Samosatas Lukiāns

Dievu, mirušo un heteru sarunas

LUKIĀNS

DIEVU, MIRUŠO UN HETERU SARUNAS

.

DIEVU SARUNAS

DIEVU SARUNAS

1. PROMETEJS UN ZEVS

1.      Prometejs. Atbrīvo mani, Zevl Esmu jau gana moku izcieties!

Zevs. Lai tevi atbrīvoju, saki? Vēl smagākās važās derētu tevi iekalt un visu Kaukāzu uz galvas uzvelt! Sešpadsmit klijām vajadzētu tev ne vien aknas plosīt, bet arī acis izknābt par to, ka radīji lādas būtnes, kādas ir cilvēki, nozagi uguni un laidi pasaulē sievietes! Un kur vēl gaļas sadale, kad apkrāpi mani, iegrūzdams ar taukiem klātus kaulus, bet labāko gabalu paturēdams sev!

Prometejs. Vai tad neesmu jau pietiekami sodīts, veselu mūžību, piekalts pie Kaukāza kalna, ar savām aknām šo nolādēto putnu, ērgli, barodams? Zevs. Tā vēl nav ne tūkstošā daļa, ko esi pelnījis. Prometejs. Ne jau bez atlīdzības mani atbrīvosi, Zev! Par to pavēstīšu tev ko ārkārtīgi svarigu.

2.     Zevs. Tu gribi mani apvest ap stūri, Prometej! Prometejs. Kāds man no tā būtu labums? Tu taču it

labi atkal atcerētos, kur atrodas Kaukāzs, un ari važu tev neaptrūktos, ja mani pieķertu viltībā.

Zevs. Tad saki vispirms: kādu svarīgu pakalpojumu man izdarīsi?

Prometejs. Ja pateikšu, uz kurieni tu šobrīd posies un kšdē], vai tad ticēsi ari maniem turpmākajiem pareģojumiem?

Zevs. Katrā ziņā!

Prometejs. Tu dodies pie Tetīdas, lai ar viņu mīlētos.

Zevs. Tu uzminēji pareizi. Un kas tālāk? Man šķiet, taviem vārdiem var ticēt,

Prometejs. Nepinies ar to Nereldu, Zev! Ja šī no tevis paliks grūta, viņas atvase ar tevi izdarīs tāpat kā tu ..

Zevs. Vai gribi sacīt, ka zaudēšu tad troni?

Prometejs. Ak, Zev, lai tas nemūžam nenotiek! Bet šādas briesmas tev patiešām draud, ja tuvosies viņai.

Zevs. Tad dzīvo sveika, Tetīda! Bet Hēfaists par to lai tev atraisa važas!

[1]

EROTS UN ZEVS

1. Erots. Piedod man, Zev, ja izdarīju ko nepareizi! Vēl esmu nesaprātīgs bērns.

Zevs. Ko? Tu — un bērns, Erot? Tu esi daudz vecāks par Iapetu! Vai tāpēc, ka nav ne bārdas, ne sirmu matu, iedomājies, ka tevi uzskatīs par bērnu, kaut esi vecs vīrs un turklāt nekrietnelis?

Erots. Bet ko tad es, vecs vīrs, — lai tā būtu, kā saki! — tev esmu nodarījis, ka gribi mani saistīt?

Zevs. Padomā pats, sasodītais! Vai tas kāds sīkums, kā tu par mani ņirgājies, likdams pārvērsties gan par šo, gan par to — par satiru, vērsi, zeltu, gulbi, ērgli[1]? nevienai sievietei vēl neesi licis iemīlēties manī, un

ne reizi neesmu manījis, ka ar tavu palīdzību būtu kādai iepaticies. Lai tiktu viņām klāt, man visādi jāslēpjas un jāķeras pie burveslībām. Un šīs tad iemīlas vērsī un gulbī, bet aiz bailēm mirst vai nost, līdzko ierauga mani.

2. Erots. Dabiski! Būdamas mirstīgas, viņas nespēj izturēt tavu skatienu, Zev!

Zevs. Bet kālab tad Branhs un Hiakints iemīlējās Apollonā*

Eiots. Toties Dafne no viņa bēga, kaut gan viņam ir sprogaini mati un nav bārdas. Ja vēlies, lai tevi mīl, tad pārstāj kratīt aigīdu un nenēsā mūždien savu zibeni līdzi! Parūpējies, lai izskaties cik iespējams patīkamāks! Lai cirtas tev apņem galvu, un neaizmirsti apsiet to ar lenti! Valkā purpura tērpu, nēsā zelta sandales un, skanot flautai un timpāniem, soļus sper vieglītēm! Tad redzēsi, pielūdzēju tev būs vairāk nekā Dionīsam menādu.

Zevs. Atstāj mani mierā! Nevēlos būt pievilcīgs, ja tādēļ man šādi jāuzcērtas.

Erots. Tad atsakies no mīlestības, Zev! Tas taču nav grūti!

Zevs. Nē, no mīlestības gan neatteikšos, tikai gribētos sievietes iegūt bez liekiem pūliņiem. Ar tādu noteikumu palaidīšu tevi vaļā.

[1]

ZEVS UN HERMEJS

Zevs. Hermej, vai Inaha meitu, to skaistulīti, pazīsti?

Herme/a. Jā, pazīstu! Tu taču domā lo. Zevs. Raugi, tā vairs nav meitene, bet tele.

Hermejs. Tad ta brīnums! Un kālab notikusi šī pārmaiņa?

Zevs. Viņu aiz greizsirdības par teli pārvērtusi Hēra, kas nelaimīgajai vēl izdomājusi jaunu mocību: pielikusi daudzaci ganu klāt — šim Args vārdā —, un tas nu, būdams mūžam nomodā, viņu uzmana.

Hermejs. Un kas mums te darāms?

Zevs. Aizlaidies uz Nemeju — tai pusē Argj viņu gana —, nogalini to, bet meiteni aizved pār jūru uz Ēģipti un pārvērt par Isīdu! Lai viņa turienes ļaudīm turpmāk ir dieve: kas liek Nīlai iziet no krastiem, sūta vējus un sargā jūras braucējus.

4.

ZEVS UN GANIMĒDS

1. Zevs. Lūk, Ganimēd, esam klāt! Noskūpsti mani, lai pārliecinātos, ka man vairs nav ne lika knābja, ne asu nagu, ne spārnu kā pirmīt, kad šķitu tev putns!

Ganimēds. Vai tu, cilvēk, nupat vēl nebiji ērglis, kas nolaidās no gaisa, un nolaupīji mani ganāmpulkam? Kā tev tā uzreiz izkrita spalvas un pats kļuvi pavisam citāds?

Zevs. Tavā priekšā, puisīt, nav ne cilvēks, ne ērglis. Es esmu visu dievu valdnieks un biju pārvērties par ērgli, lai vieglāk sasniegtu savu mērķi.

Ganimēds. Ko? Tu tātad esi mūsu Pāns? Bet kāpēc tev nav ne sīringas, ne ragu, nedz ari pinkainu kāju.

Zevs. Vai tad Pāns, tavuprāt", ir vienīgais dievs?

Ganimēds. Kā tad! Mēs tak šim aizvien ziedojam nerūnītu āzi pie alas, kur viņš stāv[2]. bet tu, tā vien šķiet, esi vergu tirgotājs.

2.    Zevs. Vai tiešām neko neesi dzirdējis par Zevu, Gargarā neesi redzējis tā dieva ziedokli, kas sūta lietu un pērkonu un zibeņus šķiļ?

Ganimēds. Tad tu, mīļais, esi tas, kas nesen pār mums izgāza briesmīgo krusu, tas, kas dzīvojot tur augšā un rībinoties un kam tētis ziedoja aunu? Ko es tev, dievu valdniek, esmu ļaunu darījis, ka nolaupīji mani? Nu aitas palikušas vienas, un droši vien tās saplosīs vilki,

Zevs. Neraizējies vairs par aitāml Tagad esi nemirstīgs un dzīvosi še pie mums.

Ganimēds. Kā tā? Vai tad šodien pat neaizvedīsi mani atpakaļ uz Idu?

Zevs. Nekādā gadījumā! Tad jau es būtu velti no dieva pārvērties par ērgli.

Ganimēds. Bet tētis mani visur meklēs un, ja neatradīs, saskaitīsies. Un par to, ka pametu ganāmpulku, dabūšu pērienu.

Zevs. Viņš vairs nekad tevi neredzēs.

3.    Ganimēds. Ai, nē! Gribu atpakaļ pie tēta. Ja aizvedīsi mani uz mājām, apsolu, viņš izpirkumam tev ziedos vēl otru aunu. Mums ir liels trīsgadnieks, barvedis!

Zevs. Cik vienkāršs un naivs ir šis zēns! — No visa tā, Ganimēd, tagad atvadies un aizmirsti ir ganāmpulku, ir Idu! Būdams debesu iemītnieks, varēsi darīt daudz laba savam tētim un dzimtenei. Siera un piena vietā turpmāk ēdīsi ambrosiju un dzersi nektāru. To pildīsi kausos un sniegsi arī mums pārējiem. Tomēr pats galvenais: vairs nebūsi cilvēks, bet nemirstīgais. Es likšu pie debesīm iemirdzēties zvaigznei, kas sauksies tavā vārdā. Un tu būsi pavisam laimīgs.

Ganimēds. Bet, ja gribēšu parotaļāties, kas tad ar mani spēlēsies? Idas kalnā bija milzum daudz draugu.

Zevs. Tavs rotaļu biedrs te būs Erots. Un ari spēļu kauliņus dabūsi atliku likām. Tik esi bez bēdu, priecājies un neliecies ne zinis par visu, kas notiek tur lejā!

4.          Ganimēds. Bet kā jums varēšu būt noderīgs? Varbūt man ari šeit vajadzēs ganīt lopus?

Zevs. Nē, tu būsi vinlējis — pasniegsi nektāru un apkalposi mūs pie dzīru galda.

Ganimēds. Tas nu gan nav grūti! Ieliet pienu krūzē un padot — to es protu.

Zevs. Rau, šis nevar aizmirst savu pienu! Viņš domā, ka nāksies apkalpot cilvēkus! — Te taču ir debesis, un mēs, kā jau sacīju, dzeram tikai nektāru.

Ganimēds. Vai tas ir gardāks par pienu?

Zevs. Par to tu varēsi drīz pārliecināties pats. Nobaudi tikai, un vairs nekad neprasīsi pienu.

Ganimēds. Bet kur gulēšu naktī? Vai pie sava rotaļu biedra Erota?

Zevs. Nē. Tālab jau nolaupīju tevi, lai mēs gulētu kopā.

Ganimēds. Vai tad nevari gulēt viens? Vai patīkamāk gulēt kopā ar mani?

Zevs. Saprotams, patīkamāk ar tik skaistu zēnu kā tu!

5.    Ganimēds. Kā gan skaistums var palīdzēt gulēt?

Zevs. Skaistumam piemīt maiga burvība, kas miegu

vērš saldāku.

Ganimēds. Bet tētis mūždien dusmojās, kad gulēiu pie viņa, un no rīta stāstīja, ka es neļaujot viņam aizmigt, jo esot nemierīgs, grozoties un spārdoties, un pa miegam runājot. Tāpēc viņš parasti sūtīja- mani gulēt pie māmiņas. Pielūko: ja nolaupīji mani, kā saki, tikai tādēļ, tad labāk ved atpakaļ uz zemi! Citādi visu

laiku grozīšos un traucēšu, nejaušu tev gulēt.

Zevs. Tas jau arī būs pats jaukākais, ja, tevi skūpstīdams un skaudams, vadīšu nakti nomodā.

Ganimēds. Kā zini! Skūpsti vien, bet es gulēšu.

Zevs. Gan jau redzēsim vēlāk, kā būs. Bet tagad Hermej, paņem viņu līdzi, lai dzer nemirstību! Iemāci viņam, kā pasniegt kausu, un tad atved atpakaļ pie mums par vīnlēji!

5.

HĒRA UN ZEVS

1. Hēra. Kopš tās dienas, kad nolaupīji un atvedi frīģiešu zēnu4 , tu pret mani esi kļuvis pavisam vienaldzīgs, Zev.

Zevs. Vai esi greizsirdīga pat uz šo nevainīgo bērnu, kas nevienam neko ļaunu nedara, Hēra? Un es domāju, ka turi ļaunu prātu tikai uz sievietēm, kas ar mani bijušas tuvās attiecībās.

Hēia. Ari tas jau ir neglīti un nepieklājīgi, ka tu, dievu valdnieks, nokāp uz zemes, lai, pārvērties par zeltu, par satiru vai vērsi, nodotos mīlas dēkām. Taču šīs sievietes vismaz paliek uz zemes, bet Idas kalna puišeli tu, dižākais no dieviem, nolaupīji un atvedi šurp, un nu viņš dzīvo kopā ar mums, manu acu priekšā, vārda pēc būdams vīnlējis. Vai tev patiešām trūkst vīnlēja? Vai tad Hēbe un Hēfaists atteikušies mūs apkalpot? Tu vairs ne reizi neņem no zēna kausu pretim, pirms tam, visiem redzot, viņu nenoskūpstījis. Un šis skūpsts tev šķiet saldāks par nektāru. Tāpēc, pat nejuzdams slāpes, tik bieži prasi dzert. Dažubrīd, tikai mazdrusciņ nobaudījis, tu viņam atdod kausu un, kad viņš padzēries, ņem atpakaļ un izdzer tukšu, piekļaudams lūpas vietai, ko ar savējām skāris /.eiia, — tā tu reizē dzer un skūpsti. Un nesen tu, dievu valdnieks un Visuma tēvs, nolicis malā savu aigīdu un zibens bultas, piesēdies pie viņa spēlēt kauliņus, tu — ar savu g-ro bārdu! Es redzu visu. Neiedomājies, ka neko nemanu!

3.  Zevs. Un kas tur tik briesmīgs, Hēra, ja dzerdams skūpstu daiju zēnu un man prieku vienlaikus sagādā gan skūpsts, gan nektārs. Ja es viņam liktu kaut reizi noskūpstīt tevi, tu vairs nepārmestu, ka viņa skūpsts man mīļāks par nektāru.

Hēra. Tā ir zēnu pavedēja valoda! Es taču nebūšu tāda mulķe, lai sniegtu savas lūpas šim frīģiešu zeņķim, šim sievišķīgajam mīkstčaulim.

Zevs. Nepulgo, cienītā, manu mīluli! Šis sievišķīgais barbarēns, šis mīkstčaulis man tīkamāks un pievilcīgāks nekā… Taču neteikšu vairs neko, jo negribas tevi vēl vairāk saērcināt.

4.  Hēra. Manis pēc vari viņu kaut vai precēt. Tikai padomā, ka ar šo vīnlēji savu sievu kaunā liec!

Zevs. Tātad lai Hēfaists, tavs klibais dēls, mums atkal vīnu sniedz, no kalves pārnācis, viss ogļu putekļos, nupat kā lūkšas nolicis pie malas? No tādām rokām lai ņemam pretī kausu? Varbūt pa starpām vē! lai apskaujam un skūpstām viņu? Pat tu, māte bū- drima, ne visai labprāt to darītu, kad viņam vaigs ar sodrējiem. Tas būtu patīkamāk, vai ne? Tāds vīnlējis daudz labāk piestāvētu dievu dzīrēm, bet Ganimēdu sūtīsim atpakaļ uz Idu: viņam taču pirksti kā rozes, viņš ir tīrs un prasmīgi pasniedz kausu, turklāt — un tas uztrauc tevi visvairāk — šā zēna skūpsts ir salda ks par nektāru.

5. Hēra. Tad nu Hēfaists uzreiz ir klibs, viņa roka3 tava kausa necienīgas, Zev, viņš novārtījies ar sodrējiem, un tevi šķebina, kad viņu ieraugi, kopš Idas kalns mums dāvājis šo daiļo sproggalvi. Senāk to visu neredzēji, un ne sodrēji, ne ogļu putekļi tevi nekavēja no viņa rokām ņemt pretī dzērienu.

Zevs. Tu pati sevi velti moki, Hēra, bet tava greizsirdība tikai vēl vairāk iekvēlina manu mīlu. Ja tev ir nepatīkami pieņemt kausu no ziedoša zēna rokām, tad lai tev to pasniedz dēls, bet tu, Ganimēd, dosi dzert tikai man un tad aizvien noskūpstīsi divas reizes: vienu reizi, kad sniegsi kausu, otru — kad saņemsi to atpakaļ. Kas noticis? Tu raudi? Nebaidies! Ja kāds iedomāsies tev darīt pāri, tam nāksies rūgti nožēlot.

6.

HĒRA UN ZEVS

1.   Hēra. Kādas ir tavas domas par šo Iksionu, Zev?

Zevs. Tas ir krietns cilvēks un patīkams dzīru biedrs. Viņš jau arī nedrīkstētu apgrozīties pie mums, ja būtu mūsu galda necienīgs.

Hēra. Bet viņš ir tā necienīgs! īksions ir nekaunīgs cilvēks, kam nav vietas mūsu sabiedrībā.

Zevs. Ko viņš tādu bezkaunīgu izdarījis? Šķiet, ari man derētu to zināt.

Hēra. Ko gan citu, kā… Taču kaunos runāt: tas, ko viņš uzdrīkstējies, ir neaptverami!

Zevs. Tad jau to vajadzētu jo drīzāk izstāstīt, ja viņš iecerējis tik briesmīgu kaunadarbu. Vai viņš gribēja kādu pavest? Varu iedomāties, kas tā par neģēlību, ja kautrējies par to runāt.

2.    Hēra. Mani, nevienu citu kā mani viņš gribēja pavest, un tas jau sākās labi sen! Vispirms es nesa

pratu, kāpēc viņš ne mirkli nenovērš no manis skatienu, kāpēc nopūšas un acīs viņam asaras. Kad Ga- nimēdam dodu atpakaļ kausu, no kura esmu dzērusi, viņš prasa, lai viņam ielej tajā pašā, un, to saņēmis, skūpsta un spiež pie acīm, un atkal lūkojas mani. Tad beidzot apjautu, ka viņš ir iemīlējies. Ilgi vilcinājos tev to sacīt, jo cerēju, ka viņa neprāts rimsies. Bet, kad viņš uzdrošinājās atzīties man mīlestībā un metās raudādams pie kājām, es viņu atstāju un aizspiedu ausis, lai nebūtu jāklausās viņa nepiedienīgajos lūgumos, un atnācu pie tevis visu izstāstīt. Padomā nu pats, kā sodīt šo cilvēku!

3.    Zevs, Kāds nelietis! Pat manis viņš nebijājas, iekāro pašu Mēru! Vai tiešām viņu tik ļoti apreibinājis nektārs? Bet paši vien esam vainīgi. Pārāk tālu esam aizgājuši cilvēkmīlestībā — pat aicinām viņus pie sava dzīru galda! Vai šiem tad var pārmest, ka, dzerot mūsu vīnu un debesīs skatot daiļavas, kādas uz zemes nekad nav redzējuši, vini, mīlas pārņemti, alkst tās iegūt? Mīlestība ir varens spēks, kas valda ne vien pār cilvēkiem, bet reizēm arī pār mums.

Hēra. Pār tevi tā patiešām valda un, kā mēdz sacīt, tevi vadā aiz deguna. Tu viņai visur seko, kur vien šī grib, un paklausīgi pārvērties, kā tev pavēl. Tu esi īstens mīlestības vergs, tās rotaļlieta. Es arī itin labi saprotu, kādēj tu Iksionu attaisno. Pats taču kādreiz pinies ar viņa sievu, kas tev tad dzemdēja Peiritoju!

4.    Zevs. Vai tu vēl joprojām nevari aizmirst manas mīlas dēciņas uz zemes? Bet zini, ko darīsim ar Iksionu? Viņu gan nekādā gadījumā nevajadzētu sodīt un padzīt no mūsu galda, tas būtu muļķīgi. Ja nu viņš iemīlējies un, kā stāsti, raud, un tik briesmīgi cieš.. j

Hēra. Kas nu vēl būs, Zev? Baidos, ka ari no tevis dabūšu dzirdēt ko nepiedienīgu.

Zevs. Nē tak! Klau: mēs izveidosim no mākoņa tev līdzīgu māņu tēlu, un, kad, dzīrēm beidzoties, viņš aiz mīlestības kā parasti atkal nevarēs miegu rast, noliksim to viņam blakus. Tad šim vairs nebūs jāmokās, jo viņš domās, ka sasniedzis savu ilgu piepildījumu.

Hēra. Stāji Lai viņš ir nolādēts, ka iekārojis to, kas augstāks par viņu!

Zevs. Nepārsteidzies, Hēra! Kāds ļaunums tev no tā, ja īksions gulēs ar mākoņtēlu?

5. Hēra. Bet viņš taču domās, ka mākonis esmu es, jo tas man būs pavisam līdzīgs, un tā viņš savu kau- nadarbu pastrādās it kā ar mani.

Zevs. Nerunā niekus! Mākonis nekad nekļūs par Hēru, nedz Hēra par mākoni. Iksion^ tiks pievilts, un tas ir viss.5

Hēra. Bet visi cilvēki ir nekrietni. Tā arī šis, atgriezies uz zemes, plātīsies un stāstīs, ka gulējis ar Hēru un dalījis Zeva gultu, varbūt vēl apgalvos, ka esmu viņā iemīlējusies, un cilvēki noticēs, jo nezinās, ka viņš gulējis ar mākoni.

Zevs. Ja vien stāstīs kaut ko tādu, tad šis nelietis taps notriekts Aīdā, pie rata siets un mūžīgi mūžos griezīsies kopā ar to. Tā viņš par sodu cietīs nebeidzamas mokas, ne jau savas mīlestības dēļ — tur nav nekā ļauna —, bet par lielīšanos.

[1]

HĒFAISTS UN APOLLONS

1. Hēfuists. Vai Majas nesen piedzimušo bērniņu[3]jau esi redzējis? cik tas skaists! Visiem uzsmaida, un jau tagad redzams, ka dienās no tā kas iznāks.

Apollons. Vai tad to var saukt par bērnu un no tā gaidīt ko labu? Spriežot pēc nedarbiem, tas ir vecāks par Iapetu.

Hēlaists. Ko ļaunu var izdarīt tikko piedzimis mazulis?

Apollons. Pavaicā Poseidonam, kam viņš nospēris trijzari, vai Arējam — tam šis no maksts slepus izvilcis zobenu. Par sevi nemaz nerunāšu. Man viņš nocēla visus ieročus — gan loku, gan bultas.

2.       Hēfaists. Ko? Zīdainis, kas nemāk lāgā nostāvēt uz kājām un vēl tiek vīstīts autiņos?

Apollons. Gan sapratīsi to, Hēfaist. Lai tik viņš atnāk pie tevis!

Hēfaists. Viņš jau bija atnācis.

Apollons. Un kā? Vai tavi rīki vel visi uz vietas? Vai nekas nav oazudis?

Hēfaists. Nē, viss ir uz vietas, Apollon.

Apollons. Pārbaudi uzmanīgāki

Hēfaists. Ai, Zev! Es nekur neredzu savas lūkšas!

Apollons. Tās atradīsi mazuļa autiņos.

Hēfaists. Tas nu gan ir nadzīgs — it kā jau mātes miesās būtu izgājis zagļu skolu.

3.       Apollons. Tu vēl neesi dzirdējis, cik tekoša un daiļrunīga jau ir viņa valoda. Šis arī piedāvājies mūs apkalpot. Bet vakar, uzaicinājis Erotu cīkstēties, viņš tam — pat nezinu, kā — aizlika kāju priekšā un mirklī guva virsroku. Un, kad visi zēnu uzslavēja un Afrodīte par šo uzvaru paņēma viņu uz rokām, viņš tai nočiepa jostu, bet Zevam, kamēr tas vēl smējās, — zizli. Nebijusi zibens bulta tik smaga un karsta, viņš būtu pievācis arī to.

Hēfaists. Tad ta zibeņzellis!

Apollons. Un tas vēl nav viss. Viņš ir arī mūziķis.

Hēlaists. Kālab tu tā domā?

4. Apollons. Viņš kaut kur bija atradis beigtu bruņurupuci un no tā bruņām izgatavoja mūzikas instrumentu. Tam viņš piestiprināja grifu, pierīkoja tapiņas un balstiņu un uzvilka septiņas stīgas7 . Un tagad, Hē- faist, viņš spēlē tik daiļskanīgi un prasmīgi, ka pat mani, kas kitaru skandina jau tik sen, pārņem skaudība. Un Maja vēl pastāstīja, ka naktīs viņš nepaliekot debesīs, bet aiz pārgalvības nokāpjot Aīdā, droši vien, lai arī tur kaut ko nočieptu. Zēnam ir spārni, un viņš darinājis sev zizli, kam piemīt brīnumains spēks: ar to viņš mirušo dvēseles aizvada uz pazemi.

Hēfaists. So zizli viņam iedevu es, lai parotaļājas.

Apollons. Par to viņš tev jau atmaksājis, tavas lūkšas …

Hēfaists. Labi, ka atgādināji. Iešu un atņemšu tās, ja tiešām, kā saki, atradīšu autiņos.

[1]

HĒFAISTS UN ZEVS

Hēfaists. Kas man darāms, Zev? Esmu klāt, kā vēlēji, un līdzi paķēru savu visasāko cirvi. Tas ar vienu cirtienu varētu pat akmeni pāršķelt.

Zevs. Lieliski, Hēfaist! Tad nu zvel un pārcērt man galvu!

Hēfaists. Laikam gribi pārbaudīt, vai esmu savā prātā. Pavēli man ko citu, ko patiešām vēlies!

Zevs. Vēlos tikai vienu — lai tu pārcērt man galvaskausu. Ja neklausīsi, tev nāksies, un ne jau pirmoreiz, iepazīt manas dusmas[4]. tāpēc nevilcinies, cērt,

cik jaudas! Es beidzos vai nost no dzemdību sāpēm, kas plosa manas smadzenes.

Hēfaists. Pielūko, Zev, ka neizdarām ko Jaunu! Mans asais cirvis nebūs tik maigs bērnu pieņēmējs kā Ei- leitija — bez asinīm cauri netiksim.

Zevs. Tik cērt un nebaidies, Hēfaist! Gan jau zinu, kas man vajadzīgs.

Hēfaists. Labi, cirtīšu ar, kaut negribas. Bet ko es tur varu darīt, ja tu pavēli? Bet kas tad tas? Jaunava pilnā bruņojumā[5]! nudien, zev, tev galvā bijis milzīgs smagums. Nav brīnums, ka biji īgns. Iznēsāt galvā tik lielu meitu, turklāt apbruņotu no galvas līdz kājām! Mēs to nezinājām, ka galvas vietā tev bija vesela kara nometne. Rau, viņa jau, dievišķas jūsmas pārņemta, lēkā un dejo ieroču deju, krata vairogu un vēzē šķēpu. Bet galvenais — tā ir brīnumdaiļa un pavisam īsā brīdī kļuvusi par pieaugušu jaunavu. Tikai acis viņai ir zilgani pelēkas, bet tās piestāv pie ķiveres. Zev, dod man viņu par sievu! Tā būs atlīdzība par bērna pieņemšanu.

Zevs. Tu prasi neiespējamo, Hēfaist. Viņa vēlēsies mūžam palikt jaunava. Man gan nekas nebūtu iebilstams.

Hēfaists. Nekas vairāk man arī nav vajadzīgs. Par pārējo gādāšu pats: iegūšu viņu ar varu.

Zevs. Dari tā, ja tas šķiet tik viegli! Taču zini: tava vēlme nevar piepildīties.

[1]

POSEIDONS UN HERMEJS

1. Poseidons. Hermej, vai Zevs ir runājams?

Hermejs. Nē, Poseidon.

Poseidons. Tomēr piesa'ki mani!

Hermejs. Neuzstāj, lūdzu! Pašlaik nav ērti tikties ar viņu.

Poseidons. Varbūt viņš ir kopā ai Hēru?

Hermejs. Nē, nekā tamlīdzīga!

Poseidons. Aha, saprotu: pie viņa ir Ganimēds.

Hermejs. Nē, te ir kas cits: viņš nav gluži vesels.

Poseidons. Kā tā, Hermej? Tu mani baidi.

Hermejs. Tas ir kaut kas tāds, par ko kautrējos runāt.

Poseidons. Nekautrējies! Es taču esmu tavs tēvocis.

Hermejs. Viņš tikko kā dzemdējis, Poseidon.

Poseidons. Ko tu runā! Dzemdējis? No kā? Nudien nebijām pamanījuši, ka viņš ir divdzimumu būtne. Pēc vēdera gan nevarēja redzēt, ka viņš ir stāvoklī.

Hermejs. Tas tiesa. Taču bērns neatradās vēderā.

Poseidons. Skaidrs! Viņam atkal dzemdējusi galva kā viņreiz Atēnu. Sim nu gan ir varen auglīga galva!

Hermejs. Nē, tā vis nav. Šoreiz viņš iznēsāja gurnā Semeles bērnu.

Poseidons. Lieliski! Viņam tak vi^a miesa vaislīga! Bet kas tad šī Semele ir?

2. Hermejs. Tēbiete, viena no Kadma meitām, kura no Zeva bija grūta.

Poseidons. Un tagad viņš dzemdē|is tās vietā, Hermej?

Hermejs. Jā, tā patiešām ir, lai cik neticami tas izklausās. Hēra — tu taču zini, cik viņa greizsirdīga, — slepus aizgāja pie Semeles un to pierunāja, lai lūdz Zevu ierasties ar pērkonu un zibeni. Zevs neiebilda un atnāca ar savām zibens bultām. Taču aizdegās jumts, un Semele liesmās gāja bojā. Tad Zevs man lika viņai atgriezt vajā vēderu un tam atgādāt neiznēsāto, septiņus mēnešus veco bērnu. Kad tā biju izdarījis, viņš sev uzšķērda gurnu un ielika tajā bērniņu, lai iznēsātu. Un tagad, trešajā mēnesī, viņš to laidis pasaulē, bet pēc dzemdībām vēl jūtas vārgs.

Poseidnns. Kur šis bērns tagad atrodas?

Hermejs. Aizvedu to uz Nīsu un nodevu nimfām, lai audzina. Bērnu sauc par Dionīsu.

Poseidons. Tātad mans brālis tam reizē ir gan māte, gan tēvs?

Hermejs. Jā, tā tas ir. Bet nu iešu — atnesīšu viņam ūdeni brūcei un darīšu arī visu pārējo, kas vajadzīgs nedēļniecei.

10. HERMEJS UN HĒLIJS

1. Hermejs. Hēlij, Zevs tev pavēlējis nekur neizbraukt ne šodien, ne rīt, ne arī parīt. Paliec mājās, un lai viss šis laiks ir viena nebeidzama nakts. Lai Horas tātad izjūdz zirgus, bet tu nodzēs savas ugunis un pēc ilgiem laikiem atpūties!

Hēlijs. Tā nu gan ir negaidīta, dīvaina pavēle, Hermeji Vai tik viņš nedomā, ka braucot izdarīju kādu kļūdu un Jāvu zirgiem novirzīties no ceļa, un dusmodams tagad nolēmis nakti padarīt trīsreiz garāku par dienu?

Hermejs. Nekā tamlīdzīga! Un ta3 jau arī nav domāts uz mūžīgiem laikiem. Taču šoreiz viņam pašam vajadzīga garāka nakts.

Hēlijs. Kur viņš šobrīd atrodas? No kurienes viņš tevi sūta pie manis ar šo pavēli?

Hermejs. No Boiotijas. Tur Zevs ir kopā ar Amfit- riona sievu, kuru viņš mīl.

Hēlijs. Vai tad viņam ar vienu nakti nepietiek?

Hermejs. Nē, no šā apciemojuma jārodas lielam dievam, kas veiks daudz dižu darbu. Un to uztaisīt vienā naktī nav iespējams.

2. Hēlijs. Lai taisa vesels! Taču Krona laikos — neviens mūs te nevar dzirdēt — tādas lietas gan nenotika, Hermej. Krons nekad nešķīrās no Rejas gultas, nepameta debesis, lai pārgulētu Tēbās. Toslaikus diena bija diena, un nakts bija tieši tik gara, cik pienācās pēc gadalaika. Nekad negadījās nekas neparasts, nekas ārkārtīgs, un Krons ne reizi nepinās ar mirstīgu sievieti. Bet tagad kaut kāda nožēlojama sievišķa dēl tiek izjaukta visa kārtība. Zirgi aiz bezdarbības kļūs stīvi un nekustīgi, bet ceļš, pa kuru veselas trīs dienas netiks braukts, aizaugs, un nabaga cilvēki nīks bez gaismas. Lūk, kāds labums viņiem tiek no Zeva mīlas dēkām1 Viņi nu sēdēs un gaidīs, kamēr šis, kā saki, dziļā tumsā taisīs savu spēkavīru.

Hermejs. Apklusti jel, Hēlij, lai tev par šādām runām nenāktos dārgi samaksāt! Bet es tagad došos pie Selēnes un Miega un pavēstīšu viņiem Zeva rīkojumus — likšu Selēnei virzīties uz priekšu lēnītiņām, bet Miegam — nepamest cilvēkus, lai viņi nemanītu, cik gara ir šī nakts.

[1]

AFRODĪTE UN SELĒNE

1. Alrodlte. Ko tik par tevi nedzird, Selēne! Nokļuvusi Kārijā, tu apstādinot savus ratus un raugoties lejup medniekā Endimionā, kas tur guļ zem klajām debesīm1 "', bet dažkārt pat ceja vidū nokāpjot pie viņa.

Selēne. Pavaicā savam dēlēnam Erotam, Aīrodīte! Sis pie visa vainīgs.

Afrodīte. Lūk, kā! Tas jau nu patiešām ir nebēdnieks. Iedomājies, ko viņš izdarīja ar mani, savu māti! Nesen viņš piespieda mani trojieša Anhīsa deļ ierasties Idas kalnā, citreiz — Libānā pie asīriešu jaunekļa", tu taču viņu pazīsti. Un tajā viņš lika iemīlēties ari Persefonei, tādējādi iemīļoto man atkal pa pusei atņemdams. Ne reizi vien piedraudēju, ja nepārstās palaidņoties, salauzt viņam loku un bultu maku un apgriezt spārnus. Reizēm pat sadodu ar sandali pa dibenu. Tad viņš uzreiz nobīstas un lūdz piedošanu, bet jau pēc mirkļa visu ir atkal aizmirsis.

2. Bet saki man: vai Endimions ir skaists? Ja tā. tas būtu mierinājums nelaimē.

Selēne. Man, Afrodīte, viņš šķiet brīnumskaists, it sevišķi, kad guļ uz klints, paklājis apakšā apmetni. Kreisajā rokā viņš satvēris metamos šķēpus, kas slīd no tās ārā, bet labā saliekta virs galvas un daiļi apvijas ap to. Kad Endimions ieslīdzis dziļā miegā, viņa elpa ir salda kā ambrosija. Tad klusītiņām nokāpju zemē un tuvojos uz pirkstgaliem, lai viņu neuzmodinātu un neizbiedētu. Vai man vēl jāstāsta, kas notiek tālāk? To tu taču pati zini. Teikšu tikai vienu: es degtin sadegu šīs mīlas liesmās.

[1]

AFRODĪTE UN EROTS

Alrodīle. Erot, mīļo bērniņ, kā tu rīkojies? Es negribu runāt par to, kā ņemies uz zemes un ko cilvēki tevis dēļ nodara paši sev vai citiem. Bet kā tu uzvedies debesis! Zevs pārvēršas dažnedažādos veidos, kā tev labpatikas; Selēnei tu liec nokāpt no debesim, un Hēlijs jau ne vienreiz vien, tevis mudināts, ir aizmirsis savus ratus un zirgus un aizkavējies pie Klimenes. Pret mani, savu māti, tev vispār nav nekādas bijības. Pat sirmo Reju, tik daudzu dievu māti, tu, nekauņa, esi novedis tik tālu, ka viņa iemīlējusies zēnā un nu tvīktin tvīkst pēc jaunā frīģieša12 . Viņa, ar tavu ziņu zaudējusi prātu, iejūguši ratos savus lauvas un kopā ar koribantiem, kas tāpat ir neprāta pārņemti, joņo lejup un augšup pa visu Idu. Viņa žēli sauc pēc Atīda, bet no koribantu pulka kāds sev cērt zobenu rokā, cits, matiem plīvojot, skrien un trako pa kalniem un lejām, vēl citi pūš ragā vai sit bungas un timpānus, un visās malās valda troksnis un ārprāts. Es baidos, baidos kā māte, kas laidusi pasaulē tādu postu, ka Reja savā bezprātā vai, drīzāk, atguvusi sajēgu, liks koribantiem tevi satvert un saplosīt gabalos vai arī mest lauvām priekšā. Ai, cik bail, kad redzu tevi tādās briesmās!

2. Erots. Neraizējies, māmiņ! Ar šiem lauvām jau esmu sadraudzējies. Es tiem jo bieži kāpju mugurā, satveru krēpes un vadu tos, bet lauvas luncina astes un laiza roku, kuru tiem droši varu bāzt rīklē. Un pašai Rejai diezin vai būs laiks man pievērst uzmanību, jo viņa dzīvo tikai savam Atīdam. Galu galā — ko ļaunu es daru, rādīdams jums skaistumu? Kāpēc no tā ne- atsakāties? Tātad nevainojiet mani! Bet varbūt tu, māmiņ, vairs negribi mīlēt Arēju, nedz arī vēlies, lai viņš mīl tevi?

Afrodīte. Ar tevi jau nav iespējams tikt galā —■ itin visi ir tavā varā, bet gan vēl manus vārdus kādreiz atcerēsies!

13.

ZEVS, ASKLĒPIJS UN HERAKLS

1. Zevs. Beidziet nu, Asklēpij un Hērakl, strīdēties kā cilvēkil Tas ir neglīti, dievu dzīrēs tā neklājas.

Hērakls. Vai tiešām pieļausi, Zev, ka šim pūšļotajam pie galda ir priekšroka?

Asklēpijs. Lai Zevs liecinieks: man ir lielāki nopelni.

Hērakls. Kā tā, zibens saspertais? Varbūt tāpēc, ka Zevs nogalinājis tevi par neatļautiem darbiem un tikai aiz žēlsirdības vēlāk piešķīris nemirstību?

Asklēpijs. Laikam jau esi aizmirsis, Hērakl, kā pats degi Oit.es kalnā'3 , un tāpēc atļaujies man pārmest, ka gāju bojā liesmās.

Hērakls. Toties mūžs mums bijis gaužām atšķirīgs. Es, Zeva dēls, veicu milzum daudz dižu darbu, atbrīvodams pasauli no nešķīstības, pievārēdams plēsīgus zvērus un sodīdams noziedzīgus cilvēkus. Bet tu tāds pestelis un klaidonis vien esi. Iespējams, ka ļaudīm tavi plāksteri tīri noderīgi, taču ar darbiem, kaš būtu īsta vīra cienīgi, lepoties gan nevari.

Asklēpijs. Lieliski! Un es vēl pavisam nesen izārstēju tevi, kad atnāci pie mums, pa pusei izcepies savā hitonā un pēc tam vēl ugunī dedzis. Ja arī netiku veicis nekādus varoņdarbus, tad vismaz neesmu bijis vergs kā tu, neesmu, tērpies sieviešu purpurdrānās, Lidijā kārsis vilnu. Mani Omfale nav situsi ar zelta sandali, un prāta aptumsumā neesmu arī nobendējis savus bērnus un sievu.

Hērakls. Ja tūdaļ nepārstāsi zākāties, uz vietas sapratīsi, ka nemirstība neko nelīdz. Kā grābšu tevi un kūleņkūleņiem nosviedīšu no debesīm uz zemes, pat Paiāns nespēs salāpīt tavu sašķaidīto galvu.;

Zevs. Pietiek, saku jums! Netraucējiet mūsu dzīres, citādi aizraidīšu abus prom! Starp citu, būs taisnīgi, ja tu, Hērakl, sēdēsi galda viņā galā. Asklēpijs taču miris pirms tevis.

14.

HERMEJS UN APOLLONS

1. Hermejs. Kālab esi tik drūms, Apollon?

Apollons. Ai, Hermej! Nav laimes mīlestībā!

Hermejs. Tas patiešām ir bēdīgi. Bet kas īsti tevi

satrauc? Vai joprojām skumsti par Dafni?

Apollons. Nē, skumstu par savu mīluli, lakonieša Oibala dēlu.

Hermejs. Vai tad Hiakints miris?

Apollons. Jā, diemžēl.

Hermejs. Kas viņu nogalināja? Kas varēja būt tik nežēlīgs, lai paceltu roku pret šo daijo jaunekli?

Apollons. Es pats to izdarīju.

Hermejs. Vai esi prātā jucis, Apollon?

Apollons. Nē, šī nelaime notika pret manu gribu.

Hermejs. Bet kā? Es labprāt dzirdētu, kādā veidā.

2.       Apollons. Viņš vingrinājās diska mešanā, un arī es metu kopā ar viņu. Taču Zefirs — lai šis vējš ir nolādēts! — pats jau sen bija viņā iemīlējies, bet jauneklis tam nebija pievērsis ne mazāko uzmanību, un tādu noniecinājumu šis nespēja paciest. Kad disku kā parasti uzsviedu gaisā, Zefirs, strauji brāzdams no Tāi- geta, trieca to pret zēna galvu. No brūces izšļācās asiņu šalts, un zēns uz vietas nomira. Raidīdams bultas, tūdaļ metos Zefiram pakar un vajāju to līdz pat kalniem. Amiklās, kur disks nogalināja zēnu, es viņam uzbēru kapa kopiņu un liku, lai no viņa asinīm tur

uzdīgst brīnumskaista puķe, visskaistākā no puķēm, un lai tajā ir redzami burti, kas pauž sēras par mirušo14 . Vai man nav iemesla skumt, kā tev šķiet?

Hermejs. Nē, Apollon. Tu taču zināji, ka par mīluli esi izraudzījies mirstīgo. Tāpēc nežēlojies, ka viņš ir miris!

15. HERMEJS UN APOLLONS

1.     Hermejs. Iedomājies tik, Apollonl Sis klibiķis, prasts kalējs, dabūjis par sievām visskaistākās dievietes — Afrodīti un Haritu18 .

Apollons. Jā, Hermej, tam gan veicies! Tikai brīnos par vienu: kā viņas var ar to dzīvot — īpaši, redzēdamas, ka tam, noliecoties pār ēzi, sviedri plūst aumaļām un seja sodrējiem klāta? Un tomēr viņas to apskauj un skūpsta, un gul ar to.

Hermejs. Tas kaitina ari mani un rada skaudību pret Hēfaistu. Dižojies vien ar saviem matiem, Apollon, ai savu kitaras spēli un skaistumu, tāpat kā es varu lepoties ar slaido augumu un prasmi skandināt liru! Bet, kad pienāks laiks doties pie miera, mēs gulēsim vieni.

2.    Apollons. Man vispār neveicas mīlestībā. Visvairāk mīlēju Dafni un Hiakintu. Taču Dafne mani tik loti neieredzēja, ka, negribēdama man piederēt, pārvērtās par koku, bet Hiakintu pats nogalināju ar disku, un tagad šo abu vietā man ir vairs tikai vainagi.

Hermejs. Es jau reiz Afrodīti… Bet negribu lielīties.

Apollons. Jā, zinu. Viņa rio tevis esot dzemdējusi I lermafrodītu. Taču saki man, ja zini: kāpēc Afrodīte un Harita nav greizsirdīgas viena uz otru?

3. Hermejs. Tāpēc, Apollon, ka Harita dzīvo ar Hē- faistu Lemnas salā, bet Afrodīte — debesīs. Turklāt Afrodīte tā aizrāvusies ar savu Arēju un tik Joti iemīlējusies viņā, ka par kalēju neliekas daudz zinis.

Apollons. Kā tu domā: vai Hēlaists to zina?

Hermejs. Jā, zina. Bet ko lai šis iesāk pret tik zaļoksnēju un kareivīgu jaunu cilvēku? Tāpēc viņš izturas mierīgi, vienīgi draud, ka darināšot smalku tīklu, lai notvertu šos gultā.

Apollons. Par to gan neko nezinu. Bet es labprāt vēlētos būt tā vietā, ko viņš grasās notvert.

16. HĒRA UN LĒTO

1. Hēra. Esi gan tu jaukus bērniņus Zevam dzemdējusi, Lēto!

Lēto. Ne jau visas spēj laist pasaulē tādus bērnus, kāds ir tavs Hēfaists.

Hēra. Viņš, kaut arī klibs, tomēr ir kam noderīgs. Hēfaists ir lielisks amatnieks, kas gaumīgi iekārtojis mūsu debesis, un par sievu dabūjis Afrodīti, kura vīru ļoti cienī. Bet tavi bērni? Pārlieku vīrišķīgā meita mūždien klaiņo pa kalniem un visbeidzot ir nokļuvusi Šķiti jā. No kā šī tur pārtiek, ir visiem zināms: viņa nogalina svešiniekus un rīkojas tāpat kā cilvēkēdāji skiti16 . Bet Apollons izliekas, ka prot itin visu: viņš ir gan loka šāvējs, gan kitaras skandinātājs, gan dziednieks, gan ari pareģis. Viņš iekārtojis veselas orākulu darbnīcas, vienu Delfos, otru — Klārā, vēl kādu — Didimās17 , un tur krāpj ļaudis, kuri pie viņa vēršas, atbildēdams uz jautājumiem miglaini un divdomīgi, lai netiktu pieķerts melos. Tā viņš iedzīvojas mantā, jo pasaulē netrūkst muļķu, kuri ļauj sevi apvest ap stūri. Tiesa gan, prātīgākie cilvēki tīri labi redz, kas viņš par brīnumdari. Lielais pareģis taču nezināja, ka pats ar disku nositīs savu mīluli, neparedzēja, ka Dafne no viņa, sprogainā skaistuļa, bēgs projām, Tāpēc nevaru saprast, kālab iedomājies, ka tev ir labāki bērni nekā Niobei.

2. Lēto. Es zinu, cik briesmīgi tev kremt, kad manus bērnus — šo svešinieku slepkavu un viltus pareģi — redzi dievu vidū, it sevišķi, kad viņi cildina meitas skaistumu un dēla kitaras spēle dievu dzīrēs rada vispārēju apbrīnu.

Hēra. Nudien, man jāsmejas, Lētol Sis radot apbrīnu! Ja mūzas būtu gribējušas taisnīgi lemt, Marsijs būtu Apollonu flautas spēlē pieveicis un nodīrājis tam ādu, taču nabadziņu pazudināja netaisnais spriedums un viņš gāja bojā. Bet tava daiļā meita, uzzinājusi, ka viņu redzējis Aktaions, un baidīdamās, ka tas varētu visiem izpaust, cik viņa neglīta, tam uzrīdīja virsū savus suņus. Nemaz negribas runāt par to, ka viņa diezin vai palīdzētu dzemdētājām, ja pati vēl būtu jaunava.

Lēto. Tu esi varen iedomīga, Hēra, ka dzīvo ar pašu Zevu un valdi kopā ar viņu. Taču gan jau drīz skatīšu tevi atkal lejam gaužas asaras, kad viņš tevi pametīs vienu un pats uz zemes pārvērtīsies par gulbi vai vērsi.

17. APOLLONS UN HERMEJS

ī. Apollons. Ko tu smejies, Hermej?

Hermejs. Es redzēju ko neizsakāmi smieklīgu, Apollon.

Apollons. Pastāsti, ari man gribas pasmietiesl

Hermejs. Hēfaists pieķēris Afrodīti ar Arēju un sasējis abus kopā18 .

Apollons. Kā viņš to izdarīja? Šķiet, tas būs visai jautrs stāsts.

Hermejs. Hēfaists, manuprāt, jau labi sen visu zināja un tos uzmanīja. Tāpēc viņš gultai pierīkoja neredzamu tīklu un devās uz savu darbnīcu pastrādāt. Kad slepus, kā pašam likās, atnāca Arējs, viņu redzēja Hēlijs un pavēstīja to Hēfaistam. Tikmēr mīlētāji atgūlās un jau ķērās pie darāmā, bet iekļuva tīklā, kas tūdaļ pār viņiem cieši savilkās, un tieši šajā brīdī pienāca Hēfaists. Afrodīte — tā bija pavisam kaila — nekādi nevarēja apsegties un nezināja, kur acis likt, bet Arējs sākumā dzīrās bēgt un cerēja pārraut tīklu, taču, saprazdams, ka viņam tas neizdosies, ņēmās lūgties, lai viņu atbrīvo.

2. Apollons. Un tālāk? Vai Hēfaists viņu atraisīja?

Hermejs. Nē, gluži otrādi: viņš sasauca visus dievus un parādīja tiem abus laulības pārkāpējus. Bet šie, saistīti kopā, tik sarkst un bālē, un neuzdrošinās pacelt acis. Nudien, brīnumjauks skatiņš — tie mērķim jau bija pavisam tuvu!

Apollons. Vai tad kalējs nemaz nekaunas tik klaji izrādīt savas laulības negodu?

Hermejs. Nebūt ne! Viņš stāvēja pie gultas un smējās. Bet, patiesību sakot, es apskaužu Arēju ne vien par to, ka viņš ir šīs visudaijās dieves mīļākais, bet arī tāpēc, ka ir ar to sasaistīts kopā.

Apollons. Tev laikam pašam nekas nebūtu pretim ar šādiem noteikumiem ļaut sevi saistīt?

Hermejs. Un vai tev, Apollon, būtu kas pretim? Ej taču un paskaties pats! Ja, viņus redzējis, negribēsi būt Arēja vietā, tad patiešām būsi uzslavas cienīgs.

18. HĒRA UN ZEVS

1. Hēra. Es gan kaunētos, Zev, ja man būtu tāds mīkstčaulīgs dēls, kas turklāt nodevies dzeršanai. Apņēmis matus ar lenti kā meitene, viņš laiku lielākoties vada satracinātu sievu sabiedrībā, par kurām pats vēl vairāk izlutis, un, skanot timpāniem, šķīvjiem un flautām, dejo kopā ar tām. Viņš ikvienam citam ir līdzīgāks nekā savam tēvam.

Zevs. Un tomēr šis mīkstčaulis ar meiteņu galvas- lenti, kaut būdams izlutināts vairāk par sievieti, ir ne vien iekarojis Līdiju, pieveicis Tmola iedzīvotājus un pakļāvis sev trāķiešus, bet ar savu sieviešu karapulku arī devies uz Indiju un savaldījis tur ziloņus, sagrābis visu zemi un sagūstījis pašu valdnieku, kas uzdrošinājies pretoties. Un to visu viņš paveica diedams, rokā turēdams ar efeju apvītu tirsu, iereibis, kā saki, un dievišķas jūsmas pārņemts. Bet tos, kuri uzdrīkstējās viņu zaimot, nonievādami dieva mistērijas, Dionīss sodīja, vai nu sasiedams ar vīnogulāja stīgām, vai likdams vainīgā mātei saplosīt dēlu kā briedēnu19 . Vai tie nav īsta vīra darbi, kas tēvam kaunu nedara? Un, ja netrūkst arī draiskulības un izlaidības, tad par to nav ko uztraukties, īpaši, ja padomā, kāds viņš būtu skaidrā prātā, ja pat iereibis spēj paveikt tādus diž- darbus.

2. Hēra. Man liekas, tu pat taisies cildināt viņa izgudrojumus — vīnogulāju un vīnu, kaut gan zini, ko visu var pastrādāt iereibušie: viņi šā dzēriena ietekmē zaudē savaldību, izdara noziegumus, sāk trakot un plosīties. Vai tad Ikariju, kam pirmajam tapa uzdāvāts vīnogulājs, nenogalināja ar kapļiem paša dzīrubiedri?20

Zevs. Tas neko nenozīmē. Ne vīns tur ir vainīgs, ne Dionīss, bet tas, ka cilvēki dzerot nezina robežas un bez sāta lej sevī iekšā neatšķaidītu vīnu. Bet tas, kas dzer ar mēru, kļūst jautrāks un patīkamāks un nemūžam nedarīs pāri kādam dzīrubiedram, kā tas notika ar Ikariju. Bet tu, Hēra, man šķiet, vēl joprojām esi greizsirdīga un nevari aizmirst Semeli, un tāpēc nopulgo Dionīsa skaistāko velti.

19. AFRODĪTE UN EROTS

1. Afrodīte. Ko tas nozīmē, Erot? Tu pievārēji visus pārējos dievus — Zevu, Poseidonu, Apollonu, Reju un arī mani, savu māti, bet neaiztiec Atēnu. Viņai tava lāpa nedeg; Atēnai tavs bultu maks ir tukšs un tev nav loka, nedz vispār tu vairs esi šāvējs.

Erots. No viņas baidos, māmiņ. Sī ir tik briesmīga, pārlieku vīrišķīga, un acis tai zibēt zib! Ik reizi, kad tuvojos Atēnai ar uzvilktu -stopu, viņa, kratīdama bruņucepures spalvu pušķi, man iedveš bailes; sāku trīcēt, un bultas izslīd no rokām.

Afrodīte. Vai tad Arējs nav daudz briesmīgāks? Un tomēr atbruņoji viņu un pieveici.

Erots. Nē, tas labprāt redz mani tuvojamies, pat aicina. Atēna turpretī uz mani vienmēr aizdomīgi noskatās. Reiz viņai nejauši laidos garām un mana lāpa šai gadījās pavisam tuvu. Tad viņa man uzkliedza: «Nedomā nākt klāt! Citādi, zvēru pie sava tēva, caururbšu tevi ar šķēpu vai satveršu aiz kājas un notriekšu Tartarā, vai pati savām rokām saplosīšu gabalu gabalos!» Un izteica vēl daudz citu tamlīdzīgu draudu. Viņa mūždien ir īgna un uz krūtīm nēsā kādu baismu galvu ar čūskām matu vietā21 . No tās es baidos visvairāk. Tā manī modina šausmas, un, līdzko ieraugu, tūliņ metos bēgt.

2. Afrodīte. Tātad tu saki, tev bail no Atēnas un viņas Gorgonas, kaut itin nemaz nebaidījies Zeva zibeņu. Bet kāpēc neaiztiec mūzas un tavas bultas viņām nav bīstamas? Vai varbūt arī šīs krata spalvu pušķus un tām redzamas Gorgonu galvas?

Erots. Man pret viņām pārāk liela cieņa, māmiņ. Viņas ir tik nopietnas, pastāvīgi gremdējas domās vai nododas dziesmām. Bieži vien, mūzu dziesmu apburts, pie viņām apstājos un klausos.

Afrodīte. Lai nu tā būtu, ja viņas ir tik nopietnas. Bet kālab neraidi bultas Artemīdai?

Erots. So notvert vispār nav iespējams, jo tā nemitīgi skraida pa kalniem. Turklāt tai jau ir pašai sava kaislība.

Afrodīte. Kāda tad, bērniņ?

Erots. Viņa aizraujas ar medībām, stirnām un briežiem, aizvien dzenas tiem pakaļ, lai notvertu vai ar bultu nogalinātu. Par to vien domā. Toties viņas brāli, kaut gan ari tas lr loka šāvējs, turklāt tāds, kas trāpa pa gabalu, es…

Afrodīte. Zinu, dēliņ, šo tu esi ievainojis ne reizi vien.

20. ZEVS, HERMEJS, HERA, ATĒNA, AFRODĪTE, PARĪDS JEB ALEKSANDRS

PARĪDA SPRIEDUMS

2. Zevs. Hermej, dodies ar šo ābolu uz Frīģiju pie Priama dēla — viņš pašlaik gana savus lopus Idas kalnā, Gargarā — un pasaki: «Tu, Parīd, pats esi skaists un ari lietpratējs mīlestībā. Tāpēc Zevs tev licis izšķirt strīdu, kura no šīm dievēm visdaiļākā, bet uzvarētāja lai par balvu saņem šo ābolu.»

Arī jums laiks posties pie sava tiesneša. Es atsakos izlemt šo jautājumu, jo jūs man esat vienlīdz mīlas un, ja tas būtu iespējams, labprāt visas trīs redzētu uzvaram. Turklāt, ja balvu par skaistumu es piespriestu vienai no jums, mani ienīstu pārējās divas. Tālab jums par tiesnesi nederu. Jaunais frīģietis, pie kura pošaties, ir no valdnieka dzimtas, mūsu Ganimēda radinieks. Un vispār — viņš ir vienkāršs kalnu puisis, tā skata cienīgs, kuru drīz dabūs redzēt.

2. Afrodīte. Manis pēc tu mums varētu par tiesnesi iecelt kaut vai pašu Momu. Es drošuprāt pakļautos viņa spriedumam. Ko gan viņš varētu pie manis atrast pejamu? Taču vajadzīgs, lai tevis izraudzītais cilvēks būtu pieņemams ari pārējām.

Hēra. Arī mums nav ko baidīties, Afrodīte, kaut par šķīrējtiesnesi būtu tavs Arējs. Neiebilstam pret šo Parīdu, lai tas būtu kas būdams.

Zevs. Vai arī tu piekriti, meitiņ? Ko teiksi? Tu novērsies un sarksti? Tā tas ir: jūs, jaunavas, tādās reizēs vienmēr mulstat. Tomēr pamāji ar galvu, tātad esi ar mieru. Bet nu dodieties ceļā! Tikai lai pieveiktās nedomā tiesnesim dusmot un jauneklim nodarīt ko ļaunu! Visas jau nevarat būt vienlīdz daiļas.

3.  Hermejs. Mēs dosimies taisnā ceļā uz Frīģiju. Es virzīšos pa priekšu, bet jūs man sekojiet nekavēdamās! Esiet pavisam drošas! Šo Parīdu es pazīstu: viņš ir skaists, mīlestībā pieredzējis jauns vīrietis, kas šādu jautājumu izlemšanai visai piemērots un katrā ziņā būs jums taisnīgs soģis.

Afrodīte. Tas viss ir ļoti labi, bet īpaši izdevīgi man, ka viņš ir taisnīgs. Bet saki! Vai viņam jau ir sieva vai viņš vēl neprecējies?

Hermejs. Ne gluži neprecējies, Afrodīte.

Afrodīte. Kā tas saprotams?

Hermejs. Šķiet, pie viņa dzīvo kāda meitene no Idas kalna22 . Viņa ir tīri jauka, taču pārāk neaptēsta, īsta kalniete. Domāju, ka viņš ar to nav īpaši aizrāvies. Bet kālab tu vaicā?

Afrodīte. Tāpat vien.

