Atvaļinājumā, vai?

— Nē. — Soro tikai mazliet pavirzījās nostāk.

— Bet tu izskaties tik smalks, it kā gatavotos piedalīties uzvaras parādē! Tādiem kā

mēs pat zābaki galīgi izjukuši. Klausies, apmainīsimies ar zābakiem! Būtu tik patīkami iloties pirmajā atvaļinājumā, kad pirksti neļimi ārā pa caurumu ...

— Ja tu man iedosi sauju cigarešu un savas sarkanās uzšuves... — Soro pajokoja.

Viņi apmainīja zābakus. Soro itin labi zināja, ka viņa mugursomā ir otri tikpat labi zābaki un bez tam jebkuru brīdi varēja saņemt jaunus. Viņš ar to pat palielījās.

Velkot nost zābakus, Soro atcerējās, ka pirmo reizi bija tos uzvilcis tieši tajā vakarā, kad viņam iešāvās prātā ideja kļūt par pra-porščiku. Varbūt šie zābaki bija vainīgi pie Pi, ka radās šī ideja, no kuras viņam netika nekāda labuma ... Zābaki bija pavisam jauni, kā uzlieti uz drauga kājām, un stulmu āda pie potītēm bija glīti sakrokojusies, zābaku melnais spīdums kara laika tumšajās ielās noslēpumaini vizēja.

Viņš ar dusmām novilka zābakus un klusībā nodomāja: nekad nevar zināt, kur mirusi ada var novest dzīvu cilvēku ...

Un tā feldfēbelis šķīrās no zābakiem, tos uzvilka kājās cits, un šis cits bija leitnants Jopers, kurš devās atvaļinājumā.

Viņš kļuva par zābaku pāra otro īpašnieku.

Jopers bija agri mirušā lietveža vienīgais dēls. Viņam bija pavisam trīs māsas, divas

jau precējušās un dzīvoja katra savā pusē trešo tagadējais laiks, kas necieta bezdarb niekus, bija piespiedis strādāt kantorī. Ģirņe nei naudas netrūka. Heiki Jopers ar raāclša nos nepavisam nesteidzās. Viņš iestāja augstskolā, pa starpām nodienēja obligāto! gadus armijā, pēc tam mēģināja pastudēt gai vienu, gan otru priekšmetu. Gadījās arī vai rākas aizraušanās, tomēr lielākā no tām un sirdij vistuvākā bija tūrisms un sports. Joperi bija labs skrējējs un ar teicamiem rezultātiem reizēm piedalījās arī sacīkstēs. Viņarr patika traukties ar motociklu pa lielceļiem bija šo to ari piedzīvojis. Vēlāk, kļuvis ve^ cāks, strādāja par vienkāršu tautskolotāju Skolmeistara amats Joperam gan nelikās se višķi vilinošs, bet tuvojās jau ceturtais gadi desmits, un viņš bija nodomājis tomēr kau ko darīt, bez tam skolotāja profesija biji viegli apgūstama. Šī izvēle bija gandrīz va nejauša, taču savā ziņā atbilstoša viņa ideā liem. Jopers tika ārā no pilsētas, ko viņš ne cieta, projām uz laukiem. Jopers nesaprata kāpēc vispār rodas pilsētas un kā cilvēki va dzīvot vienā mudžeklī.

Jau tajā laikā, kad negaisa mākoņi sāka vē tikai blīvēties, kad avīzes atklāti rakstīja pa neizbēgamo karu, Heiki Jopers kā pravieti sludināja: nākamajā karā gaisa flote būšot t pātaga, kas izgaiņāšot cilvēkus uz malu mc

him un atgriezīšot tos dabas klēpi... Tautskolas skolotājiem bija ideāli garš vasaras atvaļinājums, tieši kā radīts viņa aizrautībai ar sporta nodarbībām un motorizēta čigāna dzīvei. Bez tam, pēc viņa domām, bija patīkamāk raudzīlies bērnu nekā pieaugušo sejās, kurās bieži vien varēja skaidri saskatīt, ko dzīve izdarījusi ar cilvēkiem ...

Joperu vilināja arī doma par Lielsomiju. Viņš bija pārliecināts, ka somi ir izraudzīta tauta, kas izturēs, kļūs aizvien varenāka un nodibinās stipru lielvalsti. Kara priekšvakarā viņš, sparīgi vicinādams kapli, piedalījās Ka-rēlijas nocietināšanas darbos. No ziemas kara laimīgā kārtā izspruka sveiks un vesels, taču pārlieku nikns uz vispasaules kapitālistiem, kas viņa mazo dzimteni šķita izmantojam par izmēģinājumu poligonu, lai redzētu, cik stipri zobi ir tam austrumu nezvēram, kā tas kož un vai iedveš bailes ...

Nākotnes izredzes šķita skumīgas. Bet domās tās drīz vien kļuva gaišas kā rītausma. Līdz šim klusējusī Vācija pagriezās ar seju pret austrumiem. Tās neatvairāmie tanki devās uzbrukumā. Somija nu atkal varēja atgūt savu teritoriju, pat sen zaudētos nacionālos apgabalus. Bija pienācis Lielsomijas dzimšanas bridis...

Heiki Joperam baigā kara vasara, ko viņš pavadīja tālos silos, sagādāja prieku. Uzbru-

kūmi, nāve, sakropļošana. Nebeidzama soļošana, bezgala smagi nesamie, dienas un naktis bez ēšanas un bez miega, netīrība, utis. Bet reizē ari uzvaras un virzīšanās tālāk. Viss jaunais pasaulē dzimst ar sāpēm un upuriem ...

Izrādījās, ka Heiki Jopers ir bezbailīgs karavīrs. Viņš bija saņēmis jau pāris apbalvojumu un katru dienu varēja tikt paaugstināts par kapteini. Tikai tagad, uz paša ziemas sliekšņa, viņu pirmo reizi palaida atvaļinājumā. Pirms tam Jopers nedēļām ilgi bija gulējis dubļainos ierakumos visu laiku vienā un tajā pašā vietā, proti, pozīcijās. Viņu gandrīz jau sāka nomākt kara ikdiena, un tādēļ garastāvoklis kļuva mazliet sliktāks. Austrumu nezvēru nepaguva sakaut, līdz siena laikam, kā zemnieki bija cerējuši, pat ne līdz vasaras beigām. Vilku nav tik viegli pieveikt... Stāsti par zibenskaru bija pārāk uzkurinājuši cilvēku iztēli. Taču tie bija citi, kas piekusa, ne jau somi, nevis somu tauta, kura nekad nav pagurusi... Klusībā leitnants Jopers bija nācis pie slēdziena, ka šis karš pārāk ieilgst.

Nu jau vairāk nekā divus gadus viņš valkāja mundieri, jo bija palicis virsdienestā arī pamiera laikā, un dievs vien zina cik ilgi to vēl vajadzēs valkāt. Varbūt tas kļūs par viņa vienīgo apģērbu? Iespējams, ka tā arī būtu vislabāk,.. Likās, it kā feldfēbeļa Soro

domas būtu pārcēlušās pie Jopera reizē ar zābakiem, kas bija ērti izstiepti zem pretējā sola, kamēr vilciens rībēdams joņoja uz dienvidiem. Pirmo reizi viņš pieķēra sevi pie domām, cik neiespējami un muļķīgi būtu atgriezties skolotāja darbā. Pavisam viegli pārslīdēja pār lūpām ierastais lāsts — velns viņu parāvis, ja viņam tagad tiešām vajadzētu skolēniem kaut ko jautāt par Izraēlas bērniem,' Vīborgas sprādzienu vai kaķu zobu uzbūvi. Katrā ziņā pašam būtu jātic un jāpiespiež arī citus ticēt, ka divreiz divi ir četri — vēl joprojām, tāpat kā senāk ...

Par laimi, atgriešanās iespējas pēc visa pieredzētā šķita arvien nereālākas. Lai kā vēlētos, viņš vairs nevarēja atgriezties savās mājās pilsētā pie jūras, vecajā, pazīstamajā namā, kuru māte bija nopirkusi pēc tam kad nomira tēvs un vajadzēja domāt par bērnu skološanu. Šī māja bija sabombardēta jau pirmajās kara dienās, izdegusi un sagruvusi. Jopers ar vieglu ironiju atcerējās, kā viņš kādreiz bija pareģojis par dievišķīgo pātagu, kas cilvēkus no akmens tuksnešiem aizdzīs uz zaļajām ganībām ... Un nu viņa māte bija aizbaidīta uz laukiem zem klajām debesīm. Senāk viņa laukus necieta ne acu galā. Bija skumji domāt par māti, kas palikusi bez vecajām mājām un daudzām mijām lietām, ko bija iznīcinājis karš. Leitnantam likās, ka

viņa jaunība bija beigusies tieši tad, kad nodega šis nams, vienīgais, ko viņš uzskatīja par savām īstajām mājām, toreiz šķita, ka nekad vairs nebūs pavasaru. Viņa zēna gadu pavasaru, kad bumba ripoja pa jauki atzēlušu laukumu... Tomēr šī māja atradās pilsētā, kuru viņš necieta tāpēc, ka mīlēja lietus čaboņu uz telts jumta, īstu ugunskuru un trakos skrējienus ar motociklu pa bezgalīgajiem lielceļiem ...

Kad Jopers izkāpa no vilciena un devās uzzināt, kā tikt tālāk, viņš ieraudzīja uz vagona pakāpiena kādreizējo ceļa biedru — balamu-tīgo leitnantu, kurš nekad nemēdza skopoties ar padomiem: — Paklausies — tu noteikti apskati lielās mūra kūtis un izpēti, vai tādas kūts apkārtnē nedzīvo kāds meitietis, karavīra atraitne vai cita karstasinīga sieviete ... Jo sviests mūsu laikos ir zelta cenā, tu aizliec aiz auss pieredzējušā finansista vārdus! Tēvzemes mīlestība ir raksturīga tikai tādam cilvēkam, kam cibiņa pilna ar sviestu ...

Jopers nezin kādēļ šoreiz ieklausījās, kaut gan parasti garas runas mēdza laist gar ausīm tāpat kā lietus graboņu. «īsta frontinieka domas,» viņš klusībā nolēma. «Jo mūsu domas parasti klīst ap maizi, ap maizi un pavalgu. Nebūtu jau slikti, ja atrastos kāda, kas kaut ko uzziestu uz kroņa maizes.»

«Pašlaik sviestā ir vairāk filozofijas, nekā

mūsdienās vajadzīgs!» Viņš vēl dzirdēja ba-lamutīgā leitnanta balsi no aizejošā vilciena.

Savu māti leitnants Jopers atrada lielās lauku mājās, kas piederēja viņas attāliem radagabaliem vai, pareizāk, mirušā vīra, tātad arī dēla radiniekiem.

— Jā, Jopera dzīvo šeit, — stāvēdama uz lieveņa, teica jauna meiča. — Jūs, acīm redzot, esat Heiki Jopers? Mēs esam radi, kaut arī diezgan attāli...

Viņa bija blonda un daiļa, prata smaidīt un smieties. Viņa bija saimniekmeita un saucās Hanna.

— Nāciet taču iekšā!

Leitnants Jopers pēkšņi juta, cik viņš ir noskrandis un netīrs. Nedēļām ilgi neradās iespēja aiziet uz pirti un apmainīt veļu. Atvaļinājums iegadījās mazliet negaidīti. Miesa kņudēja ...

— Nezinu, — viņš teica, •— vai tas būtu pareizi. Es varu ienest kukaiņus ... Tiem, velniem, — atvainojiet — vispirms vajadzētu uzdot kārtīgu garu ...

— Tas ir izdarāms. Pirts kuras un tūlīt būs gatava. Mēs te pašlaik kuļam labību, un ļaudis grib katru vakaru noskalot putekļus ...

Tātad tā bija cita dūkšana, ko leitnanta auss zemapziņā bija uztvērusi par lidmašīnu pretīgo rūkoņu. Rudenīgo apkaimi pieskan-dēja kuļmašīnas smagā, skumjā dziesma.

— Nāciet vien iekšā! — meitene teica. — Jūsu kukaiņi taču nebūs tik nekaunīgi, ka tūlīt sāks tekalēt apkārt...

Tad leitnants ieraudzīja savu māti, kas likās esam pie labas veselības un tīri mundra, bet kļuvusi manāmi vecāka. Tomēr, nevērojot viņas runīgumu, radās iespaids, ka viņa te dzīvo klusi kā svešiniece un nav pielāgojusies apkārtnei. Dēls nojauta, kā viņa ilgojas pēc pilsētas trokšņa, lielās mājas un draugiem, ūdensvada un tualetes, atzveltnes krēsla un spožās gaismas. Kaut arī šeit dega elektriskās spuldzes, tās šķita vārgas un tumšas. Tomēr Jopera kundzei nevajadzēja pieciest petrolejas lampu vai galīgu tumsu.

— Kā tu šeit īsti pavadi savas dienas, māt?

— Nekā sevišķa! Vasarā rakņājos pa dārzu un nu mazliet noņemos ar rokdarbiem ...

Leitnantam Joperam radās iespaids, ka māte nav atradusi sev īsto nodarbošanos. Lauku dzīve viņai kļuvusi sveša un neierasta. Bez tam viņa taču dzīvoja šeit pilnīgi viena... Māte šķita tipisks kara laika bēglis, kādu pasaulē pašlaik bija daudz. Arī viņai bija jācieš tēvzemes labā. Jeb varbūt cilvēks tīšām meklē kaut ko, kas greznotu viņa ciešanas, lai tās atvieglotu.

— Bet kāpēc tu nebrauc pie Hertas vai Helēnas? Domāju, pie meitām tev būtu patīka-

māk, bez tam viņas dzīvo pilsētā. Tev taču nekad nav paticis laukos ...

—• Tik stulba jau neesmu, — teica Jopera kundze, — ka nezinātu, vai maize aug kokā vai zemē. Pilsētas bombardē, es to nevaru paciest. Tas bija briesmīgi! Saki — vai tur karā ir tā visu laiku?

— Nebūt ne! Visādi var gadīties. Reizēm pie nometnes ugunskura pavisam jautri... Un Somijas pilsētas šā kara laikā nav bombardētas vairāk kā to pašu vienu vienīgu reizi. Un vairs arī nebombardēs. Krieviem pašlaik ij cita darba diezgan. Māsu vēstulēs esmu lasījis. Viņas jūtas drusku aizvainotas, kādē) tu vispirms nemeklēji pajumti pie viņām ...

■— Nūja, taisnību sakot, es nespētu Helēnu diez cik ilgi izturēt un Hertas vīru vēl mazāk.

— Jauki! — leitnants iesmējās. — Tādu valodu es saprotu .. .

— Tā nu tas ir, esam tik vienprātīga ģimene! Bet vienmēr atrodas tuvinieki, ko labprāt negribētos redzēt...

— Kā tu satiec ar šīs mājas ļaudīm?

— Labi. Tie taču man ir sveši. Viņi var būt kādi būdami, un man nenāk ne prātā kādu pāraudzināt... Tā ir galvenā nelaime ar tuviniekiem — katram gribas būt mazam pasaules lāpītājam... Šejienieši ir jauki cilvēki. Liekas, viņi pat mazliet priecājas, ka pilsētniekiem karā bijis grūti un ir grūti ari vēl tagad. Skatlogi tukši, bet ar mūziku jau vēderu nevar piepildīt. Ēdot uz kartītēm iz-snieglo uzturu, pilsētnieki atceras laukus un lauciniekus, par kuriem paši senāk zobojās.

— Jā, vismaz sāk gudrot, pie kā varētu dabūt kādu kumosu ...

— Zeme velk pie sevis, — Jopera kundze nopūtās, — mūs, tik joti pagrimušos pilsētniekus ... Kā tas viss gan beigsies?

— Protams, labi! Tikai mazliet pacietības ...

— Tās cilvēkiem ir ļoti daudz!

Vecās kundzes seju pēkšņi izdaiļoja acumirklīgs noslēpumains smaids.

Tad leitnantu aicināja uz pirti. Saimes ļaudis bija tam pagādājuši visus nepieciešamos apģērba gabalus, jo pats bija no pasaulīgām mantām ticis tik brīvs, ka, ziemas laikā uzkāpjot kokā, paliktu vienīgi pēdas sniegā. To viņš pastāstīja blondajai radiniecei* atkārtodams ziņneša vārdus. Pamiera laikā viņš apģērbu un pārējās mantas bija aizsūtījis mātei, un tur tie bija pārvērtušies par putekļiem un pelniem.

Pirts bija laba, viņš izsviedrējās pamatīgi. Pasakainā dūmu smarža un neiedomājami biezie kvēpi uz sienām, pēc leitnanta Jopera domām, bija kaut kas brīnišķīgs. Pēc pirts visi sēdās pie vakariņu galda, un gardais,

svaigais sviests un paniņas, viņaprāt, ari bija kaut kas brīnišķīgs. Tad pirts un ēdiena nogurdināto karotāju gaidīja gulta, īsta, mīksta gulta ar tīriem palagiem, kurus ieraugot viņš gandrīz vai apjuka. Pārāk ilgi leitnants bija gulējis neizģērbies uz kailas zemes vai salmu | kaudzēs.

Leitnantu Joperu drīz vien sagūstīja labs, ciešs miegs.

Pāris dienu Jopers jutās tāds kā pazemots, kaut gan viņš pats pirmais sāka zoboties un centās justies ērti neērtajā civilapģērbā. Viņš izskatījās pēc putnu biedēkļa. Uzvalks pārlieku mazs, to bija iedevis pats saimnieks — sīks, kalsens, priecīgs vecītis. Saimnieks smējās, ka viņa uzvalks nu palīdzot atbrīvot Ka-rēliju.

Leitnants klaiņoja apkārt, aizgāja uz kulšanas vietu, mēģināja pat mazliet strādāt, tomēr drīz vien nogura. Tad pasauca suni, paņēma bisi un devās uz mežu. Rudenīgā meža mūžīgā šalkoņa nomierināja. Uzmācās šaubas, vai pašreizējais karš vispār ir tik nepieciešams ... Mežs šalks savu mūžīgo šalkšanu arī pēc kara tāpat kā senāk ... Bet mežs šalca arī tur tālumā, taču nenomierināja, drīzāk gan uzbudināja, traucēja klausīties un daudz ko noslēpa izlūka acīm. Tur solis bija jāsper

uzmanīgi un pirksts vienmēr jātur uz šautenes sprūda. Kaut kur šalc arī tādi meži...

Viņš nošāva pāris zaķu un atgriezās mājup ar mierīgu sirdi, skumīgi nodomādams, kāpēc gan cilvēkam tik ļoti patīk nogalināt...

Vakarā Jopers uzkavējās saimes istabā, kas bija tik liela, ka viņš jutās kā baznīcā, visapkārt sēdēja cilvēki, klausīdamies frontes nostāstos. Brīžiem apklustot, leitnants pats brīnījās, ka viņš kļuvis par tādu stāstītāju. Pa kuru laiku viņš bija tā pārvērties? Karā? Mierīgākos brīžos tā bija parasta aina, ka viņš sēž un stāsta atmiņas, apkārt barā puiši. Dažs viltīgāks lapsa kūmiņš vēl iejautājās, vai leitnants atceras to un to ... Un, kaut arī stāstītājs zināja, ka viņam glaimo un pielabinās, tomēr arī šāda uzmanība sasildīja sirdi...

Pa tām starpām leitnanta formas tērps, ko viņš sākumā bija turējis karstos garaiņos, bija iztīrīts, izmazgāts, salāpīts un izgludināts. Leitnants Jopers bija ļoti apmierināts, ka varēja to atkal uzģērbt. Arī no feldfēbeļa Soro iegūtie zābaki lepni spīdēja, viņa nevīžīgās gaitas iešvīkotās skrambas klāja svaiga smēra kārta. Tikai tagad lielajā saimes istabā viņš pa īstam varēja sākt par visu stāstīt un visu atcerēties. Leitnants apzinājās, ka šaurajos svārkos ar īsajām piedurknēm viņš izskatījās

pēc budēļa. Tādu vīrieti neviens neņem nopietni ...

Diezgan daudz laika leitnants pavadīja arī savas blondās radinieces sabiedrībā, kaut gan tā nemitīgi skraidīja pa namu. Visur kaut kas bija piekopjams. Kopš mātes nāves — viņa esot nomirusi pamiera laikā — saimnieces pienākumus vajadzējis uzņemties meitenei. Viņa bija beigusi vienīgi mājturības skolu un kaut kādus kursus, bet likās jauks cilvēks, kas nekad ne par ko nesūdzas. Viņa izturējās ļoti dabiski, un leitnantam Joperam meitene iepatikās.

Lāgiem Jopers manīja, kā mātes kundze viņus paslepus novēro, savu nepatiku slēpdama aiz mierīga un vēsa smaida. Viņa, no smalkas kārtas cēlusies sieviete, protams, labprāt nevēlējās redzēt savu dēlu kopā ar šo vienkāršo Hannu Sakeusu. Tomēr Jopera kundze bija prātīga sieviete, viņa saprata, ka galu galā nav nekas nopietns. Tā bija tikai priekšspēle, šiem laikiem raksturīga sagadīšanās. Leitnants atgriezīsies karā, saimniekmeita paliks pie savām govīm, un ar to viss beigsies ... Tiesa gan, viņa jau nu ilgāku laiku bija vīlusies savās cerībās un vienmēr jutās mazliet dīvaini, ka dzīve šajā kara periodā, spriežot pēc viņas izteicieniem, pamazām slīd uz vienkāršo ļaužu pusi. Un valdība mūsu dienās centās tieši to panākt, tika cildināti melnā

darba strādnieki, runāja un rakstīja par viņu izcilo nozīmi sabiedrībā. Var jau būt, ka tas viss arī bija taisnība, taču katram cilvēkam ir jāzina savs stāvoklis ...

Leitnanta Jopera atvaļinājuma dienas, kuru nebija pārāk daudz, sāka nemanāmi raukties. Vienu dienu viņš rezervēja, lai atpakaļceļā apciemotu savu māsu Hertu, kuru leitnants ļoti cienīja, jo māsa bija jauks sievišķis un nekad nesūrojās: «Kas gan notiks ar pasauli un cilvēkiem .. .» Kas gan lai ar viņiem notiktu: zemeslode griežas, dzīvie dzīvo, bet mirušie atpūšas kapos ...

Pašu pēdējo dienu šajā novadā negaidīti agri uzsniga pirmais sniegs, vakarā debesis noskaidrojās, atspīdēja mēness un iemirdzējās zvaigznes. Zemes jaunā, baltā un mīkstā sniega sega mirguļoja, un ilkss zvārguļu jaukās skaņas dziļi iespiedās aizbraucēja leitnanta atmiņā. Zirgs jau stāvēja pie palieveņa. Bija pienācis laiks atvadīties.

— Laimīgu ceļu! — Hannas balss iešķindē-jās kā zvārgulītis vēsajā vakarā, un spožās zvaigžņotās acis noraudzījās uz aizbraucēju, it kā ko jautādamas vai par kaut ko brīnīdamās.

— Laimīgu ceļu!

Tā bija mātes skaļā balss. Viņas acis no raudāšanas bija kļuvušas nespodras. Dēls aiz-

iet karā, un nekad nevar zināt, vai šīs ardievas nav pēdējās.

— Laimīgu ceļu! — teica arī saimnieks, pats Sakeuss. Viņa acis līdzjūtīgi noraudzījās uz aizbraucēju. Tik daudziem jauniem puišiem ir jāaiziet veļu valstībā, bet vecie dzīvo savu dzīvi tālāk...

— Laimīgu ceļu! Atgriezieties sveiks un vesels!

No lieveņa puses skanēja vecas un jaunas balsis. Tad gādīgas rokas ievīstīja leitnantu kažokādās. Zirgu palaida riksī, zvārguļi šķindēja, baltais sniegs mirguļoja, un pie melnajām debesīm spīdēja zvaigznes.

Arī māju un būdiņu logos, kam viņš traucās garām, mirdzēja ugunis. Leitnantam Jo-peram tāda vienmēr likās visskaistākā dzimtās zemes ainava: rudens vakarā mirdzošas ugunis pirtiņu logos.

Vīrs, kurš tagad valkāja aizmugurē dienējošā feldfēbeļa Soro zābakus, salīdzinājumā ar šo pašiecelto praporščiku bija īsts karavīrs, kurš pieredzējis īstu karu. Viņš drīz vien jau staigāja pa ierakumu un klausījās sava drauga kapteiņa stāstā. Kapteinis komandēja bataljonu un pašlaik mazdrusciņ apskauda leitnantu, kurš nupat kā atgriezies no Somijas, bija redzējis dzīvi un sieviešu kājas,

sēdējis krogā, klausījies muziķu, ļaužu čalās un ieelpojis ruma smaržu...

Abi atspiedās pret tranšejas malu. — Te nu mēs kvernam, — teica kapteinis. — Es gan visā savā mūžā neizpratīšu kara mākslā slēpto gudrību. Sākumā, piemēram, šis paugurs man likās nezin kāda brīnišķīga vieta, kas mums par katru cenu jāieņem, un tā mēs to atņēmām krieviem četras reizes pēc kārtas, un tikpat reižu viņi to atguva atpakaļ. Tad mēs vairs netikām šim pauguram ne tuvumā, kaut gan trim lāgiem mēģinājām to ieņemt. Krievu ierindnieki pretojās, un no mums parasto ceļu aizgāja daudz labu un sliktu cilvēku. Nu mēs jau vairākas nedēļas iztiekam bez šā paugura, un man radās šaubas, vai mums tas vispār ir vajadzīgs, kaut ari tika sacelts milzīgs tracis ...

— Ak, tad tāds pašlaik ir jūsu karš! Liekas, būs jāmēģina tikt projām. Baidos, ka šeit neizturēšu...

— Nekā jautra jau nu nav. Sī mīņāšanās uz vietas skaidri pierāda, ka mums vairs nav spēka. Bez tam man ir apnicis uzbrukuma karš. Manā vecumā ir patīkamāk gulēt nekā skriet. Kaut tikai mēs atkal neievērotu to nieka pauguru ...

— Līdz uzkalnam mums tomēr jātiek, — noteica leitnants Jopers.

— Ko lai saku, pienākas tevi apsveikt. Tev ir izredzes tikt par izlūku dziļā aizmugurē.

Zviuks! 2viuks! Nosvilpās dzeļoši kā pātagas cirtieni, un leitnants strauji pietupēs.

— Tev ir civilista audzināšana! — kapteinis noteica. — Te nedrīkst pieļaut neuzmanību, kaut arī viss šķiet mierīgi. Krievu ierindnieks ir puisis ar stingru roku. Redzi, arī tagad tu sašūpojies starp dzīvību un nāvi...

Viņi atgriezās bunkurā un sāka zvanīt pa telefonu. Un sagadījās, ka leitnantu Joperu norīkoja uz citu sektoru, kur bija labāki apstākļi.

Slēpotāji izlūki bija apmetušies ciematā šaipus frontes līnijas īstā baļķu ēkā. Te bija arī gultas, divstāvu koka lāviņas, uz tām uzklāta pat gultas veļa un segas. Šeit viņi atpūtās un no šejienes pār patumšo pagalmu ar slēpēm, sniegam čirkstot, devās ceļā. Uz šejieni tie parasti atgriezās atpūsties. Dažkārt viens otrs arī neatgriezās ...

Un notika tā, ka leitnants Jopers pasvieda zābakus zem kojas un sāka valkāt jaunus apavus. Filca slēpju zābakus. Nu vecie zābaki vairs nevarēja piedalīties ne izlūkbraucienos, ne kara dēkās. Tie aizmirsti gulēja kaktā, un uz ādas sakrājās bieza, pelēka putekļu kārta.

Varbūt zābaki caur porām gluži kā ar acīm vēroja saimnieka dzīvi mājās.

No izlūkbraucieniem leitnants parasti atgriezās piekusis un nerunīgs. Kad bija paēdis, nomazgājies pirti un izgulējies, viņš tomēr piecēlās, pašķirstīja avīzes, atvēra vēstules. Reiz pienāca lepna paka no Sakeusu Hannas. Tad leitnantam bija sevišķi pacilāts garastāvoklis. Kur pašlaik varētu būt balamutīgais ceļabiedrs? Nu viņš redzētu vīru, kam cibiņa ir pilna ar sviestu ... Leitnants iegāja kopējā telpā, kur pulcējās karavīri, un sāka stāstīt un atcerēties ...

Tādi brīži piešķīra viņa dzīvei sevišķu jēgu. Vīri Joperu cienīja. Viņš bija oficieris, no kura tūlīt varēja saprast, ka tur nāk kungs, bet kurš tomēr bija tāds pats kā viņi...

Leitnants, protams, dzīvoja savā istabā vai, pareizāk sakot, triju oficieru bunkurā, tā reizē bija arī vienības komandiera istaba. Ļoti reti viņi bija mājās visi trīs vienā laikā, tomēr, ja tur bija tikai divi, varēja dzirdēt trokšņainas sarunas, dziesmas, jokus, ar kuriem karavīrs izrāda savu labo garastāvokli un reizē aizpilda tukšumu. Brīžiem iestājās klusums, jo tika lasītas vai rakstītas vēstules. Kādreiz puiši stundām ilgi nopietni sēdēja pie šaha galdiņa. Bet tad pakampa kārtis un sāka pliukšķināt un visādi blēņoties.

Dienās, kad vajadzēja nogaidīt un atpūsties, leitnants Jopers regulāri vingroja.

— Ķermeņa lokanība izlūkam nozīmē to

pašu, ko trenēta roka, kas paglābj no varoņa nāves, — viņš pamācīja citus.

Pāris reižu Jopers izņēma zābakus no kojas apakšas un apāva. Tādos gadījumos viņš pastaigājās, satikās ar draugiem vai pļāpāja ar lotām^1. Pēc tam viņš sadrūmis aizsvieda zābakus atpakaļ putekļos un tumsā.

Ziema gāja uz beigām, tuvojās pavasaris, un tad iegadījās, ka leitnants Jopers un vēl daži puiši neatgriezās no izlūkgājiena. Izlūk-vienība bija nokļuvusi ienaidnieka uguns joslā, tos vajāja, un tie saskaņā ar instrukciju sadalījās divās grupās. No leitnanta Jo-pera grupas nepārnāca neviens. Acīm redzot, dzīvs nebija palicis arī ziņnesis. Drīz vien putenis noslēpa visas pēdas.

Pēc šī izlūkgājiena leitnantam Joperam piešķirtu otrreizēju atvaļinājumu. Nu viņa istabā un visā namā valdīja neparasts klusums. Ap šo laiku mēdza sapulcēties klausītāji. Kam lai tagad jautā, vai leitnants atceras to un to? Žēl, ka viņš vairs nevarēja sēdēt pie dzelzs krāsniņas un atcerēties savu pēdējo izlūkgājienu.

Viņa zābaki gulēja zem kojas un pamazām pārklājās ar vēl biezāku un pelēkāku putekļu kārtu.

Pienāca jaukais marta mēnesis, un daba iezvīļojās Somijai raksturīgajās krāsās: debesu zilumā un kupenu baltumā.

Vienā tādā dienā leitnanta Jopera vārds tika oficiāli ierakstīts bez vēsts pazudušo sarakstā. Tad vadību uzņēmās apakšvienības rezerves virsnieka vietnieks Lintunens. Tas aizgāja uz pazudušā leitnanta mītni un pārņēma savā īpašumā izlūkslēpotāja atstātās mantas. To nebija visai daudz: papīra maisā, kuru greznoja divgalvains ērglis, varēja salikt gan leitnanta personīgās lietas, gan viņa lietošanā nodoto valsts īpašumu.

Šoreiz no gultas apakšas tika izvilkts arī zābaku pāris, kas nu atkal atsāka savu ceļojumu.

Par zābaku tālāko likteni un to tiešo īpašnieku kļuva seržants Nirva, vispirms jau tāpēc, ka nesen viņš rezerves virsnieka vietniekam bija iedevis dažus malkus no vācu ruma pudeles un pāris krietnu cigarešu dūmu. Tai pašā reizē seržants bija žēlojies, ka viņam gan derētu jauni zābaki, kārtīgi garstulmeņi. Rezerves virsnieka vietnieks apliecināja, ka Nirva griezies pie īstā vīra ar īsto lūgumu: zābakus viņš dabūšot. Pašlaik to gan vēl neesot, bet Nirva jau esot reģistrēts rindā pats pirmais.

Pēc tam seržants Nirva satika mantzini un laimīgā kārtā tieši tādā brīdī, kad tas soļoja

uz vienību ar apavu maisu padusē. Citādi zābaki noteikti būtu aizgājuši garus ceļus, jo rezerves virsnieka vietniekam bija slikta atmiņa, toties zābaku un arī citu mantu gribētāju, cik uziet... Bet, tā kā ceļā pagadījās Nirva un jautāja, kas šim esot tai maisā, un ruma pudele bija vēl gluži svaigā atmiņā, rezerves virsnieka vietnieks, neko daudz nedomādams, noteica:

— Te iekšā ir tavi zābaki! Un labi zābaki, oficiera stulmeņi!

— Vecas čabatas! — Nirva atņirdzās, kad zābaki bija izņemti no maisa. — Vai tev jaunu nav?

— Nē, nu ko tu iesāksi ar jauniem! Šie ir oficiera zābaki, ievēro, pat labāki nekā jaunil Tādi kā mēs tos dabūjam tikai tad, ja kārtīgi iesmērējam...

Tā seržants Nirva, vezumnieku bataljona apakšvirsnieks, zemnieks, kas līdz šim bija apstrādājis savu zemes stūrīti, godīgs ziemeļu zemnieks, kā viņš pats mēdza izteikties, —> tika pie zābakiem.

Kara sākumā toreizējais jaunākais seržants Nirva cieši ticēja vācu zibeņkaram. Vācu tanki dārdēdami drāzās aizvien tālāk, vācietis maršē, un soms maršē līdzi, paņem savu daļu, paņem, ko vien sirds kāro ...

Reiz viņi ielauzās neizbrienamā silā. Pats kapteiņa kungs teica runu, kad vajadzēja par-

iet kādu upi, brīdinādams, ka šeit krievi vēl varot izrādīt pretestību. Te kaut kur esot nocietinājumi un varbūt pat lidlauks. Tomēr no šejienes sākoties arī ceļi, un tad viņiem vairs nebūšot citu rūpju kā iesēsties mašīnās, kas slikto ceļu dēļ vai ceļu trūkuma dēļ palikušas iepakaļ, un doties tālāk.

Upe tika pārieta, sākās ceļi, bet reizē arī īstais karš, jā, arī tas tikai sākās. Nirva pamazām noprata, ka vārdi par vizināšanos ar mašīnām ir bijis tukšs joks ...

Tajā laikā viņš ieraudzīja arī pirmos vāciešus, redzēja pirmos vācu vezumniekus un, kā viņš pats izteicās, esot apraudājies.

Rati ar četriem riteņiem, ap tiem apsistas savādas gumijas. Ratos reizēm iejūgti pat seši zirgi, bet vezumā divi salmu kūļi. Ak tu dieva pasaulīt, ar kādiem ārprātīgajiem mēs esam sapinušies! Tātad arī runas par zibeņ-karu ir bijušas tikai savdabīgs joks... Kaimiņš neko nesaprot no zirgu transporta. Tādi riteņi šai zemē ilgi negriezīsies.

Un šo, varētu sacīt, mūļu ausis Nirvas acu priekšā stiepās arvien garākas un garākas, pat pāris olekšu garumā. Tās it kā ņirgājās par visu un padarīja šo lielo karu par apsmieklu ...

Toivo Nirva cienīja zirgus. Mašīnas un pārējie motorizētie braucamie stiga purvā un ilgojās pēc lielceļa gluži kā bērns pēc mīļotās

mātes. Bet ar zirgu varēja izbraukt visur, varēja, ja vien grožus turēja īstais vīrs. Zirgs šeit bija apgādes mugurkauls un apgāde savukārt — visa kara mugurkauls.

To varēja nepārprotami konstatēt, kad mūsējie gandrīz tika iedzīti maisā un pajūgu rinda, kuras vadītājs nebija zirdzinieks, griezās apkārt, jo priekšā gaidīja slīkšņains purvs un ienaidnieks. Tas notika jaunākā seržanta Nirvas laikā. Viņš nogādāja pajūgu līdz mērķim un atveda arī atpakaļ. Purvam izkļuva cauri, bet ienaidnieku nemanīja. Vajadzēja tikai kaut cik drosmes un gluži vienkārši turpināt ceļu. Tas nebija viegli izdarāms aklajā naktī, kad zirgi reizēm iegrima līdz mugurkaulam un kājas ļodzījās, kāpjot pāri līķiem tajās vietās, kur iepriekšējā dienā bijusi kauja. Vajadzēja izturēties klusu, jo krievi tik tiešām neatradās pārāk tālu, bija jāpasteidzas, — tāds ceļš pat naktī varēja kļūt par elli, grūti iedomāties, kas varētu notikt dienas gaismā. Vezumi, kurus pa purvaino taku aizvilka līdz norādītajai vietai, šķita smieklīgi mazi tiem, kas nebija gājuši pa šo Gol-gātas ceļu. Purvā guļošais karavīrs tomēr dabūja sev azaidu, kaut ko savai šautenei un varēja karot tālāk.

Atpakaļceļā paņēma līdzi arī ievainotos.

Nirvas vezumnieki šo ceļu veica vairākkārt nakti pēc nakts, nepagūdami aizvērt acu

plakstiņus. Un tā pats Nirva kjuva par seržantu.

Pēc tam Nirvas karagaitas kļuva klusas un neievērojamas. Viņš rosījās staļļos un rūpējās par zirgiem, gādāja sienu un auzas, apkala tos un sukāja spalvu. Jo vezumniekam vajadzēja apkopt zirgus, kamēr pārējie karoja! Viņam iekrita arī pa vaļas brīdim, un reizēm varēja pat paciemoties. Nirva labprāt baudīja labus ēdienus, kafiju un tās surogātu. Viņš prata cept gardas pankūkas un uzčurk-stināt gaļas šķēlītes vai gatavot kādu citu ēdamo. Viņš spēlēja kārtis un, prātodams par atvaļināšanos, aprēķināja gadagājumus. Karš, pēc Nirvas domām, bija jau izkarots. Drīz pie šautenes liks vienīgi jaunākos gadagājumus, lai tad tie sargā jaunās stratēģiski izdevīgākās robežas. Vecākiem vīriem pateiks: «Marš uz mājām, puikas!» Nirva bija cerību pilns, jau ceturto gadu desmitu pārkāpis jauneklīgs vīrietis, kam patika krietni nopērties pirtī, iedzert sīvo un laiku pa laikam iegriezties «Berlīnes tirgū», kur viņš rosījās kā ņiprs, valodīgs un izmanīgs andelmanis.

Kad ziema gāja uz beigām un vecākos vīrus atvaļināja, bet seržanta Nirvas gadagājumam vajadzēja turpināt dienestu, viņš kļuva neiecietīgs un sāka dusmoties uz priekšniekiem, ka tie ievilcinot karu. Jau rudenī vācietis lepni bija paziņojis, ka krievs vairs

neesot nekāds karotājs, un tomēr vīriem bija te jānīkst pilnīgi par velti... Arvien biežāk viņš atcerējās dzimtās puses plašo novadu un savas mājas, sievu un bērnus. Tur čivināja Heiki, Kalle un Līze, stallī bija trīs zirgi un kūtī divdesmit trīs slaucamās govis. Tiesa gan, viens zirgs tagad paņemts kroņa dienestā un no trim gotiņām bija jāatsakās vispārības labad. Karš žņaudza zemnieku, atņēma tam lopus, iztukšoja labības apcirkņus, visādi palielināja nodokļu nastu un aiztrenca saimnieku prom no laukiem uz šo nolādēto mežu, kas uzdzina neremdināmas ilgas pēc tīrumiem, kur tēvu tēvi bija rušinājušies gadsimtiem ilgi, šī zeme kļuvusi mīļa gan acīm, gan sirdij... Turp, uz dzimto pusi, jau aizgājuši daudzi, daži gan arī uz mūžiem apklusuši karotāji, kritušie varoņi, tomēr daudzi vēl staigāja šīszemes gaitās. Taču Toivo Nirva bija spiests nīkt tepat, it kā tās pārdesmit piena devējas un četrdesmit hektārus aramzemes tiešām varētu atstāt vienkārši likteņa varā ...

Tolaik viņš bieži iegriezās «Berlīnes tirgū», iedzēra un kļuva runīgāks. Par staļļiem un zirgiem Nirva rūpējās tikpat čakli kā senāk.

Šis vīrs nu apāva pa aizputināto ceļu aizgājušā leitnanta zābakus. Toivo Nirvas kājas, ar kurām viņš aiz lieliska bēro zirgu pāra izbridis garu garās vagas, bija lielas un dzīs-

lainas, cieši kopā saspiestiem pirkstiem. Uz šīm pēdām skaidri varēja samanīt jaunībā valkāto šauro svētdienas apavu ietekmi. Un jaunie zābaki atkal viņam bija par maziem. Tos varēja uzstīvēt seržanta kājās, tikai velkot no visa spēka. Gan zābakiem, gan kājām nu bija pārāk šauri. Taču Nirva jutās apmierināts. Viņa kājās un visā ķermenī atmodās atmiņas par lauku ballēm jaunībā, tās atmodās tik pēkšņi, ka viņš pats kļuva it kā jaunāks un paspēra pat dažus dejas soļus uz ļodzīgās grīdas.

— Tā gan, zēni! Ja īstais zābaks kājās, tad cilvēks jūtas kā no jauna piedzimis, kājas pašas cilājas uz dancošanu ...

— īstais? — kāds šaubījās. — Un tik stingri turas ap kāju ...

— Gan jaunā āda pastiepsies, — noteica seržants Nirva.

Tuvojās pavasaris, sniegs nokusa, un pamazām atsedzās māmuļas zemes mūžīgi zaļais vaigs. Pavasaris vēl nebija zaudējis savu burvību. Strazda svilpieni silā skanēja tikpat pārgalvīgi kā senāk.

Pat dubļos novārtīta avīzes lapa, ko lidināja vējš, solīja cerību pilnus jaunumus. Par lielo pavasara uzbrukumu tur bija rakstīts kā par milzīgiem pavasara plūdiem, kas beidzot

GO

iegrožošot ziemas varu. Cilvēki ļoti bieži notic šādiem brīnumiem. Pavasara uzbrukums! Cita nekā nevajag, un dzīve atkal kļūs laba un prieka pilna ...

Kūstošā zeme patīkami ieliecās zem seržanta Nirvas braši drasējošiem zābakiem. Bet dvēselē šņāca īgnuma vēji. Tas tādēļ, ka pārāk dzīvi seržanta atmiņā uznira dzimtā novada plašā ainava. Melnīgā aramzeme kūpēja un gaidīja ... Kas tai šļūks pāri ar arklu? Nirva iedomājās, kā lauki paliks neapsēti. Viņš taču bija zemnieks no papēžiem līdz matu galiem un zirdzinieks, un, ja zeme paliek neapstrādāta, ja zemi neatmodina arkla lemeši, pavasaris, pēc viņa domām, ir tikpat nedabisks kā ļauns murgs.

Bet viņš tur nekā nevarēja līdzēt.

— Celieties, biedri, lai dzīvo! — viņš ierēcās no rītiem bunkurā.

Pavasaris traucās uz priekšu lieliem soļiem. Bet seržanta Nirvas gadagājumu tomēr nesūtīja uz mājām, nedz arī laida atvaļinājumā. Tālumā rēgojās dzimtā puse un gaidīja sējas darbi. Viņš nemierīgs mīņājās šaurajos zābakos. Reizēm tie tik ļoti spieda, ka vajadzēja novilkt un atkal uzaut tos pašus vecos, platos zābakus, kurus dēvēja par tankiem.

Pavasaris traucās uz priekšu lieliem soļiem. Nesen izbūvētais apgādes ceļš atgādināja dubļu upi. Tas bija tumšs un kluss. Pat pasts

Gl

nepienāca nedēļām ilgi. Vārdi «uzrūdzis ceļš» ieguva jēgu un kļuva visai izteiksmīgi. Seržants Nirva stundām ilgi stāvēja tumšā apgādes ceļa malā. Tas bezcerīgi smaržoja pēc uzartas zemes. Sis ceļš šķita tāds, pa kuru varētu pastaigāties tikai dzērves vai velni... Reizi vai divas Nirva ieraudzīja vāciešu apvidus mašīnu, kurai visapkārt vārījās dubļi. Tā laikam bija no mūsdienu velnu sugas, dubļu karaliene, visa pavēdere pilna riteņu ...

Tomēr redzētais seržantu Nirvu nenomierināja. Mašīnas elšana un pūšana pēkšņi atgādināja pavasarīgu pļavu. Viņš juta, ka viss augums trīc uz augstā sēdekļa, bet traktors rūkdams dodas tālāk, velkot aiz sevis divus līganus arklus, un atstāj tik jaukas vagas, ka prieks skatīties. Tādu dzīvi viņš bija dzīvojis uz pavasarīgās zemes visas garās dienas un gaišās naktis ...

Bet, kad apvidus mašīna bija nozudusi un ceļš atkal tukšs, dubļi šķita mūžīgi, ap sirdi kļuva vēl baigāk, vēl bezcerīgāk. Vienīgā dzīvības zīme bija nozudusi aiz apvāršņa. Sakari, tā teikt, bija pārtraukti un viņi atstāti un aizmirsti šajā pelēkajā, nožēlojamā ciemata ... Seržants Nirva vēl arvien mierīgi klaiņoja un reizēm uzvilka arī šauros zābakus. Tā viņš jutās labāk, jo, tos valkājot, atcerējās senās brīvības dienas ...

Uz brīdi viņš pat iedomājās, ka ir atvaļināts no smagās un grūtās zemnieka dzīves, kas sniedz tik maz prieka, un bezbēdīgs klīda pa sveša ciema ielām, meklējot izklaidēšanos, meklējot kādu, ko aplaimot...

Bez tam sakari ar «Berlīnes tirgu» bija galīgi pārtrūkuši...

Kādu rītu seržantu Nirvu un visus pelēkā ciema guļavas piecēla nepieredzēti agri. Mīna spalgi eksplodēja tieši pašā ciema vidū, tarkšķēja automāti, un lodes pretīgi svilpa.

Puiši lamādamies veicīgi apģērbās un pakampa ieročus. Kā tas iespējams? Ap ciemu taču bija neizbrienami ceļi. Ne atvaļinājumu, ne pasta jau vairākas nedēļas... Un nu tāds tracis, īsts karš, par kādu parasti rakstīja avīzēs ... Kā gan krievi bija izbridusi cauri silam, cauri slapjajām sniega dangām, pāri kūstošajam ezeram? Jeb viņi bija nosviesti no gaisa, no lidmašīnas? Bet varēja skaidri dzirdēt, ka klāt viņi ir un uzbrūk tālajam aizmugures ciematam. Pretiniekam bija līdzi arī ložmetēji. Šāvienus varēja labi sadzirdēt. Tā taču bija burvestība. Viens no cietsirdīgākajiem pamodināšanas paņēmieniem ...

Seržants Nirva elsdams pūzdams mauca kājās šauros zābakus, nodomādams, ka armijas zābakiem vajadzētu būt tik platiem, lai

tajos varētu ielēkt vienā acumirklī. Bet parastie karavīru zābaki ar mūžīgi samudžinātajām auklām jau nebija labāki...

Beidzot viņš uzdabūja zābakus kājās, paķēra šauteni un maizes tarbas tiesu ar patronām. Nu viņš bija pilnīgā kaujas gatavībā. Šķita pagaisuši visi sapņi par gadagājumiem, atvaļinājumu, tīrumiem, kas gaida sēklu. Seržants mēģināja pasaukt sev palīgā dažus vīrus. Vajadzēja tikt līdz staļļiem un apskatīties, kā ir ar zirgiem.

— Velns parauj tos ēzeļus! — kāds šķendējās.

— Pērkons un elle, ko tu murkšķi! — atcirta seržants Nirva. — Atceries, ka zirgu cena cēlusies. Mēs tos vēl varēsim izdevīgi pārdot tirgū ...

Nirva sāka skriet, un daži zirgkopji viņam metās pakaļ.

Pelēkais ciems bija sarosījies, visur valdīja acīm redzams apjukums. Par laimi, šis ciems nebija vienīgi apgādes bāze. Brīvo laiku šeit pavadīja arī izlūkvienība, pieredzējuši un prasmīgi karotāji. It kā no debesīm nokritušais ienaidnieks aktīvi uzbruka. Šāvieni sprakstēja abos ciema galos. Lodes nepārtraukti šņāca un svilpa dzedrajā rīta gaisā, brīdi pa brīdim plīsa mīnas. Vairākas malējās mājas dega. Kad Nirva skrēja pa nogāzi,

ložu krusa pēkšņi sāka kapāt uzkalni. Attālums bija liels un trāpījumi ne gluži precīzi, bet lodes krita pavisam netālu. Kāda lode saskrāpēja seržanta Nirvas labā zābaka iekšpusi, bet viņš pats to nekad neuzzināja. Seržants drāzās pa nogāzi, cik kājas nesa, jo viņu dzina briesmīga, nepārtraukti gaudojoša pātaga. Taču beidzot laimīgi izkļuva no ložmetēja rādiusa. Citi bija palikuši kalnā, lead atkal ierējās ložmetējs. Nirva māja ar roku, lai tie ietu apkārt nogāzei, kur kāds jau bija beidzis šīszemes dzīvi. Nošautais izplestām rokām gulēja uz muguras.

Pie staļļiem vēl valdīja miers. Lielākā daļa zirgu gausi turpināja savu nebeidzamo gremošanu, daži gan nemierīgi cilāja galvas un kārpījās ar kājām. Tie bija pazinuši kara balsi, un šoreiz pieredze nesolīja nekā laba. Citādi lopiņiem nekas nekaitēja. Staļļi bija ierakti nogāzē un vienīgā baļķu siena pārklāta ar zemi — īsts cietoksnis. Tikai caur durvīm un mazajiem logu caurumiem varēja iemaldīties kāda lode.

Staļļu priekšā līkumoja tranšeja, ko bija racis pats seržants Nirva un piespiedis rakt arī citus, lai gan tie ne visai labprāt paklausīja, kurnēdami par priekšniekiem, kuri neciešot, ka zaldāts reizēm apsēžoties, rokas klēpī salicis, un tādēļ liekot rakt nevajadzīgu alu... Nu šī ala noderēja ...

G5

5 — Pentl Hānpe

— Mums ir labi aizsarggrāvji, — teica seržants Nirva, — kaut arī, tos rokot, briesmīgi lamājāmies...

Priekšā pletās purvs un aiz tā lēzena, kokiem apaugusi nogāze. Viņi, pieci vīri, gaidīja tranšejā. Šeit nekas nenolika, kaut arī ciema abās pusēs diezgan tuvu bija dzirdams kaujas troksnis. Nirva kļuva nepacietīgs un rūca, ka viņš jau pašā sākumā esot teicis, lai šeit veltīgi nerakņājot zemi... Bet tad viņi pamanīja, kā no meža biezokņa izslīd dažas ēnas un pāri purvam sāk brist uz ciema pusi.

No aizsarggrāvja tiem sekoja trīs gari šauteņu stobri, pirksti atradās uz sprūda. Tad atskanēja daži šāvieni, un nācēji brīnum ātri paslēpās mežā, palika vienīgi tie divi trīs, kuriem karš bija beidzies purva vidū. Tad pēkšņi it kā atmodās pretējās nogāzes mežs. No turienes sāka birt nepārtraukta ložu krusa. Un, kad no vietas, kur bija skaidri pārredzams zemāk esošais aizsarggrāvis, sāka sprēgāt ložmetējs, vīri tranšejā vairs nedrīkstēja pārāk izvērsties.

— Pašlaik es labprāt sarautos dūres lielumā, — ieminējās seržants Nirva, — vai vēl mazāks.

Bet tad sāka sprakšķēt čaklais ložmetējs arī viņu kalnā, un drīz vien pretējās nogāzes kārdinātājs apklusa. Kauja turpinājās stundām ilgi. Lodes lidoja gan no vienas, gan ol-

CG

ras puses, bet rezultāti nebija redzami. Krievi bija spiesti atkāpties no ciema, tomēr sparīgi pretojās apkārtējos pauguros. Tātad tas nepavisam nav bijis izlūku uzbrukums, bet plaši izvērsts trieciens no sāniem, krievu pavasara ofensīva...

Ieradās palīgspēki, kas bija paveikuši grūto ceļu jau pa mazliet šaurākām takām. Sākās pretuzbrukums, bet pagāja ilgs laiks, kamēr tas spēja kaut cik ietekmēt pretinieku.

Bija jau vakars, kad pie staļļiem beidzās mazais pozīciju karš. Pretējā bīstamā nogāze šķita atkal kā izmirusi. Pat neatbildēja uz šāvieniem. Varēja izlīst' no grāvja, izstaipīties un justies pavisam brīvi.

— Vajadzētu apskatīties, — noteica seržants Nirva, — kur tas kaimiņš īsti slēpjas. Bez tam, man liekas, es esmu purvā nošauto tiešais mantinieks ...

— Tiem jau nav nekā cita kā utaini krekli un šautenes ģelzis. Nabaga velni...

— Vēl nevar zināt, — Nirva atbildēja. — Vismaz jauki iedomāties, ka viņiem ir pulksteņi un gredzeni, un zelta zobi, un nez kas vēl...

Viņš sāka brist pāri purvam, daži vīri sekoja ... Mazliet nedroši, brīžiem apstājās, turēdami ieroci šaušanas gatavībā. Nevarēja būt droši, ka no pretējās nogāzes neatskanēs vēl kāds šāviens ...

Kad viri nonāca pie kritušajiem, tā ari notika. Vienreiz nosprakstēja — un seržants Nirva klusu ievēlās sūnās.

Mežmalā guļošais ievainotais karavīrs vēl bija paguvis pacelt šauteni.

Vakara saule bāli spīdēja, un leitnants Nirva gulēja ciema vidū uz segas blakus daudziem citiem ievainotajiem. Viņš tikko elpoja. Taču brīžiem tomēr nāca pie samaņas. Nirva pat ieraudzīja sīku, gandrīz žilbinoši zaļu zālīti, kas blakus segai spraucās ārā no zemes. Bija pavasaris, un pasaule atdzīvojās. Savādi, ka no tāda sīkuma izaugs liels zāles stiebrs, kurš šūposies vējā un kura dēļ vajadzēs trīt izkapti... Savādi, ka zeme vienmēr spēj palikt jauna pavasari pēc pavasara ...

Seržants skatījās uz Sarkanā krusta mašīnu un nestuvēm — ceļi taču bija uzrūguši. Dzīvība viņā pamazām dzisa. Kājas šaurajos zābakos sāka salt.

Bet ceļa malā ziemeļu gaišajā un vēsajā pavasara naktī pārgalvīgi un priecīgi svilpoja strazds.

Kad mašīna apstājās pie lauka lazaretes, sanitārs pamanīja, ka seržantam Nirvam vairs nekāda palīdzība nav vajadzīga. Viņš bija kritis varoņa nāvē.

Lauka lazaretes sanitārs ierindnieks Ah-vens, pamanījis seržanta zābakus, nosprieda,

ka tie ir pārāk labi vīram, kas vairs nestaigās zemes virsū. Ierindniekam Ahvenam nebija lādu stulmeņu, tikai nožēlojami tanki. Vienreizēja izdevība. Nu vairs nevajadzēs lūgties kapteinim, no kura mazāk uzbāzīgs vīrs savu mūžu neizkautās kārtīgus zābakus.

Smagi un grūti cīnīdamies, viņš novilka nelaiķim zābakus un ar sev raksturīgo rūpību tos apskatīja. Samērā labi zābaki, nav pārāk nonēsāti. Vienā stulmā bija neliela skramba, ko noteikti atstājusi lode. Bet tā bija maza bēda...

Ierindnieka Ahvena pelēcīgā seja apmierināti pasmaidīja. Savus nošķiebušos tankus viņš nosvieda nelaiķim pie kājām.

Sis klusējošais draugs neprasīja procentus kā senāk «Berlīnes tirgū».

Ierindnieks Ahvens devās pie sanitārā dienesta kapteiņa Kolas. Vēdera izgāšana, kas notika uz sliekšņa, acīm redzot, nozīmēja sveicināšanu.

Viņi pazina viens otru jau kopš seniem laikiem. Kapteinis nupat kā bija atgriezies no trīsmēnešu atvaļinājuma, un viņš atcerējās jau no kara pirmajām dienām, jā, taisnību sakot, jau kopš pirmskara laika šo pāragri sakrunkojušos, brūngano seju, kalsno, vājo

augumu, kurā varēja just ari zināmu stieg-rumu.

Lauka lazarete toreiz bija gatava uzņemt ievainotos. Gaidīja tukša māja, gaidīja sagatavotas gultas. Kas tie būs? To rādīs nākotne. Skaidrs bija vienīgi tas, ka istabas un gultas nepaliks tukšas, tikko sāks malt gaļas mašīna . .. Lai gan daudz pieredzējis un pārdzīvojis un visai gudrs vīrs, dakteris Kola tobrīd mazliet nervozēja. Kaut arī civilizētā sabiedrībā vienmēr jātur rezervē gultas tiem, kurus skars sērgas un nelaimes, un kaut arī stingra statistika pareģo, ka šīs gultas nepaliks tukšas, šoreiz tomēr bija citādi. Baltās gultas šķita pretīgas. Kara gaļas mašīna drīz sāks malt...