4.  Atēna. Tu, draudziņ, pārkāp savas pilnvaras, ar šo runādams divatā.

Hermejs. Tas nebija nekas nozīmīgs, Atēna, un nav arī vērsts pret jums. Viņa tikai pavaicāja, vai Parīds vēl neprecējies.

Atēna. Kāpēc viņai tas jāzina?

Hermejs. Viņa saka, ka jautājusi tāpat vien, bez īpaša nolūka.

Atēna. Un kā? Vai tad viņš ir preceiies?

Hermejs. Domāju, ka ir.

Atēna. Bet vai kari viņam tīk? Vai viņš ir godkārīgs vai tikai tāds parasts gans?

Hermejs. Par to gan nekā droša nevaru teikt. Bet. būdams jauns, viņš, domājams, tiecas arī pēc slavas un labprāt izceltos kaujās.

Afrodīte. Redzi, es nemaz neiebilstu un nepārmetu tev, ka sarunājies ar Hermeju divatā. Lai citi ir mūžam neapmierināti, bet Afrodītes dabā tas nav.

Hermejs. Viņa man jautāja apmēram to pašu, ko tu. Tāpēc nesirdies un nedomā, ka tev tiek darīts pāri, ja atbildēju arī viņai, neko Jaunu negribēdams.

5. Bet tērzēdami mēs jau esam atstājuši zvaigznes tālu aiz sevis un tuvojamies Frīģijai. Pavisam skaidri redzu Idu un Gargaru, un, ja nemaldos, pat jūsu tiesnesi Parīdu.

Hēra. Kur tad viņš ir? Es gan neko neredzu.

Hermejs. Skaties, Hēra, tur pa kreisi, nevis kalna virsotnē, bet nogāzē, kur redzama ala un tās priekšā ganāmpulks!

Hēra. Nekādu ganāmpulku nevaru ieraudzīt.

Hermejs. Kā tā? Vai neredzi gotiņas — tur, kur rādu ar pirkstu? Tās patlaban parādās starp klintīm, un kāds cilvēks ar spieķi rokā skrien no kalna lejup un dzenā ganāmos atpakaj, lai neizklīst.

Hēra. Jā, tagad redzu. Vai tas tiešām viņš?

Hermejs. Jā, protams. Bet nu jau esam pavisam tuvu. Ja jums nekas nav pretim, nokāpsim zemē un iesim kājām, citādi, negaidot nolaizdamies no gaisa, vēl nobaidīsim viņu.

Hēra. Tev taisnība, darīsim tā! Un tagad, kad esam jau zemē, ej pa priekšu, Afrodīte, un rādi mums ceju!

Tu droši vien šo apvidu labi pazīsti, jo, kā dzird, ne reizi vien te esi apciemojusi Anhīsu.

Afrodīte. Tikai neiedomājies, Hēra, ka tavas zobgalības mani sevišķi uztrauc!

6.  Hermejs. Ceļu rādīšu es. Šeit, Idā, ir bieži gadījies būt, kad Zevs bija iemīlējies frīģiešu zēnā23 un reizēm mani sūtīja šurp, lai paskatos, kā tam klājas. Un, kad Zevs bija pārvērties par ērgli, lidoju viņam blakus un palīdzēju nest šo skaistuli. Ja mani atmiņa neviļ, šī ir tā pati klints, no kuras Zevs viņu nolaupīja. Viņš tobrīd sēdēja pie sava ganāmpulka un pūta sīringu, kad Zevs, pēkšņi nolaizdamies no mugurpuses, zēnu maigi satvēra ar nagiem un, ar knābi turēdams aiz gal- vaslentes, nesa augšup, bet šis, atliecis kaklu, izbijies raudzījās putnā. Tad es pacēlu sīringu, ko zēns nobīlī bija izmetis no rokām. Bet nu jau esam savam šķīrējtiesnesim pavisam tuvu. Uzrunāsim to!

7. Esi sveicināts, gans!

Par'ids. Esi sveicināts, jaunekli! Kas tu tāds, un kādēļ atnāci pie manis? Un kas tās par sievietēm, kuras ir kopā ar tevi? No kalniem tās nevar būt, tam viņas ir pārāk skaistas.

Hermejs. Tās nav nekādas sievietes, Parīd. Tavā priekšā ir Hēra, Atēna un Afrodīte, bet es esmu Hermejs, ko pie tevis atsūtījis Zevs. Taču kālab tu trīci un esi tik bāls? Nebīsties, te nav nekā briesmīga! Zevs tev licis izlemt, kura no viņām ir visdaiļākā. Tā kā tu pats esot skaistulis un arī lietpratējs mīlestībā, viņš šo lēmumu uzticot tev. Bet, kāda balva tiks uzvarētājai, to uzzināsi, izlasot uzrakstu uz šā ābola.

Parlds. Iedod, paskatīšos, kas tur teikts! «Šo,» tā te rakstīts, «lai saņem skaistākā.» Bet kā gan es, dižais Hermej, būdams mirstīgais un turklāt neizglītots, varu būt par tiesnesi, vērodams skatu, kas vienkāršam ganam ir pārāk cildens? Par to jāspriež smalkam, mācītam cilvēkam. Es savukārt spētu prasmīgi noteikt, kura no divām kazām vai divām telēm ir skaistākā.

8.  Bet šīs trīs ir vienlīdz daiļas, tā ka pat nesaprotu, kā varētu novērst skatienu no vienas un pievērst to citai. Acis nespēj atrauties: ko tās ierauga pirmo, pie tā arī paliek un to apbrīno. Bet, līdzko skatiens pievēršas kam citam, arī tas šķiet brīnumjauks un liek pakavēties, kamēr atkal pamanu ko jaunu. Es slīkstu viņu daiļuma starojumā, tas mani sagrābj savā varā, un tikai žēl, ka nespēju redzēt ar visu miesu tāpat kā Args. Domāju, ka vistaisnīgāk būtu ābolu piespriest visām trim. Un vēl sagadījies, ka viena no tām ir Zeva māsa un sieva, bet abas pārējās — viņa meitas. Vai tāpēc vien izvēle nav grūta?

Hermejs. Nezinu. Bet skaidrs ir viens: izvairīties pildīt Zeva pavēli nekādi nevarēsi.

9.  Parīds. Tik vienu lūdzu tev, Hermej. Pierunā viņas, lai abas dieves, kas cietušas neveiksmi, uz mani netur ļaunu prātu, bet lai vaino tikai manas acis, kas būs pieļāvušas kļūdu!

Hermejs. To viņas apsola. Taču laiks ķerties pie darba.

Parīds. Neko darīt, mēģināšu. Bet vispirms gribētos zināt, vai būs pietiekami viņas aplūkot tādas, kādas tās pašlaik ir, vai viņām vajadzēs izģērbties, lai pārbaude būtu jo pamatīgāka.

Hermejs. Tas atkarīgs vienīgi no tevis kā tiesneša. Norādi, kā tev tīk!

Parīds. Kā man tīk? Es vēlos redzēt viņas kailas.

Hermejs. Tad izģērbieties! Bet tu skaties vērīgi! Es tikmēr aižgriožīšos prom.

10. Hēra. Lieliski, Parīd! Es nometīšu drēbes pirmā, lai tu redzētu, ka man ir ne vien baltas rokas un ka varu lepoties ne tikai ar savām lielajām acīm24 , bet ka man viss ir vienlīdz skaists.

Parīds. Noģērbies arī tu, Afrodīte!

Atēna. Neliec šai izģērbties, iekām viņa nav atraisījusi savu jostu! Viņa ir burve un var tevi ar šo jostu apmāt, un vispār — viņa nedrīkstētu stāties tavā priekšā izgreznojusies un izkrāsojusies kā īsta hetēra. Lai viņa savu skaistumu parāda tādu, kāds tas īstenībā ir.

Parīds. Tas, ko viņa teica par jostu, ir pareizi. Atraisi to!

Afrodīte. Bet kāpēc tu, Atēna, nenoņem bruņuce- puri un nerādi galvu neapsegtu, bet, kratīdama spalvu pušķi, biedē tiesnesi? Varbūt bažījies, ka tavas spulgās acis neatstās nekādu iespaidu bez ķiveres, kas iedveš bailes?

Atēna. Lūk, bruņucepuri jau noliku pie malas.

Afrodīte. Bet es — jostu.

Hēra. Tad noģērbsimies!

H. Parīds. Ai, Zev, brīnumdari! Kas par skatu! Kāds daiļums! Kāda bauda! Cik brīnišķa ir jaunava! Un kādu diženumu un majestātiskumu izstaro šī te! Tā patiešām ir Zeva cienīga! Bet trešā — kāds tai mīlīgs skatiens, cik smalks, apburošs smaids! Taču tik daudz svētlaimes uzreiz — tas ir nepanesami! Ja jums nav iebildumu, es gribētu jūs aplūkot pa vienai. Esmu pavisam apjucis — nezinu, kur lai raugos vispirms, jo mani pievelk itin viss, ko redzu.

Afrodīte. Labi, darīsim, kā vēlies.

Parīds. Tad jūs divas atej iet nost, bet tu, Hēra, paliec!

Hēra. Es palieku. Un, kad būsi mani sīki jo sīki aplūkojis, tad apsver, vai tev būtu pa gaumei dāvana, ko saņemsi, ja uzvaru piešķirsi man! Ja, Parīd, atzīsi mani par skaistāko, padarīšu tevi par visas Āzijas valdnieku.

Parīds. Mani ar dāvanām ietekmēt nav iespējams. Vari iet, bet es rīkošos, kā uzskatīšu par pareizu.

12. Bet nu panāc tuvāk, Atēna!

Atēna. Lūk, te esmu. Ja, Parīd, mani atzīsi par skaistāko, nekad neatstāsi kaujas lauku pieveikts, bet vienmēr tikai kā uzvarētājs. Es tevi padarīšu par lielisku, nepieveicamu karotāju.

Parīds. Man, Atēna, nevajag ne karu, ne kauju. Frīģijā un Līdijā, kā redzi, valda miers, un mana tēva varu neapdraud nekādi ienaidnieki. Taču neraizējies — tev netaps darīts pāri, ja ari lemšu, nesaņēmis nekādas dāvanas. Apģērbies un uzliec bruņuce- puri! Esmu tevi jau gana aplūkojis. Bet tagad kārta Afrodītei.

13.  Afrodīte. Esmu klāt. Apskati mani pamatīgi no galvas līdz kājām, neatstāj it neko neizpētītu, bet pakavējies pie ikvienas mana ķermeņa dajas! Un, ja vēlies, daijais jaunekli, uzklausi, ko tev sacīšu!

Es vēroju tevi jau sen. Tu esi jauns un tik skaists, kāds nav neviens cits visā frīģiešu zemē. Man prieks par tavu daiļumu, taču nevaru tev piedot, ka nepamet šos kalnus, šīs klintis, lai dzīvotu pilsētā, bet ap- roc savu skaistumu šajā pamestajā apvidū. Kas tev tiek no šiem kalniem? Kāds labums govīm no tava skaistuma? Tev jau sen vajadzēja sev atrast sievu, bet ne jau kādu no prastajām lauciniecēm, kādas ir meitenes Idas kalnā, bet grieķieti no Argosas vai Korintas vai spartieti, kāda ir Helena. Tā ir jauna un skaista, tikpat skaista kā es, bet, galvenais, kā radīta mīlestībai. Nešaubos,, ka viņa, līdzko tevi ieraudzīs, visu atstās, metīsies tavās skavās un dosies līdzi. Tu taču noteikti esi par viņu dzirdējis.

Parīds. Nē, ne reizi, Afrodīte! Bet izstāsti man visu, aT prieku paklausīšos.

14.  Airodīte. Viņas māte ir Lēda, tā skaistule, kuru gulbja izskatā apciemoja Zevs.

Parīds. Un kāda ir viņa pati?

Airodīte. Viņa ir balta kā jau gulbja meita, maiga kā jau meitene, kas izšķīlusies no olas25 , veikla un spēcīga. Viņai ir tāda piekrišana, ka reiz viņas dēj jau izcēlies karš, — toreiz, kad Tēsējs viņu nolaupīja vēl pavisam jauniņu. Tiklīdz viņa sasniedza pašu jaunības plaukumu, ieradās visi dižciltīgākie ahajieši, lai viņu bildinātu, bet Helena deva priekšroku Menelā- jam no Pelopa dzimtas. Ja tu vēlēsies, es parūpēšos, lai viņa kļūtu par tavu sievu.

Parīds. Kā tas iespējams? Viņa taču jau precējusies.

Airodīte. Cik tu vēl jauns un vientiesīgs? Gan jau zinu, kā tādas lietas kārtojamas.

Parīds. Bet kā īsti? Man arī pašam gribas to zināt.

15.  Afrodīte. Tev jādodas no šejienes prom, it kā lai iepazītos ar Grieķiju. Kad nokļūsi Lakedaimonā, tevi ieraudzīs Helena, un tad es gādāšu, lai viņa tevī iemīlas un tev seko.

Parīds. Tieši tas man liekas gaužām neticami, ka viņa pametīs visu un dosies līdzi pilnīgi svešam cilvēkam, turklāt barbaram.

Afrodīte. Par to neraizējies! Man ir divi glīti puisēni, Himers un Erots. Tos došu tev par ceļabiedriem. Erots, savaldzinādams sievietes sirdi, piespiedīs viņu iemīlēt tevi, bet Himers izlīs pār tevi un tu kļūsi tāds, kāds ir viņš pats, — pievilcīgs un apburošs. Palīdzēšu arī pati. Turklāt lūgšu Haritas, lai tās pavada mani. Un tā kopīgiem spēkiem iegūsim Helenu.

Parīds. Kā tas viss risināsies, nezinu, Afrodīte. Taču Helenu es mīlu jau tagad, un man nez kāpēc šķiet, ka redzu viņu pats savām acīm, ka esmu jau ceļā uz Grieķiju, ierodos Spartā un atgriežos kopā ar Heleau. Cik nejauki, ka tas viss vēl nenotiek īstenībā!

16. Airodīte. Nesteidzies viņā iemīlēties, Parid, pirms neesi man piespriedis uzvaru, pateikdamies par to, ka būšu tava preciniece, kas dāvās tev līgavu. Cik jauki būtu, ja es varētu pavadīt jūs kā uzvarētāja un mēs nosvinētu reizē jūsu kāzas un manu uzvaru. Tavā varā ir ar šo ābolu nopirkt visu — mīlu, daiļumu, sievu.

Parīds. Tikai baidos, ka tu par mani neliksies vairs ne zinis, līdzko pasludināšu tevi par uzvarētāju.

Afrodīte. Vai man zvērēt?

Parīds. Nē, zvērēt nevajag, tikai atkārto savu solījumu!

Alrodīie. Apsolu, ka Helena būs tava sieva un dosies tev līdzi pie jums uz Iliju. Arī pati būšu kopā ar tevi un visnotaļ palīdzēšu.

Parīds. Un vai Erotu, Himeru un Haritas ņemsi līdzi?

Afrodīte. Katrā ziņā, un turklāt arī Potu un Hi- menaju26 . Tātad dod man ar šiem noteikumiem ābolu!

Parīds. Labi! Ar šiem noteikumiem lai tas ir tavsl

[1]

ARĒJS UN-HERMEJS

1. Arejs. Vai esi jau dzirdējis, Hermej, ar ko Zevs mums piedraudēja? Kāda iedomība, cik bezjēdzīgi draudi! «Ja man iegribēsies,» viņš sacīja, «es nolaidīšu no debesim ķēdi. Jūs visi pieķersities pie tās un mēģināsit novilkt mani zemē, taču tie būs velti pūliņi— jums tas neizdosies. Bet es, ja gribēšu, uzvilkšu augšā ne vien jūs, bet ari zemi kopā ar visu jūru27 ,» un vēl šo to tādā pašā garā. Droši vien arī pats jau būsi dzirdējis. Nenoliegšu, viņš ir stiprāks par jebkuru no mums atsevišķi, bet, ka mēs visi kopā būtu tik vāji un nespētu viņu novilkt lejā pat ar zemes un jūras palīdzību, to gan ļoti apšaubu.

2. Hermejs. Klusē jel, Arej! Tādas valodas ir bīstamas. Par šo izrunāšanos varam dārgi samaksāt.

Arējs. Vai tu tiešām domā, ka runāju tā ar visiem, ne tikai ar tevi, par kuru esmu pārliecināts, ka neesi pļāpa? Bet zini, kas likās vissmieklīgāk, kad klausījos viņa draudos? Man katrā ziņā tas tev jāpasaka. Iešāvās prātā, ka vēl pavisam nesen Poseidons, Hēra un Atēna sacēlās pret Zevu un grasījās viņu sasiet28 . Cik briesmīgi šis toreiz bija nobijies, kaut gan viņi bija tikai trijatā! Nebūtu Tetīda par viņu iežēlojusies, kas tad palīgā aicināja simtroci Briareju, Zevs būtu ticis sasiets ar visu pērkonu un zibeni. Kad atcerējos to, man nāca smiekli par viņa tukšo plātīšanos.

Hermejs. Klusu, tev saku! Tādas lietas runāt tev ir tikpat bīstami kā man tās klausīties.

[1]

PANS UN HERMEJS

3. Pāns. Labdien, tēti Hermej! Hermejs. Labdien! Bet kas es tev par tēti? Pāns. Vai neesi killēnietis Hermejs? Hermejs. Esmu gan. Bet kā tu gadījies man par dēlu?

Pāns. Esmu tavs ārlaulības bērns, mīlestības auglis.

Hermejs. Lai Zevs man liecinieks: tavi vecāki gan drīzāk varētu būt kāds nešķists āzis un kaza. Kā tu vari būt mans dēls, ja tev ir ragi, tāds deguns, pinkaina bārda un šķelti āža nagi, bet mugurpusē aste?

Pāns. Zobodamies par mani, tu apkauno savu dēlu, bet vēl vairāk sevi, jo tu taču esi tas, kas laiž pasaulē tādus bērnus. Ne jau es tur vainīgs.

Hermejs. Un kas tad ir tava māte? Vai es, pats to nemanīdams, būtu pinies ar kazu?

Pāns. Nē, ar kazu neesi pinies, taču pacenties atcerēties, vai neesi reiz Arkādijā darījis pāri brīvas cilmes meitenei! Ko tu kod nagus, it kā nevarēdams atminēties! Es runāju par Penelopi, Ikarija meitu.

Hermejs. Bet kāpēc viņa tādā gadījumā dzemdējusi dēlu, kas līdzīgs nevis man, bet āzim?

2.   Pāns. Paklausies, ko viņa man ir stāstījusi pati! Sūtīdama mani uz Arkādiju, viņa sacīja: «Dēliņ, es, tava māte, esmu spartiete Penelope, bet tavs tēvs — tas tev jāzina — ir kāds dievs: Hermejs, Majas un Zeva dēls. Par to, ka tev ir ragi un āža kājas, neuztraucies! Kad tavs tētis nāca pie manis, viņš bija āža izskatā, lai neviens viņu nepazītu. Tāpēc arī esi līdzīgs āzim.»

Hermejs. Ak, Zev! Nu man patiešām nāk atmiņā kaut kas tamlīdzīgs. Bet es vienmēr lepojos ar savu skaistumu — man pat vēl bārdas nav, un nu visi dēvēs mani par tavu tēvu un apsmies, ka man ir tik jauks bērniņš.

3.  Pāns. Tev par mani nav jākaunas, tēt. Esmu mūziķis un protu daiļskanīgi pūst sīringu. Dionīss bez manis neko nevar iesākt un ir padarījis mani par savu līdzgaitnieku un dzīrubiedru; esmu pat viņa svītas vadonis. Un, ja tu redzētu, cik daudz ganāmpulku man ir Tegejas apkaimē un Partenija nogāzēs, tu priecātos no sirds. Es valdu arī pār visu Arkādiju. Un pavisam nesen devos palīgā atēniešiem un Mara- tonas kaujā29 tik ļoti izcēlos, ka par drošsirdību kā balvu saņēmu alu zem Akropoles. Ja kādreiz būsi Atēnās, tad redzēsi, cik lielā godā tur ir Pāna vārds.

4. Hermejs. Pasaki man, Pān, — tā, šķiet, tevi sauc; vai esi jau precējies?

Pāns. Nē, tēti. Es pārāk viegli iemīlos, man ar vienu nepietiktu.

Hermejs. Tad laikam uzjautrinies ar kazām?

Pāns. Tu zobojies! Nē, manas draudzenes ir Eho, Pitija un Dionīsa menādas, un pie visām esmu lielā cieņā.

Hermejs. Zini, dēliņ, kādu pakalpojumu tu man varētu pirmām kārtām izdarīt?

Pāns. Tik pavēli, tēti! Es pacentīšos!

Hermejs. Pienāc tuvāk un apkamp mani! Tikai, lūdzams, nesauc mani nekad par tēti citu klātbūtnē!

[1]

APOLLONS UN DIONĪSS

1. Apollons. Cik dīvaini, Dionīs! Erots, Hermafro- dīts un Priaps ir brāli, vienas mātes dēli, bet tik dažādi gan pēc izskata, gan pēc tikuma! Viens ir īsts skaistulis, loka šāvējs, kam piemīt izcils spēks, ar kuru valda pār visiem; otrs — sievišķīgs pusvīrietis ar tik nenosakāmu ārieni, ka grūti spriest, vai tas ir jauneklis vai meitene. Bet Priapa vīrišķība jau pārsniedz jebkuras pieklājības robežas.

Dionīss. Par to nav ko brīnīties, Apollon. Te nav vainīga Afrodīte, bet gan atšķirīgie tēvi. Bieži vien taču gadās, ka dvīņi, kuriem ir tas pats tēvs un tā pati māte, ir dažāda dzimuma, kaut vai tu un tava māsa.

Apollons. Tas tiesa, taču mēs esam viens otram līdzīgi, un arī tikums mums vienāds: abi esam loka šāvēji.

Dionlss. Jā, attiecībā uz loku patiešām esat vienādi, bet pārējais jums gaužām atšķirīgs: Artemīda Skitijā kauj svešzemniekus nost30 , bet tu esi pareģis un dziedē slimniekus.

Apollons. Vai tu domā, ka dzīvot skitu vidū manai māsai ir liels prieks. Šī slepkavošana Artemīdai jau tā apriebusies, ka viņa cieši apņēmusies doties līdzi pirmajam grieķim, kas ar kuģi parādīsies tauriešu zemē.

2. Dionlss. Un pareizi darīs! Bet nu par Priapu: par šo es tev varu pastāstīt ko jocīgu. Nesen iegriezos Lampsakā, taču kavēties tur netaisījos. Bet Priaps aicināja mani pārnakšņot viņa mājās un uzcienāja. Pie galda mazliet iedzēruši, devāmies pie miera. Bet pašā nakts vidū jaukais saimnieks cejas augšā un… Taču man neērti par to runāt.

Apollons. Vai viņš sāka tev uzmākties, Dionīs?

Dionīss. Jā, uzminēji.

Apollons. Un ko tu darīji?

Dionīss. Smējos. Ko gan citu?

Apollons. Labi, ka neņēmi to nopietni un nesaskaities! Tas jau ir piedodams, ka viņam gribējās pavest tik skaistu jaunekli.

Dionīss. Šāda iemesla dēļ viņš varētu tikpat labi ķerties klāt arī tev. Tu esi tik daiļš, un sprogas tev tik košas, ka varētu iekārdināt Priapu ari tad, kad viņš ir skaidrā.

Apollons. To viņš neuzdrīkstēsies, Dionīs, jo man ir ne vien sprogas, bet arī bultas.

24.

HERMEJS UN MAJA

1.    Hermejs. Vai debesīs kāds dievs ir vēl nelaimīgāks par mani, māmiņ?

Maja. Ak, Hermej, nerunā tā!

Hermejs. Kā lai nerunāju! Man vienam uzkrauti tik daudzi darbi, ka plēšos vai pušu, pildīdams visus šos pienākumus. Kad, piecēlies mazā gaismiņā, esmu sakārtojis zviļņus un saposis visu pārējo, man jāstājas Zeva rīcībā un, augu dienu skraidot šurpu turpu, jāiznēsā viņa rīkojumi. Tikko kā pārnācis, vēl putekļiem klāts, ceļu galdā ambrosiju, bet, kamēr vēl nebija uzradies jaunais vīnlējis31 , pasniedzu arī nektāru. Un ļaunākais: esmu vienīgais 110 visiem, kuram pat ir liegts nakts miers, jo tad man mirušo dvēseles jāaizvada pie Plūtona un jābūt klāt arī Aīda tiesā. Dienas darbu laikam man vēl par maz. Nepietiek, ka apmeklēju vingrotavas, esmu saucējs tautas sapulcēs, apmācu runātājus — vēl jākārto arī nelaiķu darīšanas!

2.    Lēdas dēli32 ik dienas nomaina viens otru: kamēr viens ir debesīs, otrs atrodas Aīdā, bet man katru dienu jādarbojas abās vietās. Alkmēnes un Semeles, nožēlojamu mirstīgo sieviešu bērni33 , dzīvo zaļi, bet es — Mājas, Atlanta meitas dēls, — apkalpoju viņus!

Nupat kā pārnācu no Sldonas, uz kurieni mani bija sūtījis Zevs apraudzīt Kadma meitu34 . Tikko esmu paguvis atvilkt elpu, kad viņš mani atkal sūta uz Ar- gosu pie Danajas, bet atceļā, tā viņš pavēl, lai iegriežos Boiotijā pie Antiopes. Mani spēki ir galā. Ja būtu iespējams, es labprāt lūgtu, lai mani pārdod kādam citam, kā uz zemes dara vergi, kuriem ir pārlieku bargi saimnieki.

Maja. Nomierinies, dēliņ! Tu vēl esi jauns, un tev jādara itin viss, ko tēvs liek. Bet tagad, kad viņš tevi sūta uz Argosu, steidzies turp, bet pēc tam uz Boiotiju! Citādi par tūļāšanos dabūsi pērienu, jo iemīlējušies ir nesavaldīgi!

25. ZEVS UN HĒLIJS

1. Zevs. Ko tu izdarīji, nolādētais titān? Uzticēdams savus ratus muļķa zēnam35 , pazudināji visu, kas ir uz zemes. Vienu dalu zemes viņš nosvilināja, pārāk tuvu pievirzīdams tai ratus, citu — izpostīja, atraudams siltumu. Viņš visas malas sagriezis juku jukām! Nebūtu es pamanījis, kas notiek, un notriecis viņu ar zibeni, no cilvēces vairs nebūtu ne miņas. Lūk, kādu prasmīgu braucēju mums atsūtīji!

Hēlijs. Esmu vainīgs, Zev. Taču nedusmo man, ka piekāpos dēlam, kad viņš tik neatlaidīgi lūdzās! Kā varēju zināt, ka tas tik ļauni beigsies?

Zevs. Tātad nezināji, cik daudz uzmanības prasa šis darbs un ka pat visniecīgākā novirze no ceļa visu izbojā? Vai biji piemirsis, cik strauji ir tavi zirgi un cik stingri tie ar laužņiem jāvalda? Vismazākā bezrūpība, un tūdaļ tie sāk trakot. Zēns nespēja tos novaldīt — tie metās gan pa kreisi, gan pa labi, augšup un lejup, brīžiem pat apsviedās pretējā virzienā, citiem vārdiem sakot, — darīja, ko gribēja. Bet braucējs nezināja, ko iesākt.

2.  Hēlijs. Tas viss man bija zināms, un tāpēc ari ilgi pretojos, negribēdams viņam uzticēt aizjūgu. Bet, kad viņš ar asarām acīs mani tik sirsnīgi lūdzās un reizē arī viņa māte Klimene, beidzot ļāvu dēlam kāpt ratos un visu paskaidroju: kā tajos stāvēt, cik tālu, palaižot pavadu, doties augšup un kā atkal nolaisties lejā; ka pavada jo stingri jātur rokās un zirgiem nedrīkst ļaut vaļu. Pateicu arī, cik bīstami novirzīties no taisnā ceļa. Bet, tikko dēls — viņš taču vēl bija pavisam jauniņš — nokļuva tik tuvu milzīgajai liesmai un ieraudzīja zem sevis neizmērojami dziļo bezdibeni, viņš, saprotams, nobijās. Zirgi tūdaļ manīja, ka braucējs neesmu es, un vairs ij nedomāja klausīt jaunekli, bet noskrēja no ceļa un izdarīja visu šo postu. Dēls, laikam baidīdamies, ka var izkrist laukā, izlaida grožus no rokām un pieķērās pie ratu sāniem. Viņš jau saņēmis savu sodu, Zev, bet manām bēdām nav gala.

3.  Zevs. Ak tā, bēdām nav gala, tu saki? Par tādu pārkāpumu? Labi, šoreiz piedošu tev, bet, ja vēlreiz izdarīsi ko līdzīgu un savā vietā raidīsi ceļā tādu vietnieku, tad dabūsi just, cik mans zibens ir karstāks par tavu uguni. Lai nu zēna māsas36 apglabā brāli pie Eridanas upes, kur viņš, notriekts no ratiem, nokritis. Lai māsu bēdu asaras pārvēršas par dzintaru un pašas — par melnapsēm. Bet tu salabo savus ratus — ir salūzusi dižilkss un bojāts viens ritenis —, iejūdz zirgus un dodies ceļā! Tikai iegaumē, ko sacīju!

26. APOLLONS UN HERMEJS

1.    Apollons. Vai tu nevarētu pateikt, Hermej, kurš no šiem abiem ir Kastors, kurš — Polideiks? Es viņus nekādi nemāku atšķirt.

Hermejs. Tas, kurš vakar bija pie mums, ir Kastors, bet šis — Polideiks.

Apollons. Kā tu vari viņus atšķirt? Viņi taču ir tik līdzīgi.

Hermejs. Redzi, Apollon: šim te sejā ir rētas no sitieniem, kurus viņš saņēmis dūru cīņā. Sevišķi smagi viņš dabūja ciest no bebrika Arnika37 , kad bija devies Jāsonam līdzi jūras braucienā. Bet otram nekas tāds nav redzams: seja tam pavisam tīra, bez kādiem izkropļojumiem.

Apollons. Tencinu, ka izstāstīji man, kā viņus var atšķirt. Viss pārējais abiem ir pilnīgi vienāds: gan olveida cepure ar zvaigzni, gan metamais šķēps rokā, gan arī baltais zirgs. Tāpēc jau ne reizi vien uzrunāju Kastoru Polideika vārdā, bet šo saucu par Kas- toru. Taču saki vēl, kāpēc abi nekad neierodas mūsu sabiedrībā reizē, katrs no viņiem pārmaiņus kļūst te par mironi, te atkal par dievu?

2.    Hermejs. Tam pamatā ir sirsnīgā brāļu mīlestība. Kad vienam no Lēdas dēliem vajadzēja mirt, bet otram joprojām būt nemirstīgam, viņi šādā veidā dalījās nemirstībā.

Apollons. Tas nu gan nebija prāta darbs, Hermej. Viņi taču nekad nedabūs viens otru redzēt, bet pēc tā viņi, manuprāt, tieši ilgojās visvairāk. Un kā lai tas būtu iespējams, ja viens uzturas dievu vidū, kamēr otrs atrodas mirušo valstībā? Bet vēl ko gribētos zināt: es esmu pareģis, Asklēpijs dziedina slimniekus.

tu, būdams teicams lietpratējs, māci zēnus cīkstēties, Artemīda palīdz dzemdētājām, citiem vārdiem sakot, — ikvienam no mums ir kāds cilvēkiem vai dieviem noderīgs amats. Bet ko dara šie? Varbūt viņi, kaut gan jau ir pieauguši, vada laiku bezdarbībā un dzīvo tikai savam priekam?

Hermejs. Tā gan nav! Viņiem uzticēts pienākums kalpot Poseidonam. Abiem no zirgu mugurām jānovēro jūra un, ieraugot kādu kuģi briesmās, jāiekāpj tajā un jāglābj braucēji.

Apollons. Jā, Hermej, tas patiešām ir cildens un svētīgs uzdevums.

PROMETEJS JEB KAUKAZS33

HERMEJS, HĒFAISTS UN PROMETEJS

1.  Hermejs. Te nu, Hēfaist, ir Kaukāzs, kur vajadzēs pienaglot nelaimīgo titānu. Sameklēsim piemērotu klinti, kur nebūtu sniega, lai važas stingrāk turas un piekaltais visiem ir labi redzams!

Hēfaists. Jā, meklēsim, Hermej! Viņu nedrīkst piekalt pārāk tuvu zemei, lai nenāk palīgā paša radījumi — cilvēki, bet arī ne pie virsotnes, jo citādi viņš no zemes nebūs redzams. Ja esi ar mieru, pienaglosim viņu tepat — kaut kur vidū, virs aizas, rokas izplešot no šīs te klints līdz tai tur otrā pusē.

Hermejs. Tev taisnība. Klintis šeit stāvas, pat nedaudz pārkarenas un no visām pusēm nepieejamas. Šai pakājē ir tik šauri, ka tik tikko var nostāvēt uz pirkstu galiem. Soda izpildei tā ir pavisam piemērota vieta. Tad nu vairs nekavējies, Prometej! Kāp augšā un Jauj sevi piekalt pie kalna!

2.  Prometejs. Hēfaist un Hermej, apžēlojieties par mani, nelaimīgo, jo ciešu bez vainas!

Hermejs. Tātad tu, Prometej, gribi, lai mūs'par pavēles nepildīšanu tūdaļ pat piekaļ tavā vietā? Varbūt tu domā, ka šis Kaukāzs nav pietiekami liels, lai tur piekaltu vēl divus citus? Dod labo roku šurp! Bet tu, Hēfaist, ieslēdz to gredzenā un pienaglo, uzsit dūšīgi ar veseri. Tagad dod otru! Ari šo cieši piekalsim! Tā, viss kārtībā! Tūlīt atlaidīsies ērglis, kas tev knābās aknas. Tad tev būs papilnam atmaksāts par taviem jaukajiem, asprātīgajiem izgudrojumiem.

3.  Prometejs. Ai, Kron un Iapet! Ai, māt! Cik briesmīgi man, nelaimīgam, jācieš, kaut gan nekā ļauna darījis neesmu!

Hermejs. Tad tu, Prometej, neesi darījis nekā ļauna? Vispirms: kad tev uzticēja gaļas sadali, tu rīkojies tik netaisni un negodīgi, ka labākos gabalus pievāci sev, bet Zevam iegrūdi kaulus, «slēpdams tos mirdzošos taukos»39 . Nudien, es vēl labi atceros, kā Hēsiods par to ir izteicies. Pēc tam no māla izveidoji cilvēkus, visnelietīgākos radījumus, arī — un tas ir pats ļaunākais — sievietes. Tad vēl nozagi dieviem viņu lielāko dārgumu — uguni un iedevi to cilvēkiem. Un, izdarījis tik daudz noziegumu, vēl apgalvo, ka esi iekalts važās, bez vainas būdams.

4.  Prometejs. Man šķiet, ka arī tev, Hermej, tīk, runājot Homēra vārdiem, «apvainot to, kas bez vainas»40 . Tu man pārmet tādas lietas, par kurām, ja vien valdītu taisnība, es būtu pelnījis mieloties pritanejā. Ja tev būtu laiks, es labprāt aizstāvētos pret šīm apsūdzībām un pierādītu, cik netaisni par mani spriedis Zevs. Bet tu, pats būdams gan daiļrunīgs, gan tiesību zinātājs, uzņemies viņa aizstāvību un pierādi, ka Zeva lēmums piekalt mani pie Kaukāza kalna netālu no Kaspijas Vārtiem41 — kāds nožēlojams skats visiem skitiem! — bijis taisnīgs!

Hermejs. Pārāk vēlu, Prometej, tu iesniedz pārsūdzību, vairs neko nepanāksi. Tomēr runā vien! Tik

un tā mums jāgaida, kamēr atlaidīsies ērglis un aprūpēs tavas aknas. Būtu tīri jauki tikmēr uzklausīt tavus sofismus, jo esi milzīgi rafinēts runātājs.

5.  Prometejs. Runā vien pirmais, Hermej, apsūdzi mani jo spēcīgāk un neaizmirsti nevienu argumentu, kas liecina tēvam par labu! Bet tevi, Hēfaist, ieceļu par tiesnesi.

Hēfaists. Nē — lai Zevs man liecinieks! Nevis tiesnesis tev būšu, bet gan apsūdzētājs, jo nozagi uguni un atstāji manu ēzi aukstu.

Prometejs. Tad sadaliet pienākumus! Tu, Hēfaist, runāsi par zādzību, bet Hermejs lai apsūdz mani gaļas sadalē un cilvēku darināšanā. Jūs abi esat veikli puiši un, kā šķiet, prasmīgi runātāji.

Hēfaists. Lai Hermejs runā arī manā vietā. Prāts nenesas uz tiesas runām, mans darba lauks ir kalve, bet viņš ir rētors, un šī lieta tāpat skar viņu.

Prometejs. Es gan nebūtu domājis, ka Hermejs gribēs runāt par zādzību un man, savam amata brālim42 , to pārmest. Bet, ja esi ar mieru uzņemties arī šo pienākumu, Majas dēls, tad būtu laiks formulēt apsūdzību.

6.  Hermejs. It kā tavi nodarījumi prasītu garu garās runas un īpašu sagatavošanos! Pietiks ar to, ka nosaukšu pašus galvenos no tiem.

Kad tev uzdeva sadalīt gaļu, tu sev paturēji labākos gabalus, bet dievu valdnieku apvedi ap stūri. Tad izveidoji no māla cilvēkus, kaut gan nebija ne mazākās vajadzības, un nozagi mums uguni, lai iedotu to viņiem. Man šķiet, cienījamais, ka tu pat neapjēdz, kādu cilvēkmīlestību, nevērojot tādus noziegumus, tev izrādījis Zevs. Ja tu tajos neatzītos par vainīgu, man nāktos uzskaitīt pierādījumus, teikt garu runu un iespējami pilnīgāk noskaidrot patiesību. Bet, tā kā atzīsties, ka šo galu tiešām sadalīji, kā sacīju, ka izgudroji cilvēkus un nozagi uguni, tad mana apsūdzība ir pietiekama un vairs neko nepiebildīšu, jo tās būtu tikai tukšas pļāpas.

7.  Prometejs. Drīz vien redzēsim, vai nav tukšas pļāpas arī tas, ko jau sacīji. Bet, ja uzskati savu apsūdzību par pietiekamu, lūkošu iespēju robežās to atspēkot.

Vispirms paklausies, ko teikšu attiecībā uz galu, kaut gan — lai Urāns liecinieks! — man, runājot par to, jāsarkst Zeva vietā: viņš ir tik sīkumains un īdzīgs, ka, atradis savā daļā nelielu kaulu, tāpēc sūta uz kāķi tik senu dievu kā mani, vairs neatcerēdamies palīdzību, ko tam reiz sniedzu kā sabiedrotais43 , nedz padomādams, cik niecīgs pamats vina dusmām. Cik tas ir bērnišķīgi — pukoties un skaisties, ja pats nav dabūjis lielāko gabalu!

8.   Man liekas, Hermej, tādas draiskulības, kādas dzīrēs ir tik parastas, nebūtu jāatceras, un, ja ari kāds no viesiem atļāvies pārāk daudz, tad vajag to uzskatīt par joku un savas dusmas atstāt turpat mielastā. Bet glabāt īgnumu līdz nākamajai dienai, nodarīto pieminēt ar Jaunu un ļaut dusmām iesīkstēt —- tpu! — dieviem neklājas un nepavisam nav valdnieka cienīgi. Ja dzīrēm atņemtu asprātības, jautrību un jokus, ja aizliegtu trāpīgās piezīmes un zobgalības, tad nekas cits vairs neatliktu kā vien piedzerties, pieēsties un klusēt. Cik tas būtu drūmi un nepievilcīgi un nepavisam nepiederētos dzīrēm! Tāpēc arī nebfju domājis, ka Zevs vēl otrā dienā to atcerēsies, kur nu vēl tik ļoti dusmosies un -uzskatīs par briesmīgu pārinodarījumu, ja kāds, dalot galu, pa jokam ir gribējis pārbaudīt, vai viņš sapratīs, kurš gabals labāks.

9.  Taču pieņemsim vēl jaunāku gadījumu, Hermej, — proti, Zevs dabūjis nevis sliktāko gabalu, bet vispār palicis tukšā. Vai arī tad būtu vērts, kā saka, jaukt debesis ar zemi, likt lietā važas, kāķus, visu Kaukāzu un sūtīt ērgļus plosīt man aknas? Padomā: vai tas neliecina, ka dusmonim trūkst vēriena, ka viņš ir sīkumains un nesavaldīgs? Ko tad viņš darītu, ja pazaudētu veselu vērsi, ja jau ir tik nikns dažu gaļas kumosu dēl?

10.  Vai cilvēki šai ziņā nav daudz augstsirdīgāki, kaut gan viņiem, dabiski, dusmās vajadzētu būt straujākiem nekā dieviem? Taču neviens no viņiem vēl nav licis uzraut kāķī pavāru, ja tas, gatavodams ēdienu, iebāzis mērcē pirkstu un to nolaizījis, ja nolauzis un apēdis kādu cepeša gabaliņu. Cilvēki tādos gadījumos piedod. Ja nu viņi kādreiz saskaišas pār mēru, tad iekausta vainīgo vai iepļaukā, bet krustā sists par tādiem niekiem vēl gan nav neviens.

Par galu nu pateikts viss. Man bija kauns aizstāvēties pret tādu apsūdzību, taču daudz lielāks kauns Zevam tādu celt.

11.  Tagad vajadzētu runāt par maniem veidošanas darbiem, par to, ka darināju cilvēkus. Šai apsūdzībai, Hermej, ir divas puses, un es nezinu, ko man īsti pārmet. Vai cilvēkiem nevajadzēja rasties vispār un būtu bijis labāk nemaz nepieskarties māliem, lai izveidotu viņus? Vai tomēr vajadzēja viņus darināt, tikai ne tādus, bet citādus? Taču tik un tā runāšu par abiem gadījumiem.

Vispirms centīšos pierādīt, ka ar cilvēku parādīšanos pasaulē dieviem nekas Jauns nav nodarīts, bet vēlāk — ka tas viņiem pat ir izdevīgi, daudz labāk, nekā atstāt zemi neapdzīvotu, bez cilvēkiem.

12.  Sensenos laikos — es sākšu ar tiem, jo tā būs vieglāk noskaidrot, vai, līdz ar cilvēku radīšanu ieviešot pārmaiņas dabā, tiešām izdarīju noziegumu, — pastāvēja tikai dievišķais un debesu iemītnieku cilts. Bet zeme vēl bija pirmatnēja un nepievilcīga, visnotaļ drūmu mūžamežu klāta; toreiz nebija ne dievu ziedokļu, ne tempļu — no kurienes gan tie būtu varējuši rasties —, ne akmens vai koka tēlu, vispār — nekā tāda, kas mūsu dienās lielā skaitā sastopams ik uz soja un ko ļaudis bijīgi godā. Bet es, aizvien domādams par citiem un rūpēdamies par to, lai dievu labklājība augtu, kā ari cenzdamies visam piešķirt kārtību un skaistumu, nospriedu, ka būtu vislabāk paņemt nedaudz māla un izveidot dzīvus radījumus, kas izskatā līdzinātos mums pašiem. Man šķita, ka dieviem kaut kā trūkst, kamēr nav pretstata, ar ko viņus varētu salīdzināt, lai viņu labklājība parādītos visā pilnībā. Jaunajām būtnēm gan vajadzēja būt mirstīgām, taču apveltītām ar izdomu, asu prātu un tieksmi uz visu labo.

13. Un tā, runājot dzejnieka vārdiem, «jaukdams ar ūdeni zemi»44 , samīcīju to un izveidoju cilvēkus, uzaicinājis talkā arī Atēnu. Tāds nu ir mans lielais noziegums pret dieviem un viņiem nodarītais zaudējums: darināju no māliem dzīvas būtnes un piešķīru kustību tam, kas bijis nekustīgs. Varētu gandrīz vai domāt, ka dievi ir ko zaudējuši no savas dievišķības, kopš arī uz zemes parādījušies dzīvi radījumi. Zevs tik ļoti saskaitās, it kā cilvēku rašanās būtu iedragājusi dievu varenību. Vai tik viņš "nebaidās, ka ari cilvēki sacelsies pret viņu un dosies cīņā pret dieviem tāpat kā giganti? Ir taču acīmredzami, Hermej, ka ne es, ne mani radījumi neesam jums nodarījuši nekā ļauna. Ja uzrādīsi kaut visniecīgāko ļaunumu, es apklusīšu un atzīšu, ka sods ir pelnīts.

14.   Par to, ka mani radījumi dieviem īstenībā ir pat noderīgi, vari pārliecināties, vērodams, ka zeme vairs nav mežonīga un neapstrādāta, bet to rotā pilsētas, tīrumi un dārzu augi, ka jūru vago kuģi un salas ir apdzīvotas. Itin visur sastapsi ziedokļus un svētnīcas, visur dieviem tiek nesti upuri, svinēti svētki. «Un ielas Zeva pilnas, un ļaužu pilni laukumi.»45 Ja es šos radījumus būtu darinājis tikai sev, iespējams, pašam no tā atlēktu kāds labums. Bet es Viņus nodevu jūsu rīcībā par kopīgu īpašumu. Visbiežāk sastopami Zeva, Apollona, Hēras un tavi tempļi, Hermej, bet Prometejam nekur nav neviena paša. Tad nu tu redzi, ka rūpējos vienīgi par sevi, atstādams novārtā un nododams kopīgās intereses!

15.   Un padomā, Hermej, vēl par ko citu; vai labums, kuram nav liecinieka, piemēram, manta, kas tev pieder, vai lieta, ko esi pagatavojis, bet ko neviens neredz un nepaslavē, tev būs tikpat mīļa un patīkama? Kālab vaicāju? Ja nebūtu cilvēku, visu parādību skaistumam trūktu liecinieku un mums piederētu bagātības, ko neviens cfts neapbrīnotu un kas mums pašiem neliktos vērtīgas, jo pasaulē nebūtu nekā niecīgāka salīdzinājumam. Mēs neapjaustu savu laimi, ja acu priekšā nebūtu citu, kuriem tā liegta. Lielais taču ir liels tikai tad, ja to sastata ar kaut ko mazu. Bet jūs, kuriem vajadzētu man par šādu visiem noderīgu veikumu parādīt godu, sitat mani krustā. Tā jūs atmaksājat par labajiem nodomiem!

16.   Taču cilvēku vidū, droši vien iebildīsi, ir nelieši, kuri piekopj izvirtību, karo, prec savas māsas un vērpj viltu pret saviem tēviem. Bet vai tas nav sastopams ari pie mums? Tomēr neviens tāpēc nepārmetīs Urānam un Gajai, ka tie mūs radījuši. Varbūt sacīsi, ka rūpes par cilvēkiem jums prasa lielas pūles. Tad jau arī ganam vajadzētu būt neapmierinātam, ka viņam ir ganāmie, kas jāaprūpē. Bet tas taču ir jauki, kaut gan prasa darbu. Un vispār — patīkami gādāt par citiem, jo tas zināmā mērā ir laika kavēklis. Ko mēs darītu, ja mums nebūtu, par ko rūpēties? Mēs ļautos laiskumam, vadītu dienas bezdarbībā, tikai sūktu nektāru un pielocītos ar ambrosiju.

17.   Taču visvairāk esmu sašutis par to, ka pārmetat man cilvēku, īpaši sieviešu, radīšanu un tomēr iemīlaties viņos un nerimstaties, pārvērtušies par vēršiem, satiriem vai gulbjiem, nokāpt zemē, un uzskatāt mirstīgos par cienīgiem laist pasaulē dievus. Varbūt sacīsi, ka radīt cilvēkus gan vajadzēja, tikai savādākus, tādus, kas nebūtu mums līdzīgi. Bet vai es varēju izraudzīties kādu citu, labāku paraugu par šo, ko visādā ziņā uzskatīju par visskaistāko? Varbūt vajadzēja radīt dzīvniekam līdzīgu mežonīgu būtni bez saprāta? Bet kā tie varētu ziedot dieviem un arī citādi jums parādīt godu, ja nebūtu tādi, kādi ir tagad? Kad viņi jums ziedo hekatombas46 , jūs nenoraidāt tās un to dēļ esat ar mieru doties līdz pat Okeāna upei pie «krietnajiem aitiopiešiem»47 . Un tomēr sitat krustā tieši to, kas jums sagādājis šos cieņas apliecinājumus un upurus.

Par cilvēkiem nu gana runāts.

18.  Tagad, ja tev nav nekas pretim, pievērsīšos ugunij, tās nozagšanai, kas izpelnījusies visasāko nopēlumu.

Atbildi man, dievu dēļ, skaidri un gaiši: vai uguns mums tagad ir mazāk, kopš tā pieder ari cilvēkiem? Nē, to apgalvot nevarēsi. Tāda jau, manuprāt, taisni ir uguns daba, ka tās nekļūst mazāk, ja tiek vēl kādam citam. Uguns taču neapdziest, ja ar to ko aizdedzina. Tā vienkārši ir nenovēlība — nedot citiem, kas tiem vajadzīgs, kaut gan pašiem no tā nekāds ļaunums nerodas. Jums, dieviem, klājas būt labiem, «svētības devējiem»48 un stāvēt pāri jebkurai nenovīdībai. Pat tad, ja es nolaupītu jums visu uguni un nestu to prom uz zemi, neatstādams šeit ne dzirkstelītes, dieviem nebūtu nodarīts nekāds lielais zaudējums: tiem taču uguns nemaz nav vajadzīga, jo ne jūs salstat, ne vārāt ambiosiju, ne jums vajadzība pēc mākslīga apgaismojuma.

19.     Cilvēkiem turpretim uguns nepieciešama daudz kam, bet visvairāk — ziedošanai, lai ielas pildītos ar upursārtu dūmiem, lai kvēpinātu vīraku un uz ziedokļiem cepinātu upurlopu gurnu gabalus. Redzu, ka arī jums šie dūmi sagādā lielu prieku un cienasts vistīka- māks ir tad, kad «upuru dūmi pret debesīm vijas»49 . Tādējādi šī apsūdzība ir spilgtā pretrunā ar jūsu pašu vēlmēm. Tikai brīnos, ka neesat vēl Saules dievam aizlieguši dot cilvēkam gaismu, jo ari tā taču ir uguns, turklāt daudz dievišķāka un liesmaināka. Jeb varbūt pārmetat Hēlijam, ka viņš izšķiež jūsu mantu?

Esmu beidzis. Ja jums abiem, Hermej un Hēfaist, šķiet, ka pateicu ko aplamu, palabojiet un atspēkojiet, pēc tam no jauna aizstāvēšos.

20.    Hermejs. Nav viegli, Prometej, cīkstēties ar tik spēcīgu sofistu. Bet tev gan ir laimējies, ka Zevs nedzirdēja, ko runāji. Citādi viņš, nešaubos, atsūtītu sešpadsmit klijas, kas plosītu tavas iekšas: tik neganti uzbruki viņam, izlikdamies, ka aizstāvies. Tiesa, par vienu gan brīnos: kā, būdams pareģis, iepriekš nezināji, ka tapsi par saviem nodarījumiem sodīts?

Prometejs. Es to paredzēju, Hermej, bet zinu ari, ka būšu atkal brīvs. Drīz vien no Tēbām ieradīsies tavs brālis50 un notrieks ērgli, kurš, kā sacīji, atlidos pie manis.

Hermejs. Lai notiek tā, Prometej! Kaut atkal redzētu tevi brīvu un dzīrojam mūsu pulkā, bet tikai ne kā gaļas dalītāju!

21. Prometejs. Esi bez bēdu: es dzīrošu jūsu pulkā — Zevs mani atbrīvos pret visai svarīgu pakalpojumu.

Hermejs. Pret kādu? Saki, lūdzams!

Prometejs. Tu tak pazīsti Tetīdu, Hermej? Taču nē, nedrīkstu neko teikt. Labāk glabāšu noslēpumu kā izpirkuma maksu par soda atlaišanu51 .

Hermejs. Glabā vien, titān, ja tā ir labāk! Mēs nu dosimies ceļā, Hēfaist, jo ērglis jau klāt. Bet tu, Prometej, paliec nelokāms! Lai tēbiešu strēlnieks, par kuru runāji, ierodas jo ātrāk un izbeidz mokas, ko tev sagādās šis putns!

JURAS DIEVĪBU SARUNAS

1. DORĪDA UN GALATEJA

1.    Dorida. Varen jauks tavs pielūdzējs, Galateja, šis siclliešu gans52 ! Viņš esot tevi neprātīgi iemīlējies.

Galateja. Nezobojies, Dorida! Lai izskatās kāds izskatīdamies, kā nekā viņš ir Poseidona dēls.

Dorida. Un kas par to? Manis pēc viņš varētu būt kaut vai paša Zeva dēls. Bet, ja viņš ir mežonīgs, pinkains un, kas pats neglītākais, vēl arī vienacis, vai tad izcelsme, tavuprāt, dara viņu skaistāku?

Galateja. Ne viņa pinkainums, kā izsakies, ne me- žonīgums nav nekas neglīts — tas viss ir tikai vīrišķīgi. Bet acs pieres vidū viņam piestāv, un viņš redz ar to tikpat labi kā citi ar divām.

Dorida. Varētu domāt, Galateja, ka nevis Polifēms iemīlējies tevī, bet gan tu viņā: tik ļoti cildini šo.

2.     Galateja. Nemaz neesmu viņā iemīlējusies, bet nevaru ciest jūsu pulgas. Man šķiet, jūs to darāt tikai aiz nenovīdības. Kad viņš, ganīdams savas avis, no augšas ieraudzīja mūs Etnas pakājē ejam rotājās — tur, kur krastmala stiepjas starp kalnu un jūru, — viņš nevienai no jums pat virsū neskatījās, bet lūkojās vienīgi manī, jo es šķitu viņam visskaistākā. Un tas kaitina jūs, jo pierāda, ka esmu daiļāka un mīlestības cienīgāka nekā jūs. Taču par jums neviens neliekas ne zinis!

Dorida. Vai tu tiešām domā, ka apskaužam tevi par to, ka liecies skaista kādam tur ganam, kas pat lāgā neredz? Un vispār — ko viņš var apbrīnot pie tevis? Varbūt tikai balto ādu, un arī to vienīgi tāpēc, ka viņam mūždien darīšana ar sieru un pienu. Tālab Poli- fēmam arī patīk viss, kas tiem līdzīgs.

3.    Bet, ja vēlies zināt, kāda tu īstenībā izskaties, tad rāmā laikā paliecies no kādas klintsradzes virs ūdens, un tad skaidri redzēsi, ka izcelies tikai ar balto ādu. Bet tā nevienam nav pievilcīga, ja trūkst pienācīgā sārtuma.

Galateļa. Un tomēr ar savu baltum balto ādu atradu kaut vai tādu pielūdzēju. Bet jums nav neviena paša — ne gana, ne jūrnieka, ne pārcēlāja, kam jūs patīkat. Un Polifēms, starp citu, ir arī mūziķis.

4.     Dorida. Būtu jel klusējusi, Galateja! Mēs nesen dzirdējām, kā viņš tev dziedāja serenādi. Ai, mijā Afrodīte! Tas izklausījās, it kā brēktu ēzelis. Un kāda šim lira! Tas ir brieža galvaskauss, no kura nokasīta gaļa. Viņš sasējis kopā ragus un pie tiem piestiprinājis stīgas, bet nav pierīkojis tapiņas. Uz tāda instrumenta viņš nu ņēmās spēlēt un reizē dziedāja. Tas bija tik nedaiļskanīgi, tik griezīgi — pats bauroja vienu, bet uz liras strinkšķināja ko citu —, ka, klausoties šajā mīlas dziesmā, nekādi nespējām valdīt smieklus. Pat Eho, lai cik pļāpīga būdama, negribēja atsaukties uz šiem māvieniem, jo kautrējās atdarināt mežonīgo un smieklīgo dziedāšanu.

5. Un reizē tavs jaukais draudziņš kā klēpja sunīti turēja rokās lācēnu, tikpat pinkainu kā viņš pats. Kas gan neapskaudīs tevi tāda pielūdzēja dēļ!

Galateja. Tad parādi man savējo, Dorīda! Tas taču noteikti būs glītāks, pratīs daiļskanīgāk dziedāt un prasmīgāk skandināt liru.

Dorīda. Man neviena pielūdzēja nav, un es arī neplātos ar savu pievilcību. Bet šo kiklopu, kas ož pēc āža, rijot jēlu gaļu un apēdot svešniekus, kuri pie viņa iegriežas, — paturi sev un atbildi uz viņa mīlestībul

2. KIKLOPS UN POSEIDONS

1.     Kiklops. Skaties, tēti, ko ar mani izdarījis nolādētais svešnieks! Viņš mani piedzirdīja un, uzbruk- dams miegā, izdūra aci.

Poseidons. Kas to ir uzdrošinājies, Polifēm?

Kiklops. Sākumā viņš dēvējās par «Nevienu», bet, kad aizmuka un vairs nebija sasniedzams, atzinās, ka esot Odisejs53 .

Poseidons. Zinu, par ko tu runā: tas ir tas itakietis, kas dodas mājās no Ilijas. Bet kā viņš kaut ko tādu uzdrīkstējās? Viņš nemaz nav no drosmīgajiem.

2.   Kiklops. Atgriezies no ganībām, alā sastapu daudz vīru, kuri acīmredzami grasījās aizdzīt manus lopus. Kad aizvēlu ieejai priekšā prāvu bluķi, kas man kalpoja par durvīm, un, aizdedzis no kalniem atnestu koku, iekūru uguni, ievēroju, ka svešie lūko paslēpties. Dažus no viņiem sagrābu un, saprotams, laupītājus apēdu54 . Tad šis nelietis, Neviens jeb Odisejs, man pasniedza dziru, kas bija salda un smaržīga, taču reizē arī viltīga un reibinoša. Tiklīdz biju to iedzēris, acu priekšā viss sāka griezties riņķī un arī ala apgriezās otrādi. Pats vairs neko neapjēdzu un galu galā iegrimu miegā. Bet viņš, kamēr gulēju, nosmailināja ba|ķa galu, nokaitēja to uguni un iegrūda aci. Kopš šā brīža, Poseidon, esmu akls.

3.    Poseidons. Cik dziļš gan bijis tavs miegs, matīs dēls, ka nepielēci kājās, kamēr viņš tev laupīja redziI Bet kā šis Odisejs varēja aizbēgt? Es taču labi zinu, ka viņam nav pa spēkam aizvelt bluķi no ieejas.

Kiklops. Pats novācu to, cerēdams svešnieku vieglāk notvert, kad šis atstās alu. Apsēdies pie ieejas, centos izstieptām rokām viņu noķert un laidu tikai avis ārā ganībās, uzticēdams aunam pildīt manus pienākumus.

4.   Poseidons. Skaidrs! Svešnieki izlavījās laukā, slēpdamies avīm zem vēdera. Tev vajadzēja saukt palīga pārējos kiklopus.

Kiklops. Es jau saucu, tēti, un šie arī atskrēja un vaicāja, kas darījis pāri. Bet, kad atbildēju «Neviens», viņi domāja, ka esmu jucis un atkal aizgāja. Tā šis neģēlis mani ar savu vārdu piekrāpa. Bet, kas kremt visvairāk, — viņš vēl ņēmās ņirgāties par manu nelaimi, sacīdams: «Nu pat tavs tēvs Poseidons vairs tevi neizārstēs!»

Poseidons. Nomierinies, mans bērns! Gan atmaksāšu tam! Viņš sapratis, ka, lai gan nespēju izdziedēt neredzīgos, jūras braucēju liktenis tomēr ir manās rokās — varu tos glābt vai pazudināt. Bet viņš vēl joprojām atrodas jūrā!

3. POSEIDONS UN ALFEJS

1. Poseidons. Kā tas iespējams, Alfej55 ? Tu esi vienīgā no visām upēm, kas, ietekot jūrā, nesaplūst kopā ar tās ūdeni kā pārējās un, neizšķīstot tajā, tek pa jūru, saglabādama savu valgmi saldu un visu laiku palikdama nesajaukta un tīra. Tā vien liekas, tu ienirsti dzelmē kā gārnis vai kaija, lai atkal kaut kur iznirtu un parādītos virspusē.

Allejs. Te vainojama mīlestība, Poseidon. Tāpēc nepel mani! Tu taču pats esi mīlējis ne vienreiz vien.

Poseidons. Vai tava iemīļotā ir kāda sieviete, Alfej, vai nimfa, vai pat viena no Nereīdām?

Aliejs. Nē, Poseidon, tā ir tērcīte.

Poseidons. Kurā zemē viņa tek?

Alieļs. Viņa ir saliniece, sicīliete, un vārds šai Are- tūsa56 .

2. Poseidons. Jauko Aretūsu es pazīstu, Alfej. Viņa, jautri burbuļodama, dzidra un caurspīdīga tek pār akmentiņiem, kas to vērš sidrabainu.

Allejs. Cik labi gan pazīsti manu tērcīti, Poseidon! Tad nu došos tālāk pie viņas.

Poseidons. Staigā vesels un lai tava mīla ir laimīga! Tikai saki man vienu: no kurienes pazīsti Aretūsu? Tu taču esi arkādietis, bet viņa mīt Sirakūzās.

Allejs. Es steidzos, Poseidon, bet tu mani aizkavē ar liekiem jautājumiem.

Poseidons. Tev taisnība. Tad nu dodies pie savas mīļotās un, iznirdams no jūras, savienojies ar to kopējā straumē!

4. MENELAJS UN PROTEJS

1. Menelājs. Ka tu pārvērties par ūdeni, Protej57 , būdams jūras iemītnieks, ir visai ticams. Pieļauju arī, ka vari kļūt par koku, un pat tas, ka tu kādreiz pieņem lauvas izskatu, nav gluži neiespējami. Bet, ka tu, dzīvodams jūrā, varētu pārvērsties par uguni, par to man ļoti jābrīnās un tam nekādi neticu.

Piotejs. Te nav ko brīnīties, Menelāj. Tas nu reiz tā ir.

Menelāļs. Es jau arī pats tiku to redzējis. Bet man, starp mums runājot, tomēr šķiet, ka te ir kāda burvestība, acu apmānīšana, kas maldina klātesošos, kamēr īstenībā tu paliec tas pats, kas esi.

2.    Protejs. Kāda te var būt acu apmānīšana, kur viss ir tik skaidri redzams? Vai tad pats savām acīm nevēroji visas manas pārvērtības? Bet, ja netici un domā, ka notiek krāpšana un acīm rādās vienīgi māņu tēli, tad pieskaries man ar roku, draudziņ, kad pārvērtīšos par uguni! Tad zināsi, vai tikai izskatos pēc uguns vai ari spēju apdedzināt.

Menelāļs. Šāds mēģinājums ir pārāk bīstams, Protejs

Piolejs. Šķiet, tu vēl nekad neesi redzējis polipu un nezini šīs zivs īpašības.

Menelāļs. Polipu gan esmu redzējis, bet par tā īpašībām labprāt no tevis ko uzzinātu.

3.    Pioteļs. Lai arī pie kādas klints polips piesūcas un turas ar saviem taustekļiem, viņš, pielāgodams savu ādas krāsu, kļūst tai līdzīgs. Tādējādi zvejnieki polipu nepamana, jo tas neatšķiras no akmens un tāpēc nav saskatāms.

Menelāļs. Jā, esmu dzirdējis par to, Protej. Taču tava pārvēršanās ir vēl daudz brīnumaināka.

Piolejs. Tad nu gan nezinu, kam tu tici, ja netici pats sev.

Menelāļs. Tiesa, to visu esmu redzējis. Un tomēr tas ir pārāk dīvaini, ka .viena un tā pati būtne pārvēršas gan par ūdeni, gan par uguni.

5. PANOPE UN GALENE

1.    Panope. Vai redzēji, Galēne58 , ko Erida59 vakar izdarīja Tesālijā kāzu mielasta laikā60 , tāpēc ka pati nebija uzlūgta?

Galēne. Nē, Panope. Es taču nebiju kopā ar jums, jo Poseidons man bija licis gādāt, lai jūra nesāk trakot. Ko tad tā Erida izdarīja, nebūdama uzaicināta kāzās?

Panope Tetīda un Pēlējs Amfitrītes un Poseidona pavadībā jau bija devušies uz gujamkambari. No viesiem tikmēr daži dzēra, citi jūsmoja par Apollonu, kas skandināja kitaru, vai klausījās mūzu dziesmās. Tāpēc Erīda varēja it viegli, neviena nepamanīta, dzīru 2ālē iesviest brīnumjauku ābolu no tīra zelta, uz kura bija rakstīts: «Lai šo saņem skaistākā.» Un ābols it kā tīšām aizvēlās tur, kur pie galda bija atlaidušās Hēra, Afrodīte un Atēna.

2.   Hermejs pacēla ābolu un izlasīja, kas tur rakstīts. Mēs, Nereīdas, neteicām ne vārda. Ko gan citu varējām darīt, kad klāt bija dievietes? Bet tās katra ābolu gribēja dabūt sev, jo ikviena uzskatīja, ka ir viscienīgākā to saņemt. Un, ja Zevs nebūtu viņas izšķīris, dieves būtu pat sakāvušās. Taču, kaut gan viņas prasīja, lai šo strīdu izlemj Zevs, tas sacīja: «So jautājumu izspriest nevēlos. Dodieties labāk uz Idas kalnu pie Priama dēla61 . Viņš, pats būdams skaistulis, prot novērtēt cita skaistumu un katrā ziņā jautājumu izlems pareizi.»

Galēne. Un ko darīja dieves, Panope?

Panope. Viņas, domājams, posīsies ceļā uz Idu, un

tad jau drīz vien kāds mums pavēstīs, kura uzvarē-1 jusi.

Galēne. Varu tev jau tūlīt pateikt, ka Afrodīti pie^ veikt nespēs neviena, ja vien tiesnesis nebūs pusakls.

6. TRĪTONS, AMIMONA UN POSEIDONS

1.           Tritons. Pie Lernes ezera, Poseidon, ik dienas pēc ūdens nāk kāda meitene, brīnumjauks radījums. Skaistāku diezvai esmu jebkad redzējis.

Poseidons. Vai viņa ir no brīvajām, Trīton, vai verdzene, kuru sūta pēc ūdens?

Tritons. Nē, verdzene viņa nav. Tā ir Danaja meita, viena no piecdesmit, un vārds tai Amimona. Es jau uzzināju, kā viņu sauc un no kādas dzimtas viņa ir. Danajs ar savām meitām apietas visai stingri. Viņš pieradina tās pie darba un neļauj laiku vadīt dīkā.

2.          Poseidons. Vai viņa garo ceļu no Argosas uz Lerni mēro viena?

Tritons. Jā, gluži viena. Argosa, kā tev zināms, ir mūždien slāpstoša zeme, un tāpēc uz turieni vienmēr .

jānes ūdens.

Poseidons. At Trīton! Tavs stāstījums par šo meiteni matu stipri satrauc! Iesim pie viņas!

Tritons. Iesim! Tagad ir tieši tas laiks, kad viņa dodas pēc ūdens. Šobrīd meitene jau varētu būt pusceļā uz Lerni.

Poseidons. Tad aizjūdz ratus! Nē, ratu sakārtošana un zirgu iejūgšana mūs pārāk ilgi aizkavētu. Atved labāk kādu no ātrajiem delfīniem! Tā mugurā nokļūšu galā visātrāk.

Tritons. Lūk, te būs pats ātrākais no visiem.

Poseidons. Lieliski! Tad posīsimies ceļā. Tu, Trīton, peldēsi man līdzās. Kad nonāksim Lernē, es paslēpšos, bet tu skaties un, kad ieraudzīsi viņu nākam..;

Tiītons. Raugi, viņa jau klāt!

3. Poseidons. Cik skaista meitene, un pašā plaukumā! Nolaupīsim viņu!

Amimona. Uz kurieni tu mani stiep? Laikam esi vergu tirgotājs, kuru uzsūtījis tēvocis Aigipts62 . Saukšu palīgā tēvu.

Tritons. Klusu, Amimona! Tas taču ir Poseidons!

Amimona. Kas par Poseidonu? Kādēļ tu velc mani aT varu jūrā? Ak vai, es slīkstu!

Poseidons. Nomierinies! Tev nekas ļauns nenotiks. Gluži otrādi — tavā vārdā sauksies avots, kuram ar trijzara sitienu likšu izplūst no klints krastmalā, bet pati baudīsi svētlaimi un būsi vienīgā no māsām, kurai pēc nāves nebūs jānes ūdens.

7. NOTS UN ZEFIRS

J. Nots. Zefir, vai Zevs patiešām iededzies kaislē pret šo teli63 , ko Hermejs ved pār jūru uz Ēģipti, un laupījis tai nevainību?

Zefirs. Jā, tas tiesa, Not. Taču toreiz viņa nebija nekāda tele, bet gan upes dieva Inaha meita. Hēra viņu aiz greizsirdības pārvērtusi par teli, redzēdama, cik stipri Zevs ar meiteni aizrāvies.

Nots. Un vai viņš šo teli vēl joprojām mīl?

Zefirs. Pat loti. Tāpēc viņš arī sūta to uz Ēģipti un mums pavēlēja nesacelt jūrā viļņus, kamēr tā nebūs aizpeldējusi līdz galam. Tur viņai jādzemdē — tā jau ir cerībās, un tad māte un bērns kļūs par dievībām64 .

2. Nots. Tele — par dievību?

Zeliis. Jā gan, mīļais Not! Kā stāsta Hermejs, viņa būšot jūras braucēju sargdieve un mūsu pavēlniece, kas pēc sava ieskata jebkuru no mums raidīs ceļā vai ari aizliegs pūst.

Nots. Vajadzētu gan viņai pakalpot, Zefir, ja viņa būs mums pavēlniece.

Zefirs. Nudien, tev taisnība. Tad viņa pret mums būs jo labvēlīgāka. Bet skaties, tā jau ir otrā pusē un izkāpusi krastā. Raugi, viņa vairs nestaigā uz četrām kājām — Hermejs to iztaisnojis un atkal pārvērtis par īstu skaistuli.

Nots. Cik tas viss dīvaini, Zefir! Viņai vairs nav ne ragu, ne astes, ne kāju ar šķeltiem nagiem, bet mūsu acu priekšā tagad ir brīnumjauka meitene. Bet kas tad tas? Arī Hermejs nez kāpēc pārvērties, pārtapdams no jauna cilvēka par radījumu ar suņa galvu65 .

Zefirs. Nejauksimies citu darīšanās! Gan viņš zinās vislabāk, kā rīkoties.

POSEIDONS UN DELFĪNI

1. Poseidons. Tas ir jauki, ka cilvēkiem aizvien darāt labu! Jau senos laikos jūs izglābāt īno puisīti68 , kas kopā ar māti no Skeirona klintīm bija iekritis ūdenī, un nogādājāt to Istmā. Un tagad uz savas muguras aizvedi uz Tainaru dziedoni mētimnieti67 ar visām drēbēm un kitaru, nepieļaudams, ka viņš ņem nelabu galu no jūrnieku rokām.

Delfīns. Nebrīnies, Poseidon, ka izturamies labvēlīgi pret cilvēkiem, jo paši taču esam pārvērtušies no cilvēkiem par zivīm68 .

Poseidons. Nosodu Dionīsu, ka viņš jūs pēc uzvaras jūras kaujā pārvērta par delfīniem. Viņam vajadzēja jūs tikai pakļaut, kā bija darījis ar citiem. Taču izstāsti, delfīn, kā tas viss īstenībā bija ar Arīonu!

2. Delfīns. Periandram69 , domājams, Arīons ļoti patika, un viņš jo bieži aicināja dziedoni pie sevis, lai tā māksla viņu priecētu. Tirāna dāsni apdāvināts, Arīons gribēja pa jūru atgriezties Mētimnā un mājiniekiem izrādīt savas bagātības. Viņš sēdās kuģī, kas piederēja nelietīgiem cilvēkiem, un tiem izstāstīja, ka viņam daudz zelta un sudraba klāt. Kad kuģis jau bija ticis līdz Egejas jūras vidum, kuģa ļaudis nolēma Arīo- nam uzbrukt, bet viņš tiem sacīja, un es, peldēdams blakus, to visu dzirdēju: «Ja esat nolēmuši mani nobendēt, tad Jaujiet vismaz apvilkt dziedoņa tērpu un nodziedāt sev sēru dziesmu! Tad pats no brīva prāta ielēkšu jūrā.» Kuģa Jaudis viņam to arī atvēlēja. Tad Arīons ietērpās dziedoņa drānās, nodziedāja brīnumskaistu dziesmu un metās ūdenī, būdams pārliecināts, ka tūdaļ mirs. Taču es dziedoni uzķēru, nosēdināju sev mugurā un kopā ar viņu aizpeldēju uz Tainaru.

Poseidons. Tava mīlestība uz mūzu mākslām ir uzslavas cienīga. Tu Arīonam atmaksāji par dziesmu, kā viņš to pelnījis.

9. POSEIDONS UN NEREĪDAS

i. Poseidons. Lai jūras šaurums, kurā nogāzās meitene70 , turpmāk saucas par Hellespontu71 . Bet jūs, Ne- reīdas, ņemiet viņas nedzīvās miesas un aiznesiet uz Troādu, lai turienes Jaudis jaunavu apglabā!

Amfitrīte. Nē, Poseidon! Lai meitene savu kapa vietu atrod šeit, jūrā, kas nosaukta viņas vārdā. Cik žēl meitenes, kurai nācies tik briesmīgi ciest no savas pamātes!

Poseidons. Tas nav iespējams, Amfitrīte. Neklājas, ka tā gulēs šeit, kaut kur smiltīs. Meitene jāapglabā, kā jau sacīju, Troādā vai Hersonēsā72 . Starp citu, viņai par mierinājumu pavisam drīz tādu pašu likteni piedzīvos arī īno. Atamanta vajāta73 , viņa ar puisīti uz rokām no Kitairona virsotnes ielēks jūrā. Bet to mums vajadzēs izglābt Dionīsam par prieku: viņa taču bijusi tā aukle un zīdītāja74 .

2. Amfitrīte. So ļauno sievieti mums gan nevajadzētu glābt.

Poseidons. Tomēr nebūs pareizi apbēdināt Dionīsu, Amfitrīte.

Nereīda. Bet kā tas īsti gadījās, ka Helle nogāzās no auna? Frikss, viņas brālis, taču devās tālāk sveiks un vesels.

Poseidons. Pavisam vienkārši! Frikss ir jauns puisis, kas spēja Izturēt ātro kustību. Helle turpretim, uzkāpusi uz neparastā, dīvainā braucamā un no augšas ieraudzījusi bezgalīgi dziļo bezdibeni, briesmīgi nobijās. No Izbīļa un straujā lidojuma meitenei noreiba galva; viņa palaida vaļā auna ragus, pie kuriem turējās, un iegāzās jūrā.

Nereīda. Bet vai viņas mātei Nefelei nevajadzēja steigties meitai palīgā?

Poseidons. Vajadzēja jau. Tomēr Moira ir daudz varenāka par NefelĻ

10. IRĪDA UN POSEIDONS

I. Irīda. Poseidon, Zevs tev pavēl apturēt no Sicīlijas atrāvušos klīstošo salu, kas joprojām peld zem ūdens, darīt to redzamu75 un stingri nostiprināt Egejas jūras vidū. Zevam šī sala vajadzīga.

Poseidons. Tas tiks izdarīts, Irīda. Bet saki, kāds Ze- vam būs labums, kad tā būs redzama un vairs neklīdīs pa jūru?

Irīda. Tur notiks Lēto radības. Viņa jau šobrīd loti cieš no dzemdību sāpēm.

Poseidons. Kā tā? Vai debesis radībām vairs nav piemērotas? Un, ja arī tā būtu, vai tad uz visas zemes nav citas vietiņas, kas varētu uzņemt viņas bērnus?

Irida. Nav, Poseidon: Hēra saistījusi zemi ar svinīgu zvērestu, ka tā nedos Lēto patvērumu dzemdībām. Bet šī sala zvērestā nav ietverta, jo tā līdz šim bijusi neredzama.

2. Poseidons. Saprotu. Apstājies, sala! Iznirsti no dzelmes un nepeldi vairs tālāk, bet paliec nekustīgi uz vietas un uzņem, laimīgā, abas mana brāļa76 atvases, skaistākos no visiem dieviem77 l Bet jūs, tritoni, atvediet Lēto šurp, un pār visu jūru lai plešas miers! Kas attiecas uz pūķi, kurš tagad vajā un biedē Lēto, tad bērni, līdzko parādīsies pasaulē, tam uzbruks un atriebsies par mātes ciešanām. Ziņo nu, Irīda, Zevam, ka viss ir nokārtots! Dēla droši atrodas savā vietā. Lai Lēto ierodas un dzemdē.

11. KSANTS UN JŪRA

1. Ksanls. Dod patvērumu, Jūra, un veldzē manas brūces, jo ciešu briesmīgas sāpes! Jūra. Kas noticis, Ksant? Kas apdedzinājis tevi? Ksants. Hēfaists. Ak vai! Esmu bezmaz vai pārogjo- jies, viss manī verd. Jūra. Kālab viņš aizdedzināja tevi?

Ksants. Tetīdas dēla dēļ. Šis slepkavoja frīģiešus, un es lūgšus lūdzos, lai rimstas, bet viņš neklausīja un aizsprostoja man ar līķiem straumi. Žēlodams nelaimīgos, metos Ahilleju slīcināt, lai viņš nobīstas un liek cilvēkus mierā78 .

2. Tad Hēfaists, kas taisni gadījās tuvumā, uzbruka man, kā šķiet, ar visu savu versmi — gan ar Etnas, gan citurienes liesmām, nodedzināja vīksnas un tama- riskus, izcepināja nabaga zivis un zušus, bet pašam lika tik ilgi virt, kamēr bezmaz nosusināja. Bet tu jau redzi, kā man jācieš no apdegumiem.

Jūra. Tu, Ksant, patiešām esi duļķains un karsts. Tas ir gluži dabiski: tavs ūdens saduļķojies no asinīm, bet karstums, kā pats saki, radies no uguns. Bet tādu likteni arī esi pelnījis. Kam uzbruki manam mazdēlam, nepadomājis, ka viņš ir Nereīdas dēls?

Ksants. Vai tad man nevajadzēja just līdzi saviem kaimiņiem frīģiešiem?

Jūra. Un Hēfaists? Vai viņam nevajadzēja just līdzi Tetīdas dēlam Ahillejam?

12. DORIDA UN TETĪDA

1. Dorida. Kālab tu raudi, Tetīda?

Tetida. Ak, Dorīda! Nupat kā redzēju daiļu jaunu sievieti, kuru viņas tēvs ieslodzījis lādē kopā ar tikko piedzimušo bērniņu79 . Lādi tēvs licis jūrniekiem aizvest tālu no krasta un iemest jūrā, lai nelaimīgā sieviete un mazulītis dabūtu galu.

Dorida. Par ko tad, māsio? Izstāsti visu jo sīki, ja tev kas droši zināms!

Tetlda. Akrisijs, jaunās sievietes tēvs, vērodams, cik meita skaista, ieslodzīja viņu vara kambarī, lai sargātu tās tikumu. Tad — nezinu gan, vai tas taisnība, — Zevs, pārvērties par zeltu, nokļuvis pie viņas caur jumtu, un meitene, uzņēmusi dievu savā klēpī zelta lietus veidā, palikusi grūta. Nu tēvs, nežēlīgs, greizsirdīgs vecis, domādams, ka meitu pavedis mirstīgais, neprātīgās dusmās tūlīt pēc dzemdībām ieslodzīja viņu lādē.

2. Dorīda. Un kā viņa tur izturējās, Tetīda?

Tetlda. Par sevi viņa nebilda ne vārda, mierīgi pakļāvās spriedumam un vienīgi ar asarām acīs vecamtē- vam rādīja brīnumskaisto bērniņu, lūgdamās, lai mazuli nenobendē, bet tas, neko ļaunu nenojauzdams, tik pasmaidīja, kad ieraudzīja jūru. To visu atceroties, man acīs no jauna riešas asaras.

Dorīda. Ari man, to dzirdot, jāraud. Un vai viņi jau beigti?

Tetīda. Nē. Lāde joprojām peld ap Šerifu, un abi vēl ir dzīvi.

Dorīda. Vai mums nevajadzētu viņus glābt, ļaujot lādei iekļūt serīfiešu zvejnieku tīklā? Viņi to izvilks,

un nelaimīgie būs izglābti.

Tetīda. Tev taisnība. Darīsim tā! Neļausim iet bojā ne mātei, ne jaukajam bērniņam!

13. ENIPEJS UN POSEIDONS

1. Enipeļs. Patiesību sakot, Poseidon, tas nebija glīti: pieņemot manu izskatu, pielavīties meitenei, kuru mīlu, un laupīt tai nevainību! Bet Tīro domāja, ka pie viņas esmu es, un tāpēc tev atdevās.

Poseidons. Tu taču pret viņu izturējies tik nevērīgi un salti! Šī brīnumdaiļā meitene nāca ik dienas pie tevis un aiz mīlas vai beidzās nost, bet tu viņai nepievērsi ne mazāko uzmanību, jā, viņas ciešanas tev pat sagādāja prieku. Viņa klaiņoja pa taviem krastiem, ne reizi vien kāpa tavos ūdeņos un tajos peldējās, jo ilgojās būt kopā ar tevi, bet tu pret viņu paliki vienaldzīgs.

2. Enipejs. Un kas par to? Vai tāpēc tev vajadzēja, pārvēršoties no Poseidona par Enipeju, aizsteigties manai kaislei priekšā un ar viltu pakļaut sev Tīro, nepieredzējušu meiteni?

Poseidons. Tava greizsirdībā pamodusies pārāk vēlu, Enipej! Kam agrāk izturējies tik augstprātīgi? Un vispār — Tīro nekas briesmīgs nav noticis: viņa taču domāja, ka atrodas tavās skaujās.

Enipejs. Nav taisnība! Šķirdamies no viņas, tu pateici, ka esi Poseidons, un tas viņu ļoti sarūgtināja. Arī mani aizvainoji, baudīdams priekus, kas nepienācās tev. Ieslēpies sārtā bangā, tu pārklāji sevi un Tīro un manā vietā savienojies ar viņu mīlā.

Poseidons. Tas tiesa, taču tu pats negribēji to.

14. TRITONS UN NERElDAS

t. Tritons. Jūsu nezvērs, Nereīdas, kuru uzsūtījāt Kēfeja meitai Andromedai, viņai ne tikai nenodarīja nekā ļauna, kā cerējāt, bet arī pats jau ir beigts.

Kāda Nereīda. Kas nogalināja to, Trīton? Varbūt Kēfejs izmantoja meiteni vienīgi nezvēra pievilināšanai un nonāvēja to, uzbrukdams no slēpņa ar vīru baru?

Tritons. Nē, tā gan nebija, Ifianasa. Bet jūs, domājams, vēl atceraties Perseju, Danajas puisīti, kuru vecaistēvs bija licis kopā ar māti ieslodzīt lādē un iemest jūrā. Jūs toreiz, viņus žēlodamas, abus izglābāt.

Ifianasa. Nudien, atceros, par ko tu runā. Tagad viņš jau droši vien ir cēls un skaists jauneklis.

Tritons. Jā, šis ari nogalināja nezvēru.

Ifianasa. Bet kādēļ viņš to darīja, Trīton? Viņam gan vajadzēja mums par savu izglābšanos atmaksāt citādi.

2.     Tritons. Izstāstīšu, kā viss notika. Persejs, pildīdams valdnieka rīkojumu, jau posās cīņai pret Gorgo- nām un, kad nokļuva Lībijā …

Ifianasa. Vai Persejs bija viens, Trīton, vai viņam bija kādi biedri līdzi? Citādi ceļš būtu pārāk grūts.

Tritons. Persejs devās uz turieni pa gaisu, jo Atēna tam bija piešķīrusi spārnus. Tātad — nokļuvis tur, kur mīt Gorgonas, viņš tās, liekas, sastapa aizmigušas. Persejs Medūzai nocirta galvu un tūdaļ atkal aizlidoja projām.

Ifianasa. Kā viņš to spēja? Uz Gorgonām taču nedrīkst skatīties, jo ikviens, kas viņām uzmet acis, pēc tam vairs vispār neredz neko.

Tritons. Atēna turēja viņam savu vairogu priekšā — tā vēlāk dzirdēju Perseju stāstām Andromedai un Kē- fejam — un uz tā spožās virsmas kā spogulī parādīja Medūzas attēlu80 . Tajā raudzīdamies, viņš ar kreiso roku sagrāba Medūzu aiz matiem, bet ar līko zobenu, ko turēja labajā, nocirta tai galvu un aizlaidās prom, iekām Medūzas māsas bija pamodušās.

3.    Kad Persejs laidās pāri Etiopijas piekrastei un jau bija tuvu zemei, yiņš ieraudzīja Andromedu piekaltu pie kādas klints, kas iestiepās jūrā. Ai, dievi,

cik viņa bija skaista — ar atrisušiem matiem, puskaila, atsegta zemāk par krūtīm! Sākumā Persejs pret jaunavu juta vienīgi žēlumu un vaicāja, par ko tā saņēmusi šādu sodu, bet drīz vien — tai bija lemts tapt izglābtai — iedegās mīlā un apņēmās meiteni atbrīvot. Kad tuvojās drausmais nezvērs, lai aprītu An- dromedu, jauneklis ar zobenu pacēlās gaisā. Ar vienu roku viņš cirta tam, ar otru, neradījumu stindzinādams, turēja pretim Gorgonas galvu. Nezvērs nobeidzās, bet tā ķermeņa lielākā daja, kas bija vērsta pret Medūzas galvu, pārakmeņojās. Persejs nu atraisīja meitenes važas un, kad Andromeda uz pirkstgaliem nokāpa no slidenās klints, balstīdams sniedza tai roku. Taisni šobrīd viņi Kēfeja mājās svin kāzas, un tad Persejs jauno sievu vedīs uz Argosu. Tā Androme- dai nāves vietā tika līgavainis, turklāt tāds, kāds bieži negadās.

4. Ifianasa. Nepavisam neesmu sarūgtināta, ka tas tā beidzies. Vai tad meitene vainīga, ja viņas māte, būdama tik lielīga, iedomājās, ka ir skaistāka par mums.

Dorida. Tieši tāpēc, ka tā ir māte, meitas ciešanas tai būtu vissāpīgākais sods.

Ifianasa. Vai mums vairs jāpiemin ar Jaunu, Dorīda, ko šī barbaru sieva lieku sarunājusi? Viņa jau pietiekami sodīta, izciezdama tādas bailes par meitu. Priecāsimies labāk par Andromedas laimīgajām laulībām!

15. ZEFIRS UN NOTS

1. Zefirs. Vēl ne reizi, kamēr vien dzīvoju un elpoju, nebiju redzējis uz jūras tik lielisku svētku braucienu. Un tu, Not? Vai neievēroji to?

Nots. Par kādu braucienu tu runā, Zefir? Un kas tajā piedalījās?

Zefirs. Tātad tev gājis secen tik brīnišķīgs skats, kādu diezvai jebkad dabūsi vērot.

Nots. Biju aizņemts Sarkanajā jūrā, un nācās pūst arī Indijas piekrastes novados. Tāpēc nezinu, par ko tu īsti runā.

Zefirs. Sīdonieti Agēnoru taču pazīsti?

Nots. Jā, Eiropas tēvu. Un tad?

Zefirs. Taisni par Eiropu vēlos tev pastāstīt.

Nots. Varbūt to, ka Zevs šajā meitenē jau labi sen iemīlējies? To — kur tas laiks — zinu pats.

Zefirs. Ja zini par šo Zeva aizraušanos, tad paklausies, kas notika tālāk!

2.    Eiropa bija aizgājusi uz jūras krastu, lai parotaļātos ar savām vienaudzēm, bet Zevs brīnumskaista vērša izskatā draiskojās turpat kopā ar tām. Viņš bija baltum balts, glīti izliektiem ragiem un miermīlīgu skatienu, un, kad vērsis pludmalē, maigi maudams, nebēdnīgi lēkāja apkārt, Eiropa sadūšojās un kāpa tam mugurā. Bet, līdzko viņa to bija izdarījusi, Zevs ar visu meiteni aizjoņoja uz jūru, ieskrēja ūdeni un metās peldus. Eiropa izbijusies ar kreiso roku turējās pie ragiem, lai nenoveltos, bet ar otru sakļāva kopā vēja pluinītās drānas.

3.    Tas nu gan bija jauks, valdzinošs skats: peldošais Zevs, kas nes uz muguras savu iemīļoto!

Zefirs. Bet tas, kas notika pēc tam, bija vēl nesalīdzināmi jaukāk, Not. Jūrā pēkšņi norima bangas, un pār to pletās bezgalīgs klusums. Mēs, vēji, izturējāmies rāmi jo rāmi un visam sekojām vienīgi kā skatītāji. Abiem līdzās, dziedādami kāzu dziesmas, ar Iedegtām lāpām laidās eroti — tik tuvu jūras virsmai, ka brīžiem skāra to ar kājām. No dzelmes bija izni- rušas Nereīdas, kas, lielākoties puskailas sēdēdamas uz delfīniem, plaukšķināja rokas. Arī tritoni un visas pārējās tīkamās jūras būtnes līksmi dejoja ap meiteni. Visiem pa priekšu, iekāpis savos ratos, ar Am- fitrīti pie sāniem, brauca Poseidons, rādīdams ceļu brālim81 , kas peldēja aiz viņa. Visbeidžot, atlaidusies uz divu tritonu vilktas gliemežnīcas, sekoja Afrodīte, apbērdama līgavu ar dažnedažādām puķēm.

4. Tā viņi devās no Feniķijas līdz Krētai. Izkāpis krastā, vērsis piepeši nozuda, un Zevs, paņēmis Eiropu pie rokas, veda viņu uz Diktēs kalna alu. Meitene bija nosarkusi un gāja, acis nodūrusi, jo saprata, kas viņu gaida. Bet mēs, saceldami viļņus, atkal metā- mies virsū katrs savam jūras nogabalam.

Nots. Cik tu gan esi laimīgs, Zefir, ka dabūji to visu skatīti Bet es tikmēr redzēju vienīgi lijas, ziloņus un melnādainus cilvēkus.

HARONS JEB VĒROTĀJI

HERMEJS UN HARONS

1. Hermejs. Par ko tu smejies, Haron? Kādēļ pameti laivu un atnāci šurp, uz zemi? Parasti taču tu neliecies ne zinis par to, kas notiek te augšā.

Harons. Man sagribējās redzēt, Hermej, kas tā dzīve tāda ir, ko cilvēki še dara un ko viņi īsti zaudē, ja visi, ierodoties pie mums, tik ļoti gaužas, jo neviens vēl nav pārcēlies viņā krastā, nelejot rūgtas asaras. Tālab no Aīda izlūdzos vienu dienu, tāpat kā tas jaunais tesālietis82 , atstāju savu laivu un atnācu šurp, gaismā. Man, domājams, ļoti veicies, ka satiku tevi. Esmu pārliecināts, ka pavadīsi mani, savu viesi, un visu Izrādīsi, jo tev šeit zināms katrs sīkums.

Hermejs. Nav laika, mīļo laivinieki Steidzos vis- augstajam Zevam pakalpot darīšanās, kas viņam kārtojamas ar cilvēkiem. Viņš ir briesmīgi straujas dabas un var mani uz mūžu mūžiem padarīt par jūsējo, izraidot tumsas valstībā, ja aizkavēšos, vai arī, kā nesen izrīkojās ar Hēfaistu, sagrābs aiz kājas un nosviedīs no debesu sliekšņa. Tā citiem dieviem par apsmieklu arī pats vēl kļūšu par klibu vīnlēji.

Harons. Tātad pieļausi, lai bezmērķīgi klīstu pa pasauli, kaut gan esam biedri, kopā kuģojam un kopā pārvadājam mirušos? Tev, Majas dēls, gan derētu atcerēties, ka vēl ne reizi neesmu tev licis smelt ūdeni vai ķerties pie irkļiem. Tu, puisis ar tik spēcīgiem pleciem, vai nu krāc, izstiepies uz klāja, vai arī, ja pagadās kāds runātīgs mironis, visu ceļu nopļāpā, kamēr es, vecs vīrs, nopūlos viens ar abiem airiem. Sava tēva dēļ, uzklausi, mīļo Hermejiņ: nepamet mani, bet izrādi visu, kas attiecas uz dzīvi, lai es, pirms dodos atpakaļ, arī būtu ko redzējis. Ja atstāsi vienu, es ne ar ko neatšķiršos no aklajiem. Šie klupdami krizdami maldās pa tumsu, un arī man, gaismas apžilbinātam, klāsies tāpat. Esi nu labiņš, Killēnieti! Tavu laipnību nekad neaizmirsīšu.

2. Hermejs. Par to man būs pēriens, kā likts! Jau iepriekš skaidri zinu: alga par šo apkārtvadāšanu katrā ziņā būs kāviens. Tomēr draugam jāpakalpo, ja viņš tik ļoti uzstāj, kaut arī par to nāktos ciest. Taču visu jo sīki iepazīt, laiviniek, nav iespējams — tas prasītu daudzus gadus. Tad jau Zevam vajadzētu mani kā izbēgušu vergu meklēt ar saucēja palīdzību, un tu pats, nespēdams pildīt savus pienākumus pret Nāvi, nodarītu zaudējumus Plūtona valstībai, ja pārlieku ilgi nepievestu mirušos. Un cik pikts gan būs muitnieks Aiaks, nenopelnīdams vairs ne obola! Tāpēc mums jāgādā par to, lai tu no visa, kas še notiek, dabūtu redzēt pašu galveno.

Harons. Padomā nu pats, Hermej, kā tas vislabāk izdarāms' Es, būdams uz zemes svešnieks, te neko nezinu.

Hermejs. Vispār, Haron, mums tikai vajadzīga kāda augstāka vieta, no kui*as tu visu labi pārredzētu. Ja tu varētu uzkāpt debesīs, vairs nekādu raižu nebūtu. No turienes viss redzams kā uz delnas. Bet, tā kā esi nemitīgā saskarē ar mirušo ēnām, tev Zeva pilī ieiet liegts, tāpēc jālūko atrast kādu pamatīgu kalnu.

3.    Harons. Tu taču zini, Hermej, ko parasti saku kad esam ceļā. Vējam ieslīpi brāzmojot burās un saceļot viļņus, jūs, kaut arī neko nesajēdzat, ņematies dot man visādus padomus: viens iesaka nolaist buras, otrs — uzvilkt, cits atkal — lai braucu pa vējam. Bet es ik reizi aicinu jūs saglabāt mieru, jo pats zinu vis labāk, kā rīkoties. Taču šobrīd stūre ir tavās rokās. Tāpēc dari, ko uzskati par pareizu! Bet es, kā piekla jas pasažierim, sēdēšu klusu un pildīšu visus tavus norādījumus.

Hermejs. Pareizi teikts! Gan jau zināšu, ko darīt, un pratīšu atrast izdevīgu novērošanas punktu. Vai mums itin piemērots nebūtu Kaukāzs? Bet varbūt Par- nāss augstāks? Vai arī Olimps vēl augstāks par abiem? Taču, vērojot Olimpu, man iešāvās prātā laba doma Tikai tādā gadījumā tev man jāpalīdz, arī pašam jāpieliek roka.

Harons. Tik pavēli! Darīšu, kas manos spēkos.

Hermejs. Dzejnieks Homērs stāsta, ka Aloeja dēli83 , vēl zēni būdami, tāpat divatā reiz gribējuši nocelt Osu no vietas un kraut to virsū Olimpam, bet tam savukārt Pēliju, cerēdami, ka pa šādām kāpnēm varēs nokļūt debesīs. Tiesa, šie zeņķi tapa bargi sodīti, jo viņu nodoms bija noziedzīgs. Bet kālab mēs, kas pret dieviem neko ļaunu neperinām, lai neveļam pāris kalnu citu citam virsū? Jo augstāk atradīsies mūsu novērošanas punkts, jo labāk varēs visu redzēt.

4.    Harons. Bet vai mēs divi vien spēsim pacelt Pēliju un Osu un kraut tos citiem kalniem virsū?

Hermejs. Kāpēc gan ne, Haron? Tu taču nedomā, ka mēs, būdami dievi, esam spēkā vājāki par šiem puišeļiem?

Harons. Nē, tā nedomāju vis. Un tomēr neticu, ka mums šāds milzu darbs pa spēkam.

Hermejs. Tas ir gluži dabiski, Haron! Tu tak esi nemācīts vīrs un nejēdz neko no dzejas. Lūk, cildais Homērs mums padarīja debesis aizsniedzamas divās vārsmās, tik viegli viņš krāva kalnus kaudzē. Un tomēr jābrīnās, ka tev tas liekas tik neaptverami: tu taču pazīsti Atlantu, kas viens pats uz savas muguras balsta debess jumu, nesdams mūs visus. Tāpat droši vien esi dzirdējis, ka mans brālis Hērakls reiz nomainīja viņu, pārņemdams šo smagumu uz saviem pleciem, lai Atlants varētu uz mirkli atvilkt elpu.

Harons. Jā, arī par to esmu dzirdējis. Bet vai tā ir patiesība, to jūs — tu un dzejnieki — gan zināt febāk.

Hermejs. Visskaidrākā patiesība, Haron! Kālab lai gudri vīri melotu? Tad nu vispirms izceļam no vietas Osu, kā māca poēma un pats arhitekts, un liekam

«… tad Osai Mežiem klāto Pēliju virsū…»84

Redzi nu, cik viegli un reizē dzejiski esam tikuši galā. Tagad uzkāpšu un paskatīšos, vai mums ar to pietiks vai arī vajadzēs vēl ko uzcelt virsū.

5. Ak vail Cik zemu joprojām atrodamies! Cik tālu vēl līdz debesīm! Austrumos tik tikko saskatāma Jo- nija un Līdija, rietumos nav 'redzams nekas vairāk kā Itālija un Sicīlija, ziemeļos — vienīgi tas, kas atrodas šaipus Istrai, bet tanī pusē — Krēta, un arī tā ne visai skaidri. Tā vien šķiet, laiviniek, ka vajadzēs nest šurp ari Oiti un tad visiem kalniem vēl kraut virsū Pamāšu.

Harons. Lai iet! Tik pielūko, ka, stiepdami šo konstrukciju augstumā pāri jebkurai ticamības robežai, neizveidojam to pārāk trauslu! Tad mēs nogāztos kopā ar to, un mūsu sašķīdušās galvas apliecinātu, cik nožēlojama bijusi Homēra celtnieka prasme.

Hermejs. Tik neraizējies! Viss noritēs bez sarežģījumiem. Nes nu Oiti šurp un uzvel tam virsū Parnāsu! Tāl Kāpšu vēlreiz. Lieliski! Nu redzams viss. Tagad kāp arī tu!

Harons. Sniedz roku, Hermej! Tas tak nav nekāds nieka tornītis, kurā tu liec man kāpt.

Hermejs. Bet kā varētu būt citādi, ja vēlies visu redzēt? Nav iespējams vienlaikus atrasties pilnīgā drošībā un apmierināt savu zinātkāri. Turies jo stingri pie manas labās rokas un piesargies, ka nesper kāju, kur slidens! Labi! Tagad arī tu jau esi tepat augšā. Bet Parnāsam ir divas virsotnes, tāpēc apsēdīsimies katrs savā! Nu skaties visapkārt un vēro, ko vien gribas!

6. Harons. Redzu milzīgu zemes platību un lielu ūdeni ap to, kalnus un upes, kuras ir lielākas par Ko- kītu un Piriflegetontu, pavisam sīciņus cilvēkus un kaut kādas viņu alas.

Hermejs. Tās ir pilsētas, nevis alas, kā tev liekas.

Harons. Bet zini, Hermej: mēs neko neesam panākuši, tikai velti pārvietojām Parnāsu ar visu Kastali- jas avotu, Oiti un pārējos kalnus.

Hermejs. Kā tā?

Harons. No tāda augstuma nevaru neko skaidri saskatīt. Man gribētos aplūkot ne vien pilsētas un kalnus kā zīmējumos, bet arī pašus cilvēkus, redzēt, ko

viņi dara, un paklausīties, ko runā. Piemēram, kad pirmīt satiki mani un ieraudzīji, ka smejos, tu taujāji pēc iemesla. Es tikko biju dzirdējis ko tādu, kas mani ārkārtīgi uzjautrināja.

Hermejs. Un kas tas bija?

Harons. Kāds cilvēks uzlūdza savu draugu nākamajā dienā ciemos, šķiet, pusdienās. «Būšu katrā ziņā,» tas atbildēja. Bet, tikko šis bija to izteicis, no jumta nezkāpēc nokrita kārniņš un nosita viņu. Tad nu pasmējos par to, kā viņš bija pildījis savu solījumu. Tāpēc, domāju, mums vajadzēs nokāpt zemāk, lai varētu labāk redzēt un dzirdēt.

7. Hermejs. Paliec vien mierīgi tepat! Šo trūkumu tūdaļ novērsīšu: tava redze mirklī kļūs asa jo asa: arī šim gadījumam aizgūsim buramvārdus no Homēra, un, kad tos skaitīšu, tad zini, tev vairs nebūs nekādu redzes traucējumu un itin viss būs gluži skaidri saskatāms.

Harons. Skaiti tik!

Hermejs. «Noņēmu arī no acīm tev miglu, kas sedza

tās agrāk,

Lai tu šeit atšķirtu labi kā dievu, tā mirstīgu vīru.»85

Kā ir? Vai nu redzi?

Harons. Neticami labi! Pat slavenais Linkejs, salīdzinot ar mani, bijis akls! Tad nu turpini savus paskaidrojumus un atbildi uz maniem jautājumiem! Bet vai nevēlies, lai arī es tev vaicāju homēriski? Tad tu redzēsi, ka Homērs arī man nav gluži svešs.

Hermejs. Kā tu varēji iepazīties ar viņa darbiem, mūždien sēdēdams laivā un airēdams?

Harons. Re, cik zemu tu vērtē manu arodu! Kad Homērs bija nomiris un manā laivā pārcēlās uz otru krastu, viņš bez mitas deklamēja, un šo to es atceros vēl tagad. Todien uznāca stiprs negaiss, jo Homērs bija sācis kuģotājiem gaužām nelabvēlīgu dziesmu, proti, kā Poseidons sadzinis mākoņus, ar trijzari kā ar mieturi uzvandījis jūru un palaidis vaļā visus viesuļus, un vēl par daudz ko citu. Viņa dziesma sabangoja jūru, debesis satumsa, un pēkšņi sacēlās tāda vētra, ka mūsu laiva gandrīz apgāzās. Tobrīd Homērs sasirga ar jūras slimību un izvēma daudzus jo daudzus savus sacerējumus ar visu Skillu, Haribdu un kiklopu. Saprotams, nebija jau grūti no tik milzīga vēmiena atcerēties pāris vārsmu.

8. Tad nu pasaki man,

«Kas ir šis cilvēks ar vēderu lielo un vareno

stāvu,

Platiem pleciem, kas galvas tiesu ir pārāks par

citiem?»86

Hermejs. Tas ir Milons, spēkavīrs no Krotonas. Pašlaik grieķi viņam aplaudē par to, ka šis, pacēlis vērsi, nes to pa visu stadionu.

Harons. Daudz taisnīgāk, Hermej, būtu sumināt mani, jo pavisam drīz ņemšu šo Milonu un iesēdināšu savā laiviņā. Viņš atnāks pie mums, visspēcīgākās, neuzvaramās pretinieces — Nāves — pieveikts, un lāgā nesapratīs, kā tā varējusi viņam aizlikt kāju priekšā. Tad viņš, protams, sūkstlsies, atcerēdamies visus šos vainagus un aplausus. Bet šobrīd, kamēr ļaudis Milonu apbrīno, ka viņš spēj uz savas muguras nest vērsi, šis par sevi ir varen augstās domās. Kā tev šķiet: vai viņš maz domā par to, ka reiz mirs?

Hermejs. Kāpēc lai viņš tagad, pašā spēku briedumā, par to domātu?

«

Harons. Lai nu paliek Milons! Gan jau drīz mums būs ko smieties, kad viņš sēdēs manā laivā un nespēs vairs ne odu pacelt, kur nu vēl vērsi.

9.   Bet pasaki man,

«Kas ir šis cildenais vīrs, ko vēl redzu?»87 Grieķis viņš, spriežot pēc apģērba, nav.

Hermejs. Tas ir Kīrs, Kambīsa dēls88 . Viņš panāca, ka valsts, kas izsenis bija piederējusi mēdiešiem, tagad ir persiešu rokās. Nesen viņš iekaroja Asīriju un pakļāva Babiloniju, bet tagad, šķiet, grasās doties uz Līdiju, lai gāztu Krēzu un tad valdītu visur.

Harons. Krēzs? Kur tad viņš ir?

Hermejs. Paveries uz to milzīgo, treju mūru ieskauto cietoksni! Tās ir Sardas, un vīrs, kuru redzi sēžam zelta krēslā, ir Krēzs, kas sarunājas ar atēnieti So- lonu. Ja vēlies, paklausīsimies, ko viņi saka89 .

Harons. Jā, labprāt.

10.  Krēzs. «Mans viesi atēnieti! Te nu tu redzi manas bagātības — gan mantnīcas, gan zelta stieņus, gan visu greznību. Tad saki, kuru no cilvēkiem uzskati par laimīgāko?»

Harons. Ko Solons atbildēs?

Hermejs. Neraizējies, Haron! Viņš atbildēs lieliski.

Solons. «Laimīgu cilvēku, Krēz, ir maz. Taču no tiem, kurus pazīstu, laimīgākie, manuprāt, bijuši

Kleobijs un Bitons, Argosas priesterienes dēli.»

Harons. Viņš runā par tiem, kuri nomira reizē, pēc tam kad paši bija iejūgušies ratos un aizveduši māti līdz svētnīcai.

Krēzs. «Lai nu šie būtu paši laimīgākie. Bet kurš pēc viņiem varētu būt otrais?»

Solons. «Atēnie'/ls Tells, kas, nodzīvojis skaistu dzīvi, nomira par dzimteni.»

Krēzs. «Un es tev nešķietu laimīgs, nekauņa?»

Solons. «To es vēl nezinu, Krēz, jo tavs mūžs vēl nav beidzies. Tikai nāve un līdz pašam galam laimīgs mūžs ir droši liecinieki.»

Harons. Bravo, Solon! Tu neesi mūs aizmirsis un zini, ka šis jautājums izlemjams vienīgi pie pārceltuves.

11. Bet kas tie par cilvēkiem, kurus Krēzs tagad raida ceļā, un ko viņi nes uz muguras?

Hermejs. Šie cilvēki nes zelta ķieģeļus, ko Krēzs sūta Delfu dievam90 , pateikdamies par pareģojumiem, kuri viņu pavisam drīz pazudinās. Šis vīrs pārlieku cienī orākulus.

Harons. Ak tad tāds izskatās zelts — šī te gaiši dzeltenā mar.ta, kas tā spīd un iesārti laistās! Redzu pirmoreiz, kaut gan dzirdēt par to dzirdu nemitīgi.

Hermejs. Jā, Haron, te nu tas ir, ko apdzied dziesmās un ko visi tik ļoti kāro.

Harons. Es gan tajā nekā laba nesaskatu, vienīgi to, ka nesējiem tas jo smagi spiež plecus.

Hermejs. Tu nemaz nevari iedomāties, cik pasaulē zelta dēļ ir karu, cik viltus, laupīšanu, nepatiesu zvērestu, slepkavību, Zelta dēļ cilvēki dodas aiz trejdeviņām jūrām, lai tur tirgotos, smok cietumos, ir nospiesti verdzībā.

Harons. Šīs mantas dēļ, kas gandrīz nemaz neatšķiras no vara? To labi pazīstu, jo,, kā tev zināms, par vedumu saņemu no katra pa obolam.

Hermejs. Jā, zinu. Taču vara ir daudz, un tālab pēc tā īpaši nedzenas. Bet zeltu kalnrači iegūst lielā dziļumā tikai niecīgos daudzumos. Jā, ari zelts nāk no zemes dzīlēm tāpat kā svins un pārējie metāli.

Harons. Cik briesmīga muļķība, ka cilvēki tik kaisli mīl šo dzelteno, smago mantu!

Hermejs. Solons gan, liekas, nemīl to, Haron. Kā redzi, viņš par Krēzu un šā barbara lielību smejas un, šķiet, grib tam ko vaicāt. Paklausīsimies!

12. Solons. «Saki man, Krēz: tātad tu domā, ka Pī- tietim91 šie ķieģeļi vajadzīgi?»

Krēzs. «Jā, lai Zevs man liecinieks: viņam Delfos nevienas tamlīdzīgas veltes nav.»

Solons. «Tad tu uzskati, ka dievs taps aplaimots, ja viņam līdz ar citām bagātībām tiks arī zelta ķieģeļi?»

Krezs. «Kālab gan ne?»

Solons. «Spriežot pēc taviem vārdiem, debesīs valda liela nabadzība, ja dieviem, kad viņiem gribas zelta, tas jāatgādā no Lidijas.»

Krēzs. «Kur tad vēl ir tik daudz zelta kā pie mums?»

Solons. «Saki, lūdzams, vai Līdijā ir arī dzelzs?»

Krēzs. «Ne visai daudz.»

Solons. «Tad jums pietrūkst tieši tā, kas ir labākais.»

Krēzs. «Kādā ziņā dzelzs labāka par zeltu?»

Solons. «Ja uz maniem jautājumiem atbildēsi bez dusmām, tūdaļ sapratīsi to.»

Krēzs. «Jautā, Solon!»

Solons. «Kurš ir cildenāks — glābējs vai glābjamais?»

Krēzs. «Protams, glābējs.»

Solons. «Ja nu Kīrs, kā dzird, uzbruks Lidijai, vai savam karaspēkam tad kalsi zelta zobenus vai

tev būs vajadzīga dzelzs?

Krēzs. «Skaidrs, ka dzelzs.»

Solons. «Un, ja nesagādāsi to, tavs zelts kjūs par kara laupījumu persiešiem.»

Krēzs. «Nepiesauc nelaimi, draugs!»

Solons. «Lai mani vārdi nepiepildās! Taču liekas, tu jau atzīsti, ka dzelzs ir labāka par zeltu.»

Krēzs. «Tu tātad vēlies, lai dievam dāvāju dzelzs ķieģeļus, bet zeltu lai lieku atvest atpakaj?»

Solons. «Arī dzelzs viņam nebūs vajadzīga. Lai tas būtu varš vai zelts — tas tik un tā reiz būs tikai patīkams pārsteigums un guvums citiem — to- kiešiem, boiotiešiem vai pašiem delfiešiem, kādam tirānam vai laupītājam. Bet tavi zeltkali dievam rūp visai maz.»

Kiēzs. «Tu nemitīgi uzbrūc manai bagātībai un skaud.»

13. Hermejs. Lūk, Haron: šis līdietis necieš atklātu un patiesīgu valodu. Viņam tas liekas dīvaini, ka trūcīgs vīrs nezemojas viņa priekšā, bet bez aplinkiem pasaka, kas ienāk prātā. Taču drīz vien Krēzs Solonu atcerēsies,, proti, kad viņu pēc Ķīra pavēles kā gūstekni vedīs uz sārtu. Nesen dzirdēju Kioto lasām, kāds liktenis ikvienam piešķirts. Un tur, starp citu, bija rakstīts, ka Krēzs kritīs Ķīra rokas, bet šis savukārt dabūs galu no masagetu sievas rokas. Vai redzi skitieti baltā zirgā?

Harons. Jā, redzu.

Hermejs. Tā ir TomirijaHl! . Viņa nocirtīs Kīram galvu un iesviedīs ādas maisā ar asinīm. Un vai redzi to tur jaunekli, viņa dēlu? Tas ir Kambīss. Viņš valdīs pēc sava tēva un, piedzīvojis neskaitāmas neveiksmes Līdijā un Etiopijā, beigu beigās nomirs ārprātā, nogalinājis Apiju93 .

Harons. Te nu gan ir jāsmejas! Bet vai šobrīd kāds uzdrīkstas kaut tikai paskatīties uz viņiem? Cik augstprātīgi viņi izturas pret citiem! Un kas gan varētu domāt, ka viens drīzumā būs gūsteknis un šā vīra galva atradīsies maisā ar asinīm?

14.     Bet kas ir šis cilvēks purpurkrāsas apmetnī ar sprādzēm un ar diadēmu galvā, tas, kam viņa pavārs pasniedz uzšķērstā zivī atrasto gredzenu

Vientuļā salā starp viļņiem? Viņš valdnieks dižojas esam.»94

Hermejs. Labi atdarināts, Haron! Tas, ko redzi, ir Polikrats, Samas tirāns, kuru uzskata par visnotaļ laimīgu cilvēku. Bet arī viņa laimei jau pēc īsa mirkļa pienāks gals. Viņa vergs Maiandrijs, kas stāv savam kungam blakus, nodos Polikratu satrapam Oroitam95 , bet tas sitīs viņu krustā. Arī par to esmu dzirdējis no Kloto.

Harons. Lieliski, Kloto! Sadod viņiem, cienījamā! Tik cērt galvas un sit šos krustā, lai viņi zina, ka ir cilvēki! Bet pagaidām lai kāpj aizvien augstāk: jo sāpīgāks būs kritiens. Cik gan gardi smiešos, kad ieraudzīšu viņus visus savā laivā — kailus, bez purpurkrāsas apmetņa, bez diadēmas un zelta krēsliem!

15.    Hermejs. Tā arī notiks, Haron. Bet vai redzi šo te pūli, Haron, visus tos cilvēkus, kas vago jūru, karo, tiesājas, apstrādā zemi, nodarbojas ar augļošanu, ubago?

Harons. Redzu juceklīgi raibu drūzmu, nemierpilnu rosību un cilvēku pilsētas, kas man atgādina bišu stropus, kur ikvienam ir savs dzelonis, ar kuru dzel savu kaimiņu. Daži rīkojas kā lapsenes — uzklūp vājākajiem un aplaupa tos. Bet kas tur vēl par spietu, kas, tikko saredzams, laidelējas ap šiem?

Hermejs. Tās ir Cerības, Haron, Bailes un Neprāts, Bauda un Mantrausība, Dusmas un Naids un vēl daudz kas tamlīdzīgs. Neprāts apmeties cilvēku vidū un, lai Zevs man liecinieks, pieder pie pilsoņu kopienas, tāpat ari Naids, Dusmas, Greizsirdība, Tumsonība. Trūkums un Mantrausība. Turpretī Bailes un Cerības laižas pa gaisu. Bailes, pēkšņi uzklupdamas cilvēkiem, pārbiedē tos un dažkārt pat atņem pēdējās drosmes atliekas. Bet Cerības, kas lidinās virs cilvēku galvām, paceļas gaisā, tiklīdz kāds grib tās satvert, un traucas projām, un cilvēki paliek stāvam ar vaļēju muti, tāpat kā Tantals, kuru pazemē redzi tvīkstam pēc ūdens.

16. Ja ielūkosimies uzmanigāk, augšā ieraudzīsi ari Moiras, kas ikvienam mirstīgajam piešķir vārpstiņu, pie kuras tas saistīts ar tievu pavedienu. Raugi, šie pavedieni nolaižas no vārpstiņām kā tīmekļi uz visiem cilvēkiem.

Harons. Jā, redzu, ka katram ir savi bezgala smalki pavedieni, kas lielākoties savstarpēji savijas — šis ar to, tas savukārt ar citu.

Hermejs. Pareizi, laivinieki Šim te ir lemts krist no tā tur rokas, bet to savukārt nogalinās cits. Šis te cilvēks būs mantinieks kādam otram, kura pavediens īsāks, bet tas atkal citam. To visu rāda pavedienu sa- vijums. Tātad redzi — visi karājas mata galā. Paskaties, tas tur uzrauts augstu gaisā, taču jau drīz ar lielu troksni nogāzīsies zemē, jo pavediens, nespēdams noturēt šādu smagumu, katrā ziņā pārtrūks. Bet otrs, kas tikai nedaudz pacelts virs zemes, kritīs lejā tik klusu, ka pat viņa tuvākie kaimiņi to tik tikko sadzirdēs.

Harons. Cik jocīgi, Hermej!