Dakteris Kola klaiņoja pa slimnīcu un ar sev raksturīgo rūpību aprunājās ar cilvēkiem.

Tā Kola savā laikā iepazina arī ierindnieku Ahvenu. Viņu ieinteresēja Ahvena brūnīg-snējā, dīvaini saviebtā, mierīgā seja.

«Skat,» nodomāja kapteinis Kola, «šis, bez šaubām, ir tāds cilvēks, kuram nav pat jausmas par paredzamajiem baigajiem notikumiem un pēc kura domām viss šķiet dabiski un skaidrs kā diena .. .»

Viņš uzzināja, ka ierindnieks Ahvens ir īsts meža iemītnieks. Viņa dzīves vieta atradās pāris jūdžu no šī ciema, nostūrī, kur varēja aizkļūt vienīgi pa taciņu. Māja nodegusi

iemās karā, jo tā bija atradusies gandrīz uz valsts robežas. Vesela vienīgi pirts. Ģimene — sieva un seši bērni vēl klaiņoja bēgju gaitās, kur tiem neklājās visai labi.

«Seši bērni!» nodomāja dakteris. «Te nu bija bērnu bagātība, un valdība slavēja šos nākamos karavīrus. Šis vīrs ir krietni pūlējies tēvzemes labā, kaut arī tam varēja dot tikai ap trīsdesmit gadu. Darbam un armijai pietiktu atliku likām, ja visi būtu tādi kā viņš...»

Viņš jautāja, kam gan der tāda bēgļu dzīve, un otrādi — vai cilvēku vidū neesot daudz patīkamāk uzturēties?

Ierindnieks Ahvens to īsti neprata paskaidrot. Bet tur baznīcciemā ģimene it kā maisītos citiem pa kājām. Mājās — Lapukā maizes riecienam pavisam cita garša. Tur varēja justies kā jau pats zem sava jumta. Nebija svešu cilvēku, kas ļauni priecātos par trūkumu un apskaustu medījumu. Līdz tuvākajam kaimiņam, tādam pašam pirtniekam, bija vesela pusjūdze.

— Bet vai kādreiz tev negribētos būt arī cilvēku sabiedrībā? Ja, piemēram, kāds saslimst, vai nebūtu labi, ja tuvumā atrastos kāds kaimiņš?

— Pierod pie visa kā, — atteica ierindnieks Ahvens. — Un meža iemītnieki jau neslimo ne ar ko citu kā nāves kaiti...

Kapteinis Kola uzzināja šo un to par šī tālā nostūra iedzīvotāju ikdienu un likteni. Ah-vens, piemēram, bija pildījis vecmātes pienākumus gandrīz visiem sešiem pēcnācējiem. Droši vien viņa dzīslās vēl ritēja sentēvu asinis, jo medības un zveja no sakta gala bijusi viņa mīļākā nodarbošanās, un no tām Ah-vens vienmēr bija guvis lielāko daļu ienākumu. Tomēr viņš bija daudz piedalījies arī meža darbos, zāģējis kokus un strādājis pie gatera.

Kapteinim Kolam šāds mežu cilvēks, ko nu viņš redzēja pats savām acīm, šķita vesels atklājums. Kā var dzīvot tādu dzīvi? Šis Ah-vens, tik nedalāms un viengabalains kā pati somu tauta, šķita gluži kā cilvēks no citas pasaules. Kola pats tādos apstākļos būtu vārdzis, kamēr nomiris ja ne slimības dēļ, tad aiz garlaicības ...

Viņš bija citas, vecas un apdzīvotas pasaules iemītnieks, kuplu parku un dārzu cilvēks. Viņam palika ūdensvads un elektriskā gaisma, centrālā apkure un jaunās avīzes, gluda ietve un mīksts sēdeklis mašīnā ...

Kas notiktu, ja viņam vajadzētu noiet dažas jūdzes pa meža taku, nesot uz muguras piecdesmit kilogramus smagu miltu maisu, ēdamo septiņām astoņām mutēm, ēdamo, kas nekur citur negaršo tik labi kā kaut kādā tur Lapukā mežezera krastā ...

Jā, bet pašlaik viņi, pilni apņēmības, uzkavējās lazaretes pagalmā, un abi to darīja tēvijas vārdā ...

Kapteinis Kola tātad labi atcerējās uz sliekšņa stāvošo ierindnieku Ahvenu. Kapteinis nodomāja, ka pēc reglamenta vajadzētu izteikt piezīmi par sliktu stāju. Bet vai šim vīram piestāvētu izgāztas krūtis un kopā sasisti papēži... Kapteinis atcerējās kādu anekdoti, Savo apriņķa puiša atbildi oficierim, kas bija pieprasījis labāku stāju. «Ko nabagā cilvēks tik ļoti klīrēsies!» tas bija pasmaidījis.

Ierindnieka Ahvena lūgums bija gluži parasts: viņš lūdza atvaļinājumu. Iemesls šķita vērā ņemams. Viņš bija dabūjis atļauju pārvākt ģimeni uz Lapuku. Tik plaša tad jau kļuvusi pasaule...

— Cik es atceros, jūs teicāt, ka māja esot nodegusi?

— Protams, nodega, ja reiz dedzināja, — atteica ierindnieks Ahvens. — Bet pirts ir palikusi...

Ahvens paskaidroja, ka pirtī dzīvot esot tikpat labi kā mājā, sevišķi jau vasarā. Atvaļinājuma laikā viņš iemūrēšot tur plīteli. Tad iesēšot kādu šķipsniņu miežus un iedēstīšot kartupeļus. Viņam esot pāris goteles, tās arī vajadzētu aizvest uz leknākām pļavām ...

Kapteinis Kola domāja par šo vezumu rindu, kas dodas uz tālo silu, par Ahvenu, kurš kopā ar sievu, sešiem bērniem un divām govīm brien uz nokvēpušo pirtiņu, kas atrodas vairākas jūdzes prom no cilvēkiem un ceļiem...

— Dievs pasarg, vai tad viņi nevar saņemt savu maizi uz kartītēm kaut kur tuvāk? — viņš iesaucās.

— Ko nu tuvāk, — atteica Ahvens. — Debesis arī tur ir ļoti augstas. Tur taču tāpat ir dzimtene ...

Ahvena mute sašķiebās dīvainā smaidā. Viņš runāja par iešanu uz meža nostūri, it kā grūtie laiki jau būtu garām, it kā tagad visa pasaule starotu aiz laimes. Un kapteinim Kolas kungam tas viss šķita kā apbrīnojams varoņdarbs...

— Manuprāt, jūs un jūsu bērni spēsiet pārdzīvot grūtības. Nebūs un nevar būt nekā smagāka...

Likās, ka ierindnieks Ahvens to nesaprata. Viņš saprata vienīgi to, ka atvaļinājums dabūts, divas nedēļas ilgs atvaļinājums.

Kaspers Ahvens, atviegloti uzelpojis, aizkūpināja pīpi.

— Velk, velk! — iesaucās mazais Kaspers, Ahvena astoņgadīgais pirmdzimtais, kurš bēgļu gaitās pirmo reizi bija ieraudzījis ma-

šinu un pārsteigts iesaucies: «Vai, māt! Ir gan tam pagānam lielas acis ...»

Nupat bija par ko uztraukties. Krāsns, ko tētis Kaspers steigā bija iemūrējis pirts stūrī, sākumā pūta visus dūmus atpakaļ.

— Caurums gandrīz vai āmura lielumā! — podnieks nelaimīgi nopūtās.

Tomēr krāsns tagad vilka. Uguns ņipri sprēgāja, pirts melnās sienas spīdēja, un pa grīdas dēļu spraugām sūcās pirtsslotu saldenā smarža.

No Lapukas kalna atkal cēlās dūmi, ievijās pelēkajās pavasara debesīs, apliecinot, ka šajā pusē atkal mājo cilvēki.

Ierindnieks Ahvens šeit bija ieradies jau vakar, vedot valgā divas govis, mazais Kaspers bija sekojis no muguras ar pātagu kā īsts ormanis. Ezera krastā un pie strauta jau kupli sazēlusi svaiga, zaļa zāle, un Lapukas Kasperam, protams, arī slaukšanas māksla nebija sveša.

Bez tam īstā slaucēja Lapukas Māri kopā ar mazākajiem ieradīsies rīt, kad krāsns un istaba būs kārtībā. Viņu jau galvenokārt tirdīja tā steiga uz mājām, vēlēšanās sākt atkal saimniekot. Māri nekad nebija varējusi pierast pie lielās pasaules, kurp karš un bēgļu gaitas viņu bija aizvedušas prom no Lapukas mierīgās dzīves. Pa pavasara ceļiem viņa bija jau atsūtījusi šurp dažus mājsaimniecības priekšmetus un mazliet miltu. Taisnību sakot, Māri bija tā, kurai bija ienācis prātā steidzami pārvākties uz Lapuku, un viņa to bi ja ari panākusi.

Šovakar Lapukas Kaspers bija sevišķi labā garastāvoklī, kad patupās zem baltraibās govs: no skursteņa cēlās dūmu strūkliņa, un drīz vien ieradīsies arī mājas saimniece, lai atbrīvotu saimnieku no apgrūtinošā pienākuma. Viņš taču lopus kopt lāgā neprata. Piens šjakstījās te uz vienu, te uz otru pusi un iztecēja starp pirkstiem, un, tā kā viņš pēc podnieka darbiem nebija nomazgājis rokas, tās čības bija mālainas. Arī par slaucenes tīrību saimniecei Māri laikam būtu šis tas iebilstams.

Tātad Kaspers, tēvs, slauca un Kaspers, dēls, kasīja govi aiz auss, lai tā klusi un mierīgi paciestu šo darbošanos. Bet slaucēja domas klīda pavisam pa citiem ceļiem ...

Lapukas Kaspers domāja, ka šādā vakarā mednis rotaļājas, noteikti rotaļājas, tas greiz-knābis, tas šķībacis grozās, asti gaisā pacēlis. Pat doma par šāda liela putna rotaļu satracināja viņa asinis, mednieka asinis. Medņa tēviņš nodziedās savu dziesmu, pacelsies spārnos un noripos lejā kā piecu kilogramu smags miltu maišelis ... Noteikti, ja tikai būtu šaujamais. Bet ierindnieks Ahvens bēgļu gaitās un pat kara laikā bija palicis b.ez bises.

IJn feldfēbelis, tas burta kalps, neļāva ņemt līdzi šauteni. Tiem, kas devās atvaļinājumā, las bija aizliegts. Un ko tu ar tādu ģelzi к 'sāksi! Būtu ari žēl, ka nāve pārcirstu šķīb-knābja skumjo mīlas dziesmu, žēl, ja tev būtu rokā tāds ierocis, pat Lapukas Kasperam ir žēl, kaut arī viņu saukā par Medņu Kasperu. Sī nabadzība viņu kaitināja. Dzīve likās pavisam bēdīga. Lai šķībknābis izrotaļājas pēc sirds patikas, kaut arī Lapukas Kaspers ir savās mājās ... Laikam jau vajadzēs aizstaigāt līdz strautam un iemest vecos tīklus. Kaut arī ūdens iemītnieku — auksto zivju ķeršana nekad nesasildīja viņa sirdi tā kā meža dāvināts medījums.

Uz strauta pusi viņš tomēr aizgāja, taču pēc tam, kad bija beidzis slaukt govis. Mazais Kaspers palika sargāt māju. Lapukas vīrs, kuram patika klaiņot un uzstādīt slazdus, gribēja iet savās gaitās viens pats. Un vārgākie jau nespēja tikt viņam līdzi. Tāds gājējs viņš bija, nepārspējams purva bridējs ...

Tātad mazais Kaspers bālu seju skumji noraudzījās, kā tēvs aiziet. Viņš palika viens stāvam uz mauriņa pie pelēkās pirtiņas sienas. Bet, kā jau meža iemītnieks, zēns bija ieradis dzīvot viens. Drīz viņš jau gulēja starp četrām sienām jaunās krāsns un veco, melno pirtsakmeņu siltumā.

Kaspers aši ielika upē murdu. Arī asakainu

zivi var likt uz zoba. Bet vai tā ir izsalkuša cilvēka barība? Tā cilvēks var galu dabūt.. .

Viņš iegāja mežā. Gribējās paklausīties, kā rotaļājas mednis, tas greizknābis. Kaspers jau bija iesoļojis biezoknī. Tad pēkšņi nokaunējās, ka bezmērķīgi klaiņo apkārt. Rokā nekāda šaujamā, nav pat slazdu, ko uzstādīt... Muļķīgi gan! Viņš apstājās purva malā pie zemām priedītēm. Vētra šeit bija nogāzusi daudzas lielās priedes, kuru stumbri bija miruši un izžuvuši, saknes rēgojās kā melni un ķeburaini spoki.

Pie vienas tādas saknes kaut kas iemirdzējās, pamazām iezīmējās bises apveidi. Ierindnieks Ahvens neticēja savām acīm. Laikam bez bises bija pārāk grūti ap sirdi.

Bet uz saknēm tiešām gulēja bise, ar roku sataustāms krievu pusautomāts. Un melnajā bedrē blakus gulēja automāta agrākais īpašnieks, no kura nu bija atlekuši tikai kauli un ādas ļerpatas. Kāds aizmirsts ziemas kara upuris. Zaldāta liktenis ... Kaujas taču šajā rajonā nenotika ...

Kaspera Ahvena uzmanību saistīja vienīgi atstātais ierocis. Tas šķita pavisam labā stāvoklī. Ar to, liekas, nebija ne reizi .šauts. Tas bija jauns, varbūt pat ieeļļots ar biezu tavota kārtu. Rūsas traipus varēs viegli noberzt.

Ierindnieks Ahvens tūlīt tos paberzēja. Ziemeļu gaišajā pavasara naktī veicās arī bez

vajadzīgajiem instrumentiem. Šineļa kabatā viņš bija aizmirsis dažas patronas. Patronas, kas atradās automātā, aiz mitruma bija kļuvušas nederīgas. Viņš iegrieza kokā robu un izšāva. Šaujamais bija kārtībā, un lode trāpīja mērķī.

Kāda laimīga sagadīšanās, kāda dāvana nabaga vīram! Viss mežs likās priekā nošalcam. Savējam tas iedos visu, iedos pat bisi...

Priecīgu prātu Kaspers Ahvens uzsvieda melnajā bedrē guļošajam pāris egļu zaru. Dīvains vīrelis, ka iekritis tieši tur! Tomēr viņš bija atnesis Lapukas Kasperam šaujamo ...

Tāda dāvana bija ko vērts. Mežs todien likās varen dāsns ...

Un iegadījās tā, ka šajā naktī Kasperam Ahvenam izskrēja pretī liels briedis ar žuburainiem ragiem, kurš dabūja lodi pierē no Kaspera automāta.

Bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem Kaspers ņēma pretī visu, ko mežs deva. Viņš briedi nodīrāja, tad sadalīja medījumu gabalos, uzslēja pagaidu noliktavu, uzvēla plecos kārtīgu nesamo un vīrišķīgā solī devās uz māju pusi.

Vairākiem lāgiem ar smago nastu uz muguras bija aši jāsteidz mājup un atkal atpakaļ, lai aizgādātu visu gaļas kravu. Kā nekā tomēr ēdamais, kas remdēs izsalkumu. Lapukas vīra

prāts bija priecīgs. Viņš ticēja, ka mežs bija viņu gaidījis. Iedevis ieroci, medījumu dāvinājis. Nu būtu īstais laiks pārnākt vecenei. Pietiktu, ko likt katlā ...

Saule jau bija augstu, kad Kaspers Ahvens, salīcis zem smagā nesamā, tuvojās savam rūķīšu namiņam. Piepeši viņš salecās: kas tas par stāvu ar rīta vējā plīvojošiem svārkiem? Neviens cits kā viņa vecenīte. Lapukas Māri, žiglais meitietis. Kaspers pēkšņi it kā atdzīvojās, Māri aiz brīnumiem sasita plaukstas:

— Paskat, viens cilvēks, to mūsu veci! Skat, ko šis nes! Nu tik būs gaļa ...

Acīm bija ko priecāties, kad viņa stāvēja pavasarīgajā maurā kailu galvu, kailām kājām ņipra un valodīga. Tas tāpēc, ka runāšanas mākslā viņa šad tad trenējās arī vienatnē, aprūpēdama savus sešus bērneļus. Svešinieks viņas dzīvē saskatītu vienīgi darbu, grūtības un nabadzību. Bet īstenībā Māri Ahvena vienmēr bija labā garastāvoklī. Arī tad, ja saskaitās, viņā strāvot strāvoja dzīvesprieks. Grūti iedomāties, ka šai sievietei varētu kādreiz apnikt dzīve ...

Reizē ar Māri priecājās arī viņas jaunākā neprecētā māsa. Viņa bija palīdzējusi atvest piecus mazākos bērnus. Tik garš ceļš — vairākas jūdzes pa meža taku nebija nekāds izpriecas brauciens. Viņi izgājuši agrāk, nekā paredzēts, un ieradās nakts vidū. Nu visi seši bērni gulēja mazajā pirtiņā. Te bija gan šauri, tomēr pietika vietas ari trim pieaugušajiem.

— Te vismaz ir silts, — noteica Lapukas Kaspers, nenovilcis kareivja šineli.

— Un laukā vietas diezgan, —• atteica saimniece Māri.

Jā, patiesi. Tālumā tālajos kalnos pavasara rīta zeltā zilgoja meži.

Bet iekšā, pelēkajā un netīrajā pirti, kur oda pēc māla un trūdošām pirtsslotām, viņi atcerējās visu to labāko šejienes dzīvē. Neviens vairs nenāks teikt mazajiem, ka tie dauzoties un kviecot kā mežonēni...

Cigoriņu kafija garšoja labi, un brieža mednieka slapjie, no līķa kājām novilktie zābaki žāvējās pie krāsns.

Lapukā atkal bija sākusies ģimenes dzīve, jaunu cilvēku audzināšana šai pasaulei. Atgriešanās Lapukā viņiem nozīmēja patstāvību un brīvību, kuras dēļ mūždien ir tik sīvi karots un tik daudzi bijuši spiesti karot.

Atvaļinājums beidzās, un Māri palika ar saviem sešiem bērneļiem valdīt pār Lapukas zemi un pelēko, nokvēpušo pirti. Ierindnieks Ahvens atgriezās apakšvienībā, kur kapteinis Kola vēl joprojām nebeidza interesēties par šo meža iemītnieku un viņa dzīvi. Kola

bija tas, kurš iedomājās, ka ierindniekam Ah-venam ar armijas palīdzību vajadzētu uzcelt kārtīgu pajumti, kā teikt, ieroču brāļu māju. Pēc ārsta domām, nebija pieļaujams, ka Ah-vena ģimene turpinātu savu nožēlojamo dzīvi pirtī arī ziemā. Sacīts — darīts. Mājas būvdarbos vienmēr strādāja daži brīvi vīri no karaspēka lazaretes un pat vairāki atveseļojušies ievainotie. Un tā Ahvenam no resniem priežu baļķiem uzcēla divistabu māju.

Kad mājai slēja spāres, Kasperam Ahvenam šķita, ka pēkšņi atplaukst jauna dzīve. Bet tikmēr viņa zābaku zoles bija nodilušas, un, tā kā Ahvens zābakus bija ļoti iemīļojis, viņš piekāra tiem zīmi ar vārdu, lauka pasta numuru un aiznesa uz kurpniekdarbnīcu, būdams cieši pārliecināts, ka pēc labošanas tie izskatīsies vēl lepnāki...

Bet ierindnieks Ahvens nekad vairs neieraudzīja savus zābakus.

Zābaku pāris nu varēja reiz kārtīgi atpūsties kurpnieka darbnīcas kaktā, kur tas nedēļām ilgi bija gulējis vienā kaudzē ar tādiem pašiem novalkātiem un daudz cietušiem apavu graustiem. No kaudzes ņirdzoši glūnēja papēži, purni un stulmeņi, un visi vienādi oda pēc mirušas ādas — tā bija zaldātu zābaku kaudze, kas apāvusi cilvēku kājas un iipaus tik ilgi, kamēr vien cilvēce karos, iekaros un atbrīvos ...

Šajā telpā ar vienkāršiem darba rīkiem i.lrādaja savs pusducis kurpnieku karavīru lormās un tik ražīgi, cik somu raksturs to pieļauj kara apstākļos, kad viss tiek kooperēts. Tie ēda, strādāja, zelēja tabaku, stāstīja frontes nostāstus, smējās un dusmojās. Visvairāk tiem laikam riebās karš, kas saplēstu zābaku veidā viņu priekšā izklājās bezgalīgs kā mūžība. Viens no kurpniekiem bija gaužām lētticīgs pareģis, viņš karu beidza diendienā. Toties kurpniekmeistars kaprālis Isolintu, kurš tikai pēc ziemas kara sācis dienēt zemessargos, bija tēsts no cila koka. Viņš teica, ka šis karš nebeigšoties nekad. Tas nostabilizēšoties, un labi vien būšot, jo miera laikā vienīgi ar adatas un īlena dūrieniem garu nevilkšot. Karu vajagot uzņemt kā patīkamu atvaļinājumu pēc smagā un grūtā mierlaika perioda.

Pēc biedru domām, šie kaprāļa Isolintu kara slavinājumi izklausījās gandrīz kā izsmiekls. Taču Isolintu šķita liels pļāpa, ar kuru nebija vērts strīdēties, jo viņš vienu un to pašu notikumu prata atstāstīt vairākos variantos.

Kurpnieku darbnīca bija tikai daļiņa no lielās un ietilpīgās barakas, kādu tik daudz sacēla kara gados. Tur bija arī apģērbu labotava un vejas mazgātava. Rūca mašīnas, un dvakoja armijas korpusa netīrā ve]a, no kuras pacēlās sīva sviedru smaka. Tur bija noliktavas, kantori un dzīvojamās istabas.

Kara kurpnieka dzīve nebūt nav tik vienmuļa kā kroņa maize ar biezputru un virumu, kartupeļiem un mērci. Ēdienu karte galvenokārt tika papildināta un mainīta «Berlīnes tirgū». Jo ieroču brāļu barakas atradās tepat pavisam netālu un somu zābaki un velteņi bija vērtīga apmaiņas prece vīriem ar naglotajiem papēžiem. Tur varēja dabūt šo to stiprāku, un vispār šī aizliegtā nodarbošanās piešķīra dzīvei aizrautību un romantiku.

Reizēm ari kaprālis Isolintu dienām ilgi sēdēja uz savas taburetes, lāpot zābakus un piesitot tiem pazoles, — sīvā pudele noslēpta tukšā stulmenī. Viņš bija saprātīgs pudeles draugs, nekad pārāk netrakoja, bet parasti jokoja un dažreiz pat noskandēja kādu pantiņu: «Lodes tikai laidās, tratata, un Antim grāvī kļuva šauri, tratatā.» Vai arī pasludināja īstā mācītāja balsī: «Jūs, oficieri un lotas, apakšvirsnieki un zaldātu priekameitas, ierindnieki un mazgātājas, es jūs brīdinu, neslaukiet visiem zināmo vietu ar veciem papīriem, jo papīrs var pārplīst — un jūs apķēzīsiet pirkstus...»

Isolintu bija īsts blēdis, par kuru zināja stāstīt, ka viņš kara sākumā, kad rūkušas lidmašīnas un dunējuši lielgabali, esot bijis priekšādziedātājs baznīcā, bet tagad kļuvis īsts kāršu lauva, nelokāms melu un zādzību apustulis, tomēr savā reizē spējot ar patosu sludināt nesatricināmu morāli. Viņam bija arī mīļākā, viena no mazgātājām, par kuru darba biedrenes apgalvoja, ka tā esot sešdesmitgadīga vecmeita un piedevām galīgi akla.

Bet kaprālis Isolintu teica: «Kur lai mūsu gados ņem tās nevainīgās jaunavas.» Šis vīrs bija apbraukājis gandrīz visu pasauli un daudz ko pieredzējis, viņš, kā jau dzirdējām, iestājies armijā tikai pamiera laikā, papildinot rezerves. Un gluži labi pielāgojies miera laika dienestam, reizēm jau gan mēdzot kaut ko iesmērēt vienam otram apšaubāmam kadru apakšvirsniekam. Viņam atradās ko likt galdā arī tad, kad citiem karavīriem pietrūka pat maizes.. Tajos gados viņš esot darbojies par jauniesaukto zaldātu sekretāru, kaut gan neprotot ne lasīt, ne rakstīt, un aizsūtījis vienam otram uz mājām ziņu: «Pagādājiet savam mīlulim desmit kilogramus sviesta un piecus tūkstošus naudā, vai arī jūsu dēls atšaus ļipu ...» Tad no senču dzimtajām mājām, kur darbojās kāda no sektām, atbildē tikuši atsūtīti lāsti: «Skat, tāds mūlāps kļuvis mūsu dēls!»

Par savu mīļāko kapteinis Isolintu mēdza izteikties: ja arī ar redzēšanu tai esot visai

slikti, toties oža labu labā. Varot līst kaut kaķa soļiem, šī tūlīt izstiepjot roku un sākot ošņāt un brīnīties: «Kā gan tā vīrišķa smaka ir tikusi manās nāsīs ...»

Tāds vīrs bija šis kurpnieks. Kādu dienu, jau rudenī, kad bērzi bija kļuvuši dzelteni un gaiss dzidrs, viņam, rakņājoties pa labošanai nodoto apavu kaudzi, gadījās sakampt zābakus ar Kaspera Ahvena vārdu un adresi. lz-! rādījās, kādreizējais viltvārdis praporščiks Soro ir bijis labs ādu pazinējs, jo kaprālis Isolintu, noraujot adresi, teica, ka tādam kuprītim gan šādi zābaki nepiestāvot. Labi, ja iedošot kaut kādas čabatas. Vācietis par šiem zābakiem atnesīšot brangu pudeli...

Kaprālis Isolintu bija vīrs, kas pazina mantu. Viņš bija bieži apmeklējis «Berlīnes tirgu». Bet kaprālis izrādījās arī prasmīgs meistars, un, kad daudzu cilvēku mājās valkātie un daudzus ceļus bridušie zābaki nokļuva uz liestes, kad tiem tika piesistas jaunas pazoles un kad tie bija notīrīti un nospodrināti, tie bija zābaki, uz kuriem prieks paskatīties.

— Labāki par jauniem! — noteica Isolintu. — Būtu grēks tos atdot kaut kādam Ahve-nam, prastai zivij^1, ko izmīņāt...

1 Ahvcn — asaris {somu valodā).

Tajā brīdī kurpnieku darbnīcā ienāca kār-lībnieks Juliāns Norpa. Viņš devās atvaļinājumā vai komandējumā un bija apstājies vai arī spiests apstāties šajā baraku ciematā. Лг lielām grūtībām tas beidzot bija uzmeklējis seno draugu un paziņu Isolintu.

Juliāns Norpa bija padzīvojis vīrs pāri piecdesmit gadiem, jaunībā piedalījies vairākos karos, tāpēc ieskaitīts tā dēvētajos «kadru karavīros». Vēlāk gadu gaitā viņu sāka tirdīt jauna ideja, proti, Norpa neatlaidīgi meklēja dzīvē savu īsto ceļu, cik tas nu vēl bija iespējams, tāpēc kara sākumā viņš nostājies uz robežlīnijas un nogaidījis, — vārdu sakot, šis jau reiz esot bijis tur, kur pašlaik gribot iet, — taču bijis spiests, kā mēdz teikt, «mainīt kursu». Un Norpa bija tāds cilvēks, kurš nemēdz atkārtot divreiz vienu un to pašu. Bez tam viņš atcerējās: karavīru zvērestā nebija ne ar pušplēstu vārdu pieminēts uzbrukums dzimtenes robežām ...

Oficieris bija ļoti pārskaities par Juhana Norpas muļķību. Kā gan esot iespējams, ka pasaulē dzīvojot soms, kurš neapjēdzot, ka pašlaik esot pienācis īstais brīdis rīkoties, jo cilas iespējas vairs nebūšot. Nu tikšot nodibināta varena valsts, atgūtas visas stratēģiskās robežas. Un zaldāts neesot devis nekādu citu zvērestu kā vienīgi klausīt priekšniecības pavēlēm. Oficieris ārdījās kā nelabais un

vicināja revolveri gar Juhana Norpas degunu. Bet Norpa atteica, ka viņa stratēģiskā vieta esot tieši šeit, jo šis vāciskais vārds nozīmējot iegūt labu kapa vietu, tā viņam vismaz liekoties.

Kaps tomēr netika izrakts. Bet Juhanam Norpam pa to laiku, kamēr citi karoja, nācās susināt purvu.

Kad soda laiks bija garām, viņu obligāti par trīs markām dienā piespieda dienēt armijā, pie kam viņš nesaņēma ne kareivja mēnešalgu, ne samaksu par uzturu. Norpam tās arī nemaz nevajadzēja. Viņš bija atraitnis, un vienīgais dēls jau dienēja armijā.

Šis Juhans Norpa, pēc izskata pa pusei karavīrs, pa pusei civilais, nu ienāca kurpnieku darbnīcā un visus skaļi sveicināja. Un, protams, tūlīt pamanīja zābakus, ko kaprālis Iso-lintu veikli mēģināja paslēpt zem mazāk vilinošiem stulmeņiem.

— Site es dabūšu jaunus zābakus! — viņš priecājās. — Vecie jau vairs pie kājām neturas.

— Ko vēl neizdomāsi! — Isolintu noteica. — Tu nezini, cik mums te stingra kārtība. Katram jāsaņem savi zābaki atpakaļ, citādi sāksies velnišķīga izmeklēšana. Bez tam tie ir Ahvena — mana laba paziņas zābaki, tos nu nekādi nedrīkst apmainīt...

ao

Bet Norpa, šis veiklais zellis, jau bija tos uzmaucis kājās un turpat uz darbnīcas grīdas izmēģināja, kā soļot un pagriezties.

— Ja tu manienv vecajiem zābakiem iedzīsi pāris naglu un drusku padurstīsi tos ar adatu, Ahvens ar tiem aizpeldēs kā gulbis ...

Kaprālis Isolintu vēl varonīgi tiecās glābt zābaku pāri. Norpam taču jāsaprotot, ka tā nedrīkstot darīt. Te valdot stingra kārtība, armijas disciplīna. Bez tam vai zemessargam Norpam vispār esot tiesības saņemt valsts zābakus.

— Kuram gan citam lai būtu šādas tiesības! — atcirta Norpa. — Es izmaksāju valstij traki lēti. Ja šādu bagātu vīru nebūtu, tēvzemei nevajadzētu ubagot pēc valsts aizņēmuma.

Pamazām kaprālis Isolintu noprata, ka šis lieliskais zābaku pāris ir neglābjami izslīdējis no viņa rokām. Zemessargs Norpa bija tos šā vārda vistiešākajā nozīmē nolaupījis. Viņš bija bezkauņa un arī vārdos nepalika kaprālim Isolintu parādā.

— Atzīsties, blēdi, tu gribēji tos pie frN čiem iemainīt pret šņabi. Bet ko tur runāt par sīvo. Labi ja iedos maizi...

Kaprālis Isolintu sāka smieties. Viņiem abiem patika smieties, smieties un gvelzt jokus. Bija ko noklausīties, kad tie vaļsirdīgi pārsprieda pēdējā laikā pārdzīvoto. Viņi

prata sadot piparus tiem, kas spīdzināja amatniekus vai grāvračus. Un, lai kāds bija nesenais atgadījums ar zābakiem, abi draugi viens otru cienīja un priecājās, ka viņi abi un vēl daži puiši gandrīz vai sveikā tikuši cauri. Likās, tādiem nemaz nebūtu tik viegli ieskaidrot, ka pasaulē dzīvot ir grūti un slikti. Savu optimismu viņi izteica ar sakāmvārdu, ko Isolintu allaž patika atkārtot: «Vienalga, ar kādu sitamo bendēt utis . ..»

Un tomēr tas netraucēja kaprālim Isolintu vēl atvadu brīdī skumīgi noraudzīties uz Ju-hana Norpas kājām. Pārāk dzīvas viņa acu priekšā nostājās dažas jaukas pudeles, kas aizgāja gar degunu. Pats velns tādā nebrīdī bija viņam uzsūtījis šo draugu. Un viņš vēl minēja pāris piemēru, kā allaž ir klājies un arī turpmāk klāsies marodieriem, jo viņu darbošanos varot salīdzināt ar to, kas nupat noticis ...

Bet zābaku pāris, ko tagad valkāja bezjūtīgs darbarūķis, uz sliekšņa bezrūpīgi un pašpārliecināti saklaudzinājās papēžiem, izgāja no kaprāļa Isolintu darbnīcas un turpināja ceļojumu.

Zemessargam Juhanam Norpam toreiz nebija pat noteiktas dzīves vietas. Ticis ārā no purva, viņš kādu laiku bija dienējis apgādes bāzē, bet tur viņu labprāt negribēja vairs pieņemt. Viņš bojāja citiem nervus ar savu mūžīgo sūkstīšanos par trīs mārku dienas naudu, kas viņu ļoti sarūgtinot. Tādēļ šo vīru norīkoja uz kvalifikācijas celšanas centru, kur to neieredzēja tāpat kā citur. Tādu karavīru labāk aiztriekt pēc iespējas tālāk, lai nemaisās citiem pa kājām.

Tāda iespēja radās. Kaut kur ieņemtajā teritorijā, Austrumkarēlijas nomalē, vajadzēja celtniekus. Juhanu Norpu nosūtīja uz turieni.

Tas Juhanam Norpam gremzās. Viņš jau senāk bija uzdarbojies pierobežas joslā, un toreiz tas nebeidzās pārāk priecīgi. Bet pelēkais verga darbs purvā bija labi iespiedies atmiņā. Un tā Juhans, tālāk par pļāpāšanu neticis, beidzot iekāpa vagonā.

Pārpildītā vilcienā Norpa nakts tumsā pārbrauca valsts robežu, kuras radīšanā arī viņš bija ieguldījis krietnus pūliņus, pārvēršot par tīrumu prāvu gabalu purva. Bet šo darbu viņš bija veicis, būdams vēl uz brīvām kājām. Bija uzlīdis līdumu meža biezoknī, iekārtojis tā saucamo ģimenes pavardu, kuru Juhanam tomēr atņēma, kaut arī tajos gados, ko dēvēja par krīzes laiku, — pirms desmit gadiem — vēl bija spēkā dieva svaidītās privātīpašuma tiesības. Tas bija savāds laiks un šķita brīnum ātri pazūdam no cilvēku atmiņas. Zeme un pasaule gandrīz vai būtu noslīkusi labībā un precēs, ja nebūtu lietoti stingri ārstniecības līdzekļi un nesāktu malt lielā gaļas mašīna ...

Taču Julians Norpa nekad neaizmirsa šo laiku. Piespiedu ūtrupe atņēma viņam Kūsa-las mājas, nāve atņēma sievu Alīnu, un nu; viņš pēkšņi ieraudzīja pasauli jaunā gaismā.

Norpa bija tikko pārbraucis valsts robežu, vārdu sakot, iebrucis pretējā nometnē. Šādu soli šai pusē nesen vēl uzskatīja par negodu. Bet tad viņa pārliecība pēkšņi mainījās, un \ Juliāns Norpa saņēma sodu, tikko ieraudzīja valsts robežu. Uz to vajadzētu vēl paskatīties, taču verdzība purvā vēl bija pārāk spilgtā atmiņā, un viņš mierināja sevi ar domu, ka nedodas turp agresīvos nolūkos. Viņu aicināja nevis sagraut, bet celt...

Ar interesi viņš noraudzījās uz zemi, pār kuru lēni ausa rudenīgs rīts. Kādreiz viņš te bija klaiņojis ar bisi rokās. Un velns vien zina ko domājis. Tc bija dzīvojusi viņa cilts un kopusi tīrumus. Šo zemi vajadzēja atbrīvot, zemi un ļaudis... Bet kas tad ir brīvs? Ūtrupe bija nolaupījusi viņam Kūsalu, kur Norpa pats ar savām rokām bija izlīdis laukus meža biezoknī šajā pašā dzimtajā Somijā, kas tik ļoti lepojās ar savu brīvību un patstāvību ...

Juhanam Norpam nekad nekas nebija īsti skaidrs. Ar vāciešu cigareti mutē viņš mēģināja izstaipīt muguru pārpildītajā vagona un sāka stāstīt par mūsu zēnu nometni Siverā un Oņegas ezera viļņu apsargāšanu. Stāsts šā bārdaiņa mutē izklausījās pēc apsmiekla. Visi bija truli un miegaini, no neērtās sēdēšanas notirpušiem locekļiem.

«Somija ir liela, bet mums tomēr nepietiek telpas un vajadzēs pārgrauzt šo cieto riekstu, kamēr tiksim līdz Baltajai jūrai...»

Juliāns Norpa brauca uz Austrumlcarēliju, laimīgi nokļuva galā un tūlīt ziņoja par savu ierašanos. Izrādījās, ka viņam jākļūst par baznīcas namdari.

Sl baznīca bija celta gandrīz jau veselu gadu, sākot ar to dienu, kopš tika iekarots šis tālais nostūris. Savā laikā ļoti daudzi runāja, ka boļševiki ierīkojot baznīcās teātrus. Bet nu gribēja paveikt kaut ko pavisam pretēju — teātri pārbūvēt par baznīcu. Šāds velnišķs atriebības plāns bija dzimis kāda armijas garīdznieka galvā. Šo to jau pamazām darīja arī līdz šim, bet nu vajadzēja sākt būvdarbus ar pilnu sparu: šurp bija norīkoti arhitekti, celtnieku meistari un pieredzējuši strādnieki no visas armijas. Tur vajadzēja pacelties kaut kam tādam, ko vērts redzēt un rādīt, kaut kam sevišķam. Par būvmateriālu tika izlietota vienīgi Karēlijas sarkanā priede.

Šajā baznīcas cēlāju saimē nu gluži nejauši bija iemaldījies arī Juliāns Norpa — un vienīgi tāpēc, ka no centra kāds gribēja viņu aizsūtīt pēc iespējas tālāk, prom pie visiem velniem. Kancelejas kungs, kas viņu pieņēma,

protams, izlasīja dokumentos, pa kādām takām nācējs te nokļuvis, un bija izbrīnījies, — vai tikai šeit tam būšot īstā viela. Juhans Norpa neņēma ļaunā, un viņa galvā jau perinājās maza viltībiņa. Norpa atteica, ka viņš kādu dienu laikam rūgti nožēlošot, ka iebāzis nagus šajās spīlēs . ..

Par tādu bezkaunību savukārt noskaitās kancelejas kungs un brīdi pat šaubījās, vai Juhans Norpa vispār būšot īstais, kurš mācēšot celt baznīcu no Karēlijas sarkanās priedes. Bet tad ienāca kāds oficieris, kurš veikli prata pārvērst visu par joku, un Juhans Norpa atkal bija vīrs, kurš labprāt smējās un, pēc kura domām visam par spīti, arī purva velnam ar trim markām dienā esot jautra dzīve...

Tā viņš kļuva par baznīcas cēlēju.

Norpa uzjautrinājās, apgalvodams, ka Somija pašlaik atrodoties slavas zenītā, ja uz iekarotās zemes ceļot tik svarīgu objektu kā baznīcu un turklāt lepnu baznīcu no sarkanās priedes. Viņš gādāšot, lai dievnams tiktu celts uz klints, lai tas spētu izturēt, kad uzbrukšot lielās vētras un sākšoties lietus.

Bet patiesībā viņš bija pilnīgi apmierināts ar savu darbu, ar šādu karu. Pat saltajos un tumšajos ziemas mēnešos viņš labprāt gāja uz darbu. Dzelzs krāsniņas piesildīja lielo celtni, kas pamazām ieguva dižciltīgu kupolveida

formu, Telpā atbalsojās āmuru klaudzieni, zāģu šņākoņa un ēveļu žvīkstēšana.

Juhans Norpa darināja solus. «Sie nav parasti soli, kur cilvēks bezrūpīgi atbalsta savu pakaļu, šeit cilvēki sēž ar noteiktu mērķi šķīstīt savu dvēseli.. .» viņš dižojās.

Viņam patika galdnieka darbi. «Es esmu kā dzenis,» viņš mēdza teikt. Juhans Norpa izjuta neizskaidrojamu prieku, ja viņš ar savām rokām varēja kaut ko izgatavot, kaut ko, kas nav vēl bijis un paliks ilgi.

Bez tam šī celtne, šī lielā, skanošā ēka no priedēm, kas vēl nesen slējās Karēlijas silos, diendienā iezīmējās arvien skaidrāk un uz-skatāmāk un modināja senas atmiņas. Ziemas tumsā bija skanējuši zvārguļi, čīkstējušas slieces, un šai baznīcā šķita mazliet vēsi, jo krāsns to vēl nebija paspējusi sasildīt. Bet. sveces priecīgi lipināja, un mācītāja vārdi atbalsojās, kad tas runāja par Betlēmes bērniņu un tādām lietām, ko viņš nesaprata, bet kas šķita labas un vajadzīgas. Tā vismaz domāja pieaugušie cilvēki, un Norpas mazais Juhans tēva platajos vadmalas svārkos tam pilnīgi piekrita. Tā bija sentēvu ticība, kas šķita pamazām no viņa nokrītam tāpat kā viņa apskrandušās drēbes, ko ļaunā pasaule bija nolaupījusi, nedodot vietā nekā tāda, kas sargātu un sildītu.

Juhans Norpa atskārta, ka viņš ar ilgām

atceras tos sen pagājušos, tālos laikus, kad varēja sēdēt baznīcas solā, nedomājot par sirdi stindzinošām briesmām, tas šķita kā sena burvība, sastingušas atmiņas par tiem gadiem, kad debesīs pretīgi nerūca lidmašīnas un kad radio pilnā balsī nepiekliedza šeit dziļajā silā dzīvojošo cilvēku ausis. Un tad trīsmarku purva velns sāka atkal pļāpāt par soliem. Viņa nopelns neapšaubāmi esot tas, ka, saņemdams trīs markas, viņš spējot sameistarot tik brīnišķīgu solu, uz kura cilvēkam atbalstīt dibenu, lai mācītājs varētu nozvejot dvēseli.

Vakaros viņš tajā pašā lielajā telpā pie sava sola knibinājās gar kokgriezumiem. Suvenīri armijā toreiz bija modē. Doba koka bumbuļus, pina tāsi, sita un lieca metālu. Slaiki nodrāzts skals bija labākais līdzeklis, kā īsināt laiku. Radās veidojumi ar tik dīvainiem izgreznojumiem, ka dažs sāka šaubīties, vai tikai kara velniņš nav sajaucis šo darbu radītāja smadzenes. Bet Juliāns Norpa bija dzimis galdnieks. Koku grauzoša asmens skaņa viņa ausīm bija mūzika. Viņa darinātās kārbas un lādītes bija vienkārši sadzīves priekšmeti, bet tos bija vērts apskatīt. Norpa, ievērojis, ka tā var saņemt kārtīgu piedevu ikdienas algai, kļuva ārkārtīgi čakls. Viņš ēvelēja un žēlojās, ka esot rakstīts: šāda nodarbība palīdzot izvairīties no- daudziem kārdinājumiem un grēkā krišanas. Bet viņš raujoties tieši tādēļ, lai atvaļinājuma laikā varētu iekrist mazos grēciņos, kas pēc trīsmarku gavēņa patikšot varen labi.

Citreiz Norpa klaiņoja apkārt un vēroja dabu, celtnes un retos apkārtnes iedzīvotājus. Viņš bieži iegriezās pusgruvušā būdiņā ciema malā un sadraudzējās ar kādu vecenīti. Juliāns Norpa ticēja, ka tie, kas nevar satikt ar vecām sievietēm, dzīvē tālu netiks. «Dzer t.ē-jiņu, dzer! Nu, kāpēc tu nedzer tējiņu!» vecenīte uzplijās. Un Juhans Norpa mēģināja izdibināt, kā šeit esot dzīvojuši senāk, un. jautāja, ko māmuļa domājot par somu valdību. Un puskurlā vecene atbildēja mierīgi un gudri, tā ka Norpa nepavisam nekļuva gudrāks. Norpas sirdi sildīja doma, ka šī vecīte ir somiete, un viņš nodomāja, kāda gan viņa būtu un kāds būtu Juhans Norpa, ja mūsējie vienmēr, jau gadsimtiem ilgi būtu stāvējuši pie Siveras vai ja Ādolfa Otrā vai Kārļa Divpadsmitā nodomi būtu piepildījušies. Bet tādā gadījumā varenā Zviedrija būtu pamazām nomākusi somus un vecenīte ar Juhanu runātu pavisam citā valodā ... Vajadzēja notikt tā, kā notika. Nu mūsu zēni stāv pie Siveras, bet Juhanam Norpam liekas, ka tas viss notiek par vēlu, šķita kaut kāda nereāla dēka ...

Norpa te atrada arī jauno Tatjanu, par kuras draugu un mierinātāju viņš pamanījās

97

7 — Pentl HānpC

iekārtoties. Tatjanas virs karoja frontes otrā pusē. Viņa bija viena no pasaulē daudzajām kara laika šķirtenēm un tikpat labi varēja būt krituša vīra atraitne. Taisnību sakot, tur nebija nekā dīvaina, ka viņa labprāt klausījās Juhana Norpas vārdos un jāva sevi pārliecināt. Tatjana bija gaiša, vienkārša un labsirdīga sieviete, un Juhans viņai ļoti pieķērās. Tomēr abi zināja, ka tas ir tikai pagaidām . ..

Tā Juhans Norpa bija iekārtojies un, kaut arī to parasti neatzina, juta, ka pat karojošā pasaulē ir gluži labi dzīvot. Šāda baznīcas ceišana tomēr bija kas cits nekā īsts karš, nekā tupēt tranšejā, ko apdraud sprāgstoši lādiņi, — sak, velns parauj, šoreiz vēl pagāja garām ... Jo viņš zināja, kas ir karš . ..

Kādā siltā agra pavasara dienā, kad spīdēja saule, jaunuzceltajā baznīcā notika pirmais dievkalpojums. Tajā piedalījās vairāki garīdznieki, arī civilie un citi svarīgi kungi, daudzi aicināti ciemiņi no Somijas un apkārtnes iedzīvotāji — karēļi. Daļu telpas pildīja oficieri un ari zemākas pakāpes karavīri, un baznīcas celtnieki. Jauni, tīri baļķi zeltaini mirdzēja, un griestu dēļi atbalsoja garīdznieku runas. Tie teica, ka šis esot dārgs brīdis sevišķi karēļu tautai. Stiprākais brālis esot ieradies un atnesis tiem tiesības brīvi pielūgt dievu, un pašā kara virpulī uzcēlis šo templi. To varot nosaukt par Somijas armijas veicu kurnu brīvajā laikā, un neapšaubāmi to atcerēšoties vēl nākamās paaudzes. Par to pat stāstīšot bērnu bērniem. Lappuse esot pāršķirta, somu tautai sākusies jauna dzīve.

Brīvā līguma celtnieks Juhans Norpa, kurš sēdēja uz paša rokam darinātā sola, bārda nosmīnēja, — tas tiešām bija neticams, tas bija tiešām pasakains darbs, ka mazā Somija tālajā Austrumkarēlijā uzcēlusi baznīcu. Tam vajadzētu but svarīgam brīdim arī viņam, «kadru karavīram», kurš kādreiz jau uzturējies Karēlijā. Sapnis bija piepildījies. Taču pēc tam ar viņu bija notikusi pārvērtība. Norpa pieķēra sevi pie domām, ka bez baznīcas un mācītāja karēļu tautai uzklups arī baznīcas nodokļi un visvairāk ieguvusi būs mežrūpniecības akciju sabiedrība, kurai radusies iespēja iznīcināt Karēlijas silus. Viņiem tas varbūt tiešām kaut ko nozīmēja. Viņi varbūt tiešām ir uzvarētāji un nekrāpa sevi, bet vienkāršajai tautai ari Somijā bija pietiekami daudz koku, ko nogāzt ar parasto šķērszāģi. Jeb viņi uzskatīja šo brīdi par lielu tādēļ, ka bija vēl jauni un atradās tajā posma, ko Juhans Norpa dēvēja par pāraūdžu gadiem ...

Tūlīt pēc svētkiem Juhanam Norpam piešķīra atvaļinājumu. Viņš ilgi brauca pārblīvētajos vagonos, līdz beidzot nokļuva pilsētā, kur bija strādājis pirms kara un kur viņa nedaudzās mantas vēl tagad pelēja kādos bēniņos. Tajā pilsētā Norpam dzīvoja arī radi un paziņas, pie kuriem viņš apmetās. Bet, pēc Juhana Norpas domām, tie bija ļoti mainījušies. Cilvēkus šķita pārņēmis tirgošanās un spekulācijas gars. Lielākā daļa nodarbojās ar netīriem veikaliem, pārdodot ēdamo, apģērbu, tabaku un degvīnu, vienalga, ko, vāca kopā un pārdeva pat kareivju darinātus priekšmetus. Tāds bija tā laika gars. Kāds vēl taisnojās, ka cilvēks esot spiests to darīt. Ar pliku algu vien esot grūti iztikt. Par pārdotajiem rokdarbiem un agrāk iekrāto naudu Ju-hans Norpa ar paziņu piepalīdzību nopirka sev kažoku, kas maksāja tikpat, cik senāk neliela mājele, kaut arī starpnieki izlikās, it kā pārdotu to vienīgi aiz draudzības. Ar tām mazajām nerātnībām šoreiz nekas neiznāca, toties viņš tika pie kažoka. Juhans Norpa sacīja, ka vecam cilvēkam nevajagot nekāda cita prieka kā siltuma. Viņš atcerējās daudzus stindzinošus braucienus mašīnas kravas kastē un uz vagona kāpnēm. Bez tam drīz pienāks vasara. Tātad pašu viņu bija pārņēmis mietpilsoniskais tirgoņa un krājēja gars.

Reiz viņš aizbrauca arī uz laukiem, tur, kur senāk kopis zemi, bijis īsts savas zemes saimnieks. Vēlāk Norpam tajā pusē vairs negadījās iegriezties, jo pati apkārtne, kur viņam bija uzbrukusi nelaime un neveiksmes, un viss, kas ar to saistīts, sāpināja sirdi. Nu viņš klausījās zemnieku sūdzībās par lielajiem nodokļiem, gaļas normām un karaspēka vajadzībām atņemtajiem zirgiem. Viņš iegriezās kapos, kur balto krustu garajā rindā varēja ieraudzīt daudzus pazīstamus vārdus. Tur, varoņu nāvē krituši, gulēja vienkārši vīri un jaunas atraitnes. Norpa klīda starp kapu kopām, daži kliboja ar kruķiem, īsais karš jau bija aiz muguras un garā dzīve vēl priekšā. Juhans Norpa, nopircis pāris kilogramu vēr-līgā sviesta, brauca atpakaļ uz pilsētu.

Atvaļinājums jau gāja uz beigu pusi, kad, sev par postu, viņš satika kādu paziņu, kurš arī bija palaists brīvsolī. Viņš strādājot pie vāciešiem. Par katru ķieģeli, ko iemūrējot sienā, maksājot piecas markas.

— Tad tu vari iedomāties, — paziņa teica,

— ka dienā sanāk krietni daudz ...

Juhans Norpa tā arī domāja un saprata, ka liktenis un laimes lozes var būt dažādas. Šeit sēž viņa gadagājuma cilvēks, kurš saņem piecas markas par katru iemūrētu ķieģeli, kamēr Juhans Norpa saņem trīs markas dienā. Tiesa gan, viņš nemēģināja kalt pats savu likteni, jo apzinājās, ka pastāv kāda robeža, aiz kuras viņam nebija ko darīt. Bet šis salīdzinājums varēja noderēt arī kādam no zēniem, kas devās pretī nāvei...

— Tu gan laikam gribētu, lai karš nekad

nebeigtos un vācieši visu laiku liktu celt mūri Lapzemes tundrā ...

— Ko nu tu! — otrs miermīlīgi noteica. — Jauki jau ir, kad tās markas nāk, bet jauki ari, kad aiziet. Tu, dzīvodams kroņa maizē, nemaz to nesaproti. ..

— Jā, — noteica Juhans Norpa, — var būt, ka tas ir tāpat kā miera laikā: dažs sarauš kaudzi naudas, dažs pazaudē pat to, kas viņam ir, un dažs noliec galvu un atdod dzīvību . ..

Tomēr sirds dziļumos viņš jutās neapmierināts un ieguva ūdeni savām runas dzirnavām.

Atvaļinājuma pēdējā dienā viņš satika savu veco paziņu kaprāli Korpi, kas klaiņoja apkārt ar paģirainu galvu un tukšām kabatām. Jau agrākajā Eiropā viņš bija bezrūpīgs zellis un tagad šķita dzīvojam savu pēdējo dienu. Norpa kaprālim piedāvāja vienu kampienu ko stiprāku un lepojās, ka viņam gan vēl nauda turoties, kaut gan pats esot trīsmarku purva velns. Tad viņš ieraudzīja Korpi kājās jaunus zābakus un piedāvāja apmainīties.! Viņa paša zābaki pa ziemu esot nodiluši, un, tā kā viņš esot ieskaitīts obligātā darbā, noliktavā varot rasties grūtības ar apmainīšanu. Toties Korpi savus apavus varot apmainīt kuru katru brīdi. Kaprālis, vienmēr dāsns un bezrūpīgs cilvēks, labprāt piekrita, jo sevišķi tagad, kad piedāvātais malks bija sasildījis arī sirdi.

Un tā zābaki zem alus bāra galda, kur vīri sēdēja, atkal apmainīja kājas. Tad viņi izšķīrās. Juhans Norpa juta, ka par pēdējo sīvā lasi ir saņēmis ko pretī, un viņš sāka iet pa ielu, kur mirdzoši strautiņi vēstīja pavasari. Drīz vajadzēja sēsties vilcienā. Viņš bija labā omā, kā parasti pirms braucieniem un dzīves vietas maiņas. Arī šie trīsmarku spaidu darbi nevilksies ilgi. Kas zina, varbūt liktenim padomā kaut kas tāds, ko var pielīdzināt picc-marku ķieģelim ...

Tā nu viņš devās tālāk, un kaprālis Einārs Korpi, atvaļinātais tukšinieks, sēdēja aiz galda alus bārā un ar jaunajiem zābakiem sita takti elektromagnetofona mūzikai. Viņu saniknota vēroja traktiera saimniece ar daudz cietušu, spītīgu seju.

— Gan jau es aiziešu, mīļā tante, — teica kaprālis. — Tikai mazliet pacietības. Tādi kā mēs, protams, būtu kā radīti varoņkapiem. Jā, tur mums būtu īstā vieta. Bet es tomēr mēģinu no šāda likteņa izšmaukt... — Kad bija apnicis klausīties mūziku, kaprālis Korpi beidzot piecēlās un aizgāja.

Ja kaprālis Korpi ar saviem jaunajiem zābakiem, kas, ceļot baznīcu, bija stipri cietuši un apšvīkāti un kam darba dienesta cirvis

iešķēlis robu kreisās kājas purngalā, tā ka j tas šķita gandrīz vai nesalāpāms, ja kaprālis ļ Korpi nebūtu apstājies tieši uz šī ielas stūra, lai piebāztu pīpi, kas zina, kā viss būtu no- | ticis...

Bet šoreiz notika tā.

Pūta vējš, un pīpe nekādi neļāvās aizdegties. Korpi aizrāvās ar savu nodarbību un attapās, tikai izdzirdot oficiera balsi:

— Nu, kaprāl, vai šī pīpe ir svarīgāka par visu pasauli un tās virsniekiem un citiem karavīriem?

Kaprālis Korpi pacēla acis, atvēra muti un ieraudzīja savā priekšā kāda vīra melnīgsnējo, starojošo seju — tas bija Nenonens.

— Bet tas taču ir Korpi!

— Un tas ir Nenonens un vēl ar kapteiņa uzplečiem!

— Tā gan, putniņ, kāda tikšanās!

Viņi dedzīgi paspieda viens otra roku. Abi ļ taču bija ieroču biedri kopš ziemas kara, kas likās tik sen. Viņi bija kopā gājuši caur uguni^1 un ūdeni un velns vien zina caur ko vēl.

Nenonens, kurš smirdēja kā degvīna muca, paņēma Korpi zem rokas un veda sev līdzi. Viņi iegādājās dzeramo, kura brūvēšanā abiem biedriem bija ļoti liela pieredze. Un ko gan citu lai tie darītu? Bija taču sastapušies f ieroču brāļi...

Viņi bija daudzās vietās, iepazinās ar daudziem jauniem cilvēkiem un jaunām dzērienu markām. Lai tiktu pie naudas, Korpi pārdeva pulksteni. Visa pasaule ņirbēja kā raibs krekls. Beidzot Korpi vairs nezināja, kur viņi bijuši un ar ko tiem. darīšana. Viņš bija, tā sakot, pilns kā mārks.

Kāds lepni ģērbies vīrietis paraustīja viņu aiz piedurknes, sak, vai nebūtu prātīgāk, ja kaprālis sāktu iet. Korpi bija padevīgs un labā noskaņā. Kaut kā uzslējies kājās, viņš tenterēja prom. No vaļējām durvīm tukšo kara laiku ielu apspīdēja vāra gaisma. Šajā gaismā Korpi miglainā acs pamanīja lepnu lapsu un aiz lapsādas kādas sievietes seju.

— Tprū, tprū! — draudzīgi aicināja kaprālis Korpi.