17. Hermejs. Jā, Haron, trūkst vārdu, lai izstāstītu, cik tas viss ir smieklīgi, īpaši kad vērojam, kā cilvēki nopūlas un lien vai no ādas laukā, un taisni tad, kad šie lolo lielas cerības, viņus pēkšņi aizrauj projām mūsu labā draudzene Nāve. Vēstnešu un kalpu tai milzum daudz, kā redzi: drebuļi un drudzis, dilonis un plaušu karsonis, zobeni, laupītāji un inde, tiesneši un tirāni. Kamēr cilvēkam klājas labi, viņš par to visu necik nedomā, bet, līdzko piedzīvo neveiksmi, ņemas vaimanāt un gausties. Ja cilvēki jau no paša sākuma apjēgtu, ka ir mirstīgi, un, pakavējušies šai dzīvē tikai īsu brīdi, aizietu no tās, it kā mozdamies no sapņa un pamezdami visu savu mantību uz zemes, tad viņi dzīvotu saprātīgāk un nomirtu mierīgāk. Taču tagad viņi cer, ka tas, kas viņiem pieder pašlaik, ir mūžīgs, un, kad pienāk Nāves kalps, lai iekaltu šos drudža vai diloņa važās un vestu projām, ir sašutuši par to, ka viņus grib aizvest, jo nekad nav iedomājušies, ka varētu visu zaudēt.

Ko gan darītu šis vīrs, kas pašlaik steidzina savas mājas būvdarbus un skubina strādniekus, ja nabadziņš zinātu, ka māju viņš gan uzcels, bet, tikko uzlicis jumtu, nomirs un atstās to mantiniekam par prieku, pat ne reizi neieturējis tajā pusdienas? Un tas tur otrs? Viņš priecājas, ka sieva viņam dzemdējusi dēlu, un tālab bagātīgi cienā savus draugus, bet zēnu nosauc tēva vārdā. Kā tev šķiet: ja šis zinātu, ka dēls nomirs septiņus gadus vecs, vai tad viņš priecātos p-ir tā piedzimšanu? Un tas notiek tāpēc, ka viņš gan redz atlēta tēvu, kas ir laimīgs par dēla uzvaru olimpiskajās spēlēs, bet neievēro kaimiņu, kas apglabā savu puisīti, un nesaprot, cik tievā diedziņā karājas paša dēlēna dzīvība. Un cik nav tādu, kas ķildojas par robežzīmēm, vai tādu, kas rauš bagātības, bet nepaspēj tās izmantot, jo vēstneši un kalpi, par kuriem tiku runājis, jau sauc viņus sev līdzi.

18.   Harons. To visu redzot, sev vaicāju: kas cilvēku dzīvi vērš tik patīkamu? Kas tas ir, par ko viņi tik ļoti skumst, kad zaudē to? Aplūkosim kaut vai viņu valdniekus, ko uzskata par laimīgākajiem cilvēku vidū. Neskarot likteņa nedrošumu un, 1ā sakot, div- clomīgumu vispār, redzam, ka nepatīkamā viņiem ir vairāk nekā prieka: bailes, uztraukums, naids, intrigas, dusmas, lišķība — tas viss aizvien pavada valdnieku viņa gaitās, nemaz nerunājot par bēdām, slimībām un ciešanām, kam visi cilvēki neapšaubāmi ir pakļauti vienlīdz. Bet, ja jau valdnieku dzīve tik grūta, tad kāda tā ir parastajiem mirstīgajiem?

19.    Man gribas tev pateikt, Hermej, ko man atgādina cilvēki un viņu dzīve. Droši vien kādreiz esi redzējis burbuļus, kas rodas ūdenī lejpus avota krituma. Es runā ju par burbuļiem, no kuriem ceļas putas. Vieni, būdami pavisam maziņi, uzreiz plīst un izzūd. Daži noturas ilgāk un, saplūstot ar citiem, tuvējiem, pārmērīgi uzpūšas līdz milzīgam burbulim, bet arī tas katrā ziņē agrāk vai vēlāk plīst, jo tā tam jābūt. Tāda ir arī cilvēku dzīve. Viņi visi ir piepūsti ar gaisu — viens mazāk, cits — vairāk. Dažiem gaisa pietiek īsam laikam, bet citi jau iznīkst rašanās mirklī, taču jāplīst ir itin visiem.

Hermejs. Tavs salīdzinājums, Haron, ir tikpat trāpīgs kā Homēram, kas cilvēku dzimumu salīdzina ar lapām96 .

20.    Harons. Tādi viņi ir, Hermej, un tomēr redzi pats, kā viņi uzvedas, cik godkārīgi cīnās par varu, par amaliem un mantu, kaut gan būs spiesti visu atstāt un ierasties pie mums ar vienu vienīgu obolu. Ja reiz atrodamies tādā augstumā, vai, tavuprāt, nevajadzētu viņiem pilnā kaklā uzsaukt, lai atmet tukšos pūliņus un dzīvo, acu priekšā vienmēr paturot nāvi. Es viņiem teikšu: «Nelgas, ko raujaties? Jel nemo- kieties, jo nedzīvosit mūžīgi! Nekas, kas še ir svarīgs, nav paliekošs, un nomiris neviens neko nepaņems līdzi. Visiem no šejienes jāaiziet kailiem, bet viņu mājas, tīrumi un zelts, mainoties saimniekam, nemitīgi pāries no rokas rokā.» Kā tev šķiet: ja es cilvēkiem to visu un vēl šo un to tamlīdzīgu labi sadzirdami iekliegtu ausīs, vai tas viņiem nebūtu loti noderīgi un viņi nekļūtu daudz prātīgāki?

21. Heimels. Ak, mīļais draugs! Tu nezini, ka tādus viņus padarījis pašapmāns un ignorance. Pat ar urbi šiem neatvērsi ausis, ko viņi aizbāzuši ar vasku, tāpat kā Odisejs saviem biedriem, baidīdamies no sirēnas dziesmas97 . Viņi nedzirdētu tevi, kaut kliegdams tu pārplīstu. To, ko pie jums iespēj Lēte, to šeit panāk ignorance. Tiesa gan, cilvēku vidū ir arī nedaudz tādu, kas nav sabāzuši vasku ausīs un, tiekdamies pēc patiesības, vērīgi ielūkojas parādībās un tās izprot.

Harons. Tad vērsīsimies vismaz pie šiem!

Hermejs. Lieki viņiem teikt, ko zina paši! Vai neredzi, kā, nostājušies savrup no lielā pūļa, tie zobojas par visu, kas notiek ap viņiem, un, nekur un nekad nerazdami par to prieku, acīmredzami no dzīves grib aizbēgt pie jums? Pārējie tos ienīst arī par to, ka tie atmasko viņu ignoranci.

Harons. Lieliski! Kādi krietni vīri! Taču cik viņu maz, Hermej!

Hermejs. Jāiztiek ar tiem pašiem. Bet nu kāpsim zemē!

22. Harons. Tikai vēl vienu, Hermej, vēlos Iepazīt. Ja to parādīsi, tad visā pilnībā būsi veicis savus pavadoņa pienākumus: gribu redzēt glabātavas, kur cilvēki aprok mirušos.

Hermeis. Šīs vietas viņi sauc par kapiem, kapenēm vai kapukalniem. Vai redzi zemes kaudzītes, akmens plāksnes un piramīdas viņpus pilsētu mūriem? Tur visur ir kapi, līķu glabātavas.

Harons. Bet kālab viņi šos akmeņus pušķo ar vainagiem un svaida tos ar smaržīgām ellām? Un tie tur pie kapiem pat sakrāvuši sārtus un izrakuši bedres, un nu sadedzina visādus gardumus, bet bedrēs lej, šķiet, vīnu un medus dzērienu.

Hermejs. Nezinu, laiviniek, ko tas var līdzēt tiem, kas jau mīt Aīdā. Taču Jaudis tic, ka mirušo dvēselei uznāk augšā un, lidinādamās apkārt, mielojas, cik iespējams, ar upura tauku smaržu, bet bedrē bauda medus dzērienu.

Harons. Ko? Tie ar saviem izžuvušajiem galvaskausiem lai vēl ēstu un dzertu? Bet ir jau smieklīgi, ka saku to tieši tev, kas diendienā viņus aizvada uz Aīdu. Tu taču zini vislabāk, vai viņi, reiz nokļuvuši pazemē, var atkal tikt augšā. Tas arī būtu pavisam jocīgi, ja tev, kam ir jau tik daudz pienākumu, vajadzētu mirušos vest ne vien uz Aīdu, bet ari vēl atpakaļ virszemē, lai tie varētu padzerties. Ai, nelgas! Ai, neprāts! Jūs tak nezināt, kādi robežstabi šķir mirušo un dzīvo pasauli, kā izskatās pie mums un ka «Vienlīdz miris ir cilvēks bez kapa, un tas, kas to guvis, Vienādā godā tur īru un Agamemnonu dižo, Košmates Tetīdas ,dēls nu vaigā ir Tersītam līdzīgs.

Tādi paši ir visi, tik mirušo ēnas bez spēka,

Kaili un žuvuši klimst viņi apkārt pa liliju pļavām.»98

23.    Hermejs. Ai, Hērakll Cik daudz homēriskā! Bet, ja reiz atgādināji, parādīšu tev Ahilleja kapu. Skaties tur, jūras krastā! Tas ir Sīgeja zemesrags pie Trojas. Un otrā pusē, Roitejā, apglabāts Ajants.

Harons. Nekādi lielie viņu kapukalni nav, Hermej. Bet parādi man ari slavenās pilsētas, kuras pie mums pazemē dzird daudzinām: Sardanapāla Nīnu99 , Bābeli, Mikēnas, Kleonas un pašu īliju. Vēl labi atceros, cik daudz turienes vīru nācies pārvadāt. Veselus desmit gadus nebija laika izvilkt laivu krastā un izžāvēt100 .

Hermejs. Nīna, laiviniek, jau nopostīta. No tās vairs nav ne miņas; pat nav iespējams pateikt, kur tā reiz bijusi. Bābele ir tā tur ar skaistajiem torņiem un augsto mūri visapkārt, bet jau pavisam drīz to vajadzēs meklēt tāpat kā Nīnu. Un Mikēnas, Kleonas un se višķi īliju pat neērti tev rādīt. Esmu pārliecināts, ka, atgriezies pazemē, nožņaugsi Homēru par viņa plātītajiem dzejojumiem. Tiesa, kādreiz tās bija ziedošas pilsētas, bet tagad ir mirušas. Arī pilsētas mirst, laiviniek, tāpat kā cilvēki, un, dīvainākais, pat veselas upes. No Inahas Argosā, piemēram, vairs nav palikusi ne gultne.

Harons. Ak vai, Homēr! Kur visa godība, kur cildenie nosaukumi: «svētā īlija platajām ielām» vai «Kleonas, krāšņi celtās»?

24.   Bet kas ir šie karotāji? Par ko viņi nogalina cits citu?

Hermejs. Tie ir argosieši un lakedaimonieši, un vairs tikai pusdzīvais karavadonis Otriāds101 pats ar savām asinīm uzvaras pieminekli ieraksta atceres vārdus.

Harons. Par ko viņi cīnās, Hermej?

Hermejs. Par līdzenumu, kurā notiek kauja.

Harons. Tavu muļķību! Sie nezina, ka ikviens no Aiaka saņems tik tikko pēdu zemes, kaut arī viņš būtu iekarojis veselu Peloponēsu. Bet šo līdzenumu, laikam ritot, vēl ne reizi vien uzars citi Jaudis un ar saviem arkliem līdz pamatiem noārdīs uzvaras pieminekli.

Hermejs. Jā, tā būs. Bet nu gan kāpsim zemē, noliksim kalnus atkal vietā un iesim katrs uz savu pusi — es, lai pildītu man uzticēto uzdevumu, tu — pie savas laivas. Pēc kāda laika, pavadīdams mirušos, pienākšu atkal.

Harons. Tu paveici labu darbu, Hermej. Uz visiem laikiem .erakstīšu tevi savu labvēļu sarakstā. Ar tavu palīdzību esmu daudz ko guvis šajā ceļojumā.

Tad, lūk, kāda ir šo nelaimīgo cilvēku dzīve. Bet par Haronu — ne pušplēsta vārda!

MIRUŠO SARUNAS

.

1. DIOGENS UN POLIDEIKS

1.    Diogens. Lūdzu tevi, Poliderk: līdzko dosies augšup — rit, šķiet, atkal tava kārta būt dzīvam — un ieraudzīsi Menipu suni1 (varēsi viņu sastapt Kraneja birzī Korintā vai Likejā2 smejamies par filozofu strīdiņiem), pasaki tam, ka Diogens aicina viņu šurp. Lai atnāk, kad būs pēc patikas izsmējies par to, kas notiek uz zemes, jo šeit viņš dabūšot pasmieties vēl krietni vairāk. Tur smieklus sagandē šaubas, bieži māc neskaidrība: «Kurš gan īsti var zināt, kas nāk pēc šīs dzīves?» Bet te viņš, vairs ne par ko nešaubīdamies, varēs smieties vienā laidā, īpaši, kad redzēs bagātniekus, satrapus un tirānus tik pazemīgus un niecīgus, ka tos var atšķirt vienīgi pēc vaimanām, —- tik bezspēcīgi un nožēlojami tie ir savās skumjās pēc visa, kas bijis tur augšā. To pasaki viņam un pie- bilsti, lai, dodoties ceļā, piepilda somu ar vilkapu- pām un, ja kādās krustcelēs ierauga cienastu Heka- tei3 vai šķīstīšanas upura olu, lai neaizmirst paķert līdzi arī to.

2.    Polideiks. Labi, visu pateikšu, Diogen. Bet kā viņu pazīšu? Kāds šis, izskatās?

Diogens. Viņš ir vecs virs, plikpauris. Apmetnis vienos caurumos, pieejams visiem vējiem un kā sS- tin nosēts ar raibiem ielāpiem. Viņš smejas vienā gabalā un sevišķi labprāt izzobo lielīgos filozofus.

Polideiks. Pēc šīm pazīmēm nebūs grūti viņu atrast.

Diogens. Vai drīkstu tevi lūgt šiem filozofiem vēl ko pateikt manā vārdā?

Polideiks. Teic, ko lai viņiem saku! Tas būs viegli izdarāms.

Diogens. Lai pārstāj melst niekus, strīdēties par vispārīgiem jēdzieniem, audzēt cits citam ragus, darināt krokodilslēdzienus4 un lai nerosina arī laikabiedrus nodarboties ar tamlīdzīgiem neauglīgiem jautājumiem.

Polideiks. Bet, ja noniecināšu viņu gudrību, viņi mani apsaukās par nemācītu un neaudzinātu cilvēku.

Diogens. Tad savukārt novēli viņiem manā vārdā visu ]auiiu!

Polideiks. Labi, Diogen, pateikšu ari to.

3. Diogens. Bagātniekiem, dārgais Polideikiņ, saki: kam, nelgas, glabājat savu zeltu? Kam mokāties, aplēsdami procentus un likdami talantu pie talanta, kaut gan jums drīz vien nāksies ierasties pie mums ar vienu vienīgu obolu?

Polideiks. Pavēstīšu arī to.

Diogens. Bet skaistuļiem un stipriniekiem, arī korintietim Megillam un cīkstonim Dāmoksenam paziņo, ka pie mums nevienam nav ne gaišu sprogu, ne ugunīgi melnu acu un sārtu vaigu, nedz arī spēcīgu muskuļu un varenu plecu: visiem galvaskausi te ir vienādi — kaili un neglīti.

Polideiks. Arī to varēs bez pūlēm pateikt skaistuļiem un stipriniekiem.

4. Diogens. Tukšiniekiem — to ir milzum daudz un viņi visi gaužas par savu likteni, sūrojas par nabadzību — teic, lakonieti, lai neraud un nevaid. Izstāsti šiem, ka pie mums valda vienlīdzība, ka viņi paši savām acīm dabūs redzēt turienes bagātniekus, kuriem šeit neklājas necik labāk kā viņiem pašiem. Un savus lakedaimoniešus, lūdzams, izsmej manā vārdā un pasaki, ka viņi pavisam izlaidušies.

Polideiks. Tik nerunā neviena vārda par lakedai- moniešiem, Diogen! Nevaru to ciest; taču pārējiem pavēstīšu visu, ko liki pateikt.

Diogens. Lai nu paliek lakedaimonieši, ja tā vēlies. Bet visiem citiem dari manus vārdus zināmus!

2. PLUTONS JEB PRET MENIPU

1. Krēzs. Vairs, Plūton, nevaram paciest kaimiņos šo suni Menipu. Aizsūti viņu uz kādu citu vietu vai mēs pārcelsimies kur citur.

Plūtons. Ko viņš jums dara ļaunu, būdams tāds pats mironis kā jūs?

Krēzs. Mēs vaimanājam un raudam, atcerēdamies, kā dzīvojām tur augšā, — šis te Mids par savu zeltu, Sardanapāls — par lielo greznību, es, Krēzs, — par savām dārglietu krātuvēm, bet viņš tik smejas par mums, apsaukā par vergiem un pēdīgiem draņķiem. Dažubrīd viņš pat ņemas dziedāt, traucēdams mūs vaimanāt. Vārdu sakot, viņš mums ir par apgrūtinājumu.

Plātons. Kas man par tevi jādzird, Merūp?

Menips. Tas viss ir taisnība,' Plūton. Es ienīstu šos nožēlojamos, samaitātos cilvēkus, kas ne vien nekrietni aizvadījuši savu dzīvi, bet joprojām kavējas atmiņās uri sīksti turas pie tās arī pēc nāves. Tāpēc man tīk viņus kaitināt.

Plūton% Tā nevajag, jo viņi fr daudz zaudējuši un skumst par to.

Menips. Vai tiešām arī tu, Plūton, runā tādas nejēdzības un jūti līdzi viņu žēlabām?

Plūtons. Nē, tā nav. Es tikai negribētu, ka jūs savā starpā strīdētos.

2. Menips. Tad ziniet, niecīgākie no visiem līdie- šiem, frīģiešiem un asīriešiem: es nekad nerimšos. Lai kur jūs ietu, sekošu — kaitināšu un tzsmiešu jūs, dziedāšu zobgalīgas dziesmiņas.

Krēzs. Kāda nekaunība!

Menips. Nebūt ne! Nekaunīgi bija tas, ko darīļāl jūs, likdami brīviem cilvēkiem savā priekšā mesties ceļos un ņirgādamies par tiem, bet par nāvi nedomājāt ne mirkli. Tad nu lej iet asaras, kad esat to visu zaudējušil

Krēzs. Ak, dievi! Kādas man bija milzu bagātības!

Mj'ds. Arī man — tik daudz zelta!

Sardanapāls. Un man — kāda greznība!

Menips. Lieliski, tā tik turpiniet! Raudiet, bet es nemitīgi iestarpināšu piedziedājumu «Pazīsti sevi!»5 . Šāds piedziedājums jūsu gaudās it labi iederas.

3. MENIPS, AMFILOHS UN TROFONIJS

1. Menips. Es nevaru saprast, kāpēc jums abiem, Trofonij un Amfiloh, parastiem miroņiem, piešķirtas svētnīcas un jūs uzskata par pareģiem, un kālab lētticīgie cilvēki tur jūs dievu godā.

Amiiloha. Vai tad esam vainīgi, ka viņi savā aprobežotībā tā domā par mirušajiem?

Menips. Viņi tā nedomātu, ja jūs, kamēr bijāt dzīvi, nebūtu viņiem pūtuši miglu acīs, it kā zināt nākotni un spējat to pareģot ikvienam, kas pēc tās taujā.

Trolonijs. Amfilohs pratīs par sevi atbildēt pats Menip, bet es esmu hērojs un pareģoju ikvienam, kas nokāpj manā alā. Laikam ne reizi neesi bijis Leba- dejā, jo citādi neizturētos pret visu ar tādu neuzticību.

2. Menips. Kā tā? Ja nedodos uz Lebadeju, neuz- velku audekla drānas un ar plāceni rokā smieklīgā kārtā neielienu pa šauro spraugu alā, es nevaru zināt, ka esi tāds pats mironis kā mēs pārējie un atšķiries vienīpi ar savu ākstīšanos? Bet, lielais reģi, kas tas ir — hērojs? Es nezinu to.

Trolonijs. Tā ir būtne, kas pa pusei cilvēks, pa pusei dievs.

Menips. Tātad, kā pats saki, ne cilvēks, ne dievs bet reizē kā viens, tā otrs. Taču kur šobrīd palikusi tava dievišķā puse?

Trolonijs. Tā Boiotijā pareģo, Menip.

Menips. Nesaprotu, ko tu te runā. Tikai vienu redzu pavisam skaidri: ka visnotaļ esi mironis.

4. HERMEJS UN HARONS

1, Hermejs. Ja tev nekas nav pretim, laiviniek, saskaitīsim.. cik man jau esi parādā, lai mums par to atkal nav jāstrīdas!

Harons. Labi, saskaitīsim, Hermej! Nokārtosim šo lietu, tad būs miers.

Hermejs. Pēc tava pasūtījuma sagādāju enkuru par piecām drahmām.

Harons. Sālītil

Hermejs. Lai Aīdonejs man liecinieks: enkuru nopirku par piecām drahmām. Un vēl airu siksnas par diviem oboliem.

Harons. Tad raksti: piecas drahmas un divi oboli.

Hermejs. Adata buru lāpīšanai: par to samaksāju piecus obolus.

Harona. Raksti klāti

Hermejs. Vasks spraugu aizdrīvēšanai, naglas un virve, ar kuru piestiprināju rāju: par visu kopā — divas drahmas.

Harons. Lēti pirktsl

Hermejs. Tas arī viss, ja neesam ko aizmirsuši. Un kad samaksāsi?

Harons. Patlaban nekādi nevaru, Hermej. Bet, ja kāda sērga vai karš mums atsūtīs uzreiz daudz tautas, tad varēs ko atlicināt, šmaucoties ar pārcelšanas maksu.

2. Hermejs. Un man būs tikmēr jāsēž un jāpiesauc visādas nelaimes, lai dabūtu savu naudiņu?

Harons. Nekas cits neatliek, Hermej. Pats redzi, cik maz tagad nāk pie mums: ir miera laiki.

Hermejs. Tā tomēr labāk, kaut ari aizkavētos parāda nomaksa. Starp citu — tu taču atceries, kādi Jaudis ieradās pie mums senāk? Tie visi kā viens bija zaļoksnēji vīri sārtiem vaigiem, lielākoties — brūcēm klāti. Bet tagad? Vienu noindējis dēls, otru — sieva, vēl kādam no pārlieku greznas dzīves uzblīdis vēders un uzpampušas kājas. Viņi visi ir bāli, nožēlojami un necik nelīdzinās iepriekšējiem. Bet lielum lielais vairāms, šķiet, ir naudaskāres upuri, kuras dēļ cilvēki cits pret citu vērpj viltu.

Harons. Jā, naudai ir milzīga pievilcība. Hermejs. Tātad man nevarētu ņemt ļaunā, ja es savus parādus piedzītu stingrāk.

5, PLŪTONS UN HERMEJS

1.     Plūtons. Tu taču pazīsti sirmo Eikratu, bagātnieku, ko jau māc vecuma nespēks, bet kam nav bērnu, toties ir vai tūkstošiem mantojuma tīkotāju?

Hermejs. Jā, pazīstu — tu taču runā par sikionieti? Un kas ir ar šo?

Plūtons. Ļauj viņam dzīvot, Hermej, un pieliec pie viņa deviņdesmit gadiem vēl tikpat daudz, pat vairāk, ja iespējams, bet lišķus, kas ir ap viņu, — jauno Harīnu, Dāmonu un pārējos — visus pēc kārtas stiep šurp!

Hermejs. Tas nu gan izskatītos dīvaini.

Plūtons. Nebūt ne! Tas tikai būtu taisnīgi. Kas tiem devis tiesības gaidīt vecā nāvi un kārot mantojumu? Tie taču viņam nav nekādi radi. Bet visvairāk derdzas tas, ka viņi, nevarēdami vien sagaidīt vecā nāvi, ap to, visiem redzot, luncinās un, kad tas saslimst, apsola pateicības upurus, ja izveseļosies, kaut gan ļaudīm ir pilnīgi skaidrs, kas viņiem aiz ādas. Šo cilvēku liekulībai nav robežu, un tāpēc vecais lai nemirst, bet šie, velti izgaidījušies, lai steidzas šurp pirms viņa.

2.     Hermejs. Jā, izspēlēsim ar šiem neliešiem tādu joku! Bet vecais jau nu prot ganīt savus ganāmos un ļauj tiem lolot rožainas cerības. Pats izskatās pēc gatavā miroņa, kaut veselība tam daudz stiprāka nekā jaunajiem. Bet šie jau sadalījuši mantojumu savā starpā un domās tīksminās par laimīgo dzīvi, kas, viņuprāt, tos gaida.

Plūtons. Lai tad Eikrats tāpat kā Iolājs6 nomet nost savus gadus un kļūst atkal jauns. Bet šie nekrietneli lai zaudē visas cerības un iedomātās bagātības. Lai mirst nelabā nāvē un dodas šurp!

Hermejs. Neraizējies, Plūton! Tev atgādāšu visus pēc kārtas. Viņi, liekas, ir septiņi.

Plūtons. Stiep tik šurp! Bet Eikrats, 110 sirmgalvja atkal pārvērties par jaunu vīrieti, lai izvada viņus.

6. TERPSIONS UN PLŪTONS

1.    Terpsions. Vai tas ir taisnīgi, Plūton, ka man bija jānomirst trīsdesmit gadus vecam, bet Tūkrits, kuram jau pāri par deviņdesmit, joprojām dzīvs?

Plūtons. Tas ir vairāk nekā taisnīgi, Terpsion, jo viņš dzīvo, nevienam no saviem draugiem nevēlēdams nāvi, bet tu, cerēdams uz mantojumu, vienā gabalā vērpi pret viņu viltu.

Terpsions. Vai vecam vīram, kas vairs nespēj izmantot savu bagātību, nevajadzētu aiziet no dzīves un atdot savu vietu jaunajiem?

Plūtons. Tu gribi ieviest jaunu likumu, Terpsion, — ka cilvēkam, kas vairs nevar izlietot bagātības savam priekam, jāmirst. Taču Likteņdieve un daba noteikušas citu kārtību.

2.    Terpsions. Taisni pret šo kārtību arī iebilstu. Visiem jāmirst stingrā secībā: vispirms pašam vecākajam, tad tam, kas pēc gadiem ir nākamais, nevis otrādi. Tā nedrīkst būt, ka joprojām dzīvs ir vecis, kas jau ar vienu kāju kapā, kam ir vairs tikai trīs zobi, deguns vienā laidā pil un acis pūžņo, tāds, kas jau pusakls, balstās uz četriem vergiem un vairs nepazīst nekādas dzīves baudas, —r staigājošs zārks, apsmiekls jaunajiem ļaudīm, bet skaistākajiem, staltākajiem jaunekļiem jāmirst. Tas ir tas pats, it kā upes sāktu tecēt atpakaļ. Vajadzētu vismaz par katru veci zināt, kad viņš mirs, lai viņam velti neizrādītu uzmanību. Bet tagad notiek kā parunā: rati velk vērsi.

3.    Plūtons. Tas ir daudz prātīgāk, nekā tev šķiet. Kas jums liek blenzt uz cita mantu un, luncinoties ap veciem cilvēkiem, putināt savējo? Tālab jau arī visi par jums smejas, kad jūs apglabā pirms šiem, un daudziem tas sagādā milzīgu prieku. Gluži tāpat, kā jūs vecajiem vēlat nāvi, visi priecājas, ka jūs aizejat no dzīves pirms tiem. Jūs esat izdomājuši pavisam jaunu paņēmienu — mīlestību uz vecenēm un večiem, īpaši tādiem, kuriem nav bērnu, bet par tiem, kam ir bērni, neliekaties ne zinis. Taču daudzi no tiem, kam ir pēcnācēji, uzminējuši jūsu mīlestības nekrietno dabu un izliekas, ka nevar ciest savus bērnus, lai pašiem būtu cienītāji. Bet galu galā tie, kuri jau labi sen no vecā, it. kā būdami tam miesassargi, nav atkāpušies ne soli, pēc testamenta paliek tukšā un itin visu, kā tam ari jābūt pēc dabas likumiem, saņem bērni. Bet viltnieki paliek ar garu degunu, un viņiem vienīgi atliek griezt zobus.

4.     Terpsions. Tas ir tiesa. Cik man nav izmaksājis šis Tūkrits! Visu laiku šķita, ka viņš kuru katru brīdi izlaidīs garu. Ik reizi, kad gāju pie vecā, viņš kunkstēja un vaidēja, un čiepstēja kā tikko izšķīlies cālēns. Tāpēc cerēju, ka nu jau pavisam drīz gulsies zārkā, un sūtīju viņam visādus gardumus, lai sāncenši nepārspētu mani devīgumā. Cik nakšu aiz rūpestiem nevadīju bezmiegā, rēķinādams un lauzīdams galvu! No tā arī nomiru — no raizēm un bezmiega. Bet šis, notiesājis visus manus kārumus, aizvakar stāvēja pie kapa un smējās.

5. Plūlons. Bravo, Tūkrit! Dzīvo jo ilgu mūžu un baudi savu bagātību! Pasmejies par tādiem un nemirsti, kamēr neesi apglabājis visus šos lišķus!

Terpsions. Arī man ļoti patiktos, ja Haroiāds nomirtu pirms Tūkrita.

Plūtons. Esi bez bēdu, Terpsion! Can Feidons un Melants, gan visi pārējie šādu pašu rūpju dēj ieradīsies pie mums ātrāk nekā viņš.

Terpsions. Tas būtu jauki! Dzīvo, Tūkrit, pēc iespējas ilgāk!

[1]

ZENOFANTS UN KALLIDEMĪDS

1. Zēnofants. Kādā veidā tu nomiri, Kallidemīd? Tak atceries mani: biju Deinija piedzīvotājs un, reiz pāri par mēru pielicies, nosmaku. Tu tieši biji klāt, kad miru.

Kallidemīds. Jā, Zēnofant, es tur biju. Bet ar mani atgadījās kaut kas pavisam dīvains. Tu taču pazīsti veco Ptoiodoru?

Zēnofants. Bagātnieku, kuram nebija bērnu un pie kura, kā atceros, tu bieži apgrozījies?

Kallidemīds. Es viņam aizvien izrādīju daudz uzmanības, jo Ptoiodors bija solījies mani iecelt par savu mantinieku. Bet, kad šī lieta pārāk ievilkās un vecis taisījās dzīvot ilgāk par Tītonu[6], izdomāju īsāku

ceļu, kā tikt pie sava mantojuma. Nopirku indi un pierunāju vīnlēji iebērt nāvēkli kausā, turēt to gatavībā un pasniegt, tiklīdz Ptoiodors, kas eienī stipru vīnu, prasīs dzert. Par to zvērēju, ka dāvāšu vīnlējim brīvību.

Zēnofants. Un kas bija tālāk? Tava stāsta turpinājums solās būt visai neparasts.

2. Kallidemīds. Kad pārnācām no pirts, puisim jau bija sagatavoti divi kausi: viens ar indi — Ptoiodo- ram, otrs — man. Taču viņš, nezkāpēc pārskatīdamies, indi iedeva man, tīro vīnu — Ptoiodoram. Šis iztukšoja savu kausu, bet es kā nopļauts nogāzos zemē, vīnlēja kļūdas dēl nomirdams veča vietā. Ko smejies, Zēnofant? Par draugu smieties neklājas.

Zēnolants. Tas nu gan ir varens joks, Kallidemīd! Bet ko darīja vecais?

Kallidemīds. Vispirms viņš nobijās — tik zibenīgi tas viss norisa. Bet tad viņš laikam saprata, kas noticis, un sāka smieties par vīnlēja misēkli.

Zēnofants. Tāpēc nevajadzēja iet pa īsāko ceļu. Lielceļš būtu tevi aizvedis pie mērķa drošāk, lai ari mazliet vēlāk.

8. KNEMONS UN DAMNIPS

Knēmons. Taisni kā parunā: briedis pieveicis lauvu!

Damnips. Par ko dusmojies?

Knēmons. Par ko dusmojos?.Atstāju pēc sevis mantinieku, kuru nemaz negribēju. Esmu smalki apvests ap stūri: tie, kam vislabprātāk būtu novēlējis mantu, palikuši tukšā.

Damnips. Kā tas gadījās?

Knēmons. Es luncinājos ap Hermolāju, bezbērnu bagātnieku, un šis gaužām vēlīgi pieņēma manus uzmanības apliecinājumus. Iedomājos, ka rīkošos milzīgi gudri, ja, visiem zinot, sastādīšu testamentu, ai kuru ieceļu Hermolāju par vienīgo mantinieku, lai viņš, negribēdams atpalikt no manis, rīkotos tāpat.

Damnips. Un ko viņš darīja?

Knēmons. Ko viņš ierakstīja savā testamentā, to gan nezinu. Bet es pēkšņi nomiru, jo man virs galvas sagāzās jumts. Un tā Hermolājs tika pie manas mantas kā asaris, kas līdz ar ēsmu aprij āķi.

Damnips. Ne vien āķi, bet arī pašu zvejnieku. Tātad ieskrēji pats savās lamatās.

Knēmons. Tā tas ir, un par to arī gremžos.

9. SIMILS UN POLISTRATS

1.           Simils. Tad beidzot arī tu esi klāt, Polistrat! Tev, šķiet, daudz netrūkst no simt gadiem.

Polistrals. Nodzīvoju deviņdesmit astoņus, Simil.

Simils. Kā tev klājās tos trīsdesmit gadus pēc manas nāves? Es nomiru, kad tev bija ap septiņdesmit.

Polistrals. Lieliski! Tev tas gan liksies neticami.

Simils. Patiešām neticami, ka, būdams tik vecs un vārgs, turklāt bez bērniem, vēl spēji baudīt dzīvi.

2.           Polistrals. Pirmām kārtām: man bija itin visas iespējas — netrūka ne skaistu zēnu, ne maigu meiteņu, ne aromātisku ziežu un smaržīgu vīnu, nedz galda, kāds pat Sicīlijā nav sastopams.

Simils. Dīvaini! Es pazinu tevi kā briesmīgu skopuli.

Polistrats, Visus šos labumus man gādāja citi, draudziņ. Jau mazā gaismiņā pie manām durvīm sāka drūzmēties tauta, un vēlāk man no visām pusēm nesa dažnedažādas veltes — visu to skaistāko un labāko, kas vien ir pasaulē.

Simils. Vai tu pēc manas nāves būtu kļuvis par valdnieku?

Polistruts. Tak nē! Bet man bija neskaitāmi pielūdzēji.

Simils. Smieklīgi! Pielūdzēji — tavos gados, ar četriem zobiem mutē?

Polistrats. Lai Zevs man liecinieks: tie bija labākie ļaudis visā pilsētā. Un, kaut arī biju vecs, ar pliku galvu, kā redzi, kaut arī mūžīgi šņaukājos un pūžņoja acis, viņi ar vislielāko prieku parādīja man uzmanību; ikviens jutās laimīgs, kad viņu apveltīju kaut vai ar skatienu.

Simils. Varbūt tu kādu pārcēli pār jūras šaurumu, tāpat kā Faons Afrodīti no Hijas8 , un par to izlūdzies otru jaunību, skaistumu un spēju modināt mīlestību?

Polistrats. Nē, viņi mani mīlēja tādu, kāds biju.

Simils. Tu runā mīklās.

3. Polistrats. Visiem taču zināms, ka mīlestība uz bagātiem bezbērnu večiem ir ļoti izplatīta parādība.

Simils. Beidzot saprotu, mīļais: tev skaistumu dāvāja zelta Afrodīte.

Polistrats. Lai būtu kā būdams, Simil, — šie pielūdzēji man sagādāja ne mazumu priecīgu brīžu. Viņi manā priekšā bezmaz metās ceļos. Nereti pat atļāvos ar viņiem apieties rupji, vienu otru reizēm nelaidu iekšā savās mājās, un tomēr viņi centās cits citu pār-; spēt, lai iegūtu manu labvēlību.

Simils. Kuram tad beidzot nolēmi atstāt mantu'<

Polistrats. Acu apmānīšanai ikvienam no viņiem sacīju, ka iecelšu to par savu mantinieku. Viņi noticēia un līda vai no ādas laukā, lai man izdarītu pa prātam. Taču īstais testaments, ko atstāju, skanēja pavisam citādi un viņus visus iedzina izmisumā.

4. Simils. Un ko tu šajā galīgajā testamentā no7ī- mēji par mantinieku? Laikam kādu no saviem radiem?

Polistrats. Pasarg Zevs! Vienu no skaistajiem jan- nekļiem — nesen nopirktu frīģieti.

Simils. Cik viņam gadu?

Polistrats. Ap divdesmit.

Simils. Nojaušu, ar ko viņš iemantojis tavu labvēlību.

Polistrats. Šis vismaz, lai gan barbars un nelietis, bija cienīgāks nekā pārējie kļūt par manu mantinieku, un ap viņu jau luncinās visievērojamākie vīri. Tātad — viņš saņems visu, kas man piederēja, un tiks pieskaitīts pie eipatrīdiem9 , kaut gan skuj bārdu un runā barbaru izloksnē. Viņu teic dižciltīgāku par Kodru, skaistāku par Nīreju un gudrāku par Odiseju.

Simils. No tā man ne silts, ne auksts. Manis pēc lai viņš ir kaut vai visas Grieķijas pavēlnieks, ja tikai šie paliek bešā.

10. HARONS, HERMEJS UN DAŽĀDI MIROŅI

1. Harons. Tad nu paklausieties, kādi mums šeit apstākļi. Laiviņa, kā redzat, ir neliela, jau mazliet ietiu- pējusi un pamatīgi laiž cauri ūdeni. Nosveroties uz sāniem, tā var apgāzties un nogrimt. Bet jūsējo te uzreiz sanācis milzum daudz, un katram vēl ir visādas

paunas. Ja paņemsit tās līdzi laivā, baidos, ka jums nāksies to nožēlot, īpaši tiem, kas nemāk peldēt.

Hermejs. Ko darīt, lai brauciens būtu veiksmīgs?

Harons. To tūdaļ pateikšu. Iekāpiet laivā kaili un atstājiet visu savu mantību krastā! Arī tad laiva diez vai spēs jūs visus uzņemt. Bet tu, Hermej, gādā, lai mums no šā brīža vairs nebūtu neviena braucēja, kas nav nometis visas drēbes un nav atstājis savas mantas, kā pavēlēju, malā! Nostājies pie laipas, pārbaudi ikvienu un piespied viņus kāpt laivā kailus!

2.           Hermejs. Tev taisnība — tā arī darīsim! Kas ir šis te pirmais?

Menips. Es esmu Menips. Lūk, Hermej, te ir mana soma un spieķis — iesviežu tos ezerā. Bet savu nodriskāto apmetni ar gudru ziņu pat neņēmu līdzi.

Hermejs. Kāp iekšā, Menip, krietnākais no cilvēkiem, un sēdies goda vietā, uz paaugstinājuma pie paša stūrmaņa! No turienes varēsi visus pārredzēt.

3.   Un kas ir šis skaistulis?

Harmolājs. Visu iemīļotais megarietis Harmolājs, kura skūpsts maksāja divus talantus.

Hermejs. Nomet savu skaistumu, savas lūpas līdz ar skūpstiem, garos matus, vaigu sārtumu, visu ādu! Labi — nu jau esi pietiekami viegls. Vari iekāpt.

4.           Bet tas tur nopietnais purpura apmetnī, ar diadēmu galvā? Kas tu tāds?

Lampihs. Lampihs, Gelas tirāns,

Hermejs. Kālab, šurp nākdams, ņēmi tik daudz līdzi, Lampih?

Lampihs. Kāpēc gan ne? Vai tirānam vajadzētu ierasties kailam?

Hermejs. Tirānam, protams, ne, bet mironim — katrā ziņā. Tātad met visu nost.

Lampihs. Re, Hermej, kā aizsviežu projām savu bagātību.

Hermejs. Svied projām ari iedomību un lepnību! Tjs laivai ir par smagām.

Lampihs. Atļauj paturēt diadēmu un apmetni!

Hermejs. Nekādā gadījumā! Met nost arī tos!

Lampihs. Lai notiek pēc tava prāta! Kā redzi, esmu visu aizsviedis.

Hermejs. Nē, tev vēl jāatbrīvojas no cietsirdības, neapdomības, augstprāta un dusmām.

Lampihs. Raugi — nu man vairs nav itin nekā.

5.           Hermejs. Tad kāp iekšā! Bet kas ir tas resnais, tas tur gaļas blāķis?

Damasijs. Atlēts Damasijs.

Hermejs. Jā, patiešām. Atceros — tevi bieži tiku redzējis palaistrās10 .

Damasijs. Tā tas ir, Hermej. Ļauj man iekāpt — esmu kails!

Hermejs. Nē, draudziņ! Ja kādam tik daudz miesas, viņš nav kails. Nomet to, citādi laiva noies dibenā, līdzko iekāpsi tajā kaut vai ar vienu kāju! Aizsvied arī šos vainagus un uzslavas!

Damasijs. Tagad nu gan esmu pavisam pliks — skaties pats! Nudien, neesmu smagāks par pārējiem miroņiem!

6.            Hermejs. Tā, bez lieka svara, būs labāk! Kāp iekšā! Arī tu, Kraton, aizsvied bagātību, greznību un izlutinātību. Neņem līdzi arī bēru drānas un senču godību; pamet dižciltību, slavu un suminājumus, ja valsts tevi kādreiz apveltījusi ar tiem, un uzrakS'tus uz saviem attēliem, un nestāsti nevienam, ka tev ir milzīgs kaps. Pat tā visa pieminējums vien laivai ir pārāk smaga krava.

Kratons. Metu jau prom, kaut nelabprāt. Bet neko darīt!

7.    Hermejs. Kas tie par brīnumiem? Ko tu iedomājies, ierazdamies pilnā bruņojumā? Un kālab stiep šurp šo uzvaras stabu?

Karavīrs. Tas nozīmē, ka izcīnīju uzvaru kaujā un valsts mani ir apbalvojusi par drošsirdību.

Hermejs. Atstāj savu stabu uz zemes! Aīdā valda miers, un tāpēc arī tavi ieroči tur lieki.

8.   Kas ir šis nopietnais vīrs ar augstprātīgo seju, tas ar to garo bārdu? Viņš uzraucis uzacis un iegrimis pārdomās.

Menips. Tas ir filozofs, Hermej, pareizāk sakot, — āksts un acu apmānītājs. Liec arī šim izģērbties, tad redzēsi, cik daudz smieklīga slēpj viņa apmetnis.

Hermejs. Nomet vispirms savu seju un tad visu pārējo! Ai, Zev! Cik daudz viņam lielības līdzi, cik ignorances, ķildīguma, godkāres, āķīgu jautājumu, sarežģītu spriedumu, juceklīgu jēdzienu! Cik daudz nevajadzīgu centienu, tukšu pļāpu, sīkumainības, un, lai Zevs man liecinieks, netrūkst arī zelta, baudkāres, bezkaunības, ātru dusmu, greznības un mīkstčaulības! Redzu visu, kaut gan cītīgi centies to slēpt. Atmet arī melīgumu, uzpūtību un iedomu, ka esi labāks par citiem! Neviens piecdesmitairu kuģis nespētu tevi uzņemt ar visu šo mantību.

Filozofs. Es atbrīvojos no visa, kā vēlējies.

9.    Menips. Lai viņš atsakās arī no bārdas, Hermej! Tā, kā redzi, ir smaga un pinkaina un sver vismaz savas piecas minas.

Hermejs. Tev taisnība. Atbrīvojies arī no tās!

Filozofs. Kas man to nogriezīs?

Hermejs. Lai Menips paņem cirvi un fur uz kuģa laipas nocērt.

Menips. Dod labāk zāģi, Hermej! Tā būs jocīgāk.

Hermejs. Pietiks ar cirvi. Labi! Tagad, bez šīs āža bārdas, tu atkal cik necik izskaties pēc cilvēka.

Menips. Vai mazliet neapcirpt arī uzacis?

Hermejs. Katrā ziņā! Viņš, nezkam draudēdams, uz- raucis tās augstāk par pieri. Kas vēl nebūs? Tu, draņķi, raudi, esi nobijies no nāves? Kāp beidzot laivā!

Menips. Bet viņam vēl padusē ir kas briesmīgi smags.

Hermejs. Kas tad, Menip?

Menips. Lišķība, kas dzīvē šim bijusi tik noderīga.

Filozofs. Tad atmet arī tu savu neatkarību, Menip, savu atklāto valodu, bezrūpību, krietnumu un smieklus! Tu esi vienīgais, kas te vēl smejas.

Hermejs. Nē, paturi vien! Tas viss ir viegls, bez grūtībām pārvadājams un braucienā mums lieti noderēs.

10.           Ei, rētor! Aizsvied savus vārdu plūdus, antitēzes un asonanses, periodus un barbarismus, un pārējo balastu, kas ir tavās runās!

Rētors. Skaties, viss jau prom!

Hermejs. Lieliski! Atraisi, laiviniek, tauvu un novāc laipu! Pacel enkuru, uzvelc buras un uzņem kursu! Lai mūsu brauciens ir veiksmīgs!

11.          Ko vaimanājat, nelgas, sevišķi tu, filozof, kuram nupat kā nocirpām bārdu?

Filozofs. Ak, Hermej! Biju domājis, ka dvēsele ir nemirstīga.

Menips. Viņš melo. Ne jau par to viņš skumst'.;

Hermejs. Par ko tad?

Menips. Par to, ka nevarēs vairs dzīrot pie bagātīgi klātiem galdiem, naktīs, galvu apklājis ar apmetni, slepus atstāt mājas un apskraidīt visus priekanamus pēc kārtas, bet no rīta jauniešiem pūst miglu acīs un par savu gudrību naudu raust. Lūk, kas viņu apbēdina.

Filozofs. Vai tad tu, Menip, neskumsti, ka esi miris?

Menips. Kālab lai skumstu? Es taču atsteidzos šurp, neviena neaicināts.

12. Bet kas tur sacēlies par troksni, kamēr mēs te runājam? Vai no virszemes neatskan kliedzieni?

Hermejs. Patiešām, Menip, un ne tikai no vienas vietas vien. Ļaudis sanākuši tautas sapulcē, un visi smejas aiz priekiem, ka Lampihs beigts. Viņa sieva kritusi sieviešu rokās, un puikas apmētā ar akmeņiem pat pavisam mazos Lampiha bērniņus. Citi Sikionā slavē rētoru Diofantu, kas teic bēru runu Kratonam. Un Damasija māte, vaimanādama un kliegdama, kopā ar sievu baru skandina raudu dziesmu dēlam. Tikai tevi, Menip, neapraud neviens, un tikai tur, kur guli tu, valda klusums.

Menips. Ai, nē! Drīz dzirdēsi suņus par mani žēlabaini kaucam un kraukļus spārnus sitam, kad tie pulcēsies, lai mani apglabātu.

Hermejs. Tu esi lielisks cilvēks, Menip! Taču esam jau klāt. Dodieties nu uz tiesu, taisni pa šo ceļu uz priekšu! Ret. mēs ar laivinieku brauksim atkal citiem pakaļ.

Menips. !_Simīgu ceļavēju, Hermej! Arī mums jāpošas. Ko vēl vilcināties? No tiesas tik un tā izvairīties nevarēsim. Sodi gan esot smagi: moku rats, akmeņi, lijas. Un ikviena dzīve tur kļūst skaidri redzama.

11. KRATĒTS UN DIOGENS

1.     Kralēts. Diogen, tu taču pazini turīgo Moirihu, lielo bagātnieku Korintā, kuram piederēja tik daudz preču kuģu? Vina brālēns Aristejs, kas tāpat bija bagāts, sarunā aizvien mēdza iestarpināt Homēra vārdus:

«Pacel tu mani, vai celšu es tevi.»'[7]

Diogens. Un kas tad ir ar šiem, Kratēt?

Kratēts. Viņi bija vienaudži, bet cerībā uz mantojumu parādīja viens otram lielu uzmanību. Abi darīja savus testamentus zināmus atklātībai. Moirihs, gadījumam ja viņš nomirtu, iecēla Aristeju par visa sava īpašuma mantinieku, Aristejs savukārt Moirihu, ja tas pārdzīvotu viņu. Tā tika ierakstīts, un abi joprojām sacentās liekulīgos uzmanības apliecinājumos. Arī zīlnieki — gan zvaigžņu, gan sapņu tulki, gan arī hal- diešu mācekļi un pats Pītojas dievs12 — solīja veiksmi te Aristejam, te atkal Moiriham, un svaru kausi nosvērās drīz viena, drīz otra pusē.

2.     Diogens. Gribētos dzirdēt, Kratēt, ar ko tas beidzās.

Kratēts. Abi nomira vienā un tai pašā dienā, un mantojums tika diviem radiniekiem — Einomijam un Trāsiklam, kuriem neviens zīlnieks to nekad nebija pareģojis. Moirihs un Aristejs brauca kopā no Sikio- nas uz Kiru. Pa ceļam kuģis uztriecās virsū bīstamajam Iāpiga ragam un apgāzās.

3.    Diogens. Tā šiem vajadzēja! Mēs abi, kad vēl bijām dzīvi, gan nekā tamlīdzīgā viens pret otru neperinājām. Es nekad Antistenam nevēlēju nāvi, lai mantotu viņa spieķi, — tas viņam bija pamatīgs, no savvaļas olīvkoka — nedz, domājams, arī tu, Kratēt, kāroji pēc mana īpašuma — mucas un diviem mēriem viīkapupu.

Kratēts. Tas man nebija vajadzīgs, un arī tev ne, Diogen. To, kas bija nepieciešams, taču mantoji no Antistena, bet es — no tevis, un tas ir kaut kas dižāks un svarīgāks par visu persiešu varenību.

Diogens. Un proti?

Kratēts. Gudrību, pieticību, patiesīgumu, atklātību, neatkarību.

Diogens. Jā, lai Zevs man liecinieks: neesmu aizmirsis, ka šo bagātību saņēmu no Antistena, bet tev atstāju vēl jo vairāk.

4. Kratēts. Taču citiem šāda manta nerūpēja un neviens mums neparādīja uzmanību cerībā to iegūt pēc mūsu nāves. Visu skatieni bija tikai uz zeltu vērsti.

Diogens. Gluži dabiski! Viņiem taču nebija, kur glabāt to, ko saņemtu no mums, jo no izlaidīgas dzīves tie bija satrunējuši kā veci maisi. Ja arī kāds viņos ieliktu gudrību, atklātību vai patiesīgumu, tad tas viss tūdaļ izbirtu cauri vai iztecētu, jo viņi nespētu to saturēt un viņiem klātos tāpat kā Danaja meitām, kas lej ūdeni caurā mucā. Taču pie zelta viņi turas ar zobiem un nagiem un visādiem citiem līdzekļiem.

Kratēts. Toties mēs savu bagātību saglabājam arī te, bet šie ieradīsies ar vienu vienīgu obolu, un tas viņiem būs jāatdod pārcēlājam.

12. ALEKSANDRS, HANIBĀLS, MĪNOJS UN SCĪPIONS

[1] Aleksandrs. Pirmā vieta pienākas man, lībieti13 , jo esmu dižāks par tevi.

Hanibāls. Nē, man!

Aleksandrs. Lai mūsu strīdu izšķir Mīnojs;

Mīnojs. Kas jūs tādi esat?

Aleksandrs. Šis te ir kartāgietis Hanibāls, bet es — Aleksandrs, Filipa dēls.

Mīnojs. Patiešām, jūs esat abi slaveni. Bet par ko īsti strīdaties?

Aleksandrs. Par to, kurš pelnījis pirmo vietu. Šis apgalvo, ka esot bijis lielāks karavadonis nekā es, taču es saku — un to zina visi —, ka pārspēju kara- mākslā ne vien viņu, bet, varētu sacīt, visus, kas bijuši pirms manis.

Mīnojs. Lai tad katrs izsakās par sevi atsevišķi. Sāc, lībieti!

2. Hanibāls. Viens gan man šeit nācis par labu, Mī- noj, — ka iemācījos grieķu valodu. Līdz ar to viņam arī šai ziņā nebūs nekādu priekšrocību. Es uzskatu, ka vislielāko uzslavu pelnījuši tie, kuri sākumā bijuši gaužām nenozīmīgi, bet vēlāk pašu spēkiem tikuši jo tālu, ieņemdami izcilu stāvokli un kļūdami varas cienīgi.

Ar nelielu karaspēku devos uz Ibēriju, sākumā sava brāļa pakļautībā. Taču jau drīz mani atzina par visdrosmīgāko vīru armijā un iecēla augstākajos amatos. Pakļāvu keltibērus, pieveicu rietumgallus un, pārvarējis augstos kalnus, pārvērtu postažā novadus pie Eri- danas upes. Nopostīju daudzas pilsētas un iekaroju Itālijas līdzenumu, nonākdams līdz pat galvenās pilsētas pievārtei. Vienā vienīgā dienā nogalināju tik milzum daudz ienaidnieku, ka viņu gredzenus svēra medimniem un līķi noderēja.par tiltiem. Un to visu paveicu, nesaukdamies par Ammona dēlu, neizlikda- mies par dievu un nestāstīdams par mātes sapņiem, bet atzīdamies, ka esmu parasts cilvēks. Es stājos pretī visprasmīgākajiem karavadoņiem un cīnījos ar visdrošsirdīgākajiem kareivjiem, nevis ar mēdiešiem vai armēņiem, kuri metas bēgt, pirms kāds viņus sāk vajāt, un padodas, kolīdz parādās drosmīgs pretinieks,

3.    Bet Aleksandrs, pēc tēva nāves saņēmis valsti, to ievērojami paplašināja, izmantodams laimīgu apstākļu sagadīšanos. Taču, izcīnījis vairākas uzvaras un pie īsas un Arbēlām sakāvis nožēlojamo Dāriju, viņš atteicās no tēvu tikumiem un pieprasīja, lai ļaudis viņa priekšā metas ceļos, pārņēma mēdiešu dzīves veidu un pats ar savām rokām dzīrēs slepkavoja draugus vai lika tos ņemt ciet un sodīt ar nāvi.

Es turpretim valdīju dzimtenē kā līdzīgs starp līdzīgiem, un, kad, spēcīgai ienaidnieka flotei tuvojoties Lībijai, mani atsauca atpakaļ, nekavējoties paklausīju, atgriezos privātajā dzīvē un mierīgi pacietu arī to, ka tiku saukts pie atbildības. Tā rīkojos, būdams barbars, kas nebija guvis grieķu izglītību, neskandēja kā šis te Homēra vārsmas un nebija sofista Aristoteļa audzināts14 , bet vienīgi bija sekojis paša krietnajai dabai. Tālab arī apgalvoju, ka esmu pārāks par Aleksandru. Ja viņš ir skaistāks, tāpēc ka galvā tam diadēma, — uz maķedoniešiem tas varbūt atstāj lielu iespaidu, — tad šā iemesla dēļ tomēr nav vērtējams augstāk par cildenu vīru, lielisku karavadoni, kas par saviem panākumiem vairāk var pateikties prātam nekā laimei.

MīnoJs. Viņš runāja ļoti cildeni, kā tas no lībieša nemaz nebija sagaidāms. Ko atbildēsi uz to, Aleksandr?

4.     Aleksandrs. Īstenībā, Mīnoj, vispār nevajadzētu šim nekauņam atbildēt, jo tu no ļaužu valodām pietiekami labi zini, ka biju ievērojams valdnieks, bet viņš — tikai laupītājs. Tomēr spried pēc maniem vārdiem pats, kāda atšķirība ir starp mums abiem! Biju vēl pavisam jauns, kad pārņēmu varu, un to noturēju par spīti jukām valstī. Sodīju tēva slepkavas, iznīcinot Tēbas, iebiedēju visu Grieķiju un tiku ievēlēts par virspavēlnieku. Negribēju aprobežoties ar varu pār maķedoniešiem, ko biju mantojis no tēva, bet domās pievērsos visai pasaulei un nospriedu, ka būtu neciešami, ja es sev_nepak]autu visas zemes. Ar nelielu armiju iebruku Āzijā, uzvarēju lielajā kaujā pie Gra- nīkas, iekaroju Lidiju, Joniju un Frīģiju, īsi sakot, — sagrābu visus novadus, kur vien spēru kāju, un sasniedzu īsu, kur mani sagaidīja Dārijs ar milzīgu karaspēku.

5.    Kas bija pēc tam, jūs zināt paši, zināt, cik daudz kritušo atsūtīju jums vienā vienīgā dienā. Pārcēlājs stāsta, ka ar laivu todien nepieticis un vairums nokļuvis otrā krastā ar pašdarinātiem plostiem. To visu paveicu, kā sava karaspēka pavēlnieks pakļaudamies briesmām un nebīdamies ievainojumu. Neaizkavēšu tevi, stāstīdams, kas notika pie Tiras un Arbēlām, tikai atgādināšu, ka sasniedzu Indiju un padarīju okeānu par savas valsts robežu, saņēmu gūstā ziloņus un pakļāvu Poru. Pārcēlies pār Tanaīdu, lielā jātnieku kaujā pieveicu skitus, kas ir visai nopietni pretinieki. Draugiem darīju labu, ienaidniekus sodīju. Ja cilvēki mani uzskatīja par dievu, viņiem nevajadzētu to pārmest, jo, vērodami manus diždarbus, sāka tam ticēt.

6.    Piebildīšu vēl, ka nomiru, būdams valdnieks, bet viņš — trimdā pie bitlnieša Prūsija15 , kā arī šis neredzēti viltīgais un cietsirdīgais cilvēks bija pelnījis. Nerunāšu par to, kādā veidā Hanibāls guva virsroku Itālijā: ne jau ar spēku, bet gan ar nelietību, nodevību un intrigām. Itin neko šis nav darījis godīgi un atklāti. Viņš man pārmeta grezno dzīvi, bet acīmredzot ir aizmirsis, kā pats uzvedās Kapujā, kur lielais varonis hetēru sabiedrībā noplītēja visu laiku, kas bija tik dārgs karadarbībai. Ja es, uzskatīdams Rietumus par pārāk nenozīmīgiem, nebūtu vērsies pret Austrumiem, ko dižu tad būtu paveicis, bez asins izliešanas ieņemdams Itāliju un iekarodams Lībiju, kā arī pārējās zemes līdz pat Gadeirām? Taču šīs zemes man nešķita tā cienīgas, lai ar tām karotu, jo manis baidījās jau toreiz un atzina par savu kungu. Es beidzu. Spried nu, Mīnoj! Sacīt vēl varētu daudz, taču pietiks ar to pašu.

Scīpions. Bet vispirms uzklausi arī mani!

Mīnojs. Kas tu tāds esi, draugs, un no kurienes nāc, ka arī tev ir kas sakāms?

Scīpions. Itālietis Scīpions — karavadonis, kas nopostīja Kartāgu un lielās kaujās pieveica lībiešus.

Mīnojs. Un ko teiksi?

Scīpions. Ka neesmu tik liels kā Aleksandrs, bet pārāks par Hanibālu, kuru uzvarēju un, piespiedis necienīgā kārtā bēgt, vajāju. Vai tad šis nav bezkauņa, gribēdams sacensties ar Aleksandru, kuram pat Scīpions, Hanibāla uzvarētājs, neuzdrošinās līdzināties?

Mīnojs. Patiešām, tu runā prātīgi. Tātad — pirmo vietu piespriežu Aleksandram, otro — tev, bet trešā lai tiek Hanibālam, jo arī viņš nav noniecināms.

13. DIOGENS UN ALEKSANDRS

1. Diogens. Kā nu tā, Aleksandr? Vai arī tu esi miris kā mēs visi?

Aleksandrs. Kā redzi, Diogen. Un vai par to jābrīnās, ka, būdams cilvēks, nomiru?

Diogens. Tātad Ammons melojis, sacīdams, ka esi viņa dēls, un tavs tēvs patiešām ir Filips.

Aleksandrs. Acīmredzot. Būdams Ammona dēls, es taču nebūtu miris.

Diogens. Bet arī par Olimpiādu16 stāstīja, ka viņai bijuši sakari ar pūķi un tas redzēts viņas gultā. Tu esot piedzimis drīz pēc tam, un Filips maldīgi domājis, ka esi viņa bērns.

Aleksandrs. Arī es tiku par to dzirdējis, bet tagad redzu, ka māte un Ammona priesteri niekus vien melsuši.

Diogens. Tomēr šie meli taviem nodomiem lieti noderēja, Aleksandr, jo daudzi, ticēdami, ka esi dievs, sāka no tevis baidīties.

2.    Bet teic, kam atstāji savu milzīgo valsti?

Aleksandrs. Nezinu, Diogen. Es nepaspēju sniegt

kādus norādījumus. Mirdams vienīgi paguvu Perdi- kam17 iedot savu gredzenu. Ko smejies, Diogen?

Diogens. Atcerējos, kā pret tevi izturējās grieķi, kā viņi, tiklīdz biji uzkāpis tronī, tev sāka glaimot, ievēlēja par savu aizbildni un virspavēlnieku cīņai pret barbariem. Daži pat pieskaitīja tevi pie divpadsmit dieviem, cēla tev tempļus un upurēja kā pūķa dēlam.

3.    Taču saki — kur maķedonieši apglabājuši tevi?

Aleksandrs. Vēl atrodos Babilonā, jau trīsdesmito

dienu. Bet Ptolemajs, miesassardzes priekšnieks, solās, līdzko tikšot galā ar pašreizējām jukām, pārvest mani uz Ēģipti18 un tur apglabāt, lai es kļūtu par vienu no ēģiptiešu dievībām.

Diogens. Kā lai nesmejos, Aleksandr, kad redzu, ka pat Aīdā esi tikpat nesaprātīgs un vēl ceri kļūt par Anūbiju vai Osīriju? Bet atmet šīs cerības, dievišķais!

Tam, kas reiz šķērsojis šo ezeru un ienācis pazemes valstībā, vairs nav lemts atgriezties. Aiaks ir modrs, un arī ar Kerberu nav ko jokot.

4.     Bet es labprāt no tevis dzirdētu, kā jūties, kad iedomājies laimi un greznību, ko pameti uz zemes: miesassargus un ieroču nesējus, satrapus, zelta kalnus un tautas, kas tevi dievināja, Babilonu un Baktras, milzīgos dzīvniekus, cildinājumus un slavu, un kā, tērpies purpura drānās un ar baltu diadēmu galvā, braukāji krāšņos ratos. Vai, to visu atceroties, nesāp sirds? Ko raudi, nelga? Vai tad gudrais Aristotelis tev nav varējis pat iemācīt atziņu, ka laimes veltes ir nedrošas?

5.      Aleksandrs. Gudrais? Visslīpētākais no visiem lišķiem! Es jau nu vislabāk zinu, kāds šis ir: ko viņš no manis prasīja, ko mācīja, kā izmantoja manu godkāri — vēlēšanos būt par zinātnes veicinātāju; kā glaimoja, cildinādams gan manu skaistumu, kas esot tikuma daļa, gan manus darbus, gan bagātību. Arī tā esot tikums, viņš sacīja, lai pašam nebūtu neērti pieņemt no manis dāvanas. Viņš nav nekas cits kā mācīts blēdis, Diogen, un vienīgais, ko esmu guvis no viņa gudrības, ir tas, ka tagad skumstu pēc visa, ko nupat uzskaitīji, it kā tie būtu nezkādi milzīgi labumi.

6.     Diogens. Zini ko? Ieteikšu tev skumju remdinātāju līdzekli. Tā kā mums šeit neaug cemeriņi19 , dzer pilniem malkiem Lētes ūdeni, vēl un vēl, vairākkārt! Tad pārstāsi raizēties par Aristoteļa labumiem. Taču redzu Kleitu, Kallistenu20 un daudzus citus skrienam šurp — viņi grib tevi saplosīt gabalos, lai atriebtos par to, ko viņiem nodarīji. Tāpēc ej prom pa citu ceļu un dzer, kā sacīju, jo biežāk Lētes ūdeni!

14. FILIPS UN ALEKSANDRS

!. Filips. Nu vairs nenoliegsi, Aleksandr, ka esi mans dēls, jo, būdams Ammona bērns, tu nebūtu nomiris.

Aleksandrs. It labi zināju, tēvs, ka esmu Filipa, Aminta dēla dēls, tomēr pieņēmu orākula vēstījumu, uzskatīdams, ka tas manām iecerēm noderīgs.

Filips. Kā tā? Vai tiešām tev šķita izdevīgi Jaut pareģiem sevi maldināt?

Aleksandrs. Nē, tā vis nebija. Taču barbari no manis baidījās, un neviens pats neuzdrošinājās stāties pretī, jo domāja, ka nāksies cīnīties ar dievību. Tā man bija vieglāk viņui pieveikt.

2.     Filips. Vai tad vispār esi pieveicis pretiniekus, ar kuriem ir bijis vērts karot, un nevis tikai gļēvuļus, kas bijuši apbruņoti ar kaut kādiem nieka stopiem, šķēpiem un kārklu pinumu vairogiem? Uzvarēt grieķus — boiotiešus, fokiešus un atēniešus —, tas ir pavisam kas cits. Sakaut arkādiešu hoplītus, tesā- liešu jātniekus, ēliešu šķēpmešus un mantiniešu pel- tastus, trāķiešus, illīriešus vai paioniešus — tie ir īsti varoņdarbi. Bet mēdieši, persieši un haldieši, šie ar zeltu apkarinātie mīkstčauļi! Vai nezini, ka tos jau pirms tevis sakāva Klearha desmittūkstoš vīri21 un kā tie toreiz izvairījās no tuvcīņas, aizlaizdamies lapās, pirms viņus spēja aizsniegt kāda bulta?

3.     Aleksandrs. Bet skiti, tēvs, un indiešu ziloņi — tie arī nebija zemē metami, un tomēr pieveicu tos, ne- uzrīdīdams ienaidniekus citu citam, nepirkdams uzvaras par nodevības cenu. Ne reizi uzvaras dēļ netiku lauzis zvērestu vai pārkāpis solījumu, vai krāpis kādu.

Kas attiecas uz grieķiem, tad tos lielākoties pakļāva bez jebkādas asins izliešanas, bet par to, kā pārmācīju tēbiešus, droši vien jau būsi dzirdējis22 .

Filips. Jā, to zinu: to dzirdēju no Kleita, kuru, caururbjot ar šķēpu, noslepkavoji pie dzīru galda tāpēc, ka viņš uzdrīkstējās mani cildināt, salīdzinādams tavus darbus ar manējiem.

4.     Stāsta, tu esot pārstājis nēsāt maķedoniešu apmetni un sācis valkāt persiešu mēteli, uzlicis galvā augsto tiāru un pieprasījis, lai maķedonieši, brīvi vīri, tavā priekšā metas ceļos, un, kas pats smieklīgākais, sācis atdarināt tevis pieveikto tautu paražas. Par pārējo klusēšu: kā mācītus vīrus ieslodzīji kopā ar lauvām, kādas rīkoji kāzas23 un kā pāri par jebkuru mēru mīlēji Hēfaistionu24 . Vienīgais uzslavas cienīgais, ko par tevi esmu dabūjis dzirdēt, ir tas, ka ne- aiztiki Dārija daiļo sievu un rūpējies par viņa māti un meitām. Tā bija patiešām karaliska rīcība.

5.    Aleksandrs. Un to, ka nevairījos nekādu briesmu, tu neuzskati par slavējamu, tēv? Ka Oksidrakās25 pirmais no mūra nolēcu ienaidnieka pilsētā un bieži tapu ievainots?

Filips. Nē, Aleksandr, neuzskatu vis, un ne jau tāpēc, ka būtu valdnieka necienīgi kādreiz tikt arī ievainotam un, cīnoties visiem priekšgalā, pakļauties briesmām, bet tāpēc, ka tāda rīcība tev nav devusi ne mazākā labuma. Tu taču šķiti viņiem dievs, un, kad tevi ievainotu, asinīm noplūdušu, nesa projām no kaujas lauka un tu aiz sāpēm vaidēji, tas visiem, kas to redzēja, šķita smieklīgi; Ammons izrādījās krāpnieks un viltus pareģis, bet viņa priesteri — lišķi. Un kā lai nesmejas, redzot, ka Zeva dēls zaudējis samaņu un viņam nepieciešama ārsta palīdzība. Bet kā tu domā: vai tagad, kad esi miris, daudzi nezobojas par tavu izlikšanos, vērodami dieva nedzīvās miesas, kas jau uzblīdušas un sākušas trūdēt, kā tas likumsakarīgi notiek ar visiem līķiem. Starp citu — arī tas, kas tev, kā pats izteicies, esot bijis izdevīgi, jo palīdzējis vieglāk tikt galā ar pretiniekiem, tikai mazināja tavu darbu slavu; kā dieva veikumi tie visi tomēr bijuši pārāk niecīgi.

Aleksandrs. Cilvēki gan domā citādi, pielīdzina mani Hēraklam un Dionīsam. Es taču esmu vienīgais, kas ir iekarojis Aornas cietoksni26 , kuru neviens cits nav varējis ieņemt.

Filips. Skat, tu atkal runā kā Ammona dēls, salīdzinādams sevi ar Hēraklu un Dionīsu! Vai tev nemaz nav kauna, Aleksandr? Atmet savu iedomību, iepazīsti pats sevi un saproti jel beidzot, ka esi mironis!

15. AHILLEJS UN ANTILOHS

[1] Antilohs. Tas, ko Odisejam nesen teici par nāvi, Ahillej, nu gan nebija cēli, nebija abu tavu skolotāju, Heirona un Foinīka, cienīgi. Es dzirdēju tevi sakām, ka tu labprātāk kalpotu par algādzi trūcīgam zemniekam, kam «necila iztika», nekā būtu par visu mirušo valdnieku27 . Tādus vārdus varbūt klātos ņemt mutē kādam gļēvam frīģietim, kas pārlieku pieķēries dzīvei, bet, ka Pēlēja dēls, visdrošsirdīgākais no visiem varoņiem, par sevi domā tik zemu, tas ir nedzirdēts kauns un runā pretī visam, ko dzīvē esi paveicis. Tu

taču varēji ilgus gadus, kaut ari bez slavas, valdīt Ftio- tldā, bet pats devi priekšroku godpilnai nāvei.

2.     Ahillejs. Ak, Nestora dēls! Toreiz vēl nezināju, kā šeit ir, un, neaptverdams, kas labāk, izvēlējos nožēlojamu slavu, nevis dzīvi. Bet tagad saprotu, cik nevajadzīga ir šī slava, lai arī kā to apdzied uz zemes. Mirušo vidū valda vienlīdzība, Antiloh, un man vairs nepiemīt ne skaistums, ne spēks. Mēs visi te guļam, tās pašas tumsas klāti, visi esam vienādi, ne ar ko cits no cita neatšķiramies. Mirušie trojieši manis vairs nebaidās, nedz mani godā ahajieši. Līdztiesība te ir pilnīga, un visi miroņi, kā gļēvulis, tā drošsirdis, cits citam līdzīgi. Tas man arī kremt, un tāpēc skumstu, ka neesmu vairs dzīvs, kaut vai algādzis būdams.

3.    Arttilohs. Ko tur var darīt, Ahillej? Tā nu reiz ir noteikusi daba, ka visiem katrā ziņā jāmirst. Šim likumam mums jāpakļaujas, nevis jāgaužas par dabas nolemto. Turklāt skaties, cik šeit daudz tavu biedru! Itin drīz noteikti ieradīsies arī Odisejs. Lai tev mierinājumam noder tas, ka šāds liktenis ir kopīgs visiem, ka neesi vienīgais, kuru tas piemeklējis. Te tu redzi gan Hēraklu, gan Meleagru, gan citus dižus varoņus, bet neviens no viņiem, tā man šķiet, negribētu atgriezties uz zemes, ja viņus sūtītu kalpot par algādžiem trūcīgiem, neciliem cilvēkiem.

4.    Ahillejs. Tas ir drauga mierinājums, tomēr mani nez kāpēc nomāc atmiņas par dzīvi, un liekas, ka visiem pārējiem klājas tāpat. Bet, ja domājat citādi un varat to visu mierīgi paciest, tad jo ļaunāk jums.

Anlilohs. Nē, Ahillej, jo labāk! Mēs saprotam, ka vārdi ir lieki. Tāpēc uzskatām par pareizu klusēt un mierīgi panest savu likteni, lai nekļūtu smieklīgi ar tādām vēlmēm, kādas ir tev.

16. DIOGENS UN HERAKLS

?. Diogens. Vai tas tik nav Hērakls? Patiešām — lai Hērakls man liecinieks28 — tas ir viņš! Loks, runga, lauvāda, milzīgais augums — visīstākais Hērakls! Tātad, kaut arī Zeva dēls, tomēr esi miris? Tak saki, dižais varoni, — vai tiešām esi mironis? Uz zemes es tev nesu upurus kā dievam.

Hērakls. To tu pareizi darīji. īstais Hērakls mīt debesīs dievu vidū un «apskauj skaistkāji Hēbi»29 , bet es esmu tikai viņa veidols.

Diogens. Kā tā? Dieva veidols? Vai tad kāds var būt pa pusei dievs, pa pusei mironis?

Hērakls. Jā gan, jo miris nevis viņš, bet viņa attēls.

2.     Diogens. Saprotu. Viņš uzticējis tevi Plūtonam kā savu aizstājēju, un nu tu esi viņa vietā mironis.

Hērakls. Apmēram tā tas ir.

Diogens. Bet kālab Aiaks, kas mēdz būt tik uzmanīgs, nav ievērojis, ka neesi īstais Hērakls, un pieņēmis neīsto?

Hērakls. Tāpēc, ka mats matā līdzinos īstajam.

Diogens. Tas tiesa — tu esi tik līdzīgs, it kā būtu viņš pats. Bet vai tik nav otrādi? Varbūt esi īstais Hērakls, bet tavs veidols dievu mājoklī apprecējis Hēbi?

3.      Hērakls. Tu esi nekaunīgs balamute. Ja nepārstāsi zoboties par mani, uz vietas dabūsi just, kāda dieva veidols esmu.

Diogens. Šis patiešām jau uzvilcis loku! Taču man no tevis nav ko baidīties, jo esmu jau reiz miris. Bet saki, sava Hērakla dēļ: vai, viņam vēl dzīvam esot, arī biji kopā ar šo kā tā veidols? Jeb vai toreiz, kad šis vēl dzīvoja, bijāt viena būtne un sadalījāties tikai pēc viņa nāves: Hērakls aizlaidās pie dieviem, bet tu, viņa veidols, kā pieklājas, ieradies Aldā?

Hērakls. Tādam ņirgām kā tev vispār nevajadzētu atbildēt. Tomēr teikšu: kas Hēraklā bijis no Amfit- riona, ir miris, un tas esmu es. Bet, kas bijis no Zeva, atrodas dievu vidū debesīs.

4.    Diogens. Nu man viss skaidrs: tātad Alkmēne, kā stāsti, vienlaikus dzemdējusi divus Hēraklus, vienu no Amfitriona, otru — no Zeva, tikai neviens nav zinājis, ka esat dvīņi.

Hērakls. Tak nē jel, muļķi! Mēs abi bijām viens.

Diogens. Tas nu atkal nav tik viegli saprotams, ka divi Hērakli bijuši salikti kopā. Varētu vienīgi iedomāties, ka bijāt kaut kas līdzīgs kentauram — dievs un cilvēks, kuri saauguši vienā būtnē.

Hērakls. Vai nezini, ka visi cilvēki sastāv no divām daļām — no dvēseles un miesas? Un kāpēc tad dvēsele, kas nāk no Zeva, nevarētu atrasties debesīs, bet mirstīgā daļa, proti, es — mirušo valstībā?

5.     Diogens. Tas viss izklausītos ļoti jauki, dārgais Amfitriona dēls, ja tu būtu miesa. Bet tu taču esi bez- miesas veidols. Tad jau mums ir veseli trīs Hērakli.

Hērakls. Kā tā — trīs?

Diogens. Lūk, kā: viens mīt debesīs, tu, viņa veidols, atrodies pie mums, bet miesa jau pārvērtusies pīšļos. Tātad kopā sanāk trīs. Tev vēl nāksies izdomāt trešo tēvu — miesai.

Hērakls. Tu esi bezkaunīgs un turklāt sofists! Kas tu tāds esi?

Diogens. Sinopieša Diogena veidols, taču viņš pats gan nedzīvo «pie nemirstīgajiem dieviem»30 , bet ir kopā ar krietnākajiem nelaiķiem un smejas par Homēru un tamlīdzīgiem blēņu stāstiem.

17. MENIPS UN TANTALS

1.    Menips. Ko tu vaimanā, Tantal? Varbūt šā ezera krastā apraudi pats sevi?

,s Tantais. Ak, Menip! Es beidzos nost aiz slāpēm.-

Menips. Vai tiešām esi tik kūtrs, ka negribi pat noliekties, lai padzertos, vai vismaz iesmelt saujā ūdeni?

Tantais. No tā, ka noliecos, nav nekāda labuma, jo ūdens bēg no manis, līdzko tam tuvojos, un, ja arī kādreiz izdodas mazliet iesmelt rokā un tuvinu to mutei, nepaspēju ne lūpas apmērcēt: ūdens — pat lāgā nesaprotu, kā — iztek pa pirkstu starpām, un roka man atkal sausa.

Menips. Cik dīvainas lietas notiek ar tevi, Tantal! Bet saki: kādēļ gribi dzert? Tev taču miesas nav — tā apglabāta kaut kur Līdijā, bet tikai tā spēja just izsalkumu un slāpes. Un kā tad tu, viņa dvēsele, vari būt izslāpis un dzert?

Tantais. Tāds, raugi, ir mans sods: dvēsele jūt slāpes, it kā tā būtu miesa.

2.    Menips. Labi, pieņemsim, ka slāpes, kā pats saki, patiešām ir tavs sods. Un kas tur tik briesmīgs? Vai baidies, ka, nedabūdams padzerties, nomirsi? Es citu Aīdu bez šā te nepazīstu, nepazīstu nāvi, kas liktu pārcelties no šejienes uz citurieni.

Tantais. Tev taisnība. Bet arī tas piederas pie mana soda — gribas dzert, kaut gan pēc tā nav vajadzības.

Menips. Nu tu mels niekus, Tantal! Tev, man šķiet, patiešām būtu jāiedzer neatšķaidīti cemeriņi31 . Tikai pretēji cilvēkiem, kurus sakoduši traki suņi, tu nebaidies ūdens, bet gan slāpju.

Tantais. Ak, Menip! Es neatteiktos ari no šis dziras, ja tikai kāds dotu.

Menips. Nomierinies, Tantal! Ne tu, ne cits no mirušajiem nedzers, jo tas nav iespējams. Tiesa, ne jau visi sodīti ar to, ka alkst ūdens, kas bēg no viņiem.

18. MENIPS UN HERMEJS

1.          Menips. Kur te ir skaistuļi un daiļavas, Hermej? Parādi, jo esmu jaunatnācējs.

Hermejs. Man nav laika, Menip. Tomēr paskaties — tur pa labi ir gan Hiakints, Narkiss un Nīrejs, gan Tīro, Helena un Lēda, un visi pārējie seno laiku daiļie cilvēki.

Menips. Es redzu vienīgi ģindeņus un galvaskausus bez miesas, kuri gandrīz pilnīgi līdzinās cits citam.

Hermejs. Un taisni šos ģindeņus, pret kuriem, šķiet, izturies tik nevērīgi, apjūsmo visi dzejnieki.

Menips. Parādi man tomēr Helenu! Pats es viņu nepazītu.

Hermejs. Lūk, šis galvaskauss ir Helena.

2.          Menips. Tātad tā dēļ tūkstoš kuģos kāpa vīri no visas Grieķijas, krita tik daudz grieķu un barbaru, nopostītas tik daudzas pilsētas!

Hermejs. Tu neesi šo sievieti redzējis dzīvu, Menip. Citādi ari tu nepeltu tos, kas

«cietuši mokas par sievieti tādu tik ilgi»32 .

Ari nokaltušas puķes, zaudējušas savu krāšņumu, izskatās neglītas, bet tās ir bijušas brlnumdaiļas, kad ziedēja visā košumā.

Menips. Par to jau ari brīnos, kā ahajieši nav sapratuši, ka viņu pūliņi vērsti uz kaut ko tik nicīgu un ātri vīstošu.

Hermejs. Nav man laika ar tevi filozofēt. īzraugies vietu, kādu gribi, un apmeties turi Es došos pakal pārējiem miroņiem.

19. AIAKS, PROTESILĀJS, MENELĀJS UN PARĪDS

1. Aiaks. Kālab, Protesilāj, tu uzbrūc Helenai un žņaudz viņu?

Protesilājs. Viņas dēļ nomiru, nepaspējis pabeigt savas mājas būvi un pamezdams atraitnes kārtā sievu, ko tikko biju apprecējis.

Aiaks. Tad vērsies pret Menelāju! Viņš taču šīs sievietes dēļ veda jūs karā pret Troju.

Protesilājs. Tev taisnība — jāvēršas pret šo.

Menelājs. Ne jau pret mani, draugs, bet gan pret Parīdu, tā būs taisnīgāk. Viņš, būdams mans viesis, pārkāpa visus likumus, nolaupīja sievu un aizveda to sev līdzi. Viņš ir pelnījis, ka šo žņaugtu ne vien tu, bet itin visi grieķi un barbari, jo ir vainīgs tik daudzu cilvēku nāvē.

Protesilājs. Jā, tā būs pareizāk. Tevi, nelaimes Pa- rīd, jau nu neizlaidīšu no savām rokām.

Parīds. Tu rīkotos netaisni, Protesilāj, kaut gan esi man radniecīgs. Arī 'es ātri iemīlējos, biju tā paša dieva gūstā. Tu taču zini — tas nav atkarīgs no mūsu gribas. Kāds dēmons mūs ved, kur viņam tīk, un pretoties nav iespējams.

Protesilājs. Tas tiesa. Kaut varētu uz līdzenas vietas dabūt rokā šo Erotu!

Aiaks. Atbildēšu Erota vietā un aizstāvēšu to. Viņš tev sacītu, ka, iespējams, ir vainojams Parīda kaislē, bet tavā nāvē, Protesilāj, nav vainīgs neviens cits kā vien tu pats. Kad jūs piestājāt Trojas zemē, tu aizmirsi savu jauno sievu un aiz godkāres pārdroši un neapdomīgi visiem pa priekšu izlēci krastā. Šīs godkāres dēļ tu arī pats pirmais turpat dabūji galu.

Protesilājs. Arī es tev atbildēšu, Aiak, aizbildinādamies ar jo nopietnāku argumentu. Ne jau es tur biju vainīgs, bet gan Moira, kas man no sākta gala bija lēmusi šādu likteni.

Aiaks. Pareizi! Bet kālab tad uzbrūc šiem?

20. MENIPS UN AIAKS

i. Menips. Plūtona dēļ, lūdzu tevi, Aiak: paradi man visu, kas redzams Aīdā!

Aiaks. Visu izrādīt nav tik vienkārši, Menip, bet pašu galveno redzēt dabūsi. Šis te ir Kerbers, to tu zini; ar pārcēlāju, kas tevi atveda šurp, ezeru un Piri- flegetontu jau iepazinies ierodoties.

Menips. To visu pazīstu, arī tevi, vārtniek. Tāpaf redzēju pašu valdnieku un erīnijas. Bet parādi man senatnes cilvēkus, īpaši slavenos!

Aiaks. Šis ir Agamemnons, tas — Ahillejs, viņam līdzās — īdomenejs. Tas tur ir Odisejs, vēl tālāk — Ajants, Diomēds un citi dižākie grieķi.

2.            Menips. Ak vai, Homēr! Cik zemu krituši tavu dziesmu cildenākie varoņi! Cik viņi ķēmīgi — pat pazīt vairs nevar! Pīšļi, tukša skaņa! Patiešām — tik «ēnas bez spēka»33 ! Bet kas ir šis te, Aiak?

Aiaks. Tas ir Kīrs. Bet šis ir Krēzs, virs viņa — Sardanapāls, vēl augstāk — Mids. Tas tur tālāk ir Kserkss.

Menips. Tātad, nelieti, tavā priekšā trīcēja visa Grieķija, kad uzcēli tiltu pār Hellespontu un gribēji ar saviem kuģiem izbraukt kalniem cauri? Un kāds nu izskatās Krēzs? Un Sardanapāls! Atļauj man, Aiak, iepļaukāt viņu!

Aiaks. Nekādā gadījumā! Tu viņam sadragātu sievišķīgo galvaskausu.

Menips Tad šim divdzimumu radījumam vismaz uzspļaušu.

3.   Aiaks. Vai man tev parādīt arī gudros?

Menips. Katrā ziņā!

Aiaks. Šis te, pats pirmais, ir Pitagors.

Menips. Labdien, Eiforb, Apollon — vienalga, kas tu ' gribētu būt34 !

Pitagors. Labdien, MenipI

Menips. Kā? Vai gurns tev vairs nav no zelta?

Pitagors. Nē. Bet vai tavā somā ir kas ēdams?

Menips. Pupas, draugs, taču tās nedrīksti ēst.35

Pitagors. Dod tik šurp! Mirušajiem ir citi uzskati. Es te sapratu, ka pupām nav nekā kopīga ar senču galvām.

4.            Aiaks. Un te ir Solons, Eksekestīda dēls, fur — Talēts, bet kopā ar šiem — Pitaks un pārējie. Kā redzi, pavisam sanāk septiņi36 .

Menips. Tie ir vienīgie, kas neskumst, kam vaigs ir priecīgs. Bet kas ir šis, kas atgādina pelnos ceptu maizi un no galvas līdz kājām ir čulgām klāts?

Aiaks. Tas ir Empedokls, Menip, kas pusizcepies ieradās pie mums no Etnas37 .

Menips. Kas tev bija lēcies, mans varkājainais draugs, ka meties iekšā krāterī?

Empedokls. Grūtsirdība, Menip!

Menips. Nekā tamlīdzīga — lai Zevs man liecinieks! Tukša godkāre, iedomība un laba tiesa muļķības — lūk, kāpēc esi apogļojies ar visiem vara apaviem. Un pelnīti! Taču šie pekstiņi tev nav devuši ne mazākā labuma — tik un tā visi redzēja, ka esi miris. Bet kur ir Sokrāts, Aiak?

Aiaks. Viņš parasti tērzē ar Nestoru un Palamēdu.

Menips. Man gribētos viņu redzēt, ja viņš ir kaut kur tuvumā.

Aiaks. Vai redzi to tur plikgalvi?

Menips. Te visi ir plikgalvji. Šī pazīme visiem kopīga.

Aiaks Es domāju to strupdeguni.

Menips. Arī šī pazīme kopīga: te visi ir strupdeguņi.

5. Sokrāts. Vai tu meklē mani, Menip?

Menips. Jā, tevi, Sokrat.

Sokrāts. Kā rit dzīve Atēnās?

Menips. Daudz jauno cilvēku saka, ka nodarbojoties ar filozofiju. Un patiešām — spriežot pēc izskata un gaitas, varētu teikt, ka tie ir visīstākie filozofi.

Sokrāts. Tādus esmu redzējis daudzus.

Menips Bet tu, domājams, ari redzēji, kādi pie tevis ieradās Aristips un Platons: viens oda pēc smaržīgām ziedēm, otrs bija iemācījies glaimot Sicīlijas tirāniem38 .

Sokrāts. Un ko ļaudis domā par mani?

Menips. Sai ziņā, Sokrat, esi laimīgs cilvēks. Viņi uzskata, ka tu esot bijis apbrīnojams vīrs, kas zinājis itin visu, kaut gan, patiesību sakot, nezināji neko.

Sokrāts. Es taču pats viņiem to sacīju ne reizi vien, bet viņi domāja, ka tā ir.

6. Menips. Kas ir šie vīri ap tevi?

Sokrāts. Harmīds, Faidrs un Kleinija dēls39 .

Menips. Lieliski, Sokrat! Tātad arī šeit tu rīkojies, kā radis, un neatstāj novārtā skaistuļus.

Sokrāts. Vai tas nav pats patīkamākais, ko es varētu darīt? Atgulies mums līdzās, ja gribi!

Menips. Nē, Sokrat. Došos pie Krēza un Sardana- pāla un apmetīšos viņu tuvumā. Tur, liekas, dabūšu kārtīgi izsmieties, klausīdamies viņu vaimanās.

Aiaks. Nu arī man jāiet, citādi kāds mironis vēl slepus aizmuks. Pārējo, Menip, aplūkosi citreiz.

Menj'ps. Ej vien, Aiak! Man pietiks ar to, ko jau dabūju redzēt.

21. MENIPS UN KERBERS

1. Menips. Kerber, es, arī pats būdams suns40 , esmu tev radagabals. Saki, Stiksas dēļ, kāds bija Sokrāts, kad ieradās pie jums? Tu tak esi dievs un droši vien ne tikai rej, bet ari runā cilvēku mēlē, kad gribi.

Kerbers. Pa gabalu, Menip, likās, ka viņš pavisam mierīgi un labprāt iet nāvei pretim. Tādu iespaidu viņš gribēja radīt arī tiem, kas stāvēja viņpus ieejas. Bet, kad viņš ielūkojās bezdibenī un ieraudzīja tumsu, es, manīdams, ka šis vilcinās, iekodu viņam ar velna- rutku41 un aiz kājas ievilku iekšā, un tad viņš sāka raudāt kā zīdainis un gausties par saviem bērniem, un vispār vairs nebija savā skatā.

2. Menips. Tātad viņš bija sofists un patiesībā pret nāvi nemaz nebija vienaldzīgs.

Kerbers. Jā, tā gan. Redzēdams, ka nāvē neizbēgama, viņš ņēmās tēlot drošsirdi un izlikās, ka to, kas bija jāizcieš piespiedu kārtā, panes brīvprātīgi. Tā viņš darīja, lai klātesošie viņu apbrīnotu42 . Un to pašu var sacīt par visiem tamlīdzīgiem cilvēkiem; līdz ieejai viņi ir drosmīgi un vīrišķīgi, bet te, iekšpusē, jau skaidri redzams, kādi tie ir īstenībā.

Menips. Bet kāds, tavuprāt, ienācu es?

Kerbers. Tu esi vienīgais, kas izturējās dzimtas43 cienīgi, un pirms tevis ari Diogens. Neviens jūs nespieda un negrūstīja — jūs ienācāt no brīva prāta un smējāties, bet vaimanas atstājāt pārējo ziņā.

22, HARONS UN MENIPS

1. Harons. Samaksā, nelieti, par pārcelšanu!

Menips. Kliedz vien, Haron, ja tas tev sagādā prieku!

Harons. Samaksā, tev saku, cik pienākas par vedumu!

Menips. No tā, kam nekā nav, neko nedabūsi.

Harons. Vai tad vispār ir arī tādi, kam nebūtu obola?

Menip3. Vai ir vēl kāds cits, to nezinu, bet man gan obola nav.-

Harons. Lai Plūtons man liecinieks — nožņaugšu tevi, blēdi, fa nesamaksāsi.

Menips. Bet es tev ar rungu satriekšu galvaskausu drumslās.

Harons. Tātad būsi bez maksas nobraucis tādu gabalu?

Menips. Lai manā vietā samaksā Hermejs, kas atveda mani pie tevis.

2.           Hermejs. Tas nu gan būtu varen izdevīgi, ja man vēl vajadzētu maksāt par miroņiem!

Harons. No tevis neatstāšos.

Menips. Tad velc laivu krastā un gaidi! Bet kā tu domā no manis dabūt to, kā man nav?

Harons. Vai nezināji, ka jāņem līdzi obols?

Menips. Zināt jau zināju, bet nebija. Un kas par to? Vai tāpēc nevajadzēja mirt?

Harons. Tad vēl plātīsies, ka esi pārcēlies par velti!

Menips. Ne jau par velti, draugs: smēlu no laivas ūdeni, palīdzēju airēt un vienīgais no visiem nevaimanāju.

Harons. Pārcēlājam gar to nav nekādas dajas. Tev jāsamaksā obols, tā tam reiz jābūt!

3.    Menips. Tad ved mani atpakaļ uz dzīvi!

Harons. Spīdoša doma! Lai Aiaks man sadod pa

ādu?

Menips. Liec mani mierā!

Harons. Rādi, kas tev somā!

Menips. Lūdzams — vilkapupas un Hekates cienasts44 .

Harons. No kurienes, Hermej, rāvi šo sun!, ko atvedi pie mums? Ko viņš tik nesarunāja brauciena laikā! Par visiem, kas bija laivā, smējās un zobojās, un dziedāja, kamēr pārējie raudāja.

Hermejs. Tātad tu, Haron, nezini, ko pārcēli: Brīvu vīru vārda visīstākajā nozīmē! Viņš ne par ko neliekas ne zinis. Tas ir Menips! Harons. Ja kādreiz dabūšu tevi rokā . i. Menips. Ja dabūsi, draugs! Bet divreiz jau nedabūsil

23. PROTESILĀJS, PLŪTONS UN PERSEFONE

1.     Protesilājs. Kungs un valdniek, mūsu Zev45 , un tu, Dēmetras meita! Nenoraidiet mīlētāja lūgumu!

Plūtons. Kāds ir tavs lūgums? Un kas tu tāds esi?

Protesilājs. Esmu filakietis Protesilājs, īfikla dēls. Cīnījos kopā ar ahajiešiem pie īlijas un pirmais kritu. Lūdzu, lai mani uz īsu brīdi atlaiž, ļauj atgriezties dzīvē.

Plūtons. To, Protesilāj, jo dedzīgi vēlas visi mirušie, taču nevienam tas netiek atvēlēts.

Protesilājs. Ne jau dzīvi mīlu, Aīdonej, bet savu sievu, ko, tikko apprecējis, pametu vienu guļamkam- barī, kad devos projām ar kuģi. Kungs, mani briesmīgi moka ilgas pēc viņas. Gribu kaut vai uz mirkli viņu redzēt un tad atgriezīšos šurp.

2.     Plūtons. Vai tad neesi dzēris Lētes ūdeni, Protesilāj?

Protesilājs. Esmu, kungs, bet mana mīlestība ir pārāk stipra.

Plūtons. Tad pagaidi! Gan reiz viņa pati atnāks šurp, un tev vairs nevajadzēs doties uz virszemi.

Protesilājs. Nespēju tik ilgi gaidīt, Plūton. Tu pats esi mīlējis un zini, kas ir mīlestība.

Plūtons. Kāds labums būs no tā, ka tu atgriezīsies dzīvē uz vienu dienu? Drīz jo drīz tavas ciešanas sāksies no jauna.

Protesilājs. Ceru, ka pārliecināšu viņu, lai nāk man līdzi pie jums. Tad viena mirušā vietā tev uzreiz būtu divi.

Plūtons. Tas nav atļauts un vēl ne reizi nav gadījies.

3. Protesilājs. Atceries, Plūton: Orfejam līdzīga iemesla pēc atdevāt atpakaļ Eiridiki, un Hēraklam par prieku atlaidāt manu radinieci Alkestīdu46 .

Plūtons. Un tu tiešām gribēsi ar tādu pliku, neglītu galvaskausu rādīties savai skaistajai sievai? Kā viņa tevi saņems, ja nevarēs pat pazīt? Nešaubos, ka viņa no tevis nobīsies un aizbēgs, un tu būsi veltīgi mērojis garo ceļu.

Persefone. Arī šai ziņā tu vari palīdzēt, mīļais. Liec Hermejam, tiklīdz Protesilājs iznāk saules gaismā, viņu skart ar savu zizli un atkal pārvērst par glītu jaunu vīrieti, kāds viņš bija, kad atstāja laulības gultu.

Plūtons. Ja arī Persefone tādās pašās domās, ved viņu augšup, Hermej, un atkal padari par daiļu laulāto draugu! Bet tu, Protesilāj, neaizmirsti, ka tavā rīcībā ir tikai viena diena!

24. DIOGENS UN MAUSOLS

1. Diogens. Ar ko tik ļoti lepojies, karieti, ka pieprasi sev pirmo vietu mūsu vidū?

Mausols. Es, sinopieti, valdīju pār visu Kāriju un daļu Lībijas, pakļāvu vairākas salas un iekaroju gandrīz visu Joniju līdz pat Milētai. Turklāt biju daiļš un stalts, un arī varens karotājs. Bet pats galvenais: Ha- likarnāsā guļu zem milzīga kapa pieminekļa, kāda nav nevienam un kuram skaistumā nespēj līdzināties neviens cits. Ar brīnišķu prasmi tur no viskošākā akmens izcirsti zirgi un cilvēki. Pat tempļos kaut ko tādu nebūs viegli atrast. Kā tev šķiet: vai man nav pamata ar to visu lepoties?

2.    Diogens. Tas ir, ar savu valsti, skaistumu un kapa pieminekļa smagumu?

Mausols. Jā gan — ar visu to!

Diogens. Taču, daiļais Mausol, tev vairs nav ne kādreizējā spēka, ne staltuma. Ja mēs pieaicinātu kādu par šķīrēju, kurš no mums skaistāks, nezinu, kālab' lai viņš dotu priekšroku tavam galvaskausam, nevis manējam. Abi ir kaili, bez matiem, mums abiem atņirgti zobi, pazudušas acis un deguni vērtušies strupi. Tavu kapu un lieliskos akmeņus halikarnāsieši, iespējams, var rādīt svešzemniekiem, dižodamies ar to, ka viņiem ir tik lieliska celtne, bet, kāds labums no tā ir tev, es nesaprotu. Vienīgais — vari sacīt, ka, guļot zem tik milzīgiem akmens bluķiem, tev jānotur lielāks smagums nekā mums.

3.    Mausols. Tam visam tātad nav nekādas nozīmes, un Mausols būs tādā pašā godā kā Diogens?

Diogens. Ne jau tādā pašā, cienījamais! Nebūt ne! Mausols raudās un vaimanās, atcerēdamies zemes labumus, kurus uzskatīja par laimi, bet Diogens par viņu smiesies. Mausols stāstīs par kapu, ko uzcēlušas viņa sieva Artemisija un māsa, bet Diogens pat nezina, vai viņam maz ir kaps, jo tas viņam bijis nebijis. Toties viņš labākajiem ļaudīm paliks atmiņā kā cilvēks, kura mūžs bijis dižāks nekā tavs kapa piemineklis, tu pēdīgais no kāriešu vergiem, un balstījies uz drošākiem pamatiem.

25. NĪREJS, TERSlTS UN MENIPS

1.     Nirējs. Skaties, te ir Menips. Viņš izlems, kurš no mums glītāks. Pasaki, Menip, — vai, tavuprāt, neesmu skaistāks par viņu?

Menips. Bet kas jūs tādi esat? Tas man, domāju, jāzina vispirms.

Nirējs. Nīrejs un Tersīts.

Menips. Kurš ir Nīrejs, kurš — Tersīts? Man tas vēl nav skaidrs.

Tersīts. Vienu tātad jau esmu panācis: esmu tev līdzīgs, un atšķirība starp mums nav tik liela, kā apgalvo neredzīgais Homērs, kas tevi daudzināja par skaistāko no visiem. Ar savu smailo galvu un šķidrajiem matiem mūsu tiesnesim nešķitu neglītāks par tevi. Tad nu padomā, Menip, kuru atzīsi par izskatīgāku!

Nīrejs. Protams, mani, Aglajas un Haropa dēlu, «daiļāko vīru, kas nāca pret Troju»47 .

2.     Menips. Taču pazemē, manuprāt, tu vairs neie- radies, būdams skaistākais. Jūsu ģindeņi ir līdzīgi, bet tavs galvaskauss atšķiras vienīgi ar to, ka ir viegli sadragājams, jo ir trausls un nepavisam nav vīrišķīgs.

Nīrejs. Tik pavaicā Homēram, kāds biju toreiz, kad devos karā kopā ar ahajiešiem!

Menips. Tu man te stāsti visādas pasaciņas. Es redzu, kāds esi šobrīd, bet, kāds biji senāk, to zina tā- laika ļaudis.

Nīrejs. Tātad šeit vairs neesmu skaistāks par viņu, Menip?

Menips. Pie mums ne tu esi skaists, ne kāds cits. Aīdā valda vienlīdzība — še visi ir vienādi. Tersīts. Man ar to pilnīgi pietiek.

26. MENIPS UN HEIRONS

1.    Menips. Man nācis dzirdams, Heiron, ka tu, kaut ari dievs, tomēr esot vēlējies mirt.

Heirons. Tas tiesa, Menip. Kā redzi, esmu miris, kaut gan varēju būt nemirstīgs.

Menips. Kālab iemīlēji nāvi, kas cilvēkiem parasti šķiet nepievilcīga?

Heirons. Atbildēšu tev, jo esi prātīgs vīrs; nemirstība man vairs nesagādāja nekādu prieku.

Menips. Vai tad nebija patīkami dzīvot un skatīt sauli?

Heirons. Nē, Menip. Patīkamais, šķiet, ir daudzveidīgs un nedrīkst būt pārāk vienkāršs. Bet man dzīvē mūždien bijis viens un tas pats — saule, gaisma, ēdiens, tie paši gadalaiki, tā pati visu parādību secība, un viss bija pagalam apnicis. Ne jau tas ir patīkams, kas mums ir vienmēr, bet gan tas, kā mums nav.

Menips. Tev taisnība, Heiron. Bet kā tu jūties Aīdā, kopš esi brīvprātīgi te ieradies?

2.     Heirons. Tīri labi. Te valda īsti demokrātiska vienlīdzība, un nav nekādas atšķirības, vai atrodos gaismā vai tumsā. Turklāt šeit nejūt ne slāpes, ne izsalkumu kā tur augšā, nedz ir vajadzība to remdināt.

Menips. Uzmanies, Heiron, ka nenonāc pretrunā pats ar sevi un savos spriedumos neatgriezies izejas punktā.

Heirons. Kā tā?

Menips. Ja nemitīga atkārtošanās un vienveidīga dzīve tev bija apriebusies, tad arī šejienes vienmuļība var apnikt. Un atkal nāksies meklēt pārmaiņas, pāreju jaunā dzīvē, bet tas, manuprāt, nav iespējams.

Heirons. Bet ko lai dara, Menip?

Menips. Gudrais, stāsta, apmierinoties ar to, kas tam ir; tas viņam patīkot, un it nekas neliekoties nepanesams.

27. DIOGENS, ANTISTENS UN KRATĒTS

1.   Diogens. Antisten un Kratēt, mums taču ir daudz brīva laika. Aizstaigāsim uz ieeju un aplūkosim jaunatnācējus — kas viņi tādi ir un kā izturas!

Antistens. Jā, ejam gan, Diogen! Tas būs jauks skats. Daži lej asaras, citi lūdzas, lai atlaiž; vēl citi vispār negrib kustēt no vietas, un Hermejs, sagrābis aiz skausta, stumj šos uz priekšu, bet tie pretojas un krīt gar zemi, taču tas neko nelīdz.

Kratēts. Tikmēr izstāstīšu jums, ko redzēju ceļā uz šejieni.

Diogens. Stāsti, Kratēt! Tas droši vien bija ļoti smieklīgi.

2.    Kratēts. Ar mani kopā nāca daudzi citi, kuru vidū īpaši izcēlās Ismēnodors, mans bagātais novadnieks, Mēdijas vietvaldis Arsaks un armēnis Oroits. Laupītāji netālu no Kitairona bija noslepkavojuši Is- mēnodoru, kad viņš, ja nemaldos, bijis ceļā uz Elei- sīnu. Spiezdams rokas pie brūces, viņš vaidēja, sauca savus bērnus, kurus bija atstājis pavisam kuslus, un nevarēja sev piedot vieglprātību, ka, mērojot ceļu pāri Kitaironam un pa Eleiteru apvidu, kas karu dēļ ļaužu pamests, paņēmis līdzi tikai divus vergus, kaut gan viņam bijuši klāt pieci lieli un divi mazi zelta kausi.

3.    Arsaks, jau vecs un patiešām pēc skata cienīgs vīrs, dusmojās un šķendējās, kā to spēj tikai barbari, ka jāiet kājām, un prasīja, lai viņam atved zirgu, kas bija gājis bojā reizē ar saimnieku: kaujā pret kapa- dokiešiem pie Araksas upes kāds trāķiešu peltasts ar vienu triecienu bija nogalinājis abus divus. Arsaks, kā pats stāstīja, zirga mugurā izrāvies visiem tālu priekšā. Te nu ceļā stājies trāķietis, kas ar vairogu bija atsitis Arsaka pīķi un ar sarisu caururbis gan pašu, gan zirgu.

4.    Antistens. Kā tas iespējams, Kratēt? Ar vienu triecienu?

Kratēts. Pavisam vienkārši, Antisten. Arsaks auļoja pilnā sparā, turēdams savu divdesmit olektis garo pīķi gatavu dūrienam. Trāķietis ar vairogu atsita pret viņu vērsto ieroci, tā ka smaile paslīdēja garām, un nometās uz ceļiem. Zirgs pilnos auļos uzdūrās uz sa- rīsas un tika ievainots pakrūtē. Sarīsa izurbās tai cauri, un zirga straujuma dēļ smaile ietriecās ari vēl Arsakam cirksnī un iznāca laukā lejpus tūpļa. Lūk, kā tas notika. Te mazāk bija vainojams pretinieks nekā zirgs. Taču Arsaks skaitās, ka viņam neparāda vairāk goda kā citiem, un gribēja doties uz Aīdu zirga mugurā.

5.    Bet Oroitam bija tik vārgas kājas, ka viņš nevarēja pat lāgā nostāvēt, kur nu vēl staigāt. Tā tas ir ar visiem mēdiešiem bez izņēmuma. Līdzko nokāpj no zirga, viņi staigā kā pa ērkšķiem, tik tikko var paiet. Tā arī šis nometās zemē un nekādi nebija piedabūjams, lai piecejas. Tad mūsu draugs Hermejs pacēla viņu uz pleciem un aiznesa uz laivu. Bet man smiekli vien nāca.

0. Antistens. Ari es, dodamies šurp, neiejuku citu drūzmā, bet, atstājis pārējos vaimanājam, aizskrēju visiem pa priekšu uz laivu un ieņēmu tajā labāko vietu, lai būtu ērta sēdēšana. Šie brauciena laikā gan raudāja, gan sirga ar jūras slimību, un tas viss mani neizsakāmi uzjautrināja.

7. Diogens. Tātad jums, Kratēt un Antisten, bija gadījušies šādi ceļabiedri! Bet kopā ar mani nāca Blepsijs, augļotājs 110 Pīsas, akarnānietis Lampīds, algotņu komandieris, un Damīds, bagāts korintietis. Da- mīdu bija noindējis viņa dēls, Lampīds pats sev bija darījis galu aiz mīlestības pret hetēru Mirtiju, bet nelaimīgais Blepsijs esot atstiepis kājas no bada, un tas arī bija redzams, jo viņš izskatījās briesmīgi bāls un vājš. Kaut gan jau to visu zināju, tomēr jautāju, kādā veidā viņi miruši. Kad Damīds ņēmās apsūdzēt savu dēlu, es viņam sacīju: «To arī biji pelnījis! Tev, kam piederēja bezmaz tūkstoš talantu un kas biji deviņdesmit gadus vecs, pats dzīvoji greznībā, bet astoņ- padsmitgadīgajam jauneklim atmeti četrus obolus dienā. Un tu, akarnānieti,» turpināju, jo arī šis bez mitas vaidēja un nolādēja Mirtiju, «kālab tu vaino Erotu, kaut gan vainot vajag tikai sevi? Tu, lielais varoni, kas nekad nebaidījies ienaidnieka un, nevairīdamies briesmu, allaž meties cīņā visiem priekšgalā, kriti kaut kāda meitieša, viņas liekulīgo asaru un nopūtu gūstā.» Bet Blepsijs pārmeta pats sev, ka bijis tik vientiesīgs, glābdams savu naudu pilnīgi svešiem mantiniekiem un domādams, ka dzīvos mūžīgi. Man viņu gaudas sagādāja ne vienu vien jautru brīdi.

8.          Taču esam jau klāt. Paliksim tepat pie ieejas un vērosim atnācējus pa gabalu! Ai, cik viņu daudz, cik viņi dažādi! Un visi raud, vienīgi jaunpiedzimušie un mazie bērniņi ne. Pat pavisam veci ļaudis lej asaras. Kādi gan prieki saista tos pie dzīves?

9.    Parunāšos ar šo te vecum veco vīru.

Par ko tu raudi, ja nomiri tik lielā vecumā? Par ko vēl bēdājies, draugs, ierazdamies šeit kā sirmgalvis? Bet varbūt esi bijis kāds valdnieks?

Ubags Ai nē!

Diogens. Varbūt satraps.

Ubags. Arī satraps ne.

Diogens. Tad vismaz esi bijis bagāts, un nu tev kremt, ka mirstot nācies pamest visu greznību?

Ubags. Nekā tamlīdzīga! Nodzīvoju deviņdesmit gadus, biju ubags, pliks un kails, bez bērniem un tik tikko ar savu makšķeri vilku dzīvību. Turklāt arī biju klibs un pusakls.

Diogens. Un tomēr tev gribējās vēl dzīvot?

Ubags. Jā! Gaisma ir tīkama, bet nāve tik briesmīga, nepanesama!

Diogens. Tu esi jucis, vecais, gaužām bērnišķīgi pretojies liktenim, kaut gan tev tikpat daudz gadu kā šim laiviniekam. Ko lai saka par jaunajiem, ja tik veci cilvēki tā pieķeras dzīvei? Tiem taču pašiem vajadzētu tiekties pēc nāves kā pēc zālēm, kas dziedē no vecuma likstām.

Bet iesim nu projām! Citādi kāds vēl ieraudzīs mūs te klimstam apkārt pie ieejas un radīsies aizdomas, ka gribam aizmukt.

28. MENIPS UN TEIRESIJS

1.     Menips. Kaut arī esi akls, Teiresij, tomēr nav viegli tevi pazīt. Acu nav nevienam no mums, tikai dobumi, tā ka nav iespējams pateikt, kurš te ir Fī- nejs, kurš — Linkejs. No dzejniekiem tiku dzirdējis, ka esi bijis pareģis un vienā personā gan vīrietis, gan sieviete. Tad nu saki, dievu dēļ: kura dzīve tev bija patīkamāka — vīrieša vai sievietes?

Teiresijs. Nesalīdzināmi patīkamāk būt par sievieti, Menip. Tai dzīve mierīgāka. Sievietes valda pār vīriešiem, viņām nav jāiet karā un nav jāstāv sardzē pie pilsētas nocietinājumiem, nevajag ne strīdēties tautas sapulcē, ne tiesā noņemties ar lietu izmeklēšanu.

2,    Menips. Vai neesi dzirdējis, Teiresij, ko saka Eiri- pīda Mēdeja, sūdzēdamās par sieviešu likteni, — cik tās nelaimīgas un cik nepanesamas ir dzemdību sāpes48 ? Bet teic — man tas ienāca prātā, atceroties Mē- dejas vārsmas, — vai tad, kad biji sieviete, tev arī gadījās dzemdēt vai nodzīvoji savu mūžu, būdams neauglīgs un ne reizi nedzemdējis?

Teiresijs. Kālab vēlies to zināt, Menip?

Menips. Tāpat vien. Taču atbildi, ja tas nav par apgrūtinājumu.

Teiresijs. Neauglīgs nebiju, bet dzemdējis tomēr neesmu.

Menips. Ar to man pietiek. Es tikai gribēju zināt, vai tev bijusi dzemde.

Teiresijs. Saprotams, bija.

Menips. Un vai tas notika pakāpeniski, ka pazuda dzemde, aizvilkās ciet sievietes orgāni, saplaka krūtis un parādījās vīrieša loceklis, kā arī izauga bārda, vai no sievietes par vīrieti kļuvi pēkšņi?

Teiresijs. Nesaprotu, ko nozīmē šis jautājums. Man šķiet, tu vispār apšaubi, vai tā maz ir bijis.

Menips. Tātad, Teiresij, tādas lietas nedrīkst apšaubīt, bet kā muļķim jānotic, nepārbaudot, vai tās iespējamas vai ne?

3. Teiresijs. Tad neticēsi ari daudz kam citam, ko stāsta, piemēram, ka sievietes pārvērtušās par putniem, kokiem vai zvēriem — kā Aēdona, Dafne vai Likāona meita49 ?

Menips. Kad tās kaut kur satikšu, paklausīšos, ko viņas teiks. Bet saki, draugs: vai, būdama sieviete, jau pareģoji nākotni tāpat kā vēlāk vai pareģa spējas ieguvi tikai tad, kad pārvērties par vīrieti?

Teiresijs. Nu redzi, tu par mani it neko nezinil Reiz izšķīru dievu strīdu, un Hēra man par to atņēma acu gaismu, bet Zevs mierinājumam nelaimē dāvāja pareģošanas spējas.

Menips. Tātad tu joprojām paliec uzticīgs saviem meliem? Bet tāds jau ir pareģu tikums. Jūs visi esat raduši nerunāt neko prātīgu.

29. AJANTS UN AGAMEMNONS

ī. Agomemnons. Ja ārprāta lēkmē nonāvēji pats sevi un gribēji nogalināt arī mūs visus, tad kāpēc vaino Odiseju? Kad viņš nesen atnāca, lai uzzinātu nākotni50 , tu pat nepaskatījies uz viņu, neuzrunāji savu karabiedru un seno draugu, bet steidzīgiem soļiem augstprātīgi pagāji garām.

Ajants. Man tam ir pamats, Agamemnon! viņš vainīgs manā ārprātā, jo vienīgais sacentās ar mani par ieročiem.

Agamemnons. Vai tad gribēji, lai tev nebūtu neviena sāncenša, domāji mūs visus pieveikt bez jebkādām pūlēm?

Aļants. Jā gan — šajā gadījumā. Bruņas un ieroči piederēja brālēnam51 , un tālab man bija tiesības uz tiem. Jūs visi, kaut par Odiseju bijāt daudz pārāki, atteicāties no cīņas un atkāpāties manā priekšā. Vienīgi Lāerta dēls52 , kuram ne reizi vien izglābu dzīvību, kad frīģieši dzīrās viņu nogalināt, domāja, ka ir labāks par mani un cienīgāks saņemt ieročus.

2. Agamemnons. Te, draugs, vainojama Tetīda, jo viņai vajadzēja ieročus nodot tev kā brālēnam mantojumā, bet viņa tos atnesa balvai, par kuru varēja sacensties visi.

Aļants. Nē, vainīgs tikai Odisejs: viņš bija vienīgais, kas nepiekāpās.

Agamemnons. Tas ir piedodams, Ajant, ka viņš, būdams cilvēks, tiecās pēc slavas — vistīkamā dārguma, kura dēļ ikviens no mums ir pakļāvies briesmām, un tevi pieveica — tāds bija arī pašu trojiešu atzinums.

Ajants. Zinu jau, kura tā bija, kas izlēma jautājumu man par ļaunu. Taču par dieviem vispār neklājas runāt. Bet Odiseju nenīst nespēju, Agamemnon, kaut to liktu pati Atēna.

30. MĪNOJS UN SOSTRATS

1. Mīnojs. Sostrats53 , šis laupītājs, lai t.op iesviests Piriflegetontā; tempļa apgānītāju lai saplosa Himaira, bet tirānu, Hermej, lai izstiepj uz moku sola līdzās

Titijam, un lija lai tam plosa aknas! Bet jūs, krietnie viri, steidziet prom uz Elisija laukiem un, tā kā mūžu esat nodzīvojuši taisnprātīgi, apmetieties Svētlaimīgo salās!

Sostrats. Uzklausi mani, Mīnoj! Varbūt tas, ko sacīšu, pārliecinās tevi.

Mīnojs. Lai vēlreiz uzklausu, Sostrat? Vai nav jau pierādīts, ka esi ļaundaris, kas noslepkavojis milzum daudz cilvēku?

Sostrals. Tiesa gan, tas pierādīts, bet cits jautājums, vai taisnīgs ir man piespriestais sods.

Mīnojs. Bez šaubām, taisnīgs, ja vien vispār ir taisnīgi saņemt sodu pēc nopelniem.

Sostrats. Tomēr atbildi uz pāris sīkiem jautājumiem, Mīnoj!

Mīnojs. Runā, tikai īsi! Man vēl tiesājami citi.

2. Sostrats. Vai to, ko pastrādāju savā mūžā, darīju no brīva prāta vai pēc Likteņdieves lēmuma?

Mīnojs. Saprotams, pēc viņas lēmuma.

Sostrats. Tātad gan krietnie, gan mēs, šķietamie ļaundari, rīkojāmies tā, kā bija likusi Moira?

Mīnojs. Jā, Kloto, kura ikvienam, kas piedzimst, nosaka, ko tam dzīvē būs darīt.