Durvis aizvērās, gaisma apdzisa, lapsa pazuda, nozuda arī sievietes seja. Bija atkal iestājusies kara laika aklā tumsa.

Toties drīz ieradās policists.

— Kareivi, ļaujiet cilvēkiem mierīgi iet!

Kas noticis? — Korpi iepleta acis.

— Vai tad var uzvesties vēl draudzīgāk? Klausieties: tprū, tprū ...

Taču tūlīt pat viņā diezin kāpēc pamodās cietsirdīga karotāja gars.

— Turklāt tādiem ķēdes suņiem kā jūs te nav ko darīt!

ļ

I

— To mēs vēl redzēsim! Mums ir vieta, kur var atpūsties un nomierināt nervus...

Tajā brīdī lapsa un sievietes seja, cik tumsā j varēja manīt, atkal bija pielavījušās tuvāk.

— Klausieties! — atskanēja spalga, priecīga balss. — Pēc manām domām, kareivis uzvedas, nu, kā to lai pasaka, ļoti mīļi. Tā taču mēdz uzrunāt teļu, vai ne? Šo brīnum jauko lopiņu zaļās ganībās. Vai mēs nevarētu šķirties kā draugi, sevišķi vēl tagad, tieši pirms Lieldienām?

— Labprāt, cienījamā kundze! Bet kareivis, ir tādā stāvoklī, ka diez vai viņš varēs paiet pats ar savām kājām ...

— Kundze, — murmināja kaprālis Korpi. — Kundze, mums te ir darīšana ar briesmīgi j čaklu šņabjdegunu barvedi...

— Tas man atgādina Strindbergu, — sēci- [ nāja sieviete-lapsa.

Restorāna durvis atvērās, un uz ielas atkal atspīdēja blāva gaisma.

— Bet tas taču ir manas radinieces dēls! — sieviete iesaucās. — Policista kungs, es pati parūpēšos par viņu. Vai jūs nebūtu tik laipns un neizsauktu mums ormani...

Policists pārsteigts un laipni pielika roku pie cepures. Viņš, bez šaubām, kaut ko zināja par šo lapsu-sievieti un tādēļ nobrīnījās par viņas rīcību.

Bet kaprālis Korpi nepazina neviena. Viņš uzkavējās nepastāvīgajā un sapņainajā skurbuma pasaulē. Korpi šobrīd nebūtu pazinis pat savu tēvu un māti. Kaprālis murmināja:

— Jūs esat ļoti laipna, kundze ...

Un pēc brīža piebilda:

— Ak tad tante! Nu ir gan ideja!

Sieviete sirsnīgi smējās.

— Tā gan! Bet es taču nevaru jūs te pamest. Jeb varu?

Kaprālis Korpi it kā nogrima dziļās pārdomās, viņa rokas bija sabāztas vaļējā plīvojošā šineļa kabatās, kaut arī lepnā uzvalkā ģērbies vīrietis bija rūpīgi aizpogājis visas pogas, pirms viņu izveda laukā.

Atbrauca ormanis, un kaprālis ģenģerē-dams ierāpās kulbā. Sieviete nosēdās viņam blakus. Klusajā ielā sāka klaudzēt rikšojoša zirga pakavi. Kaprālis it kā iesnaudās. Drīz vien viņš pamodās un, varen sadūšojies, uzkliedza: «Orman, grieziet apkārt!» Pēc tam viņš izkāvās ar kaut kādiem neredzamiem rēgiem un drīz vien atkal iesnaudās.

Kad droška apstājās, viņš veicīgi izkāpa, izslējās, sasita papēžus un pacēla roku pie cepures.

— Ar labu nakti, kundze!

— Kas tad nu vēl nebūs! — atteica sieviete. — Nē, tā tā lieta neies! — Viņa samaksāja ormanim un paskaidroja:

— Tie radinieki no laukiem reizēm mēdz izturēties pavisam dīvaini...

Ormanis kaut ko norūca ūsās un pasteidzināja zirgu.

— Mums ir laiks iet atpūsties, — sieviete skubināja kaprāli, kurš nu bija kļuvis rāms un paklausīgs.

Tā Korpi, pilns kā mārks, iemeimuroja kādā namā.

Kaprālis Korpi atmodies pamanīja, ka guļ mīkstā un baltā gultā, mundiera svārki un zābaki novilkti, bet bikses kājās. Pirmais, ko viņš ievēroja, bija tas, ka vecās vadmalas bikses uz baltā palaga izskatījās ļoti netīras. Galva dūca, un mute kaltēja. Likās, ka tā kļuvusi par putna knābi.

Kaprālis Korpi pagriezās, ieraudzīja uz naktsskapīša ūdens karafi un alkatīgi dzēra. Tas atsvaidzināja. Laukā noteikti bija jau liela diena, kaut ari istabā aiz nolaistajiem aizkariem valdīja patīkams mijkrēslis. Istaba šķila grezna. Spožas mēbeles, lepni zvērādas paklāji, pie sienām gleznas.

Kaprālis Korpi klusībā nošķendējās un brīnījās, vai viņš gadījumā nav otrs Kalnciema Jeppe. Viņa mundieri, kas bija nolikts uz krēsla atzveltnes, nerotāja ģenerāļa epoletes, bet tikai vecas, saburzījušās un netīras карrāļa lentītes. Viņš atcerējās: «Tas velna Neno-nens-Veiko! Kur viņš gan mani aizvilcis ...» Bet kapteinis bija izgaisis kā garaiņi. Un Korpi atmiņa nespēja uztaustīt neviena pieturas punkta.

Viņš piecēlās un parāva sānis loga aizkarus. Tik tiešām: smalka manta! Tā tik tiešām nu bija īsta istaba pēc bunkuros, baļķu būdās un barakās pavadītajiem mēnešiem. Kailās kājas līdz potītēm iegrima paklājā. Pa logu varēja redzēt pagalmu, kur auga koki un krūmi, un vēl gabaliņu pavasarīga sniega mirdzam saulē. Uz smēķējamā galdiņa dižojās smalkas cigaretes, cigāri un tabaka. Korpi piebāza pīpi un iezvēlās atzveltnes krēslā, kur viņš iegrima kā vatē. Ko lai dara! Celies, Korpi, tu esi atdzlvojiesl Sis biedru ikrīta rēciens nu noderēja labāk nekā jebkad . . .

Pie durvīm pieklauvēja.

— Lūdzu, iekšā!

Istabā ienāca sieviete, ne vairs pārāk jauna, bet labi kopta. Viņas kleita bija zila un acis ļoti zilas un smaidošas.

Labrīt! Kā jūtaties?

Kaprālis Korpi piecēlās un paklanījās.

— Pateicos, nekas. Es gan mazliet brīnos. Vai tikai vakar pārāk netraucēju cilvēkus?

— Cik zinu, ne visai...

— Taisnību sakot, man vajadzētu uzdot galveno jautājumu: kur es esmu?

Tas sievieti, šķiet, sasmīdināja. Viņa bija pienākusi tuvāk, un Korpi nu redzēja skaidrāk nekā iepriekš, ka nekāds skuķis jau nu viņa nav.

— Kur jums pēc reglamenta vajadzētu būt?

— Reglamenta? — atkārtoja Korpi un nolēma, ka runās tieši un nemelos. Varbūt šai raženajai sievietei, acīm redzot, mājas saimniecei, tas patiks. Viņš atmeta ar roku.

— Man nav nekāda reglamenta. Bet pēc līdzšinējās trūcīgās pieredzes man vajadzētu atrasties pavisam citā vietā. Tā tikai bija atmošanās! Kaut vai šis paklājs zem kājām. Te vajadzētu būt cietai cementa grīdai un ne pārāk sausai un tīrai. Pēc pamošanās uznāk slāpes, kakls plīst vai pušu. Tev jākliedz, jādauza ar kāju pa durvīm, un varbūt tad tev iedos malku ūdens sarūsējušā skārda bundžiņā . ..

Sieviete nesmaidīja. Viņa nopietni vēroja Korpi.

— Ak šitā? Tad jums šoreiz ir laimējies ...

— Neapšaubāmi, tomēr pierastās likumības pārkāpšana dara mani nemierīgu, un es jūtos tik nožēlojams ...

— Viegls nemiers pēc visa, kas noticis, ir pat derīgs. Jus vakar bijāt kārtīgi iereibis ...

— Pilns kā cūka, — kaprālis Korpi atzinās.

— Bet es gandrīz vai būtu aizmirsusi!

Sieviete atvēra vannas istabas durvis un aizgāja. Podiņiem klātās sienas zaigoja. Neapšaubāmi šis bija smalks nams un sieviete bija smalka dāma, ko lolojis pats liktenis. Kaprālis Korpi iedomājās, ja viņš prastu labi uzvesties, tad varētu piedzīvot arī labākas dienas . .. Korpi rūpīgi nomazgājās un klusībā nožēloja, ka viņa apģērbs ir tik saburzījies un netīrs. Bet varbūt tieši tas saimniecei patīk un viņa tik tiešām grib iepazīties ar frontes blandoņu ... Un ar šīm biksēm un svārkiem mugurā kaprālis Korpi prata uzvesties.

Viņu lūdza pie kafijas galda. Izdarīgā kalpone uzmeta ciemiņam ziņkārīgu skatienu. Bet kaprāļa pašpārliecība palika nesatricināma. «Nu, plukata, tu atkal esi cēlies!» viņš nodomāja.

Balts galdauts, balti ziedi un īsts konjaks. Dieva dēj, tā bija bagāta, tālredzīga sieviete! Pupiņu kafija tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada pavasarī! Bez tam kaprālim Korpi blakus tasītei bija nolikta glāze konjaka.

— Paģirām, — teica kundze. — Domāju, tas jums labi noderēs. Bet mazliet vairāk tās mantas, un, vienalga, cik brašs, kareivis ir pagalam tāpat kā vakar ...

— Jā, — nopūtās Korpi, — neapšaubāmi vakar bija, kā nu bija ...

— Bet apsoliet, ka jūs ilgāku laiku to vairs neatkārtosiet...

— Iesākuma, — teica Korpi, — tas atkrīt pats no sevis. Atradu kabatā vienīgi saburzītu piecnieku. Mana ieroču biedra gars lidinājās vakar tik augstu, ka ...

— Vai tad jūs nevarat citādi, vai tad esat spiests?

— Nekad neesmu mēģinājis. Nav ienācis prātā. Iespējams, ka izdotos ... Bet sakiet nu, cienītā kundze, kā es te nokļuvu?

Sieviete uzlūkoja kaprāli ar izbrīnu un pārmetumu.

— Tātad jūs neatceraties? Tas notika tā. Man kļuva mazliet garlaicīgi. Pastaigājos pa galveno ielu, tumsā klaudzēja sieviešu koka klikatas un ārzemnieku biezzoļainās kurpes. Domāju par savu pagātni. Senie laiki iznira acu priekšā kā toreiz apgaismotie skatlogi. Nu bija tumsa un klaudzošie soļi kaut kur steidzās. Kurp? Man kļuva skumji, un es iedomājos — nomieriniet manu tautu... Ir pavasaris, tuvojas Lieldienas, tās atnesīs tūkstošiem atmiņu ainu . .. Tad gāju garām kādām durvīm, tās atvērās, un es dzirdēju, kā nu tas bija: «Tprū, tprū . ..» Vai tā nesaka teļam? Atausa bērnu dienu atmiņas. Uz mirkli ieraudzīju jūsu seju, kaprāl, un tā, pēc manām domām, bija reizē briesmīga un nevainīga. Būtu gājusi tālāk, bet jūs tajā brīdī iekūlāties policijas nagos. Man kļuva jūsu žēl. Esat taču klaidonis šajā ļaunajā, karojošajā pasaulē. Vai tā nebija laba iespēja uzdāvināt karavīram, zemes vergam ... mazu pavasarīgu Lieldienu dāvanu. Par to es izšķīros ātri un ņēmu jūs savā aizsardzībā ...

Kaprālis Korpi jutās pārsteigts.

— Tas bija zibenīgs un labs darbs. Jauka Lieldienu dāvana. Pateicos jums, kundze ...

— Redziet, šī kara laika tumsa iedrošina. Un bez tam man ļoti patīk, ka cilvēkiem ir par ko runāt...

— Šādu viedokļi kaprālis Korpi var vienīgi apsveikt. Muļķiem laimējas ...

Aba! Tad nu noskaidrojās — jūsu vārds ir Korpi. Es esmu Risu kundze, atraitne, mājas un veikala īpašniece.

So vārdu Korpi bija dzirdējis: veikals, vairākas mājas pilsētā, varbūt arī laukos, vismaz vasarnīca. Viens no pilsētas dūžiem, dzīvo, kā pati grib, cilvēks, kam nav iebildumu pret mazām pārmaiņām un pat dēkām . . .

Abi turpināja sarunu. Noskaidrojās, ka Korpi atrodas atvaļinājumā un ka tam atlikušas vēl divas trīs dienas.

— Bet tad taču jums Lielajā piektdienā jābrauc projām. Kādēļ jūsu atvaļinājums ir iekārtots tieši tā?

— Man tas der labāk nekā jebkuram cilam, man nav ne mājas, ne zemes un pat ne radinieku! Visu, kas man pieder, nēsāju sev līdzi...

— Tādā gadījumā jūs līdz atvaļinājuma beigām būsiet mans ciemiņš. Norunāts!

Kaprālis Korpi atteica, ka viņam neesot iebildumu. Ja vien viņš pārāk neapgrūtinot kundzi.

Tieši otrādi. Esot ļoti patīkami pacienāt nepazīstamu karavīru, lai gan viņi neesot viens otram pārāk sveši.

Tā Risu kundze iepazinās ar kaprāli Korpi.

Atvaļinājuma pēdējās dienas pagāja labi. Reiz viņi bija pat teātri, reiz pastaigājās pa satumsušajām ielām, omulīgi pļāpāja pie kafijas un pusdienu galda. Kaprālis gulēja gultā, kurā nebūtu kauns atlaisties slīpi pat firstam, dziļi iezvēlās mīkstajos atzveltnes krēslos, pildot savu greizo pīpi, un vēlējās, kaut biedri no meža tranšejām varētu redzēt viņa fantastisko dzīvi.

Smalko kalpoņu ziņkārīgajās acīs viņa stāja bija braša, raksturs nesatricināms.

Reizi pa reizei saimniece un ciemiņš pasle-pus un ar interesi viens otru novēroja, mēģinot uzminēt pretējās puses domas un plānus. Kaprālis Korpi bija nemiera gars, un drīz vien viņam kļuva garlaicīgi. Viss bija pārāk vienmuļš, kārtīgs un tīrs, nogurdinoši ērts. Arī pati mamzele tādos brīžos šķita nepatīkama, pretīgi balta, līdzīga sēnei, kas ož pēc stipra parfīma un nekautrīgi tiecas ielīst otra cil-vāka dvēselē. Та nedeva vairs ne piliena degvīna un rauca degunu par Korpi iemīļoto pīpi. Kundze izdalīja dīvainas Lieldienu dāvanas un ari pati saņēma kādu savādu saini.

Pienāca atvadu brīdis, un Korpi jutās kā brīvībā palaists gūsteknis, bija tik laba sajūta. Kundze viņu pavadīja uz staciju — smalki, kā jau augstākās sabiedrības cilvēks, kā māte. Viņa izteica pārliecību, ka savu arestantu vēl nezaudējot pavisam. Korpi ar piestūķētu mugursomu pār plecu ierausās vagonā. Somā bija ceļamaize un dažādas dāvanas.

Lokomotīve nosvilpās. Riteņi sāka griezties. Abi māja ardievas — smalka kundze no perona un mazliet novazāts kaprālis no vagona kāpnītēm.

Pārsēšanās stacijā Korpi sastapa dažus kareivjus, kas, skumīgi iemalkojot sīvo, atcerējās savas pēdējās naktsmājas. Viens sēdējis tuptūzī Oulu, otrs Kajānos. Gultas vietā bijusi vienīgi cieta cementa grīda, uz kuras samesti visādi gruži sprīža biezumā. Mazs lodziņš pie griestiem, un durvīm atslēga priekšā. Bet Kajānu pilsētas tuptūzī bijušas īstas lāviņas, vienkāršas, bet īstas, un samērā plats logs.

Viens no karavīriem, drūmi noklausījies, nolēma:

— Savu mūžu vairs nebraukšu atvaļinājumā uz Oulu!

— Nebrauc gan, — otrs piekrita. — Brauc uz Kajāniem vai īsalmu, tur glaunāks tuptū-zis...

Kamēr kaprālis Korpi klausījās šos stāstus, viņš jutās ar sevi apmierināts, jo saprata, ka viņš ir cilvēks, kurš nestaigā pa citu iemītām takām.

Tā tomēr bija laimīga, un vērtīga pamošanās, neaizmirstama Lieldienu dāvana.

Pavasaris, savācis varenus spēkus, sāka lielo uzbrukumu.

Kaprālis Korpi to pieredzēja galastacijā. Pulcēšanās punktā teica, ka diez vai mašīnas maz braukšot, jo ceļi esot uzrūguši.

Pavasaris nebija zaudējis savu burvību.

Gaišajiem vakariem un rītiem bija brīnumaina nokrāsa, putni bezbēdīgi čivināja, un zeme pēc ziemas sniega un ledus šķita cilvēku kāju pēdām ļoti patīkama. Arī cigoriņu kafija — šis kara laika liesais padzēriens līdz ar pavasara atmošanos bija ieguvis it kā jaunu garšu. Un pat avīze uz kantīnes galda likās gluži svaiga, it kā tajā, tāpat kā senāk, varētu uzzināt ko jaunu. Avīzes rakstīja par lielo pavasara uzbrukumu, un cilvēki neviļus aizmirsa, ka to pašu bija lasījuši jau vairākus gadus, likās pat ticami, ka nu gatavojas kas varens, ka reiz beigsies šīs ziemas vilcināšanas un pienāks gals visai šai grūtajai dzīvei.

i u,

Kaprālis Korpi bija nepacietīgs un darbīgs. Viņam bija uznācis ceļojuma drudzis. Ātrāk prom, kurss uz mežu! Turp jau tik un tā vajadzēja nokļūt. Zēnam, kam kabatā nav ne graša, šāda vazāšanās pa aizmugures ciematiem gan nesagādāja nekāda prieka, pat atvaļinājuma pagarināšana, par ko daži pavasarīgi vieglprātīgi muldēja, atstāja to vienaldzīgu. Ak atvaļinājuma mašīnas nekursējot? Ieraudzījis mašīnu, kas pašlaik devās ceļā, viņš piedāvājās par palīgu. īstais pavadonis bija saslimis un aizvests uz slimnīcu.

Benzīna stacijā šoferis iepildīja degvielu, kas mērtraukā gan nemirdzēja tik skaidri kā miera laikā, bet drīzāk izskatījās līdzīga pavasara ūdeņiem. Šoferis sūknēdams skaidroja:

— Tās pļavas es labi pazīstu, esmu tur savā laikā ēdis tik daudz kurmju sūdu ...

Tas, kurš pazīst turienes meža noras un domā par turieniešu dzīvi, saprot, ka dzird stāstu par varonību, un nopūzdamies atkārto:

— vīā, daudz ir apēsts kurmju sūdu ...

Bet šodien, pirmajā īstajā pavasara dienā,

pat šis drūmais stāsts neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Kaprālis Korpi nodomāja, ka daudz gan ēsts, tomēr pārāk ilgi vairs nevajadzēs to darīt! Pavasaris ir klāt, un lielais pavasara uzbrukums, kas visu atjaunos, ir jau pie paša sliekšņa ...

Bāka bija piepildīta, un mašīna rūkdama devās ceļā. Sākās brauciens pa Arhangeļskas frontes pavasara apgādes ceļu.

Ciems palika aiz muguras, sākās mežs. Divas meitenes sēdēja ceļa malā uz nolūzuša koka celma. Vai viņas gribēja braukt? Nē. Meitenes priecīgi māja. Arī viņas bija pavasara putni.

— Neesmu tās redzējis diezin kopš kura laika, — teica šoferis, — pēdējo reizi laikam pirmskara Eiropā ...

Tad radās nojauta, ka pa šādu pavasara ceļu nemaz nav tik viegli izbraukt, tas nav ceļš uz sapilu zemi. Ja pavasaris bija izkausējis ledu dvēselēs, tad ceļu tas bija padarījis neizbraucamu, gandrīz bezgalīgi dziļu. Mašīna sāka rāpot uz vēdera cauri dubļiem. Kļuva skaidrs, kāpēc dubļiem reizēm piedēvē augstus armijas goda nosaukumus. Šur un tur varēja redzēt iestigušus, malā novilktus, piekusušus spēkratus. Pašas slīkdamas dubļos, mazās ceļu labotāju grupas ieklāja šajā zaņķī zarus.

Mašīnas riteņi vēl atrada cietu pamatu, un atspērusies tā rāpās uz priekšu, sēkdama un šūpodamās kā laiva vētrā, smagi tusnīdama. Ne reizi viņi neiestiga pa īstam, bet vairākiem lāgiem vajadzēja palīdzēt, nelaimīgajiem dubļu racējiem un zaru šķinējiem, jau tāpat sliktā ceļa aizsprostotajiem.

us

Pavasaris īsā laikā bija izdarījis brīnumus un parādījis savu vareno spēku. Šoferis stāstīja, ka pirms dažām dienām viņš te esot braucis gāzelējoties, gan pa bedrainu ceļu, taču pieklājīgā ātrumā. Nu motors visu laiku lienot dubļos, iesēdies līdz pēdējam. Nemitīgs darbs, grūtības un sasprindzinājums. Likas gandrīz vai neticami, ka te kādreiz bijis viegli, tad, kad šeit vēl vijās ce|š ...

Riteņi tomēr griezās, un mašīna stūmās uz priekšu. Bet nepārvarētās jūdzes jau šķita milzīgi garas un aizmugurē esošā, grīļīgā un trīcošā siena kaudze smieklīgi maza. Vairāk šoferis nebija uzdrošinājies kraut, jo bija nojautis, ar kādām grūtībām būs jāsastopas.

Kad pavasara vakars sāka krēslot, bija nobraukts apmēram trīsdesmit kilometru, trīsdesmit smagu kilometru divpadsmit stundās. Priekšā glūnēja drūms sūnu purvs. Viņi uzskatīja, ka prātīgāk būtu pārnakšņot kādās mājās tepat ceļa tuvumā.

Nogaršoja pirmās pavasara zivis, dabūja karstu cigoriņu kafiju, piedevām uzmācās atmiņas par iepriekšējo karu, kad mājas tika izlaupītas un ienaidnieka izlūkvienība ložņāja tepat apkārtnē. Gulēšana uz plašās viesistabas soliem, atmošanās un došanās ceļā.

Viņi bija cerējuši, ka naktī salna mazliet savaldīs lipīgos dubļus. Bet šīs cerības bija veltīgas. Pat vismazākais pauguriņš šķita

neuzveicams. Vajadzēja rakl. zemi no mašīnas apakšas, likt kokus zem riteņiem, un fords vilka, aizvilka līdz lielajam purvam, kur viņi iestiga no jauna. Atkal raušana un ciršana, ātra tempa uzņemšana un riteņu bezpalīdzīgā griešanās. Beidzot ķepas kaut. kur aizķērās, un viņi šņākdami un līgodami devās tālāk.

Degvielas punktā piepildīja mašīnas bāku, un brauciens turpinājās. Lielceļš bija kā dubļu upe, kas, milzīgajam braucamajam kustoties, šļakstījās un viļņoja. Citas mašīnas nemanīja, un tas bija labi, jo apbraukšana bieži vien būtu diezgan sarežģīta.

Atradās arī tādi, kas gribēja braukt līdzi, divi vecīši no meža mājām, kuri atgriezās no baznīcciema ar maizes kartītēm. Viņi uzlīda uz augstā vezuma un ar nagiem un zobiem turējās pie tauvas. Mašīna drebēja vienā drebēšanā, bet šie tomēr turējās, braši vīri. Viņi labprātāk brauca ar gadījuma mašīnu nekā gāja kājām pa ceļu, kur zābaks iestiga pāri potītēm, un tad drīzāk kāja izmaucās no zābaka nekā pats zābaks cēlās jaunam solim. Aiz grāvja mežā un purvā bija brūna kārta dubļu un sniega.

Viņi tomēr brauca tālāk, kamēr nokļuva līdz purvā iegrimušai vāciešu kolonnai, kas netika ne soli no vietas. Svešzemnieki cirta zarus un ar savām mazajām sapieru lāpstiņām rakās pa dubļiem. Bet stāvoklis šķita tik

bezcerīgs, ka prātīgāk būtu uzpīpēt un nobrīnīties, ko gan paši kungi domā par šo dubļu jūru. Tā tikai bija lāpsta, kaprača lāpsta — ar to varēs sarīkot bēru ceremoniju, kad mašīna beidzot noslīks dubļos ...

Ceļš bija slēģis. Skumji gruzdēja pēdējās cigaretes.

Bet tad parādījās vāciešu apvidus mašīna, kas pavadīja kolonnu. Rēkdama tā izrāpās no pagrieziena un vilka aiz sevis iestigušo mašīnu, pameta to un sāka likvidēt aizsprostojumu. Tā nešaubīdamās iebrauca grāvī, iegriezās pat mežā, mudīgi pagrozījās, uzmeta āķus un izvilka no dubļiem bezpalīdzīgās mašīnas. Tad apvidus mašīna sakārtoja pārējās rindā, izveidoja veselu vilciena sastāvu un šņākdama sāka vilkt. Mīļā stundiņa! Vilciens izkustējās no vietas, kaut gan dubļu jūras saimnieks pats ar riteņotu vēderu tik tikko stūmās pa priekšu ...

Ceļš nu bija brīvs. Somu mašīna drosmīgi līda uz priekšu un galu galā pati saviem spēkiem izrāpās no zaņķa. Kabīnē sēdētāji atsitās pret durvīm un griestiem, večuki, brašie vīri, ar nagiem un zobiem turējās pie vezuma tauvas.

Nākošais purvs bija staigns un nogurdinošs. Riteņi visu laiku veltīgi griezās apkārt. Daudz koku vajadzēja nocirst, daudz, daudz lāpstu dubļu aizcelt uz citu vietu. Tas atņēma laiku un cigarešu. Viņi lādējās, kamēr piekusa. Piecas sešas mašīnas rakās pa to pašu purvu vai gulšņāja kā apdullināti kukaiņi. Negaidot uznāca nakts, un uzausa jauna diena, pirms viņi izkļuva no purva un laimīgi uzbrauca stāvā kalnā. Tur atrada pelēku māju, ēdamo un gabaliņu brīvas grīdas ...

Ar apdzisušu cigaretes galu mutē kaprālis Korpi savam ceļa biedram atgādināja, cik smalki viņš sava atvaļinājuma beidzamajās dienās bija licies gulēt un ka viņš bija ēdis, tā ka tiešām juties paēdis. Ātri saplakusi mugursoma ar ceļamaizes atliekām sniedza biedriem taustāmu atbalstu, par to liecināja pilnie vēderi.

No pelēkās mājas loga varēja labi redzēt, kā pretimnākošā kolonna nobrauc no kalna arvien dubļainākā purvā un beidzot ieslīgst staignājā kā klīsterī.

Tā pati kolonna turpat vēl pērās, kad viņi, brīdi atpūtušies, turpināja ceļu. Pieveica kilometru pēc kilometra. Mašīna vilka, dubļi viļņoja. Brašie meža veči kādā vietā noslīdēja no vezuma un sāka brist pa pļavu, kas bija pārplūdusi. Mašīna vilka, dubļi viļņoja.

Bet tad sekoja piespiedu apstāšanās. Mašīna vairs nevilka. Izrādījās, ka tai nekas nekait, gluži vienkārši izbeidzies benzīns. Šis pavasaris aprija daudz vairāk benzīna, nekā bija paredzēts.

Te nu viņi stāvēja. Ceļš bija tukšs un kluss. Mašīna bezpalīdzīgi kvernēja kā darvas mucā ieķepusi vabole. Atkal lāsti, atkal pakauša kasīšana. Tad viņi savāca pēdējās maizes garozas no papes kastes un sadalīja uz pusēm. Pēdējā cigarete. Ēdamais bija cauri. Kaprāļa Korpi mugursoma, kas pirms došanās ceļā bija patīkami piepūtusies, tagad šļaugana karājās pār plecu. Ceļš bija garš un kaprālis tāds vīrs, kurš atceras, ka arī ceļa biedrs ir cilvēks. Šoferis sāka brist kājām. Kaut kur jūdzes attālumā vajadzēja būt kara gūstekņu nometnei. Varbūt tur palīdzēs, varbūt iedos benzīnu. Līdz miglainās cerības oāzei bija daudz grūtu soļu, plunkšķošu, guldzošu, slīdošu un šļakstošu soļu ...