Sostrats. Ja nu kāds nogalina cilvēku, cita piespiests, kuram viņš nevar pretoties, piemēram, bende vai miesassargs — viens, paklausīdams tiesnesim, otrs — tirānam, kurš tad, tavuprāt, vainojams slepkavībā?

Mīnojs. Protams, tiesnesis vai tirāns, ne jau pats ierocis, kas vienīgi kalpo par.dusmu rīku ierosinātājam.

Sostrals. Ļoti jauki, Mīnoj, ka papildināji manu piemēru! Un, ja nu kāds, sava kunga sūtīts, citam atnesis zeltu vai sudrabu, kurš tad pelnījis pateicību, uzskatāms par labdari?

Mīnojs. Sūtītājs, Sostrat, jo nesējs ir tikai viņa kalps.

3. Sostials. Vai tagad saproti, cik netaisni rīkojies, sodīdams mūs, kas vienīgi pildījuši Kloto pavēles, bet apbalvodams tos, kuri darījuši labu tāpat tikai pēc citu gribas? Neviens taču neņemsies apgalvot, ka bijis iespējams pretoties tam, ko prasījusi nepieciešamība.

Mīnojs. Jo sīki visu aplūkojot, redzēsi, Sostrat, ka vēl daudz kas cits notiek pretēji loģikai. Ar saviem jautājumiem gan esi panācis, ka tevi tagad uzskatu ne vien par laupītāju, bet arī par sofistu. Atraisi šo, Hermej! Sods viņam tiek atlaists. Tikai nedomā samācīt arī pārējos miroņus, lai uzdod tādus pašus jautājumus!

HETERU SARUNAS

.

1. GLIKERA UN TAīDA

1.     Glikera. Vai atceries, Taīda, virsnieku — akarnānieti, kas kādreiz uzturēja Abrotonu un tad iemīlējās manī, nu to, kas staigāja apmetnī ar purpura apmali? Varbūt jau esi aizmirsusi viņu?

Taīda. Nē, mīļā Glikera, pat ļoti labi atceros. Pērn ražas novākšanas svētkos viņš dzēra ar mums. Bet kālab tu vaicā? Tev laikam par viņu kas stāstāms.

Glikera. Gorgona, tā neliete — un es viņu vēl uzskatīju par savu draudzeni! — no manis paslepus šo atvīla.

Taīda. Un nu viņš pametis tevi un dzīvo ar Gorgonu?

Glikera. Jā, Taīda. Un tas man briesmīgi ķērās pie sirds.

Taīda. Tas ir nekrietni, Glikera, taču mani nepārsteidz. Pie mums, hetērām, tā ir parasta lieta. Tāpēc nevajag pārāk gremzties par to, nedz turēt ļaunu prātu uz Gorgonu. Arī Abiņtona tev toreiz neko nepārmeta viņa dēļ, kaut gan bijāt draudzenes.

2.    Tikai brīnos, ko gan šis karotājs viņā tādu atradis, ja vien nav pavisam akls. Vai tad viņš neredzēja,

cik plāni tai mati un galva virs pieres jau pavisam plika? Lūpas zilganas kā mironim, deguns garš un kakls tik tievs, ka var saskaitīt visas dzīslas. Vienīgais — viņai glīts augums, laba stāja un pievilcīgs smaids.

Glikera. Tu tātad domā, Taīda, ka akarnāniētis iemīlējies viņas skaistumā? Vai tad nezini, ka Hrīsarija, Gorgonas māte, ir ragana, kas prot tesāliešu buram- vārdus' un māk noburt no debesīm mēnesi zemē? Viņa, tā stāsta, naktīs pat lidojot apkārt. Šī arī iedevusi nabadziņam kādu no savām dzirām un sajaukusi prātus, un nu abas slauc viņu.

Taīda. Tad tu, mī|ā Glikera, slauc kādu citu, bet šis lai staigā vesels!

2. MIRTIJA, PAMFILS UN DORĪDA

1. Mirtija. Tātad tu preci kuģa īpašnieka Feidona meitu, Pamfil, vai pat, kā dzird, esi jau apprecējies! Tik mirklis — un visi tavi zvēresti, visas tavas asaras ir vējā! Tava Mirtija aizmirsta, Pamfil, kaut gan jau astoto mēnesi esmu uz grūtām kājām. Tas arī vienīgais, kas man ticis no tavas mīlas, — nu man jāstaigā ar lielu vēderu un pavisam drīz vajadzēs barot bērnu, bet hetērai tā ir ļoti sarežģīta lieta. Taču mazulīti izlikt netaisos, īpaši, ja tas būs puisītis, kuru tad nosaukšu par Pamfilu. Man viņš būs mierinājums nelaimīgajā mīlestībā, bet tev kādreiz pārmetīs, ka pievīli viņa nabaga māti.

Tikai neiedomājies, ka preci kādu skaistuli! Es viņu nesen redzēju Tesmoforiju svētkos2 kopā ar māti un nenojautu, ka viņas dēļ zaudēšu savu Pamfilu. Vispirms aplūko viņu pamatīgi, ieskaties «eja uii acis, iai vēlāk nav jāsūkstās, ka tās ir gaužām ūdeņainas in tik greizas, it kā raudzītos viena uz otru! Bet tu taču esi redzējis Feidonu, savas līgavas tēvu, un zini, kāds tam ģīmis, tā ka īstenībā nav nekādas vajadzības aplūkot vēl arī meitu.

2.    Pamfils. Cik ilgi, mī|ā Mirtija, man vēl būs jāklausās tavās pļāpās par kuģu īpašnieku meitām, par xaut kādām kāzām? Kā lai zinu, vai līgava kādam ir skaistule vai ar uzrauktu degunu? Un ka Feidonam alopēkietim[8] — runa, domājams, ir par šo — meita jau precību gados? Starp citu, viņš manam tēvam nav nekāds draugs. Nesen, atceros, abi pat tiesājās par kādu līgumu, kam bija sakars ar kuģiem, Ja nemaldos, viņš tēvam bija parādā vienu talantu, bet atteicās maksāt. Tētis viņu iesūdzēja jūras tiesā un parādu ar lielām mokām piedzina, kaut arī ne visu; tā viņš pats stāstīja. Ja es tiešām gribētu precēties, vai tad būtu atteicies no Dēmeja, pērnējā stratēga meitas, kura man turklāt ir māsīca, un precētu Feidona meitu?

Bet kur tu to esi dzirdējusi, Mirtija? Vai tik pati aiz greizsirdības neizdomāji visus šos murgus?

3.    Mirtija. Tu tātad neprecies, Pamfil?

Pamfils. Vai esi jukusi, Mirtija, vai pavisam pilnā? Mēs vakar taču nemaz tik daudz nedzērām.

Mirtija. Sos uztraukumus man sagādāja Dorīda. Sūtīju viņu nopirkt dziju, ko likt uz vēdera, un aizlūgt par mani Dzemdību palīdzei4 , un viņa satika Lesbiju. Taču labāk stāsti pati, ko dzirdēji, ja tik neesi visu izdomājusi!

Dorīda. Lai mani sasper zibens, kundze, ja esmu ko samelojusi! Tātad pie pritaneja satieku Lesbiju, un šī smīnēdama saka: «Tad nu Pamfils, jūsu pielūdzējs, prec Feidona meitu!» un, ja es neticot, lai tik paskatoties jūsu ieliņā; tad es redzēšot, ka viss tur izpušķots vainagiem, un ieraudzīšot flautistes, ļaužu drūzmu un kāzu dziesmu dziedoņus.

Pamfils. Un tālāk? Vai paskatījies?

Dorīda. Saprotams! Un redzēju, ka viss ir tā, kā viņa bija teikusi.

4. Pamfils. Beidzot aptveru, kā radies šis pārpratums. Ne jau viss, ko Lesbija tev sacīja, bija izdomāts; tu Mirtijai stāstīji patiesību, un tomēr jūsu uztraukums bijis veltīgs, jo kāzas nenotiek mūsmājās. Tagad atceros, ko vakar, kad pārnācu no jums, sacīja māte. «Pamfil,» viņa teica, «tavs vienaudzis Harmīds, kaimiņa Aristaineta dēls, jau nācis pie prāta un precas. Bet tu? Cik ilgi vēl domā pīties ar hetēru?» Nepievērsu tam nekādu uzmanību un aizmigu, bet jau no paša rīta atstāju mājas un no visa tā, ko Dorīda vēlāk redzēja, neko nemanīju. Ja netici, aizej vēlreiz, Dorīda, un aplūko nevis ielu, bet pašas durvis, kuras izpušķotas vainagiem! Tad sapratīsi, ka tās ir kaimiņ- durvis.

Mirtija. Tu izglābi mani, Pamfil! Es pakārtos, ja patiešām būtu noticis kas tamlīdzīgs.

Pamlils. Nekas taču nav noticis! Un neesmu jau traks, ka varētu aizmirst savu Mirtiju, sevišķi tagad, kad viņa no manis gaida bērnu.

[1]

FILINNA UN VIŅAS MĀTE

ī. Māte. Vai esi prātā jukusi, Filinna? Kas tev vakar dzīrēs bija lēcies? Šorīt pie manis atskrēja Difils un ar asarām acīs izstāstīja, kā tu ar viņu apgājusies. Tu esot piedzērusies un, iznākusi priekšā, sākubi dejot, lai ari kā viņš centies tevi atturēt. Pēc tam esot noskūpstījusi Lampriju, viņa draugu, un, kad Difils sadusmojies, šo pametusi, aizskrējusi pie Lamprija un to apskāvusi, bet Difils aiz sirdēstiem vai galu dabūjis. Naktī, liekas, pat negulēji pie viņa, bet pameti vienu raudam un, atlaidusies līdzās uz saliekamās gultas, dungoji dziesmiņas, lai viņu mocītu.

2. Filinna. Bet kā Difils uzvedās pats, to viņš tev, saprotams, nav stāstījis, māmiņ! Citādi tu neaizstāvētu šo cilvēku. Pāridarītājs taču ir viņš! Difils par mani nelikās ne zinis un visu laiku tērzēja ar Taīdu, Lamprija draudzeni, kamēr tas pats vēl nebija atnācis. Redzēdams, ka viņa izdarības man ķeras pie sirds un ka ar zīmēm lieku to saprast, Difils satvēra Taīdu aiz ausīm, atlieca tai galvu un tik dedzīgi skūpstīja, ka gandrīz vairs nespēja atrauties. Es sāku raudāt, bet šis tik smējās un Taīdai nemitīgi čukstēja ausī — bez šaubām, kaut ko par mani, bet Taīda skatījās manī un smīnēja.

Kad tie izdzirda, ka ierodas Lamprijs, un jau bija izskūpstījušies pēc sirds patikas, tomēr aizgāju pie Di- fila, lai viņš man vēlāk neko nevarētu pārmest, bet Taīda pirmā cēlās dejot, atsegdama kājas jo augstu virs potītēm, it kā tikai viņai vien tās būtu skaistas. Kad šī beidza, Lamprijs klusēja, neteica ne vārda, bet Difils ņēmās Taīdu slavēt, vai debesīs celdams: cik graciozi tā dejo, cik smalki tai kustības pieskaņotas ki- tāras pavadījumam, cik daiļas viņai kājas, un tā tālāk, un tā joprojām, it kā cildinātu Kalamīda Sosan- dru5 , nevis Taīdu, — pati labi zini, kāda viņa ir, mēs taču mazgājamies kopā pirtī. Bet šī neliete man uzreiz zobgalīgi saka: «Ja kāda no mums nekautrējas

rādīt savas tievās kājas, lai ceļas augšā un dejol» Ko lai uz to saku, māmiņ? Piecēlos un sāku dejot. Vai varēju rīkoties citādi? Palikt sēžam un līdz ar to atzīt, ka Taīdai ar viņas zobgalībām ir taisnība? Ļaut viņai uzmesties par dzīru karalieni?

3. Māte. Tu esi pārāk patmīlīga, meitiņ! To vienkārši vajadzēja laist pār galvu. Bet izstāsti, kas notika pēc tam!

Filinna Visi bija sajūsmināti, vienīgi Difils, atgāzies augšpēdu, raudzījās griestos, kamēr piekusu un pārstāju dejot.

Māte. Bet tas, ka skūpstīji Lampriju, ka pārsēdies pie viņa un abi apkampāties, taču ir taisnība, vai ne? Kāpēc neatbildi? Un tas jau bija pavisam nepiedodami!

Filinna. Gribēju viņam atriebties.

Māte. Un vēlāk pat negulēji ar viņu, bet dziedāji dziesmiņas, kamēr puisis lēja asaras. Vai nezini, meitiņ, cik mēs esam nabagas? Vai esi aizmirsusi, cik daudz esam dabūjušas no viņa? Kā būtu pārcietušas pērnējo ziemu, ja Afrodīte nebūtu mums viņu atsūtījusi? 1

Filinna. Un kas par to? Vai tāpēc man jāpacieš viņa apvainojumi?

Māte. Dusmojies, bet neaizvaino viņu no savas puses! Tev taču zināms, ka mīlētāji, kas otram darījuši pāri, drīz vien atjēdzas un nožēlo. Bet tu pret šo puisi allaž izturies pārāk skarbi. Skaties tik, ka neuzvel- kam, kā sacīts parunā, stīgu pārāk stingri, jo tā var pārtrūkt!

4. MELITA UN BAKHīDA

1.    Melita. Ja pazīsti kādu veču, tesālieti, kas prot pieburt vīrieti, likt tam iemīlēt kaut vai nīstamu sievieti, tad — dievi tev atmaksās — atved viņu pie manis! Stāsta, tādu veceņu netrūkstot! Es labprāt atdotu savas drēbes, savas zeltlietas, ja tikai piedzīvotu, ka Harīns atgriežas pie manis un neieredz Sī- mihi, kā tagad necieš mani.

Bakhīda. Ko tu saki, Melita! Tātad Harīns vairs nedzīvo ar tevi, bet aizgājis pie Sīmihes? Tevis dēj viņš taču pat sanīdās ar saviem vecākiem, jo negribēja precēt bagāto līgavu, kurai pūrā esot bijuši pieci talanti. Atceros, tu man par to stāstīji.

Melita. Tas viss ir bijis un izbijis, Bakhīda. Šodien jau piektā diena, kopš pēdējoreiz viņu redzēju. Abi — Harīns un Sīmihe — uzdzīvo viņa drauga Pammena mājās.

2.    Bakhīda. Tas gan ir sāpīgi, Melita! Bet par ko sastrīdējāties? Droši vien ne jau par sikumu.

Melita. Īstenībā pat nezinu, ko lai saku. Nesen viņš kādu dienu atgriežas no Pīrejas, kur tēvs, ja nemaldos, bija licis piedzīt kādu parādu, bet, ienācis istabā, pat neskatās man virsū, negrib, lai skrienu, kā parasti, klāt, un, kad vēlos viņu apkampt, grūž mani nost. «Vācies pie sava kuģu īpašnieka Hermotīma,» viņš saka, «izlasi, kas rakstīts uz Kerameika sienām, kur iemūžināti jūsu vārdi!» — «Pie kāda Hermotīma?» vaicāju. «Un kas tas par uzrakstu?» Bet viņš nesaka ne vārda, liekas gulēt, pat vakariņas nepaēdis, un uzgriež man muguru. Vari iedomāties, ko tik visu neizmēģi- nājos — gan apskāvu, gan skūpstīju pakausi, lai tik pagriežas uz manu pusi, bet viņš, necik neatmaig- dams, saka; «Neplijies virsū! Citādi tūdaļ iešu prom, kaut ir jau pusnakts.»

3.    Bakhīda. Bet šo Hermotlmu tu taču pazīsti?

Melita. Lai kļūstu vēl nelaimīgāka, nekā esmu, ja

pazīstu kādu kuģu īpašnieku, vārdā Hermotīms! īsāk sakot? Harīns piecēlās līdz ar gaiļiem un aizgāja prom no paša rīta, bet es, atcerēdamās, ka mans vārds, kā viņš bija sacījis, esot uzrakstīts Kerameikā uz kādas sienas, aizsūtīju uz turieni Akīdu, lai paskatās. Bet viņa neko citu neatrada kā vien uzrakstu pa labai rokai, kad iet uz Dipilu: «Melita mīl Hermotīmu» un mazliet zemāk — «Kuģu īpašnieks Hermotīms mīl Melitu».

Bakhīda. Ak, šie aušīgie jaunekļi! Nu man viss skaidrs: to uzrakstījis kāds no tiem, zinādams, cik Harīns greizsirdīgs, un gribēdams viņu pakaitināt, un šis arī uzreiz noticēja. Kad satikšu, aprunāšos, viņš taču vē! pavisam zaļš, gatavais zēns!

Melita. Kur tad šo satiksi? Viņš ir pie savas Sīmi- hes, ieslēdzies kopā ar to, bet viņa vecāki joprojām meklē dēlu pie manis. Ja tik, Bakhīda, varētu atrast kādu veceni, kā pirmīt sacīju! Tā mani izglābtu.

4.     Bakhīda. Man ir lieliska burve, dārgumiņ, sī- riele, vēl pavisam ņipra un dūšīga. Viņa man atgrieza Faniju, kad bijām reiz abi lielajā — tāpat nieka dēļ, kā tagad jūs ar Harīnu. Viņš atnāca atpakaļ pēc veseliem četriem mēnešiem, kad jau biju zaudējusi visas cerības, atnāca, līdzko vecā lika savas burvestības lietā.

Melita. Ko viņa darīja, ja vēl atceries?

Bakhīda. Viņa neprasa daudz, Melita, tikai vienu drahmu un maizi. Bez tam vajag sāli, septiņus obolus, sēru un lāpu. Tas viss jādod vecajai un vēl kauss ar ūdeni sajaukta vīna — to viņa izdzer viena. Nepieciešams arī kaut kas no paša vīrišķa — kādas drē bes, sandales, daži mati vai kas tamlīdzīgs.

Melita. Man ir viņa sandales.

5. Bakhīda. Šīs mantas viņa pakarina uz naglas, apkvēpina ar sēru un ugunī ieber mazliet sāls, nosaukdama jūsu abu vārdus — viņa un tavējo. Tad viņa izvelk no azotes vilciņu, uzgriež to un purpina kādus burvju pantiņus, pavisam nesaprotamus vārdus, no kuriem šermuļi pār muguru skrien. Tā viņa darīja toreiz. Un drīz pēc tam Fanijs atgriezās pie manis, kaut gan draugi viņam to pārmeta un Foibīda, ar kuru viņš dzīvoja, lūgšus lūdzās palikt pie viņas. Viņš atnāca galvenokārt burvestību ietekmē. Un vēl viņa izstāstīja, kā panākt, lai Foibīda kļūst Fanijam nīstama. Lai cenšos atrast Foibīdas pēdas un, tiklīdz viņas nav tuvumā, izdzēšu tās, uzkāpjot ar labo kāju viņas kreisās kājas nospiedumam, bet ar kreiso — labās kājas nospiedumam, un tad jāsaka: «Tev uzkāpu virsū, nu esmu virs tevis.» Un es darīju, kā viņa man lika.

Melita. Nekavējies, Bakhīda, jel nekavējies! Bet tu, Akīda, gādā maizi, sēru un visu pārējo, kas nepieciešams buršanai!

6. KROBILE UN KORINNA

i. Krobile. Tagad, mīļā Korinna, tu zini, ka nav nemaz tik briesmīgi no meitenes pārvērsties par sievieti, kā domāji. Par tādu tu.kļuvi, būdama kopā ar ziedošu jaunu vīrieti, un kā pirmo peļņu saņēmi veselu minu. No šīs naudas tūdaļ nopirkšu tev kakla- rotu.-

Korinna. Ai jā, māmiņ! Un lai tajā ari būtu daži ugunssārti akmeņi kā Filainīdai.

Krobile. Tāda tev būs! Bet nu uzklausi, kas jādara un kā jāapietas ar vīriešiem! Citas izejas mums nav, meitiņ. Tu taču zini, cik grūta mums bijusi dzīve šos divus gadus kopš tēta nāves. Kamēr viņš vēl bija dzīvs, mums nekā netrūka. Viņš bija varkalis, plaši pazīstams visā Pīrejā. Vēl šobaltdien var dzirdēt ļaudis zvēram, ka pēc Filīna vairs otra tāda kalēja nebūšot. Kad viņš nomira, vispirms pārdevu lūkšas, laktu un veseri par divām minām, no kurām tad arī dzīvojām, un tagad ar aušanu un vērpšanu tik tikko spēju nopelnīt iztiku, bet tevi, meitiņ, audzināju, lolodama lielas cerības.

2. Korinna. Tu domā šo minu?

Krobile. Ne jau taisni to, bet vispār cerēju, ka, izaugusi liela, uzturēsi gan mani, gan pati tiksi pie skaistām mantām un kļūsi bagāta, valkāsi purpura drēbes un tev pašai būs savas kalpones.

Korinna. Ko tu runā, māmiņ? Kā tas saprotams?

Krobile. Tev jāsatiekas ar jauniem cilvēkiem, jādzer un par maksu jāguļ ar viņiem.

Korinna. Tāpat kā Dafnīdas meita Lira?

Krobile. Jā.

Korinna. Bet viņa taču ir hetēra!

Krobile. Tur nekā briesmīga nav. Tu kļūsi tikpat bagāta kā viņa, un mīļāko tev būs atliku likām. Kālab raudi, Korinna? Vai tad neredzi, cik daudz mums hetēru, kā ap viņām lakstojas un cik daudz naudas viņas nopelna? Es taču pazīstu Dafnīdu — lai Adras- teja man lieciniece! —, atceros, kādās skrandās viņa staigāja, kamēr meita vēl nebija pieaugusi. Bet skaties tik, kāda viņa tagad: tai ir gan zelts, gan košas drānas, gan četras kalpones.

3.    Korinna. Un kā Lira pie tā visa tikusi?

Krobile. Vispirms — viņa gaumīgi ģērbjas un pret

visiem izturas pieklājīgi un laipni, nesmejas ik mirkli pilnā kaklā kā tu, bet miji un pavedinoši smaida. Viņa prot apieties ar vīriešiem un nevienu, kas viņu uzrunā un vēlas pavadīt, nepieviļ, bet pati nevienam neuzbāžas. Ja viņu aicina par maksu uz dzīrēm, viņa nepiedzeras — to vīrieši nevar ciest, un par tādām visi zobojas —, neklūp rijīgi ēdienam virsū, bet pieskaras tikai ar pirkstu galiņiem, ēd klusītēm, nebāž kumosus aiz abiem vaigiem. Dzert viņa dzer lēnīti- ņām — netukšo kausu vienā rāvienā, bet maziem malkiem.

Korinna. Ari tad, kad gribas dzert, māmiņ?

Krobile. Tad jo sevišķi, Korinna. Un viņa nerunā vairāk, kā nepieciešams, neizsaka zobgalīgas piezīmes ne par vienu no klātesošajiem un raugās vienīgi tai cilvēkā, kas viņu nolīdzis. Tāpēc viņa vīriešiem tik ļoti patīk. Un, ja ar kādu jāguļ, viņa to dara bez jebkādas izlaidības un nevērības, bet cenšas tikai pēc viena — vīrieti aizraut un padarīt viņu par īstu mīlētāju. Par to Liru visi slavē. Un, ja arī tu iemācīsies to, mums klāsies tikpat labi. Bet, kas attiecas uz pārējo, tad tu esi par Liru daudz pārāka. Taču vairs nesacīšu neviena vārda, mījā Adrasteja6 . Kaut tikai, meitiņ, tu man būtu sveika un vesela!

4.    Korinna. Bet saki, māmiņ, — vai visi, kas mūs nolīgst, ir tādi paši kā Eikrits; ar kuru vakar gulēju?

Krobile. Nē, ne jau visi. Daži ir vēl jaukāki, citi — jau nobrieduši vīrieši, bet gadās arī tādi, kam āriene nav diezcik pievilcīga.

Korinna. Un arī ar tiem vajadzēs gulēt?

Krobile. Katrā ziņā, meitiņ. Taisni tie maksā vis vairāk. Skaistuli uzskata, ka jau pietiek ar to vien, ka viņi ir skaisti. Bet tev aizvien jādomā par to, kas it izdevīgāk, ja vēlies, lai jau tuvākajā laikā visi rāda uz tevi ar pirkstu un saka: «Raugi, cik bagāta tagad ir Korinna, Krobiles meita, un cik laimīgu viņa padarījusi savu māti!» Nu, ko teiksi? Vai darīsi tā? Jā. šaubu nav, darīsi — un viegli pārspēsi viņas visas. Bet nu ej un nomazgājies! Varbūt jaunais cilvēks, Eikrits, atnāks arī šodien. Tā viņš man ir solījis.

7. MŪSARIJA UN VIŅAS MĀTE

1. Māte. Ja mēs atrastu vēl vienu tādu pielūdzēju, Mūsarija, kāds ir tavs Hairejs, mums vajadzētu Vis- tautas dievei ziedot baltu kazlēnu, bet Debesu Afro- dītei Dārzos — teli un vainagiem rotāt Labklājības dāvātāju7 , jo tad mēs būtu bezgala laimīgas. Tu tak redzi, kāds labums tev no jaunā cilvēka, kas vēl ne reizi nav iedevis ne obola, nav dāvinājis ne drēbes, ne kurpes, ne smaržīgas ziedes, toties nekad nav skopojies ar atrunām, solījumiem, spožām cerībām un mūžīgo «ja mans tēvs…, kad būšu noteicējs par tēva mantu, tad viss piederēs tev». Viņš pat esot zvērējis, tu saki, ka padarīšot tevi par savu likumīgo sievu.

Mūsarija. Jā, māt, viņš patiešām zvērēja, piesaukdams abas dieves un Pilsētas sargātāju8 .

Māte. Un tu, saprotams, tam tici un tāpēc nesen, kad viņam nebija naudas, ar ko iemaksāt dzīrēm savu tiesu, bez manas ziņas atdevi gredzenu, kuru šis pārdeva un nodzēra. Un vēl iedevi viņam divas joniskās kaklarotas pa diviem dāreikiem9 svarā, kuras tev atveda Prāksijs, kuģu īpašnieks no Hijas, kas bija tās īpaši pasūtījis Efesā. Hairejam taču vajadzēja dot savu da]u jaunekļu kopmielastam! Ko vēl runāt par drēbēm un krekliem! Jā, viņš mums patiešām ir laimīgs, brīnumveiksmīgs atradums.

2.    Mūsarija. Bet viņš ir skaists, pat bārdas viņam vēl nav! Un viņš saka, ka mīlot mani, un viņš ir Dei- nomahes un areopagīta10 Lahēta dēls. Viņš solās mani precēt — mēs abas varam daudz ko cerēt no viņa, ja tikai vecais atstieptu kājas.

Māte. Tātad, Mūsarija, kad mums vajadzēs sandales un kurpnieks prasīs divas drahmas, mēs viņam teiksim: «Naudas mums gan nav, bet mēs tev dosim kaut ko no savām cerībām», un tāpat teiksim miltu tirgotājiem. Un, kad vajadzēs samaksāt īres naudu, sacīsim: «Pagaidi, kamēr nomirs Lahēts kollitietis11 ! Samaksāsim pēc kāzām.» Vai tev nav neērti, ka esi vienīgā hetēra, kurai nav ne auskaru, ne kaklarotas, ne smalka Tarentas auduma drānu?

3.    Mūsarija. Un kas par to, māt? Vai viņas tāpēc ir laimīgākas un skaistākas?

Māte. Nē, bet gudrākas gan, un labāk prot savu arodu. Viņas netic tukšām runām un jauno cilvēku zvērestiem, kas tiem aizvien ir uz mēles. Bet tu esi uzticīga mīlētāja un nesatiecies ne ar vienu citu, tikai ar Haireju. Kad nesen atnāca Aharnas12 zemnieks, puisis, kuram tāpat vēl nebija bārdas, un piesolīja veselas divas minas — viņš tēva uzdevumā bija iekasējis naudu par vīnu, — tu tikai pavīpsnāji un aizraidīji viņu prom, bet guli vienīgi ar savu Adonīdu Haireju.

Mūsarija. Kas tur sevišķs? Vai, tavuprāt, man vajadzēja pamest Haireju un pieņemt šo lauķi, kas smird pēc āža? Vai man bija jāmaina Hairejs pret Aharnas sivēnu?

Māte. Lai būtu tā! Šis tiešām bija neaptēsts laucinieks un nelabi oda. Bet kāpēc nepieņēmi Menekrata dēlu Antifontu, kas tev solīja minu? Vai viņš nebija glīts, pieklājīgs un tikpat jauns kā Hairejs?

4. Mūsarija. Hairejs piedraudēja, ka nodurs mūs abus, ja mani pieķers ar šo.

Māte. Tādi draudi jau dzirdēti ne reizi vien. Un tāpēc tev jāpaliek bez pielūdzējiem un jādzīvo šķīstai, it kā būtu kāda Dēmetras Likumdevējas priesteriene, nevis hetēra? Labi, gana par to! Bet šodien ir ražas novākšanas svētki. Ko viņš tev uzdāvināja uz tiem?

Mūsarija. Viņam taču nav nekā, māmiņ.

Māte. Tad viņš ir vienīgais, kas nemāk tikt galā ar tēvu, nesūta pie tā savu vergu, kurš veco apvestu ap stūri, vienīgais, kas neko neprasa no mātes, piedraudēdams, ka dosies karā13 , ja nedabūs naudu. Un tā šis te tup un putina mūs laukā: ne pats ko dod, ne ļauj ko pieņemt no citiem. Vai ceri, Mūsarija, ka tev mūžīgi būs astoņpadsmit gadu un ka Hairejs nepārdomās, kad pats būs bagāts un māte viņam atradīs bagātu līgavu? Vai tiešām tici, ka viņš vēl atcerēsies savas asaras, savus skūpstus un zvērestus, kad viņam pūrā solīs piecus talantus?

Mūsarija. Jā, atcerēsies! Un pierādījums ir tas, ka viņš vēl nav apprecējies, ir atteicies to darīt, kaut gan viņu visādi skubināja un pat centās piespiest.

Māte. Kaut tā būtu, ka viņš nemānās! Bet gan tev kādreiz to visu vēl atgādināšu, Mūsarija!

8. Ampelīda un Hrisīda

1.    Ampelīda. Kas tas par mīlētāju, kas nav greizsirdīgs, nekad nedusmojas, ne reizi nav tevi piekāvis, nogriezis matus vai saplēsis drēbes?

Hrisīda, Vai tās nu būtu vienīgās īsta mīlētāja pazīmes?

Ampelīda. Jā, vismaz, ja tas ir karstasinīgs vīrietis. Pārējais — skūpsti, asaras, zvēresti, bieži apciemojumi — ir raksturīgs tikai mīlestības plaukumam un ziedu laikam, bet patiesā degsme nāk no greizsirdības. Tātad, ja Gorgijs tevi iekausta, kā stāsti, un ir greizsirdīgs, tad vari cerēt, ka viss būs labi, un vēlies tik, lai viņš tāds paliktu aizvien!

HRisīda. Kā tā? Ko tu runā? Lai viņš mani mūždien kausta?

Ampelīda. Nē, bet lai viņam kremt, kad uzsmaidi ne tikai šim vien. Ja viņš tevi nemīlētu, kālab tad dusmotos par to, ka tev ir vēl kāds cits pielūdzējs?

Hrisīdc. Bet man taču tāda nemaz nav! Un tomēr viņš bez pamata tur mani aizdomās, ka esmu kāda bagātnieka mīļākā, jo kādreiz garāmejot par šo ieminējos.

2.    Ampelīda. Tas taisni ir ļoti jauki, ja viņš domā, ka tev ir bagāti pielūdzēji. Tad viņš jo vairāk uztrauksies un aiz patmīlības pūlēsies, lai sāncenši nepārspēj viņu devīgumā.

Hrisīda. Bet šis tikai ārdās un kaujas, bet dot neko nedod!

Ampelīda. Gan jau dos, jo viņš ir greizsirdis! Dos taisni tad, kad viņam darīsi pāri.

Hrisīdu. Nevaru saprast, mīlā Ampelīda, kādēļ gribi, lai mani si&

Ampelīda. Nē, to nepavisam negribu, tikai liekas, ka mīla aug augumā, ja cilvēks domā, ka ir atstāts novārtā, bet, kad viņš pārliecināts, ka ir vienīgais, kaisle izgaist. To saku, būdama hetēra jau veselus divdesmit gadus, bet tev, šķiet, pašai ir tikai astoņr padsmit vai pat vēl mazāk.

Ja vēlies, izstāstīšu, ko piedzīvoju ne tik sen, pirms pāris gadiem. Toreiz biju mīļākā augļotājam Dēmo- fantam, kas dzīvo aiz Raibā portika14 . Viņš nekad nedeva vairāk par piecām drahmām un tomēr gribēja, lai uzskatu viņu par savu kungu. Bet viņa mīlestība nebija nekāda dziļā — bez nopūtām un asarām, bez nācieniem rīta agrumā. Viņš tikai dažreiz ar mani gulēja un arī to darīja visai reti.

3. Bet, kad Dēmofants reiz atnāca un durvis bija aizslēgtas, — pie manis tobrīd atradās gleznotājs Kal- līds, kas bija jau iepriekš atsūtījis desmit drahmas, — viņš pirmoreiz šķendēdamies aizvilkās prom. Pagāja daudz dienu, bet es neaicināju viņu pie sevis, un, kad šis atnāca pats, pie manis atkal bija Kallīds. Tad Dēmofants, jau stingri iekarsis, aizsvilās pa īstam. Viņš nostājās pie durvīm un, sagaidījis, kamēr tās atvērās, ņēmās raudāt, sita, draudēja, ka nogalināšot mani, saplēsa man drēbes. Ko šis tik nedarīja! Un galu galā viņš man iedeva veselu talantu, lai es astoņus mēnešus piederētu viņam vien. Dēmofanta sieva visiem stāstīja, es esot vīru padarījusi traku ar mīlas dzērienu. Bet šis mīlas dzēriens bija greizsirdība! Tātad, dārgā Hrisīda, liec arī tu tagad šo mīlas dzērienu lietā! Jaunais cilvēks dienās būs bagāts — tad, kad ar viņa tēvu kas atgadīsies.

9. Dorkāda, Pannihida, Filostrats un Polemons

1.    Dorkāda. Nu esam pagalam, kundze, pagalaml Polemons atgriezies no kara — ar milzīgām bagātībām, kā dzird. Pati redzēju viņu purpura apmetnī ar greznu sprādzi, un viņam sekoja liela svīta. Ieraudzījuši Polemonu, saskrēja visi draugi, lai viņu sveiktu. Tikmēr uzrunāju kalpu, kas gāja nopakaļus un bija pavadījis Polemonu karā. «Pasaki man, Parmenont,» teicu viņam, vispirms apsveicinājusies, «ko paveicāt dzimtenes labā? Vai atgriezāties ar ko tādu, kā dēļ bija vērts karot?»

Pannihida. Nevajadzēja gan uzreiz tik klaji taujāt, bet iesākt tā: «Lai no sirds pateicamies dieviem, vispirms — Zevam Viesu aizstāvim un Atēnai Karotājai, ka esat sveiki un veseli! Mana kundze vienmēr apvaicājas, kā jums klājas un kur atrodaties.» Un vēl labāk, ja būtu piebildusi, ka viņa mirkst vienās asarās un allaž domā par savu Polemonu.

2.     Dorkāda. To visu jau pateicu pašā sākumā, bet tev gribēju izstāstīt nevis to, ko sacīju pati, bet gan, ko dzirdēju. Sarunu ar Parmenontu uzsāku šādi: «Jums droši vien ausīs zvanīja, Parmenont, jo mana kundze diendienā ar asarām acīs atcerējās jūs, īpaši, ja kāds atgriezās no kara un izplatījās valodas, ka ir daudz kritušo. Tad viņa ņēmās plēst matus, dauzīja sev krūtis un ik reizi, kad dzirdēja tādas ziņas, gauži bēdājās.»

Pannihida. Labi, Dorkāda, tas bija pareizi!

Dorkāda. Nedaudz vēlāk uzdevu viņam attiecīgo jautājumu. «Esam atgriezušies, guvuši lieliskus panākumus,» viņš atbildēja.

Pannihida. Tātad ari šis sākumā neko neteica pai to, ka Polemons mani pieminējis, ilgojies pēc manis un lūdzis dievus, lai viņam būtu lemts sastapt mani dzīvu.

Dorkāda. Viņš pat ļoti daudz ko tādu sacīja. Taču galvenais: pavēstīja par lielām bagātībām — zeltu, drēbēm, ziloņkaulu, pavadoņiem. Un sudraba nauda, ko Polemons atvedis, nemaz neesot saskaitāma, bet mērāma medimniem. Pašam Parmenontam mazajā pirkstiņā bija milzīgs daudzšķautņu gredzens ar sārti zaigojošu trīskrāsu akmeni. Viņš man gribēja izstāstīt, kā šie pārcēlušies pār Halijas upi15 , kā nogalinājuši kaut kādu Tiridatu un kā Polemons izcēlies kaujā pret pisidiešiem16 , bet es viņu pametu un atskrēju mājās darīt tev visu zināmu, lai tu varētu apsvērt, kā tagad rīkoties. Ja Polemons atnāk šurp — un viņš katrā ziņā nāks, kolīdz tiks vaļā no saviem paziņām, — un ieraudzīs pie mums Filostratu, par kuru jau būs dzirdējis, ko, tavuprāt, tad šis darīs?

3.     Pannihida. Padomāsim, mīļā Dorkāda, kādu te varam rast izeju! Būtu neglīti aizraidīt Filostratu, kas man nupat iedeva veselu talantu. Un vispār — viņš ir tirgotājs un vēl daudz ko sola. Bet nebūtu arī lietderīgi nepieņemt Polemonu, kas pārnācis tik bagāts. Turklāt viņš ir greizsirdīgs un, vēl nabags būdams, šai ziņā jau bija pavisam neciešams. Un ko viņš tik nedarīs tagad!

Dorkāda. Skat, šis jau klāt!

Pannihida. Ai, Dorkāda! Nu esmu pagalam, neredzu vairs glābiņa. Trīcu pie visām miesām!

Dorkāda. Un tur nāk arī Filbstrats!

Pannihida. Ko darīt? Kaut zeme mani aprītul

4.    Filostrats. Iedzersim, Pannihida!

Pannihida. lu mani pazudināji, Piioslrat! Sveiks, Polemon! Tac' beidzot esi klāti

Polemons. Kas šis tāds, kas te atnācis pie jums? Tu klusē? Labi, Pannihida! Es piecās dienās skriešus at- skrēju no Pilām, steigdamies pie tādas sievietes. Tā man ari vajadzēja! Pateicos tev: vairs nepurināsi mani laukā.

Filostrats. Bet kas tu tāds esi, cienījamais?

Polemons. Kas es tāds esmu? Polemons, steirietis17 , vai dzirdi? Senāk komandēju tūkstoš vīru, bet tagad esmu piectūkstoš vairogu komandieris. Biju Pannihī- das mīļākais — toreiz, kad vēl domāju, ka viņai cilvēciskas jūtas nav svešas.

Filostrots. Taču pašlaik, algotņu pulkvedi, Pannihida pieder man. Viņa jau saņēmusi no manis vienu talantu un dabūs vēl otru, kad pārdošu savu kravu. Un tagad nāc man līdzi, Pannihida, bet šis te lai komandē savus odrisiešu tūkstošus18 .

Doikāda. Viņa ir brīva un ies tev līdzi, ja pati gribēs.

Pannihida. Ko man darīt, Dorkāda?

Dorkāda. Ej nu labāk iekšā ar Filostratu! Te palikt ar Polemonu nedrīksti, jo viņš ir pārlieku nikns un aiz greizsirdības iesvils vēl vairāk.

Pannihida. Iesim iekšā, Filostrat, ja vēlies!

5. Polemons. Brīdinu: šodien jūs abi dzersit pēdējo reizi. Ne jau velti, nogalinājis tikdaudz cilvēku, apguvu slepkavošanas prasmi. Šurp trāķiešus, Parmenont! Lai ierodas pilnā bruņojumā un ierindā aizšķērso ielu. Vidū — hoplīti, abos spārnos — lingotāji un loka šāvēji, pārējie — aizmugurē!

Filostrats. Tu runā, it kā mēs būtu mazi bērni, algotni, un gribi mūs iebaidīt.; Vai esi kādreiz kaut vai gaili nokāvis? Un vai vispār esi redzējis karu? Tu apsargāji kādu nožēlojamu cietoksnīti, droši vien kā pusvienības komandieris, — to es tev saku aiz tīras laipnības.

Polemons. Gan itin drīz visu sapratīsi, kad nāksim jums virsū mirdzošās bruņās, ar šķēpiem rokā.

Filostrats. Nāciet vien, tikai labi sagatavojieties! Es un šis te Tibijs, kas ir mans vienīgais pavadonis, apmētāsim jūs ar akmeņiem un lauskām un izkliedēsim, ka pat nezināsit, kur likties.

10. HELIDONIJA UN DROSE

1.      Helidonija. Vai jaunais Kleinijs vairs nenāk pie tevis, Drose? Jau labi sen vairs neredzu viņu jūsu mājās.

Drose. Nē, Helidonija. Audzinātājs viņam aizliedzis apmeklēt mani.

Helidonija. Kas šis tāds ir? Varbūt vingrošanas skolotājs Diotīms? Tas man labs draugs.

Dtose. Nē, filozofs Aristainets, lai viņš trīskārt nolādēts!

Helidonija. Tas drūmais, pinkainais garbārdis, kas ar jaunekļiem mēdz pastaigāties Raibajā portikā?

Drose. Jā, tas blēdis. Kaut viņš izputētu! Ai, kaut man būtu lemts redzēt, kā bende viņu aiz bārdas stiepj projām!

2.     Helidonija. Bet kas tam lēcies, ka viņš Kleinijam neļauj nākt pie tevis?

Drose. Nezinu, Helidonija. Zinu tikai vienus Klei-! nijs, kas visas naktis pavadījis pie manis, kopš sācis dzīvot ar sievieti, — bet es viņam esmu pirmā —, jau trīs dienas pēc kārtas nav rādījies mūsu ieliņā. Tas man ķērās pie sirds, es sāku arvien vairāk uztraukties un tāpēc aizsūtīju Nebrīdu, lai sameklē Kleiniju laukumā vai portikā. Viņa pastāstīja, ka ieraudzījusi to pastaigājamies ar Aristainetu un pa gabalu pamājusi, bet Kleinijs tik nosarcis, nodūris acis un neesot tās vairs pacēlis. Tad abi kopā devušies uz pilsētu. Nebrida tiem sekojusi līdz Dipilai, bet Kleinijs ne reizi neesot atskatījies, un tāpēc viņa atgriezās mājās, tā arī neko neuzzinājusi.

Kā jutos pēc tam, vari iedomāties. Nekādi nespēju saprast, kas ar puisi noticis. Vai tik, klusībā domāju, neesmu viņam nodarījusi pāri? Varbūt viņš iemīlējies citā un vairs nevar mani ciest? Vai arī tēvs viņam aizliedzis nākt? Izdomājos gan šā, gan tā, bet vēlu vakarā atskrēja Dromons un atnesa no viņa šo vēstu- liti. Izlasi man to, Helidonija! Tu tak proti lasīt.

3. Helidonija. Labi, dod šurp! Rokraksts nav sevišķi skaidrs, grūti salasāmie burti liecina, ka rakstītājs steidzies. Bet, lūk, kas te sacīts: «Kā mīlēju tevi, mana Drose, tam par lieciniekiem piesaucu dievus.»

Drose Ak vai, es nelaimīgā! Viņš vēstuli pat nesāk ar sveicienu!

Helidonija. «Bet tagad nerādos pie tevis ne jau tālab, ka nemīlu, bet vienīgi apstākļu spiests. Proti, tēvs uzticējis mani Aristainetam, lai viņa vadībā apgūstu filozofiju, bet šis — viņš par mums uzzinājis itin visu — mani bargi rāj un aizrāda, ka Arhitela un Era- siklejas dēlam neklājoties pīties ar hetēru, jo tikums esot stādāms daudz augstāk par baudu.»

Drose. Kaut šis pļāpa, kas jauneklim māca tādas blēņas, jo drīzāk nosprāgtu!

Helidonija. «Tātad — esmu spiests viņam paklausīt. Viņš man visur nāk līdzi un vērīgi uzmana. Uz citiom cilvēkiem nedrīkstu ne paskatīties. Ja es būšot prātīgs un viņam vienmēr un visur klausīšot, viņš solās padarīt mani par laimīgu, tikumīgu vīru. Tas ir viss, ko varēju tev slepus uzrakstīt. Esi laimīga un neaizmirsti savu Kleiniju!»

4. Drose. Ko teiksi par šo vēstuli, Helidonija?

Helidonija. Viss pārējais man ir kā skitu ābece, bet «neaizmirsti savu Kleiniju» vieš zināmas cerības.

Drose. Arī man tā šķiet. Bet tikmēr beidzos vai nost aiz mīlas. Un Dromons man stāstīja, ka Aristainets esot pederasts, kas, izmantodams studijas kā ieganstu, dzīvojot ar glītākajiem zēniem. Viņš vienatnē Kleini- jam stāstot visādas pasaciņas un solot to padarīt dieviem līdzīgu. Turklāt viņš lasot ar to kādas tur seno filozofu runas, ko viņi teikuši saviem skolniekiem par mīlestību, un visu laiku ir ar jauno cilvēku kopā. Dromons pat grasījās to visu pastāstīt Kleinija tēvam.

Helidonija. Tev vajadzētu šo Dromonu uzcienāt, Drose.

Drose. Jau uzcienāju. Sis gan tāpat ir manā pusē, jo tvīkst pēc manas Nebrīdas.

Helidonija. Nenokar degunu, viss būs labi! Es no savas puses taisos Kerameikā, kurp Arhitels parasti dodas pastaigā, uz kādas sienas uzrakstīt: «Aristainets samaitā Kleiniju,» lai tādā veidā balstītu Dromona apsūdzību.

Drose. Kā to izdarīsi, lai tevi nepieķer?

Helidonija. Naktī, mīļā Drose. Krītu kaut kur sameklēšu.

Drose. Ļoti jauki, Helidonija! Tad nu dosimies kopā cīņā pret šo blēdi Aristainetu!

11. TRIFAINA UN HARMĪDS

1.      Trifaina. Kas gan ataicina hetēru un samaksā piecas drahmas, lai viņai gultā uzgrieztu muguru un visu nakti raudātu un vaimanātu. Dzert tu dzēri, kā šķiet, bez jebkādas patikas un biji vienīgais, kas neiebaudīja vakariņas. Pie galda lēji asaras — es redzēju to — un tagad nemitīgi šņuksti kā mazs bērns. Ko tas viss nozīmē, Harmīd? Neslēp, lai man no bezmiega nakts, ko pavadīju ar tevi, tiktu kaut vai šāds labums!

Harmlds. Es beidzos nost aiz mīlestības. Vairs nespēju izturēt šīs mokas.

Trilaina. Ka nemīli mani, tas ir skaidrs. Citādi nebūtu tik vienaldzīgs, neatgrūstu mani, kad gribu tevi apskaut, un nenocietinātos aiz apmetņa, nolikdams to mūsu starpā, jo baidies, ka es tev varētu piedurties. Kas viņa tāda ir? Pasaki! Varbūt varēšu tev palīdzēt — es taču zinu, kā tādas lietas kārtojamas.

Harmīds. Tu, bez šaubām, pazīsti viņu, pat ļoti labi, tāpat kā viņa tevi: tā ir visai populāra hetēra.

2.   Trilaina. Kā viņu sauc?

Harmīds. Filēmatija.

Trifaina. Par kuru tu runā? Filēmatijas mums divas. Par pīrejieti, kas tikai nupat kā kļuvusi par hetēru un tagad ir Damilla, stratēģa dēla, mīļākā, vai to, kurai iesauka Cilpa?

Harmīds. Par šo. Es, nelaimes putns, ieskrēju šai cilpā un vairs netieku laukā.

Trifaina. Tātad raudāji viņas dēļ?

Harmīds. Jā.

Trifaina. Vai mīli viņu jau sen vai tikai īsu laiku?

Harmīds. Jau krietni sen, gandrīz septiņus mēnešus — kopš Dionīsiju svētkiem, kad pirmoreiz viņu ieraudzīju.

r Trifaina. Vai maz esi viņu visā pilnībā sīkāk aplūkojis? Varbūt dabūji redzēt tikai seju, bet no pārējā vienīgi to, ko var rādīt sieviete, kurai jau četrdesmit pieci gadi?

Harmīds. Kā tā? 5ī dievojās, ka nākamajā elafēbo- lionā19 tai būšot divdesmit divi.

3. Trifaina. Kam tu galu galā ticēsi — viņas zvērestiem vai paša acīm? Aplūko uzmanīgi! Apskaties deniņus: tā ir vienīgā vieta, kur viņai vēl savi mati, visu pārējo klāj bieza parūka. Bet ap deniņiem, līdzko izbāl krāsa, ko viņa lieto, nāk redzami sirmie mati. Tomēr tas nu būtu pats mazākais. Piespied viņu kādreiz tev parādīties kailai!

Harmīds. Tas man vēl ne reizi nav izdevies.

Trilaina. Dabiski! Viņa taču saprot, cik pretīgi tev būs baltie plankumi uz viņas miesas. No kakla līdz ceļiem viņa ir gatavais leopards. Bet tu lej asaras par to, ka šī sieviete tev nepieder! Varbūt viņa tev vēl dara pāri, ir nevērīga?

Harmīds. Jā, Trifaina, lai gan viņa no manis ļoti daudz guvusi. Tā tas ir arī šoreiz: viņa pieprasīja tūkstoš drahmu, kuras uzreiz nespēju sagādāt, jo tēvs mani ar naudu nelutina. Tad viņa pieņēma Moshionu, bet man durvis bija slēgtas. Tāpēc arī atsaucu tevi, gribēdams viņu pakaitināt, lai atriebtos.

Trifaina. Lai Afrodīte man žēlīga! Es gan nenāktu, ja kāds man sacītu, ka tieku'aicināta vienīgi -tādēļ, lai kaitinātu kādu citu, turklāt vēl Filēmatiju, šo grezeli. Bet tagad iešu: gailis nupat jau nodziedāja trešoreiz.

4. Harmīds. Tak nesteidzies, Trifaina! Ja tas ir taisnība, ko stāsti par Filēmatiju, — ka viņai ir parūka, krāsoti mati un uz miesas plankumi, nevarēšu viņai vairs ne virsū skatīties.

Trilaina. Pavaicā savai mātei, ja tā kādreiz ar viņu kopā mazgājusies pirtī! Bet par viņas gadiem lai pastāsta tavs vectētiņš, ja tas vēl ir dzīvs.

Harmīds. Ja tas tā, tad nojauksim nocietinājumu, ap- skausimies, skūpstīsimies un nodosimies, kā nākas, mīlas priekiem! Bet Filēmatija lai dzīvo sveika!

12. IOESA, PITIĀDA UN LlSIJS

I. Ioesa. Tātad gribi par mani ņirgāties, Līsij? Cik jauki! Es taču ne reizi neprasīju naudu, nekad neliedzos pieņemt tevi, sacīdama, ka pie manis ir kāds cits. Neliku krāpt tēvu vai apzagt māti, lai man ko atnestu, bet jau no paša sākuma piederēju tev bez maksas, bez atlīdzības. Tu tak zini, cik daudzus pielūdzējus esmu atraidījusi: Pītoklu, pašreizējo pritanu, kuģu īpašnieku Pasionu, tavu vienaudzi Melisu, kaut gan viņam nupat kā nomira tēvs un viņš tagad pats ir noteicējs par visu mantu. Bet tu visu laiku biji mans vienīgais Faons20 — es neskatījos ne uz vienu citu, nevienam pašam neļāvu sev tuvoties. Es, muļķe, noticēju taviem zvērestiem un tālab, tev pieķērusies, biju tikla kā Pēnelope, lai gan māte piekliedza pilnas ausis un sūdzējās par mani draudzenēm. Bet tu? Tiklīdz jauti, ka esmu tavā varā un tvīkstu pēc tevis, sāki gan atklāti lakstoties ap Likainu, lai sāpinātu mani, gan mūsu tuvības brīžos slavēt muzikanti Magidiju. Bet es par to jutos aizvainota un lēju asaras.

Nesen, kad jūs — Trāsons, tu un Difils — dzīrojāt, klāt bija flautiste Kimbalija un Piralllda, ar kuru naidojos. Kaut gan to zināji, tu ne vien piecreiz noskūpstīji Kimbaliju — tas man gan bija pavisam vienaldzīgi, jo tu tikai apkauno pats sevi, skūpstīdams tādu sievieti, — bet arī vairākkārt pamāji ar galvu Pirallī- dai. Un, kad izdzēri savu kausu tukšu, to parādīji viņai, tad iedevi vergam un tam pie auss pavēlēji, ja Pirallīda prasīšot dzert, vīnu pildīt tikai šajā kausā. Beidzot, iekodis ābolā un redzēdams, ka Difils aizņemts ar ko citu, — viņš tieši bija pagriezies uz Trāsona pusi un sarunājās ar to, — veikli iesviedi ābolu Piral- līdai klēpī, pat necenzdamies to no manis slēpt, bet viņa ābolu noskūpstīja, ielika krūšu dobītē un noglabāja lejpus apsēja.

2. Kālab tu tā rīkojies? Vai esmu tevi jebkad aizvainojusi kaut vai sīkumos vai sarūgtinājusi? Vai es vispār redzu kādu, izņemot tevi? Vai nedzīvoju tikai tev vienam? Darīt pāri nelaimīgai sievietei, kas tevī neprātīgi iemīlējusies, nav cēli, Līsij. Taču vēl ir Adrasteja, dieve, kas to visu redz. Varbūt kādreiz tev būs žēl, kad dzirdēsi, ka esmu pakārusies vai ielēkusi akā, vai kādā citā veidā dabūjusi galu, lai vairs neapgrūtinātu tevi ar savu klātbūtni. Tad varēsi lepoties, ka esi paveicis spožu varoņdarbu.

Ko tu tā lūkojies manī caur pieri? Kam griez zobus? Ja gribi ko pārmest, tad runā! Lai šī te Pitiāda mums ir šķīrēja. Kas noticis? Un tā, neatbildēdams ne vārda, tu vienkārši aizej, pamet mani? Vai redzi, Pitiāda, kā Līsijs ar mani apietas?

Pitiāda. Cik cietsirdīgi! Pat asaras nespēj viņu iežēlināt! Tas jau ir akmens, ne cilvēks! Bet patiesību sakot, pati esi samaitājusi viņu, Ioesa, pārlieku mīlēdama un to pārāk klaji pauzdama. Tādas lietas vispār nevajag izrādīt: tiklīdz vīrieši to mana, tie uzreiz kļūst iedomīgi. Bet neraudi vairs, nabadzīte, labāk uzklausi manu padomu un reizi vai divas nelaid viņu iekšā, kad atnāks! Tad redzēsi — šis no jauna pa īstam iedegsies un savukārt aiz mīlestības vai prātu zaudēs.

Ioesa. Klusē jel, liec mani mierā! Lai nelaižu Līsiju iekšā? Kaut viņš tik neaizsteigtos priekšā un nepa- mestu mani pavisam!

Pitiāda. Re, viņš nāk atpakaļ!

Ioesa. Tu pazudināji mani, Pitiāda! Viņš droši vien dzirdēja, ka sacīji «nelaid viņu iekšā!».

3. Līsijs. Es nenāku atpakaļ viņas dēļ, Pitiāda, jo šo sievieti vispār vairs negribu redzēt, bet pie tevis, lai tu nenosodītu mani un neteiktu «Līsijs ir cietsirdīgs».

Pitiāda. Tieši tā arī sacīju, Līsij.

Līsijs. Tu tātad gribi, Pitiāda, lai es paciešu šo Ioesu, kura tagad lej asaras, bet kurai nesen uzskrēju virsū, kad viņa, mani krāpdama, gulēja ar citu jaunu cilvēku?

Pitiāda. Viņa taču ir hetēra, Līsij! Bet kad tu abus pieķēri?

Līsijs. Tas bija apmēram pirms sešām dienām — jā, patiešām, pirms sešām, mēneša otrajā dienā; šodien tak ir septītā. Mans tēvs, zinādams, ka sen jau mīlu šo krietno sievieti, ieslēdza mani mājās un aizliedza sargam atdarīt vārtus, bet es nespēju bez viņas iztikt un tāpēc liku Dromonam nostāties pie pagalma žoga, kur tas viszemāks, un pieliekties. Tā, balstoties uz viņa muguras, viegli uzrāpos uz tā. īsāk: pārrāpos pāri un atnācu šurp, bet atradu nama durvis cieši noslēgtas, jo bija jau pusnakts. Nepieklauvēju, bet, kā jau pāris reizes biju darījis, klusītēm izcēlu durvis no virām un bez mazākā trokšņa iegāja iekšā. Visi jau gulēja, un es, taustīdamies gar sienu, pienācu pie gultas.

4.   Ioesa. Ai, Dēmetra, kas vēl būs? Jau trīcin trīcu!

Līsijs. Tā kā dzirdēju elpojam ne tikai vienu cilvēku

vien, sākumā iedomājos, ka pie Ioesas gul Lidija, bet tā, Pitiāda, nebija viņa! Aptaustīju un sapratu, ka tas ir jauns cilvēks ar maigu ādu, bez bārdas, ar pavisam gludi apcirptiem matiem un ka arī viņš ieziedies ar smaržīgām eļļām. Būtu man tobrīd bijis zobens, ne mirkli nevilcinātos — lai tas jums skaidrs! Ko smejaties, Pitiāda? Vai mans stāsts tev liekas tik smieklīgs?

Ioesa. Tad par to, Līsij, biji tik pikts? Ar mani taču gulēja šī te pati Pitiāda!

Pitiāda. Nesaki, lūdzama, viņam neko, Ioesa!

Ioesa. Kālab lai nesaku? Jā, tā bija Pitiāda, mans dārgais, kuru atsaucu, lai guļ pie manis, jo biju noskumusi, ka neesi atnācis.

5.     Līsijs. Tātad tas ar gludajiem, nocirptajiem matiem bija Pitiāda! Un sešu dienu laikā viņa atkal ataudzējusi tik garus matus?

Ioesa. Viņa matus nogrieza slimības dēļ, Līsij, jo tie bija sākuši strauji izkrist, un tagad nēsā parūku. Parādi viņam to, Pitiāda, parādi, lai viņš ticētu! Nu paskaties uz jauno cilvēku, savu sāncensi, uz kuru biji greizsirdīgs!

Līsijs. Kā nebūt greizsirdīgam, kad pats savām rokām aptaustīju tavu mīļāko. .

Ioesa. Taču tagad pārliecinājies pats. Bet varbūt man savukārt pamocīt tevi? Gribi? Iemeslu tam netrūkst.

Līsijs. Nevajag! Labāk iedzersim, un lai piedalās ar! Pitiāda, jo pieklātos, ka viņa kopā ar mums nosvin miera līgumu.

Ioesa. Protams, lai piedalās! Ai, cik daudz man nācies izciest tevis dēļ, dižais jaunekli Pitiād!

Pitiāda. Toties es jūs atkal pati samierināju. Tāpēc nedusmo man! Bet vienu gan tev lūdzu, Lisij: nestāsti nevienam par maniem matiem!

13. LEONTIHS, HENĪDS UN HIMNĪDA

1.    Leontihs. Bet nu pastāsti, Henīd, kā es kaujā pret galatiem traucos visiem jātniekiem pa priekšu balta zirga mugurā un galati, kaut arī dūšīgi karotāji, tūdaļ, tiklīdz ieraudzīja mani, sāka trīcēt un drebēt un neviens pats ij nedomāja izrādīt pretestību! Jo spēcīgi metot šķēpu, caururbu jātnieku komandieri un reizē arī viņa zirgu. Tad uzbruku pārējiem — daži, pārkārtojušies no falangas četrstūrī, tomēr vēl turējās. Siem tātad, izvilcis zobenu, ar pilnu sparu auļoju virsū. Septiņus no viņiem, kuri atradās priekšgalā, mans zirgs ar joni notrieca no kājām, bet es ar vienu vienīgu cirtienu kādam vienības komandierim pāršķēlu galvu līdz ar visu bruņucepuri uz pusēm. Pēc brīža arī jūs, Henīd, piesteidzāties klāt, bet ienaidnieks jau bija meties bēgt.

2.    Henīds. Un tava divcīņa ar satrapu pie Paflago- nijas robežas? Vai arī tas nebija izcils varoņdarbs?

Leontihs. Labi, ka to atgādināji! Patiešām, arī šis darbiņš nebija zemē metams! Satraps bija milzīga auguma un, likās, ar ieročiem prata lieliski rīkoties. Pazobojies par grieķiem, viņš izskrēja priekšā un izaicināja uz divcīņu ikvienu, kas vēlējās. Visi pārējie nobijās — gan lohagi, gan taksiarhi, gan pats virspavēlnieks, kaut gan bija visai drošsirdīgs cilvēks. Mūs komandēja Aristaihms, bet es toreiz biju vēl tikai hī- liarhs21 . Taču man drosmes netrūka: atgrūdu biedrus, kas centās mani atturēt, jo, redzēdami milzīgo barbaru mirdzošās zelta bruņās, ar draudīgo spalvu pušķi uz bruņu cepures, kratām šķēpu, baidījās par manu dzīvību …

Henīds. Arī es baidījos par tevi, Leontih. Tu tak atceries, kā mēģināju tevi atturēt, kā lūdzos, lai pirmais nedodies briesmās. Manai dzīvei taču nebūtu nekādas jēgas, ja tu ietu bojā.

3.     Leontihs. Tomēr drosmīgi iznācu priekšā. Ieroči man nebija sliktāki kā šim paflagonietim, un arī es no galvas līdz kājām biju tērpies zelta bruņās. TūdaJ kā mūsu, tā barbaru pusē sacēlās troksnis, jo ari tie mani uzreiz pazina, galvenokārt pēc vairoga un bru- ņucepures ar spalvu pušķi. Pasaki, Henīd, — ar ko visi tobrīd mani salīdzināja?

Henīds. Ar ko gan vēl citu kā Ahilleju, Tetīdas un Pēlēja dēlu, — lai Zevs man liecinieks! Ai, kā tev . piestāvēja ķivere, kā liesmoja tavs purpura apmetnis un laistījās vairogs!

Leontihs. Pašā cīņas sākumā barbars mani pirmais ievainoja, ar pīķi vieglītēm ieskrambādams kāju virs ceja. Bet es savu sarisu ietriecu viņam cauri vairogam krūtīs, aši pieskrēju klāt, ar zobenu bez pūlēm nocirtu galvu un, uzspraudis to uz šķēpa, asinīm notašķīts atgriezos pie savējiem.

4.      Himnīda. Cik pretīgi, Leontih! Cik derdzīgas, briesmīgas lietas tu .stāsti par sevi! Pat virsū skatīties

negribas tik asinskāram cilvēkam, kur nu vēl dzert un gulēt ar tevi! Vismaz es eju prom.

Leontihs. Samaksāšu tev divkārt.

Himnīda. Es nespēju gulēt ar slepkavu.

Leontihs. Nebaidies, Himnīda, tas viss notika Pafla- gonijā, bet tagad esmu pati miermīlība.

Himnīda. Tu tomēr esi aptraipīts. No barbara galvas, ko nesi šķēpa galā, uz tevi pilēja asinis! Un es lai apskauju un skūpstu tādu vīrieti! Nekad tam nenotikt, Harltas. Šis tak nav labāks par bendi.

Leontihs. Ieraudzīdama mani pilnā bruņojumā, tu uzreiz būtu iemīlējusies — nemaz nešaubos.

Himnīda. No šīm runām vien man jau metas nelaba dūša un jātrīc; rādās noslepkavoto ēnas un rēgi, sevišķi nelaimīgais komandieris, kuram pārcirti galvu uz pusēm. Un kas vēl būtu, ja nāktos to visu redzēt īstenībā — šīs asinis un izmētātos līķus? Liekas, es uz vietas nomirtu: neesmu pat ne reizi redzējusi, kā gaili kauj!

Leontihs. Cik tu gan esi gjēva un mazdūšīga, Himnīda! Bet es cerēju, ka mans stāsts tev sagādās prieku.

Himnīda. Priecē ar šiem stāstiem lemnietes vai Da- naīdas22 , ja tādas atradīsi! Bet nu steigšos pie mātes, kamēr vēl gaišs, un tu, Grammīda, nāc man līdzi! Dzīvo sveiks, dižais hīliarh, un slepkavo, cik tik!

5. Leontihs. Paliec, Himnīda! Tak paliec! — Viņa patiešām aizgājusi!

Henīds. Tu nu gan, Leontih, nabaga meiteni pagalam nobaidīji, kratīdams spalvu pušķi un stāstīdams par saviem neticamajiem varoņdarbiem. Uzreiz ievēroju, ka šī kļuva pavisam zaļa, kad stāstīji par komandieri, un kā pārvērtās sejā un sarāvās, kad sacīji, ka pāršķēli tam galvu.

Leontihs. Biju iedomājies, ka viņai tad labāk pa- tikšu. Bet ari tu esi vainīgs manā nelaimē, Henīd, ieminēdamies par divcīņu.

Henīds. Vai tad varēju nemelst tev līdzi, nomanīdams, kālab tā dižojies? Bet tas, ko sarunāji, jau nu bija pārāk briesmīgi. Labi, tu nocirti nelaimīgajam pa- flagonietim galvu. Bet kādēļ vēl spraudi to uz šķēpa un ļāvi asinīm pilēt sev virsū?

6. Leontihs. Tas ir patiešām riebīgi, Henīd, taču pārējais bija tīri labi izdomāts. Bet nu ej un pierunā viņu, lai nāk atpakaļ un paliek pie manis!

Henīds. Tātad sacīšu, ka to visu izgudroji, lai viņas acīs būtu varonis?

Leontihs. Tas nu gan nav visai ērti, Henīd.

Henīds. Citādi taču viņa nenāks. Tad nu izvēlies: būt varonim, bet modināt riebumu, vai atzīties melos un pavadīt nakti Himnīdas skavās?

Leontihs. Izvēle nav viegla. Tomēr dodu priekšroku Himnīdai. Ej un saki viņai, ka pirmīt meloju, bet tomēr ne gluži viss bija izdomāts!

14. DORIONS UN MIRTALE

1. Dorions. Tagad, kad tevis dēļ esmu kļuvis par ubagu, Mirtale, tu mani vairs nelaid pie sevis! Kamēr visu ko nesu, biju tev mīļākais, vīrs, kungs, — biju tev viss. Bet nu, kad esmu uz sēkļa, tu atradi sev bi- tīniešu tirgotāju un mani vairs nepieņem, un es stāvu pie tavām durvīm un leju asaras. Viņš turpretī pavada

pie tevis augas naktis un skūpsta tevi, un tu pat apgalvo, ka gaidi no viņa bērnu.

Mirtale. Man tas viss pagalam apnicis, Dorion, it sevišķi klausīties, cik daudz man esi devis un ka mani» dēļ nu esi nabags. Tad, lūdzams, saskaiti, ko pa visu šo laiku no tevis esmu dabūjusi!

2.     Dorions. Labi, Mirtale, saskaitīsim! Vispirms — kurpes no Sikionas, divas drahmas. Raksti: divas drahmas!

Mirtale. Bet par to divas naktis gulēji ar mani.

Dorions. Un, kad pārbraucu no Sīrijas, atvedu pudelīti feniķiešu ziedes; tāpat divas drahmas, lai Posei- dons man liecinieks!

Mirtale. Bet es, kad brauci prom, tev iedevu hi- tonu — īsu, līdz gurniem, ko valkāt airējot. Pie manis pavadījis nakti, to bija aizmirsis stūrmaņa palīgs Epikūrs.

Dorions. Bet tas man — ak, dievi! — pēc sīva strīdiņa nesen bija atkal jāatdod Epikūram, kas to Samā ieraudzīja un atzina par savu. Un no Kipras tev atvedu sīpolus, bet, pārbraucis no Bospora, — piecas siļķes un četrus asarus. Cik tur sanāk? Tad vēl astoņas kaltētas jūrnieku maizes pītā grozā, māla trauku ar Kārijas vīģēm un vēlāk — apzeltītas sandales no Pa- larām, nepateicīgā! Jā, un nupat man vēl ienāca prātā lielais Gitijas siera ritulis.

Mirtale. Par visu kopā sanāks varbūt piecas drahmas, Doiion.

3.    Dorions. Tas arī viss, ko varēju dot, būdams jūrnieks, kas dzīvo no savas algas. Bet tagad man jau pakļauts airsols labajā pusē, un tomēr tu noniecini mani! Vai nupat, Afrodīsijos23 , nenoliku par tevi sudraba

drahmu pie Afrodītes kājām? Vai neiedevu tavai mātei divas drahmas kurpēm? Un cik bieži ari šai LIdei neiespiedu saujā te divus, te četrus obolus? Ja visu saskaitītu, tas jūrniekam būtu vesels kapitāls.

Mirtale. Šie sīpoli un siļķes, Dorion?

Dorions. Jā gan, jo vairāk man nekā nebija. Es tak' nekalpotu par airētāju, ja būtu bagāts. Pat savai mātei ne reizi neatvedu ne ķiploka galviņu! Gribētu zināt, ko gan tev dāvina šis bitīnietis.

Mirtale. Vispirms viņš man nopirka hitonu — paskaties, lūdzu! — un kaklarotu, šo te smagāko.

Dorions. Šo? To jau sen biju redzējis pie tevis.

Mirtale. Tā, ko redzēji, bija daudz tievāka un bez smaragdiem. Vēl viņš man uzdāvāja šos auskarus un paklāju un turklāt nupat kā iedeva divas minas. Arī īri viņš samaksāja par mums. Tās nav nekādas Pataru sandales, Gitijas siers vai tamlīdzīgi nieki!

4. Dorions. Taču par to, kāds ir šis cilvēks, ar kuru guli, tu nesaki ne pušplēsta vārda. Viņam katrā ziņā pāri par piecdesmit, galva pusplika, bet ģīmis kā jūras vēzim. Un vai neredzi, kādi viņam zobi? Ai, Dioskūri, cik viņš piemīlīgs, sevišķi kad dzied un ņemas maigoties! Kā mēdz sacīt — ēzelis, kas skandina liru! Bet veseli ēduši! Taisni tādu esi pelnījusi, un lai jums abiem piedzimst tēvam līdzīgs bērns! Gan atradīšu sev meiteni pa prātam, piemēram, Delfīdu vai Kimbaliju, vai jūsu kaimiņieni flautisti, vai kādu citu. Ne jau visiem ir paklāji un kaklarotas vai divas minas, ko dāvāt.

Mirtale. Ak, laimīgā, kura tevi iemantos par mīļāko, Dorion, un kurai no Kipras atvedīsi sīpolus, bet, atgriezdamies no Gitijas, — sieru!

15. KOHLĪDA UN PARTENĪDA

1.    Kohllda. Ko raudi, Partenīda? Un no kurienes tu nāc ar šīm te salauztajām flautām?

Partenida. Aitoliešu karavīrs, tas milzenis, Krokales mīļākais, piekāva mani, kad sastapa pie viņas — spēlēju tur flautu, jo mani bija salīdzis viņa sāncensis Gorgs. Viņš salauza manus instrumentus, apgāza galdu, pie kura mielojās dzīrinieki, un no maisāmtrauka izlēja zemē visu vīnu. Tad viņš Gorgu, vienkāršu zemnieku puisi, aiz matiem aizvilka no galda, un nu viņi — pats aitolietis, kura vārds, liekas, Deinomahs, un viņa karabiedrs — sagrāba to un ņēmās dauzīt. Nezinu, Kohlīda, vai nabadziņš maz izdzīvos: viņam briesmīgi asiņoja deguns, visa seja ir uztūkuši un vienos zilumos.

2.    Kohlīda. Vai tas aitolietis bija jucis vai piedzēries, ka tā plosījās?

Partenīda. Greizsirdība, Kohlīda, un neprātīga kaislība! Krokale, šķiet, bija pieprasījusi divus talantus, ja viņš gribot, lai tā pieder viņam vien, bet Deinomahs tos nedeva. Tad viņa nelaida vairs šo iekšā, pat, kā stāsta, aizcirta tam durvis deguna priekšā un pieņēma oinojieti24 Gorgu, turīgu zemnieku un krietnu cilvēku, kas jau labu laiku ir viņas mīļākais. Viņa dzēra ar to, bet mani aicināja muzicēt.

Dzīres jau ritēja pilnā sparā. Es tikko biju uzsākusi kādu līdiešu meldiju, zemnieks cēlās kājās, lai dejotu, bet Krokale plaukšķināja rokas, un viss bija ļoti jauki. Pēkšņi atskanēja troksnis un klaigas, tika atgrūsti vaļā pagalma vārti, un tūdaļ ielauzās astoņi zaļoksnēji puiši, to vidū arī megarietis. Vienā mirklī viss tika apgriezts otrādi, bet Gorgs, kā jau sacīju, nogāzts zemē, sists un spārdīts kājām. Krokale paspēja — pat nezinu, kā — aizmukt pie kaimiņienes Tespiādas. Bet mani Deinomahs, kliegdams: «Kaut tu nosprāgtu!», iepļaukāja. Tad viņš salauza manus instrumentus un nosvieda zemē. Un tagad skrienu pie saimnieka, lai viņam visu izstāstītu, bet laucinieks taisās uzmeklēt savus pilsētas draugus, lai tie megarieti nodotu prita- niem.

Kohlīda. Redzi, kas iznāk, kad ielaižas ar karavīriem: vien sitieni un prāvošanās. Turklāt viņi visi uzdodas par virspavēlniekiem vai tūkstošniekiem, bet. kad vajag ko dāvināt, saka: «Pagaidi līdz algai! Kad to saņemšu, visu izdarīšu.» Lai jupis rauj šos lielīb- niekus! Vismaz es rīkojos pareizi, nelaizdama viņus sev ne tuvumā. Man drīzāk pa prātam kāds zvejnieks, jūrnieks vai vienkāršs zemnieks, kas neprot glaimot, bet toties vairāk maksā. Bet tie, kas krata savus spalvu pušķus un kladzina par savām kaujām, tikai mutes varoņi vien ir, mīļā Partenīda!

PASKAIDROJUMI

DIEVU SARUNAS

Dievu sarunas

1 Jāpapildina: «ar savu tēvu Kronu». Zevs savam tēvam Kronām atņēma varu.

Prometejs te domā pareģojumu, ka Tetīdas dēls būšot stiprāks par sava tēvu. Zevs tāpēc atsakās no Tetīdas, un pareģojums piepildās tādējādi, ka Tetīdas dēls Ahillejs ir stiprāks par savu tēvu Pēlēju.

s Zevs tuvojās Eiropai vērša izskatā, Antiopei — satira, Lēdai — gulbja izskatā, Danajai — zelta lietus veidā un nolaupīja Gani- mēdu, pārvērties par ērgli.

3   T. i., viņa tēls.

4   Ganimēdu.

s Zevs savu ieceri par mākoņtēlu tomēr īstenoja, un tā Iksions kļuva par kentauru ciltstēvu. Taču izbēgt no soda viņam neizdevās (sk. Vārdnīcā Iksions).

6    Hermeju.

7    Hermeju uzskatīja par liras izgudrotāju.

8    Kad Hēfaists reiz steidzies palīgā Hērai, savai mātei, kad tā ķildojusies ar Zevu, tas viņu nosviedis no Olimpa. Kopš tā laika Hēfaists ir klibs. Pēc mīta cita varianta, Hēra nosviedusi Hēfaistu pati, jo tas piedzimis kropjs.

6 Atēna, kas dzimusi no Zeva galvas. Kad viņa atradās savas mātes — Metīdas (Gudrības), Zeva pirmās sievas, miesās, Zevs māti aprija, jo saskaņā ar pareģojumu tā pēc Atēnas dzemdētu dēlu, kas kļūtu par dievu un cilvēku valdnieku.

10   Mēness dieve savu iemīļoto, ganu (vai mednieku) Endimionu, iegremdēja dziļā miegā, lai varētu viņu slepus skūpstīt. Pēc mīta cita varianta, viņam mūžīgu miegu nemirstībā, jaunībā un skaistumā piešķīra Zevs. es

" Adonīda (sk. Vārdnīcā).

12   Atīda (sk. Vārdnīcā).

13   Asklēpijs šajā sarunā atgādina Hēraklam vairākus notikumus no viņa dzīves un varoņa bojā ejas apstākļus. Hērakls ārprāta lēkmē nogalināja visu savu ģimeni, bet kādā citā reizē — savu draugu Ifitu. Par tā nogalināšanu viņam nācās trīs gadus kalpot par vergu līdiešu valdniecei Omfalei. Kad Hērakls bija nāvīgi ievainojis kentauru Nesu, kad tas uzmācās Hērakla otrajai sievai Dējaneirai, kentaurs mirstot iedeva viņai hitonu un ieteica to uzvilkt vīram. Tas saglabāšot viņai Hērakla mīlestību. Dējaneira noticēja, bet hitons bija saindēts ar Nesa asinīm un, tiklīdz Hērakls to apvilka, pielipa pie miesas un sagādāja viņam neizturamas mokas. Tāpēc Hērakls lika sevi sadedzināt sārtā Oites kalnā (Tesālijā).

14    Grieķiem šķita, ka hiacinšu ziedos saskatāmi burtu AI—AI (ai, ai) apveidi.

16   Mīta pazīstamākajā variantā Hēfaistam ir tikai viena sieva — Afrodīte.

le Pēc kāda mīta varianta, tauriešu zemē (Krimā) Artemīdai upurēti cilvēki. So mītu Eiripīds izmantojis savā traģēdijā «Ifige- nija tauriešu zemē».

17   Delfi, Klara, Didimas — slavenas Apollona kulta vietas ar orākuliem.

18   Sal. «Odiseja», VIII, 266—366.

111 Trāķiešu valdnieku Likurgu, Dlonīsa kulta pretinieku, Dionīss sodīja, atņemot tam saprātu (vai redzi). Tēbu valdnieku Penteju, kas pretojās Dionisa kulta ieviešanai, saplosīja gabalos menā- das, to vidū arī Penleja māte Agave, kas uzskatīja dēlu par briedi.

20 Dionīss atēniešu zemniekam Ikarijam par viesmīlību uzdāvāja vīnogulāju. Kad gani ieraudzīja savus biedrus, kuriem Ikarijs bija devis dzert vīnu, iereibušus, viņi domāja, ka tie ir saindēti, un Ikariju nogalināja.

11    Persejs Atēnai uzdāvināja Gorgonas Medūzas galvu. Sk. Vārdnīcā Gorgonas un Aiglda, kā arī «Jūras dievību sarunas», 14.

22    Nimfa Oinone.

23    Ganimēdā.

24    «Baltroce» un «lielace» ir Hēras epiteti Homēra eposos.

25    Pēc kāda mīta varianta, Helena izšķīlusies no olas (Zevs Lēdai bija tuvojies gulbja izskatā).

28 Himers, Pols — Afrodītes pavadoni, kas personificē mīlas alkas un ilgas; Himenafs — kāzu dievs, Dionīsa un Afrodītes (vai Apol- lona un kādas mūzas) dēls.

27    Sal. «Iliāda», VIII, 19—27.

28    Sal. «Iliāda», I, 399—406.

29    Pēc nostāsta, Maratonas kaujā (490. gadā p. m. ē.), kurā atēnieši sakāva persiešu karapulkus, grieķiem nācis palīgā Pāns, radot pretiniekos «paniskas bailes».

80    Sk. «Dievu sarunas», 16, 1, kā arī 16. paskaidrojumu.

81    Ganimēds.

82    Dioskūrl (sk. Vārdnīcā).

83    Hērakls un Dionīss.

84    Semeli.

35 Faetontam — Hēlija un Klimenes dēlam.

Heliādas — Hēlija un Klimenes meitas.

Bebriku (Bitīnijā) valdnieks Amiks bija prasmīgs dūru cīnītājs un izaicināja visus svešniekus uz cīņu, kurā tos nogalināja. Viņu pieveica un nonāvēja Polideiks.

Prometejs jeb Kaukāzs

Sal. «Dievu sarunas», 1.

Hēsioda «Teogonija», 541.

40    «Iliāda», XIII, 775.

41    Kaspi/as Vātli — šaura eja starp kalniem un Kaspijas jūru pie tagadējās Derbentas.

42    Hermejs ir arī zagļu patrons. Sal. «Dievu sarunas», 7.

43    Prometejs Zeva pusē cīnījās pret titāniem.

44   Hēsioda «Darbi un dienas», 61.

45    Domājams, citāts no Arāta (ap 310.—245. g. p. m. ē.) nesaglabājušās poēmas «Debess parādības».

48 Simt vēršu upuri; arī katrs bagātīgs un svinīgs upuris. 4 ' «Iliāda», I, 423.

48    Bieži sastopams dievu epitets Homēra un Hēsioda eposos.

49    «Iliāda». I, 317. 80 Hērakls.

11 Sal. «Dievu sarunas», 1, un 1. paskaidrojumu.

Jūras dievību sarunas

52 Polifēms.

63 Sal. «Odiseja», IX, 355—505.

54 Sal. «Odiseja», IX, 287 —293.

65 Peloponēsas lielākās upes Alfejas dievs. Pastāvēja uzskats, ka Alfejas ūdeņi, šķērsojot Jonijas jūru, aiztek līdz Ortigijas salai pie Sirakūzām.

54 Avota nimfa. Medniece Aretūsa, Alfeja vajāta, patvērās Ortigijas salā, kur Artemlda viņu pārvērta par avotu.

57 Prolejs — jūras dieviba, kas Poseidonam gana roņus un kam piemīt pareģošanas un pārvēršanās spējas. Menelājs to piespieda viņam pareģot nākotni. Sal. «Odiseja», IV, 448—570.

45 Panope un Galēne — Nereīdas.

6t Ķildas dieve, kara dieva Arēja māsa.

60 Domātas Tetīdas un Pēlēja kāzas.

81 Parīda. Sal. «Dievu sarunas», 20. Sk. Vārdnīcā Danaļs.

63    lo. Sk. Vārdnīcā lo un «Dievu sarunas». 3.

64    lo tika identificēta ar Isīdu, viņas dēls Epafs — ar Apiju.

65    Hermejs tika identificēts ar Totu, ēģiptiešu dievu ar paviāna galvu (grieķi dēvēja paviānu par «suņgalvi»).

69 Melikartu. Sk. Vārdnīcā Ino.

" Arīonu, dzejnieku no Mētimnas pilsētas Lesbas salā (ap 600. g. p. m. ē.). Nostāstu, kas ir pamatā šim Lukiāna dialogam, sniedz Hērodots savā «Vēsturē», I, 23—24.

M Delfīni kādreiz bijuši jūras laupītāji, kurus pārvērtis Dionīss.

6,1 Periandrs — Korintas tirāns (ap 600. g. p. m. ē.). Helle. Sk. Vārdnīcā Ino.

71    «Hellesponts» (tag. Dardaneji) nozīmē «Helles jūra».

72    Pēc nostāsta, Helle apglabāta Trāķijas Hersonēsā (pie Helles- ponta).

" Sk. Vārdnīcā Ino.

u Par to viņai atriebās Mēra, laupīdama Atamantam saprātu.

75   Domāta Dēlas sala. Lukiāns te izmanto vārdu spēli: gr. dēlos nozīmē «redzams», un ari salas nosaukums grieķiski ir Dēlos.

76    Zeva.

77    Apollonu un Artemidu.

78    Šā dialoga pamatā ir Ksanta un Ahilleja cīņas epizode «Iliādā», XXI, 211—38-1.

79    Danaja ar dēlu Perseju.

80    Stindzinošs biļis tikai tiešs Medūzas skatiens.

81    Zevam.

Haions jeb Vērotāji

62 Protesilājs. Sal. «Mirušo sarunas», 23.

83    Milži Efialts un Ots. Sal. «Odiseja», XI, 305—320.

84    Sal. «Odiseja», 315—316.

85    «Iliāda», V, 127—128, tulk. A. Ģiezens.

80 «Iliāda», III, 226—227, tulk. A. Ģiezens.

87    Parodija par Iepriekš citētajām «Iliādas» vārsmām (sk. 86. paskaidrojumu).

88    Kīrs II (valdīja no 559. līdz 529. g. p. m. ē.) nodibināja Persi- jas lielvalsti.

89    Šajā epizodē Lukiāns izmanto Hērodota stāstījumu par Solona sarunu ar KrSzu («Vēsture», I, 30—33). Taču Hērodotam Solons par pašu laimīgāko cilvēku uzskata Tellu, bet Kleobiju un Bi- tonu min tikai otrajā vietā.

80 Apollonam. Par to, ka Krēzs Delfu templim dāvinājis zelta ķieģeļus, stāsta Hērodots («Vēsture», I, 50).

91    Apollonam. Pīto ir senāks Delfu nosaukums.

92    Kīrs krita kaujā pret masagetiem (skitu cilts), kuru valdniece bija Tomirija.

93    Ķīra II dēls Kambīss, Iekarojis Ēģipti, neveiksmīgi cīnījās Lībijā un Etiopijā. Ēģiptē viņš nogalināja ēģiptiešu svēto vērsi Apiju.

94    īstas un parodētas «Odisejas» vārsmas kombinējums (I, 50, 180). Lukiāns izmanto Hērodota stāstu par Samas tirānu Polikratu (miris 522. gadā p. m. ē.). Viņš gribējis dieviem ziedot vērtīgu gredzenu un iemetis to jūrā, bet dievi velti nepieņēmuši: valdnieka pavārs pēc pāris dienām gredzenu atradis zivs vēderā («Vēsture», III, 41—42). Hērodota stāstu izmantojis arī F. Šil- lers balādē «Polikrata gredzens» («Der Ring des Polykrates»),

95    Lukiāns arī šeit seko Hērodotam (m, 122—125).

96    Sal. «Iliāda», VI, 146—149.

87 Sirēnas — dēmoniskas būtnes, pa pusei sievietes, pa pusei putni, kas mitušas Dienviditālijas piekrastē. Viņu brīnišķo dziesmu apmāti, jūrnieki neievēroja bīstamās klintis un gāja bojā. Odisejs saviem ceļabiedriem aizbāza ausis ar vasku, bet sevi lika piesiet pie masta. Tā grieķu kuģis laimīgi izglābās no briesmām. "" «Iliādas» un «Odisejas» pārfrāzētu vārsmu kombinējums. w Ņina — Nīnive.

100    Kā vēstī eposs, Trojas karš ildzis desmit gadus.

101    Spartiešu pavēlnieks karā pret Argosu (6. gs. p. m. ē.).

mirušo sarunas

1 Filozofu kiniķi. Gr. kydn (ģen. kynos) nozīmē «suns». Kiniķu nosaukums saistīts gan ar Kinosargas gimnasiju (telpa sporta nodarbībām), kur mācīja kiniskās filozofijas skolas nodibinātājs Antistens, gan arī ar šo filozofu «sunisko» dzīves veidu.

*  Krane/ā, Korintas priekšpilsētā, mucā mita Diogens; Likejs — birzs un gimnasijs Atēnās, kur mācīja Aristotelis.

8 Ik mēneša beigās Hekatei māju priekšā un krustcelēs nolika ēdienu, ko pievāca ubagi. Sk. Vārdnīcā Hekate.

*  «Ragi» un «krokodili» bija senatnē populāri siloģismi. «Ragu» siloģisms: ko neesi pazaudējis, tas tev vēl ir; ragus neesi pazaudējis, tātad tev ir ragi.

s Sis izteiciens bija rakstīts virs ieejas Apollona svētnīcā Delfos.

" lolā/s — Hērakla līdzgaitnieks. Kad Mikēnu valdnieks Eiristejs vajāja Hērakla bērnus, dievi Iolājam uz laiku atdeva jaunību, lai viņš varētu cīnīties pret Eiristeju.

' Tltons — Trojas valdnieka Lāomedonta dēls, kurā iemīlējās Ēosa, rītausmas dieve. Viņa no Zeva izlūdzās Tītonam nemirstību, bet aizmirsa izlūgties arī mūžīgu jaunību. Tāpēc Tītons laika gaitā aizvien vairāk saruka un beidzot pārvērtās par cikādi.

8 Mitilēnietis Faons pārcēla ar savu kuģi Afroditi no Mijas salas uz kontinentu. Par to dieve viņam uzdāvāja pudelīti ar smaržīgu eļļu, kas Faonu pārvērta par skaistuli un sievietēm iedvesa mīlestību pret viņu. Kā stāsta leģenda, dzejniece Sapfo aiz nelaimīgas mīlas pret Faonu izdarījusi pašnāvību.

p Eipatridi («cildenu tēvu dēli») — dižciltīgie atēnieši. Palaislra — telpa cīkstēšanās sacensībām un treniņiem.

" «Iliāda», XXIII, 724.

" Haldieši — šeit: babiloniešu priesteri, kurus uzskatīja par Izciliem astrologiem un pareģiem; Pilo/as dievs — Apollons. Sk. ari Vārdnīcā Piioja.

13   Lībietis — šeit: afrikānietis.

14    Aristotelis astoņus gadus bijis Aleksandra audzinātājs.

15   Prūsiļs — Bitīnijas valdnieks. Bitīnijā romiešu vajātais Hani- bāls izdarīja pašnāvību.

" Olimpiāda — Aleksandra māte.

17   Aleksandra karavadonis (ap 365.—321. g. p. m. ē.), kas pēc valdnieka nāves nesekmīgi centās saglabāt valsts vienotību.

18   Aleksandra mirstīgās atliekas sākumā aizveda uz Memfisu, vēlāk — uz Aleksandriju.

19   Cemeriņus uzskatīja par zālēm pret gara slimībām.

20    Kleits — Aleksandra draugs un cīņu biedrs, ko viņš dzīrēs dusmu lēkmē nogalināja; Kallislens — vēsturnieks, kas piedalījās Aleksandra karagājienos uz Austrumiem, Aleksandra biogrāfs. Kad Kallistens atteicās valdnieku sveikt pēc austrumnieku paražas, krītot tam pie kājām, Aleksandrs viņu sodīja ar nāvi.

21    Kad Kīrs Jaunākais gribēja atņemt troni savam brālim — Per- sijas valdniekam Artakserksam II (valdīja no 404. līdz 358. g. p. m. ē.), viņš salīga desmittūkstoš grieķu algotņu, kurus komandēja spartietis Klearhs. Kīram krītot kaujā, grieķu algotņiem nācās atgriezties dzimtenē (400.—399. gadā). Sie notikumi aprakstīti Ksenofonta darbā «Anabāze».

22    Kad 335. gadā p. m. ē. tēbieši sacēlās pret Aleksandru, viņš pēc sacelšanās apspiešanas lika Tēbas, izņemot dažas svētnīcas un māju, kur bija dzimis dzejnieks Pindars, nopostīt, bet iedzīvotājus pārdot verdzībā.

23    324. gadā Aleksandrs vienlaikus apprecēja persietes Stateiru un Parisatīdu (bez tam viņam bija vēl cita sieva — baktriešu princese Roksane) un sarīkoja masu kāzas, kurās apprecināja maķedoniešus ar persietēm.

24    Hēlaistions — Aleksandra draugs un mīlulis.

25 -26 Indijā.

27    Sal. «Odiseja», XI, 489—491. Ahilleja vārdi lr krasā pretrunā ar viņa tēlu «Iliādā».

28    Diogēns, it kā aizmirsis, ar ko runā, zvērestā piesauc pašu Hērakla.

29    «Odiseja», XI, 603.

34 «Odiseja», XI, 602.

81 Sk. 19. paskaidrojumu.

32    «Iliāda», III, 157.

33    «Odiseja», X, 521.

84    Filozofs Pitagors (ap 540.—500. g. p. m. ē.), kas uzskatīja, ka dvēsele iemiesojas jaunos (cita cilvēka, dzīvnieka vai auga) ķermeņos (t. s. metempsihoze), un apgalvoja, ka viņš jau reiz dzīvojis kā trojiešu karavīrs Eiforbs («Iliāda», XVI, 808; XVII, 59), bet pirms tam — kā Apollons. Plūtarhs («Numas dzīves apraksts», 1) min nostāstu, ka Pitagoram bijis zelta gurns, ko viņš rādījis savas dievišķās izcelsmes pierādīšanai. Sal. tekstā Menipa nākamo jautājumu: «Vai gurns tev vairs nav no zelta?»

85    Pitagors esot izteicies, ka ēst pupas ir tas pats, kas ēst senču galvas (pupas bijušas saistītas ar senču kultu).

86   Jau dialogā «Harons jeb Vērotāji» minētais Solons, filozofs ml- lētietis Talēts (ap 624.—546. g. p. m. ē.) un Mitilēnes tirāns Pitaks pieder pie septiņiem grieķu gudrajiem.

87    Filozofs Empedokls (akragantietis, ap 495.-435. g. p. m. S.) esot ielecis Etnas krāteri. Lai būtu līdzīgāks dieviem, viņš esot staigājis vara apavos.

M Arislips (ap 435.—355, g. p. m. ē.), hedonisma filozofijas pamatlicējs, un Plalons (427.—347. g. p. m. ē.) bija Sokrātā (470.—399. g. p. m. ē.) skolnieki. Platons patiešām kādu laiku dzīvojis Slrakūzu valdnieka Dionīsija I galmā, bet savas atklātās valodas dēļ esot kritis nežēlastībā un pat pārdots verdzībā. Menipa pārmetums katrā ziņā vēsturiski nepamatots.

89 Kleinija dēls — Alkibiāds, atēniešu valstsvīrs un karavadonis.

40    Sk, 1. paskaidrojumu,

41    Uz nāvi notiesātais Sokrāts izdzēra, kā to paredzēja Atēnu likumi, kausu ar velnarutku indi.

42   Satlriķa brīva interpretācija.

43   T. i., filozofu.

44   Sk. 3. paskaidrojumu.

45    Plūtons (Alds) ir mirušo dievs. Tāpēc Protesilājs uzrunā to ar «mūsu Zevl».

48 Or/e/s — mītisks dziedonis, kas pēc sieva3 Eiridikes nāves nokāpa Aīdā un, ar savām dziesmām aizkustinot pazemes valdnieku, izlūdzās atļauju tai atgriezties dzīvē. Bet, tā kā viņš pretēji aizliegumam ceļā atskatījās uz sievu, kas viņam sekoja, tai bija uz mūžīgiem laikiem jāatgriežas Aldā. Alkes- līda — Feru (Tesālija) valdnieka Admēta sieva, kas labprātīgi mira vīra vietā. Hērakls viņu atņēma Nāvei un no jauna atdeva ģimenei.

47   Sal. «Iliāda», II, 673—674.

48   Sal. Eiripīda «Mēdeja», 230—251.

49   Aēdona, Tēbu valdnieka Zēta sieva, kas nogalināja savu dēlu Itilu un tika pārvērsta par lakstīgalu; Likāona meita — Kallislo, Artemīdas pavadone, kuru Hēra (vai Artemīda), uzzinājusi, ka meitene gaida no Zeva bērnu, pārvērta par lāču māti; Dulne pārvērsta laurkokā (sk. Vārdnīcā).

80 Sal. «Odisejas» XI grāmatu.

61   Ahillejam.

62   Odisejs.

83 Sostrats Ir reāla persona, kas dzīvojusi 4. gadsimtā p. m. S.

heteru sarunas

1 Tesāliju uzskatīja par burvju un raganu novadu.

Tesmotorljl — sieviešu svētki par godu Dēmetrai.

3    Alopēke — dēms Atikā.

4   Artemldai.

6 T. 1., kādu slavenā atēniešu tēlnieka Kalamida (5. gs. vidū p. m. ē.) darinātu statuju.

* «Lai nenoskaustu.» Sk. ari Vārdnīcā Adrasteļa.

' Vistautas dieve — Afrodite; Dārzi (gr. Kēpoi) — vieta dienvidaustrumos no Atēnām; Labklājības dāvātā/a — Dēmetra.

8    Abas dieves — Dēmetra un Persefone; Pilsētas sargālāla — Atēna.

9    Dāreiks — persiešu zelta monēta, kas bija apgrozībā arī Grieķijā un svarā līdzinājās divām drahmām, t. i., 8,72 g.

10   Areopaga loceklis. Lukiāna laika Atēnās Areopags formāli bija augstākais pārvaldes orgāns.

II    Kollita — dēms Atikā.

12   Aharna — dēms Atikā.

13   Par algotni.

14   Raibais portiks — ar gleznām rotāts portiks Atēnās, kur, starp citu, kādreiz pulcējušies pirmie filozofi stoiķi (to apzīmējums radies no šā portika nosaukuma Slod poikilē).

15   Mazāzijā.

18 Tauta Mazāzijas dienvidos.

17        steirija — dēms Atikā.

18       domāti algotņi. Odrlsiešl — kāda Trāķijas tauta,

19        pavasara mēnesis.

20        sk. «mirušo sarunas», 8. paskaidrojumu.

" LohagI, taksiarhl — komandieri karaspēka vienībās, kuru sastāvs nav precīzi zināms; hīliarhs — tūkstoš viru vienības komandieris.

M Kā vēsti mīts, Lemnas sievietes esot nogalinājušas visus salas vīriešus; Danaidas — sk. Vārdnīcā Dcmals.

13 Alrodlsiļl — svētki par godu Afrodītei.

u Oinoja — dēms Atikā.

ĪPAŠVĀRDU, MITOLOĢIJAS UN VĒSTURES TERMINU VĀRDNĪCA

Adonīds — asīriešu valdnieka Teianta skaistais dēls, kuru mīlējusi Afrodīte. Kad medibās viņu nogalinājis mežakuilis, Persefone pēc Afrodītes lūguma atjāvusi viņam ik gadu uz sešiem mēnešiem atgriezties dzīvē; pārējos sešus mēnešus Adonīds oa vadījis Aīdā.

Adrasteja — atmaksas dieves Nemesīdas cits vārds.

Afrodīte — mīlestības un skaistuma dieve, Hēfaista sieva.

Agamemnons — Atreja dēls, Menelāja brālis, Mikēnu valdnieks, grieķu karaspēka virspavēlnieks Trojas karā.

Agēnors — feniķiešu valdnieks, Eiropas un Kadma tēvs.

Ahofieri — grieķu cilts; Homēra eposos ar šo nosaukumu apzīmēti grieķi vispār.

Ahillejs — Tetīdas un Pēlēja dēls, dižākais grieķu varonis cīņās pret Troju.

Aiaks — Pēlēja tēvs, Ahilleja vecaistēvs, kas par dievbijību un taisnīgumu pēc nāves līdzās Mīnojam un Radamantijam iecelts par tiesnesi Aidā. Pēc mīta citas versijas, ko izmanto arī Lukiāns, Aiaks ir Aīda vārtu sargs.

Aīds — 1. Mirušo valstība; 2. (ari Plūtons, Aīdonejs) Krona un Rejas dēls, Zeva brālis, mirušo valstības valdnieks.

Aigīda — Zeva (dažkārt ari Atēnas un Apollona lietots) vairogs, kas ar tajā redzamo Gorgonas Medūzas galvu cilvēkos un dievos vieš šausmas.

Aitolia — novads Vidusgrieķijā.

Ajants — Telamona dēls, pēc Ahilleja spēcīgākais un drosmīgākais grieķu varonis Trojas karā. Kad, Ahillejam krītot, tā ieroči piešķirti nevis Ajantam, bet Odisejam, viņš ārprāta lēkmē apkāvis ganāmpulka lopus, ko uzskatījis par saviem ienaidniekiem. Atguvis saprātu, Ajants izdarījis pašnāvību. Sal. Lukiāns «Mirušo sarunas», 29.

Akarnānija — novads Vidusgrieķijas rietumos.

Akrisijs — Argosas valdnieks, Danajas tēvs.

Aklaions — lielisks mednieks, kas redzējis Artemīdu peldamies un tāpēc ticis pārvērsts par briedi, kuru tad saplosījuši paša suņi. Pēc mīta cita varianta, Artemīda viņu pārvērtusi par briedi tāpēc, ka Aktaions lielījies ar savu mednieka prasmi.

Aleksandrs — 1. sk. Parīda; 2. Maķedonijas valdnieka (356.— 323. g p. m. ē.).

Alkmēne — Tēbu valdnieka Amfitriona sieva, kas no Zeva dzemdējusi Hēraklu.

Amfilohs — slavens pareģis, kuram bija daudz kulta vietu un orākuls Mallā (Kilikijā).

Amfitrions — Tēbu valdnieks, Alkmēnes — Hērakla mātes vīrs.

Amfitrīte — Nereīda, Poseidona sieva.

Amiklas — pilsēta Lakonijā.

Amimona — kāda no Danaja meitām, Poseidona iemījotā.

Arnmons — ēģiptiešu dievība, ko grieķi identificēja ar Zevu.

Andromeda — Etiopijas valdnieka Kēfeja meita. Viņas māte Kasiopeja lielījusies, ka esot skaistāka par Nereīdām. Par to Po- seidons uzsūtījis Etiopijai jūras nezvēru, kuram Kēfejs, paklausot orākulam, gribējis atdot Andromedu. Persejs Andromedu atbrīvojis un kļuvis viņas vīrs.

An'iīsj — Dardanas (Mazāzijā) valdnieks, Afrodītes iemīļotais, no kura viņa dzemdējusi Eneju.

Antiohs — Pilas valdnieka Nestora dēls, Ahilleja draugs, kritis pie Trojas.

Antiope — upes dieva Asopa vai, pēc mīta citas versijas, Tēbu valdnieka Nikteja meita, kas no Zeva, kurš viņai tuvojies satira izskatā, dzemdējusi dvīņu3 Zētu un Amfionu.

Antisiens (ap 444.—ap 366. g. p. m. ē.) — filozofs atēnietis, Gorgija un Sokrātā skolnieks, kiniskās filozofijas skolas nodibinātājs.

Anūbis — ēģiptiešu mirušo dievība ar suņa galvu; grieķi viņu pielīdzināja Hermejam.

Apollons (arī Foibs) — Zeva un Lēto dēls, Artemīdas brālis, gaismas, dzejas, mūzikas un pareģojumu dievs, arī dievs dziednieks (Paiāns).

Aress — Zeva un Hēras dēls, kara dievs.

Argosa — pilsēta Argolīdā (Peloponēsas austrumos).

Args — simtacis, kuram Hēra likusi apsargāt lo. Hermejs Argu Iemidzinājis vai, pēc citas versijas, nogalinājis.

Arkādija — kalnu novads Peloponēsas centrālajā daļā.

Artemīda — Zeva un Lēto meita, Apollona māsa, jaunavīgā meiibu dieve un dzemdētāju sargātāja.

Asklēpijs — Apollona un Koronīdas dēls, ārstniecības dievs. Kad AskJēpijs ķēries pie mirušo atdzīvināšanas, Zevs viņu ar zobenu nogalinājis.

Aiēna — Zeva meita, dzimusi no tēva galvas (sk. «Dievu sarunas», 8 un attiecīgo paskaidrojumu), jaunavīgā gudrības, ari kara dieve.

Atids — skaists frīģiešu jauneklis, Ķibeles (Lukiāna «Dievu sarunās», 12 — Rejas) iemīļotais, kas ārprāta lēkmē izdarījis pašnāvību.

Atlants — titāns, Iapeta un Klimenes dēls, kas, sodīts par līdzdalību titānu cīņā pret Zevu, galējos Rietumos uz saviem pleciem tur debess jumu.

Baktras — Baktrijas (tagadējā Ziemeļafganistāna) galvaspilsēta.

Bitinija — zeme Mazāzijas ziemeļrietumos.

Boiotija — novads Vidusgrieķijā.

Branhs — pareģis, kam pareģošanas prasmi piešķīris Apollons.

Briarejs — milzis simtrocis.

Datne — nimfa, kura, bēgdama no Apollona, kas bijis viņā iemīlējies, pārvērtusies laurkokā.

Danaja — Argosas valdnieka Akrisija meita, Perseja māte. Sk. «Jūras dievību sarunas», 12.

Danajs — ēģiptiešu valdnieka dēls; nevēlēdamies savas piecdesmit meitas dot par sievām brāļa Aigipta piecdesmit dēliem, aizbēdzis ar tām uz Argosu. Cietis sakāvi cīņā pret Aigipta dēliem un būdams spiests piekrist meitu nevēlamajām laulībām, ieteicis viņām kāzu naktī vīrus nogalināt. To visas, izņemot vienu (Hipermestru), ari izdarīja. Par to viņām vajadzēja Aīdā ar sietiem mūžīgi smelt ūdeni caurā mucā.

Dārijs — Dārijs III, Persijas valdnieks (336.—330. g. p. m. ē.), kuru Maķedonijas Aleksandrs sakāva pie īsas (333. gadā) un Gau- gamēlām (331. gadā).

Dēla — viena no Kiklādu salām' Egejas jūrā, Apollona un Artemīdas dzimšanas vieta.

Delfi — pilsēta Fokīdā, Parnāsa kalna pakājē, kur atradās Apollona templis ar orākulu; šā dieva galvenais kulta centrs.

Dēmetra — Krona un Rejas meita, kas dzemdējusi Zevam Persefoni.

Dēms — mazākā administratīvā vienība Atikā.

Diogens — (ap 412. — ap 323. g. p. m. ē.) — filozofs kiniķls, Antistena skolnieks, mitinājās Korintā kādā mucā.

Diomēds — Argosas valdnieks, īpaši varonīgs Trojas kara dalībnieks.

Dionīss (ari Bakhs) — Zeva un Semeles dēls, auglības un vīna dievs.

Dioskūrl («Zeva dēli») — dvīņu brāļi Polideiks un Kastors, Lēdas un Zeva dēli (pēc mīta citas versijas, Polideiks lr Zeva, Kastors — Lēdas vīra Tindareja dēls), no kuriem pirmais bijis nemirstīgs, otrs — mirstīgs. Kastoram ejot bojā, Polideiks Izlūdzies no Zeva atļauju dalīties ar brāli nemirstībā. Saskaņā ar kādu mīta variantu brāļi kopā pavadījuši pārmaiņus vienu dienu debesīs, otru — Aīdā, pēc citas versijas — nomainījuši viens otru. Polideiks izcēlies ar zirgu savaldīšanas prasmi, Kastors — dūru cīņā. Dioskūri bijuši palīgi kaujās un briesmās nonākušu jūrnieku glābēji. Viņu kults bijis īpaši izplatīts Spartā. Sk. art «Dievu sarunas», 26.

Dorīda — jūras dievība, Nēreja sieva, Nereldu māte.

Drahma — masas un naudas vienība. Atēnu drahma =■4,36 g resp. 6 oboli.

Eho — kalnu nimfa, no kuras, tai mirstot, palikusi pāri tikai balss (atbalss).

Ellei lija — dzemdību dieve.

Eiropa — feniķiešu valdnieka Agēnora meita, kurā Iemīlējies Zevs. Viņš pārvērties par baltu vērsi un aizvedis savā mugurā Eiropu uz Krētu.

Elelsīna — pilsēta Atikā, Dēmetras un Persefones mistēriju kulta vieta.

Elīda — novads Peloponēsas ziemeļrietumos.

Elisijs — svētlaimīgo zeme, ko iedomājās pasaules galējos Rietumos, vai atsevišķs novads mirušo valstībā, kur dievu izraudzītie izcilie cilvēki (hēroji, taisnie) pēc nāves vada laiku mūžīgā svētlaimē.

Enloejs — Enipejas upes (Tesālijā) dievs, ko mīlējusi Tīro.

Eridana — mītiska upe Rietumos, vēlāk Identificēta ar Po upi.(Daugava)

Erinijas — atmaksas dievības.

Erots - Afrodītes un Arēja spārnotais dēls, mīlas dievs, kas ar savām bultām modināja mīlestību gan cilvēkos, gan dievos. Erotl — spārnoti zēni, Afrodītes pavadoņi.

Filips — Filips II (382.-336. g. p. m. 6.), Maķedonijas valdnieks, Aleksandra tēvs.

Fīnejs — trāķiešu valdnieks, kuram dievi par kādu noziegumu atņēmuši redzi.

Foiriiks — Ahilleja skolotājs, kas kopā ar viņu piedalījies Trojas karā.

Fokīda — novads Vidusgrieķijā, kur atradās Delfl.

Frīģija — novads Mazāzijā. Tā sauktajā Mazajā Frīģijā, kas atradās Hellesponta un Propontīdas dienvidpiekiastē, Ietilpa ari Tro- fida (apgabals, kur atradās Troja). Tāpēc literatūrā par frīģiešiem bieži dēvēti trojieši.

Gadeiras — pilsēta Dienvidspānijā (tagadējā Kadiksa).

Gala (Zeme) — dzīvības radītājas zemes dieve, dievu ciltsmāte.

Galateja — Nereīda.

Gahli — ķeltu cilts Mazāzijā.

Ganimēds — Trojas valdnieka Troja skaistais dēls, ko Zevs ērgļa izskatā aizvedis uz Olimpu un tur iecēlis par dievu vīn- lēji.

Gargars — Idas kalnāja virsotne.

Geo — pilsēta Sicīlijā.

Giganti — milži, kas piedzimuši Gajai no tās izrūnītā Urāna asins lāsēm. Viņi sacēlušies pret Olimpa dieviem, bet tikuši pieveikti.

Gorgonas — trīs sievietes, kuru skatiens pārakmeņojis ikvienu, kas tās uzlūkojis. Divas no tām bijušas nemirstīgas, viena, Medūza, — mirstīga. To nogalinājis Persejs. Sk. arī «Jūras dievību sarunas», 14.

Hanibāls (247.—183. g. p. m. ē.) — kartāgiešu karavadonis.

Haribda — jūras nezvērs; sk. Skllla.

Harilas — (parasti trīs) dailes dieves.

Harons — pazemes valstības laivinieks, kas pārcel mirušos pār Ahero.ntu. Viņš saņem no katra miroņa pa obolam, ko tuvinieki mirušajiem lika mutē.

Hēbe — Zeva un Hēras meita, mūž.īgās jaunības dieve, kas apkalpoja dievus viņu dzīrēs; kad Hērakls pēc nāves tika iecelts dievu kārtā, viņa kļuva par tā sievu.

Hēfaists — uguns un kalēju amata dievs, klibais Zeva un Hēras dēls, Afrodītes vīrs.

Heirons — Tesālijas kentaurs, dziednieks, Ahilleja skolotā(s. Hē- rakla saindētās bultas nedziedināmi ievainots, atteicies no nemirstības par labu Prometejam.

Hekate — burvestību un nakts spoku dievība, kas uzturas kapos un krustcelēs.

Helena — Zeva un Lēdas meita, Spartas valdnieka Menelāja sieva, ko Tarīds ar Afrodītes palīdzību aizvedis uz Troju (Trojas kara cēlonis). Helenu vēl pavisam jaunu bija nolaupījis Tēsējs un aizvedis uz Atiku, bet viņas brāļi Dioskūrl māsu atkal atveduši atpakaļ.

Hēlijs — Saules dievs, kas ik rītu austrumu pusē ar saules ra tiem izbrauc no Okeāna, vada tos pa debess jumu un vakarā rieta pusē atkal iegrimst Okeānā.

Hēra — Krona un Rejas meita, Zeva māsa un sieva, grieķu augstākā dieve, laulības un dzemdētāju sargātāja.

Hērakls — Zeva un Amfitriona sievas Alkmēnes dēls, grieķu mitoloģijas populārākais varonis.

Hermalrodīts — Hermeja un Afrodītes skaistais dēls, kurā iemīlējusies kāda avota nimfa, taču bez pretmīlestības. Pēc viņas lūguma dievi nimfu savienojuši ar jaunekli, kad tas reiz peldējies viņas avotā, vienā būtnē, kas bijusi pa pusei vīrietis, pa pusei sieviete.

Hermejs — Zeva un Majas dēls, dzimis Arkādijā, Killēnē («Kil- lēnietis»), dievs ar daudzpusīgām funkcijām: viņš ir dievu ziņnesis, tirdzniecības un tirgus dievs, zag]u un krāpnieku patrons, mirušo dvēse|u aizvadītājs uz Aīdu; izceļas ar viltību un veiklību.

Hēroji — pusdievi, mītu varoņi, kuriem nereti viens no vecākiem ir kāds dievs; arī izcili, nopelniem bagāti cilvēki (pilsētu dibinātāji, likumu devēji, dzimtu ciltstēvi, par dzimteni karā krituši varoņi, ievērojami dzejnieki), kas, pēc seno grieķu priekšstatiem, varējuši arī pēc nāves cilvēkiem palīdzēt (vai kā atriebēji kaitēt). Hēroju kults Grieķijā bija ļoti populārs.

Hēsiods — grieķu dzejnieks (ap 700. g. p. m, ē.) — eposu «Darbi un dienas» un «Teogonija» autors.

Hiakints — skaists spartiešu jauneklis, Apollona mīlulis. Kad Apollons Hiakintu ar disku nevilšus nogalinājis, viņš no tā asinīm licis uzdīgt hiacintei.

Himaira — nezvērs ar lauvas galvu, kazas ķermeni un čūsku astes vietā.

Himenajs — Dionīsa un Afrodītes (vai Apollona un kādas mūzas) dēls, kāzu dievs.

Hoplīti — smagi apbruņoti kājnieki.

Horas — Zeva un Temīdas (taisnības dieves) meitas, gadalaiku, kārtības un likumības dieves.

lapets — titāns, Urāna (Debess) un Gaļas (Zemes) dēls, Prometeja, Atlanta un citu titānu tēvs.

Ida — kalnājs dienvidos no Trojas.

Idomenejs — Krētas valdnieks, Trojas kara dalībnieks.

Iksions — lapitu (Tesālijā) valdnieks, kuram Zevs atļāvis dzīrot pie dievu galda. Kad Iksions gribējis pavest Hēru, viņš par sodu Tartarā piesiets pie uguns rata, kas mūžos griežas kopā ar viņu.

Vija — Trojas cits nosaukums.

Illīrija — Balkānu pussalas ziemeļrietumu daļa.

Ina!is — Inahas upes dievs, Argosas valdnieku ciltstēvs, to tēvs.

Ino — Tēbu valdnieka Kadma meita, Orhomenas valdnieka Ata- manta sieva; viņa ļauni apgājusies ar saviem pabērniem, mākoņu dieves Nefeles bērniem Friksu un Helli, kurus viņu māte aizvedusi projām uz zeltvilnas auna. Vēlāk, kad Atamants ārprāta lēkmē nogalinājis savu un Ino dēlu Learhu, Ino ar otru dēlu Melikartu ielēkusi jūrā uri pārvērtusies jūras dievībā Leikotejā.

Jo — upes dieva Inaha meita, Zeva iemīļotā, kuru greizsirdīgā Hēra pārvērtusi par govi. Hēra likusi simtacim Argam viņu apsargāt un, kad Hermejs sargu iemidzinājis (vai nogalinājis), ar dunduru trenkājusi To pa daudzām zemēm, kamēr tā beidzot nokļuvusi Ēģiptē, kur, atguvusi sievietes izskatu, dzemdējusi Epafu. Ēģiptē lo tika identificēta ar Isīdu.

Irīda — varavīksnes dieve, dievu ziņnese, kas pa varavīksni nokāpj uz zemes.

Irs — ubags Homēra «Odisejā».

Istms — zemes šaurums, kas savieno Peloponēsu ar Vidusgriekiju.

Istra — tagadējā Donava.

Jāsons — Iolkas valdnieka Aisona dēls, kas vadījis argonautu braucienu uz Kolhīdu pēc zelta aunādas.

Jonila — apgabals Mazāzijas rietumos.

Kadms — Tēbu dibinātājs un pirmais valdnieks, Semeles — Dionīsa mātes tēvs.

Kapadokiļa — zeme Mazāzijas austrumos.

Kūrija — zeme Mazāzijas dienvicļ'ietumos.

Kaslors — sk. Dioskūri.

Kēiejs — Etiopijas valdnieks, Andromedas tēvs.

Kellibērl — dažu centrālās Spānijas cilšu kopīgais nosaukums.

Kentauri — Nefeles un Iksiona pēcnācēji (sk. «Dievu sarunas», 6, kā ari 5. paskaidrojumu), puscilvēki — puszirgi.

Kerameiks — Atēnu priekšpilsēta, podnieku kvartāls.

Kerbers (Cerbers) — suns, kas sargā ieeju Aīdā.

Kiklopi — Urāna un Gajas dēli, milži ar vienu aci pieres vidū. Homēra «Odisejā» (arī Lukiāna «Jūras dievību sarunās») — Po- seidona dēli.

Killēnletis — Killēnē (Arkādijā) dzimušā Hermeja epitets.

Kilairons — kalnājs starp Boiotiju un Atiku.