Kaprālis Korpi aizvilkās atpakaļ kādu kilometru līdz pirtiņai. Tur viņš apēda savus maizes galiņus, izsmēķēja pusi cigaretes un klausījās saimnieku atmiņas par iepriekšējo karu. Arī šajā mājā bijis krievs un uzvedies diezgan cūcīgi.

Stundas ritēja, ceļš — šī dubļu upe bija klusa un tukša. Šķita neticami, ka mašīna pa to kādreiz bija viegli braukusi un kādreiz viegli brauks. Vajadzētu būvēt baļķu ceļu . . .

Likās, ka uz sakāmvārdos slavinātā drošā lielceļa arī var neveikties: ne ēdamā, ne smēķa, ne benzīna mašīnai, un ceļš tāds, ka pa to var pārvietoties vienīgi stārķi un velni.

Padevīgs un skumjš kaprālis Korpi nolikās uz grīdas un iegrima snaudā.

Viņš atmodās no grūdiena. Ceļa biedrs bija notupies viņam blakus un plēsa vaļā cigarešu paciņu. Abi aizsmēķēja, un šoferis stāstīja, kā ar lielu lūgšanos viņam izdevies visu nokārtot. Dabūjis gan smēķus, gan benzīnu. No gūstekņu nometnes uz šo pusi braukusi mašīna, pilna ar krieviem, lai palīdzētu purvā iestigušajai kolonnai. Viņš esot iecēlis mašīnā aizdoto benzīna mucu un braucis šurp. Braucamais katrā ziņā kustējās, jo krievi stūma to no muguras ...

Nu tikai ceļā. Mašīna ripoja, un garastāvoklis atkal uzlabojās. Tu vairs nebiji bez smēķiem, nestāvēji kā izsmiekls dubļu gūstā, ceļa vidū, kara ceļa vidū, apgādes ceļa vidū .. .

Mašīna vilka un elsa un brīžiem arī nevilka. Savas septiņas astoņas reizes vajadzēja ķerties pie lāpstas un meklēt sprunguļus, jo ceļš bija gatavs aprīt kaut visas pasaules cieto materiālu, pats nemaz nekļūdams stingrāks. Kāds leitnants un feldfēbelis tenterēja viņiem pretī. Uz muguras tiem lieli maisu kupri — nebija atraduši vedēju. Abi palaisti atvaļinājumā. Ari Golgātas ceļš ...

Atpūtas brīdis mazā ceļmalas pirtiņā. Sieviešu cilvēks un mazi baltgalvji. Vīrs esot karā, un ļaudis melsa, ka sieva it kā pārāk daudz interesējoties par garām braucošajiem svešzemniekiem...

Pa ceļu brauc ne tikai spēkrati. Pa ceļu brauc ari liktenis ...

Ceļojums turpinājās. Mašīna drebēja un šļakstīja dubļus. Bet tā vairs neiegrima līdz asīm. Šis vairs nebija vecais labais mierlaika ceļš, bet kara ceļš, grantēts, bez bedrēm, drošs. Darbadienesta vairāku gadu darbs.

Vīri bija atspiedušies uz lāpstām ceļa mala, kamēr novārgušie kara gūstekņi brūngani pelēkos šineļos te locijušies. Lai arī grūti ticēt, ceļu viņi bija uzbūvējuši. Un šis ceļš turēja. Bez tam šeit pavasara lielais uzbrukums vēl nebija tik tālu izvērsies kā dienvidos. Viņi taču brauca uz ziemeļiem.

Tieši pēc četrām dienām nonāca pie mērķa. Parasti šo ceļu nobrauca pusdienā. Nu viņi jutās tā, it kā būtu atbraukuši no tālienes.

Kad viņi iedomājās pārciestās grūtības un kļūmes, atvestais tūkstoš kilogramu smagais siena vezums šķita smieklīgi mazs. Bet kara laikam ir sava īpaša vērtību mēraukla...

Un kaprālis Korpi, vēlreiz atcerējies aiz muguras palikušo pavasara ceļu, uzvaroši nopūtās:

— Izbraucām!

Taču kaprāļa Korpi ceļojums vēl nepavisam nebija galā. Viņa mājvieta šai karā bijusi nenozīmīga — šķietami aizmirstais apsardzes dienests lielā apgādes ceļa malā. Turp — uz Metsovāru no pieturas vietas veda pāris jūdžu gara neiestaigāta taka cauri mežam, kur vajadzēja airēties pāri ūdeņiem vai ziemā slēpot pa aizputinātu taku. Metsovārā vezumnieki parasti iegriezās reizi nedēļā, bet tagad pa sliktajiem ceļiem pat ne tik bieži, jo uz apsardzi pirms ceļu uzrūgšanas bija ar ragavām aizvesta neliela pārtikās rezerve. Telefona sakari vēl pastāvēja, un Korpi tūdaļ paziņoja par savu ierašanos apsardzes komandierim leitnantam Purnu.

— Esi sveicināts mājās! — atskanēja mundra balss. — Nu reiz pa ilgiem laikiem varēsim atkal pastumdīt figūras ...

Leitnants bija veikls šahists. Korpi atteica, ka viņš tomēr pagaidīšot, vai neuznākšot pa nakti salna, varbūt varēšot ņemt talkā slēpes.

Korpi apmetās mazajā apgādes bāzē, kur dienēja arī viņa brālis seržants un vairāki veci labi draugi, kuru sabiedrībā laiks pagāja patīkami. Bez citiem ikdienišķākiem cilvēkiem tur dienēja arī par vecāko seržantu paaugstinātais kalējs Vatula, kurš bija aizbāzis inspicētajā pulkveža muti ar varenu raportu, — lai velns viņu paraujot, ja viņš neapkalšot zirgu kaut vai ar taisnu dzelzi! Blakus pamatdarbam viņš apgādāja barakas iemītniekus ar brieža gaļu, dzēra zirga nagu mikstūru un lādējās bez mēra. Miera un kara laikā Vatula bija strādājis dažādos apvidos, darba vietās un amatos, vārdu sakot, pēc paša datiem un citu precizējumiem, simt septiņus gadus.

Vispirms gan derēja atcerēties, ka tur tekalēja žiglais feldfēbelis Lipotins, kuram bija vairāk dzīves pieredzes nekā kalējam Vatu-lam. Astoņus gadus viņš bija dienējis armijā, bez tam dažus gadus strādājis par viesnīcas administratoru, akmeņkali, piecus gadus cirkā, bijis jūrnieks un zvēru ķērājs un tā tālāk, tā ka viņš, pēc saviem aprēķiniem, dažādās jomās bija darbojies veselus simt astoņpadsmit gadus. Kā Korpi atcerējās, feldfēbelis Lipotins kara pirmā gada rudenī esot bijis ļoti neapmierināts, ka nevarot un nevarot tikt galā ar Pēterburgas katlu. Šoreiz viņam bija tīri savtīgi aprēķini. Viņam vai, pareizāk sakot, sievai Pēterburgā piederēja divas mantotas mājas. Lipotins ar visiem papīriem bija aizgājis pie advokāta, un advokāts teicis, ka lieta esot taisnīga un skaidra. Katrā ziņā māja pāriešot viņa īpašumā, ja ne māja, tad vismaz grunts, jo ar mājām kara laikā varot šis un tas notikt. Šajā ziņā advokātam bija neapšaubāma taisnība. Vienīgi tad, ja mājas izmantojusi krievu armija, lieta var kļūt sarežģītāka ...

Toreiz viņi sēdēja pie glāzītes, un kaprālis

Korpi starp citu iejautājās: — Vai tu nepainteresējies, kā tādā gadījumā būs ar īri? — Bet feldfēbelis nebija iedomājies par to pavaicāt.

Nu Lipotins vairs tik ļoti neinteresējās par Pēterburgas mantojumu. Pirmās vasaras uzvaras prieks bija pagaisis nebūtībā. Tomēr viņš vēl arvien stāstīja interesantus notikumus par viesnīcu un cirka pasauli, par tropu džungļiem.

Šajā mazajā apgādes bāzē pirmajās dienās nepavisam nebija garlaicīgi. Šeit dienēja vesels bars darbīgu un dīvainu puišu, tas bija tikai muļķīgs joks, ka visus ciema iedzīvotājus varot vienās ragavās aizvest uz pirti. . .

Bet ilgāk par dažām dienām kaprālis Korpi šeit nevēlējās pavadīt. Nē, tad jau labāk Met-sovāras apsardze. Tur taču bija viņa daļa ...

Tā kāda agrā rīta stundā viņš ar slēpēm devās uz savu atbalsta punktu. Naktī bija mazliet uzsalis. Graudainais sniegs čirkstēja un kraukšķēja zem slēpēm. Virs zābakiem bija uzautas tā saucamās slēpju zeķes. Korpi savus nožēlojamos zābakus nebija apmainījis, kaut arī apgādes bāzē būtu radusies iespēja. Viņam galvā pazibēja viltīgs plāns. Ja apsardzē kļūs garlaicīgi, nāvīgi garlaicīgi, varbūt izdosies izplēst mazu komandējumu, lai varētu apmainīt zābakus, komandējumu uz lielo kara ceļu, pie cilvēkiem ...

Ceļš pāri apledojušam laukam bija nogurdinošs un lēns, mazliet pat bīstams, jo viņam ar slēpēm vajadzēja braukt pāri ezeram. Bet, kad iezilgojās vakars, parādījās ari Metsovā-ias pazīstama, līdz pusei zemē iegrimusī baļķu būdiņa.

Bija tik patīkami nomest no muguras somu un aizkurinātas krāsns priekšā novilkt izmirkušos zābakus. Biedri viņu apstāja ar jautājumiem, bet kaprālis Korpi bija piekusis un nerunīgs. Par laimi, viņš savā mugursomā bija atnesis pastu, un jautātāji drīz vien iedzi ļinājās vēstuļu lasīšanā.

Tā beidzās viens atvaļinājums un sākās jauna atvaļinājuma gaidīšana.

Bet jau nākamajā dienā kaprālis Korpi un leitnants Purnu sēdēja pie galda, pa mazu lodziņu ieplūda pavasara gaisma, kas apspīdēja rūtaino šaha dēli un melnbaltās figūras, kuru būtība un nozīme, šaha spēles sīkā pasaulīte, atklājās un kaut ko izsacīja vienīgi viņiem diviem. Citiem apsardzes vīriem tā palika neizprotama. Spēlētāju sastingušie, domās iegrimušie stāvi it kā saplūda ar koka figūriņu pasauli, radīja mazliet māņticīgu un svešu atmosfēru, izraisīdami gandrīz vai slēptas dusmas.

Tā nebija vairs cilvēku spēle! Spēlējot kārtis, trumpotāji tomēr šā vai tā atgādina par savu eksistenci, iesmejas, lamājas, ja patrāpās slikta kārts. Bet tie tikai tup un blenž stundu vai divas pēc kārtas. Skatoties tiešām varēja apskriet dūša.

Šaha spēlētāju mīklainās figūras šķita kā neieņemams cietoksnis. Un stinga klusuma un miera viņu ikdienā jau tā bija atliku likām. Gandrīz divus gadus tajā pašā apsardzē, tajā pašā līdz pusei ieraktajā baļķu būdā. Viņi bija ieradušies šeit pašā kara ēras sākumā un tā arī iesīkstējuši šai mežonīgajā nomalē. Apkārt pletās milzīgi neskarti klajumi. Un nekad nekas nenotika. Nebeidzami lauki un lauku miers. Pa visu šo laiku pat ienaidnieka ēna ; nebija manīta. Jo ko gan nozīmē kāda sveša pēda purva cinī, svešs bises šāviens, ar ko partizāņi varbūt nošāva meža zvēru, ko no- < zīmē mīklaina lidmašīnas rūkoņa? Kāda nozīme tam bija šajā pasaules karā, kur veidoja milzīgus katlus un kur ik brīdi risinājās lieli notikumi...

Reizi nedēļā pienāca pārtika. Sviesta pika, cukura gabali, kraukšķoši sausiņi un tabaka apliecināja, ka viņi vēl pieder pie karojošās armijas. Avīzes un vēstules bija novecojušas. Bet katrā avīzē trekniem burtiem drukāja par uzbrukumiem un sekmīgām aizsardzības kaujām, un pasta novēlošanas dē] jau vēstules nezaudēja savu burvību.

Katru ceturto mēnesi piešķīra atvaļinājumu, jau iepriekš paredzamu varenu, jaunām dēkām bagātu atvaļinājumu. Tāds atvaļinājums pārrāva lauku un bunkuru dzīves ierasto apli, bet drīz vien ari beidzās. Pienāca atgriešanās bridis, un lauki, senā un mūžīgā apsardze ierāva viņus sevī, un pārējā pasaule ar saviem varenajiem kara notikumiem kļuva par gandrīz neticami pasakainu parādību.

Atkal lauki un baļķu būda, un sen pazīstamās sejas. Nekādu pārmaiņu. Pēkšņs telefona zvans jau bija vesels nolikums.

Medniekiem — un lādu šeit bija diezgan daudz — daba sākumā šķita piedāvājam apsolīto zemi. Viņi ložņāja pa siliem, šāva putnus, dīrāja vāveres un reizēm pat nolaida pa briedim. Katls burbuļoja, panna čurkstēja, un atvaļinājuma laikā viņi tirgojās un kļuva pat bagāti ar putnu un zvērādu pārdošanu. Bet tad zvēri nozuda pēkšņi un bez pēdām. Varēja slēpot veselu dienu, neredzot pat peli. Lauks bija tukšs un kluss. Grūti iedomāties, ka pār šo vietu lidinātos kaut vai kara varenais gars.

Šeit bija pārāk daudz klusuma un sastinguma.

Un tā jau pāris gadu. Viegli pateikt, bet, ja labi padomā, tad smagi jānopūšas: pāris gadu . .. Reiz, jaunības plaukumā, viņi bija šurp atnākuši... Un nekas pēc tam nebija

noticis un diez vai notiks, lai cik trekni kļūtu avīžu virsraksti...

Pienāca laiks, kad kara liktenis viņu apziņā ieguva pavisam dīvainu un neiedomājamu apveidu. Labprāt viņi būtu apmainījuši to pret kādu citu kara likteni, ko cilvēku apziņa izdomājusi pēdējā laikā. Izvilka, piemēram, cilvēkus no mājas, uzsēdināja uz kuģa, aizveda prom citā pasaules mālā un lika lēkt jūrā. Sāc tik čāpot uz krastu, kur tev gāž j virsū uguni. Tas bija desants. Vai izmeta tevi no lidmašīnas svešā vietā, uz muguras soma J ar sprāgstvielām, ar kurām tev vajadzēja > strādāt briesmu lietas un sapostīt svarīgas ļ ierīces. Tādā gadījumā tu pārformējies un esi gaisa desants.

Arī tāds liktenis nebija neko vērts. Bet šāds karš tomēr ir labāks, tādēļ ka tajā ir kus- ļ tība, notikumi, darbība. Tas vismaz bija viņu pašu karš, lai ari viņi ne reizi nebija salikuši ienaidnieku un diezin vai kādreiz satiks. Viņi tikai te nīka un gaidīja. No rītiem viņus joprojām cēla, uzsaucot: «Augšā, zēni, laiks mosties dzīvei!»

Tomēr šis apsardzes dienests nebija viegls. Vairākus gadus viens un tas pats, tas pats klusums, mūžīgā mežu šalkoņa. Drīz vien kļuva skaidrs, ka arī šeit tiek demonstrēta varoņu teiksma.

Pēc tam pienāca laiks, kad tie sāka glūnēt

к

cits uz citu ar tikko manāmu neuzticību. Vai tavs biedrs nav kļuvis kaut kā dīvains? Kāpēc, piemēram, Lalli urbina mizu, grebj un grebj, kamēr miza izjūk viņa rokās, nekļūstot pat par nožēlojamu pelntrauku? Un Rouvi nu sāka demonstrēt savu nelokāmo raksturu. Ja radās šaubas, ka kāds ar kaut ko netiks galā, Rouvi ar savu rīcību drīz vien pierādīja, ka tas ir iespējams. Viņš izplūca pusi savas bārdas ar pinceti, ko bija sameklējis ložmetēja tīrīšanas instrumentu kastē. Un veselu nedēļu neēda vienīgi tāpēc, lai pierādītu, ka viņam ir gribasspēks.

Un ko gan lai domājam par komandiera un Korpi ikvakara sēdēšanu pie šaha galdiņa? Tur nu viņi tup un nīkst, un bīda koka klucīšus tik uzmanīgi, it kā tiem būtu iekšā dvēselīte, kaut arī sīka. Un lajā pašā laikā kaut kur notiek lielais uzbrukums, zeme dreb, kūp, izjūk, uzsviežas gaisā, pašķīst,un miesai un asinīm vairs nav nekādas vērtības ...

Nudien, uznāk dusmas, vērojot, kā šiem laimējies aizbēgt no īstenības un paglābties koka figūriņu pasaulē.

Leitnants Purnu ir nopietns cilvēks, viņš gaida mieru, lai varētu atgriezties mājās pie sava darba un ģimenes. Korpi turpretī ir mūžīgais krancis, kurš iedomājas, ka cilvēce karo tieši tādā nolūkā, lai dzīve kļūtu interesantāka. Tā viņš vismaz saka. Un nekādā gadījumā šo nopietno šahistu nevarētu noturēt par nelabojamu žūpu, par kādu viņš tomēr kļūst atvaļinājumā. Daudzi tam gluži vienkārši netic un domā, ka viņš plātās, kad dižojas, cik pudeļu gāzušās viņa rīklē ka ūdenskritums ... Par to runājot, šis karotājs izteiksmīgi piesit knipi pazodē un triec ar dūri sev pa krūtīm. Bet šeit meža biezoknī šis nelabojamais žūpa dzīvo ļoti taupīgi — un var redzēt, ka tas viņam lielas grūtības nesagādā, — lai varētu pēc tam apceļot dzimteni. Viņa redzes laukā gan grozās bagātas atraitnes, taču pirmā vieta tiek ierādīta apskurbinošajam sīvajam, un viņš kā īsts lietpratējs spriež, kurā vietā to visizdevīgāk un ērtāk lietot...

Viņa nopelns ir tas, ka apnicīgajā šaha spēlē gandrīz katru vakaru var saskatīt arī ko cilvēcisku.

Leitnants Purnu nododas šaham ļoti nopietni, gandrīz ka mācītājs savam rituālam.

Un tad pienāk bridis, kad viņš pamana, ka pretinieka figūriņas ir izvietotas savādāk, nekā pēc attiecīgā gājiena paredzēts spēles noteikumos. Un tad nu beidzot atskan ilgi gaidītā balss.

— Tu krāpies! — Purnu uzbrēc.

Bieži vien Purnu ar dusmām sagrūda visas figūriņas čupā un pasludināja, ka ar tādu partneri neesot nekāda prieka spēlēt.

Bet nākamajā vakarā viņš jau bija to aizmirsis. Un nav jau apsardzē neviena cita, ar ko varētu ceļot pa koka figūriņu rūtaino pasauli. Un tā viņi katru miju dienu nekustīgi sēž pie šaha galdiņa. Un to sakumpušie augumi šķiet kā moku simbols šai nogaidošajā apsardzes dienestā.

Tātad apsardzes priekšnieks bija kā jucis uz. šahu, un, tā kā viņš negribēja ne uz vienu dienu zaudēt partneri un nolēma pie reizes arī sodīt viņu par krāpšanu, viņš neļāva kaprālim Korpi doties apmainīt zābakus, kad tas par to ieminējās. Priekšnieks satvēra telefona klausuli un nokārtoja visu pats. Vezumnieki atvedīs veselus zābakus un aizvedīs cauros. Bet pagaidām Korpi varēs valkāt leitnanta gumijniekus, ja vajadzēs iziet uz sakaru līnijas.

Un tā kādā jaukā dienā zābaki tika apmainīti. Korpi nu jau ar jauniem apaviem kājās palika sēžam pie Purnu šaha galdiņa, bet vecie zābaki uzlēca vezumniekam uz muguras un devās pretī jaunām dēkām.

Vecais zābaku pāris apdilis un pelēks, ar lodes skrambu stulmenī un cirvja aizšķeltu, neglīti ņirdzīgu purngalu nedēļām ilgi nīka apgādes bāzes krēslainās noliktavas kaktā, līdz kādā jaukā dienā tie atkal tika izvilkti ārā un iesviesti mašīnas kravas kastē, kur

bija vēl daudz citu lādu pašu zābaku un visādu dzīvē apbružļātu mantu. Nu tos nogādāja lielākā noliktavā, kur tos sasvieda milzīgā saplīsušu un daudz cietušu zābaku kaudzē. Tur tie nīka nedēļām ilgi, kamēr tos atkal sakrāva mašīnās un nogādāja vilciena vagonos. Veco zābaku pāri vēl ilgi cilāja un mētāja, līdz tie lielajā kurpnieku darbnīcā atguva savu agrāko izskatu. Var jau būt, ka tie vairs gluži nelīdzinājās iepriekšējam zābaku pārim, jo, kas ir pagājis, tas ir pagājis. Jaunas pazoles — gan puszoles — bija izgatavotas no kaut kādas erzacgumijas, papēži izdreijāti no bērza koka. Bija jau tik ilgi maršēts pa kara taku, kurai beigu vēl neredzēja, un daudzi jau sāka šaubīties, vai tikai ceļš nav garāks, nekā pietiek ādas apaviem. Bet cirvja iesisto rētu sašuva ar piķa drāti, un rūpīgi nospodrināti zābaki izskatījās pat pieklājīgi.

Un tad zābaku pāris nokļuva atkal tajā pašā lielajā noliktavā uz kārts, turpat, no kurienes tas bija aizgājis otrajā pasaules karā, lai nodibinātu jauno Eiropu, jo kādreiz, kad tie vēl bija gluži jauni un izskatīgi, zābakiem vērību tika piegriezis pat feldfēbelis Soro un tūdaļ arī tos pievācis.

Ja šo pašu zābaku pāri tagad piedāvātu tādam vīram kā feldfēbelim Soro, tas būtu nospļāvies. Bet laiks deldē visu, pat cilvēkus, it

īpaši tāds liels laikmets, ko tad vēl sacīt par zābakiem, uz kuriem cilvēks stāv, maršē, izdara pagriezienus, dejo un nospārda no ceļa visādus kukuržņus ...

Tātad zābaku pāris karājās uz kārts un gaidīja nākamo valkātāju. Kādā jaukā dienā tos atkal nocēla zemē un aizveda uz lielas lauka lazaretes mantu noliktavu. Un tur tie atkal karājās un karājās uz kārts, kamēr tos apāva jaunais karavīrs Mati Nokanens, kuram bija piešķirts atvaļinājums veselības uzlabošanai un kurš pirms tam bija izmēģinājis vairākus citus zābakus, — ar aizdomām negribīgi degunu raukdams un lādēdamies. Viņš centās pierādīt, ka zābaki ožot pēc visnegantākajiem kāju sviedriem... Šis karavīrs nepavisam nebija sajūsmā par papēžiem, kas bija apkalti ar maziem dzelzs pakaviņiem.

— Papēži apkalti kā zirgam, — viņš šķendējās un papildināja katru otro teikumu ar lāstu: — Karš jau sen varēja beigties, ja jau ass valstīm vairs nav pat zābaku! ...

Bet intendantūras kapteinis apgalvoja, ka izlutinātie hromādas zābaki atrodoties turpat, kur hromādas — tālu pagātnē. Un tāpēc ierindniekam Nokanenam vajadzēja ar tiem pašiem garstulmju zābakiem doties atpūtā. Aizejot karavīrs ar apkaltajiem papēžiem pamatīgi paklaudzināja grīdas dēļus, it kā pārbaudītu apavu izturību.

Zābaku pāris atkal atrada sev jaunu saimnieku. Bet līdz tam brīdim pagāja daudz nedeju. Pa šo laiku koki bija ietērpušies jauna lapotnē, lapas izplaukušas lielas, šalkušas vējā, nodzeltējušas, nobirušas un pārklājušās ar sarmu. Un beidzot šīs lapas apsedza sniegs.

Karš turpinājās, un kareivji savos zābakos soļoja likteņa nolemtās gaitās.

Pēc pāris nedējām Mali Nokanens, karavīrs kopš bērna kājas, sēdēja aklā tumsā uz ledaini auksta dzelzceļa vagona sola. Riteņi rībēja ciešā ritmā, un vagons kratījās. Visapkārt kvernēja tādi paši pelēkos mundieros sabāzti radījumi, mēmi un nerunīgi, jo atvaļinājuma laiks un komandējumi bija beigušies un vilciens tuvojās galastacijai. Kāds, muti čāpstinādams, ēda, cits smēķēja, vēl cits negribīgi lādējās: ē, ķēms tāds . . .

Mati Nokanens nejutās īsti vesels. Šķiet, viņam bija temperatūra, kratīja viegli drebuli. Viņš nejutās labi, laikam tāpēc, ka nebija uzvedies gluži 18, kā vajadzētu. Acu priekšā vēl vienmēr virmoja mātes seja un skatiens, kas pauda mēmu pārmetumu. Jā, tomēr pasaulē bija cilvēks, kas spēja par viņu domāt ar maigumu ...

Pēc viegla ievainojuma un vairākām slimnīcā pavadītām nedēļām viņam atļāva doties atpūtā, lai uzlabotu veselību. Pa šo laiku viņš

bija mazdrusciņ uzdzīvojis kopā ar labiem draugiem. Šad tad jau derēja papriecāties. Tāpēc viņi arī dziedāja, sak, mums bēdu vairs nekādu ... Un viņš droši vien būtu turpinājis tādā pašā garā, bet aptrūka naudas. Dažkārt šo jautrības brīžu dēj nācās mazliet aizņemties no mājniekiem. Tāpēc tagad viņam sāpēja sirds un krūtīs kaut kas gruzdēja. Kā gan cilvēkam īsti vajadzētu dzīvot? Var jau būt, ka tas viss ir paredzēts armijas reglamentā. Bet reglamenti kaut kur priekšniecības plauktos pārklājās ar putekļiem, kā jau miruši priekšmeti. Karavīrs taču ir dzīvs, un ar viņu var notikt diezin kas, ja jau reiz to palaiž brīvībā un ļauj kaut cik izvērsties ...

Atvaļinājums beidzās tieši pirms svētkiem. Un tagad, Ziemas svētku sestdienas vakarā, Mati Nokanens sēdēja vilcienā, kurš tuvojās galastacijai, kas viņam bija pilnīgi sveša, kā viss šis frontes sektors un pat apakšvienība, uz kuru viņš bija pārcelts. Viņu norīkoja pavisam citā virzienā. Bet tas vēl nebija pats trakākais. Kareivji un ierakumi ļoti maz atšķīrās cits no cita, vienalga, kur tie atradās. Vistrakākais bija tas, ka viņam vairs nebija ne feniņa naudas, ne arī smēķu. Nokanens alkatīgi glūnēja uz kvēlojošajiem cigarešu galiem. Un vēl trakāki par visiem trakumiem šķita spilgtā atmiņā mātes seja un skatiens, tā cilvēka seja, kurš spēja domāt par viņu ar

maigumu ... Augumu platajā šineli kralīja drudzis un salti drebuļi. Un kaut kur dvēseles dziļumos urdīja slepena nojauta, ka notiks kas ļauns...

Vilciens apstājās, un ierindnieks Mati No-kanens ar savu mugursomu izģeņģerēja uz perona. Zem kājām šļakstījās slapjais sniegs, visapkārt pletās tumsa, kurā mirkšķināja viena pati nespodra laterna. No laternas puses atskanēja priecīga balss: — Mati, Mati!

Ierindniekam nodrebēja sirds. Tātad arī šeit kāds viņu pazina, turklāt sieviete. Tik tiešām. Tā taču bija Kaija, Kaija Holma, tāla atmiņa par laikiem, kad nebija ne kara, ne smago zābaku, ne platā šineļa, ne bunkuru, ne ierakumu, ne ievainojumu, ne utu, ne ilgo pārtraukumu ēšanā, ne bezmiega nakšu ...

Tur nu viņa stāvēja zem laternas, un viņas gaišā un svaigā seja un pasakainās vaigu bedrītes šķita tik bezgala pazīstamas.

— Mati! Tu esi šeit! Vesela mūžība, kopš neesmu tevi redzējusi. . .

Jā, kopš tās reizes tiešām bija pagājis ilgs laiks! Mati Nokanenam toreiz bija deviņpadsmit gadu, tagad viņam ir divdesmit četri. Puse gadu desmita... To viegli pasacīt, bet šajos gados ietilpa daudz lietu un parādību: līdz. nāvei apnicīgās pārdomas gan barakā, gan mežu biezoknī, karš un tādi brīži, ko varētu uzskatīt par pēdējiem, pirmā apdzerša-nās, pirmā sieviete, slimība, ievainojums, vārdu sakot — jaunība ...

— Cik tu esi kjuvis vīrišķīgs! — Kaija brīnījās.

Bet vai tad viņa gluži kā zaglis bija aizlavījusies garām šiem gadiem? Kā gan iespējams, ka vēl saglabājušās pasakainās vaigu bedrītes?

Tad Mati Nokanens pamanīja, ka viņa kādreizējā meitene valkāja lotas uniformu, un atsala. Lotas ir armijas sievietes, un viss kareivīgais bija tam kļuvis līdz apnikumam pazīstams. Nokanenam šķita, ka viņš bija jau agrāk dzirdējis — Kaija Holma ir lota. Nu viņš to redzēja pats, un laiks atkal atguva istos parametrus. Ierindnieks Mati Nokanens atcerējās kādu mūsdienīgu sakāmvārdu: ja mīli meiteni lotu — tad tu esi kā pagasta nabags...

Bet Kaijai Holmai ar nevainīgajām vaigu bedrītēm, šķiet, nebija ne jausmas par īstu kareivja stāju. Viņa čivināja — tagad tu, Mati, paliksi kādu laiciņu šeit un būsi mans ciemiņš...

— Neies cauri. Likumi un lēmumi ir bargi...

— Bet pašlaik taču ir Ziemas svētki. Cilvēki kļuvuši pieļāvīgāki. Rīt dienā šeit garām dosies autokolonna, tu varēsi ļoti labi aizbraukt ar to...

Viņa runāja un runāja, paguva pa starpām uzstādīt desmit jautājumus, pirms ieteica No-kanenam apzīmogot atvaļinājuma apliecību. Tad viņš bez kādiem sarežģījumiem varēšot rit dienā doties tālāk ar kolonnu. Kaija pati pieskatīšot viņa mantas.

Un ierindnieks Nokanens nolika mugursomu pie laternas un devās apzīmogot dokumentus. Rinda nebija gara. Bija taču Ziemas svētku vakars, un apkārtējās mājās jau aizdedzināja svecītes. Nokanens atgriezās un ieraudzīja, ka meitene mīņājās sniegā. Kaija tikmēr bija izdomājusi, ka mantas varot, līdz rītdienai atstāt kantīnē. Līdz viņas dzīvoklim bija krietns gabals, ko iet. Mati ļāva Kaijai rīkoties. Liktenis, acīm redzot, lēmis, lai viņš šo vakaru pavadītu tieši tā . ..

Nokanens satvēra meitenes elkoni, un viņi, priecīgi tērzēdami, devās tālāk. Abi taču vēl bija jauni. Satraucošie kara gadi, kas ātri liek cilvēkam nobriest un novecot, it kā pagaisa. Šķita, ka viņi vēl vakar būtu pastaigājušies gar jūras krastu atvasaras mijkrēslī. . .

Meitene piekļāvās ciešāk.

— Esmu bieži par tevi domājusi, — viņa sacīja.

— Es tāpat, — puisis atbildēja.

Un tā bija taisnība. Viņš taču tik daudzkārt mēdza atcerēties Kaijas vaigu bedrītes, gan vakaros vientuļajā barakā ar cauro jumtu, gan frontē, aiz bailēm pieplacis pie zemes, gan atpūtā trokšņainā kompānijā, kad viņš liecās izšķilt kādu prieka dzirksti no savas jaunibas, kas līdzīgi smiltīm iztecēja caur pirkstiem, — reizēm pa pusei piedzērušam tam pēkšņi ienāca prātā Kaija, un ierindnieks dīvainā kārtā apklusa . . .

Kaija bija piemetusies privātmājā, un viņai bija pašai sava istaba. Šķiet, viņa labi sadzīvoja ar namamāti. Kaija iepazīstināja atnācēju kā vecu paziņu, īstu mierlaika paziņu, viņa sacīja, it kā runātu par kafiju vai kādu citu agrākās Eiropas deficīta preci. Un viņai izdevās radīt jautru, nepiespiestu atmosfēru.

Bija ļoti mājīgi un labi. Dega dažas sveces. Tas jo spilgti atgādināja ierindniekam laikus, kad Saulgrieži bija lieli svētki, — bērnību. Tā, šķiet, atradās tepat blakus, rokām aizsniedzama, it kā nemaz neplosītos karš, kas bija skāris jaunatni kā iznīcinoša svelme druvu, šķiet, šo grūto gadu vispār nav bijis ... Apburošās bedrītes Kaijas vaigos aizraidīja tos nebūtībā.

Pēc ilgā tabakas gavēņa namamātes pasniegtā cigarete garšoja lieliski.

— Tev, nabadziņam, nav pat smēķu! — Kaija viņu žēloja.

— Nekā man nav, — Mati atteica. — Esmu nabags un pliks viens pats šajā pasaulē...

Meitene apsolījās iedot līdzi smēķus un

ibaku. Abiem bija ļoti labi. Drīz tie sāka iens otru glāstīt un skūpstīt, un visa Jaunā asaule nogrima aizmirstībā.

Tāpēc jo grūtāk bija Mati Nokanenam, ka-ivīram kopš bērna kājas, atgriezties īste-Ibā.

Meitene sakārtoja nerātnās matu cirtas, un l viņas vaigiem rotaļājās nevainīgās bedrī-:s. Kaija atgādināja zeperi, kurš tikko pa-rādājis palaidnību.

— Vai tu arī zini, ka man ir vīrs!

— Vīrs! — Mati Nokanens samulsa. Bedrītes vaigos izzuda. Viņa, acīm redzot, amanīja vai nojauta — šī ziņa puisi ļoti ipina.

— Kāpēc nepateici tūlīt? — tas sadrūmis □prasīja.

— Es taču nevarēju. Domāju, tas tevi, mūs itrauks . .. Es nespēju no tevis atteikties, izlaist projām tukšā .. .

Laime bija izgaisusi. Visa pasaule un dzīve kal atguvusi savu dīvaino, mainīgo un iz-ropjoto veidu. Mati Nokanens lūkojās uz ilnīgi svešu sievieti — un pats brīnījās. Viņš akratīja galvu.

— Tu nu gan esi viens savāds lopiņš!

— Jā, — meitene to nenoliedza, — pati gā nezinu, kā tas gadījās. Viņš bija tāds ierīgs jēriņš un pavisam zajš. Pašlaik karo ontē. Leitnants ...

—- Jā, protams, kaut kādai zvaigznītei vajag paspīdēt, — Mali Nokanens zobojās.

Fui, cik tu esi ļauns! Piekrāpts taču tika viņš, nevis tu ...

Bet ierindnieks domāja, ka arī viņš ir piekrāpts. Kāpēc gan dzīve nebija izdzēsusi bedrītes Kaijas vaigos kā daudz ko citu? ...

— Arī viņš man patīk, — meitene paskaidroja, — mans vīrs, bet runājot par to ... Tūlīt, tikko ieraudzīju tevi pie laternas, es sapratu, ka nevaru tevi aizlaist projām tukšā ...

— Kaut gan biji precēta sieva! — Mati Nokanens atrūca.

— Un arī tu vari būt kas būdams! — Kaija Holma apvainojās un kļuva nelaimīga. — Gribēju pret tevi būt laba ...

Jā, kurš gan pateiks cilvēkam, kā dzīvot? Iespējams, ka tas nosacīts reglamentā, bet reglamenti guļ aizmirsti grāmatu plauktos ...

Pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvīm tik skaļi, ka norībēja visa māja, un barga vīrieša balss pavēlēja, lai viņu ielaiž.

Kaija satrūkās.

— Tas ir Lauri, man vīrs! Taču vēl pēdējā brīdī palaists atvaļinājumā! Ko tagad iesākt?

— Kā lai es to zinu! Varbūt viņš ir tāds pats brālis ar ļoti brīviem uzskatiem ...

Kaut gan ārēji mierīgs, Mati Nokanens tomēr jutās satraukts. Šāda situācija tam šķita kas pilnīgi jauns un nepieredzēts.

— īsts zvērs, saož pēdas . . .

Ienāca ari namamāte greznā pidžamā. Sā s ātra domu apmaiņa un rosīšanās. Mati rkanens galu galā nesaprata, kura viņas la brālēns vai radinieks īsti ir. Katrā ziņa a tūlīt jāatbrīvo Kaijas kambarītis un jā-rvācas citā istabā.

Klaudzieni dārdēja aizvien skaļāk, un sauja balss jau kļuva nepacietīga. Beidzot va-a atvērt. Mati Nokanens, galvu nokāris, lusījās, cik nebēdnīgi un priecīgi svešais lācējs sasveicinājās ar Kaiju. Sim slaida-n jauneklim seja bija daudz jaunāka nekā iti Nokanenam, mugurā oficiera formas ps, kas savā laikā droši vien bijis glīts un izns, bet nu jau pamatīgi apdilis. Viņš droši m pat neievēroja, ka namā ienācis karei-. Un kāds tur brīnums: tagad pasaule pilna reivju.

/iss beidzās labi.

.abi? Tas ierindniekam Mati Nokanenam lija īsti skaidrs. Pēc tik liela sasprindzinā-īa viss bija nokārtojies pat pārāk gludi, iš sadrūmis un vientuļš sēdēja kaktā, ka-r otrs vīrietis nozuda Kaijas istabā, kur ti tikai pirms dažiem acumirkļiem bija rūdījis laimes brīdi un pēc tam dabūjis īgu triecienu, kā mīnai sprāgstot. Kaijai ī vīrs ... Vai arī tagad viņas vaigus rotāja pašas pasakainās bedrītes? ...

Par to domādams, viņš ierausās šaurā gul-telē.

Gar neuzmanīgi nolaisto žalūziju spīdēja un mirguļoja zvaigzne, Ziemas svētku zvaigzne.

Mati Nokanens, karavīrs kopš bērna kājas, nākamajā dienā brauca tālāk. Atvadoties no Kaijas, bija vēss un mazrunīgs, jo turpat stāvēja negaidīti atbraukušais jaunais vīrs. Tomēr skaistās bedrītes Kaijas vaigos nebija izzudušas, tās šķita tikpat rotaļīgas kā senāk ...

Autokolonna izbrauca precīzi noteiktajā laikā, kaut gan bija pirmie svētki. Pūta skaudrs vējš, sniegs līdz ceļgaliem. Sniega tīrītājs gan bija ceļu nošķūrējis. Automašīnas sparīgi brauca uz priekšu, dzelzs krāsniņa tīksmi sildīja telpu.

Nu Mati Nokanenam bija arī smēķi, cigarešu paciņa, ko Kaija bija vakar iespiedusi saujā. Tomēr viņš jutās diez kāpēc nabagāks, it kā pēkšņi būtu pamanījis, ka ir pazaudējis kādu savu piemiņas lietiņu, ko gan viņš jau bija aizmirsis, bet kas reizēm vēl pavīdēja prātā ...

Cigarete kvēloja drūmi, un Nokanens domās piekrita kādam pelēcīgam ceļa biedram, kurš, glābdamies no sala, piespraucās tuvāk pie dzelzs krāsniņas, sasildīja rokas un sacīja: — Mūs ir piekrāpuši ...

Kad Mat i Nokanens nokļuva pie mērķa, viņam ierādīja bunkuru un lāviņu, it kā šeit būtu viņu gaidījuši jau sen senis. Arī darba vieta bija labi pazīstama: ainava pār apsnigušu dūksnāju, virs kura varēja saskatīt melnas dzeloņstieples, šo kara zirnekļa austo tīklu... Pirmo reizi te stāvot, prātā iešāvās doma, ka viņš faktiski ir tas vīrs, par kuru raksta avīzēs: mūsu dzimtenes dēli stāv savos sargposteņos ...

Viss bija tāpat kā jebkur citur. Vajadzēja vienīgi iegaumēt, kā sauc vienu vai otru bēdubrāli. Jo katram bija savs vārds, kaut gan ņirdza un lādējās visi vienādi. Viņi staipot gumiju tieši tāpat kā citur . ..

— Ko mēs iesāksim, kad beigsies karš? — kāds bunkura biedrs, Nokanena vienaudzis, pēkšņi jautāja, kad abi bija apgūlušies blakus uz lāviņas.

— Kad beigsies karš? — Nokanens pārsteigts ierūcās.

— Vienreiz tak laikam beigsies. Darbā diez vai iesim. Mums jāizdomā kaut kas cits, vieglāks un interesantāks ...

— Es nezinu, — Nokanens atteica. — Sad tad esmu domājis par arodskolu, — viņš atzinās. — Mans brālis ir celtnieks ...

— Fū-fū-fū! — kaimiņš nopēla. — Mēs esam pārāk veci, lai ietu skolā, vai arī vēl neesam pietiekami veci. Citiem daudz vieg-

Mft

lāk: aizies atpaka], no kurienes nākuši, pie savām liestēm ...

Abi apklusa.

— Nu vēl jau nav beidzies, Nokanens pēc brītiņa piebilda.

— Un, ja beigsies, tad, kā rādās, bus pienācis īstais laiks ielēkt ūdenskritumā ...

Savu sakāmo draugs kuplināja ar sulīgu lamuvārdu tāpat kā Nokanens. Tas piederēja pie lietas.

— Gan jau viņi mūs kaut kur nogādās, — kaimiņš mierināja. — Tā ir darīts arī līdz šim, bet ne reizi nav aizveduši uz tādu vietu, kur jau maizes pelnītāji nebūtu priekšā ...

Sī bija viena no visnopietnākajām Nolca-nena sarunām pēdējā laikā. Aiz šiem vārdiem slēpās bailes, ka viņi pēc kara būs kā bāreņi, kas nevienam nav vajadzīgi...

Un tomēr viņi pa lielākajai daļai dzīvoja tagadnē: pildīja sardzes dienestu, saņēma savu pārtikas devu un pastu, rakstīja vēstules un gaidīja kārtējo atvaļinājumu.

Lai cik pelēki bija kareivju šineļi, lai kā smirdēja sasvīdušie auti uz auklas vārajā gaismā, lai cik nospeķotas bija spēļu kārtis, kad tie pulcējās ap krāsniņu, — tas viss bija tikai ārējā čaula. Jaunais Nokanens sāka apjaust situāciju. Zem šīs ārējās čaulas atradās cilvēki, kas, tuvāk aplūkojot, atšķīrās cits no cita, tāpat kā vienas sugas koku lapas atšķiras cita no citas. Karš nenozīmēja visiem vienu un to pašu. Tāpat kā karš atņēma vienam virsdelmu un otram apakšdelmu, bet dažam visu stāvu, tāpat tas varēja paslepus šo to pārkārtot cilvēka iekšienē... Arēji cilvēks šķita vesels, taču viņš bija pilns šaubu, ka šis karš ir viņu briesmīgi aplaupījis: atņēmis tam jaunību ...

Uz Mati Nokanenu atstāja dziju iespaidu iepazīšanās ar ierindnieku Jāru.

Šeit bija kāds bunkurs, ko dēvēja par spēju elli, jo tajā bez pārtraukuma augām dienām un naktīm, nedēļu pēc nedējas spēlēja kārtis. Te sapulcējās visi spēlmaņi, gan tie, kas piecēlās no galda ka bagātnieki, gan arī tie, kas mēdza pazaudēt visu līdz pēdējam, un šad tad iegriezās pat piesardzīgie izmēģināt laimi.

Taču pats slavenākais spēlmanis no visiem bija ierindnieks Jāra. Nemitīgi dzirdēja runājam, ka viņš iespēlējis tik un tik daudz vai arī zaudējis tādu un tādu rekordsummu. Un visi allaž apbrīnoja viņa neatlaidīgo sēdēšanu pie kāršu galda. Viņš atkal esot nosēdējis bez pārtraukuma tik un tik daudz dienu. Visi pārējie vīri laiku pa laikam nomainīja cits citu, bet Kāršu Jāram nekad nepietrūka spēka turpināt spēli.

Kādreiz jaunais, nesen atbraukušais Noka-nens nolēma iegriezties spēju ellē un paskatīties uz Kāršu Jāru.

Dega karbīda lampa, un zemais, šķirbainais planku galds bija nolīdzināts ar atlocītām avīzēm. Kārtis tika ar troksni sistas pret galdu, kreiči un kāravi, piķi un erceni. Katram spēlmanim priekšā gulēja apgriezta izšķirošā kārts, galvenais trumpis, kura malu saimnieks laiku pa laikam nervozi atlieca un paglūnēja. Spēlētāju acis spīdēja. Tie sekoja katrai dalītāja kustībai, kāršu sajaukšanai un pārcelšanai. Bez kārtīm uz galda tika nosviesta arī nauda, gludas vai saburzītas banknotes, nevērīgi, kā draza. Skanēja savādas piebildes: «Pieci priekšā!» — «Slēdzu banku!»

Mati Nokanenam šī nodarbošanās nepavisam nebija sveša. Gluži otrādi, tur, kur mēdza sapulcēties divi trīs kareivji, bieži vien parādījās galdā arī kārtis. Un pēkšņi viņam likās, ka šis kāršu galds un azartisti savā ziņā ir vis-spilgtākā un vispretīgākā glezna, kādu vien viņš redzējis kopš šā kara sākuma. Vīri gan sēdēja bunkurā, taču varēja manīt, ka tie ir pārcēlušies pavisam citā pasaulē, kāršu spēlmaņu valstībā, kas viņam slēgta ...

Tomēr visbaigāko iespaidu atstāja ierindnieks Jāra, pats Kāršu Jāra.

Nemitīgie gavēņi, nedēļām un mēnešiem ilgā sēdēšana pazemes bunkurā bija viņu padarījuši vāju un bālu. Nekoptās bārdas rugāji bija izauguši gari, pinkaini mati ap tievo -kaklu, un rokas neticami veikli šķiroja naudas paciņas vai jauca kārtis, netīras un aprepējušas. Acis bija stulbas un neizteiksmīgas un brīžiem iespīdējās kā ārprātīgajam. Šķita, ka viņš redz un atšķir vienīgi spēļu kāršu bildes I un acu skaitu, Dažreiz pat dienām ilgi nepateica neviena vārda.

Puiši sačukstējās, ka Jāra esot nosēdējis bez pārtraukuma pie kāršu galda divas nedēļas. Šad tad esot ari šo to iekodis, ja kāds no biedriem atnesis ēdamo, un pat nosnaudies dažas stundas bunkura tumšajā kaktā. Blakus uz galda Jāra turēja kareivja blašķi, kurā esot kaut kāda sula. Laiku pa laikam iedzēris pāris malku, viņš turpināja spēli. Saburzīto naudas zīmju kaudzīte uz galda te cēlās, te plaka. Dažkārt pat nozuda pavisam. Tādās reizēs Jāra aizbāza roku aiz zābaku stulmeņa vai bikšu vīles vai iegrūda kabatā un spēlēja tālāk.

Nokanens pamanīja, ka kolēģis biksta Jā-ram pie sāniem.

— Dzirdi! Sardzē! Tava kārta.

Varēja redzēt, kādu milzīgu piepūli viņam sagādāja atmošanās un attapšanās. Viņš pagrieza savu, pēc Nokanena domām, šaušalīgo seju pret gaismu, acīs iedegās nepacietības dzirkstele.

— Mm?

— Tev jāiet safdzē!

— Ē, gan jau aizies kāds piecdesmitgadīgais .. .

Balss bija aizsmakusi, sēcoša, it kā nāktu no kapa. Viņš iegrūda pirkstus naudas kaudzē un iedeva vienu banknoti traucētājam.

Ļaudis runāja, ka viņš jau ilgāku laiku at-pērkoties no sardzes. Maksājot piecdesmit markas par stundu.

Jau atkal viņš bija atgriezies kāršu pasaulē. Uzlūkojot šo izdēdējušo, netīro, bālo, izspūrušo, gandrīz ārprātīgo, slaveno cilvēku, No-kanenu pārņēma šausmas, izmisums un žēlums. Tas atgādināja saukli: «Skatieties, ko karš izdarījis ar šo cilvēku!»

Bez šaubām, pie visa bija vainīgs karš. Šie cilvēki bija aizbēguši uz mākslīgo kāršu spēles pasauli prom no kara, prom no šīs dzīves, kas atgādināja mokošu sapni. Taču visdziļāk bija iestidzis ierindnieks Jāra. Viņš vairs nebija nekāds kareivis, pat ne cilvēks ... Viņam vairs nebija vārda. Viņš bija kā apmāts. Pār Jāru valdīja kāršu spēles velns ...

Jaunais Nokanens zināja, ka atcerēsies redzēto visu mūžu un ka tās būs visbaigākās atmiņas no šī kara: Kāršu Jāras sakumpušais stāvs dziļi pazemē karbīda lampas gaismā, kārtīm plīkšķot un naudai čaukstot. ..

Varbūt te slēpās reizē kas simbolisks: gluži tādā pašā veidā veselas tautas bija aizrāvušās ar lielo kara spēli un netika no tās vairs

vajā, kamēr pienāca gals, kamēr viss bija nospēlēts, pazaudēts . ..

Šo bunkuru dēvēja par kāršu elli. Bet starp resnajiem balstiem atradās durvis, kas veda uz āru. Un, kad jaunais Nokanens bija nokļuvis zem klajām debesīm, viņš atviegloti uzelpoja.

Debesis bija melnas. Uzliesmoja lielgabala stobrs, kaut kur tālumā nogranda šāviens, un kaut kur pavisam tuvu īsi ietarkšķējās vieglais ložmetējs.

Bet vienreiz taču būs jābeidzas arī šim karam. Ko tad iesāks Kāršu Jāra? Vai viņš izkļūs no elles?

Tomēr likās, ka izkļūs, pat ja karš turpinātos.

Kādudien paklīda valodas, ka Jāra esot nospēlējis visu savu naudu. Lai kā viņš taustījās zābaku stulmenī, aiz bikšu vīles un kabatās vairs nebija nekā. Pulksteņi, naudas maki, gredzeni, dunči — viss bija jau projām.

Tad Kāršu Jāra piecēlās pazemīgi kā mirušā gars no elles un nolikās uz lāvas gulēt.

Puiši brīnījās, kāpēc ļaudis melš, ka spēlēšanu nevar atmest, ja cilvēks ir ilgi ieradis... Bet, redziet, atmeta! Varēja un itin viegli, kad izbeidzās nauda un naudas aizstājēji.

Nu visi pārliecinājās, ka pat Kāršu Jāra vairs nespēlē.

Kādā dienā Mati Nokanens redzēja: Kāršu Jāra aizgāja uz sardzi tāpat kā visi pārējie. Viņš bija nomazgājies, noskuvis bārdu un apcirpis matus īsākus. Izskatījās gan vēl vājš un bāls, dziļi pierē iegrimušām acīm. Taču tām tagad bija cilvēciska izteiksme. Likās, ka viņš vairs nav tāds, kas redz vienīgi spēļu kārtis, un ka viņa smadzenes spēj novērtēt vēl daudz ko citu ...

Bet jaunais Nokanens šaubījās, vai Jāra tik tiešām būtu izkūlies no elles. Varbūt nelabais viņā ir vienīgi aizsnaudies. Kādā jaukā dienā Jāra saņems naudu un nokāps lejā peklē, un, ja veiksies, turpinās spēlēt tā, it kā pasaule nebūtu nekas cits — vienīgi kāršu galds un pokera burvju loks.

Nokanens netika vaļā no baismīgā rēga: Kāršu Jāra sēž sakumpis dziļi bunkurā pie karbīda lampas. Likās neticami, ka viņš šobrīd dodas uz posteni kā visi pārējie. Stāvēs tur un skatīsies apkārt... Kaut jel viņam dzeloņstiepļu žogs nerēgotos acu priekšā ka rindā saliktas kārtis.

Ierindnieka Jāras dvēselē bija iezadzies kāršu velns. Nokanens ievēroja, ka šajās gavēņa dienās Jāra bija ļoti nemierīgs. Lāgā ari negulēja. Viņam bija tas neiedomājami ciešais miegs, kas dažkārt krietnam kareivim liek gulēt dienām un naktīm. Likās, Jāra arī neaizrāvās ar kādu citu kaislību, lai atvairītu tukšumu un garlaicību. Viņš negreba no koka figūriņas kā daudzi citi, nedz ari lasīja. Jāra klaiņoja pa āru un šad tad iegriezās kādā no bunkuriem, lai pavērotu citus strādājam. Reizēm gan aizrunājās un grabēja nemākulīgi kā veclaiku sviesta kuļmuca. Viņš pat spēja pasmieties par savu aizraušanos ar kārtīm un pašreizējo dzīvi. — Pataisīs vēl mani par ticīgo! — viņš sacīja. Bet viņa smiekli bija nedabiski, un šķita, ka, runājot, par šo vai to, Jāra domā pavisam par citām lietām.

Viņš nekad vairs neiegriezās vecajā bunkurā, kāršu ellē, kur spēle vēl turpinājās. Likās, viņš nespēja palikt par skatītāju un stāvēt malā.

Kādā dienā viņš satika Mati Nokanenu un bez aplinkiem ierosināja apmainīt zābakus. Tā arī notika, un Nokanens brīnījās — ko gan Jāra īsti domā ar šo darījumu. Jāras zābaki taču bija labāki un glītāki par Nokanena apaviem, ko viņš bija lādēdamies uzāvis lazaretes noliktavā. Nokanens ievēroja, kā Jāra pārbaudīdams iegrūž pirkstus stulmenī, it kā gribētu tur iestūķēt žūksni naudas, kā bija paradis darīt pie kāršu galda. Var jau būt, ka šādi zābaki noderēja par deņķejbuku labāk. Varbūt Jāra sapņoja, ka sabāzis tur blakus saviem tievajiem kāju lieliem visa šā frontes sektora naudu ... Bet varbūt viņš nedomāja un nesapņoja nekā. Zābaki tika apmainīti vie-

nīgi tāpēc, lai kaut kas notiktu, lai diena nebūtu tik tukša, kāda tā bija, it īpaši Jāram, kurš zaudējis savu mākslīgi radīto kāršu spēles pasauli, šo savu vienīgo drošo patvē-I rumu ...

Tā prātoja jaunais Nokanens, vērodams, kā Kāršu Jāra šķūrē pa ielu uz priekšu gluži kā aizsaules iemītnieks un jauno zābaku stul-meņi ļerpato ap tievajām kājām gluži kā sendienās čigāniem.

Ierindnieks Nīlo Jāra apsēdās pie netīra galda, uz kura dega veca, ar ziepju gabalu salipināta, šņācoša un smirdoša karbīda lampa, un sāka kricelēt vēstuli:

«Nu tad sveiciens no šās puses!» viņš iesāka. Šim sparīgajam sākumam sekoja turpinājums, samocīts, neizteiksmīgs, kokains. Un ko tad viņam bija rakstīt? No rakstīšanas tikpat nekļūs vieglāk. Viņš jau bija gandrīz nācis pie atziņas, ka šī šķiršanās ir gluži svētīga, ja reiz laiks paver šādu iespēju. Sieva, kuras vīstošo seju viņš spēja atcerēties tikai ar lielu piespiešanos, šķita dīvaini tāla, tāpat kā būdele ciema nomalē, mazie tīrumiņi un mājlopi, pat zirgs, kuru bija veltīgi barojis visus šos gadus. Gluži tāpat bija ar bērniem, meitu un dēlu. Arī tie likās visparastākie pasaulē — meitene un puika. Tādi delverē pa

jebkura ciema ielām ... Lai jau dzīvo, kā paši māk, viņš gurdeni nodomāja. Tie katru mēnesi saņem no valsts pabalstu, un valsts laikam gan ir stingrāka stute nekā kaut kāds Jāra pat savos ziedu laikos ... Tā viņš mierināja savu sirdsapziņu.

Jā, šī atsvešināšanās no mājām un savējiem bija sākusies jau miera laikā, vairākus gadus pirms kara, kad viņš ar savu zirgu brauca peļņā uz mežu ... Tā likās patīkama un interesanta dzīve. Un tieši tur viņš bija sācis spēlēt kārtis un pamazām pieradis, kamēr šeit, šajā pozīciju karā, nokļuva galīgā azartā .. . Gluži kā sajucis — Jāra atzinās savos sirds dziļumos. Jo viņš zināja, ka ar viņu ir cauri. Bet parauj jods! Jāra tomēr spēja iedomāties, ka vienreiz to visu izbeigs, kādā lieliskā brīdi, kad pārējie kāršu .spēlmaņi būs sasisti par nabagiem, kad to nauda un pulksteņi būs viņa kabatā un jebkurš spēlmanis, cik vien tālu skatiens sniedz, apspēlēts gulēs zem galda. Tad viņš piecelsies un nožāvāsies, sak, nevaru vairs spēlēt tālāk, jo nav ar ko ... Un tad būs pielikts punkts.

Bet līdz tam viņš dzīvoja vienīgi spēlei. Pat tagad, rakstot sievai šo neveiklo vēstuli, gara acu priekša viņš redzēja tikai kārtis. Viņam bija vesela kaudze mazvērtīgu kāršu, bet pretiniekam tāpat, tikai zemāka. Jāra pat dzirdēja partnera nervozo balsi: «Parādi, kas tev ir! . ..» Un Jāra cirta galdā tieši to kārti, kādu vajadzēja, kā jau parasti...