Kleonas — pilsēta Argolīdā.

Klimene — Saules dieva Hēlija iemīļotā, kas viņam dzemdējusi Faetontu.

Khto (Vērpēja) — viena no trim Moirām, kura vērpa likteņa pavedienus.

Kodrs — mītisks Atēnu valdnieks.

Kokīta (Vaimanu upe) — kāda mirušo valstības upe.

Koribanli — dēmoniskas būtnes, Mazāzijas dievu mātes Ķibeles (Lukiāna «Dievu sarunās», 12 — Rejas) pavadoņi.

Korinta — pilsēta Istmā.

Kratēts (4. gs. otrajā pusē p. m. ē.) — filozofs kiniķis no Tēbiim, Diogena skolnieks.

Krēzs — pēdējais Lidijas valdnieks (560.—547. g. p. m. ē.), slavens ar savām milzīgajām bagātībām.

Krons — titāns, Urāna (Debess) un Gajas (Zemes) dēls. Gāza savu tēvu un kļuva par dievu valdnieku. Kronām varu savukārt atņēma viņa dēls Zevs, kas tēvu ieslodzīja Tartarā. Pēc mīta cita varianta, Krons ar Zevu izlīga un kļuva var valdnieku Svētlaimīgo salās.

Ksants — Ksantas upes (pie Trojas) dievs.

Kserkss — persiešu valdnieks no 486. līdz 465. gadam p. m. ē., piedzīvoja sakāvi karagājienā pret Grieķiju.

Lakedaimona — 1. Lakonija; 2. Sparta.

Lakonija — novads Peloponēsas dienvidaustrumos; tā galvenā pilsēta — Sparta.

lampsaka — pilsēta Misijā (pie Hellesponta), Priapa kulta centrs.

Lēda — Spartas valdnieka Tindareja sieva, kuru Zevs, pārvērtis par gulbi, pavedis. Lēda no Zeva dzemdējusi Helenu un Polideiku, no Tindareja — Kastoru un Klitaimnestru. Pēc mīta cita varianta, Zevs bijis arī Kastora tēvs.

Lemna — sala Egejas jūrā.

Lēle (Aizmiršana) — «Aizmirstības upe» mirušo valstībā. Tās ūdens bija jādzer visiem mirušajiem, lai tie aizmirstu savu kādreizējo dzīvi.

Lēto — Apollona un Artemīdas māte.

Lībija — sākotnēji (no ēģiptiešiem pārņemts) nosaukums visai Āfrikai, vēlāk — Āfrikas ziemeļaustrumiem (rietumos no Ēģiptes).

Lidija — zeme Mazāzijas rietumos.

Linkejs — mitoloģijas varonis, kas izcēlies ar asu redzi.

Maja — kalnu nimfa, Zeva iemīļotā, Hermeja māte.

Manlineja — pilsēta Austrumarkādijā.

Maratona — līdzenums Atikas ziemeļaustrumu piekrastē, kur atēniešu karaspēks 490. gadā p. m. ē. sakāva persiešus.

Marsifs — satirs, kas izaicinājis Apollonu uz sacensību flautas spēlē. Mūzas piešķīrušas uzvaru Apollonam, kas pieveiktajam pretiniekam dzīvam novilcis ādu.

Mausols — Kārijas valdnieks, kuram sieva Halikarnāsā uzcēla greznas kapenes («mauzoleju»), ko uzskatīja par vienu no pasaules brīnumiem.

Medimni — beramvielu mērvienība (52,53 l).

Medūza — sk. Gorgonas.

Menādas (arī bakhantes) — Dionīsa pavaiones, kas reibumā un ekstāzē saplosījušas dzīvniekus un tos apēdušas.

Menelājs — Atreja dēls un Agamemnona brālis, Spartas valdnieks; Heler.as vīrs.

Menips (3. gs. otrajā pusē p. m. ē.) — filozofs kiniķis un rakstnieks no Gadarām (Sīrijā).

Mids — Frīģijas valdnieks, kuram Dionīss pēc viņa lūguma piešķīris spēju pieskaroties pārvērst zeltā ikvienu priekšmetu. Bet, tā kā līdz ar to arī ēdiens un dzēriens Mida rokās pārvērtās par zeltu, viņam nācās no šīs veltes atteikties.

Mikēnas — pilsēta Argolīdas ziemeļu daļā (Peloponēsā).

Milons — izcils cīkstonis no Krotonas, kurš laikā no 532. līdz 516. gadam p. m. ē. sešas reizes uzvarēja olimpiskajās spēlēs.

Mina — masas, kā arī naudas vienība. Atēnu mina — 436,6 g, respektīvi, 100 drahmu.

Mīnojs — Zeva un Eiropas dēls", Krētas valdnieks, par taisnīgumu pēc nāves iecelts par vienu no trim Aīda tiesnešiem.

Moiras — trīs likteņdieves.

Moms — mēlnesības dievs.

Mūzas — Zeva un titānes Mnēmosines (Atmiņas) meitas, mākslu un zinātņu sargdieves (parasti deviņas).

Narkiss (Narciss) — skaists jauneklis, kas neatbildējis uz nimfas Eho mīlestību un ticis sodīts ar to, ka iemīlējies pats savā spoguļattēlā; beidzot ticis pārvērsts narcisē.

Nelele — mākoņu dieve, Helles un Friksa māte. Sk. ari Ino.

Nektārs — dievu dzēriens.

Nereīdas — jūras nimfas, jūras dievību Nēreja un Dorīdas meitas.

Nestors — Pilas (Mesēnijā) valdnieks, vecākais no grieķiem, kuri piedalījušies Trojas karā.

Niobe — Tēbu valdnieka Amfiona sieva. Lepodamās ar saviem daudzajiem bērniem (parasti — septiņi dēli un tikpat daudz meitu), viņa zobojusies par Lēto, kurai bijuši tikai divi. Atriebdami māti, Lēto bērni — Apollons un Artemīda — ar bultām nogalinājuši visus Niobes bērnus, bet viņa pati pārvērtusies mūžam raudošā klintī.

Nirejs — Haritas Aglajas un Simes salas valdnieka Haropa dēls, pēc Ahilleja skaistākais no grieķiem, kuri piedalījušies Trojas karā.

Niša — kalns, kur uzaudzināts Dionīss.

Nots — dienvidvējš; arī šā vēja dievs.

Obols — sīkākā sudraba vai vara monēta. Mirušajiem ielika mutē vienu obolu kā pārcelšanas maksu Haronam, pazemes laiviniekam.

Odisejs — Itakas salas viltīgi gudrais valdnieks, viens no grieķu galvenajiem varoņiem Trojas karā. Viņa atgriešanās dzimtenē ilgusi veselus desmit gadus.

Oite — kalnājs Dienvidtesālijā.

Okeāns — pēc grieķu senākajiem priekšstatiem, upe, kas apņem apdzīvoto zemes ripu.

Olimps — kalnu masīvs starp Maķedoniju un Tesāliju. Senie dzejnieki to iedomājās kā galveno, «olimpisko» dievu mitekli.

Osa — kalns Tesālijas ziemeļaustrumos.

Oslrijs — ēģiptiešu dievība, kurai atbilst grieķu Dionīss.

Pallagoniļa — Mazāzijas novads pie Melnās jūras.

Paiāns — Apollons kā dziednieks.

Paionija — novads Ziemeļmaķedonijā.

Palamēds — Eibojas valdnieka dēls, Trojas kara dalībnieks, prasmīgs izgudrotājs.

Pāns — Hermeja dēls, ganu un ganāmpulku dievs ar āža kājām, dažkārt attēlots ari ar āža ragiem; sīringas izgudrotājs. Negaidot parādoties, radījis «paniskas bailes» (piemēram, saskaņā ar nostāstu — persiešu karaspēkā Maratonas kaujā).

Parīds (arī Aleksandrs) — Trojas valdnieka Priama dēls, šķīrējtiesnesis Hēras, Atēnas un Afrodītes strīdā par to, kura skaistāka. Pnrids uzvaru piešķīris Afrodītei, kas viņam par to palīdzējusi aizvest uz Troju Spartas valdnieka Menelāja sievu Helenu.

Parnāss — kalns Vidusgrieķijā, kura pakājē atradās senie Delfl un mūzām svētais Kastalijas avots.

Partenijs — kalnājs Arkādijas austrumos.

Peultojs — Zeva un Iksiona sievas Dījas dēls, lapitu valdnieks.

Pēlējs — Ftījas (Tesālljā) valdnieks, Tetīdas virs, Ahilleja tēvs.

Pēliļs — kalns Tesālijā.

Peloponēsa — Grieķijas dienviddaļa, pussala, kuru ar Vidus- grieķiju saista Istms.

Pelošs — Tantala dēls, Hlīdas un Argosas valdnieks.

Peltasti — viegli apbruņoti kājnieki ar ādas vairogu (gr. piltē).

Pēnelope — 1. Odiseja uzticīgā sieva; 2. Hermeja iemīļotā, Pana māte.

Perselone — Zeva u.i Dēmetras meita, zemes auglības dieve un pazemes valdniece, Aīda sieva.

Persejs — Zeva un Danajas dēls, Medūzas uzvarētājs un Andro-

medas atbrīvotājs. Sk. arī «Jūras dievību sarunas», 12. un 14.

Pireja — piejūras pilsēta, Atēnu osta.

Pirillegelonla («Uguns upe») — kada mirušo valstības upe, kas aptver Tartaru.

Pilija — nimfa, Pāna iemīļotā.

Pī to ja — sens nosaukums vietai Pārnāsa pakājē, kur atradās Delfi; arī Delfu sinonīms.

Plūtons — mirušo valstības valdnieka Aīda cits vārds.

Polideiks — sk. Dioskūrl.

Polifēms — kiklops. Sk. Kiklopi.

Pors — Indijas valdnieks, ko uzvarēja Maķedonijas Aleksandrs.

Poseidons — Krona un Rejas dēls, Zeva brālis, jūras un visu citu ūdeņu dievs, kas ar savu trljzarl sacel jūrās vētras un izraisa zemestrīces.

Priams — Trojas valdnieks.

Priaps — auglības un dzimumdziņas dievs.

Pritunejs — pārvaldes ēka grieķu pilsētās, kurā bez maksas ēdināja nopelniem bagātos pilsoņus, ārvalstu sūtņus un valsts pārvaldes amatpersonas (pritanus).

Pritjns — valsts pārvaldes amatpersona grieķu polisās.

Prometejs — titāns, kas saskaņā ar kādu mīta versiju no māla radījis cilvēkus, kuru interesēs piekrāpis Zevu, sadalot upurlopa gaļu, un kuriem nodevis dieviem nozagto uguni. Par sodu Zevs licis Prometeju piekalt pie Kaukāza kalna, kur ērglis viņam ik dienas plosījis aknas. Beidzot Hērakls ar Zeva ziņu ērgli nogalinājis un Prometeju atbrīvojis.

Protesilājs — pirmais grieķis, kas kritis Trojas karā un kam dievi atjāvuši no Aīda uz brīdi atgriezties pie jaunās sievas. Kad viņš nomiris otrreiz, sieva sekojusi viņam nāvē.

Rēja — Krona māsa un sieva, Zeva un citu olimpisko dievu māte; vēlāk atbilst Mazāzijas dievei Ķibelei.

Sama — sala netālu no Mazāzijas rietumu piekrastes.

Sardanapāls — Asīrijas valdnieks; gājis bojā Nīnives aplenkumā 880. gadā p. m. ē.

Sardas - Lidijas galvaspilsēta.

Sarīsa — garš maķedoniešu šķēps.

Scipions, Publijs Kornēlijs (ap 235.—183. g. p. m. ē.) — romiešu valstsvīrs un karavadonis.

Selšne — mēness dieve.

Semele — Tēbu valdnieka Kadma meita, Zeva iemīļotā, Dio- nīsa māte. Sk. arī «Dievu sarunas», 9.

Šerifa — Kiklādu sala, Perseja kulta vieta.

Sidona — pilsēta Feniķijā.

Sikiona — pilsēta Peloponēsas ziemeļu piekrastē.

Skilla — jūras nezvērs; Skilla un Haribda, atrodoties katra savā pusē Mesīnas jūras šaurumam, uzglūnējušas jūrniekiem.

Solons (ap 640.—560. g. p. m. ē.) — atēniešu valstsvīrs un dzejnieks, viens no grieķu septiņiem gudrajiem.

Sparta — Lakonijas galvenā pilsēta.

Stikba («Nīstamā») — kāda mirušo valstības upe.

Stratēģi — armijas un flotes pavēlnieki, Atēnās — vēlēta desmit vīru kolēģija.

Tāigets — kalnājs Lakonijā.

Tainars — zemesrags Peloponēsas dienvidos.

Talants — lielākā grieķu masas mēra vienība = 26,2 kg. Kā naudas vienība talants = 60 minu, resp., 6000 drahmu.

Tanaida — tagadējā Dona.

Tantats — Zeva dēls, Pelopa un Niobes tēvs, kam bijis (auts piedalīties dievu dzīrēs un kas par saviem noziegumiem sodīts ar mūžīgām slāpēm un badu Aīdā.

Tarlars — pazemes valstības dziļākā dala, kur noziedznieki izcieš sodu; arī vieta, kur mīt Zeva sodītās dievības (piemēram, titāni).

Tēbas — Boiotijas galvaspilsēta.

Tegeja — pilsēta Arkādijā.

Teirestfs — tēbiešu pareģis, kas dzīvojis septiņus mužus. Divreiz, čūsku sadzelts, pārvērties par sievieti, tad atkal par vīrieti. Par to, ka Teiresijs izšķīris kādu strīdu Zevam par labu, Hēra tam atņēmusi redzi.

Tersits — ķērnīgi neglīts grieķu karavīrs «Iliādā».

Tesālija — novads Grieķijas ziemeļaustrumos.

Tēsels — Aigeja dēls, Atēnu mītisks valdnieks, populārs grieķu mitoloģijas varonis.

Tetīda — Nereīda, Pēlēja sieva, Ahilleja māte.

Tīro — Enipejas upes dieva iemīļotā, kas dzemdējusi dvīņus Poseidonam, kurš viņai tuvojies, pieņēmis Enipeja izskatu. Sk. ari «Jūras dievību sarunas», 13.

Tirss — ar efeju apvīts Dionlsa un viņa pavadoņu zizlis.

Titāni — llrāna (Debess) un Gajas (Zemes) bērni, dievu paaudze, kuru Zeva vadībā pieveikuši olimpiskie dievi. Zevs tos ieslodzījis Tartarā.

Titijs — milzis, kuram par Lēto apvainošanu Tartarā divas lijas plosa aknas.

Tmols — kalnājs Lidijā.

Trāķija — novads Grieķijas ziemeļaustrumos.

Tritons — Poseidona un Amfitrītes dēls, jūras dievība ar zivij līdzīgu ķermeņa apakšdaļu. Tritoni — zemākas jūras dievības.

Troāda — novads Mazāzijas ziemeļrietumos, kur atradis Troja.

Trotonijs — Orhomenas (Boiotijā) valdnieka dēls, kas nogalināja savu brāli un ko par sodu aprija zeme. Netālu no Lebadejas pilsētas Boiotijā Trofonijam bija orākuls.

Troja (arī Iii ja) — pilsēta Mazāzijas ziemeļrietumos.

Urāns (Debess) — grieķu dievu ciltstēvs.

Zefirs — rietumvējš; arī šā vēja dievs.

Zevs — titāna Krona un Rejas dēls, grieķu augstākais dievs.

SAMOSATAS LUKIĀNS

Laimīgā kārtā labu ieskatu par Lukiāna dzīvi un viņa personības veidošanos, zināmā mērā ari par darbu datējumu dod paša rakstnieka sacerējumi.

Lukiāns dzīvojis m. ē. 2. gadsimtā, antīkās vergturu sabiedrības vispārējās krīzes priekšvakarā. Viņš dzimis ap 120. gadu Samosatā, nelielā Sīrijas pilsētiņā pie

Eifratas, trūcīga amatnieka ģimenē un miris pēc 180. gada, varbūt tikai 90. gados. Kaut gan Lukiāns pēc izcelsmes nav grieķis, viņš apgūst grieķu valodu ar visām tās finesēm un retoriski sofistiskajai izglītībai nepieciešamās disciplīnas, studēdams pie slavenajiem Joni jas sofistiem.

īsu laiku bez sevišķiem panākumiem Antiohijā darbojies par advokātu, Lukiāns uzsāk ceļojoša sofista un retorikas skolotāja gaitas, kuru ģeogrāfiskais diapazons aptver Itāliju, Galliju, Maķedoniju, Grieķiju, Maz- āziju. Gadiem ritot, viņam rodas aizvien lielāka nepatika pret tai laikā izplatītajām, Romas impērijas apstākļos vienīgi iespējamām daiļrunas formām — ārēji spožajām, bet saturā seklajām panegiriski svinīgajām deklamācijām un virtuozajām runām, kurās sofisti apliecināja savas spējas iztirzāt jebkuru tematu un pierādīt jebkuru, arī visparadoksālāko, tēzi. Drīz vien Lukiāns, sekodams iedzimtajai satīriķa nosliecei, jau vērš retorikas ieročus pret pašu retoriku gan parodijas («Mušas slavinājums»), gan pamfleta («Daiļrunas skolotājs») veidā.

Lukiāns izbeidz ceļojoša sofista gaitas un literatūrā pievēršas jaunai formai — satīriskajam dialogam. Kopš Platona laikiem dialogs bija kļuvis par iemīļotu prozas, īpaši filozofiskās prozas, formu, kurā Lukiāns ietvēris jaunu — satīriski komisku saturu jeb, kā izsakās viņš pats, «savienojis dialogu ar komēdiju» («Cilvēkam, kas mani nosaucis par daiļrunas Prometeju», 5). Starplaikā starp rakstnieka sofistiski retorisko periodu un posmu, kuru iezīmē pastiprināta interese par filozofiju, radušies viņa populārie dialogu cikli «Dievu sarunas», «Jūras dievību sarunas» un «Hetēru sarunas», kā ari ar «Dievu sarunām» sižetiski saistītais dialogs «Prometejs jeb Kaukāzs».

Sešdesmitajos gados Lukiāns apmetas uz dzīvi Atēnās, kas, kaut arī sen zaudējušas jebkādu politisku nozīmi, joprojām ir ievērojams grieķu kultūras, īpaši filozofijas, centrs. Tur viņš nododas filozofijas studijām, apgrozās dažādu filozofijas skolu ' aprindās, gan nesaistīdamies ciešāk ne ar vienu no tām. Arvien krasāka kritiska attieksme pret dažām raksturīgām laikmeta parādībām — pirmām kārtām pret reliģiozitātes, māņticības un misticisma uzplūdiem, kā arī iedzīvotāju straujo mantisko un sociālo noslāņošanos — mudina rakstnieku savai kritikai un satīrai rast filozofisku pamatojumu. Šim nolūkam viņam vislabāk noderēja un arī viņa gaumei visvairāk atbilda kiniskā filozofija, kas sludināja indivīda neatkarību no apkārtnes, pieticīgu dzīves veidu un savās radikālajās formās noliedza īpašumu, verdzību, tradicionālo reliģiju un vergturu sabiedribas vispāratzītās garīgās vērtības. Taču rakstnieks pēc vajadzības izmanto arī skeptiķu un epikūriskās filozofijas argumentus. Ar gadiem Epikūra (341.—270. g. p. m. ē.) personība un viņa mācība Lu- kiānam iedveš aizvien lielāku cieņu. Viņš atzīst, ka Epikūrs «izpētījis lietu dabu» un ir «vienīgais cilvēks, kas par to zinājis patiesību» («Aleksandrs jeb Viltus pravietis», 25).

Milzīga nozīme Lukiāna literārajā darbībā bija tam, ka viņš, atrazdamies Atēnās, bibliotēkā iepazinās ar sava novadnieka sīrieša Menipa, Gadaru filozofa ki- niķa un rakstnieka satīriķa jau toreiz gandrīz pilnīgi aizmirstajiem sacerējumiem (līdz mūsu dienām "no tiem saglabājušies tikai niecīgi fragmenti). Menips ar dzejas iestarpinājumiem jauktā prozā, kurā reizēm netrūka ari fantastikas elementu, šaustīja laikmeta netikumus, cilvēku vājības un dzēlīgi kritizēja dažādus filozofijas virzienus. Viņa satīra ievērojami ietekmējusi vairākus romiešu rakstniekus — Varronu (116.— 27. g. p. m. ē.), Seneku (ap 4. g. pm. ē. — m. ē. 65. g.), Petroniju (miris m. ē. 66. gadā), bet grieķu literatūrā — Lukiānu, kura daiļradē nu sākas īsts «Menipa posms». Menips Lukiānam kļūst ne vien par literāri idejisku rosinātāju, bet arī par filozofa kiniķa, vispār — cilvēka ideāltēlu, kuru kā dialogu partneri daudzkārt sastopam gan «Mirušo sarunās», gan citos sacerējumos.

Ar gadiem rakstnieka satīras objektu loks krietni paplašinās. Reliģijas jomā tā neaprobežojas ar olimpisko dievu pasauli un grieķu mitoloģiju, bet vēršas ari pret reliģiskajām strāvām, kuras savā laikā ienākušas no Austrumiem, arī pret kristiānismu, pret visāda veida reliģijas darboņiem un brīnumdariem. Pie spožākajiem sacerējumiem ar šādu tematiku pieder epistulārās formas pamfleti «Aleksandrs jeb Viltus pravietis», kas vērsts pret Abonoteihas (Paflagonijā, Mazāzijā) populāro brīnumdari, Epikūra pēlēju Aleksandru, un «Peregrīna nāve», kur visai nepievilcīgā gaismā parādīts kiniķis Peregrīns, kam zināmu laiku bijusi ievērojama loma kristīgo draudzēs un kas teatrāli beidzis dzīvi, publiski sevi sadedzinādams olimpisko spēļu laikā. Lukiāna satīras šautras ķer gan dažādu filozofijas skolu uzskatus, gan it sevišķi laikabiedrus pseidofilozofus, kuru sludinātās mācības nekādi nesaskanēja ar pašu necienīgo uzvedību, un reizēm nesaudzē arī kiniķus.

Vairāki Lukiāna sacerējumi ietver dažu tolaik izplatītu literatūras žanru kritiku. «Melu draugs jeb Neticīgais» ir satīra par sakuplojušajiem šausmu un brīnumu stāstiem un vienlaikus par cilvēku māņticību, bet «Patiess stāsts», Svifta «Gulivera ceļojumu» priekštecis, kurā autora izdoma un iztēles lidojums sasniedz apbrīnojamus augstumus, — parodija par utopiski fantastisko beletristiku.

Arī vēstures literatūra nepaliek ārpus Lukiāna redzesloka. Ar piemēriem no vēsturnieku laikabiedru darbiem bagātīgi ilustrētajā traktātā «Kā jāraksta vēsture» viņš vēršas pret nezinātniskajiem, neobjektīvajiem vēstures sacerējumiem, kuriem kā paraugu nostata pretim grieķu vēstures literatūras klasiķu Tukidīda un Ksenofonta darbus, taču vienlaikus nosodīdams aklu šo autoru atdarināšanu.

Mūža nogalē Lukiāns tiek iecelts par augstu tiesas ierēdni romiešu pārvaldes aparātā Ēģiptē. Šī posma sacerējumiem ir pēc formas, ir pēc satura atkal piemīt retorisks raksturs.

Ar Lukiāna vārdu līdz mūsu dienām saglabājušies vairāk nekā 80 neliela apjoma darbu, no kuriem pat neapšaubāmi īstiem uzskata ap 70. Tie sarakstīti nevainojamā, vienkāršā, bet reizē stilistiski spožā grieķu valodā, kas sasniedz pagātnes labāko rakstnieku prozas līmeni.

«Dievu sarunas», kurām pieslienas tematiski radniecīgās, bet risinājumā atšķirīgās «Jūras dievību sarunas», līdzās «Mirušo sarunām» ir pats populārākais Lukiāna darbs. Rakstnieka attieksme pret seno dievu pasauli pamatojas uz kultūrvēsturiskām un literārām tradīcijām, kuru saknes meklējamas jau Homēra eposā.

Homēram nekādā gadījumā nevarētu piedēvēt cieņas un bijības trūkumu pret dieviem, tomēr dzejnieks savā cildenajā naivumā pa laikam parāda viņus tādās situācijās, kas viņus visai bīstami tuvina mirstīgajiem. Tādi momenti kā greizsirdīgās Hēras ķīviņi ar Zevu, dievu sīkumainie savstarpējie strīdi, dievu un cilvēku valdnieka plātīšanās ar savu spēku vai frivolā epizode, kurā Hēfaists, pieķēris sievu — Afrodlti gultā ar mīļāko, kara dievu Arēju, ir nedomā celt traci, bet pat aicina pārējos Olimpa iemītniekus, lai papriecājas par jauko skatu, dievus parāda gaužām nedievišķā gaismā.

Dionīsiskā karnevāla brīvība trīs gadsimtus vēlāk atjauj Vecatiskās komēdijas izcilākajam pārstāvim Aristofar.am ne vienu vien dievu apveltīt ar zobgalībām: Zevs aiz tīras nenovīdības atņēmis redzi bagātības dievam Plūtam, skauzdams tā popularitāti (komēdijā «Plūts»), Dionīss ir pēdīgais gļēvulis («Vardes»), un arī Hermejs («Miers») un Poseidons («Putni») parādīti komiskā gaismā.

Vidējās atiskās komēdijas mītu travestijās dieviem samērā bieži ierādīta žanram atbilstoša komisku varoņu loma. Ir saglabājusies Pļauta pēc nezināma grieķu oriģināla izveidotā komēdija «Amfitrions», kurā sekojam Jupitera (grieķu oriģinālā tātad Zeva) pavedēja gaitām un redzam viņu ar Merkūrija (Hermeja) palīdzību kārtējo reizi lakstojamies ap mirstīgo sievieti — Alkmēni.

Uz šāda fona Lukiāna attieksme pret dieviem un ar tiem saistītajiem mītiem nevienu nevar pārsteigt. Atceroties K. Marksa izteikumu, ka «Grieķijas dieviem, kas jau vienreiz — traģiskā formā — tika līdz nāvei ievainoti Aishila «Saistītajā Prometejā», bija vēlreiz — nu jau komiskā formā — jāmirst Lukiāna «Sarunās»»[11], neaizmirsīsim, ka dievi šādā komiskā nāvē šeit nemirst pirmoreiz un ka viņiem piedēvētās cilvēku īpašības jau 6.—5. gadsimta mijā p. m. ē. izraisījušas filozofa Kser.ofana iebildumus. Tiesa, Lukiāna «Dievu sarunas» ir pirmais darbs sengrieķu literatūrā, kas visā pilnībā veltīts satīrai par dievu pasauli un kur dievu «komiskā nāve» parādīta tik īpatnējā formā un tik spilgtās krāsās.

«Dievu sarunās» Lukiāns satīrisko efektu panāk ar to, ka, liekot tām pamatā visiem zināmas mita situācijas, noved dievu antropomorfizāciju līdz galējībai. Ja abstrahējamies no viņu tradicionālo atribūtu arsenāla, dievi ir visparastākie rakstnieka laikabiedri, parasti cilvēki ar visām cilvēciskām vājībām. Viņi ir sīkumaini, nenovīdīgi, godkārīgi, greizsirdīgi, mēlnesīgi.

Neizsīkstošs tenku avots Olimpā ir Zeva mīlas dēkas, kurš, neapmierinādamies ar to, ka viņam ir mīļākās dažādās zemes malās (Hermejs pagalam nomocījies Zeva uzdevumā viņas apraudzīdams!), savai iekārei vēl nolaupa skaistu zēnu — Ganimēdu. Zevam vispār netiek atstātas ne mazākās diženuma iezīmes. Viņš pat ir ar mieru no mākoņa izveidot savas sievas līdzinieci un |aut to Hēras pielūdzēja īksiona skavām, jo pats kādreiz pavedis tā sievu. Zevs kļūst domīgs tikai tad, kad sašutusi Hēra aizrāda, ka Iksions varētu cilvēku priekšā lielīties ar viņas mīlestību. Jā, tas jau nu būtu kas cits: tādā gadījumā viņš īksionu bargi sodītu. Un cik smieklīgs Zevs ir astotajā sarunā, kurā ar grotesku naturālismu attēlota Atēnas rašanās no viņa galvas, vai devītajā, kur Poseidons pārspriež ar Hermeju Zeva gurnā iznēsātā Dionīsa piedzimšanu, bet

Zevs pēc «dzemdībām» vēl jūtas tik vārgs, ka nevar pieņemt apmeklētājus.

Olimpa iemītnieki vispār iemīlas ik uz soļa. Rodas iespaids, ka īstais Olimpa valdnieks ir nevis Zevs, bet Erots, spārnotais Afrodītes dēlēns, kurš, kā saka Hēra, «vadā aiz deguna, kur vien grib» ne tikai Zevu (6. sar.), bet savā varā tur gandrīz vai visus pārējos dievus (19. sar.). Viņu mīlas dēkām gan uz zemes, gan pašās debesīs veltīta liela daļa dievu sarunu.

Zevam, pret viņu vērstajai apsūdzībai, ierādīta galvenā vieta arī dialogā «Prometejs jeb Kaukāzs», kas atrodas ārpus «Dievu sarunu» cikla un kur situācija līdzīga tai, ko izveidojis Aishils traģēdijā «Saistītais Prometejs». Te gan va'irs nav ne vēsts no Aishila Prometeja kaismes, ar kādu dumpīgais titāns apsūdz Zevu despotismā un varmācībā. Pēc visiem sofistiskās retorikas likumiem konstruētā runā pie Kaukāza kalna piekaltais Prometejs, it kā aizstāvēdamies pret viņam izvirzītajiem apsūdzības punktiem, ar dzēlīgu ironiju atmasko dievu valdnieka sīkumainību, atriebīgumu un nenovīdību, pārmet viņam vēriena un humora izjūtas trūkumu.

«Jūras dievību sarunas» skanējuma ziņā būtiski atšķiras no «Dievu sarunām». Tajās ievērojami mīkstināts satīriskais moments, un tās lielākoties ir jaunā formā pasniegts, dialoģizēts vispārzināmu mītu, to atsevišķu situāciju pārstāstījums. «Jūras dievību sarunas» brīžiem ir īstas poēzijas apdvestas, reizē mazliet skumīgas un mazliet ironiskas reminiscences par kādreiz tik krāšņo un katram grieķim tik tuvo mītu pasauli — augsni, kurā uzdīga dižākie šis tautas literatūras žanii.

«Mirušo sarunu» rašanās cieši saistīta ar periodu, kad Lukiāns bija aizrāvies ar kiniskās filozofijas idejām. Visa esošā nīcīgums, bagātības, varas un slavai noniecinājums, (brīvo) cilvēku vienlīdzības, gara neatkarības cildinājums ir šā cikla dialogu pamatmolīvs. Vienpadsmit sarunās (no 30) par dialoga partneri figurē Menips, sešās — kiniķis Diogens (ap 412. — ap 312. g. p. m. ē.). Sarunu dalībnieku vidū reizēm parādās arī citi izcili pagātnes filozofi kiniķi — Antistens (ap 444.—ap 3G6. g. p. m. ē.) un Kratēts (4. gs. 2. pusē p. m. ē.). Šie vīri ir vienīgie, kas pazemes valstībā ierodas ar smaidu uz lūpām, jo viņiem dzīvē nekas nav piederējis, par ko mirstot varētu just žēlumu. Vin u vienīgā bagātība bijusi gudrība un brīvais, neatkarīgais gars, un to viņi saglabā arī šeit.

«Mirušo sarunu» dalībnieku sastāvs ir visai raihs. Bez jau minētajiem filozofiem kiniķiem te sastopam gan mītu varoņus, gan slavenus karavadoņus un valdniekus, gan parastus mirstīgos apceram aizvadīto dzīvi, vairākās sarunās piedalās arī mirušo valstības dievības. Tikai retais no atnācējiem — ja neskaita īstos filozofus, filozofus kiniķus, — spēj samierināties ar to, ka viss, kas reiz piederējis, zudis uz mūžu un viņš Aīdā vairs ne ar ko neizceļas citu vidū. Kad Menips, nonācis Aīdā, lūdz Hermejam, lai tas viņam parāda pagātnes skaistuļus un daiļavas, viņš dabū redzēt «vienīgi ģindeņus un galvaskausus bez miesas, kuri gandrīz pilnīgi līdzinās cits citam» («Mirušo sarunas», 18, 1). Gribēdams redzēt Helenu, viņš tāpat ierauga tikai kailu galvaskausu un iesaucas: «Tātad tā dēļ tūkstoš kuģos kāpa viri no visas Grieķijas, krita tik daudz grieķu un barbaru, nopostītas tik daudzas pilsētas!» (visai iespējams, ka taisni šī epizode ierosinājusi Šekspīram Hamleta pārdomas, tam aplūkojot Aleksandra Lielā galvaskausu).

Vairākas sarunas veltītas Maķedonijas Aleksandram. Kaut arī Aīda soģis Mīnojs viņu atzīst par pagātnes lielāko karavadoni (12. sar.), Aleksandrs dabū ne vien no Diogena, bet arī no sava tēva Filipa dzirdēt daudz rūgtu patiesību par savu godkārīgo centienu tukšumu, iedomību, nežēlību un atteikšanos no senču tikumiem (13. un 14. sar.).

Sižetiski savdabīga dialogu grupa (5.—9. un 11.). kur asprātīgi, ar neizsmeļamu izdomu variēts temats, vēstī par mantojuma tīkotāju likstām. Mantojuma medības acīmredzot bija plaši izplatīta parādība, jo to kā pateicīgu satīras objektu izmantojuši arī Horācijs (65.—8. g, p. m. ē.) un Marciāls (ap m. ē. 40.—ap 120. g.).

Savrup no aplūkotajiem dialogu cikliem atrodas reālistiskās piecpadsmit «Hetēru saiunas»\ kuru situācijas un personāži pazīstami no grieķu t. s. Jaunās komēdijas, mūsdienu lasītājam tātad no romiešu dzejnieku (Pļauta, Terencija) šā žanra darbu pārstrādājumiem un vairāku Menandra komēdiju fragmentiem. Līdzās daudzveidīgajai hetēru tipu galerijai šajā Lukiāna sarunu ciklā sastopam gan Jaunajai komēdijai raksturīgos «zelta jaunatnes» pārstāvjus — no saviem vairāk vai mazāk devīgajiem tēviem atkarīgus jaunus cilvēkus, gan bramanīgos algotņu virsniekus un viņu lišķīgos piedzīvotājus, gan hetēru atjautīgās kalpones.

Salīdzinājumā ar komēdijas visumā vienveidīgajiem, standartizētajiem, līdz zināmām «maskām» reducētajiem hetēru tipiem Lukiāns savas hetēras veidojis individualizētas un psiholoģiski padziļinātas. Šajā ciklā, kas nerisina nekādas reliģiskās un filozofiskās problēmas, Lukiāna rakstnieka talants uzplaukst sevišķi krāšņi. Pret dialogu galvenajām varonēm — hetē- rām — Lukiāns izturas ar cilvēcisku cieņu un bez jebkāda morāla nosodījuma, kas senajiem grieķiem pret šīm sievietēm vispār bija svešs. Šai ziņā raksturīgs šķiet arī pats apzīmējums: «hetēra» (gr. hētaira) nozīmē «biedrene, draudzene», un tikpat raksturīgi šķiet arī tas, ka šo apzīmējumu citās valodās nemēdz tulkot ar to rīcībā esošajiem vārdiem, jo tie sociālās attieksmes ziņā nav adekvāti un aizvien ir ar lielāku vai mazāku nonievājuma pieskaņu.

Lukiāna hetēras nav ne vulgāras ielasmeitas, ne liela stila kurtizānes. Visbiežāk tās saistītas ar mantīgo slāņu vīriešiem — bagātu ģimeņu dēliem, virsniekiem, tirgotājiem, turīgiem zemniekiem. Ar izglītību viņas neizceļas. Drose, piemēram, būdama lasītnepratēja, spiesta lūgt savu draudzeni Helidoniju, lai tā viņai izlasa saņemto vēstuli (10. sar.).

Hetēras bija vai nu verdzenes, kuras ekspluatēja viņu saimnieks, vai brīvās sievietes. Lukiāna hetēras visas ir brīvas. Viņām ir savas kalpones, t. i., verdzenes, pret kurām viņas izturas draudzīgi un kuras ir viņu uzticības personas.

Kā no brīviem vecākiem dzimusi meitene varēja kļūt par hetēru, uzskatāmi ilustrē -6. saruna, kas vēstī par vienu, neapšaubāmi tipisku gadījumu. Pēc ģimenes apgādnieka, kvalificēta amatnieka nāves viņa atraitne ar meitu aizvien dziļāk slīgst nabadzībā. Ir pārdoti nelaiķa darbarīki, kādu laiku māte vēl pūlas ar aušanu un vērpšanu nopelnīt dienišķo maizi, taču galu galā pierunā pavisam jauniņo meitu kļūt par hetēru. To māte dara bez jebkāda traģisma, bet naivā meitene priecājas par turīgo dzīvi — skaistajām drēbēm, rotaslietām, kalponēm, kāda viņu, pēc mātes vārdiem, gaida.

Lukiāna «Hetēru sarunas» parāda šo sieviešu ikdienu bez jebkādām pikantām detaļām vai divdomībām. Viņu valodā nav nekā piedauzīga. Tāpat kā viņas varētu runāt arī jebkura atēniešu «mātes meita».

Vairāku dialogu pamatā ir greizsirdības motīvs, kas, gluži dabiski, savijas ar profesionālās konkurences motīvu. Konkurences cīņā hetēras ķeras pie dažnedažādiem līdzekļiem. Reizēm sāncense tiek dzēlīgi (un brīžiem arī asprātīgi) nopulgota. Tā rīkojas Mirtija attiecībā uz iedomāto Pamfila līgavu (2. sar.) un Tri- faina, kas, gribēdama Harmīdu atvilt no sāncenses, viņam izstāsta par tās fiziskajiem trūkumiem un gadiem (11. sar.). Bet Melita ar draudzenes palīdzību grib sameklēt kādu sievieti, kas viņai atkal pieburtu puisi, kurš viņu pametis (4. sar.).

Taču Lukiāna hetēras arī spējīgas uz īstu mīlu. Ja mēs ne visai uzticamies Mirtijas mīlestības apliecinājumiem un viņas žēlabām par to, ka Pamfils, no kura viņa sakās gaidām bērnu, gribot precēt bagātu līgavu (2. sar.), tad Mūsarija savam Hairejam pieķērusies no sirds (7. sar.) un Drose tik ļoti iemīlējusi jauno, nepieredzējušo Kleiniju, ka cenšas kaut vai ar viltu un intrigām puisi atbrīvot no viņa skolotāja, kas jauneklim neļauj saieties ar hetēru.

īpaši spilgta Lukiāna hetēru rakstura iezīme ir viņu cilvēciskā pašcieņa. Mūsarija aizstāv savas tiesības uz mīlestību pret mātes skarbajiem pārmetumiem. Viņa, iepazinusi Haireju, vairs neko negrib dzirdēt ne pai vienu citu, ir uzticīga savam Hairejam, kaut gan tam nav nekādu līdzekļu. Viņa, aizrāda māte, esot vienīgā hetēra, kurai nav ne rotaslietu, ne smalku drānu. «Un kas par to, māt?» Mūsarija atbild. «Vai viņas tāpēc ir laimīgākas un skaistākas?» (7. sar.).

Filinna nedomā samierināties ar Difila aizvainojošo izturēšanos. Dzīrēs Difils viņas acu priekšā lakstojies ar citu hetēru un ļāvis tai, visiem dzirdot, zoboties par Filinnu. Kad māte izsaka pārmetumu, ka Filinna Difi- lam vēlāk nav ļāvusi sev tuvoties, un atgādina, cik viņas nabagas un ka grūto ziemu pārcietušas tikai ar Difila palīdzību, hetēra lepni atcērt: «Vai tāpēc man jāpacieš viņa apvainojumi?» (3. sar.) Sievietes pašcieņu pauž arī Himnīdas vārdi, ko viņa riebumā met acīs algotņu virsniekam, kas plātās ar saviem (izdomātajiem) asiņainajiem varoņdarbiem: «Pat virsū skatīties vairs negribas tik asinskāram cilvēkam, kur nu vēl dzert un gulēt ar viņu!… No barbara galvas, ko nesi šķēpa galā, uz tevi pilēja asinis! Un es lai apskauju un skūpstu tādu vīrieti! Nekad tam nenotikt!» (13. sar.)

Atzīmējot Lukiāna satīras diapazona plašumu, rodas jautājums, kādas tad īsti ir pozitīvās idejas, pozitīvā programma, par kuru viņš cīnās. Taču atbildēt uz to kaut cik precīzi ir visai grūti. Lukiāns pēc savas mentalitātes, nevis tikai satīras žanra spiests, ir īsti mefis- tofelisks gars, kurš «visu liedz», kas, viņaprāt, ir noliegšanas cienīgs, bet tāds pirmām kārtām ir viss, kas nav pieņemams veselam saprātam, ir pretrunā ar to.

Speciālajā literatūrā Lukiāns dažkārt tiek dēvēts par ateistu, pat par konsekventu ateistu. Taču te, mūsuprāt, nepieciešams būtisks precizējums. Ja ar konsekventu ateismu saprotama pilnīga, filozofiski pamatota dievu eksistences noliegšana, tad tāda nav sastopama pat Epikūra filozofijā. Bet Lukiāns jautājumu par dievu eksistenci vispār neizvirza. Viņa satīra par reliģiju pirmām kārtām ir satīra par priekšstatiem, ko cilvēki sev izveidojuši par dieviem, par to, ka cilvēki tic tādiem dieviem un viņus pielūdz, nevis par to, ka viņi vispār tic dieviem. Lukiāns izzobo visu, kas viņam šķiet smieklīgs vienalga kādas reliģijas priekšstatos, kultos un ar tiem saistitajos ritos.

«Viņu māņticības dēļ tas izsmej tos visus,» atzīmē F. Engelss, «Jupitera pielūdzējus ne mazāk kā Kristus pielūdzējus; no viņa sekli racionālistiskā viedokļa vienādi muļķīgs ir tiklab pirmais, kā ari otrais māņticības veids.»1

Lukiānam nīstama ir jebkura māņticība, tumsonība, bet īpaši nīstami — cilvēki, kas, lai tas būtu reliģijas vai filozofijas jomā, savtīgos nolūkos izmanto šo tumsonību un to veicina, t. i., priesteri, pareģi, brīnumdari, pseidofilozofi, ar kuriem Lukiāna laiks ir tik bagāts. Šādos gadījumos viņa satīra kļūst sevišķi neiecietīga un nesaudzīga.

Spilgts piemērs tam ir «Mirušo sarunu» 3. un 28. dialogs. Zobgalīgi izprašņājis slaveno pareģi Teiresiju, par kuru mīts vēstī, ka viņš savas dzīves laikā bijis gan vīrietis, gan sieviete, Menips 28. sarunas beigās saka: «Tāds jau ir pareģu tikums. Jūs visi esat raduši nepateikt neko prātīgu.»

Rakstnieka nepatika pret pareģiem un orākuliem izpaužas arī attieksmē pret pašu Apollonu. Strīdiņā ar

Lēto, Apollona un Artemīdas māti, Hēra izsakās par Apollonu: «Viņš iekārtojis veselas orākulu darbnīcas, vienu Delfos, citu — Klārā, vēl kādu Didimās, un tur krāpj ļaudis, kuri pie viņa vēršas, atbildēdams uz jautājumiem miglaini un divdomīgi, lai netiktu pieķerts melos. Tā viņš[12] iedzīvojas mantā, jo pasaulē netrūkst muļķu, kas ļauj sevi apvest ap stūri» («Dievu sarunas», 16, 1).

Lukiāna sociālkritiskās pozīcijas ir nekonsekventas. Viņu satrauc sabiedrības mantiskā noslāņošanās, nodarbina bagātības un nabadzības problēma. Lukiāns vairākkārt norāda, cik lielu ļaunumu nodara zelts, dzīšanās pēc tā: «Nemaz nevari iedomāties, cik pasaulē zelta dēļ ir karu, cik viltus, laupīšanas, nepatiesu zvērestu, slepkavību. Zelta dēļ cilvēki dodas aiz trejdeviņām zemēm, lai tur tirgotos, smok cietumos, ir nospiesti verdzībā» («Harons jeb Vērotāji», 11), — skaidro Hermejs Haronam, Aīda laiviniekam, kad tas pirmoreiz ierauga zeltu. «Es,» raksta tukšinieks Kronām, cilvēces zelta laikmeta dievam, «uzskatu par gaužām bezjēdzīgu to, ka daži no mums ir pāri mēram bagāti un dzīvo greznumā, bet nedalās mantā ar tiem, kas ir trūcīgāki, un citi mirst badā…» («Sarakste ar Kronu», 19).

Lukiāns bagātos, vinu dzīves veidu peļ ik uz soļa un no kiniskās filozofijas pozīcijām cildina pieticību, pat nabadzību. Kurpniekam Mikillam vieglāk nekā bagātniekam šķirties no dzīves, jo tā viņam bijusi pārāk grūta, lai mirstot justu žēlumu («Pārcelšanās jeb Tirāns», 15), bet dialogā «Sapnis jeb Gailis» Lukiāns Gaiļa vārdiem cildina tā paša trūcīgā amatnieka dzīvi: tā viņam nesalīdzināmi mierīgāka un bezrūpīgāka nekā bagātniekam, kuram manta sagādā nemitīgas nepatikšanas un raizes (22).

Taču rakstnieks pats neatsakās no labi apmaksātas ierēdņa vietas un, it labi saprazdams, ka šāda rīcība ir pretrunā ar paša ne reizi vien sludinātajiem principiem, bez aplinkiem atzīst, ka viņu uz to mudinājusi materiālā nenodrošinātība (viņš raksta «nabadzība») vecumdienās, kas cilvēkam liek darīt un paciest visu, lai no tās izvairītos. Viņš atsaucas uz 6. gadsimta dzejnieku Teognīdu, kas neuzskatīja par cilvēka necienīgu mesties kaut vai jūras dzelmē, ja šādi var izbēgt no nabadzības («Apoloģija», 10).

Zināmu nekonsekvenci pauž arī Lukiāna attieksme pret verdzību un vergiem. No vienas puses, Krons. atcerēdamies savas valdīšanas laikus, mītisko zelta laikmetu, tos raksturo kā tādus, kad vispār nebija vergu («Krona svētki», 8). Dialogā «Bēgļi» lasām: «Vienam otram arī pats vergu stāvoklis šķiet — un tas patiešām tāds arī ir — smags un nepanesams» (13). Bet tai pašā dialogā vergi un algādži nosaukti par «riebīgu cilvēku sugu». Tie visi kādreiz pildījuši savus pienākumus un taisījuši kurpes, cēluši mājas, mazgājuši veļu, kārsuši vilnu, bet nu nekaunīgā kārtā sadomājuši nodarboties ar filozofiju (12—13). Tātad šeit vairs nav ne vēsts no radikālās kiniskās filozofijas sludinātās tēzes par visu cilvēku principiālo vienlīdzību. Nevienā Lukiāna dialogā vergs nefigurē kā sarunas partneris.

Īstenībā Lukiānam verdzība kā problēma nemaz neeksistē. Viņš pieņem verdzību kā neapstrīdamu iestādījumu, un citētais Krona laiku cildinājums nav nekas cits kā tradicionāla literāri mitoloģiska reminiscence.

Pasaules literatūrā Lukiāna darbi dažādos laikos raduši spēcīgu, daudzveidīgu atbalsi. Viņa ietekme jaušama epistologrāfu Alkifrona (m. ē. 2.—3. gs.) un Aristaineta (ap 500. g.) sacerējumos un vērojama ari viduslaiku Bizantijā, kur Lukiāns, kaut arī pakļauts nemitīgajiem kristīgo uzbrukumiem, kopš 9. gadsimta kļūst sevišķi populārs. Bet īpaši pievilcīgs šis nesamierināmais cīnītājs pret tumsonību, ignoranci, māņticību, no dzīves atrauto zinātni, dabiski, ir humānistu, vēlāk — apgaismotāju skatījumā. No viņa smeļas ierosmi lielie 15.—16. gs. humānisti — Roterdamas Erasms, ko reizēm dēvēja par otru Lukiānu, Vācijā — Hutens un Reihlīns, Francijā — Deperjē, Anglijā — Mors. Humānistu klasiskie sacerējumi — Reihlīna «Muļķības slavinājums», Hutena un citu autoru «Tumsoņu vēstules», Deperjē «Pasaules zvanoņa» un citi — daudzējādā ziņā atgādina Lukiāna rakstīšanas veidu. Lukiānu augstu vērtējuši franču apgaismotāji, pirmām kārtām Voltērs (1694.—1778. g.), kas pat izteicies, ka cenšoties rakstīt viņa manierē.

Lukiāna parodija «Patiess stāsts» (sk. 247. lpp.) noder par pirmparaugu Rablē (ap 1494. — ap 1533. g.) un Sviftam (1667.—1745. g.). Šekspīrs savas drāmas «Tī- mons atēnietis» centrālo tēlu aizguvis no Lukiāna dialoga «Tīmons jeb Cilvēknīdējs», Gēte sižetu balādei «Burvja māceklis» — no dialoga «Melu draugs jeb Neticīgais» (36—37). Gēte savu polemiku ar Vīlandu (1733.—1813. g.), apgaismības laikmeta dzejnieku, kas pats atradies Lukiāna spēcīgā ietekmē un arī pārtulkojis visus viņa darbus, risina satīriskā dialogā («Dievi, varoņi un Vīlands»), kas pēc formas atgādina Lukiāna «Mirušo sarunas».

Lukiāna sacerējumus labi pazina K. Markss un F. Engelss, kas vairākkārt atzinīgi izteikušies par tiem un atsaukušies uz tiem savos darbos. F. Engelss atzīst, ka Lukiāna sacerējumi pieder pie labākajiem avotiem par pirmajiem kristiešiem[13].

Vērojot, cik atsaucīgi vairāk nekā pusotra tūkstoša gadu laikā cilvēce izturējusies pret Lukiāna atstāto literāri idejisko mantojumu, nāk prātā padoms, ko rakstnieks devis vēstures sacerējumu autoriem: «Neraksti, rēķinoties tikai ar tagadni, — lai tevi cildinātu un godātu laikabiedri, bet strādā, paturot vērā nākotni! Raksti labāk nākamajām paaudzēm un centies no tām panākt atzinību savam darbam…» («Kā jāraksta vēsture», 61).

Šie vārdi visā pilnībā īstenojušies attiecībā uz pašu Lukiānu, ko arī mūsdienās lasītājs uztver kā spilgtu, asprātīgu, savdabīgu rakstnieku, kura satīra vēl nebūt nav zaudējusi aktualitāti.

Ā. Feldhūns

saturs

DIEVU SARUNAS 5

DIF.VU SARUNAS 1

PROMETEJS JEB KAUKAZS 57

JCRAS DIEVĪBU SARUNAS 68

HARONS JEB VĒROTĀJI 92

MIRUŠO SARUNAS 113

HETĒRU SARUNAS 175

PASKAIDROJUMI

ĪPAŠVĀRDU, MITOLOĢIJAS UN VĒSTURES TERMINU VĀRDNĪCĀ

SAMOSATAS LUKIĀNS. A. FELDHONS

ЛУКИAН

Разговоры богов, усопших и гетер Издательство «Зинатнс» Рига 1980 На латышском языке

Составление, перевод с древнегреческого, послесловие и примечания А. Фельдхуиа

Художник Е. Антпмоноаа

LUKIĀNS

DIEVU. MIRUŠO UN HETĒRU SARUNAS

Redaktore S. Cepurnlece Mākslinieciskais redaktors 0. Krutojs Tehniskā redaktore A. Pellkša Korektore L. Brahmane

HE Jft 718

Nodota salikSanal 27.06.79. Parakstīta iespiešanai 20.11.79. Formāts 70x108/32. Tipogr. papīrs Nr. 1. Bal- tikns garnitūra. Augstspiedums. 8.23 (iz. iespiedi.; 11.55 uzsk. iespiedi.} 10,31 izdevu. I. Metiens 50 000 eks. eks.) Maksā 1 r. 5. sējums (25 000 eks.) maksā 95 k. Izdevniecība «Zinātne», 22(iOI8 Rīgā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Lukiāns.

Lu 400 Dievu, mirušo un hetēru sarunas. — Tulk. no sengrieķu vai. — R.: Zinātne, 1980. — 264 ipp., il.

Lukiāns (m. ē. 2. gs.), «klasiskās senatnes Vollērs» (F. F.n- gelss), ir viens no izcilākajiem Romas laikmeta grieķu rakstniekiem, kura darbi raduši plašu atbalsi pasaules literatūrā, īpaši renesanses un apgaismības periodā. Lukiāns kaismīgi vēršas pret sava laika reliģiskajam strāvām, pret tumsonību un māņticību, pret Izkurtējušajām filozofijas skolām. Pie Lukiāna populārākajiem darbiem pieder dzirkstoši asprātīgās Dievu, mirušo un he- 1ēru sarunas, kas ir tulkotas daudzās valodās. Latviešu valodā tās šaja izdevumā parādās pirmoreiz.

1 Šajā izdevumā nav ietverta 5. saruna, kura hetēra Leaina izstāsta draudzenei savus piedzīvojumus ar divām homoseksuālām sievietēm, kas viņu ievilinājušas savos tīklos.

1 Engelss F. Par agrīnā kristiānisma vēsturi. — Gr.: Markss K., Engelss F. Par reliģiju. Rīgā, 1956, 217. lpp.

' pēc jaunākajiem atzinumiem, tas ir paša leksikona nosaukums, navis iedomātā autora (Svidas) vārds, kā uzskatīja līdz šim.

[10] līdzīgs nostāsts saglabājies ari par Hiripīdu.

[12] t. i., viņa priesteri.

Content

Samosatas Lukiāns Dievu, mirušo un heteru sarunas

DIEVU SARUNAS

1. PROMETEJS UN ZEVS

EROTS UN ZEVS

ZEVS UN HERMEJS

ZEVS UN GANIMĒDS

HĒRA UN ZEVS

HĒRA UN ZEVS

HĒFAISTS UN APOLLONS

HĒFAISTS UN ZEVS

POSEIDONS UN HERMEJS

10. HERMEJS UN HĒLIJS

AFRODĪTE UN SELĒNE

AFRODĪTE UN EROTS

ZEVS, ASKLĒPIJS UN HERAKLS

HERMEJS UN APOLLONS

15. HERMEJS UN APOLLONS

16. HĒRA UN LĒTO

17. APOLLONS UN HERMEJS

18. HĒRA UN ZEVS

19. AFRODĪTE UN EROTS

20. ZEVS, HERMEJS, HERA, ATĒNA, AFRODĪTE, PARĪDS JEB ALEKSANDRS

ARĒJS UN-HERMEJS

PANS UN HERMEJS

APOLLONS UN DIONĪSS

HERMEJS UN MAJA

25. ZEVS UN HĒLIJS

26. APOLLONS UN HERMEJS

PROMETEJS JEB KAUKAZS33 HERMEJS, HĒFAISTS UN PROMETEJS

JURAS DIEVĪBU SARUNAS

1. DORĪDA UN GALATEJA

2. KIKLOPS UN POSEIDONS

3. POSEIDONS UN ALFEJS

4. MENELAJS UN PROTEJS

5. PANOPE UN GALENE

6. TRĪTONS, AMIMONA UN POSEIDONS

7. NOTS UN ZEFIRS

POSEIDONS UN DELFĪNI

9. POSEIDONS UN NEREĪDAS

10. IRĪDA UN POSEIDONS

11. KSANTS UN JŪRA

12. DORIDA UN TETĪDA

13. ENIPEJS UN POSEIDONS

14. TRITONS UN NERElDAS

15. ZEFIRS UN NOTS

HARONS JEB VĒROTĀJI

HERMEJS UN HARONS

MIRUŠO SARUNAS

1. DIOGENS UN POLIDEIKS

2. PLUTONS JEB PRET MENIPU

3. MENIPS, AMFILOHS UN TROFONIJS

4. HERMEJS UN HARONS

5, PLŪTONS UN HERMEJS

6. TERPSIONS UN PLŪTONS

ZENOFANTS UN KALLIDEMĪDS

8. KNEMONS UN DAMNIPS

9. SIMILS UN POLISTRATS

10. HARONS, HERMEJS UN DAŽĀDI MIROŅI

11. KRATĒTS UN DIOGENS

12. ALEKSANDRS, HANIBĀLS, MĪNOJS UN SCĪPIONS

13. DIOGENS UN ALEKSANDRS

14. FILIPS UN ALEKSANDRS

15. AHILLEJS UN ANTILOHS

16. DIOGENS UN HERAKLS

17. MENIPS UN TANTALS

18. MENIPS UN HERMEJS

19. AIAKS, PROTESILĀJS, MENELĀJS UN PARĪDS

20. MENIPS UN AIAKS

21. MENIPS UN KERBERS

22, HARONS UN MENIPS

23. PROTESILĀJS, PLŪTONS UN PERSEFONE

24. DIOGENS UN MAUSOLS

25. NĪREJS, TERSlTS UN MENIPS

26. MENIPS UN HEIRONS

27. DIOGENS, ANTISTENS UN KRATĒTS

28. MENIPS UN TEIRESIJS

29. AJANTS UN AGAMEMNONS

30. MĪNOJS UN SOSTRATS

HETERU SARUNAS

1. GLIKERA UN TAīDA

2. MIRTIJA, PAMFILS UN DORĪDA

FILINNA UN VIŅAS MĀTE

4. MELITA UN BAKHīDA

6. KROBILE UN KORINNA

7. MŪSARIJA UN VIŅAS MĀTE

8. Ampelīda un Hrisīda

9. Dorkāda, Pannihida, Filostrats un Polemons

10. HELIDONIJA UN DROSE

11. TRIFAINA UN HARMĪDS

12. IOESA, PITIĀDA UN LlSIJS

13. LEONTIHS, HENĪDS UN HIMNĪDA

14. DORIONS UN MIRTALE

15. KOHLĪDA UN PARTENĪDA

PASKAIDROJUMI

ĪPAŠVĀRDU, MITOLOĢIJAS UN VĒSTURES TERMINU VĀRDNĪCA

SAMOSATAS LUKIĀNS

saturs