Protams, spēlējot pa īstam, tā vienmēr negadījās. Citādi viņš taču nenīktu šeit, bet spēlētu un gaidītu savu stundu. Jo šī stunda var pienākt negaidot, jebkurā acumirklī, šī veiksmju veiksme, kad viņš beidzot beigs... Bet pagaidām viņa ģimenes tēvs ir karojošā valsts, un Jāra var droši ticēt, ka tas ir labs un bagāts tēvs. Jāra var spēlēt bez bēdu. Varēja taču gadīties, ka viņš jau būtu kritis ...

Bet Kāršu Jāra tomēr vēl raksta, ko mirušais nekādi nespēj. Nekas daudz jau nav sakāms. Galvenais, jāpaziņo: tā un tā, esmu sveiks un vesels. Un vai tad var pateikt ko vairāk? Dažam labam jau gadījušās nepatikšanas cenzūrā...

Bet tad viņam gribot negribot ir jāpadomā par savu zirgu, kas stāv stallī gandrīz kā liekēdis un gaida, lai Jāra al griežas un sāk braukt šķūtīs un pelnīt naudu. Vecene ne vienu vien reizi bija sūdzējusies, ka šai esot daudz jānopūlas, lai pabarotu zirgu, un ka vispār viņa netiekot galā. Viss skaidrs! Nīlo Jāra pēkšņi izdomā — zirgs jāpārdod!

Un piepeši sāk rakslīt ļoti ātri, veikli un sakarīgi.

Kāds kaimiņš, kurš dažkārt mēdza izmantot viņa zirgu un pat brauca ar to Jāras vietā peļņā, jau sen grib šo zirgu pirkt. Lai tad nu

ene pārdod nost.! Par naudu ir vieglāk nopirkt malku nekā vest pašai. Un, vienalga, nopērk, ko vajag, ja nepietiek ar kārtējo ieža pabalstu. Pat zirgam sagādāto sienu izmantot citam nolūkam. Turklāt zirgi pašlaik ir cenā. Izklāstījis visus šos labumus, ) Jāra vēl piebilda, ka pašam saimniekam no iegūtās naudas esot jāatsūta pieci tūkstoši marku, kas nepieciešami veikalnieciskos nolūkos...

Nokļuvis līdz šai vietai, Nilo Jāra nodomāja, ka viņš tikpat labi būtu varējis uzrakstīt ka vēlas ar šo naudu izmēģināt laimi kāršu spēlē. Jo, izlasot šis rindas, sieva tik un tā sāks ļauni smieties — mēs jau nu gan zi-i, kas tas par veikalu: naudu nospēlēs uz īm, nabaga Nīlo! Gan jau šis būs padzir-s baumas — ļaudis tak ar tām neskopo-— kā dzīvo viņa vecene, aiz garlaicības linādama svešzemniekus, kādu te papii-i... Nu, par to Jāra neko daudz nebēdā, tam ļaudis jau reizēm samelš visādas pa-īs. Laikam tā kāršu spēle ir viņu tik traki līgojusi, ka visas pārējās kaislības tikpat nerimušas. Viņš atceras, kā sieva sirdījās iļinājuma laikā: no tāda vīra netiekot āk prieka kā no kreiča kunga vai kārava >a...

īda ņirgāšanās bija pastūmusi Nīlo Jūru sprīdi tuvāk spēļu elles durvīm.

Bet zirgu vecene noteikti pārdos, jo tas atvieglos viņas pūles un ienesīs naudu, naudu, ko viņa tik labprāt tur saujā. Bet kurš gan to nedara? Un jāšaubās, vai šī uzdrošināsies neatsūtīt vīram pieprasīto summu. Tik daudz bijības viņai tomēr vajadzētu būt pret Nīlo Jāras pavēlēm kopš tiem laikiem, kad saimnieks vēl dzīvoja mājās .. .

Aizlīmējot vēstuli, Nīlo Jāra bija pavisam labā garastāvoklī. Pamodās jauna cerība, ka viņš atkal sāks dzīvot. Varēs atkal izmēģināt laimi un ar plašāku vērienu, nevis tik bailīgi kā viens otrs nieka algotnis, kam drīz vien jāslejas augšā no galda ...

Labās cerības, bez šaubām, palīdzēja paciesties vairāk nekā nedēju, kamēr viņš gaidīja atbildi. Jāra klaiņoja pa bunkuriem, un pat viņa balss vairs nečīkstēja kā veca akas vinda.

Beidzot pienāca naudas sūtījums, un vēl tās pašas dienas vakarā Kāršu Jāra nokāpa spēju ellē, kur visu laiku nepārtraukti turpinājās pokers. Jāra lūdza, lai izsniedzot kārtis arī viņam, kad izdevās apsēsties vecajā vietā.

Viss atkal sākās no gala. Kāršu Jāra spēlēja un spēlēja, reizēm vairākas nedējas pēc kārtas, samaksāja naudu par sardzē stāvēšanu, gulēja un ēda ļoti maz. Dažreiz, kad saspringums spēlē kaut cik atslāba, viņš izstreipuļoja ārā, lai dažas dienas pamatīgi atpūstos, nomazgātos, noskūtu bārdu un kārtīgi paēstu. No kāršu galda viņš devās atpūsties un atkal atgriezās pie kāršu galda. Laime bija mainīga, bet naudas tomēr vēl pietika. Reizēm viņa platie zābaku stulmeņi bija piestūķēti pilni ar papīra naudu. Tad viņa veiklās, žiglās, netīrās un krampjainās rokas glāstīja stulmeņus, pat lodes savainoto, ieplēsto vietu.

Tā pagāja ziema, līdz paklīda pirmās baumas par mieru, un pār Somijas vidienes pilsētām kauca bumbvedēju eskadriļas un krita bumbas, un pāri palika tikai melnas krāsmatas, kur senāk bija pulsējusi dzīvība...

Reizēm kāršu spēlmaņi attapās un brīnījās: vai tiešām iestāsies miers? Bet viņi šaubījās, vai Somija to varēs: «iegātnis» neļaus . ..

Kāršu Jāru šīs valodas nepavisam neinteresēja. Viņš spīdošām acīm sekoja kārtīm un izskatījās šaušalīgs: vājš, neapkopies, bārdas rugājiem apaudzis, pa pusei prātā sajucis ...

Viņš dzīvoja savā kāršu pasaulē un gaidīja mirkli, kad būs visus pieveicis, kad nekur vairs neredzēs nevienu spēlmani, skaties, kurā kaktā gribi.

Bet šķita, ka tāds brīdis nepienāks ne kāršu spēlē, ne pasaules karā ...

Atnāca pavasaris, un sniegs nokusa, ierakumos burbuļoja plūdu ūdeņi, un bunkuros bija pretīgi mitrs. Kad kāršu ellē no griestiem nopilēja ūdens un saslapināja kārtis, visi lamājās kā nelabie.

Bet zeme drīz vien apžuva. Kādā dienā kāršu spēlmaņi izrāpās no tumšā bunkura un turpināja spēli ērtā bedrē. Debesis bija zili zilas, gaisma visus samulsināja, lapu koku svaigajā zaļumā sāpēja acis, un no zemes spraucās ārā ļoti, ļoti zaļi zāles asni. Maigais vējš uzpūta brīnišķīgas vasaras smaržas, un laiku pa laikam atskanēja pat priecīga putnu dziesma.

Gan jāšaubās, vai kāršu spēlmaņi ko tādu vispār pamanīja. Vismaz Kāršu Jāra šeit zem klajajām debesīm izskatījās vēl daudz baigāks. Viņš atgādināja no pazemes izbēgušu spoku. Viņam eksistēja vienīgi spēle, kāršu spēle...

Bet tad pienāca laiks, kad pat kāršu spēlmaņi saslēja ausis, kad visi sāka nojaust, ka tepat tuvumā, tikpat kā ar roku aizsniedzams pulsē jauns laikmets. Ienaidnieks bija uzsācis lielo uzbrukumu un izlauzies cauri frontei. Šķiet, Karšu Jāra par šiem notikumiem necēla ne ausu. It kā viņš klausītos ziņas par uzbrukumiem vai aizstāvības kaujām tālajā Ķīnā. Viņš spēlēja, jo spēle turpinājās, nekas nespēja spēlmaņus satricināt, vienalga, kādas pienāca vēstis. Un šis Nilo Jāra ar stulbo ģīmi, šis rūdītais kāršu spēlmanis prata spēlēt un laist darbā viltību. Tagad viņam veicās.

Zābaka stulmenī, aiz bikšu vīles un kabatās bija daudz naudas. Taču aizvien vēl palika nesasniegts gala mērķis, pilnīga uzvara, jebkuras pretestības izbeigšanās, par ko viņš allaž doftiāja. Aizvien vēl atradās pretinieki, kaut gan to kļuva mazāk un tie bija dīvaini izklaidīgi un domāja pavisam par ko citu. Ar tādiem spēlējot, Jāram veicās.

Bet tad pienāca diena, kad viss mainījās, militārais zaudējums Karēlijas šaurumā beidzot ietekmēja arī šejienes dzīvi. Pat kāršu spēlmaņi izrāpās no bedres, un tikai tagad kļuva skaidrs, cik tālu bija nospēlējies Nīlo Jāra. Viņš šķitu esam galīgi truls, kad vairs neviens neizdalīja kārtis un paciņas tika iebāztas kabatās. Jāra klaiņoja apkārt izvalbītām acīm, muldēja savā nodaba, un vienīgais, ko viņš vēl spēja, — viņš ar mokām savu naudu, ko līdz šim glabāja zābakā, biksēs un kabatās, nolika labākā vietā, proti, maizes kulē. Kopš tās dienas visi domāja, ka viņš vairs nav pie pilna prāta.

Tomēr viņš kaut kā aizvilkās līdz ierindai, kad kolonna sakustējās, kad iesākās lielais atkāpšanās maršs. Vārgs, nedrošs uz kājām, kā ēna vai rēgs no veļu valsts, viņš tomēr sīksti turējās kopsolī ar citiem. Mugursoma un šautene salieca viņu kūkumā kā Ziemas svētku vecīti, zābaki ļurkājās un noberza kājas asinīs. Viņš, liekas, nedzirdēja un nesami prata pārējo ņirgas un asprātības: ak tagad mēs vairs nestāvam pie Siveres, un vai mēs tiešām paņēmām spaini līdzi Oņegas ezera viļņus, kā bija pamācījis radiodiktors 7'iltu. Puiši prātoja, sak, paskaties labāk stratēģiskajās robežās, labi kaujas lauki palika neiz-mēģināti, kaut gan visu laiku armija traki lauzās uz turieni. Puiši jautāja, kāpēc gan Somijas valsts savā nabadzībā tur būvēja ceļus un baznīcas ...

Tā viņi tur mēļoja un maršēja, un vieglā ironija un kritika, šķiet, puišus tikai uzmundrināja. Vienīgi ierindnieks Jāra soļoja mēms kā parādība un neatlaidīgs kā ēna.

Kad no rīta marša laikā kolonnai uzbruka lidmašīnas un pārējiem drebēja sirds, sak, nu ir gals klāt, brīdī, kad it kā caur miglu jau rēgojās kara beigas, Kāršu Jāra, kā jau trakais, varonīgi sēdēja uz ciņa un āva nost garstulmu zābakus. Kad kolonna atsāka maršēt, puiši pamanīja, ka Jāra soļo basām kājām. Tie apjautājās, vai Pokeru Jāra nu jau esot paspēlējis arī savus zābakus, bet Jāra mierīgi atbildēja, ka zābaki ienīduši viņa kājas, tāpēc esot tos pametis.

Tur jau tie mētājās ceļa malā — viens guļus, otrs stāvus. Un tur tie arī palika. Ierindnieks Nīlo Jāra gāja tālāk, basām kājām čāpodams pa Aunusu ceļu, no kura cēlās pelēki putekļu mākoņi, kolonnai soļojot uz dzimteni.

Zābaki kvernēja ceļa malā visu garo, svelmaino dienu — viens stāvus, otrs guļus. Saule tos nežēlīgi karsēja, ceļa putekļos tie bija kļuvuši pelēki.

Bet vakara krēslā, ratiem čikstot, šai vietai brauca garām gara vezumnieku rinda. Kādā vezumā sēdēja ierindnieks Veino Lehto, slaiks, melnīgsnējs virs, kurš bija paradis allaž vērīgi skatīties apkārt, cilvēks, kam noteikti kļūtu garlaicīgi, ja kāds sadomātu viņu vizināt ar maisu galvā. Un, kaut gan, kā jau sacījām, metās krēsla, ierindnieka mūžīgais meklētāja skatiens ieraudzīja ceļa malā zābakus. Viņš nolēca no ratiem, pakampa pus-jukušā Kāršu Jāras zābakus padusē, uzrāpās atkal uz vezuma un sāka novērtēt guvumu. Pilnīgi pieklājīgi zābaki un arī izmērs īstais. Lehto uzsauca kaimiņam: «Nu var redzēt, kā debesu tēvs mani žēlo, atsūtījis pat zābakus, it ka tos būtu atnesis krauklis savā knābī! ...» Paša vezumnieka vienam zābakam, pussapuvušam tankam, no rīta gandrīz pārlūza pazole, un viņš bija to pagaidām sašuvis ar drāti. Nu viņš bija dabūjis tanku vietā samērā ciešamus stulmeņus un vecos zābakus iebāza vezumā starp kancelejas piederumiem. Ierindnieks Veino Lehto nespēja vien nobrīnīties, kāpēc tik lielos daudzumos vadā līdzi visādu papīra drazu. Ar papīriem taču nevar šaut...

Kolonna netraucēta kratījās tālāk, un tā pagāja krēslainā nakts un daļēji pat gaišā diena. Veino Lehto vēroja mainīgās ainavas aiz muguras un nodomāja: tur nu paliek tava Lielsomija. Tas mums bija pārāk ciets kauls...

Laiku pa laikam tāla lidmašīnu rūkoņa palīdzēja uzturēt satraukumu. Nekad taču nevar zināt, kad tās kaukdamas metīsies tev virsū, šķiet, debesis tūlīt sajuks gabalos un šis ērtais atkāpšanās ceļš pārvērtīsies par īstu Golgātu . .. Bet tas nenotika. Ap pusdienlaiku kolonna apstājās un iekārtojās kādā meža stūrī, bet naktī visu kolonnu kādā stacijā novietoja vilcienā. Stāstīja, ka pulks esot pārsviests uz lielo fronti, lai aizpildītu izlauzto robu. Vezumnieki tagad viņiem sekoja.

Tad vilciens sāka elst un pūst un šķita, ka šī vieta ir pārāk klaja dzīvošanai. Vasarīgās debesis bija plašas un gaišas, un jebkurā mirklī te varēja parādīties bars putniņu un nočivināt mazu, jauku dziesmiņu ...

Kādā no pieturām viņi tik tiešām pieredzēja iznīcinātāju uzbrukumu. Bumbas un ložmetēju uguns. Brīžiem jau likās, ka tagad visam beigas, beigas visam šim karam. Bet, kad trieciens bija garām, tad noskaidrojās, ka ir tikai daži kritušie, daži ievainoti karavīri un zirgi. Vilciens tiešām izskatījās nožēlojams. Visapkārt mētājās dēlu gabali, un dažam vagonam vajadzēja noplēst visu sienu.

Tolies lokomotīve bija vesela un pēc neliela remonta varēja turpināt ceju.

Šajā braucienā ierindnieks Lehto pirmo reizi redzēja, ka cilvēki aizceļo no kara apdraudētajiem rajoniem, redzēja platas un garas braucēju un gājēju rindas, čīkstošus ratus un nemierīgu, maujošu govju baru. Sievietes un meitenes, un mazi puisēni basām kājām brida pa lielceļa dubļiem. Pa starpām bija sācis līt, lija augām dienām, debesis apmākušās, pūta dzedrs, ass vējš. Bet ierindnieks Veino Lehto bija tāds pats kā lielākā daļa šo ceļotāju: kāpēc mocīt savu sirdi ar domām par drūmo karu, tā bezjēdzību un tumšā miglā tīto nākotni? Notiks, kam jānotiek. Viņa prāts bija skaidrs, un skaidrs prāts mūsdienu pasaulē nozīmē ļoti daudz. Ja to varētu pārdot, par to maksātu krietnu naudu. Ganu meitenes smiekli saltajā lietū — pašai kailās kājas līdz ceļiem ar dubļiem, šie smiekli nošķindēja kā sauja veco laiku zelta monētu .. .

Un ierindnieks, stāvēdams lopu vagona durvīs, dziedāja:

Ne nauda, ne manta man labumu nes,

Cik jauki, ka priecīgs vēl esmu es...

Viņš domāja, lai jau laikmets turpina savu dziesmu. Bet vecie ļaudis mēdza sacīt:

Bailīgie, tie lai baiļojas Gan no salnām, gan no kara.

Nāve pļauj vienmēr, arī miera laikā. Bel. veselu tautu nenopļaus neviens. Tauta nemirst nemūžam. Tauta iztur jebkuru vētru.

Kādā stacijā Lehto aprunājās ar vecu in-geru, kurš neieredzēja kolhozus. Večuks teica, ka viņam patīkot Somija, kur katrs varot dzīvot, kā grib ...

— Beidzot, jā, vecpapiņ, tu nokļuvi lieliskā zemē, — Lehto sacīja. — Dzīvo lustīgi, lai sirdij prieks! Mēs vēl mazdrusciņ pakarosim.

Tā ierindnieks Veino Lehto ar savu vezumnieku kolonnu nokļuva uz Karēlijas šosejas un ieraudzīja tukšus ciematus, kuru savdabīgais izskats atstāja uz viņu dziļu iespaidu. Kādreiz viņš ieraudzīja biezā mežā pastaigājamies lepnu gaili, putniņš, bez šaubām, bija izkritis no bēgļa ratiem vai arī aizbēdzis pats, tas, pat visu pamesls un atstāts, bija saglabājis savu lepno oficiera mundieri. Veino Lehto juta, ka arī šī ir viena no spilgtākajām ainām, kas raksturo karus un tautu pārceļošanu ...

Frontes pusē nemitīgi granda lielgabali, un reizēm troksnis saplūda ar nepārtrauktajiem pērkona grāvieniem. Lidmašīnu vērpjamie ratiņi rūca tikpat čakli. Uz šosejas norisa kārtējā kara laika frontes apgāde: turpu veda lādiņus un munīciju, atpakaļ — ievainotos un mirušos. Bagātīga kara raža ...

Kopējā plūsmā, gan pa kādu blakus ceļu,

automobili neiegriezās, virzījās ierind-Veino Lehlo ar savu zirgu un ratiem, sadraudzējās ar zirgu, gudro lopiņu, prata nogulties, lai kļūtu zemāks, kad ris pieplaka pie zemes bombardēšanas Ierindniekam Veino Lehto kļuva žēl nīga dzīvnieka, un viņš bija pārsteigts, ittapās, ka runādams ar zirgu, gaida, lai tbildētu, — sak, bija gan tev, kumeliņ, i dzīve pirms kara, kaut gan reizēm tev ;a, tomēr varēji strādāt tīrumā . . . sara ritēja savu gaitu. Dienā spindza armijas, bet naktī savu dziesmu dzie-circeņi.

ita gaidīja jaunumus un arī sagaidīja, s prezidentu nomainīja, un sākās saru-par uguns pārtraukšanu un pamieru, iet apmulsušais kareivis pamazām apjē-ca frontē notikušas pārmaiņas un ieroču i kļuvuši citādi. Vairs nedižojās — gan izliksim ienaidniekam iemauktus, bet pieklājīgi runāt par Padomju Savie-

iā jaukā dienā ierindnieks Veino Lehto vu ešelonu atkal virzījās uz ziemeļiem, laikam bija sācies jauns postīgs karš neseno ieroču biedru un iegātni. Jo tas a vienkārši piesitis pēdu, bet spridzinātus un dedzinājis ciematus, lā stacijā vilciens stāvēja ļoti ilgi, un

tur Veino Lehto, kurš labprāt raudzījās apkārt un mēdza uzrunāt gandrīz vai katru sastapto cilvēku, iepazinās ar ierindnieku Ah-venu, kurš, atgriezdamies no atvaļinājuma, meklēja savu apakšvienību. Viņš atgriezās no tā sauktā evakuācijas atvaļinājuma. Sis lempis, nogājies un īgns vīrelis ar neizteiksmīgu seju, paskaidroja, ka pēdējos gados viņa dzīve pārmaiņu ziņā esot kļuvusi pārāk vienpusīga. Ziemas karā viņa būdu esot nodedzinājis soms, lai kaitētu krievam. Šajā karā viņam uzcēluši tā dēvēto ieroču biedru māju. Bet prieki nav bijuši ilgi. Jau iepriekšējā vasarā ģimenei vajadzējis izvākties partizāņu dēļ, un tagad atkārtojoties tas pats. Pēc tam jauno būdu, ieroču biedru māju, līdz zemei nodedzinājis vācietis, lai atriebtos krieviem un somiem .. .

Kā viens karavīrs lai mierina otru, vienīgi ar vāju cerību — gan jau vēl tur dzīvosi, tikko frontes apstākļi atļaus. Un piedāvāja kūtspakaļas tabaku, kas bi ja evakuēta no Ka-rēlijas, steigā apžāvēta, tik jauki zaļa, ka to dēvēja par ķeizarzaļo..

Bet citi ir varējuši dzīvot visu laiku, — Ahvens sacīja un šķībi paglūnēja uz kāda turīga ciemata pusi. — Ko šie zina par karu?

— Vismaz dzird, kad par to runā, — atbildēja ierindnieks Veino Lehto un piebāza pīpi ar to pašu ķeizarzaļo.

Ierindnieks Ahvens vērsa valodas uz citu pusi. Arī viņam bija vērīga acs, kas redzēja visu, kaut gan, liekas, viņš vispār nekur neskatījās. Viņa uzmanību piesaistīja Lehlo zābaki.

— Tic tak ir labi zināma manta no lop-ādas, — viņš sacīja. — Varbūt mani vecie kalpi. Un ir arī. Te vēl lodes skrambas, bet toreiz gan nebija salaboti... Redzu, laiks nav tos žēlojis . . .

— Kas iet, tas dilst, — Lehto atbildēja. — Ieraudzīju Aunusā, bija nosviesti ceļmalā ...

— Savā laikā es tos novilku kādam puisim, kas bija atšāvis ļipu ,— Ahvens paskaidroja.

— Jā, daudzi ir zaudējuši savu vienīgo mantu un zaudēs vēl! Bet tas nepieder pie lietas...

Abi šķīrās, jo ierindnieka Lehto vilciens sāka braukt.

Veino Lehto vairs nebija karavīrs. Viņš ;ika atlaists uz mājām. Bet viņš vēl valkāja careivja zābakus, pelēkas vilnas bikses un dūzi. Patiesībā viņam pat vairs nebija ag-āko privāto drēbju. Mazgadīgie pēcnācēji cara gados bija tās novalkājuši, vienalga, vai ādas, kādas tās savā laikā uzšūtas, vai arī )ārtaisītas mazākam augumam. Ar pūlēm zdevās atrast padilušu cepuri.

Pirmās demobilizācijā pavadītās dienas šķita dīvainas. Vai karš tik tiešām ir beidzies? Vai nekur vairs negaida «vīrs, kas vedīs tālāk»?

Veino Lehto, liels un melns, atbalstījies uz lāpstas, stāvēja rudenīgā tīrumā. Ciema nomalē uz viņa vārda bija reģistrēts gabals aramzemes un būda, sieva un bērni. Veino bija nolēmis iztīrīt aizaugušu grāvi.

Viņš bija tik ilgi kalpojis par sīku daļiņu kam lielam, ka šķita neparasti, ka tika pamests te viens pats ar savu lāpstu un viss jāizlemj tikai viņam pašam, piemēram, vai viņš iztīrīs šos grāvjus vai ari atstās, kā ir. Bija tāda sajūta, it kā būtu pārtrūkuši sakari gan ar kreiso, gan labo spārnu ...

Par laimi, garām gāja kaimiņš, kurš viņu sveicināja un brīnījās paskaties, vīrs pārnācis mājās un jau apmainījis darbarīku ... Veino Lehto nopriecājās, ka atnācis kaimiņš. Viņš bija pieradis gadiem ilgi būt kopā ar citiem, jo tad vienmēr bija pie rokas sarunu biedrs vai uzklausītājs, tāpēc šobrīd likās neiedomājami grūti stāvēt vienam pašam lauka vidū .. .

Veino paskaidroja, ka grāvji esot iebrukuši pa to laiku, kamēr viņš sargājis zemi, ieņēmis teritorijas, stratēģiskus punktus un nospraudis robežu ar zobenu ... Tagad jāgādā, lai šeit atkal čalotu ūdens ...

Jā, kaimiņš secināja, laikam gan būtu bijis labāk rakt novadgrāvjus, nevis ierakumus ...

Veino Lehto turpretī domāja, ka šo karu tomēr vajadzējis izkarot. Kur tu spruksi! Bez tam neesot iemesla šaubīties, ka visas šīs asinis, visi šie pūliņi būtu veltīgi — rāvains ūdens, kas saskrējis purva akacī. Karam sekoja pārmaiņas, pārmaiņas dzīvē . ..

— Pārmaiņas? Jā, nodokļi un normas! Un tevi tūdaļ attrieca atpakaļ uz tīruma... Vai tad tagad būs jārok savādāk?

— Nav ko tik traki steigties, — Veino Lehto atbildēja. — Labība aug lēni. Bet vai gan es neesmu sūrojies: vajadzētu mašīnas, traktoriņa, grāvja arklu ... Šis bija mašīnu karš, un tās nevajadzētu rūsināt ari tagad, miera laikā. Karā redzēju tādu ceļu būves mašīnu, ka tu neticēsi, ko stāstu. Kad tā sāka ārdīties, no ceļa nozuda pat desmitcollīgas priedes un akmeņi, tik lieli kā pirts, tā ka tupi un turies! Tam tikai bija šņukurs! Palaid tādu tīrumā, darbs šķirsies pavisam citādi.. .

— Tici man, tāds mums neraks!

— Gan jau raks ari mums. Ja varētu visu to milzīgo spēku, ko izšķiedām karā, iejūgt miera arklā .. .

Kaimiņš grasījās iet, un nule demobilizētais Veino Lehto satvēra lāpstu, taču nemitīgi domāja par lielākiem darbarīkiem, ko cerēja drīzumā ieraudzīt arī laukos.

Pamazām grāvis tika iztīrīts ar to pašu vecmodīgo lāpstu. Bet tad Veino Lehto sāka cilāt kājas un novērtēt atrastos kroņa zābakus. Tie laida cauri ūdeni, un kājas kļuva slapjas. Kāds tur brīnums! Jau kopš sākuma tie nebija domāti kā ūdenszābaki, bet vēlāk tos bija bradājuši velns zina cik cilvēku un malu malas izstaigājuši. Tie bija piedalījušies uzbrukumā, stāvējuši ierakumos un atkāpušies. Un tagad, gandrīz jau galīgi novalkāti, zābaki bija nokļuvuši tīrumā, pielikti pie mierīga darba . .. Liela prieka no tiem vairs nebija: samirka kājas. Un tomēr tas savā ziņā bija brīnums — zemnieks, kurš veic grūtu darbu, valka kara zābakus ...

Veino Lehto atkal iegrūda lāpstu zemē. Lai jau zeķes samirkst! Bija laiki, kad vajadzēja ar visu augumu mesties ūdenī, ja juti, ka tērauds sāk darbu ... Ja jau zābaki nav nekas sevišķs, ko tad vēl runāt par to valkātāju ... Abi nodiluši...

Grāvis kļuva tīrs. Skaists un taisns. Ūdens sķalinājās zābakos, un Lehti paskaidroja ga-rām ejošajam kaimiņam, ka zābaki esot mazliet neapraduši, jo pirmo reizi veicot nopietnu darbu, pelnot maizi...

Bijušais kareivis Veino Lehto bija tāds vīrs, kurš nebija uz mutes kritis un prata visu smalki izskaidrot.

Penii Нйпрё DEVIŅU VIRU ZADAKI

Redaktore V. Kumuška. Māksi, redaktors V. Grants. Telīti, redaktore L. Vasiļevska. Korektore I. Lakstīgala.

Nodota salikšanai 1974. g. 12. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 25. septembrī. Papīra formāts G0x90Vs2. Tip. papīra Nr. 2. 5.57 fiz. iespiedi.; 5.57 uzsk. iespiedi., 5,82 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 31 кар.

Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. i^ r. 628/2G922-D-555. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas «Cīņas» tipogrāfijā Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt Nr. 22G7-Dz.

1

Lotu organizācija — labējā sieviešu organizācija Somijā (1919—1944).

Content

Hānpē Penti Deviņu vīru zābaki

1